Buiķis Andris

Guļevska Lia

Vai tas esi tu vai kāds cits

Andris Buiķis

Lia Guļevska

Vai tas esi tu vai kāds cits

Priekšvārds

īsajā priekšvārdā vēlos izteikt īpašu paldies vairākiem cilvēkiem. Pirmais, vislielākais paldies pienākas Liai Guļevskai, jo šī grāmata tapa, gluži tāpat kā mana pirmā "Vai mēs esam tie, kas patiesībā esam", pateicoties tam, ka viņa 90. gados uzaicināja mani piedalīties Latvijas Radio 1 raidījumu ciklā un pēc tam ieguldīja lielu darbu, pierakstot sarunas.

Pirms dažiem gadiem Pēteris Kļava, būdams Maskavā, iegādājās kādu interesantu grāmatu, turklāt vairākos eksemplāros, lai uzdāvinātu saviem draugiem, pie kuriem pēc daudzu gadu kopīgām tikšanās reizēm Jūrmalā, Majoru kultūras nama vakaros, ko vadīja Lia Guļevska, piederēju arī es. Ta es ieguvu Maikla Talbota "Hologrāfisko Visumu" patiesi vērtīgu grāmatu jebkuram domājošam cilvēkam. Kad klajā laists tika grāmatas tulkojums latviešu valodā, Lia atkal uzaicināja mūs abus 2010. gadā piedalīties radio raidījumu ciklā "Vai mēs esam tie, kas patiesībā esam". Bez mums abiem Lias aicināti raidījumos piedalījās arī aktieri Helga Dancberga, Rasma Garnē, Rēzija Kalniņa, Olga Dreģe, Varis Vētra, animācijas meistari Roze Stiebra un Ansis Bērziņš, mediķi Alberts Aldersons un Henriks Grigalinovičs, astropsiholoģe Velta Karnilavičiene, katrs vienā vai divās sarunās, padarot tās nesalīdzināmi interesantākas. Par to viņiem visiem liels paldies!

10. Saeimas priekšvēlēšanu kampaņas laikā sarunas uz laiku bija jāatliek, taču gada beigās kopā ar Pēteri noslēdzām šo ciklu. Tad pie darba atkal ķērās Lia Guļevska, sarunu tekstus ievadot datorā, un tā pērn es saņēmu šo materiālu. Rakstot komentārus šīm desmit sarunām, pārliecinājos, ka ir ārkārtīgi daudz jauna zinātniska materiāla, par ko vēlētos pastāstīt, bet laiks negaida un nav iespējams visu iekļaut šajā grāmatā. Jācer, ka plašāk tos apskatīšu savā trešajā grāmatā.

Dzīve ir interesantu sakritību pilna. Maikls Talbots "Hologrāfiskajā Visumā" runā par sinhronitāti. Es šo priekšvārdu sāku rakstīt 20. janvārī, taču nācās pārtraukt, jo bija sarunāta tikšanās ar manu Lietuvas kolēģi un draugu Raimondu Ciegi, kurš ir arī mūsu Zinātņu akadēmijas ārzemju loceklis matemātikā. Ta kā trijos pēc pusdienas pie Saeimas bija barikāžu ugunskura iedegšana, tikšanos norunājām īsi pirms trijiem. Tikāmies, kopā paēdām barikāžu aizstāvju putru un satikām daudz kopēju paziņu. Pēc tam apskatījām Saeimas māju no iekšpuses un foajē starp viesiem satikām Liu. I!i tiešām bija sinhronitāte, jo visiem trijiem tas bija interesanti un negaidīti. Ugunskurs un atmosfēra atgādināja to, kas Baltijā notika pirms divdesmit viena gada, un tas laikam nepieciešams, lai labāk saprastu pagājušo un to, kas notiek šodien.

Pēdējais, īpašais paldies pienākas tiem daudzajiem lasītājiem, kuri augstu novērtēja manu pirmo grāmatu, kā arī atzinību izteica, uzrunājot mani gan uz ielas, gan autobusā vai tramvajā. Turklāt vienmēr šie cilvēki bija neticami pieklājīgi, pēc paldies pateikšanas viņi uzreiz devās tālāk. Un tā tomēr ir latviešu rakstura iezīme, ka viņi to nekad neizmantoja kā iespēju plašāk parunāties. Pēdējos septiņus astoņus gadus, apmeklējot konferences, esmu varējis apbraukāt gandrīz vai pusi pasaules. Tādēļ droši varu teikt, ka tik izglītota un ar tādu sirdi kā mūsu tauta tas ir kaut kas īpašs. Tagad, strādājot nepopulāro Saeimas deputāta darbu, es augstu novērtēju mūsu cilvēku spēju pārvarēt milzīgās grūtības, ar kurām viņiem nācās saskarties ekonomiskās krīzes laikā. Vienmēr esmu bijis lepns, ka Liktenis vai kas augstāks tā lēmis un piederu īpašai tautai.

Vēlreiz paldies no visas sirds, un dalīšos ar jums atklāti tajā, ko es un mani sarunu biedri domājam un jūtam šodienas Latvijā.

Andris Buiķis

Lias Cuļevskas 10 sarunu cikls ar akadēmiķi Andri BUIĶI un Bērnu slimnīcas reanimatologu Pēteri KĻAVU

Sākts 2010. gada 14. februārī

Šodienas realitātē, kad, Hamleta vārdiem runājot, "laiks izgāzies no eņģēm" ne tikai Latvijā, tieši Mīlestības dienā kopā ar akadēmiķi Andri Buiķi un Bērnu slimnīcas reanimatologu Pēteri Kļavu nolēmām sākt sarunu ciklu "Vai mēs esam tie, kas patiesībā esam". Vērīgāks lasītājs varbūt atcerēsies, tāds bija arī mūsu pirmās kopīgās grāmatas ar Andri Buiķi nosaukums. Mēs būtu patiesi iepriecināti, ja šī pozitīvā enerģija ne vienai vien ievainotai dvēselei palīdzētu atgūt sirdsmieru, iegūt plašāku skatu uz pirmajā mirklī varbūt ne tik saprotamām lietām, kā arī rast cerību godīgākiem laikiem.

2009. gada iznāca Maikla Tiilbota grāmata "Hologrāfiskais Visums". Pēteris Kļava grāmatas atvēršanas svētkos sacīja: "Patiesībā zinātnē eksistē tikai daži tā saucamie lielie jautājumi kas ir realitāte, kas ir prāts, vai realitāte ir determinēta (tas ir-vai viss jau ir iepriekš nolemts), kas ir nāve un vai ir dzīve pēc nāves, kāds būs nākotnes cilvēks. Manuprāt, ja ārsts, skolotājs un zinātnieks par tiem neinteresējas, tad ar viņiem kaut kas nav

Lia Guļevska

kārtībā. Lasīju lekciju ārstiem Stradiņa universitātē, kurā pieminēju arī profesoru Ilmāru Lazovski. Jautāju kur viņš ir? Atbilde it kā būtu kapos. Bet vai tas tiešām ir viss? Auditorijā klusums. Es esmu pārliecināts, ka tomēr viss ir savādāk. Bet cilvēkiem par šādām lietām bail runāt. Viņi cenšas apiet šos nopietnos jautājumus un netic pārdabiskajam vai arī nevēlas ticēt. Atklāti sakot, modernā Rietumu sabiedrība patiesībā nezina, kas ir dzīve, kas ir nāve un kas būs pēc tās."

Andris Buiķis viņu papildināja: "Cilvēkiem jāmācās pieiet šīm lietām bez aizspriedumiem. Mēs gan parasti sākam ticēt neparastām, it kā pārdabiskām lietām tikai tad, ja tās esam paši personīgi pieredzējuši. Taču pat to liecinieki bieži kautrējas runāt, turklāt dažkārt neizskaidrojamā kārtā tās no atmiņas pilnībā tiek izdzēstas. Daudzi pazīstami zinātnieki uzskata, ka tā fizika, par kuru savā grāmatā vēstī Talbots, beigu beigās mūs aizvedīs pie Dieva. Vienalga, vai mēs Viņu dēvētu par Augstāko saprātu, par Absolūto realitāti vai kā citādi. Cilvēkiem, kuri lasīs šo Maikla Talbota grāmatu, varētu ieteikt neapmulst, ja kādu tajā pieminēto fizikas terminu vai jēdzienu pilnībā neizprotat. Es ieteiktu to lasīt kopā ar Edgara Imanta Šiliņa monumentālo darbu "Lielo patiesību meklējumi", kuru var uzskatīt par lielisku ievadu modernajā fizikā."

"Hologrāfiskā Visuma" autors Maikls Talbots[1] ir pārliecināts veiksminieks, kurš vienmēr zinājis, ka pasaulē pastāv kas vairāk nekā vispārpieņemtais. Ka mēs dzīvojam Visumā, kuru tikai tagad esam sākuši aptvert. Talbota brīnumainākais spēks slēpjas tajā, ka viņa grāmata ne tikai apgalvo, bet ari pierāda, ka ikkatrā no mums slēpjas neparastas spējas, kuras paši visbiežāk neapzināmies. Bet ja apzinātos? Ja ticētu, kur, kad un kā šīs spējas pielietot? Kopā ar Andri Buiķi un Pēteri Kļavu nolēmām "Hologrāfisko Visumu" izmantot kā mūsu sarunu virzītājspēku, kā balstu vai vienotāju, sauciet kā gribat. Lai soli pa solim, sekojot Tilbota norādītajam virzienam, apjaustu ne tikai katrs savas, bet arī mūsu mīļās Latvijas iespējas. Grāmatas ievadā autors aicina: "Nebaidieties! (..) dažu ideju apdomāšana pat var mainīt jūsu skatu uz dzīvi." Šā brīnumainā mērķa vārdā uzskatām par nepieciešamu sarunu turpināt.

Ciklā bez Andra Buiķa un Pētera Kļavas lūgti arī cilvēki no mākslas pasaules un mediķu aprindām.

1• saruna

ANDRIS BUIĶIS, PĒTERIS KĻAVA un Nacionālā teātra aktrises RASMA GARNĒ un HELGA DANCBERGA

LIA: Kāpēc jūs tas interesē?

RASMA: Uzreiz nemaz nevaru atbildēt. Tas veidojies pamazām. Daudz ko šajos jautājumos nesaprotu, bet tie mani vienmēr interesējuši. Esmu centusies meklēt dažādus materiālus, lai atbildes rastu un saprastu vairāk.

HELGA: Arī es domāju, ka ikvienā cilvēkā ir šī iekšējā vēlēšanās saprast, kāpēc viņš ir te. Agrāk vai vēlāk viņš to nojauš. Paldies Dievam, ka ir ļoti daudz jaunu cilvēku, kuriem šīs lietas interesē, arī viņi sāk domāt par tām. Tas vieš cerību. Cilvēka vilkme uzzināt šīs patiesības kļūst arvien jūtamāka. Es pirmo grāmatu izlasīju jau jaunībā. Pasaules uzskatu pamati ar to sāku, tas man likās tāds brīnums!

RASMA: Tic materiāli, izziņas avoti agrāk jau bija ļoti maz.

LIA: Tie tika noglabāti slēgtajos fondos.

RASMA: Līdz ar to vēlēšanās ko uzzināt bija vēl lielāka, neatļautais jau pievelk.

Habilitētais matemātikas doktors, akadēmiķis Andris Buiķis

Bērnu slimnīcas ārsts rcanimatologs Pēteris Kļava

BUIĶIS: Tas pats attiecas arī uz mani un Pēteri. Arī mums ne jau viss ir absolūti skaidrs. Arī mēs kaut ko nesaprotam. Ir fiziskais ķermenis un tas, ko sauc par garu un dvēseli. Saprast to, ka viss ir kopā… To, kas saistīts ar dvēseli vai gara izpausmēm, var un vajag iekombinēt šodienas dzīvē. Ka jauni cilvēki par to interesējas, tā ir taisnība. Šis fakts ir ļoti iepriecinošs! Ja mēs sapratīsim, ka līdzās ekonomiskajām grūtībām jārunā arī par morālajām lietām. Latvijai tā ir vienīgā cerība.

HELGA: Vai tiešām ieklausīsies? Savulaik profesors Lazovskis daudz runāja par izglītību, arī citi… Kādreiz latvieši bija gudri. Kas ciemā bija galvenais? Ārsts, skolotājs un mācītājs! Nu, tirgotāji… Viņi bija, bet ne jau tās "pirmās vijoles".

RASMA: Kas mani mulsina? Grāmatās, žurnālos "Mistērija" un "Patiesie Stāsti" lasu daudzu it kā zinošu cilvēku domas. Paiet laiciņš, lasu citu autoru domas jau citā aspektā. Nereti šīs domas nonāk pretrunā.

BUIĶIS: Līdzīgi kā mums materiālajā pasaulē dažādas izpausmes, dažādas zinātnes nozares. Viens saka tā, otrs citādi, zinātnieki savā starpā ļoti strīdas, tāpat garīgajā pasaulē. Kas attiecas uz šīm smalkajām lietām, smalkajām enerģijām, par kurām šodien ļoti daudz runā arī zinātnieki, arī tur šīs izpausmes ir ļoti dažādas. Katrs cilvēks, lasot vienu un to pašu materiālu, atkarībā no viņa dzīves pieredzes, kas dzīvē noticis konkrēti ar viņu (gadījušies kādi brīnumi vai nodzīvojis parastu dzīvi), ierauga un skatās uz šīm lietām savādāk.

No zinātniekiem varu minēt fiziķus Marko Bišofu un Viljamu Tilleru. Ar Marko Bišofu1 ' esam ne tikai paziņas kādus piecpadsmit gadus, bet

Ja pie vārda ir n) , aiz sarunām skatīt manus, Andra Buiķa, komentārus.

savā ziņā arī draugi, jo viņš, tāpat kā es, ir viens no tiem zinātniekiem, kurš, ilgus gadus dzīvojot Vācijā, veic ne tikai pētniecisko darbu, bet arī ražīgi raksta par moderno zinātni, to sasaistot ar pagātni.

Viljams Tillers daudzus gadus (kopš 1964. gada) strādājis Stenforda universitātes Materiālu zinātnes un inženieru departamentā, no 1966. līdz 1971. gadam bijis šī departamenta vadītājs, kā arī ir bijis valdības un industrijas konsultants metalurģijas un cieta ķermeņa fizikā, publicējis ap 250 zinātnisko rakstu, trīs tehniskas grāmatas un saņēmis piecus patentus. Viņa, kā pieteikts, psihoenerģētiskajā grāmatā "Zinātne un cilvēka transformācija: smalkās enerģijas, nodoms un apziņa"2 ' ir dotas vairākas fotogrāfijas, kurās labi redzamas smalkās enerģijas.

HELGA: Bet tas ir interesanti, uzreiz ierosina!

BUIĶIS: Taisnība. Ja es arī kaut ko nevaru pieņemt, zemapziņā tas tomēr paliek. Un pēc laika, ko citu lasot vai pašam domājot, pēkšņi izraisīs kādu impulsu. Kā rezultātā kādreiz lasīto tu ieraugi kā no jauna vai noraidi vispār.

RASMA: Ar mani ir tāda īpatnēja lieta. 1991./92. gadā, pusotra gada laikā zaudēju visus savus tuviniekus. Gadiem ilgi nebiju viņus redzējusi sapņos. Tagad pēc manām problēmām (man bija sirds operācija, gadu pēc tās), redzu viņus mēnesi pēc kārtas. Dzīvoju viena, meita aizgājusi savā dzīvē, mītu mājā, kur dzīvoja mani vecāki. Un naktīs sajūtu, ka tēvs, mamma, māsiņa mazāk, bet tomēr, ka viņi ir šajā telpā. Baiļu nav, ne mazākā neomulības sajūta. Drīzāk apziņa, ka visi atkal esam kopā! Laba sajūta. Viņi šai telpā vienkārši eksistē! Kā jūs uz to skatāties?

KĻAVA: Žēl, ka viņi tikai eksistē jūsu vecāki, visu cieņu viņiem. Un brīnišķīgi, ka jūs gribat saprast. Tas nozīmē, ka jūs pēc tam nemīcīsities šajā primitīvajā telpā, šajā pēcnāves telpā. Ta ir viszemākā, kur vispār paliek, spokojas savās pilīs un būdiņās. Bet mīļi spokojas, dzīvo. Runa ir par to, ka ne jūsu tēvs, ne māte nav mēģinājuši saprast to, ko jūs gribat saprast. Kas es esmu? Kur es esmu? Kā es esmu? Ko es te daru? Un kas bija pirms tam? Kur es biju pirms nāves, un kas es būšu pēc nāves? Viņi vienkārši mīļi turpina eksistēt.

LIA: Pēter, ja sapņos parādās vistuvākie cilvēki, vai viņi tomēr negrib ko vēstīt, par kaut ko brīdināt?

KĻAVA: Jā, bet viņu informācija bieži vien ir pieejama tādā pašā līmenī kā jums. Svarīgi ir augstie vēstneši, kas nedzīvo šajā parastajā pasaulē. Vēstneši, kas nāk no Augstākām Gaismas pasaulēm. Es gribu novēlēt lai jūsu tālākā izziņa, jūsu vēlmes… tas atkarīgs no Dieva, kā Bībelē teikts: "Ja tas Tēvs tevi nevelk pie sevis, tu nevari tālāk iet." Simts aktrisēm tas neinteresē, bet divām interesē. Simts ārstiem, kas redz nāvi ikdienā, tas neinteresē, bet mani tas interesē: kas bija pirms tam. Tāpēc svarīga šī uzruna. Jūs gribat saprast, Andris, es, Lia… Tieši studijas smalkajā sirds telpā saprast sevis apzināšanos, kas ir tālāk? Vai tev jādzīvo savā spoku mājā, vai tu vari pārvietoties uz Augstākām planētām, par kurām runā visas svētās jogu grāmatas. Tāpēc mans novēlējums ir-paplašināt un atbrīvot savu apziņu! Bailes

Nacionālā teātra aktrise Rasma Garne

no Mūžības zināšanām ir tās, kas bloķē, un mēs paliekam šeit un tagad savā primitīvajā skatījumā. No tā būtu vēlams izvairīties. Būtībā tā ii attīstība līdz identitātei, Augstākajai Gaismas apziņai. Tā nedzīvo būdiņā, jūsu mājā. Saprotiet šo domu? It kā skan sāpīgi, bet tāpēc jau tā sirds tīrība ir priekšnoteikums.

RASMA: Nē, nē, es domu uztveru.

PĒTERIS: Senie latvieši bija tīri, mīļi, strādīgi, patiesi. Skudru nesamina, zāles stiebru nenolieca, bet tas ir par maz. Tālāk jāiet vertikālajā attīstībā. Tas bija aizliegts, bet tagad tiešām sāk nākt. Kvalitātes ir dažādas, svarīgi zināt patieso.

BUIĶIS: Gribētu piebilst divus aspektus. Pirmais, ka tāds gadījums nav vienīgais.

KĻAVA: Tādu ir tūkstošiem.

Kā īpaši interesants lasītājiem varētu būt pasaulslavenās ārstes Elizabetes Kibleres-Rosas stāstījums seminārā par savu tikšanos ar mirušu cilvēku. Tatad:

"Es biju nonākusi krustcelēs. Domāju, ka vajadzētu beigt darbu ar mirstošajiem. Kādu dienu biju apņēmusies uzteikt darbu un pamest klīniku un Čikāgas universitāti. Nebija viegli izšķirties, jo es patiešām mīlēju savus pacientus.

Pēc mana pēdējā semināra par nāvi un miršanu gāju pa koridoru uz liftu. Šajā mirklī man pienāca klāt kāda sieviete. Viņa ziņkārīgi paskatījās uz mani, it kā zinātu visas manas domas. Viņa teica: "Dr. Rosa, es aizņemšu tikai divas minūtes jūsu laika. Ja neiebilstat, es pavadīšu jūs līdz kabinetam."

Tas bija manā dzīvē ilgākais ceļš. Es zināju, šī ir misis Džonsone, viena no manām pacientēm, kura pirms gada bija mirusi un apglabāta. Bet es biju zinātniece un neticēju gariem un spokiem! Es mēģināju viņai pieskarties, jo viņa likās caurspīdīga. Ne tā, ka caur viņu varētu saskatīt mēbeles, bet viņa nešķita pavisam reāla. Pēc tam es varēju viņu uzklausīt, kad viņai biju pieskārusies.

Mēs gājām uz manu kabinetu, un viņa atvēra durvis. Mēs iegājām iekšā, un viņa teica: "Man vajadzēja atgriezties divu iemeslu dēļ. Pirmkārt, gribēju jums un Pfareram Smitam vēlreiz pateikties par to, ko jūs manis dēļ darījāt. Bet vispirms man jums jāsaka, ka jūs nedrīkstat pamest darbu par nāvi un miršanu. Vismaz vēl pagaidām ne."

Es apzinājos, ka tā patiešām bija misis Džonsone. Ja es to kādam izstāstītu, neviens man neticētu. Visi domātu, ka esmu sajukusi prātā! Tāpēc zinātniece manī uzlūkoja viņu ar viltīgu skatienu un teica: "Vai zināt, Pfarers Smits noteikti ļoti priecāsies par dažām rindiņām. Vai jūs neiebilstu?" Man kā zinātniecei vajadzēja pierādījumus, vai saprotat? Man vajadzēja papīra lapu ar pāris vārdiem viņas rokrakstā un, ja iespējams, viņas parakstu.

Šī sieviete varēja lasīt manas domas un zināja, ka negrasījos viņas zīmīti nodot Pfareram Smitam. Tomēr viņa paņēma lapu, uzrakstīja pāris rindiņu un parakstījās ar pilnu vārdu. Tad pasmējās par mani ļoti mīļi un saprotoši un teica: "Vai tagad esat apmierināta?"

Beigās viņa vēlreiz atkārtoja: "Jūs nedrīkstat pamest darbu par nāvi un miršanu. Šis laiks nav tam piemērots. Jūs to uzzināsiet, kad pienāks laiks. Vai man to apsolāt?" Es viņai apsolīju, un viņa atstāja telpu.

Tikko bija aizvērušās durvis, es steidzos viņai pakaļ, lai paraudzītos, vai viņa patiešām tur bija. Visā garajā koridorā nebija nevienas dvēseles."

Diemžēl šo gadu laikā Elizabete Kiblere-Rosa jau ir citā saulē. Viņai bija vēzis, ko viņa pacieta ar lielu cieņu. Atceros, ka pirms gadiem viņa kādā no pēdējām intervijām stāstīja par savu attieksmi pret dzīvi, par klīnisko nāvi un lielā pārliecībā par savu šīs dzīves nobeigumu.

Gugenheimu pāris nolemj kopā pētīt nāvei tuvus stāvokļus, sāk ar literatūras studijām. Atceras Šekspīra Hamletu ar viņa tēva garu, kurš dēlam izstāsta to, kā brālis viņu noindēja. 1988. gada pavasarī Bils Gugenheims savā garā sadzird balsi, kas viņam saka, ka par šo jautājumu viņam jāraksta grāmata, ka tas ir viņa uzdevums. Un tad viņš atceras, ka šo balsi dzird otru reizi. Pirmo reizi tas bija 1980. gada martā. Viņi ar Džūdiju gatavojās doties projām no dzīvokļa, kad viņš galvā skaidri dzird mierīgu, nosvērtu balsi: "Izej ārā un paskaties peldbaseinu." Viņš negatavojas balsi klausīt, taču ii pārsteigts par balss eksistenci. Viņš tomēr dodas atpakaļ dzīvoklī, iziet 11/ terases un redz, ka baseinam apkārt apliktajā žogā ir vaļā vārti. Pieejot pie tiem un uzmetot acis peldbaseinam, viņš ierauga savu nepilnus divus gadus veco dēlu Džonatanu guļam ūdenī. Tēvs Bils metas baseinā, i/velk dēlu, tas raud un izspļauj ūdeni no mutes. Kā raksta Bils, dēlam nekas nebija noticis. Atceroties šo notikumu, Gugenheimi raksta šo grāmatu, par kuru tagad stāstu.

Līdzīgs stāsts no Latvijas. Šajā pavasarī, Lieldienu priekšvakarā, Vienotības iekšējā sarakstē Jānis Gavars izstāstīja notikumu no savas dzīves:

"Pastāstīšu vienu atgadījumu no savas dzīves. Brīvdienās braucu uz laukiem pie dabas. Ceļš pazīstams. Priekšā ir līkums ar asu pagriezienu un aiz kokiem ir grūti pārredzams. Gribas ātrāk nokļūt pie dabas, savās mājās, tāpēc līkumā tuvojos tuvāk viduslīnijai. Man pēkšņi domās kāds saka, nebrauc tuvu viduslīnijai. Es domās tāpat atbildu, ka nekas taču nav. Man atkal domās tas pats tiek atkārtots. Atbildu, ka regulāri braucu pa šo ceļu. Trešo reizi man tiek teikts, lai netuvojos viduslīnijai. Es tomēr paklausu. Tajā brīdī man pretī traucas baļķu vedējs, pilns ar baļķiem. Arī piekabe ar milzīgu baļķu kravu. Auto iet lielā ātrumā, nesot līdzi putekļu mākoni. Es apstājos, jo pabraukt nevaru. Kāds taču redzēja, ka man pretī traucas auto, un brīdināja mani. Daudzi saka, ka tie ir Dieva eņģeļi."

Gugenheimi rezultātā kopā ar citiem interesentiem nodibina biedrību, kas Amerikā kontaktējas ar šādiem cilvēkiem.

1981. gadā ASV nodibināta Starptautiska pirmsnāves pieredzējumu pētniecības apvienība IANDS (International Association for Near Death Stādies), kurai pēc tam ir izveidoti nacionālie centri vairākās citās valstīs. Viens no šīs apvienības dibinātājiem Brūss Greisons 1994. gadā, balstīdamies uz Gelapa institūta pētījumiem, aprēķinājis, ka PNP (pirmsnāves pieredzējumus) ir piedzīvojuši ap 13 miljoniem ASV iedzīvotāju.

Klausoties, ko stāstīja Rasma, atcerējos, cik ārkārtīgi daudz vēstuļu saņēma šis tikko pieminētais pāris. Ar stāstiem par to, kā cilvēki tiekas ar saviem mirušajiem piederīgajiem. Piemēram, kāds vīrietis Rasels mirst 42 gadu vecumā ar infarktu, sieva Brenda atceras, ka vīrs vairākkārt uzsvēris, ka pēc nāves tam, kurš mirs pirmais, jāatrod veids, kā par sevi ziņot. Pēc trim vai četrām nedēļām, kad Brenda sēž pie rakstāmgalda un strādā, pēkšņi

Nacionālā teātra aktrise Helga Daneberga

ļoti intensīvi sāk smaržot pēc rozēm. Nekur rožu nav. Brenda atceras, ka Rasels bieži dāvināja rozes, un saprot, ka mirušā vīra gars ir blakus, un viņa jūt pilnīgu, dziļu mieru. Un te, Pēter, ir tā otra daļa, redz, mēs jau nevaram tik viennozīmīgi pateikt, vai tas nozīmē, ka tēvs un māte ir reāli visu laiku šeit vai…

KĻAVA: …vai viņi sūta savu domformu.

BUIĶIS: Jā. Bet viņi, Rasma, jūt jūsu domas, atmiņas, un, tāpat kā mēs šajā pasaulē rakstām vēstules vai dodam kādu ziņu, arī viņi kaut kādā veidā spēj dot ziņu par sevi. Ta varētu būt forma, lai cilvēkiem nebūtu bail no nāves.

KĻAVA: Lai viņi zina, ka viss turpinās!

BUIĶIS: Ka tā ir tikai viena forma, kas beigusies.

RASMA: Es jau neredzu konkrēti viņu sejas vai apģērbu, bet tādus izplūdušus… Taču saprotu, ka tie ir viņi.

LIA: Vai nevar runāt, ka šeit jau ir kāds hologrāfiskais zīmējums? Šis apveids. Kas vispār ir hologrāfija? Ja gribam runāt par hologrāfisko Visumu, būtu jāsaprot, kas tas vispār ir.

BUIĶIS: Jā, bet es jau neesmu latvietis Juris Upatnieks, kurš pēc kara dzīvoja ASV un gandrīz dabūja Nobela prēmiju fizikā. Pirmais, kurš hologrāfijas principu no 1948. līdz 1951. gadam pētīja, bija ungārs Deniss Gābors, kurš arī vēlāk saņēma Nobela prēmiju. Taču gan krievu, gan vācu enciklopēdijās kā otrais vai trešais tiek atzīmēts Upatnieks, kurš 1962. gadā kopā ar Emetu Leitu hologrāfijas principu būtiski uzlaboja. Tas nemaz nav tik vienkārši, pavisam elementāri to pa radio paskaidrot. Teorētiski runājot, tā ir optiska metode, lai izveidotu un atjaunotu telpisku struktūru, kas balstās uz gaismas viļņu interferenci (viļņu pastiprināšanās vai dzišana, tiem savstarpēji pārklājoties). Pavisam vienkārši, pat neiedziļinoties fizikā4 ' nekādos lāzeru staros, spoguļos un atstarotājos, ja mēs taisām parasto fotogrāfiju, tas ir divdimensiju attēls. Bet hologrāfiskā bilde, iedomājieties, tas ir kas telpisks. Var skatīties no dažādām pusēm. Taču galvenais nav

kā fotogrāfijā: stūrīti noplēš paliek bojāta bilde un bojāts mazs stūrītis. No šī hologrāfiskā Visuma var paņemt mazu daļiņu, un tajā, gan ne tik skaidri, bet tomēr būs redzams viss!

LIA: Šajā mazajā daļiņā?

BUIĶIS: Jā, tāpat kā visā bildē. Neskaidrāk, bet būs saredzams. Tas ir, kā Rasma teica, miglas tēls… Kaut kāda hologrāfiskā daļiņa no viņiem, jūsu vecākiem, tā varētu būt. Vienkāršoti tā varētu sacīt.

LIA: Savukārt tas viens mazais stūrītis, ko tu noplēs un kas reducē visu attēlu, ir kā apstiprinājums tam, ka viss ir Viens5 '?

KĻAVA: Mani visvairāk interesē, ka šīs it kā ļoti sarežģītās lietas, atšķirība starp to apzināšanās gaismu, kas ir tevī vai tevī, patiesībā tajās nav atšķirības. Šī apzināšanās, kas ir universāla, kad es biju maziņš, jūs bijāt maziņas, tā ir jebkurā. Svarīgi, lai netraucētu ieņemamais amats vai ķermeņa vecums, vai prāta pieredze. Lai nemulsinātu, ka tu vai tu šo vienotību nevarētu apzināties. Tas nav saistīts ar akadēmisku izglītību. Ta ir intuitīvā vienotības un mīlestības izjūta. Ko gribētu akadēmiski uzlikt uz katra sirds apzināšanos. Tāpēc arī šī grāmata "Hologrāfiskais Visums", kas saliek kopā garīgo ar zinātnisko. Visu laiku dominēja uzskats, ka zinātniskais nav garīgs. Garīgs ir viss, jo viss ir apziņa.

Kāpēc es lūdzu šo grāmatu pārtulkot? Tāpēc, ka ļoti grūto, izsmalcināto austrumu tekstu, piemēram, tādu grāmatu kā "Joga Vasistha" (es nezinu gudrāku grāmatu, tā ir tīrā kvantu fizika, kādā veidā pirms n-tūkstoš gadiem ir pastāstīts par realitāti), kā Stīvena Hokinga "Visums rieksta čaumalā" (viņiem ir Visums vienā atomā), ar tādām grāmatām sākt ir grūti. Vienotību, ko separē un sadala mūsu intelekts, caur intelektu nevar saprast. Bieži vien mākslinieki, dzejnieki, gleznotāji, skatoties uz jūru, lidojot ar lidmašīnu, ātrāk izprot, ka zeme ir viens vesels. Mēs intuitīvi nonākam pie lielām kvantu fizikas zināšanām, kā viss ir uzbūvēts.

Eksistences principus vislabāk izsaka dzeja. Viss ir viens milzīgs Piena okeāns, un tas akmens, tā Lia, tas Andris, tas Pēteris, tā Saule-veidoti no viena milzīga Gaismas okeāna. Kurš savas iekšējās potences pēc sadalās pa daudzām dažādām eksistences diferencētām vienībām, kas izskatās kā sēne vai koks… vienalga. Zinātnieki to intuitīvi sāk saprast, arī šajā grāmatā, ka pirmatnējais līmenis ir viena apziņa. Viens Rūdolfs Blaumanis sacerēja "Nāves ēnā", kur bija daudz autoru ledus un sāpes, un ciešanas, un laimes apziņa… Taču būtībā tas autors tā apziņa ir viens. Arī "Hologrāfiskajā Visumā" ļoti inteliģenti tiek uzrādīti tie apzināšanās rekordi, kas bija integrālās jogas pamatlicējam. Mēs protam ceļot TV kanālos, bet viņi, izmainot apziņas darbības ātrumu, mācēja ceļot pa dimensijām, skatoties, kādas ir šīs dievišķās pasaules. Ta ir tā galvenā iepriecinošā atziņa, kas cilvēkiem ir jāmācās, jāatzīst, jāpieredz. Lai katrs personīgi nonāktu nevis pie svešām zināšanām, bet pie vienotā mīlestības apzināšanās lauka. Kad grib. Bieži vien traucē nepareizas zināšanas, nepareiza pieredze, uzskats, es nevaru, man ir ķermenis, ko tad es… Šādas prāta matērijas domu formas ir jāatmet. Tāpēc ir meditācijas, kad tu atpazīsti savu kailo apziņu, kas ir tīrā mīlestība. 1a ir liela dzīves meistarība. Atmiņa neļauj sajust mīlestību, jo visu laiku ķeras pie pārdzīvojuma.

LIA: Bet mīlestība pati arī ir pārdzīvojums.

KĻAVA: Bet kas kuram ir mīlestība!

LIA: Es nerunāju par ideālo… vienīgo.

KĻAVA: Tas, ko mēs saucam par mīlestību, ir prāta domu formu atkarības. Kas ir nepieciešamas, jā. Bet parādiet man to latvieti, kurš mīl visus krievus? Bet savus bērnus viņš mīl. Un Jēzu Kristu baznīcā viņš arī mīl… Bet parādiet, kurš mīl visus tos krievus, kas viņu izsūtīja? Tad par kādu mīlestību mēs runājam?

LIA: Par smagu mīlestību.

HELGA: Par to krievu izsūtīšanu… Kādreiz, pirmā Ulmaņa laikos krievus mīlējām bez jebkādiem aizspriedumiem. Kad Latviju atbrīvoja, es teicu bērniem, nekādi krievi vai latvieši, ir tikai sovjeti, kas ir katrā tautībā.

KĻAVA: Bet redz, te ir tas grūtākais moments! Vai nu ir hologrāfiski viena mīlestība, vai tomēr ir sovjetkrievi un inteliģentie krievi.

HELGA: Bet latvieši arī var būt sovjeti.

KĻAVA: Protams. Te sākas garīgā atskaites sistēma. Kas tad ir realitātes vienotība? Pārvarēt šos prāta un vēstures aizspriedumus ir ļoti grūti. Pat lasot gudras grāmatas, tu vari to atzīt, bet nevari realizēt. Tas ir ļoti grūti pārdzīvot šo vienoto mīlestības lauku. Par ko mēs esam, Andri, ar tevi runājuši, ko raksta profesors Reimonds Mūdijs6);4 , kad 5 tūkstoši dažāda vecuma un izglītības, dažādu reliģisku apzināšanās cilvēku nāves brīdī pārdzīvo vienoto mīlestības gaismu! Tur visi šie intelektuālie uzslāņojumi krievs, latvietis, sovjets izšķīst! Vai žīds vai budists, vai jūds, vai mongolis… Tādas parādības izšķīst. Diemžēl kultūras vērtības, ne filozofiskās, ne reliģiskās, nav cilvēka prātu padarījušas tik inteliģenti universālu, tik tīru, lai viņš nepieķertos šīm domu pagātnes formām. Un tās nevar atbrīvot līdz patiesai mīlestībai. Cilvēks, ar kuru tas noticis, no visām reliģijām un filozofijām aizmucis. Tāpēc, ka tur vārdu nav.

LIA: Tomēr pagaidām turpinām ar vārdiem. Jautājums tev, Andri. Grāmatai "Vai mēs esam tie, kas patiesībā esam" apakšvirsrakstā bija "par Latviju domājot". BUIĶIS: Jā.

LIA: Kā šis "Hologrāfiskais Visums" un Maikls Talbots Latvijai var reāli palīdzēt? Šis būs izšķirošs gads, rudenī gaidāmas vēlēšanas…7 '

BUIĶIS: Sarunas sākumā mēs jau runājām par jauniem, gudriem mūsu cilvēkiem, kuri mācās visā pasaulē. Jautājums vai mēs kļūstam ar daudz plašāku skatu. Šob rīd lielākā Latvijas problēma ir kā Skalbes pasakā, ka debesis nolaidušās tik zemu, ka var aizbāzt karotīti. Mēs lielāko tiesu runājam tikai karotītes jēdzienos. Daugavgrīvā par 100 miljoniem būvēsim naftas terminālu! Izbagarēsim Daugavu, savienosim to ar Volgu, par 90 miljardiem… Tie ir Latvijas 15 gadu budžeti! Ja skatāmies Latviju kā vienotu valsti, tad jāskatās, kā mūs ciešāk sasaistīt ar Eiropu, kur mēs tādā vai citādā formā esam iesaistīti jau gadsimtiem ilgi. Salīdzinām izbagarēto Daugavu un Rati Baltica, kas savienos Somiju, Igauniju, Latviju un Lietuvu ar Eiropas tipa sliedēm, ar Centrālo un Rietumeiropu. Kā rakstīja Krišjānis Kariņš, tas ļautu šķērsot Baltijas valstis apmēram četrās stundās un vēl papildus turpināt ceļu līdz pat Venēcijai. Nāk šitādas idejas, jo tur zēni redz! Kā viens no viņiem ciniski teica 10 procenti no tā visa atbirs. Tad iedomājieties atbirs 9 miljardi! Un viņi visi taču būs bagāti. Te ir tā problēma. Latvijā kaut ko jēdzīgu varēsim darīt tikai tad, ja ņemsim ne tikai savus mazās valsts standartus, bet pasaules standartus. Tādu kā Talbots tagad ir tūkstošiem! Zinātnieku, kas pasaulē dara ļoti nopietnas lietas. Mums tās jādara zināmas šeit, Latvijā.

LIA: Talbots atsaucas uz neskaitāmiem simtiem zinātnieku.

KĻAVA: Piecsimt zinātnieku refrēns ir šajā grāmatā.

BUIĶIS: Nesen biju poliklīnikā pie savas ārstes, man pienāk klāt vecāka kundzīte un saka: "To "Hologrāfisko Visumu" man pirkt vai nepirkt?" Es padomāju: viņai piemērotāka būtu Deivida Hamiltona "Domā vesels! Apziņas dziedinošais spēks"8 '.

Vienu no galvenajām idejām Hamiltons noformulē šādi: "Tatad slimība nav jāuztver kā fiziska parādība, bet kā enerģijas vibrāciju raksti, kurus iespējams izmainīt, tāpat kā jūs varat izmainīt viļņu kustību dīķī, iemetot tajā akmeni. Kvantu lauka dziedināšanā šis akmens ir doma."

Grāmata, kur tieši runā par placebo: kad vienam dod zāles, otram tikai tabletes bez ārstnieciskā satura. Un aprakstīti konkrēti eksperimenti ar precīzām atsaucēm uz 21. gadsimta sākumā publicētām zinātniskajām publikācijām vadošajos pasaules medicīnas, psiholoģijas žurnālos. Vai arī cita grāmata: Gregs Bradens "Notici sev! Cilvēka spēju patiesās robežas".

LIA: Šeit jau arī ir par to, ka citam pietiek, ka viņš domā, ka tiek dotas zāles.

BUIĶIS: Kamēr viņa tiks līdz tai vietai, un vai vispār tiks… Bet tur tas pateikts ļoti vienkāršā formā, pieminot arī visus datus no modernajiem zinātniskajiem žurnāliem. Lasītājam, kas pārvalda svešvalodas (krievu, angļu, vācu), varu ieteikt internetā ļoti ievērojamu autoru: Georgiju Stankovu9) . Lai cilvēks sakārto savu domāšanu, un viņš būs veselāks. Tādēļ, atgriežoties pie "Hologrāfiskā Visuma", Latvijai tā ir ļoti svarīga grāmata. Ne tikai šī vien.

KĻAVA: Tagad ir daudzas ļoti labas grāmatas.

BUIĶIS: Nesen izdotā grāmata par ekonomiku Stlvens Lībs "Spēle galā", Džons Pērkinss "Ekonomiskā slepkavas grēksūdze".

Priekšstatam tikai pirmās grāmatas 1. daļas nodaļu nosaukumi: "Naftas resursi izsīkst", "Apburtie loki: nafta, metālu rūdas un citi derīgie izrakteņi", "Arī ūdens ir prece", "Attīstības valstis", "Komplicētības lāsts un cena", "Volstrīta, komplicētība un resursu deficīts". Un noslēdzošā nodaļa: "Mūsu lielākā cerība: varbūt pasaulē tomēr iestāsies līdzsvars".

Savukārt, otrās grāmatas autors parāda, kā 20. gadsimtā lielā mērā izveidojās nesaskaņas un šodienas pretrunas, un dod priekšstatu par to, kā strādā milzīgās, daudzu valstu budžetus pārsniedzošās starptautiskās kompānijas un kā neatkarīgas valstis nonāk parādu jūgā uz ilgiem gadiem, patiesībā kļūst atkarīgas no citām valstīm. Tas ir grāmatas, kuras katram zināt gribošam cilvēkam būtu jāizlasa, lai saprastu lielos pasaules notikumus.

LIA: "Izzini sevi".

BUIĶIS: Jā, šobrīd Latvijā ir ārkārtīgi daudz patiesi labu grāmatu, kas būtu jāiesaka jauniešiem. Arī pieaugušajiem, jo šobrīd ir tāds laiks, ka katram ir jāmācās līdz mūža beigām. Man jau nopietnos gados lielu iespaidu atstāja zinātnieks un izcils domātājs Ervins Lāslo. Tagad pāris viņa grāmatu tulkotas arī latviski10 '.

Angļu izdevumu man ieteica krievu torsionu lauku speciālisti Anatolijs Akimovs un Genādijs Sipovs. Konservatīvie Latvijas fiziķi līdz šai dienai nav aizmirsuši savu agresivitāti pret torsionu laukiem, kaut arī nopietnu zinātnisku iebildumu neesmu no viņiem dzirdējis. Pieļauju, ka par interesantām zinātniskām problēmām ir sakrājies tik daudz materiāla, ka laikam jāraksta būs vēl viena, zinātniskāka grāmata.

RASMA: Vai man "Hologrāfiskais Visums" nebūs par sarežģītu?

BUIĶIS: Nē. Lasot, tur būs vietas, kur sākas zinātniski tehniski jautājumi, bet lasiet tām pāri, nepārdzīvojot, ka kaut kas nav saprotams. Jo tālāk ir ļoti konkrēti piemēri, no dzīves.

LIA: Sevišķi, kad tiek pāri divām pirmajām nodaļām. Tas var uztvert intuitīvi.

HELGA: Dzīvē brīžiem liekas, cilvēks dusmojas, kreņķējas, bet nemeklē izeju. Kaut nesaprotot, kaut pārlasot, pārdomājot, strīdoties ar to, kas tur uzrakstīts. Un tad dusmoties, ka nesaprot to, kas uzrakstīts. Visus nosodu, visi vainīgi…

KĻAVA: Jūs ļoti precīzi raksturojat, kā tas notiek. Pamatvibrāciju, kāda ir Latvijā.

HELGA: Un nemeklē ceļu, kas viņu ved pie gaismas. Man personīgi šķiet, ka mani vairs nekas nevar satriekt pēc tā, ka viens no vecākiem aiziet no dzīves pats. Es visādi esmu meklējusi mierinājumu, gan lūgšanā, gan grēksūdzē… Jo vainoju mūs visus, kas bijām apkārt. Man bija brīnišķīga ģimene. Un abi vecāki aizgāja 48 gadu vecumā, tēvs pēc tam no bēdām. Kā no tā atbrīvoties? Kā? Vēl līdz šim neesmu to atrisinājusi. Redzu visu pa sekundei, kā mammīte guļ, kādas viņai acis… Cik gudri es viņai teicu: mammīt, tev jāiet strādāt, un tāpēc tu domā, ka tev ir grūti. Viņa domāja, ka viņai ir vēzis, un aizgāja no dzīves, lai neapgrūtinātu citus… Es viņu nemaz neredzu sapņos.

KĻAVA: Bet tas iespaids ir ļoti stiprs.

HELGA: Jā. Varbūt man palika vieglāk vēlāk, tad, kad viņai pa īstam būtu jāaiziet no dzīves.

KĻAVA: Jo cilvēka dvēsele inteliģentāka, mākslinieciskāka, jo viņam ir grūtāk. Ja cilvēks spēj uzdot sev šādus sāpju, izmisuma eksistenciālus jautājumus kā, kāpēc, mīlestība bija, kur ir, te bija cilvēks, te vairs nav -, dzīvot kļūst grūtāk. Tāpēc jau cilvēki par to nedomā! Reti kura dvēsele ir tik varonīga, ka var ilgus gadus nest tik dziļas pārdomas. Tieši tāpēc jūs abas esat tik cienījamas, ka jūs nesat šīs izmisuma, un ne tikai izmisuma pārdomas, bet arī alkas, vēlmi saprast kā? Ta jau ir tā vērtība, kādu jautājumu tu vari uzdot. Jo te sākas atbilžu meklēšana. Atkarībā no tā, cik katrs cilvēks var absorbēt vai uzņemt realitātes uzbūves principus. Cik tu spēj šīs zināšanas pieņemt, vai cik tu spēj tās panest vai atzīt, tik arī katrā dzīves posmā tas notiek, kā jums. Jo Skolotājs prasa, vai tu tiešām esi gatava dzirdēt, kā ir patiesībā? Cilvēkiem bail no patiesības. Viņi baidās par katru brīdi. Arī to sovjetkapitālismu tur rokā bailes. Šis pārdales princips bailes, izmisums un neziņa.

Tas, ko jūs lūdzāt, es redzu to ikdienā: kā bērni mirst. Tepat viņi vēl skraidīja, mēs spēlējām šahu, apķērāmies… Un šodien es viņam spiežu ciet acis, nesot uz morgu. Tas ir šausmas! Bet tieši tas arī mani mudināja mācīties. Lai saprastu, kā ir īstenībā? Jā, mēs varam pateikt, aizgāja pie Dieva, apraka. Taču mūsdienās, kā Andris teica, ar to vairs nepietiek. Prāts ir tik attīstīts, ka viņš ir spējīgs zināt un uzzināt. Tāpēc, lai saprastu, kur palika vakardiena un no kurienes nāk rītdiena, ir tas joks un noslēpums zinātne un garīgums vienlaicīgi. Par to mēs vēl runāsim nākošajās reizēs, bet es gribētu pateikt, ka cilvēks pats vienas dzīves laikā nevar izlobīt šīs zināšanas. Ne ar meditāciju, ne lūgšanām. Viņš var to uzzināt caur Dieva žēlastību, caur savu saucienu pēc patiesības, caur veiksmi, ka tu saņemsi ļoti augstas, kvalitatīvas zināšanas un ka Skolotājs palīdzēs šīs zināšanas saprast. Atmetot bailes un pieķeršanos. Tas ir smags ceļš. Tas jūsu izvirzītais apmierinājums, ko jūs gribētu saprast, nav viegls. Bet jūs esat svētīgi ar to, ka jūs vispār par to domājat. Ta ir laime, ka kāds uz Zemes par to vispār domā. Miljardiem par to nedomā.

HELGA: Ta vainas sajūta ir šausmīga. Tai man gribas pateikt vienu teikumu, ar ko es sevi sargāju.

KĻAVA: Šī vainas sajūta ir nepareiza.

HELGA: Es saku sev: neiedomājies savā augstprātībā, ka tava grēku nasta ir lielāka kā Dieva žēlastība. Tas man palīdz.

Patiesībā atsevišķs cilvēks tajā, kas ar viņu vienā dzīvē notiek, nespēj izspēlēt visas traģiskās, jaukās dzīves izpratnes, zinātniskās un radošās situācijas. Tādēļ cilvēkam uz Zemes jānāk daudzkārt. Tas ir tas, ko saucam par reinkarnāciju. Šādi spēcīgi pārdzīvojumi (jūs, Helga, domājiet par tiem līdz mūža galam), tie kaut ko izveidos. Un mēs nevaram paredzēt, ko Dievs ar to ir ieplānojis, vai kādu iespaidu tas atstās uz jūsu attīstību. Varbūt jums vēl šajā dzīvē būs līdzīga cita situācija. Un tad nebūs tā, ka "Es savā gudrībā un iedomībā mammai teicu…" Citā gadījumā caur šīm savām sāpēm jūs pratīsit kādam cilvēkam pateikt īstos vārdus un viņš neaizies no šīs dzīves, ja viņam nav lemts. Tas viss ir tik komplicēti!

KĻAVA: Lai jūs nepārdzīvotu, man ienāca prātā viena līdzība. Saprotiet, pa spalvai tās utis neizdzīs. Bet, ja ķemmē pret spalvu, tos prāta gabaliņus var izdzīt ārā. Ja tu kādam esi pateicis ko sliktu, tas nenozīmē, ka tas tagad ir tavs sliktums. Tajā brīdī to uti vajadzēja uzkasīt. Un jūs esat to izdarījusi. Lai viņš tiek ar to uti galā, kas viņam ir uzrādīta.

LIA: Ķirurgs arī griež…

KĻAVA: Ja runā pavisam sarežģīti, tad gribot negribot daudzi cilvēki uzrāda, ka tas, par ko mēs runājam, ir vienlaicīgums. Šie cilvēki uzrāda eksistences vienlaicīgumu. Tas subjekts/objekts un process ir viens vesels. Pirms šī pasaule tika radīta, viss jau bija radīts. Un šajā attīstības spēlē bija paredzēts, ka A izdarīs B sliktu, lai B saprastu to, kas ir jāizprot. Kaut gan varēja būt arī vienlaicīgi, ka visi saprot. Šajās ļoti dziļajās studijās uzrādīts, ka tam tā jānotiek. Lai notiktu šī pašapzināšanās un pašsaprašana, kā tas notiek. Tāpēc šīs dievišķās apziņas potencialitāte kā drāma, es domāju, tieši aktieru, kas tik daudzas drāmas pārdzīvo. Viņi uzkrāj neiedomājamas eksistences pieredzi. Garīgo studiju profesiju pārstāvji bieži vien ir šīm lietām tuvāk. Starp zinātniekiem tādi kā Andris, kā Maikls Talbots vai Deivids Boms, kvantu fiziķis, Einšteina skolnieks, kurš mācījās pie svētajiem jogiem. Kurš no mūsu zinātniekiem to varētu atļauties? Ta ir tā aprobežotība. Tāpēc māksla iet zinātnei pa priekšu, caur sajūtām. Un paldies Dievam, ka ir tādi zinātnieki kā Andris, kurš Latvijā atļaujas skaļi pateikt to, ko dara šie pasaules gudrie zinātnieki. Esmu teicis, ka Talbota grāmata jāizlasa visiem zinātniekiem, pasniedzējiem, visiem mācītājiem, psihologiem, lai bagātinātu savu aprobežoto apziņu. Ir 21. gadsimts.

HELGA: Kad domā par izglītību, man liekas, mazākajiem bērniem vajadzētu vislabāk apmaksātos un visgudrākos skolotājus. Un pēc tam, kad viņi jau izaug, tad jau vajag speciālistus par būtiskām lietām.

KĻAVA: Bet kas pārdos, kas ies vēlēt, ja visi būs gudri?

LIA: Šodien daudz kas palika neizrunāts, līdz "Hologrāfiskajam Visumam" tā īsti nemaz netikām. Turpināsim to darīt nākamajās reizēs. Pateicībā par šo sarunu, vēlētos jums visiem dāvāt Antuāna de SentEkziperī "Lūgšanu", kuras tulkojumu no Vācijas atsūtījusi liela Andra Buiķa un Pētera Kļavas cienītāja Cilda Šrādere. Lūdzot svētību mūsu turpmākajām sarunām, izlasīsim to.

LŪGŠANA

Kungs, es nelūdzu brīnumus un vīzijas,

es lūdzu spēku ikdienai!

Māci man mazo sofu mākslu;

Dari mani attapīgu un radošu, lai es ikdienas dažādībā un daudzveidībā laikus pierakstītu atziņas un pieredzējumus, kuri mani skar.

Dod man drošu roku, lai es pareizi sadalītu savu laiku, dod man smalku izjūtu, lai saprastu, kas ir svarīgs un kas svarīgāks.

Ļauj man saprast, ka sapņi nepalīdz tikt uz priekšu, nedz sapņi par pagātni, nedz arī par nākotni. Palīdzi man pašreizējo brīdi uztvert kā vissvarīgāko un pēc iespējas labi izdarīt to, kas man paveicams tūlīt.

Pasargi mani no naivā pieņēmuma, ka dzīvē visam jārit gludi.

Dod man dziļu atziņu,

ka grūtības, neveiksmes, sakāves un kritieni

ir pašsaprotamas piedevas dzīvē,

kuras mums ļauj augt un nobriest.

Atgādini man,

ka sirds bieži runā pretī saprātam.

Atsūti man īstajā brīdī kādu, kuram ir drosme

man pateikt patiesību.

Es gribētu Tev un visiem citiem

vienmēr ļaut izrunāt līdz galam.

Patiesību par sevi pašu pats sev jau nevar pateikt,

to mums var pateikt tikai kāds cits.

Tu zini, cik ļoti mums visiem vajadzīga draudzība.

Dod, lai man būtu pa spēkam šis skaistākais, grūtākais,

bīstamākais, maigākais un smalkākais dzīves darbs.

Piešķir man nepieciešamo nojausmu, lai es īstajā brīdī spētu dot tālāk ar vai bez vārdiem sainīti labestības. Veido mani par cilvēku, līdzīgu kuģim ar dziļu iegrimi, lai es sasniegtu arī tos, kuri atrodas dzīves grūtību dziļumos.

Pasargi mani no bažām, ka es varētu nokavēt dzīvi. Dod man nevis to, ko es vēlētos, bet gan to, kas man vajadzīgs!

Lielais jautajums kā dzīvot

ANDRA BUIĶA saruna ar žurnālisti INESI MATISĀNI portālam "Latvijas Vēstnesis" 2010. gada janvārī

"Vajadzīgi pasionāri, tas ir, cilvēki, kuri sabiedrības un nākotnes labad gatavi upurēt personīgās intereses. Tādi cilvēki šobrīd spēj ietekmēt valsts attīstību," sarunā ar LV.LV uzsver LU Fizikas un matemātikas fakultātes Matemātikas nodaļas Diferenciālvienādojumu un tuvināto metožu katedras profesors, habilitētais matemātikas doktors Andris Buikis.

Jūsu grāmata "Vai mēs esam tie, kas patiesībā esam" (2001) atvērta jaunām sarunām. Kuras no domām jūsu apziņā šajos gados ir tikai nostiprinājušās, un kas varbūt nācis klāt no jauna?

Man bieži cilvēki jautā, un dažādas izdevniecības vairākkārt griezušās ar lūgumu, ka vajadzētu šo grāmatu izdot no jauna, jo cilvēki to meklē gadiem. Pārskatot galvenās domas, varētu teikt patiesībā es tur ne no kā nevaru atteikties, es palieku pie tām pašām domām. Jau aptuveni 2004. gadā, lasot lekcijas studentiem, teicu: neesiet vieglprātīgi, ja ir iespējas, neņemiet kredītus, jo bija pilnīgi skaidrs, ka pēc gada diviem mums būs ļoti smagi. Lekcija beidzās, un es par to aizmirsu. Pēc kāda laika kāds puisis, kas tagad studē doktorantūrā, man zvana: "Strādāju Statistikas pārvaldē, saņēmu jaunākos datus, un zināt, profesor, viss notiek tā, kā jūs lekcijā teicāt."

Kas ir nācis klāt? Grāmata lielā mērā ir kritiska es ļoti kritizēju konservatīvismu zinātnē. Ļoti daudzi zinātnieki turas pie vecām dogmām, neskatoties, ka dzīve piespēlē daudz datu, kas liek kritiski raudzīties uz notiekošo. Vēl šodien lielākā daļa fiziķu pasaka, ka torsiona lauki tās ir muļķības. Un nav svarīgi, kā tos nosauc par kvintesenci, tahionu laukiem vai par smalkajām enerģijām1 '.

Sīkāk par Ervinu Lāslo pastāstīšu turpmāk, bet šeit došu atsauci uz viņa teikto par torsionu laukiem, jo tas ir jautājums, ko man liela daļa fiziķu nepiedod pat pēc piecpadsmit gadiem. Ne šo dogmatisko fiziķu, bet sabiedrības dēļ es vēlreiz atgriežos pie torsionu lauku teorijas. Kas vēlas detalizētāk iepazīties ar torsionu lauka lietām, tam jālasa saruna ar Juri Tambergu manā pirmajā grāmatā, kā arī viņa teorētiskais raksts "Latvijas Vēstneša" 1998. gada 20. marta numurā.

2002. gada jūnija vidū pēc ielūguma ar lielu referātu tieši par torsionu laukiem "Torsionu lauki un elektriskās enerģijas pārvēršana siltumā" piedalījos 2. Berlīnes konferencē "Inovatīvās enerģiju tehnoloģijas". Apskatīju trīs jautājumus. Pirmkārt, torsionu lauku teorētisko pamatojumu, sākot ar Elī Kartāna pētījumiem 1922. gadā; otrkārt, iekārtas ar elektriskās enerģijas pārvēršanu siltumā; un visbeidzot, matemātisko modeli, kurš apraksta šīs iekārtas darbību.

2011. gadā biju divreiz ielūgts uz Berlīni, lai būtu par zinātnisko konsultantu vācu izgudrotājam Jurgenam Sacam (Jьrgen Schatz). Abus braucienus apmaksāja projekta finansētājs, kurš tajā ieguldījis ap 150 tūkstošiem ciro. Otrās diskusijas laikā jūlijā, domājot par procesu iekārtas centrā (detaļas nedrīkstu stāstīt, jo runa ir par pilnīgi jauna tipa enerģētisko iekārtu ar virpuļiem), Jьrgens pieminēja manu stundu garo referātu Vācijas Telpas enerģijas biedrības 25 gadu jubilejas svinībās, kas norisinājās 2005. gada 11. un 12. novembrī Berlīnē. Savā referātā "Torsionu lauki un virpuļi teorija un lietojumi" stāstīju par torsionu laukiem. Starp citu, bija tikai trīs referāti, katrs stundu garš, tad 2 stundu un 45 minūšu diskusija, 45 minūšu referāts un divas 30 minūšu uzstāšanās. Pieminu to tādēļ, lai lasītājs saprastu, ka valstī ar vairāk nekā 80 miljoniem iedzīvotāju saņemt ielūgumu nolasīt vienu no trim referātiem (viens kopējs Anglijai un Vācijai un vēl Polijai) kaut ko nozīmē. Pēc Jurgena atgādinājuma sākām diskutēt un nonācām pie secinājuma, ka iekārtā, iespējams, tiešām rodas torsionu lauks, un tad man radās doma izmantot krievu autora no Omskas Viktora Skatova publikāciju "Torsionu lauku detektēšana", kuras materiāls bija manā portatīvajā datorā, un es ieteicu ideju iekārtas formas izmaiņai, lai iegūtu maksimālo vai minimālo torsionu lauka efektu. Tas ir torsionu lauka mērītājs, kura konstrukcijas pamatprincipi ir aprakstīti šajā grāmatā, kā arī doti daži plakanu figūru un krievu alfabēta kreisā vai labā torsionu lauka mērījumi.

Starp citu, šīs grāmatas pirmajā lappusē autors stāsta, kā kopā ar laboratorijas kolēģiem nonācis pie torsionu laukiem. Tatad Viktors Škatovs no 1979. līdz 2000. gadam strādājis Krievijas Zinātņu akadēmijas Sibīrijas nodaļas Stipro strāvu institūtā. 90. gadu otrajā pusē, kad finansējums Krievijā fundamentālajai zinātnei būtiski samazinājās, viņiem nācies, kā saka, piehalturēt, un kādā reizē piedāvāts uzbūvēt bāzes konstrukciju negatīvo aerojonu O2 ' aparātam, kas ir pozitīvs bioloģiskiem objektiem. Kā raksta Škatovs, viņam šis aparāts ir bijis zināms no 1937. gadā izdotās Aleksandra Ciževska grāmatas (par Ciževski vairāk turpmākajās sarunās). Laboratorija uztaisa mazāku aparātu ar 60-80 tūkstošu voltu spriegumu, kas salīdzinājumā ar oriģinālu dod vairāk negatīvo aerojonu, un negaidīts efekts: sabojājas laboratorijā vienīgais kalkulators, visapkārt lēkā dzirksteles. Lai kā nebūtu, iekārtu stabilizē un pārdod slimā zēna ārstēšanai, un tā izrādās ļoti sekmīga, puisītis vesels, uz laboratoriju nāk cilvēki ar visādām problēmām. Laboratorija veic pētījumus, un Škatovs kopā ar kolēģi Sergeju Cesnokovu atklāj negaidītus fotogrāfiskus efektus: aizvērts fotoaparāts Čiževska lustras ietekmē nofotografē savu iekšpuses detaļu. Turpat arī komentārs par Cesnokovu, kurš interesējies par daudzām problēmām, un lappuses apakšā šāda piezīme: Tomskā konferencē par teorētisko fiziku Česnokovs saticis Genādiju Šipovu, torsionu lauku teorētiķi; abi pusi nakts pavadījuši sarunā par maģiskajām torsionu lauku īpašībām, un saruna Česnokovu ļoti iespaidojusi. Pēc dažām dienām kolēģi uzzina par Cesnokova negaidīto nāvi. Viss, nekas sīkāk un vairāk tekstā nav. Tas man atgādina amerikāņu filmas, kad kāds pieskaras valsts militārajiem noslēpumiem.

Pēc šīs atkāpes atgriezīsimies pie Ervina Lāslo teiktā par torsionu laukiem grāmatā "Piektais spēka lauks. Matērija, gars un dzīvība jauno zinātņu vīzija". Grāmatas trešajā daļā "Jaunie horizonti" ir apakšnodaļa par kvantu vakuumu: "(..) Kādas krievu fiziķu grupas darbs šajā virzienā ir ļoti svarīgs. Kā šīs grāmatas autors sakarā ar savu braucienu uz Krievijas Zinātņu akadēmiju 1996. gada janvārī uzzināja, tad grupa Anatolijs Akimovs, G.I. Šipovs un V.N. Binghi ir izveidojuši sīku "fizikālā vakuuma" teoriju. Viņu teorijā vakuumam ir fizikālas substances pakāpe, kura aizņem visu Visumu (..). Neskatoties uz teorijas abstraktumu un matemātisko izklāsta formu šīs krievu "fizikālā vakuuma torsionu lauka" teorijas izteikumi ir vienkārši un fundamentāli." Tālāk ir vairāki tīri zinātniski apsvērumi, tos izlaižu. Atzīmēšu tikai, ka Lāslo uzsver, torsionu viļņi var izplatīties miljardu reižu ātrāk kā gaismas ātrums.

Pavisam nesen latviski iznākušajā Ervina Lāslo grāmatā "Zinātne un Akašas lauks" 71. lappusē lielā mērā atkārtots iepriekš citētais. Tatad Lāslo paliek pie torsionu lauka modeļa un atzīmē krievu zinātnieku definēto, tā saukto fitonu: "Blīvi fitonu kopumi veido vakuuma torsionu lauka modeli. Šī lauka vērpes nes informāciju, savienojot daļiņas neticamā ātrumā, kas līdzinās 109 , kas ir vienu miljardu reizes ātrāks par gaismas ātrumu." Šis citējums ir ļoti būtisks, jo runā par to, ka torsionu lauki pārnes informāciju ar neiedomājami lielu ātrumu, kas Lāslo ir visai svarīgi, ienesot zinātnē A lauka jeb Akašas lauka jēdzienu, kurš līdz šim bija zināms Austrumu filozofijā.

Indijā jau pirms gadu tūkstošiem par to runāja…

Esmu bijis divreiz ielūgts Vācijā referēt par jaunajām enerģijām. Pirmajā reizē Berlīnē bijusī Kanādas žurnāliste Zanna Meninga2) , kura savu profesionālo darbību sāka kā smalko enerģiju skeptiķe un atmaskotāja, bet pārdesmit gadu laikā kļuva par vienu no pasaulē kompetentākajiem cilvēkiem enerģiju jomā, uzdāvināja man savu grāmatu par jaunajām enerģijām, par labāku pasauli.

Es ar šo speciālisti Zannu Meningu iepazinos šī gadsimta sākumā Berlīnē, kur 2002. gada 13.-15. jūnijā notika 2. Berlīnes konference "Inovatīvās enerģijas tehnoloģijas".

Atgādināšu kādu šī gadsimta sākuma manu interviju ("Mistērija", 2003. gada marts), kura bija neilgi pirms otrā Irākas kara sākuma un kurā es pārdomāju to, kas notiek pasaulē un vai būs karš Irākā. Uzsveru, tā ir 2003. gada intervija, ar to informāciju, kas man bija toreiz. Jāsaka, ka, tagad lasot, liekas mazliet dīvaini, ka daudz kas ir noticis tā, kā toreiz teicu.

"TV ziņas parādīja iespaidīgas demonstrācijas vairākās pasaules valstīs pret karu tai skaitā Amerikā, arī tās galvaspilsētā Vašingtonā, kur, kā teica Euronews ziņu diktors, tās ir vērienīgākās pret valdības politiku vērstās demonstrācijas kopš Vjetnamas kara laikiem. Šajā demonstrācijā Vašingtonā piedalījās (pēc dažādiem vērtējumiem) no 50 līdz 200 tūkstošiem cilvēku. Plakāti bija visai dažādi, kā jau demokrātiskās valstīs, kur cilvēki paši izdomā to formu un saturu (atšķirībā no totalitārajām valstīm, kur tos bieži vien sagatavo centralizēti). 1a, piemēram, demonstrācijā Vācijas pilsētā Rostokā es ievēroju ļoti lakonisku, bet dziļu domu izsakošu plakātu "MIERS PRASA DROSMI, KARŠ DZĪVĪBAS". Domāts, ka cīņa par mieru prasa drosmi, savukārt, demonstrācijā Vašingtonā un citās Amerikas Savienoto Valstu pilsētās, galvenā doma bija: NEDRĪKST MAINĪT ASINIS PRET NAFTU. Tas ir, ka karš Irākā prasīs amerikāņu dzīvības un demonstranti apzinās, ka patiesībā dziļākā jēga karam jeb lielākais apslēptais stratēģiskais mērķis iriegūt savā valdījumā trešās lielākās naftas ieguves valsts stratēģiskos resursus.

Vēl emocionāli spēcīgāk par šīm demonstrācijām izskatījās dienu iepriekš rādītais sižets no ASV par amerikāņu vairāku kuģu ar karavīriem, tai skaitā jūras desantnieku, došanos uz Tuvo Austrumu reģionu. Reportāžā jauns, spēcīgs puisis, turot rokās apmēram gadu vecu bērniņu, drebošā balsī, ar asarām acīs, teica, ka tas esot grūtākais lēmums viņa dzīvē; viņa darbs liek viņam pakļauties pavēlei un doties kopā ar savu armijas daļu uz Tuvajiem Austrumiem, un šeit, Amerikas Savienotajās Valstīs, viņam jāatstāj savs mazais dēls un sieva. Kā jau teicu, man, šīs rindas rakstot, daudz kas vēl nav skaidrs: vai būs karš ar Irāku? Diemžēl laikam jau mums nāksies redzēt militāru konfliktu, jo, galu galā uz reģionu ir nosūtīts jau ap 100 tūkstošiem karavīru, un tuvāko nedēļu laikā paredzams, ka tur varētu būt vismaz 150 tūkstošu, varbūt pat tiks sakoncentrēts līdz 250 tūkstošu vīru liels karaspēks. (Es gan būtu patiesi priecīgs par kļūdainu savu prognozi.) lapat mums šobrīd nav zināms, vai piepildīsies analītiķu paredzējumi, ka karam sākoties, naftas cena, kura šobrīd ir pāri par 30 dolāriem par barelu, var pieaugt pat līdz 50-60 dolāriem, tātad līdz visaugstākajam līmenim pēdējās desmitgadēs. Mēs nezinām, vai Sadams Huseins izdarīs, kā paredz daži analītiķi: ka, zaudējot karu, viņš var uzspridzināt savas naftas atradnes, lai neļautu ASV iegūt šīs atradnes pilnīgā lietošanas kārtībā. Tūkstošiem degošu naftas urbumu, tā būtu ne tikai industriāla, bet galvenokārt planētas mēroga ekoloģiska katastrofa."

Tagad, 2012. gada sākumā, pārlasot toreizējo, jau gandrīz desmit gadus veco materiālu: prognoze izrādījās pareiza, karš Irākā notika, naftas pārvadus spridzināja, Sadamu Huscinu notiesāja un pakāra. Naftas cenas sasniedza rekordu, tad uz brīdi kritās, bet šajos mēnešos ir visaugstākā degvielas cena Latvijā, nu jau stingri pāri latam. Atgriežamies pie Berlīnes konferences.

Tatad Berlīnes konferencē man bija gods uzstāties ar plenāra referātu par torsionu lauku teorētisko koncepciju, par eksperimentiem ar ģeneratoru siltuma iegūšanai un šī procesa matemātisko modeli. Šis referāts izsauca lielu interesi, man bija vairākas sarunas ar konferences dalībniekiem, tai skaitā ar speciālistiem no Amerikas kontinenta, kuri nodarbojas ar jauno enerģiju pētījumiem, un viņi bija ārkārtīgi pesimistiskā noskaņojumā par iespējām turpināt netradicionālo enerģijas ieguves tehnoloģiju pētījumus. Kādā no sarunām viens no kongresa dalībniekiem, un tā bija Zanna Meninga, skaidri pateica: "Mums šobrīd, tuvākajos gados, kamēr prezidents Džordžs Bušs juniors ir pie varas, nav nekādu cerību kaut ko nopietnu izdarīt, jo šis prezidents irTeksasas naftas magnātu ieliktenis un aizstāvēs tikai viņu intereses." Un turpmākie notikumi lielā mērā apstiprina šo viedokli. Piemēram, lai arī šobrīd ASV valdība apgalvo, ka vēl nav skaidrs, vai vispār būs karš ar Irāku, finansu ziņās pavīdēja informācija, ka prezidents ar dažu ASV naftas kompāniju vadītājiem jau apspriedis Irākas naftas atradņu izmantošanu pēc kara.

Iepriekš teiktais ir pietiekami nopietns iemesls, lai mēs atgrieztos pie tēmas, kura tika skarta pirmajā sarunā (rakstu ciklā žurnālā "Mistērija") par enerģiju, kura patiesībā ir visas pasaules ekonomikas, arī atsevišķu valstu ekonomikas mugurkauls. Enerģija, tās ieguve, efektivitāte, izmaksas tas lielā mērā nosaka pasaules vai arī attiecīgās valsts attīstības tempus un tautas dzīves līmeni. Lielā mērā balstīšos uz vienu darbu šī kongresa dalībnieces Zannas Meningas grāmatu "Brīvā enerģija. 21. gadsimta revolūcija", kura angļu valodā tika publicēta 1996. gadā, bet savulaik kā dāvanu pateicību par interesantu referātu Starptautiskā biofizikas institūta (Neusa, Vācija) rīkotajā konferencē 2000. gada septembrī saņēmu šīs grāmatas vācu izdevumu, izdotu 1998. gadā. Patiesībā pat nevēlos runāt tik daudz par pašu grāmatu kā tādu (tā būtu pārāk plaša tēma vienai sarunai), bet gan par šīs grāmatas priekšvārdu, kuru uzrakstījis Braiens O'Lerijs (Brian O'Leary), fizikas doktors un bijušais astronauts, pētnieks, kas labi pazīst akadēmisko pasauli un ir strādājis tādās izcilās Amerikas augstskolās kā Masačūsetsas Tehnoloģiju institūtā, Prinstonas universitātē, kā arī Kornela universitātē. Viņš uzrakstījis vairāk kā 100 zinātnisku publikāciju un ir bijis arī pietiekami cieši saistīts ar politiku: ASV Kongresā darbojies kā padomnieks enerģētikas jautājumos, rakstījis runas ASV prezidenta kandidātam par šiem jautājumiem. Bez tam viņš ir darbojies NASA, arī Apollo programmā, kuras mērķis, kā labi zināms, bija amerikāņu astronautu nosēšanās uz Mēness. 1991. gadā viņš bija viens no tiem, kuri nodibināja Starptautisko jaunās zinātnes asociāciju, kā arī Jaunās enerģijas institūtu (Institute for New Energy).

Tomēr, kādēļ gan izmantot materiālu, kurš ir rakstīts gandrīz pirms divdesmit pieciem gadiem? Kā jūs redzēsit tālāk no viņa sniegtās analīzes, tas ir cilvēks, kurš ļoti daudz un ilgi ir darbojies, lai kompetenti varētu spriest par enerģijas izmantošanas zinātniskajiem, ekonomiskajiem un politiskajiem jautājumiem.

Savu priekšvārdu Žannas Meningas grāmatai doktors Braiens O'Lerijs sāk vārdiem, ka šī ir varbūt viena no vissvarīgākajām grāmatām, kuru lasītājs jebkad turējis rokās. Ta apraksta straujos zinātnes sasniegumus, kas ļautu mūsu rokās nodot tādus enerģijas avotus, kuri, kā daudzi zinātnieki tic, radikāli mainīs Zemes seju tā ir vakuuma kvantu fluktuāciju nullpunkta enerģija. Daudzi to apzīmē kā telpas enerģiju vai brīvo enerģiju. Tas ir gigantisks brīvās enerģijas avots, kas ir mums apkārt tīrs un decentralizēts. Šīs enerģijas izmantošana varētu iesākt jaunu revolūciju, un pēc tās daudzas no patlaban eksistējošajām enerģiju tehnoloģijām droši vien izskatīsies kā aizvēsturisks murgs: mūsu ainavas izkropļojošas un gaisu piesārņojošas. Šī revolūcija varētu veidot jaunu zinātnes un tehnoloģijas paradigmu, pret kuru Kopernika un industriālā revolūcija vienkārši nobālētu. Radīsies jaunas elektrosistēmas ļoti kompaktas, kas būtībā tiks ievietotas atsevišķos dzīvokļos vai atsevišķās mājās. Un, visbeidzot, mēs varēsim būt neatkarīgi no enerģijas pārvades tīklu līnijām. Šie enerģiju ražojošie aparāti būs viegli transportējami, un baterijas kā enerģijas uzkrājēji nebūs vajadzīgas tie aizvietos iekšējās aizdedzes dzinējus automašīnās. Jaunās iekārtas varēs vienkārši izmantot arī lauksaimniecībā, piemēram, lai apūdeņotu laukus, tādējādi ievērojami pieaugs lauksaimniecības efektivitāte. Tas palīdzēs trešās pasaules valstīs pārvarēt bada problēmas. Ilgākā laika posmā, šķiet, mēs atklāsim, ka šī telpas enerģija ir praktiskā veidā izmantojama, lai iegūtu arī antigravitācijas dzinējus. Tālāk Braiens O'Lerijs jautā kādēļ mēs, zinātnieki, nepaātrinām šos pētījumus. Kā izskatās, viņš saka, šīs brīvās enerģijas ideja tiek apspiesta jau kopš NikolaTeslas laikiem pirms 100 gadiem. Taču, neskatoties uz to, beidzot šīs idejas, kā to parāda Žannas Meningas grāmata, sāk plaši izplatīties. Tālāk Braiens O'Lerijs runā par to, ka viņš gribētu atspoguļot dziļākos cēloņus tikko izteiktajiem dramatiskajiem apgalvojumiem.

Tatad, pirms četrdesmit gadiem, kad OPEC valstis pirmoreiz būtiski paaugstināja naftas cenas un sākās pirmā enerģijas krīze, viņš sāka pētīt, kā mūsu kultūrā ļaunprātīgi tiek izmantota enerģija. Braiens O'Lerijs aicina mūs atcerēties 70. gadu vidu, kad pie benzīna uzpildes stacijām bija milzīgas automašīnu rindas, kad mēs saņēmām arvien drūmākas statistikas ziņas par milzīgo naftas trūkumu, gaisa piesārņojumu, naftas kariem, pareģojumus par kodoltermiskās sintēzes panākumiem. Saņēmām arī ziņas par to, ka tādas valstis kā Ziemeļkoreja veido savu kodolprogrammu, un kopumā bija visdrūmākās prognozes par dziļu ekonomikas lejupslīdi un drūmo cilvēces likteni. Tālāk viņš jautā: kas tad ir noticis ar enerģijas krīzi šodien, kad mēs tuvojamies gadu tūkstošu mijai (atgādinu, ka viņš to raksta 90. gadu vidū), un kas ir noticis ar Romas kluba ziņojumu par "Augšanas robežām"?

Šī Braiena O'Lerija atsauce uz Romas klubu vēlreiz apstiprina to, ka tā pirmais ziņojums "Augšanas robežas" 60. gadu beigās un pēc tam 90. gadu sākuma ziņojums "Pirmā globālā revolūcija" ka šie ziņojumi atstāja milzīgu iespaidu uz visas pasaules sabiedrību un tās izpratni par globālajām problēmām. Daudzi no mums var atcerēties, saka Braiens O'Lerijs, pēc tam, kad OPEC kartelis savu tvērienu atslābināja un naftas cenas atkal pazeminājās, un Ronalds Reigans kļuva par ASV prezidentu, tad, kā pēc likteņa lēmuma, masu mediji un sabiedrība nolēma, ka vispār nav bijusi nekāda enerģētiskā krīze, jo naftas atkal bija pietiekami, un priekšstats, ka ir nepieciešams attīstīt alternatīvas enerģijas, šķita, ir no sabiedrības apziņas pazudis.

Braiens O'Lerijs atgādina, ka 1975. gadā viņš bija kongresa apakšpalātas deputāta Morisa Udāla (Morris Udall) īpašais padomnieks enerģijas un apkārtējās vides jautājumos. Astoņu mēnešu laikā, kamēr šis kongresmenis kandidēja uz ASV prezidenta amatu, Braiens O'Lerijs palīdzējis viņam gatavot runas un attīstīt tādu enerģētikas politiku, kas nebija līdzīga tai, kurai vēlāk sekoja prezidents Džimijs Kārters 70. gadu otrajā pusē un kuru turpināja Bila Klintona administrācija. Pēc viņa piedāvātās enerģētikas politikas, ja netiks veikta pakāpeniska atteikšanās no fosilajiem enerģijas avotiem naftas, gāzes, oglēm, kā arī nopietnas ekoloģiskās problēmas radošās kodolenerģijas, tad tuvākajos gadu desmitos piepildīsies tā drūmā statistika, kuru prognozēja: notiks dramatiska cenu augšana un neatgriezeniska pasaules apkārtējās vides piesārņošana. Diemžēl pat pašas inovatīvākās tehniskās un politiskās organizācijas enerģijas un apkārtējās vides jautājumos, kā, piemēram, Ieinteresēto zinātnieku savienība (Union of Concerned Scientists), šķiet, pakāpeniski izmainīja savas darbības virzienus, galveno uzmanību veltot tradicionālajiem atjaunojamajiem resursiem Saules, vēja, ūdeņraža, biomasas un citām enerģijām. Un ilglaicīgā skatījumā: ierobežotā fosilo enerģijas avotu esamība un tas, ka tie pazemina apkārtējās vides kvalitāti, šīs problēmas, kā vāciski saka, "tika paslaucītas zem tepiķa".

70. gados, kad Amerikas sabiedrībai likās, ka tā tik tiešām tiek konfrontēta ar ļoti smagu enerģijas problēmu, tas noveda pie tā, ka tika dibināta Enerģētikas ministrija (The Departament of Energie). Šīs iestādes uzdevums bija jaunu alternatīvu enerģijas avotu attīstīšana. Diemžēl gadu gaitā tā ir pārvērtusies par to pašu fosilo degvielas avotu un kodolenerģētikas lobiju. Ta vietā, lai Manhetenas vai Apollo projekta stilā (Otrā pasaules kara laikā Manhetenas projekta ietvaros amerikāņi, savācot kopā visus savus izcilākos fiziķus, īsā laikā radīja atombumbu) virzītos uz nākotni, mēs jau atkal "lejam ūdeni uz to pašu neatjaunojamo enerģijas avotu dzirnavām", atbalstām iekšdedzes dzinēju ražošanu un kodolenerģētiku. Tapat mēs koncentrējam milzīgas centrālas enerģijas ražotnes, kuru dēļ visa pasaule tiek savažota plaši izpletušos enerģijas sadales tīklos un kuri, iespējams, rada milzīgas veselības problēmas tā saucamo elektrosmogu.

Braiens O'Lerijs saka to pašu, ko es jau vairākkārt esmu teicis savās publiskajās runās, tā vietā, lai meklētu iespējas radīt un izmantot jaunus atjaunojamas enerģijas avotus, mēs milzīgā ātrumā dažu paaudžu laikā iznīcinām tos neatjaunojamos enerģijas resursus, kuri veidojušies simtu miljonu gadu laikā, un izsūknējam tā, it kā mums nebūtu nākotnes, tas ir, neko neatstājam saviem bērniem… Viņš saka, ka gandrīz jau puse no naftas un vairāk kā puse no pasaules gāzes krājumiem pie tam no labākajām atradnēm ir izmantoti un sadedzināti, un lielākā daļa ir iznīcināti vienas paaudzes laikā. Un mums šobrīd zināmās naftas rezerves ir pietiekamas tikai apmēram pusgadsimtam, un šos faktus pilnīgi ignorē tie, kuri veido mūsu enerģētikas politiku.

Lai parādītu, kādas neiedomājamas naudas summas tiek tērētas tradicionālajai enerģijas infrastruktūrai, kura balstās uz naftas, ogļu un gāzes, kā arī radioaktīvo elementu sašķelšanas izmantošanu, viņš min dažus skaitļus: 90. gadu vidū gada laikā tika tērēti 2 biljoni ASV dolāru. Biljons tas nozīmē tūkstoš miljardu; tātad 2 tūkstoši miljardu dolāru gadā skaitlis, ko grūti aptvert. Vēl viņš piebilst tajā laikā, kas mums nepieciešams, lai izlasītu šo teikumu, pasaule sadedzina neatjaunojamo un kodoldegvielu vairāk kā viena miljona dolāru vērtībā dažādu elektrisko aparātu darbināšanai, apsildīšanai, dzesēšanai un transporta sistēmām. 80. gadu pirmajā pusē, strādājot korporācijā Science Applications International Corporation un pētot moderno kosmosa dzinēju koncepcijas, Braienam O'Lerijam ir kļuvis pilnīgi skaidrs, ka radikāli jaunas idejas enerģētikas sektorā ir ļoti grūti realizējamas, jo tās ir pret ASV valdības un iedibinātās industrijas varas aprindām.

Kopsavilkumā var teikt, ka mums ir nepareizi priekšstati par drošību un mēs turpinām būvēt noplicinošas enerģētikas infrastruktūru, kura pie tam vēl izposta zemi un mūs pašus.

Tālāk Braiens O'Lerijs analizē jauno enerģiju tas ir, telpas enerģijas teorētiskos un eksperimentālos rezultātus. Informācija apstiprina, ka šo enerģiju varēs izmantot, un viņš esot pārsteigts par teorētiķu, eksperimentētāju un izgudrotāju sasniegumiem brīvās enerģijas laukā, viņu redzesloka un zināšanu plašumu un dziļumu, fundamentālajiem sasniegumiem un profesionalitāti. Šie zinātnieki ir jaunas realitātes pētnieki. Viņi ir nošķirti no vairākuma zinātnes sabiedrības, jo jaunā realitāte izjauc zinātnes galveno virzienu stereotipus un esošos visaugstākā mērā virspusējos argumentus. Raksturojot šos pētniekus, kuri strādā pie jaunajām enerģijām un par kuriem mums ir novecojis priekšstats kā par cilvēkiem, kas strādā kaut kur garāžās, viņš dod divus piemērus. Pirmkārt zinātņu doktors Šiuji Inomata (Shiuji Inomata), kurš 35 gadus ir viens no Japānas valdības galvenajiem padomdevējiem enerģētikas jautājumos, un doktors Paramahamsa Tevari (Paramahamsa Tewari), Indijas kodolu spēkstacijas vadošais projektēšanas inženieris. Abu valstu valdības ir atļāvušas šiem cilvēkiem pētīt viņu izgudrotās brīvās enerģijas iekārtas. Kā saka Braiens O'Lerijs, tas ir kaut kas neiedomājams, ka kaut ko tādu varētu atļaut ASV Enerģētikas ministrija.

Starp citu, jau pieminētajā 2. Berlīnes konferencē "Inovatīvo enerģiju tehnoloģijas" vajadzēja piedalīties arī doktoram Paramahamsa Tevari ar

referātu "Telpas enerģijas ģenerators" ar apakšvirsrakstu "Elektriskās enerģijas ražošana, daļēji apgāžot Lenca likumu". Diemžēl pats doktors nevarēja ierasties, jo pavisam nesen bija pārcietis infarktu. Taču viņš bija atsūtījis videofilmu, kurā mēs varējām redzēt viņa iekārtu: sākumā tā tiek ieslēgta elektriskajā tīklā, pēc tam, kad kādu laiku darbojusies, tā no tīkla tiek atvienota, daļa saražotās enerģijas tiek padota atpakaļ uz sistēmas ieeju, un jau bez enerģijas avota šī sistēma turpina ražot elektroenerģiju. Un, kā tika parādīts doktora Tevari aprēķinos, iekārtas lietderības koeficients pārsniedz 200 procentus.

Un vispār, runājot par šo Berlīnes konferenci, viens no galvenajiem jaunajiem jēdzieniem, kuru lietoja daudzi referenti, bija "over unity", tas ir, iekārtas, kuru efektivitāte (šai situācijā labāk nelietot vārdu "lietderības koeficients" tas attiecināms uz noslēgtām sistēmām) pārsniedz vieninieku vai citiem vārdiem sakot 100 procentus. Pieminēšu vienu referentu Haroldu Aspdenu3 ' no Lielbritānijas, kura referāta virsraksts, netipiski zinātniskām konferencēm, beidzas ar izsaukuma zīmi: "Mūsu nākotnes enerģijas avots vakuums!"

Taču, atgriežoties pie Braiena O'Lerija priekšvārdā teiktā, tikai nedaudzi kvalificēti zinātnieki atrod laiku nodarboties ar brīvās enerģijas pētījumiem; lielākā daļa "nē" teicēju nav ar šo problēmu nodarbojušies. Viņi ir kolēģu, arī finanšu spiediena ietekmēti un ar spēcīgiem aizspriedumiem pētīt to nezināmo, kas atrodas ārpus viņu pašu šaurās specialitātes. Lūk, ko ir teicis Verners Heizenbergs, Nobela prēmijas laureāts fizikā: "Es domāju, ka ir iespējams izmantot magnētismu kā enerģijas avotu. Taču mēs, zinātnes idioti, to nespējam: risinājumam jānāk no ārpuses." "Es zinu, ko es runāju," tā Braiens O'Lerijs. Parastais skeptiķu apsvērums: viņi taču būtu par šādām iekārtām dzirdējuši, ja tādas eksistētu! Tomēr zinātnes vēsturē ir ļoti daudz piemēru, kad vadošo pētnieku aizspriedumi lieguši

Andris Buiķis, Harijs Kalis patenta līdzautori jauna tipa iekārtai siltuma ģenerēšanai

viņiem pieņemt jaunās idejas. Šķiet, ka šis neatzīšanas vai noliegšanas sindroms apslēpts pašos zinātniekos, un tam nav nekāda sakara ar zinātnieku racionālo domāšanu.

Šo momentu es gribētu īpaši akcentēt: arī mana pēdējo gadu pieredze, strādājot pie jaunām enerģijas iekārtām un diskutējot par principiāli jaunām idejām ar kolēģiem skeptiķiem, ir mani pārliecinājusi, ka noliegšanas dziļākie cēloņi jāmeklē aizspriedumos, emocionālajā, ne racionālajā sfērā.

Visbeidzot, kā tas tomēr izskaidrojams, ka telpas jeb brīvās enerģijas iekārtas, kuru pētījumiem un izgatavošanai būtu jāpatērē nesalīdzināmi mazākas summas, kādas savulaik ir iztērētas Manhetenas, Apollo vai kodoltermiskās sintēzes projektiem, kādēļ tās tomēr brīvā tirgus apstākļos tik ilgi nav nopērkamas? Izskatās, visi gaida, ka kāds cits spers pirmo soli, tā Braiens O'Lerijs. Pie tam, šis noliegšanas-uzspiešanas sindroms ir jo spēcīgāks, jo neparastāka, negaidītāka ir jaunā koncepcija.

Viņš pastāsta arī par savu pieredzi. Viņa sākotnējā universitātes specialitāte bija socioloģija, nevis fizika. 80. gadu sākumā, uzzinājis par jaunās enerģijas atklājējiem, arī viņš atbalstīja viedokli: "visi taču zina", ka tas nav iespējams, jo šie jaunie aparāti apgāž labi zināmos fizikas likumus. Šis "aklais" uzstādījums viņam sāka mainīties 1982. gadā, kad personīgi iepazina kādu no šiem neortodoksālajiem izgudrotājiem un pēc tam gadu gaitā sāka meklēt atbildes uz neskaidrajiem jautājumiem. Un atkal man jāpiekrīt viņa teiktajam: arī man, kad sāku interesēties par jaunas enerģētikas jautājumiem, iekšējās sajūtās bija kaut kas no augstprātības nevar būt, ka "īstie profesionāļi" būtu tik svarīgas lietas atstājuši neievērotas. 1a tomēr ir daudzi neuzskata par vajadzīgu veltīt kaut drusku laika un uzmanības: sak, tāpat jau skaidrs, ka tur nekā nevar būt, tādēļ ka vienkārši nevar būt…

Viss, par ko runājām līdz šim, tomēr ir jāattiecina uz nākotni to, kas būtu varējis būt vai kaut kad būs. Taču šodienas pasaule ir tāda, kāda tā ir: ar milzīgu naftas nozīmi un ietekmi gan uz starptautisko politiku, gan uz atsevišķu valstu ekonomisko stratēģiju. Par to es varu runāt arī no savas personīgās pieredzes.

Iespējams, ka daudzi no lasītājiem būs pārsteigti, uzzinot, ka mans pirmais labākais lietišķās matemātikas pētījumu cikls, kurš 1970. gadā tika pabeigts ar disertāciju skaitliskās matemātikas specialitātē, vistiešākajā veidā bija saistīts ar naftas ieguves palielināšanu, aukstā ūdens vietā naftas slāņos iesūknējot karstu ūdeni kā tvaikus. Manis atrastais jaunais matemātiskais problēmas formulējums un izstrādātais tās risināšanas algoritms, veicot konkrētus aprēķinus Uzeņas naftas atradnei Rietumu Kazahstānā, parādīja, ka pāreja uz karstā ūdens iesūknēšanu naftas slāņos var dot lielu efektu. Izmantojot šo aprēķinu rezultātus, toreizējais PSRS vadošais zinātniski tehniskais Naftas un gāzes rūpniecības institūts veica ekonomisko prognozi, ka tuvāko piecpadsmit gadu laikā šajā atradnē varēs iegūt tik daudz papildus naftas, ka valsts par to saņems vairāk kā 100 miljonus valūtas rubļu. Gribu atgādināt, ka gan toreiz PSRS, gan šobrīd Krievijā naftas eksports ir viens no lielākajiem (ja ne pats lielākais) valūtas ieguves avotiem.

Mans teorētiskais rezultāts bija pirmais šāds pētījums, tas radīja zināmu sensāciju speciālistu aprindās, un, toreiz vēl būdams jauns un zaļš zinātnieks, tiku uzaicināts uz vairākām svarīgām apspriedēm. Tajā skaitā arī uz Naftas ieguves ministrijas Zinātniski tehniskās padomes sēdi Maskavā, ko vadīja ministra vietnieks, un tajā tika apspriests jautājums, vai būvēt atomstaciju Mangišlakas pussalā, kura no 160 kilometrus attālās Kaspijas jūras pa cauruļvadu saņemtu pietiekamu daudzumu ūdens: tas tiktu atsāļots, uzkarsēts un iesūknēts naftas urbumos (vienā urbumā diennaktī iesūknētu 300-700 kubikmetru ūdens, un tādu urbumu bija simtiem!). Savukārt, 80. gadu sākumā pēc vadošā Naftas un gāzes ministra lūguma mēs kopā ar manu nākamo dzīvesbiedri Margaritu pāris mēnešu laikā izstrādājām modeli un veicām aprēķinus prognozi par temperatūras lauka sadalījumu 90. gadu vidū Rietumu Sibīrijas Samotloras naftas laukam ar kādiem divsimt urbumiem. Šādai prognozei, kurai es uztaisīju matemātisko modeli, visus aprēķinus veica jaunā pētniece, kura drīz kļuva par manu sievu. 1a bija nepieciešama, lai urbumos kopā ar ūdeni vajadzīgajā koncentrācijā varētu iesūknēt tā sauktās virsmas aktīvās vielas un tādējādi paaugstinātu naftas ieguvi tajā brīdī, kad ar parastajām metodēm tā samazinātos.

Saistībā ar šiem pētījumiem man tajā laikā bija personīgi pazīstami daudzi vadošie naftas rūpniecības speciālisti, arī tie, kas devās ilgstošos braucienos uz citām valstīm palīdzēt apgūt jaunas naftas atradnes, īpaši daudz tika strādāts Tuvajos Austrumos, tajā skaitā Irākā. Atceros psiholoģisko šoku, kādu pārdzīvoju, kad viens no manu pirmo zinātnisko publikāciju līdzautoriem V. Orlovs kādu mēnesi pēc sekmīgas inženierzinātņu doktora disertācijas aizstāvēšanas mira ar infarktu aptuveni četrdesmit gadu vecumā: milzīgā atbildība, stress, čūskas kodums kājā kaut kur arābu tuksnesī, sekmīgi aizstāvēta disertācija, atslābums pēc tā visa, un cilvēka vairs nav…

Šī zinātniskā un praktiskā pieredze man ļauj saskatīt tās neredzamās atsperes, kuras šodien Irākas krīzes apstākļos virza pasaules lielvalstu politiku. Nenoniecinot citus politiskos motīvus, ievērojamu lomu spēlē milzīgie Irākas naftas krājumi (otrā vai trešā vieta pasaulē!).

Nafta un politika būs cieši saistītas tikmēr, kamēr enerģētikā neparādīsies cits pamats piemēram, telpas jeb brīvā enerģija. Tādēļ jauno enerģiju pētījumiem ir ne tikai zinātniski tehniska, bet arī ļoti liela politiska nozīme. Vai un, ja jā, tad cik ātri izdosies apgūt un attīstīt uz telpas enerģijas izmantošanu balstītu enerģētiku? Manuprāt, tieši tas lielā mērā noteiks, vai cilvēcei kopumā ir ilglaicīgas miermīlīgas un bezkaru attīstības perspektīva.

Pa šo laiku ir nomainījies Amerikas prezidents, un viena no Amerikas alternatīvo enerģiju biedrībām nosūtījusi vēstuli gan kongresam, gan jaunajam prezidentam Barakam Obamam4 ', ka pasaules ekonomisko krīzi lielā mērā varētu pārvarēt ar šīm alternatīvajām enerģijām, kuras klasiskā konservatīvā zinātne neatzīst.

Vēstulē (memorandā), kuru parakstījis Oriona projekta dibinātājs un vadītājs Stīvens Grīrs (Steeven Creer), nepilnas divas lappuses ir vēršanās pie Baraka Obamas un Kongresa, bet pati interesantākā daļa "Pārraujošās enerģiju tehnoloģijas" ir 25 lappušu tehnisks un finansiāls tā pamatojums kopā ar literatūru un patentiem. Cik var saprast no teksta, tas rakstīts 2009. gada 14. februārī, tātad tūlīt pēc jaunā prezidenta stāšanās amatā (20. janvārī). Komentēšu pavisam īsi pašu svarīgāko.

"Neatliekams aicinājums atbalstīt jaunos enerģiju risinājumus"-tāds ir virsraksts daļai, kuras autori ir Stīvens Grīrs un filozofijas doktors Teodors C. Louders (Theodore C. Loder). Kā atgādina autori, jau 2001. gadā tika rakstīta līdzīga vēstule. Tiek aprakstītas tehnoloģijas, kuras var tikt realizētas laikā no sešiem mēnešiem līdz dažiem gadiem. Ja tiek sniegts finansiālais atbalsts, var tikt uzbūvēti robusti (rupji) paraugi iekārtām, kuras autori sadala trīs grupās. Pirmā no tām ir tā sauktās pārejas tehnoloģijas, kuras esošās iekārtas padara par efektīvākām, mazina to ietekmi uz apkārtējo vidi un novērš vides piesārņojuma briesmas. Kā piemērs ir minētas auto degvielas patēriņu samazinošas iekārtas. Otrajā grupā ietilpst elektromagnētiskās iekārtas, kuras strādā režīmā pāri vieniniekam. (Par tām runāsim grāmatā arī turpmāk). Tas ietver sevī ģeneratorus, cieta ķermeņa iekārtas un magnētiskās plazmas iekārtas, kuras darbojas ar Nulles punkta enerģijas lauku (vai Kvantu vakuuma plūsmas lauku), lai izvilinātu elektromagnētisko enerģiju un radītu izmantojamas enerģijas iekārtas bez degvielas un apkārtējās vides piesārņošanas. Trešajā grupā ietilpst jauna tipa modernas dzinēja iekārtas, kuras izmanto masas un telpas samazināšanu ap tām, lai varētu pacelties un pārvietoties. Šīs "elektrogravitācijas" iekārtas atļauj pārvietošanos bez piesārņojuma, ātri un bez jebkādas degvielas un sauszemes ceļiem. Autori atgādina, ka kopš 1902. gada ir enerģiju veidojošas sistēmas, kas ļauj no telpas ap mums iegūt neierobežotu brīvās enerģijas daudzumu. 1a ir tā saucamā Nulles punkta un kvantu vakuuma telpas enerģija, kas lēti plūstu uz mūsu mājām, auto, rūpnīcām un biznesā, būtiski samazinot apkārtējās vides piesārņojumu. Literatūras sarakstā atzīmēti tādi autori kā Zanna Meninga, Toms Berdens un Toms Valone, Latvijas speciālistiem šajā jomā labi zināmi uzvārdi. Ar šīm lietām darbojas Oriona projekts un Progresīvā enerģijas pētījumu organizācija (Advanced Energy Research Organization: AERO).

Ja raugāmies uz ekonomiku kopumā, kādas pārmaiņas notikušas pasaulē?

Skatoties kaut vai uz divu gadsimtu 19. un 20. gaitu (19. gadsimtā parādījās tvaika mašīnas, sākās kuģi ar tvaika dzinējiem, lokomotīves, 20. gadsimta sākumā pārgāja uz automobiļiem), naftu kā neatjaunojamu fosilo resursu mēs izmantojam apmēram simts gadus, un šo simts gadu laikā mēs esam tuvu tam, ka naftas, gāzes krājumi ir kritiskā situācijā. Un mēs tagad esam tik egoistiski, ka varam atļauties iztērēt neatjaunojamos resursus, un mūsu bērni un bērnubērni dzīvos iznīdētā pasaulē. Kā viņi dzīvos?

Atceros — "Dienā" pirms trim četriem gadiem, liekas, ekonomists no Hārvardas universitātes, īsts demagogs, savā aprobežotībā vai par lielu naudu nopirkts, apgalvoja, ka mēs esam nabadzīgi, lielā trūkumā, bet mūsu bērni un bērnubērni tie gan būs bagāti! Viņi visas šīs problēmas atrisinās. Ar vienu vārdu sakot, mēs visas šīs nepatikšanas gribam uzkraut saviem bērniem un bērnubērniem un neskatāmies, ka enerģētika balstās uz neatjaunojamiem resursiem. Jautājums ir par to, vai tas būs 2015. vai 2020. gads, kad gāzes cena strauji ies uz augšu un pēc tam atkal kritīs lejā, jo vienkārši šīs gāzes nebūs. Tas pats ir par naftu. Saka — mēs visu laiku atrodam jaunas atradnes… Jā, jā, ir zināmas daudzas atradnes, bet tur šī nafta ir daudz, daudz grūtāk iegūstama (esmu naftas virzienā ļoti nopietni strādājis pagājušā gadsimta 60.-70. gados), un tie, kas runā, ka naftas ir daudz, ka tepat Daugavgrīvā būvēs kaut kādu milzīgu naftas termināli es to uzskatu par nenopietnu grābstīšanos. Tapat kā vēja stacijas būvēs Baltijas jūrā… Šie cilvēki nespēj paskatīties pāri savām šaurajām biznesa interesēm un novērtēt, vai tas ir reāli. Mēs tik daudzreiz esam ieraudzījuši, ka visas šīs avantūristiskās lietas ir tikai tādēļ, lai dabūtu sev zemi vai kādu izdevīgu pasūtījumu, bet patiesībā valstij tās neko nedod.

Cilvēks un Laiks Kā šobrīd jūtaties kā zinātnieks?

Ļoti divdabīga sajūta. Tad man atkal ir jāatskatās vēsturē. Es visu laiku jau kopš 70. gadiem bez pētnieciskā darba šeit, Matemātikas un informātikas institūtā, esmu arī pasniedzējs, un pie manis nāk daudz studentu ar bakalaura un maģistra darbiem. 90. gados, ja man bija talantīgs students, es viņam teicu: "Mums nebūs štata vietu fakultātē, jo naudas nav, nebūs pētniecisko vietu, bet es varu rekomendēt jūs darbam ārzemēs." Šobrīd, pēdējos divos gados, ir tā pati situācija zinātnei nauda ir ļoti rezervēta, universitātei stipri nogriezta, zinātnisko Latvijas Universitātes projektu, par kuru vadīšanu profesors algu nesaņēma, vienīgi varēja braukt komandējumos, bet projektā iesaistītie maģistrantūras un doktorantūras programmu studenti saņēma normālu atalgojumu, jau divus gadus vairs nav. Līdz ar to visi varianti, kas mums bija, ir pajukuši, un atkal es skatos uz spēcīgiem studentiem un domāju situācija līdzīga, man atkal būs jāsaka: brauciet vai nu uz Vāciju, vai citurieni. Mūsu fakultātē ar jaunajiem kadriem ir ļoti bēdīgi, kad mēs, vecākā paaudze, aiziesim, paliks daudz robu. Un mēs esam vienīgā vieta Latvijā, kur gatavo profesionālus matemātiķus. Savulaik ļoti spēcīgi cilvēki aizbrauca uz Oksfordu vai Anglijā un Francijā studēja. Kur viņi ir palikuši? Viņi neatgriezās.

Tas ir bēdīgākais. Kā jūtaties kā cilvēks?

Kā cilvēks ļoti, ļoti sarežģīti. Simtprocentīgi, viennozīmīgi nevaru atbildēt. Kā zinātniekam man tagad ir lielas šaubas. Ja es redzu savus jaunos, talantīgos cilvēkus, kuri apmēram desmit aizbraukuši, un vismaz kādi pieci no viņiem jau ieguvuši doktora grādu, un viņi neviens nav varējuši atgriezties atpakaļ, zināt, man apnīk strādāt zinātnē citai valstij. Eiropa šādā ziņā ir pilnīgi brīva. Ja es strādāju un man ir tie gadi, kas man ir, es nevaru domāt, ka vēl pēc trīsdesmit gadiem, kaut kad nākotnē, kaut kas nāks atpakaļ Latvijai. Man jāskatās uz tuvākajiem gadiem, un tad es saprotu, ka tieši Latvijai man gribas būt piederīgam, jo te ir vieta, kur esmu piedzimis, te ir mana tēvzeme, mans vectēvs, tēvs, māte te visi dzīvojuši, bet apstākļi šobrīd izveidojušies tādi, ka nav īsti skaidrs, kas būs. Mani kā profesoru arī vairs nevarēja pārvēlēt… Rektors ar mani noslēdza līgumu uz vienu gadu, un man ir ļoti nopietni jādomā, ko un kā tālāk darīt. Galvenais, es vēlreiz gribu uzsvērt pēc cilvēka paliek tas, ko viņš ir darījis. Bet, ja tu esi darījis un tas aiziet uz citurieni, nepaliek tavai valstij, tad ir tā, kā ir.

Kā jums izdodas savienot zinātnieka loģisko prātu ar ticību kaut kam augstākam, respektīvi, Dievam?

Es jau neesmu vienīgais. Pirms gadiem desmit izlasīju, ka zinātnieku un inženieru vidē ne vairāk kā 15 procenti tic Dievam, bet, ja paskatās uz zinātniekiem, kuri saistīti ar bezgalību, tas ir, astronomi, fiziķi, matemātiķi, biologi, kuri tic dzīvības bezgalībai, tad tur 90 procenti Nobela prēmijas laureātu tic Dievam. Es neesmu Nobela prēmijas laureāts, bet piederu pie stabilā vairākuma. Es atceros, kā piemērs bija minēts kāds zinātnieks, kurš nodarbojās ar Visuma pētīšanu, un viņu sauca misters Universs. Pēc piecdesmit gadiem viņš varēja sacīt esmu nonācis pie tā, ka Visuma uzbūvē jābūt iesaistītai kādai saprātīgai būtnei, citādi nav iespējams tas, kā Visums ir uzbūvēts.

Citēšu šeit Fritjofu Kapru5) : "Pirms pieciem gadiem es izjutu neaizmirstamu pārdzīvojumu, kurš mani noveda pie šīs grāmatas uzrakstīšanas. Tas notika vasarā. Es sēdēju okeāna krastā un, ieklausoties savas elpas ritmā, skatījos, kā viļņi traucas uz krastu un atkal atkāpjas, un pēkšņi man atklājās, ka viss ap mani piedalās grandiozā kosmiskā dejā. Kā fiziķis es sapratu, ka man apkārt esošās smiltis, akmeņi, ūdens un gaiss sastāv no vibrējošām molekulām un atomiem, bet tie savukārt no daļiņām, kuru mijiedarbībā rodas un pazūd citas daļiņas. Bez tam es zināju, ka Zemes atmosfēru nepārtraukti bombardē kosmisko staru plūsmas lielu enerģiju daļiņas, kuras daudzkārt pārveidojas savā ceļā cauri gaisam. Pateicoties maniem pētījumiem augsto enerģiju fizikā to visu es labi zināju, taču līdz šim šo informāciju stādījos priekšā tikai grafiku, diagrammu un matemātisko teoriju formā. Kad es sēdēju krastā, visa iegūtā pieredze pēkšņi par jaunu uzpeldēja manā apziņā. Es ieraudzīju no atvērtā kosmosa nākošo enerģiju kaskādes, kurās ritmiskās pulsācijās dzima un zuda daļiņas; ieraudzīju, kā dažādu mana ķermeņa ķīmisko elementu atomi

piedalās kosmiskās enerģijas dejā; es sajutu šīs dejas ritmu un izdzirdēju tās skanējumu, un šajā mirklī es UZZINĀJU, ka tā arī ir hinduistu godātā Deju Valdnieka Sivas deja."

Un vēl es atsaukšos uz Nobela prēmijas laureātu fizikā Maksu Planku. Ne pārāk sen kādā vietā atradu zīmīgu citātu no publiskās lekcijas, ar kuru viņš uzstājās divus gadus pirms savas nāves 1944. gadā Itālijā: "Es, kas visu savu dzīvi esmu veltījis materiālās pasaules izpētei, viennozīmīgi varu teikt, ka matērija kā tāda vispār nespēj pastāvēt. 1a spēj pastāvēt tikai tādēļ, ka ir kaut kāds Prāts, kura ietvaros šī matērija vispār var eksistēt."6 ' Viņš runāja par matrici, kura tika atrasta pēc piecdesmit gadiem un kura ir viscaur Visumam, un ko tagad sauc par dievišķo matrici (1993.-1995. gada pētījumi, sākti Krievijā, pēc tam turpināti Amerikā). Ar to caur jūtu pasauli mēs spējam iedarboties uz fotonu, tātad matēriju.

Mana paša pasaules izpratnei šie ezotēriskie atklājumi ir diezgan daudz devuši. Visnozīmīgākais no atklājumiem man šķiet tas, ka domai ir liels spēks, tā iedarbojas uz visu Universu. Gadu tūkstošiem tas bija vienkārši pieņēmums, pierādījumu nebija. Taču tagad pēdējos piecpadsmit gados ir jau veikti eksperimenti un šī ideja ļoti precīzi apstiprinās.

Divi krievu zinātnieki Pjotrs Garjajevs un Vladimirs Popoņins traukā izveidoja vakuumu izpumpēja gaisu. Vielas vairs nav, bet ir fotoni gaismas daļiņas, kas ar gaismas ātrumu kustas pa šo trauku. Pirmajā attēlā labi redzams, ka fotoni ir brīvi izvietoti telpā, nav redzama nekāda noteikta struktūra. Taču, kad šie pētnieki šajā traukā ievietoja cilvēka DNS molekulas, momentā fotoni sakārtojās telpiskā struktūrā un ieņēma kaut kādu noteiktu kārtību. Otrajā attēlā redzams, ka DNS klātbūtne spēcīgi

ietekmējusi fotonu sakārtojumu. Tatad DNS iedarbojas uz materiālās pasaules elementārdaļiņu. DNS molekulas pēc tam var izņemt ārā, bet vienalga šī telpiskā struktūra paliks nemainīga.

Tālāk šajos pētījumos iesaistījās amerikāņu zinātnieki, kuri tos turpināja kopā ar armiju. Sākotnēji vienā telpā paliek cilvēks, kuram no mutes tiek paņemti nedaudz DNS audi un aiznesti pavisam citā telpā. Un tad cilvēkam rāda jūtas stipri ietekmējošus sižetus: erotiskas, kara, humoristiskas ainas. Un tajā telpā, kur atrodas DNS, izrādās, ka atbilstoši cilvēka izjūtām šīs DNS molekulas sakārtojas citā formā. Pēdējā eksperimentā šis cilvēks paliek telpā, bet viņa DNS aizved 350 jūdžu (ap 500 kilometru) attālumā, un atkal viņam rāda jūtas ietekmējošas ainas un DNS reaģē. Kāds amerikāņu doktors to formulēja tā: ir ļoti grūti pateikt, kur sākas un kur beidzas cilvēka ķermenis.

Savā pirmajā grāmatā komentēju vēl vienu pētījumu. Vācu zinātnieks Marko Bišofs 90. gadu vidū uzrakstīja darbu par biofotoniem, kurā stāstīja par to, ka viņam meditācijas laikā radās sajūta, ka ķermenī parādās gaisma, apstiprinot to, ka mēs esam gaismas būtnes. Ja saliekam kopā abus eksperimentus, varam secināt, ka cilvēka jūtas spēj ietekmēt materiālo pasauli.

Vai nav tā, ka zinātne, īpaši eksaktās zinātnes, šodien aizvien vairāk attālinās nu reliģi jas?

Nē, tā nevarētu teikt. Latvijā gan baznīca arvien stiprāk iejaucas politikā. Patlaban mēs esam sarežģītā situācijā, kad zinātnieku sabiedrībā notiek zināma šķelšanās. Vienkāršoti varētu mēģināt to skaidrot šādi: kādā brīdī, skaidri nenoformulējot, rodas kāds pieņēmums, kādu mēs redzam pasauli. Tālāk šī pieņēmuma ietvaros sākas konkrēti pētījumi,

Kopā ar Marko Bišofu pēc Andra Buiķa referāta Vācijas Telpas enerģijas konferencē Berlīnē

un kādā brīdī eksperimenti pēkšņi parāda, ka tie ir pretrunā ar šo pieņēmumu. Tad ir divi varianti vai nu zinātnieks saskata, ka šis eksperiments ir pareizs, un tas liek viņam pārskatīt šos pieņēmumus, vai arī viņš uzskata, ka eksperiments nav tik būtisks un paliek pie vecajiem pieņēmumiem. Vieni turas pie vecajiem pieņēmumiem, citi atzīst pieņēmumus par smalkajām enerģijām.

"Pasaule ir lielākā" (Imants Ziedonis)

Vai mēs esam tie, kas patiesībā esam? Vai mēs apzināmies savu dzi|āko būtību?

To savai grāmatai esmu devis kā virsrakstu. Pēdējā gada laikā tik tiešām iznākušas ļoti nopietnas grāmatas, vesela virkne ļoti modernu grāmatu, piemēram, Stīvena Lība grāmata "Spēle galā" par modernās ekonomikas problēmām, "Notici sev", "Domā vesels" vai "Dievišķā matrice", "Hologrāfiskais Visums". Brīnišķīgas lietas patlaban notiek: mūsu mazajā valstī, tāpat kā pirmās republikas laikā 30. gados, pasaules izcilākie darbi tiek pārtulkoti, un lasītājam nav jāmeklē angļu vai krievu izdevums, viņš var lasīt latviešu valodā tulkotas grāmatas.

Bet vai esat ievērojis arī sēnalas izdevējdarbībā? Visam taču nevar noticēt, ko tur raksta.

Ir grāmatas vairāk kā daiļliteratūra, bet arī tas nav nekas briesmīgs, jo cilvēki ir ļoti dažādi. Ir tādi, kuriem nevajag analītisku literatūru. Man ir svarīgi, lai es kā zinātnieks visu laiku varētu pārbaudīt šīs enerģijas, un man kā zinātniekam ar cilvēkiem, kam ir īpatnējas izjūtas, laiku pa laikam rodas konflikts. Teiksim, viņš ir kaut ko redzējis, lasījis, viņš atnāk un man stāsta: "Latvijas vēsturē būs tas un tas, jūs esat ievērojams cilvēks, jums kaut kas Latvijas labā jādara." Es saku: bet tās ir jūsu izjūtas, es nevaru jūsu izjūtas pārbaudīt, varbūt jums vienkārši tā rādījās? Un tad man jāsaka: jūs ticat, tad ar to dzīvojiet, es to nevaru pieņemt tā nav mana zinātnieka pieredze.

Vai mēs esam tie, kas patiesībā esam?

Es domāju, ka mēs lielā mērā neesam tie: mēs visai maz apzināmies to, ko patiesībā varam izdarīt. Tas, kas rakstīts garīgajā literatūrā, ka Dievs radījis cilvēku kā radošu personu, to mēs patiesībā īsti neapzināmies. Varbūt ar prātu apzināmies, bet sirdī īsti tam neticam.

Droši vien tādēļ, ka ārējā čaula ir svarīgāka par iekšējo būtību. Kurā brīdī karalis kļūst kails?

Patiesībā mēs visu laiku esam kaili, izņemot tos brīžus, kad mums ir vai nu kādas lielas sāpes, vai mūs piemeklē slimība, kad nav, uz ko paļauties, kad jāpaļaujas vai uz likteni, kā saka, vai Dievu. Tadā brīdī saprotam, ka nekas cits mums nevar palīdzēt. Jā, mēs esam kaili šai nozīmē, un tad nu tu savu dvēseli izliec vai nu nekam netici, vai tad pēkšņi saproti jā, tomēr ir kaut kas tāds…

…kas ir vairāk nekā šis ārējais veidols.

Man jau vairāk nekā piecus, septiņus gadus ir izveidojusies sava Visuma aina, ka ir kaut kāds garīgais spēks. Es to iztēlojos kā milzīgu šahistu, kas ar visu pasauli spēlē šaha spēli, un man ir jāapzinās, ka vienā brīdī es viņam esmu varbūt bandinieks, ko padzīt uz priekšu un ko varbūt nosit otrs bandinieks. Lielajā šaha spēlē esmu novērsis pretinieka uzmanību, un manējie vienā brīdī ar laidni, teiksim, apdraud karali, bet es tieku upurēts. Tadā nozīmē man izveidojies šāds princips ja kaut kas nopietns man dzīvē nāk pretī, es tam ļoti nopietni nepretojos. Sauksim to par likteni, kas man to piespēlē, tas laikam ir mans uzdevums, un man tas jāņem un jādara. Saistībā ar savu dziļāko būtību varētu teikt arī tā: kamēr tu tam nenoticēsi, nekas arī nenotiks tu savu būtību neieraudzīsi, vai arī tā tev tāda miglaina liksies, nenopietna. Bet, ja tu sāc ticēt un savā dzīvē atskatīties, un izšķirīgos brīžos ieraudzīt, kad licies tev bijuši divi ceļi, bet tu aizgāji pa šo, tagad, pēc gadiem, ieraugi patiesībā pa otro tu aiziet nevarēji, jo tas nesakrīt ar tavu būtību. Kaut kas tevi ir novirzījis pa pareizo ceļu. Vai arī cilvēks aiziet pa nepareizo ceļu, un tad viņš mūža beigās ir nelaimīgs.

Kāds praktisks piemērs. Braucam pa ceļu, un ir ceļa sadalīšanās punkts. Ja pagriežamies pa labi, ceļš aiziet tā, ka kalni paliek kreisā pusē, ja pa kreisi, tad kalni paliek labajā pusē. Kalniem pāri tikt nevaram. Un tā notiek ar mūsu dzīvi, ja kādā punktā izvēlamies noteiktu virzienu.

Kā jūs raksturotu laiku, kurā dzīvojam?

Šis ir ļoti sarežģīts laiks. Man pašam ir bērni, kuri studē vai beiguši studēt. Kaut kādā nozīmē saku, ka viņiem ir grūta dzīve. Izvēles iespējas ir ārkārtīgi plašas, visādas izklaides, un, kā Imants Ziedonis saka, mēs esam caurvējiem atvērta zeme. Tai pašā laikā, kā iepriekš teicu, gribētos saglabāt savu zemi, savu valsti, lai tā nepazaudē to, kas mums ir.

Ētisko pamatu zudums un neierobežotā naudas vara pieradina jauniešus pieņemt degradētās vērtības un justies labi šādos apstākļos. Atgriešanās pie zaudētā nebūs ne viegla, ne ātra…

Otra nelaime, ko redzu lielā daļā jaunatnes, viņi ļoti baidās būt atšķirīgi. Grib būt vienādi. Kopā skatās filmas, viņiem ir savs žargons. Bet patiesībā personība veidojas, piemēram, lasot nopietnas grāmatas. Tas veido kaut ko savdabīgu, citu līdz galam nesaprastu. Ja tev ir šī īpatnējā šķautne, cik bieži cilvēki tevi nesaprot, jo negrib citādi paskatīties.

Šobrīd, manuprāt, tas ir |oti aktualizējies.

Mūsu tautai ir savas ētikas normas, kas šobrīd tiek ārkārtīgi spēcīgi grautas, un nevar teikt, ka tā ir tikai mūsu iekšējā problēma, jo starptautiskajiem investoriem vai milzīgajām transnacionālajām kompānijām mēs esam interesanti kā tranzīta zeme, kas atrodas blakus Krievijai. Viņiem te nevajag ļoti domājošu tautu, vajag tādus pārdevējus pie letes, kas stāv vai apkalpo tos, kas te tirgojas. 7a ir šī pasaules plūsma un, kā jūs pareizi minējāt, milzīgā naudas vara Rietumu civilizācijas viens no smagākajiem punktiem, kas patiesībā arī noteica šo pēdējo krīzi. 1a bija nekas cits kā alkatība visas bankas, visi gāja uz riskantiem kredītiem, lai tikai gūtu lielāku peļņu.

Viena no iespējām ir pašiem mēģināt veidot šo vietu, šo valsti. Es jau iepriekšējā Saeimā biju sadraudzības grupā ar Brazīliju un šajā, 11. Saeimā šo grupu vadu. Šī gada 26. janvārī bija sēde par valsts ārpolitiku, kurā izteicu savus apsvērumus par to.

Pagājušajā gadā bija atbraucis lielas firmas vadītājs un prezidents kopā ar vairākiem saviem viceprezidentiem. Viņš izbraukāja Latviju un, tiekoties ar mums Saeimā, izteica sajūsmu par šo mazo valsti, jo viņam patika gan valsts, gan tauta. Viņam ir 82 gadi, bet viņš ir tāds ļoti enerģisks… viņš teica: "Es visur parlamentā, televīzijā, visur, kur man būs iespēja, runāšu par šo valsti." Vēl būtiskāk! Viņi noslēdza ar Rīgas brīvostu līgumu, kurā viņi plāno ierīkot loģistikas centru. Diplomātiskajām attiecībām ar Brazīliju mums ir 90 gadi. Un jau 1890. gadā uz Brazīliju aizbrauca vēlāk ļoti ievērojamais Latvijas ekonomists Kārlis Balodis. Tur aizbrauca daudzi latvieši. Vēl šobrīd tur dzīvo kādi 20 tūkstoši latviešu. Šovasar mums bija tikšanās, tajā piedalījās arī pārstāvji no Rīgas brīvostas… bija tikšanās ar latviešu pārstāvēm, un mēs noslēdzām tādu labu sadarbības līgumu.

Mēs esam Eiropas Savienības valsts. Brazīlija ar Eiropas Savienību noslēgusi līgumu par bezvīzu režīmu. Ja mani dati ir pareizi, tad ir četras valstis no Eiropas Savienības, kurām nav vīzas ar Brazīliju, tajā skaitā Latvija. Vienā no savām agrākajām runām pieminēju, ka 90. gadu otrajā pusē, kad Rietumeiropa jau bija izlēmusi, ka Baltijas valstis un vispār Austrumeiropa tiks uzņemta Eiropas Savienībā, viņiem bija lielas diskusijas. Un es lasīju kādu franču profesoru, kurš izteicās, ka tā būs liela kļūda, ja Rietumeiropa Austrumeiropu padarīs par savu noieta tirgu. Nu diemžēl tā ir noticis, un tas ir tas, kas liek mums meklēt kādu oriģinālu ceļu.

Es gribu atgādināt vēl dažas lietas. Par Brazīliju un vispār par BRICS valstīm. BRICS valstis tās ir Brazīlija, Krievija, Indija, Ķīna, Dienvidāfrika. Tātad iedzīvotāju skaita ziņā tā ir apmēram puse no visas pasaules iedzīvotājiem.

Jau pirms vairākiem gadiem, 2006. gadā, presē parādījās, ka ASV zaudē Dienvidameriku. Dienvidamerika ir izveidojusi savu tirdzniecības zonu, kaut ko līdzīgu Eiropas Savienībai. Un Brazīlija pēc teritorijas ir piektā lielākā valsts pasaulē. Ekonomikā tā pirms dažiem mēnešiem apdzina Lielbritāniju. Šobrīd tā ir sestā pasaules valsts, tajā dzīvo 190 miljoni iedzīvotāju.

Beigu beigās varbūt Satiksmes ministrijai vai… es nezinu, kam… ir vērts runāt ar Brazīliju: varbūt Brazīlija var nākt un piedalīties mūsu airBaltic privatizācijā?

Šeit ir bijis Brazīlijas ostu ministrs. Un arī viņš bija pārsteigts par Rīgas ostas iespējām. Un, ja jau Rīgas ostai ir līgums sadarbībai ar Brazīliju un viņi gatavi simt miljonus šeit ieguldīt, varbūt mums ir vērts domāt par kopuzņēmumiem.

Un paskatieties no BRICS valstīm bez tam vēl ir Ukraina, Baltkrievija, Kazahstāna… Ja no Brazīlijas cauri Dienvidamerikai brauktu uz Ķīnu, kuģis ietu trīsdesmit dienas, bet ir otrs ceļš no Riodežaneiro. Ņujorka, Roterdama, Rīga. Tas prasa apmēram divdesmit dienas. Desmit dienu ietaupījums! Un, ja šeit ir loģistikas centrs, tad tālāk ir iespēja pa Latvijas dzelzceļu ar Ķīnu un šīm minētajām valstīm sadarboties.

Mums ļoti jācenšas, lai šīs valsts likumdevējus un izpildvaru ieinteresētu sadarboties ar mums.

Kur sākas un beidzas naudas vara?

Rietumu pasaulē tā ir viena no vissmagākajām lietām. Šobrīd es pat baidos nosaukt kādu valsti, kur politika netiek ietekmēta no starptautiskās naudas. Un tā ir viena no lielākajām kļūdām, ko Latvija pieļāvusi divdesmit gadu laikā. Es diezgan aktīvi uzstājos 1. un 2. Tautas frontes kongresā, jo jau toreiz redzēju, ka mums vajag kritiski izanalizēt savas valsts ekonomiskās saimniekošanas modeli. Visus šos gadus mēs automātiski esam gājuši Rietumu konsultantu pavadā, bet jāatceras, ka vienlaikus viņi ir gan konsultanti, gan pārstāv šeit savas valsts intereses. To mēs politiskā ziņā absolūti neņēmām vērā.

Ekonomiskās krīzes cēloņi radušies ne tikai no neveiksmīgās saimnieciskās darbības, bet arī no vērtību izpratnes sabiedrībā. Par kādām morālajām vērtībām aizmirsts šajā valsts saimnieciskajā un politiskajā situācijā?

Varbūt būšu nepopulārs un salīdzināšu ar PSRS tur vispirms bija ekonomiskā bāze, to mēs uzcelsim un pēc tam būvēsim virsbūvi. Ta būvēja, un valsts sabruka. Latvija daļēji atkārto PSRS kļūdas. Ignorējot garīgās lietas, mēs graujam valsts pamatus. Te atkal ir jādomā, kādēļ cilvēki aizbrauc, kādēļ jaunatne ir tik nežēlīga… Kā jau teicu, vai man atkal saviem studentiem jāsaka: brauciet uz ārzemēm, Latvijā jums nav perspektīvas.

Mums nav valstiski formulētas vērtības, ap kurām varētu centrēt tautu, lai nebūtu šīs sašķeltības starp varu un tautu. Un šī plaisa veidojas arvien briesmīgāka. Cilvēki lamā politiķus, politiķi aizvainojas, jo ne jau visi ir nelieši, ir arī godīgi cilvēki. 1a mēs graujam savu valsti. Tad nāk ārējie spēki, un viņiem ir vieglāk šeit darboties. Mēs esam kaimiņos ļoti sarežģītai valstij Krievijai, no kurienes nāk ģeniālas zinātniskas idejas, bet politiski tā ir ļoti neskaidra valsts.

Nacionālajā attīstības plānā centrā ir cilvēks, bet vai tad treknajos gados pēc šā plāna reāli kaut ko darīja? Tāpēc man tik nozīmīgs liekas tas, ko premjers pāris teikumos pateica par mikrouzņēmumiem. Tas nav viena gada darbs, tas ir darbs ilgākam laikam, bet viņš to ir iezīmējis.

Jaunas idejas nāk no inteliģences, tai skaitā zinātniekiem, bet lēmumus par ideju realizēšanu dzīvē pieņem politiķi. Cik izlēmīgi viņi ir?

Politiķi visu laiku ir nodarbināti ar partiju politiskajām attiecībām.

Vai mums ir konkrēta izglītības filozofija, kas nosaka cilvēka un viņa dzīves būtību?

Ja valstī nav lielās attīstības stratēģijas, tad tās nav arī attiecībā pret jaunatni. Ta ir milzīga valsts problēma.

Vai skola dod atbildi uz galvenajiem dzīves jautājumiem: kas es esmu?, kas ir šī pasaule?, kāda jēga ir manai dzīvei?.

Atbilde ir skolotājā: ja ir gudrs skolotājs, neskatoties ne uz ko, viņš iedos skolēnam. Izcilībās, kas tik tiešām kaut ko nopietnu dzīvē izdara, ir kaut kas no šīs smalkās pasaules. Viņi, neskatoties uz visām grūtībām un šķēršļiem, vienalga aiziet savu ceļu. Smalkās enerģijas, kas ir viņos, palīdz viņiem izlauzt ceļu dzīvē. Pie tā iedzīvotāju skaita, kas mums Latvijā ir, mēs esam izcila zeme. Mēs varam būt ļoti augstu novērtēti.

Tautas garīgais potenciāls slēpjas laukos.

Tas tiešām ir Latvijas spēks. Sevišķi vecā paaudze, kura tagad vientuļa paliek laukos. Par to man visvairāk sāp sirds. Viņiem arī daudz nodarīts pāri, jo politiķi nespēj tos novērtēt un tieši laukiem ir vismazāk palīdzēts. Patiesībā tas sākās ar Godmaņa valdību laukus iznīcināt, kolhozus iznīcināt, to visu privatizēt! Kā tas aizgāja, tā aizgāja pa vieglo, un cilvēki laukos palika nabagi. Bet no turienes nāk Latvijas talanti. Iekšējā redze pirmām kārtām nāk caur dabu bērnībā. Pavasarī, rudenī, ziemā, salā…

Es bērnību pavadīju Tukuma pusē, vispirms pašā pilsētā, pēc tam Smārdē. Mājas bija netālu no meža, man mežmalā bija sava vieta, un tur man bērzu vidū nebija garlaicīgi pat stundām ilgi. Tas dod visai dzīvei dabas izjūtu.

Latvijai kā Eiropas Savienības dalībvalstij ir līdzīga situācija: ģimenēs dzimst par maz bērnu. Ja atjaunotos tas, kas bija agrāk laukos, bērnu varētu būt pietiekami. Protams, te ir milzīga virkne jautājumu, kurus jāatrisina, bet tas tautai būtu atjaunotnes pamats: Latvijas lauki vislielākā mērā uztur latvisko izjūtu.

Tukuma vidusskolā, saņemot pirmo rajona olimpiādes uzvarētāja diplomu

Satversmes tiesas lēmums par labu pensionāriem vieš cerības par taisnīgāku valsti.

Mums jāveido tautas pamats, kas dzīvo daudzmaz normāli, kas spēj normāli bērnus izaudzināt. Piedodiet, Tautas partija savulaik iestājās par triju bērnu ģimeni, bet ko viņi ir izdarījuši? Uzlikuši to kā lozungu (viņiem joprojām ir šī nozīmīte), vai viņi kādas nopietnākas vērtības radījuši? Un viņi pietiekami ilgu laiku bijuši pie varas.

Un mēs paši? Vai mēs to neredzējām?

Jā, tā tas ir.

Līdzšinējais Prāgas arhibīskaps un Čehijas Katoļu baznīcas galva Miloslavs Vlks gada sākumā intervijā brīdina par Eiropai draudošo islamizāciju. Imigrācija un augstā dzimstība ļauj musulmaņiem viegli aizpildīt tukšo telpu, ko radījuši eiropieši, kas sistemātiski iztukšo savas dzīves kristīgo saturu.

Te būtībā maz ko piebilst. Ta ir ļoti nopietna problēma. Mēs to Latvijā redzam attiecībās ar minoritātēm. Eiropas paplašināšanos arī zināmā mērā uztveru kā patvērumu Rietumeiropas valstīm.

"Gaisma tiks tomēr pie uzvaras!" (Rainis)

Vai Latvijā pašlaik ir vērojams cilvēku pagurums?

Jā, cilvēki ir noguruši ne tikai fiziski, bet arī garīgi. Tie, kas kādu laiku nodzīvojuši Rietumos, atbrauc uz Latviju, saka Latvijā ir ļoti grūti, cilvēki maz smaida. Diemžēl problēmas ir samilzušas, un mēs redzam, ka gandrīz divdesmit gadi, kas pagājuši, bijuši neveiksmīgi. Kaut kādā nozīmē mēs atkal esam turpat, kur bijām 90. gadu sākumā. Garīgais nogurums liek cilvēkiem skeptiski skatīties uz savas valsts nākotni.

Kā atraisīt cilvēku enerģiju, kā palīdzēt viņiem?

Tādēļ es arī bez ierunām piekritu intervijai. Ja kaut ko redzu un ja kāda mana doma var cilvēkam palīdzēt, es to daru. Pirmkārt, katram pašam vajag sevi saprast un mēģināt uzrunāt citus.

Nevaram atveseļot sabiedrību, ja nezinām, kā katram sakārtot sevi. Kā jūs novēlētu mums dzīvot?

Kaut kad sen, man liekas, Romēna Rolāna romānā, es lasīju par Mahatmu Gandiju. Laikam kāds amerikāņu korespondents viņam jautāja, un viņš sacīja: "Ieklausieties savā sirdsapziņā!" "Es nedzirdu." "Sirdsapziņa nekad nerunā skaļi, viņa runā čukstus. Tikai tad, kad jūs atmetīsiet nost pārējo un ļoti uzmanīgi sevī ieklausīsieties, jūs sadzirdēsiet, ko jums saka sirdsapziņa." Dzīvo mūžu pēc sirdsapziņas tas ir galvenais.

Kādam Dievs ir viņa sirdsapziņa.

Jā. Te ir tas, par ko mēs runājām, vai mēs zinām to, kas patiesībā esam? Ja mēs apzināmies, ka sirdij arī ir savs smadzeņu centrs, un tur mēs sadzirdam šo domu, tad pareizi nodzīvosim.

Uzstāšanās Vissavienības konferencē par naftas problēmām Baku 1987. gada 29. jūnijā

2. saruna

ANDRIS BUIĶIS, PĒTERIS KĻAVA

un Nacionālā teātra aktrises

RASMA GARNĒ un HELGA DANCBERGA

L1A: "Dod man nevis to, ko es vēlētos, bet gan to, kas man vajadzīgs" ar šiem Sent-Ekziperī "Lūgšanas" vārdiem beidzās mūsu pirmā saruna. Neizrunāts palika temats par aktiera iekšējo sajūtu un viņa tēlotās lomas iedarbību uz skatītāju. Kā Pēteris sacīja: "Svētīgas jūs, kurām Dievs devis šo iespēju." Talantu uz skatuves uzburt cilvēku dzīves hologrammas. Vai, tēlā atstājot no sevis, aktieris arī sevī pārņem kaut ko no lomas? Mefistofeli vai Faustu, Saulcerīti vai Melno māti? Kas paliek šī cilvēka paša sirdī, vai un kā tas skar viņa veselību? Vai arī mēs, zālē sēdošie, varam aktieri uzlādēt ar savu enerģiju?

Pirms vairākiem gadiem kādā tikšanās reizē Majoros, Andri, atceries, tu rādīji fotoattēlus, kuros enerģijas apmaiņa bija skaidri redzama. No skatuves uz zāli un no skatītājiem uz māksliniekiem plūda enerģiju mutuļi. Attīstīsim šo domu "Hologrāfiskā Visuma" ietvarā.

BUIĶIS: Tik tiešām, runa ir par fotoattēliem no aptuveni pirms piecpadsmit gadiem izdotas Viljama Tillera grāmatas "Zinātne un cilvēka transformācija: smalkās enerģijas, nodoms un apziņa", kas ir arī manā grāmatā "Vai mēs esam tie, kas patiesībā esam". Šādi pētījumi tika veikti ASV, kad Stenforda universitātes profesors Viljams Tillers vadīja katedru par materiālu pētniecību. Mūža otrajā pusē viņu ieinteresēja arī šīs tikko minētās lietas, un viņš veica ļoti nopietnu pētījumu ciklu.

Bijis gadījums, kad pie viņa atnāk kāds puisis Stens, stāstot, cik dīvains ir viņa fotoaparāts "Kodak". Tas notika pirms apmēram divdesmit gadiem, tātad tad, kad vēl nebija digitālās kameras un tika fotografēts uz klasiskās negatīvās filmas. Tikko viņš ar savām rokām tam pieskaras, attēlos tiek fiksēti kaut kādi smalkie enerģijas lauki. Autors sūtījis aparātu uz "Kodak" firmu pārbaudīt, viss ir kārtībā, taču dīvainās lietas attēlos joprojām turpinājušas parādīties. Un tad viņi iztaisīja eksperimentus: nolika līdzās divus fotoaparātus, lai abi startē vienlaikus. Parastais aparāts un tas, kuram puisis pieskāries. Un tik tiešām! Attēlā parādījās skatuve, aktieri un milzīgi, it kā balti viļņi, kas plūst uz zāli1 '. Arī atpakaļ no zāles uz skatuvi. Tas ir tas, ko stāsta aktieri: viņu spēle izmainās no skatītāju reakcijas. To arī mēs jutām Majoru kultūras namā: ja tas, ko stāsti, zāli ieintriģē, arī paši

jūtam emocionālu pacēlumu. Nāk tādas idejas, par kurām tu sākumā nemaz nebiji domājis. Šīs lietas ir ļoti nopietnas.

Viljama Tillera grāmatu "Zinātne un cilvēka transformācija" daudzi sauc par jaunu laikmetu zinātnē veidojošu. Nozīmīga ir grāmatas pirmā nodaļa, kurā Tillers formulē savu zinātniskās pieejas koncepciju, skatu uz dabas dinamisko vienādojumu. Autors saka, ka 20. gadsimta zinātne un medicīna ar dzīvu organismu darbojās pēc formulas:

Ja organisms nedarbojas tā, kā gribētos, mēs cenšamies iedarboties uz struktūru ar ķīmijas palīdzību un mainīt tās funkcijas. 1a ir alopātiskā medicīna. Patiesībā vienādojums (1) ir nepilnīgs, un to mēs pagājušā gadsimta beigās aizvietojām ar šādu:

Viljams Tillers ar virkni spriedumu nonāk pie vienādojuma (2) vispārinājuma, pamatodams to ar nolūku vadītu eksperimentu:

Un pec vairaku lappušu zinātniskā pamatojuma Viljams Tillers vienādojumu palabo vēl ar šādu:

Lai šo dzīvības dinamisko vienādojumu precizētu, Viljams Tillers apraksta eksperimentus. Viens no tiem ir jau stāstītais par Stenu un viņa fotogrāfijām ar smalko enerģiju izpausmēm (tāds ir paša Tillera formulējums), tad par bērniem kā smalko enerģiju detektoriem (uztvērējiem) un eksperiments, kuru šeit mazliet sīkāk paskaidrošu, dziednieka (hīlera) smalko enerģiju novērošana.

Eksperimenta telpas skats: visas sienas ir pārklātas ar alumīnija (AI) un vara (Cu) plāksnēm, un zem krēsla, uz kura sēž eksperimentējamā persona, ir stikla bloks

Šeit ir ķermeņa elektrods Vt , kuram spriegums attēlots labajā pusē kopā ar sienu spriegumiem VF , VH , V(J , V0 , tiem atbilst kreisās puses ass spriegumi

Viljams Tillers atsaucas uz žurnālā "Subtle Energies" ("Smalkās Enerģijas") 1993. gadā publicētu vairāku autoru rakstu2 '. Dziednieks vai čl meistars iedarbojās uz jutīgu personu, kura atrodas ar vara un alumīnija plāksnēm izolētā telpā. Meistars atkārto lielus sprieguma pulsus uz elektroda, kurš piestiprināts auss ļipiņai, parasto milivoltu vietā -30 līdz -300 voltu, kuri pēc 0,5 līdz 10 sekundēm atgriežas normālā līmenī. Parasti, ar normālu cilvēku, tā nenotiek, svārstības ir ap 1 minivoltu pie 10-15 milivoltu bāzes. Taču šeit notiek 105 reižu lielākas svārstības! Tatad spriegums krīt simts tūkstošu reižu vairāk kā parasti! Kā raksta Viljams Tillers savā grāmatā, hīleris 30 minūšu dziedināšanas laikā 15 reizes izdarīja tādus milzīgus sprieguma sprādzienus (katrs no tiem ne mazāks par 30 voltiem), un katrs no pamata sprādzieniem bija savienots ar 5-6 apakšpulsiem vienā gājienā. Šī eksperimenta aprakstu var atrast arī internetā, skatoties pēc uzvārda vai arī "Subtle Energies" (tad gan ir pāri par vienu miljonu atsauču).

Šeit ieskicēts tikai viens eksperiments, tādu ir vairāki. Pēc tiem Viljams Tillers formulē pamatvienādojumu šādi:

Apzinos, ka šie divi grafiki un šī teorētiskā shēma nav īsti piemērota populārai grāmatai par garīgiem jautājumiem. Taču atļāvos ielikt šos materiālus, lai parādītu, ka arī šādos pētījumos ir iespējams precīzi izmantot zinātnē pieņemtās metodes. Manuprāt, šie materiāli apgāž skeptiķu iebildumus, ka paranormālās parādības ir neatkārtojamas.

Viljams Tillers atzīmē, ka lielās sprieguma svārstības ir saistītas ar otro čakras punktu ("Hara", "Dan Tien" punkti). Pēdējais dinamiskais vienādojums (5) parāda, ka šiem pētījumiem ir visi zinātnē pieņemtie principi, tā nav tukša pļāpāšana. Jāatzīmē, ka tas ir fiksēts pirms aptuveni divdesmit gadiem, un pats Viljams Tillers atzīst, ka šis pēdējais vienādojums vismaz atļauj virzīties uz priekšu. Kam ir interese, ierakstot Google viņa uzvārdu, dabūsiet visai daudz jauna un interesanta materiāla.

Pastāv arī tā saucamā viļņu ģenētika, krievu zinātnieka Pjotra Garjajeva pētījumi. Viļņu ģenētika ir visai jauns pētījumu virziens, kas saistās ar krievu zinātnieku pētījumiem par DNS fantoma efektu3 '. Nevaru teikt, ka esmu liels viļņu ģenētikas jautājumu speciālists, taču būtība saistās ar to, ka DNS un gēnus var uzskatīt par rezonējošām struktūrām, tas ir, tās spēj iesvārstīties, atsaucoties uz cita augstuma svārstību esamību. To izmanto, lai ar rezonējošu svārstību palīdzību pārvietotu DNS vai citu gēnu materiālu. Tātad nav nepieciešams to fizikāli izgriezt vai citādi atdalīt.

Saprotams, ka tā ir jauna ideja un, līdzīgi kā torsionu lauku gadījumā, pret šo virzienu vēršas Krievijas Zinātņu akadēmijas komisija cīņai ar pseidozinātni, un īpaši pret tiem zinātniekiem, kuri ir no tās neatkarīgās Krievijas Dabas zinātņu akadēmijas locekļi. Problēma, ka abas ir Krievijas akadēmijas un šo nosaukumu piešķir Krievijas prezidents, un te arī tas greizsirdības moments. Patiesību sakot, esmu pietiekami daudz šīs kritikas lasījis, vairs uz tām nereaģēju, argumenti nav interesanti. Ja kādam šķiet interesanti, internetā var atrast nopietnu kritiku par šo grupu cīņai ar pseidozinātni. Piemēram, Roberts Neils Boids (Robert Neil Boyd) savās piezīmēs uzsver, ka šīs grupas aktīvākais dalībnieks Eduards Kruglakovs (viņš arī nopietni kritizēja torsionu lauku teoriju), kurš viļņu ģenētiku salīdzināja ar neolisenkoismu, būtībā pats ir pseidozinātnes pārstāvis, jo viņa kritikai trūkst zinātniskās bāzes un tālredzīga pamatojuma.

Viļņu ģenētika apstiprina, ka sievietes dzīvē ļoti nozīmīgs ir pirmais vīrietis, citiem vārdiem, ka cilvēku tuvība var atstāt iespaidu uz visu turpmāko dzīvi. Minēti gadījumi, kad sieviete apprecējusies gaida bērniņu un, viņam piedzimstot, redz, ka bērns pēc izskata varētu būt no viņas pirmā mīļākā, lai gan patiesībā tā nav. Un tad viņa atceras senās tautas. Arī mums krīvi, ja ciltī bija cienījama meitene, kurai no pašu vidus nevarēja atrast piemērotu vīru, meklēja to citā ciltī.

Līdzīgi garīgā aspektā notiek arī ar aktieriem. Kā parādīja Viljams Tillers, pastāv ietekme starp cilvēku, kurš rada uz skatuves, un tiem, kuri ir skatītāju zālē. Ja skatītāju zāle dzīvo līdz, tā sūta enerģiju uz skatuvi atpakaļ, tā panākot vēl izcilāku aktiera sniegumu.

LI A: Tas par enerģijām. Bet ja runātu par smadzenēm? "Hologrāfiskajā Visumā" tām veltīta vesela nodaļa. Pie kam smadzenes mēdzot mūs arī muļķot… Vai jūs, Rasma un Helga, varētu nosaukt kādu negatīvu lomu savā biogrāfijā? Kas tad notiek aktiera smadzenēs?

HELGA: Man visvisbriesmīgākā loma, kur bija jānožņaudz savs bērns, ir Liepājas teātrī "Mīla zem gobām". Izbraukumu izrādēs to darīju katru vakaru! Tad gan brīžiem bija tā… Bija arī luga, kur beigās jāizdara pašnāvība. Vispār man ir bijis tā: katastrofa uz skatuves, pēc tam arī dzīvē avarēju ar mašīnu. Filmā "Jūras vārti" mana varone izšķīrās ar vīru, arī es pēc tam pati izšķīros. Mani mulsina, ka krievu aktieri, Abdulovs un citi, viņi savu nāvi vispirms nospēlē, pēc tam arī paši aiziet.

Vienā poļu žurnālā lasīju, kāds ārsts taisījis mērījumus: aktrisei, kurai jāspēlē, ka mirst bērns, un mātei, kurai bērns patiešām mirst. Aktrisei visi parametri bija augstāki. Skaidrojums tāds, ka daba mātei dod kādu aizsargu. Ja viņa savās ciešanās ieietu līdz galam, nomirtu arī viņa. Bet aktrise tēlojot sevī it kā…

LIA: …projicē šīs ciešanas arvien lielākas. HELGA: Jā.

KĻAVA: Man ir tāda sajūta, ka jaunā paaudze vairs neies mācīties par aktieriem. Bet tieši tāpēc jau mēs arī esam šeit, lai par to runātu. Cilvēkiem patīk šie intensīvie aktieri, kas nevis spēlē, bet kļūst! Tur jau ir tā aktieru potence! Kad Maksims Gorkijs rakstīja romānu "Māte", tur bija naža dūriens. Brīdī, kad Gorkijs par to rakstīja, viņam sānā parādījās naža dūriena rēta. Rakstnieks nokrita un sāka asiņot… Tapat pasaulē zinātne fiksējusi 300 cilvēkus, kuriem ir harismātiskās Jēzus Kristus rētas.

Runājot par hologrāfisko principu, gribētu runāt par divām lietām. Kā būt ģeniālam aktierim un norobežoties no šī iestrādes fenomena, kad viņš sevi ieprogrammē. Tajā pašā reizē kā abstrahēties. Zinātnieki domā, ka cilvēkā prāts, kas ir ļoti augsta veida elektromagnētiskās gaismas svārstības, rada kontūru potencialitātes, ko viņš pārdzīvo. Ja prāts ir tik intensīvs, tik spēcīgs, tad arī rada ap sevi šo matrici, kurā pats izpildīsies.

LIA: Tas ir kā filmā "Matriks".

KĻAVA: Diemžēl tas ir gan labi, gan slikti. Tādā veidā, kā raksta arī grāmatā "The Secret", tu vari pateikt: "Koks nokalst" vai "Esi svētīts, vesels un staigā!" Kāds ir tas palaišanas vektors… Aktieriem varbūt pietrūkst zināšanas. Tas jāpapildina, lai saprastu, kas tad esi tu pats? Kas tajā brīdī ir tava apziņa, kura var neiespaidoties. Kur ir tavs radošais prāts, kur miesa… Ir ļoti daudz šādas jūtīgas sievietes, aktrises, baletdejotājas, kurām šīs astrālās enerģijas ir ļoti spēcīgas, viņas materializē tās arī savā ikdienas dzīvē. Kā sevi no tā pasargāt? Acīmredzot vajadzīga šī izšķirošā saprāta attīstība, ka tu pastāvīgi spēj atšķirt es esmu šī dievišķā, pirmatnējā, mūžīgā gaismas mīlestība, kas ietērpjas citā ietērpā. Mēs jau tāpat katrs esam aktieris.

BUIĶIS: Atļaujiet tādu būtisku iespraudumu. Esam Latvijā ne reizi vien pieminējuši japāņu pētnieku Masaru Emoto. Viņam latviski izdotajā grāmatā "Ūdens kristālu noslēpumi" ir visai interesantas domas par cilvēku4 '.

Amerikāņu zinātniskā žurnāla "21st Century Science & Technology" ("21. Gadsimta Zinātne un Tehnoloģija") 1989. gada marta un aprīļa numurā Vorcns Dž. Hamermans rakstīja, ka organiskās vielas, kas veido cilvēku, rada frekvenci, kuru var atainot skaņas veidā aptuveni četrdesmit divas oktāvas virs vidējā mi (nots, kas atrodas netālu no klavieru centra). Mūsdienu standarts vidējam mi ir aptuveni 262 herci… Tā kā herci nozīmē vibrācijas sekundē, tas liecina, ka cilvēks vibrē 570 triljonus reižu sekundē… To redzam arī attiecībās: cilvēki, kas raida līdzīgas frekvences, šķiet viens otram pievilcīgi, tāpēc rodas draudzība.

Georgija Stankova grāmatās un rakstos visai bieži tiek minēts, ka, lai jebkura dzīva būtne varētu iegūt kristālisko ķermeni un ieiet 5. dimensijā, tai jāpaaugstina savas vibrācijas līdz 144. oktāvai. Kādā no nākamajām sarunām pastāstīšu par man pazīstamu latvieti, kurš sarakstās ar Stankovu, taču te došu nelielu izvilkumu no viņa vēstules. "1a kā oktāva nozīmē trekvences dubultojumu, tad kaut kāda pirmās oktāvas frekvence jādubulto 144 reizes! Mūsu pasaules mūzikā pieņemts pirmās oktāvas La=440 Hz. Varbūt ir kāda kosmiskā pirmā oktāva? Tad to pamata frekvenci vajadzētu reizināt ar 2expl44. Tādu jautājumu arī aizsūtīju Stankovam. Viņš atsūtīja ātru atbildi, ka tas esot bezgala interesants jautājums arī viņam, bet viņš zinot vienīgi to, ka 144. oktāvas frekvences periods esot vienāds ar Planka laiku5 '…"

Salīdziniet abas šīs informācijas. Šodien zinātniski pamatots, ka cilvēka organiskās vielas veido frekvences aptuveni 42. oktāvu virs pamata oktāvas. Bet Stankovs runā par to, ka šobrīd cilvēks paceļas citā dimensijā. Un tur izrādās parādās 144. oktāva. Domāju, ka cilvēkam, kurš interesējās par šīm jaunajām lietām, ir par ko padomāt: kādi esam šobrīd un kādi varam būt pavisam drīz. Ar visiem šiem Planka lielumiem saistās arī piektais spēka lauks. Pirms pāris gadiem par šo lauku rakstīja mūsu populārzinātniskais žurnāls "Terra", taču es par to rakstīju jau šī gadsimta sākumā. 1a kā šis raksts bija ne visai populārā izdevumā6 ', atļaujos to vēlreiz publicēt.

Jauns spēka lauks?

Viens no 2001. gada pārsteidzošākajiem zinātnes atklājumiem ir saistāms ar Visuma izpēti. Šī atklājuma būtība bez mums zināmajiem ir jābūt vēl vienam spēka laukam, kuru tā pamatotāji fiziķi teorētiķi piedāvā saukt par kvintesenci, tāpat kā Senajā Grieķijā.

Lasītājs var jautāt, vai tiešām tas ir tik nozīmīgi visai zinātnei un sabiedrībai, ka par jauno spēka lauku būtu speciāli jāraksta? Katru gadu taču zinātnē tiek izdarīti simtiem un tūkstošiem atklājumu. Jā, tas ir ļoti nozīmīgi, jo līdz šim ir zināmi tikai četri spēka lauki. Atgādināšu, ka laika ziņā pirmais (17. gadsimta beigu daļā), slavenā Izaka Ņūtona atklātais spēka lauks bija gravitācija. Nākamā spēka lauka elektromagnētisma pamatlikumi tika formulēti Džeimsa Maksvela darbos 19. gadsimta 60. gados. Visbeidzot, 20. gadsimta pirmajā pusē tika atklāti pēdējie divi mums zināmie spēka lauki: vājie un stiprie kodolu mijiedarbības spēki.

Nebija pagājusi ne puse gadsimta pēc elektromagnētisma atklāšanas, kad elektrības izmantošana sāka ietekmēt sabiedrības dzīvi, un šodien mums ir grūti pat iedomāties, cik atšķirīga no šodienas būtu pasaule, ja mēs neprastu izmantot elektrisko enerģiju: nebūtu ne telefona, ne radio, ne televīzijas, ne tramvaju un trolejbusu. Un mūsu dzīvokļos tumšos vakaros un rītos nebūtu tik pierastā elektriskā apgaismojuma. Savukārt, pēc kodola spēku atklāšanas pagāja tikai daži gadi un Otrā pasaules kara nobeiguma gadā pēc Japānas atombombardēšanas cilvēce ieraudzīja, kādu drausmīgu enerģiju spēj atraisīt šie divi jaunie spēku lauki kodolspēki. Tādēļ pēc analoģijas varam teikt, ka jaunais piektais spēka lauks arī noteikti milzīgi izmainīs visas cilvēces dzīvi. Ir arī vairāki citi apsvērumi, kas liek domāt, ka šis jaunais spēks būs principiāli nozīmīgs visai cilvēcei.

No vienas puses, pašās pēdējās desmitgadēs dažādas zinātnieku grupas un atsevišķi izgudrotāji ir izstrādājušas dažāda tipa enerģētiskās iekārtas, kuras darbojas pret mūsdienās fizikā atzītajiem likumiem. Citiem vārdiem sakot, ja balstās uz šobrīd zinātnē akceptētajiem principiem, šādas iekārtas nespētu darboties. Taču tās darbojas… Un dažas no tām jau arī Latvijā. Un tā ir tēma, kurā manas ezotērās studijas šobrīd ir cieši savijušās ar tīri profesionālo tehnomatemātikas jeb matemātiskās modelēšanas specialitāti.

No otras puses, pavisam citā zinātnes jomā: tajās nozarēs, kuras sauc par dzīvības zinātnēm, jau vairāk nekā simts gadus ir visaugstākā līmeņa zinātnieku apstiprināti fakti un pierādījumi parādībām, ko pieņemts saukt par ekstrasensorām telepātijai, gaišredzībai, nākotnes paredzēšanai u.tml. Atkārtoju vēlreiz, zinātnieki, kuru pasaules līmeņa zinātniskā reputācija ir neapstrīdama, ir atzinuši, ka blakus ļoti daudziem atmaskotiem šarlatānu un krāpnieku gadījumiem ir skaidri fiksētas zinātniski neizskaidrojamas parādības. Taču tās ir pretrunā ar šodienas akadēmiskās zinātnes atziņām, tādēļ šie nepatīkamie fakti ļoti bieži tiek vienkārši ignorēti un noklusēti it kā to vispār nebūtu.

Taču, kāds tam visam sakars ar šo piekto spēka lauku? Lai atbildētu uz šo jautājumu, nepieciešams nedaudz tuvāk paskaidrot dažas jau šodien zināmas šā lauka īpatnības. Pirmkārt, šim laukam piemīt tāda neparasta īpašība, kuru varētu salīdzināt ar negatīvu spiedienu: šis spēks darbojas pretēji gravitācijas laukam kā atgrūšanās spēks. Tādēļ arī hipotētiskiem šī lauka nesējiem ir jābūt apveltītiem ar savstarpējas atgrūšanās spēju. Līdz ar to šī spēka lauks, līdzīgi miglai, būs izplatīts visā esošajā Visumā, tātad tas pastāvēs katrā telpas punktā. Un šeit nākas atcerēties ģeniālā izgudrotāja Nikolas Teslas pirms simts gadiem izteikto ideju, ka jebkurā telpas punktā ir iespējams iegūt enerģiju.

Savukārt, bioloģijā gadsimtu gaitā regulāri tiek izvirzītas idejas par kaut kāda vispārēja lauka eksistenci, kas ļauj nodot dzīvībai būtisku informāciju bez tiešas saskares, turklāt informācija netiek raidīta ar elektromagnētiskā lauka palīdzību. Tatad šim laukam jābūt atšķirīgam no iepriekšminētajiem zināmajiem četriem laukiem.

Šo hipotētisko, dzīvām sistēmām piemītošo lauku mēdz saukt dažādi (piemēram, par morfoģenētisko lauku). Galu galā nosaukums nav svarīgs, nozīmīgi ir tas, ka bez šāda lauka eksistences nav iespējams izskaidrot dzīvības zinātnēs daudzus korekti fiksētus novērojumus. Pieminētais piektais spēks kvintesence varētu būt nepieciešamais elements minēto parādību izskaidrošanai.

Ārkārtīgi svarīgi atzīmēt, ka saistībā ar kvintesences atklāšanu principiāli ir mainījies mūsu priekšstats par Visuma sastāvu. Līdz pašiem pēdējiem gadiem valdīja uzskats, ka ap 90 procentiem Visuma sastāv no tā saucamās eksotiskās tumšās matērijas (tās, kurai nav mijiedarbības ar mums redzamo matēriju un starojumu). Šobrīd ir nācies pārskatīt šo priekšstatu un novērtējums ir šāds: mums redzamā starojošā un nestarojošā matērija ir tikai ap 4 procentiem, neredzamā tumšā matērija ap 26 procentiem. Pārējo Visumu ap 70 procentiem veido līdz šim nezināma tā sauktā tumšā enerģija. Tatad vairāk nekā 2/3 no Visuma atrodas enerģētiskā stāvoklī, vieliskā Visuma daļa ir mazāka par 1/3. Taču ikdienas dzīvē mēs materiālo pasauli uzskatām par pašu būtiskāko, vienīgo reālo… Man interesanta šķiet arī šāda sakritība: cilvēks vidēji izmanto tikai ap 7 procentiem savu smadzeņu iespēju. Vai daba jeb Radītājs, kurš ir ļoti optimāli veidojis dzīvās būtnes, smadzeņu gadījumā būtu pieļāvis rupju kļūdu? Bet varbūt, ja mēs no visas realitātes gribam un protam uztvert tikai kādus 4 procentus (redzamo starojošo un nestarojošo matēriju), tad arī atbilstoši spējam izmantot mazu savas apziņas daļu? Tie ir interesanti jautājumi, uz kuriem atbildēt es šobrīd nespēju. Bet varbūt tas ir labi lai paliek arī jaunajai paaudzei interesanti neatrisināti jautājumi…

Pērn, 2011. gada 20. maijā, TVNET arī publicēja rakstu par tumšo enerģiju "Pierādīta tumšās enerģijas eksistence". Starptautisks zinātnieku kolektīvs, izmantojot divas nesaistītas metodes, ir pierādījis, ka eksistē tumšā enerģija, kas veido aptuveni 74 procentus no Visuma. Secinājumus par tumšās enerģijas eksistenci zinātnieki guvuši, apkopojot datus par 200 tūkstošiem galaktiku, no kurām daudzas atrodas pat 8 miljardu gaismas gadu attālumā. Viena no metodēm, kas apstiprinājusi tumšās enerģijas esamību, nosaka galaktiku izkārtojuma likumsakarības, un zinātnieki savā valodā to dēvē par "barionu akustiskajām svārstībām". Otra metode tiek mērīts ātrums, kādā savulaik veidojušās galaktiku kopienas. Abas zinātnieku lietotās Visuma pētniecības metodes pierādījušas, ka eksistē

Kopā ar ASV fiziķi teorētiķi Siavašu Sohrabu 2011. gada augustā Florences konferences laikā viesnīcā, pārrunājot tumšās enerģijas eksistenci un īpašības

tumšā matērija, kas atstāj tiešu iespaidu uz Visuma izplešanos un šā procesa paātrināšanos. Lai izskaidrotu, kādēļ Visums izplešas aizvien ātrāk, zinātniekiem atlika divas iespējas: pārrakstīt Einšteina gravitācijas teoriju vai arī piekrist pieņēmumam, ka Visumu aizpilda kāda nezināma, jauna tipa enerģija. "Ja pamestu gaisā bumbiņu, tā virzienā pret debesīm lidotu aizvien ātrāk un ātrāk," tumšās enerģijas iedarbošanās principu skaidro Svinburnas Tehnoloģiju universitātes (Melburnā, Austrālijā) profesors Kriss Bleiks. "Pētījumu rezultāti apliecina, ka tumšā enerģija ir konstants lielums Visumā, gluži kā apgalvoja Einšteins. Ja pie visa vainīga būtu tikai gravitācija, mēs neredzētu tumšās enerģijas nemainīgo ietekmi, kas vērojama kopš pašiem pirmsākumiem."

LIA: Kā tad! Dzīvē jau arī kaut ko spēlē.

KĻAVA: Bet aktierim ir vēl dubultslodze! Tāpēc svarīgi iestrādāt šādas apzināšanās tehnikas, ka viņš vienlaicīgi spēj būt ne tikai tēls, bet arī inteliģenti un bezkaislīgi spējīgs to novērot.

RASMA: Tas pat ir jādara.

KĻAVA: Lai es nebūtu tas, kas izspēlē. Bet vienlaicīgi būtu arī novērotājs. Šis novērotāja efekts tiek ļoti daudz aprakstīts. Tādējādi pasargājot no informācijas realizācijas uz sevi.

LIA: Ja Dievs ir bijis tik dāsns un aktierim devis šo talantu, vai Dievs, tik visspēcīgs būdams, viņu arī nepasargā? Jo aktieris, izraisīdams tik spēcīgas emocijas zālē sēdošajiem, iespējams glābj pat no kādām negācijām. Piedāvājot salīdzināšanas iespējas, skatītāju apziņā iespējams ko neitralizē.

KĻAVA: Zinātnieki uzskata, ka aktieri principā ir ekstrasensi. Spēcīgi ekstrasensi, jo tā ir liela māksla balansēt šo enerģiju.

HELGA: Tagad, kad tik aktīvi vairs nespēlēju, vairāk skatos no malas, es saprotu, kas var aktieri pasargāt. Traģiskā vai komiskā lomā, vienalga. Tas ir prieks, tas atdošanas prieks. Ta misijas apziņa.

BUIĶIS: Ta tiešām ir ļoti būtiska lieta, ko jūs pateicāt. Runājot kaut vai par mehāniskām sistēmām, arī tur viss notiek uz enerģiju apmaiņas pamata. Pie tam, ja procesi ir nelineāri, tad rezonanses parādību dēļ enerģija no vairākām svārstībām var pāriet uz vienu un to pašu otrās sistēmas svārstību un otrā sistēma var pat mehāniski sabrukt.

Atceros, ka 90. gadu sākumā, kad es kā viesu pasniedzējs strādāju Kaizerslauternas universitātē Vācijā, tur uz kādu zinātnisko semināru bija atbraucis Mercedes-Benc firmas pētnieciskā biroja pārstāvis. Viņš stāstīja par vadītāja un līdzbraucēju izjūtām automašīnā brauciena laikā. Firma pētīja, kā motora vibrācijas ietekmējot priekšējo stiklu, kā skaņu viļņi izplatās salona iekšienē. Tika pētīti skaņu viļņi ar frekvenci līdz 100 herciem. Vilnis no priekšējā stikla atstarojas uz aizmugures stikla un tuvu vadītāja galvai rada nopietnu traucējumu, pie tam tur sasummējas vairākas frekvences. Ideja: aizmugures stikla maliņā blakus gumijai iztaisa iedobumu, tajā ar atsperītēm ievieto bumbiņu, kura dzēš aizmugures stikla svārstību amplitūdu. Skaisti, bet tādi pētījumi maksā pietiekami dārgi, tādēļ arī šie auto nav lēti.

Bet attiecībā uz aktieriem var teikt: ja tu dari citu dēļ un dari to ar prieku, tas veido vārdos nenoformulētu barjeru, ka arī tu tiec pasargāts.

LIA: Bet aktieris ir tikai cilvēks. Pirms iziet uz skatuves un spēlēt Romeo vai Džuljetu, viņš taču nervozē! Kas tur notiek? Tas taču atstāj iespaidu uz veselību.

KĻAVA: Ko saka paši aktieri?

LIA: Eduards Pāvuls stāstīja, ka pirms izrādes gribējis no saviem Valteriem braukt nevis uz Rīgu, bet uz Tukumu! Pretējā virzienā.

HELGA: Eidim tas bija briesmīgi. Mēs viņam blakus Jūrmalā dzīvojām. Viņa atdeve, tā vārdos nav izsakāma.

LIA: Gunārs Cilinskis izteicies līdzīgi… Ja tā ir pirms katras izrādes un visu mūžu?

KĻAVA: lapat kā Visockis, krievu dziedātājs. Arī ārsti nevar just līdzi katram mirstošam bērnam… Bet ir bērni, kuri ļoti ieiet sirdī, un tas varbūt ir slikti, ka pret visiem nav vienāda uztvere. Bet, mācoties par to, kas tad ir tas es, šāda slodze pastāv. Darbā ar cilvēkiem, ar psihi, ar lielu enerģiju. Ļoti svarīgi studēt, kas mēs tomēr esam paši. Ārstam un aktierim, kuri pārdzīvo tik milzīgu slodzi, ļoti jāsaprot, ka tas nav viņa es. Ja viņš to dara caur sava es prizmu, viņš cietīs. Tapat kā daudzi dziednieki uzņemas savu klientu vainas un pēc tam slimo. To zina mīlošas mātes, kuras uz kādu laiku paņem savu bērnu slimību uz sevi. Te ir svarīgi attīstīt apzināšanās inteliģenci, šo novērotāja efektu, kas ir galvenais pasargātājs no informācijas uzkodēšanas uz sava lauka. Ka tu spēj šos pīšļus vakarā kaut vai ar ūdeni nomazgāt. Bet tā ir vēl papildus slodze izglītība un attīstība aktierim tāpat kā ārstam visu to smagumu nenest uz mājām. Tas ir diezgan grūti. Katru reizi uzģērbt jaunas drēbes? Bet tu neesi drēbe! Ta māksla ir nekam nepiesaistīties! Mīlēt, no visas sirds darboties, bet darba auglim tieši nepiesaistīties. Tāds neitralitātes princips ne jā, ne nē. Bet sanāk perfekti. Tas, kas to redz, uztver to kā jā. Bet es varu rakt un varu arī nerakt. Taču, kad tu roc, tad tu roc! Kad neroc, tad neroc. Tajā pašā laikā tu esi brīvs! Šī brīvība no informācijas, no emocijas, ir grūta tehnika. Tas ir dziļš profesionālisms.

Es domāju, ka sievietei trīsdesmit dienas ik vakaru žņaugt savu bērnu… Tas ir kas ārkārtējs! Kad jūs to pateicāt, man ausis pilnīgi nokārās.

HELGA: Kad es arto spilvenu… Gāju projām, vienmēr domāju, vai es tagad spēlēju, vai ar mani kaut kas notiek? Kaut kas jau ir sagājis pa īstam…

RASMA: Ne velti, Latvijā nezinu, bet pasaules mērogā par filmu aktieriem esmu lasījusi, viņi šādas lomas atsakās spēlēt.

KĻAVA: Tur ir daudz bēdīgu stāstu!

RASMA: Par to nervozēšanu. Tikai no savas pieredzes, tas ir tāds stiepjams jēdziens. Ko nozīmē nervozēt? Es parasti nervozēju, ja man tēls nav īsti skaidrs, kaut kas ir uzspiests, ko es nevaru pieņemt. Man absolūti nepatīk materiāls, arī tā var būt. Kad daru, sevi piespiežot. Jūtos nevarīga, ka neizdarīšu perfekti, varbūt tikai labi, un tas mani nervozē. Jau iepriekš noskaņojot uz kauna sajūtu. Bet sakostiem zobiem ir jāiet!

No otras puses par šiem negatīvajiem tēliem. Man tāda negatīvākā loma bija Harija Gulbja "Albertā", piepildīt savas ambīcijas, kā mana varone to izdara! Otrs, ko atceros: "Indrānos" spēlēju Ievu. Un Helga man teica: "Sitajā izrādē," mēs vienā ģērbtuvē sēdējām, "es labāk turos no tevis tālāk!"

KĻAVA: Es gribēju jums abām pajautāt, kā tas ir-aktieris uz skatuves? Jūs paši kaut ko no tā mācāties, notiek kaut kāda transformācija? Ka tu īstenībā katrā lomā izspēlē arī daļu no paša psihes, tāda sevis atpazīšana. Kā tas notiek? Būtībā jebkura loma, tie ir nemitīgi dialogi ar savu zemapziņu. Vai tas uzliek nepanesami smagu nastu vai tieši otrādi, pēc tam kaut kas tevī atbrīvojas un paliek vieglāk?

RASMA: Kā kura loma.

HELGA: Visgrūtāk ir cilvēkam būt atklātam… Tāpēc es ļoti cienu Pāvulu. Ja viņš varēja nospēlēt Pjēru Bezuhovu (Ļeva Tolstoja "Kara un miera" dramatizējumā, inscenētājs Eduards Smiļģis) un Sutku (Leonīda Leimaņa filmā "Purva bridējs")…

Skatījos krievu televīzijas raidījumu par jaunu aktrisi, kura spēlēja Annu Kareņinu. Kā viņa nonāca no skatuves, ārsts mērīja spiedienu, sirds darbību utt. Kur viņai to bērnu atņem un citi pārdzīvojumi, mērījumi jau bija līdz pēdējai infarkta robežai, precīzi kā īstam slimniekam.

KĻAVA: Man ienāca prātā tāda līdzība. Tibetā bija gadījums, Skolotājs aizsūta skolnieku mācīties meditāciju. Viņš meditē alā mēnesi. Skolotājs atnāk nav nekādu rezultātu. Meditē vēl pusgadu. Skolotājs jautā: "Par ko tu tagad meditē?" "Par to, kā ziedi smaržo." Tiešām, alā smaržo. "Nu, labi, meditē vēl." Skolotājs atnāk pēc gada un saka: "Nāc ārā, pastāsti, kā tev iet!" Atbilde skan: "Skolotāj, es nevaru iziet. Man ragi traucē. Es tagad esmu briedis."

Ta jau ir tā lielā māksla! Tomēr vēlreiz uzsveru, ka svarīgi tomēr apzināties to savu pārcilvēcisko es! Kas ir ne zemes pasaule, ne prāta pasaule, ne aktiera pasaule. Tas, man liekas, ir tas galvenais imunitātes psihiskās aizsardzības epicentrs katrā. Tieši aktieriem uz to visvairāk jāmeditē, tā ir liela palīdzība.

HELGA: Jāmīl nevis miesiskais es, bet tas, kas tevī ir ielikts. Ja tu to nespēj, tad arī Dievu nespēj mīlēt.

RASMA: Man ir tā, ja esmu tikusi klāt lomas kodolam, sapratusi sajūtas, kādas ir ar partneriem, spēlēt ir viegli. Tas nav prāta izdomāts, intuitīvi zinu nākošo soli, nāk arī pareizā reakcija un pareizā atbilde. Tīd spēlēt tā ir bauda! Pat arī smagās lomās ir gaiša, laba sajūta.

LIA: Jūs pieminējāt mēģinājumu. Bet mēģinājumos šī sevis plosīšana. Režisors prasa vēl un vēl, un vēl, lai tiktu pie kodola.

RASMA: Kā kurš režisors.

LIA: Bet tas ir šausmīgi! Godīgi sakot, mēs patiesi aizrunāsimies līdz tam, kā Pēteris teica, ka neviens jauns cilvēks vairs neies mācīties par aktieri.

RASMA: Man mēģinājumi patīk labāk nekā spēlēt izrādes.

HELGA: Man arī vairāk patīk mēģinājumi.

KĻAVA: Arī amerikāņu filmās tagad rāda, kā tās tiek taisītas. Kā tas viss notiek, bieži vien tas ir interesantāk nekā gatavais materiāls.

BUIĶIS: Beigās parāda tos kadrus, kur filmējot kaut kas nojucis. Un tu esi redzējis to īsto kadru, kas tad tur galu galā iznācis.

KĻAVA: Ta apmēram rakstīts grāmatā "Dzīve pēc nāves". Es domāju, ka mēs katrs diezgan nemākulīgi mēģinām nospēlēt savu zemes dzīvi. Tas aktieru fantastiskums ir tajā, ka viņš n-padsmit dzīves izspēlē vienā dzīvē! Tie, kas ir atdzīvināti, liecina, ka dvēsele it kā zina, ko viņa ir izspēlējusi. Ta ir ļoti lēna pieredze, ko iegūst cilvēka dzīve šī atziņa. Aktieru pluss, ka viņi šīs atziņas pārdzīvo simtiem, tūkstošiem reižu vairāk. Ta ir aktieru bagātība, un tāpēc viņus mīl. Jo cilvēks, skatoties uz aktieri, pārdzīvo to izjūtu gammas summu, ko aktieris pārdzīvojis. Līdz ar to aktieris attīsta sabiedrību. Attīsta cilvēku domāšanu, uztveri, intensificē pārdzīvojumu sistēmu cilvēka psihē.

BUIĶIS: Es izsaku tādu hipotēzi, sevišķi, ja ir ļoti smaga loma, tu sāc uz to skanoties, kas būs jādara, un tad ir tas uztraukums, vai tu spēsi? Tas ir tik smalki jāparāda. Pēdējos gados man starptautiskajās konferencēs bijuši vismaz kādi desmit ielūgtie plenāra referāti. Un līdzīgi it kā esmu sagatavojies, bet arī ļoti nervozēju pirms tam. Tikko tu sāc runāt mierīgi, viss aiziet! Pēc tam man saka, tu tā nervozēji, bet nemaz nebija manāms.

LIA: Kad strādāju radio tiešajā ēterā, man bija tāpat.

RASMA: Aktieriem, piemēram, sāpes, zobu sāpes vai kas cits…

HELGA: …uz skatuves viss pāriet.

RASMA: Noej no skatuves nost tūlīt atkal sāk sāpēt.

Referējot WSEAS konferencē Tcnerifē

LIA: Jautājums visiem viens: vai varat nosaukt lomu, ko iemiesojis kāds aktieris, atstājot emocionālu iespaidu uz jums kā skatītāju? Ko jūs nevarat aizmirst līdz šai dienai?

WSF.AS konferencē kopā ar Igaunijas matemātiķi Genādiju Vainiko

Kamēr domājat, pateikšu par sevi Jānis Kubilis-Pablo Alehandro Kasonas lugā "Trešais vārds", Gunārs Cilinskis-Pelegrīns Maksa Friša "Santa Krusā". Harijs Liepiņš vērienīgajos Eduarda Smiļģa inscenējumos, Eduards Pāvuls, Dina Kuple. Un Ģirts Jakovļevs, kuram pagāja samērā ilgs laiks, līdz no ceturtā entuziasta vai trešā tiesneša kļuva par Donu Zuanu, Lorenco Mediči un Dūdaru! Toties viņš zirgā ir joprojām! Kā sacīja Lilija Dzene liels aktieris.

Helga Dancberga man personificējas ar Cepļa kundzi, lai gan es jūs labi atceros vēl no Liepājas teātra laikiem Joza Gruša lugā "Mīla, džezs un velns" 1969. gadā Andreja Miglas režijā. Ļoti emocionāla.

Savukārt Rasma Garnē manā apziņā dzīvo vēl agrāk, jau no diplomdarba izrādes Alekseja Ostrovska "Talanti un pielūdzēji", tāpat Ojāra Vācieša dzejas uzveduma "Elpa", ko ar jaunajiem aktieriem savulaik iestudēja režisors Mihails Kublinskis. Ļoti lepna aktrise.

BUIĶIS: Es uzreiz atceros Hariju Liepiņu Dailē. Gan kā Gestu Berlingu, gan kāTotu Raiņa "Spēlēju, dancoju". Otrs spilgtākais iespaids man ir operā. Ārkārtējs darbs man šķiet Džuzepes Verdi "Aīda"! Padomju laikā mūsu operā viesojās Marija Biešu no Moldāvijas. Viņa dziedāja titullomu. Pēc tam vismaz septiņas naktis redzēju šīs operas ainas sapņos.

Ja runājam par reinkarnāciju, man ir rādījušās ainas, kur es esmu ieroču nesējs. Pa priekšu, laikam piramīdā dziļumā, pa četrstūrainu eju iet priesteris, man un vēl vienam cilvēkam ir aiz viņa pavadoņu loma. Kā teicu, tas notiek kādās Ēģiptes piramīdu ejās. Atceros, ka es ar acu sānu skatu pārbaudu, vai mēs vienlaicīgi paceļam kājas. Rokās mums abiem ir kāds zizlis vai kas līdzīgs tam. Kad ar sievu Margaritu bijām Ēģiptē, Kairā, un skatījām piramīdas, pavadonis ēģiptietis piedāvāja ieiet atļautajās ejas. Man pat nebija intereses.

Tādēļ šo Verdi operas sižetu pārdzīvoju tik reāli. Šī opera manā uztverē stāv pāri visam operas žanrā. Un pavisam nesen mēs ar sievu televīzijā redzējām izcilu "Aīdas" iestudējumu, un tas izrādījās La Scala iestudējums kanālā "Mezzo". Kaut ko tik izcilu vēl dzīvē nebiju redzējis.

LIA: Par Verdi mūziku mēs vispār varētu runāt īpaši. Pēter?

KĻAVA: Pirmā filma, ko atceros no jaunības, bija "Stella". Aktierus neatceros, bet līdz šai dienai atceros savu pārdzīvojumu. Sižets dažos teikumos: viņš un viņa, viņai slimība, viņš ir pianists, slimība neārstējama. Viņam klavierkoncerts. Šī klavierkoncerta laikā viņa nomirst, bet viņam jāturpina spēlēt. Kā šis aktieris to spēlēja! Visi puikas un meitenes raudāja, 16 gadu vecumā. Redz, kā mēs atceramies to traģisko… Kas tā ir par lietu? Vēl es atceros "Karalī Līrā", filmā. Kas spēlēja karali?

LIA: Jiri Jarvets, igauņu aktieris.

KĻAVA: Tas bija ģeniāli! Šekspīrs vispār ir ģeniāls. No latviešiem… Man jau Sebris ļoti patika. Protams, Pāvuls. Pat nevaru tā pasacīt.

LIA: Mums ir daudzi izcili aktieri.

KĻAVA: Es gribēju pateikt, ka Latvijā tieši aktieri ir mācītāji. Reāls mācītājs, kas māca dzīves pārdzīvojumus, kultūras… Un viņu ietekme ir lielāka nekā mācītājam.

IJA: Tad latvieši ir intuitīvi saprātīgi, jo teātri ir mīlējuši, paši spēlējuši visos laikos un dara to joprojām.

RASMA: Es gribētu teikt, ka tā ir Antra Liedskalniņa no "Ilgu tramvaja". Lai gan pati tur spēlēju viņas māsu, bet ainās, kur man nebija jābūt uz skatuves, vienmēr sēdēju aizkulisēs. Aktieri jau tā mēdz darīt, gaidot savu uznācienu. Lai redzētu, kā attīstās lugas darbība, labāk iejustos. Bet ne tāpēc. Pat nevaru pateikt, kāpēc man bija tāda nepieciešamība to darīt. Otrs Prospērs Merimē "Sieviete, debess un elle", arī Antra Liedskalniņa, kur viņa spēlēja duetā ar Alfrēdu Videnieku. Tas bija kaut kas fantastisks! Izrādes gāja pāri simtam, tur bija trīs viencēlieni, man bija jāspēlē pirmajā, viņai pēdējā. Es sēdēju kulisēs visu laiku, man vajadzēja to redzēt! Antru un Videnieku vispār uzskatu par latviešu lielākajiem aktieriem, ko man savā mūžā nācies redzēt. Bez šaubām, Kubili-Pablo, nenoliedzami.

Un tad gribu pieminēt, manā jaunībā operā viesojās čehu dziedonis, ja nemaldos, Nikolajs Herla. Viņam bija brīnišķīga balss, un to, ko viņš darīja… emocionāli, es visu to "Rigoleto" izrādi noraudāju. Tie tādi visspilgtākie iespaidi.

HELGA: Ari Antra. Tas ir kā Dievs radījis ziedu trausls dabas zieds… Protams, Eidis (Eduards Pāvuls), ārpus konkurences. Un vēl man gribētos pieminēt Zcrmēnu Heini-Vāgneri. Kad viņa dziedāja, bija tāda sajūta, ka viņai balss nāca nevis ārā, bet plūda iekšā un viņa to turēja ciet. Es sajutu to gluži fiziski caur viņu plūst balss un viņa tā vienkārši to balsi pietur.

KĻAVA: Tāds fenomens varētu būt bijis Imai Sumakai[6].

HELGA: Vēl gribas pieminēt divus ārzemju aktierus Zerāru Filipu un Džuljetu Mazīnu. Viņa vienmēr spēlēja sava vīra Fellīni filmās, sevišķi atmiņā iespiedušās "Kabīrijas naktis". Tur bija šis savienojums, kas mani teātrī vilinājis visvairāk traģiskais un komiskais kopā, šī gaišā traģika. Arī Simona Siņjorē. Brr… Tikai pateicoties viņai es sāku… pīpēt. Šausmas!

KĻAVA: Nu, vai aktieri nav mācītāji? Kā viņi ietekmē miljardus! Kontrolē miljardu cilvēku jūtas.

RASMA: Kas mani joprojām pilnīgi pārņem savā varā tā ir Inese Galante.

LI A: Jūs vairākkārt pieminējāt operdziedātājus. Tad nevaru nepateikt, ka vienkārši dievināju Pēteri Grāveli. Par viņa balsi, par dikciju, par viņa aktieriski spožo spēli! Šāds dabas dots talants, arī kā cilvēks brīnišķīgs. Bija man tāda apmātība gāju skatīties visas izrādes, kurās Rigoleto dziedāja viesmākslinieki. Lai ar prieku pārliecinātos, ka labāks par Grāveli nav neviens! Izņemot Tito Gobi, kuru redzēju gan tikai filmās, no kura arī Grāvelis pats daudz mācījies.

Kas notiek aktiera smadzenēs? Vai viņa tēlotā loma smadzenēs atstāj kādu hologrāfisku nospiedumu? Arī pēc tam, kad aktieris šo lomu vairs nespēlē un pāriet pie nākošās?

BUIĶIS: Grāmatā daudzkārt pieminētais Karls Pribrems saka ja uz hologrammu skatās no dažādiem leņķiem, var ieraudzīt dažādas lietas. Vienā un tajā pašā laikā. Piemēram, ja deniņiem pieskaras operācijas laikā, parādās kaut kādas jaunības atmiņas. Tie mehānismi ir ļoti interesanti. Pēc apjoma jau smadzenes nav lielas. Bet informācijas daudzums, ko viņās var ielikt iekšā, ir fantastisks!

LI A: Grāmatā aprakstīts eksperiments ar žurku, kurai noņēma gabaliņu no smadzenēm un šajā mazajā gabaliņā fiksējās pilnīgi tas pats, kas bija visās smadzenēs. Līdzīgi, kā ar to stūrīti no fotogrāfijas, kurā hologrāfiski atspoguļojās visa fotogrāfija.

BUIĶIS: Tieši tā. Kā raksta Talbots, kādā neiropsihologa Karla Lešlija (viņš bija Pribrema pirmais priekšnieks) veiktajā pētījumā žurkai izņēma 90 (!) procentu vizuālās smadzeņu garozas, taču žurka joprojām spēja veikt darbības ar sarežģītām redzes iemaņām. Pats Pribrems veica pētījumus, kuros pārrāva pat 98 procentus kaķa optisko nervu, un tas maz ietekmēja kaķa spēju veikt ar redzes izmantošanu saistītus uzdevumus.

KĻAVA: Par smadzenēm ir interesanti eksperimenti. Kā mēs uztveram, kad robotsmadzenes guļ, pēta sapņu pētnieki. Cilvēks guļ, viņam uz muguras pilina ūdeni, un cilvēks miegā sāk atdarināt peldēšanas kustības. Jaunākie pētījumi, ko veic amerikāņu un krievu zinātnieki, ir, ka aklam cilvēkam uz mēles liek speciālus elektrodus no zelta un kairina ar speciālām strāvām. Uz galvas uzliek mikrokameru, kas šim neredzīgajam cilvēkam filmē telpu. Savienojot šo kameru, kas ir melnbalta, ar speciālu kompjūteru apstrādes programmas sistēmu, cilvēks sāk redzēt logus, durvis, krēslus un pat sāk pārvietoties kā redzīgs. Kā tas vispār iespējams? Ka caur iedarbību uz mēli sāk redzēt iedzimts aklums! Un kā akli cilvēki var redzēt sapņus? Jautājums, kāda ir viņu pieredze?

Šajā sakarībā izstāstīšu anekdotisku atgadījumu, ka smadzenes patiešām ir tumša kastīte. Slavens zinātnieks, krievu ķirurgs Siņeļņikovs, kurš par sasniegumiem medicīnā dabūja pat Staļina prēmiju, glābis tūkstošiem cilvēkus, pameta medicīnu un kļuva par mācītāju. Izcils profesors par ļoti nopietnu pareizticīgo mācītāju. Kremlim tas bija jāsagremo, un tas arī sagremoja. Pat uzaicināja viņu uz vienu no PSKP kongresiem, tikko kā Gagarins uzlidoja Kosmosā. Pienāk politbiroja locekļi, kurus viņš bija arī operējis, pateicas viņam. Tāds duāls stāvoklis, mācītājs partijas kongresā, bet viņš bija izņēmums. Tatad pienāk, un viens no viņiem saka: "Biedri Siņeļņikov, jūs redzat Gagarins bija Kosmosā, tur nav Dieva, jūs saprotiet, nav!" Uz ko mācītājs atbild: "Cienījamais biedri Sergejevič! Es esmu ļoti daudz trepanācijas izdarījis, tas ir, smadzeņu operācijas, bet es ari prātu tur neesmu atradis."

Te ir tā lieta, ka mēs joprojām esam viduslaiku ārsti. Ne jau visi, protams, un arī visi zinātnieki nē. Bet ir arī zinātnieki. Vēl pirms trīsdesmit gadiem Amerikā ārsti domāja, ka bērniem nesāp, kad viņiem taisa griezienus.

LIA: Kā tas iespējams?

KĻAVA: Tad iedomājieties, ko teiks pēc trīsdesmit gadiem? Ko tie ārsti darījuši 2010. gadā? Ārprātīga tumsonība! Ārstam jāatstāj to rezervi, ka viņš nezina, ka viņam jāmācās! Tas ir ļoti sarežģīti: kas ir smadzenes, un kas ir prāts. Pētījumi liecina, ka tas viss rodas kādos citos informācijas laukos. Jāņem palīgā šo grāmatu, kur mēģināts integrēt mūsdienu zināšanas, mūsdienu pētījumus un eksperimentus, kas būtībā cilvēkus uzrunā visvairāk. Jo, kā jau minējām, pirmās divas nodaļas ir ļoti sarežģītas, tīrā fizika un psihoneiroloģija. Cilvēkus uzrunā pārdzīvojumi.

Mani īpaši uzrunāja pārdzīvojums par franču aktrisi Irēnu, kura meklēja laimi pie psihoterapeita, jautājot, kāda būs viņas dzīve? Kā jau aktieriem parasts, neveicas viņiem personīgā dzīvē ar tiem puišiem un sievām. Pārdzīvojums un informācijas plūsma tik liela, tie uzslāņojumi, ka aktieris savā dzīvē spiests n-reizes precēties, n-reizes laist pasaulē bērnus… 1a ir gan pieredze, gan ciešanas vienlaicīgi. Šīs intensitātes pārdzīvojums, ko aktieris izdzīvo. Irēna aiziet pie psihoterapeita, kas apguvis progresīvo hipnozi.

Ir arī regresīvā hipnoze, kad apziņa tiek ievadīta pagātnē, tu redzi savas iepriekšējās izpausmes. Ir ļoti interesantas kolektīvās regresīvās hipnozes: piemēram, tādā un tādā gadsimtā, tādā gadā bija dakšiņas ar diviem zariem. Regresīvās hipnozes turpinājumā jau tiek uzrādīts, ka tajā un tajā gadā ēda ar dakšiņām, kurām bija trīs zari. Pat kolektīvajās hipnozēs tiek uzrādīta ļoti hronoloģiska pasaules attīstība. Pat dakšiņu līmenī.

RASMA: Cik interesanti!

KĻAVA: Bet Irēna grib zināt nākotni. Ārsts ievada viņu šajā progresīvās hipnozes stāvoklī, paskatīties uz priekšu. Kāda varētu būt šī nākotne, vai mēs viņu modelējam, vai tā notikusi. Tas ir viens no zinātnes jautājumiem. Un aktrise stāsta šausmu lietas: pēc pāris mēnešiem ar viņu notiek milzu traģēdija. Ārsts izvada viņu atpakaļ normālā stāvoklī, un viņa neko neatceras. Tapat kā Edgars Keisijs nekad neatcerējās, ko teicis savos Akašas hronikas redzējumos. Ārsts domā: es taču nevaru teikt šitās ziepes, kas viņu sagaida! Varbūt tie bija vienkārši murgi. Viņas zemapziņas iekšējais konflikts, nepiepildītības neapmierinājums. Psihi grūti interpretēt. Ārsts sastāsta aktrisei, ka viss būs labi apprecēsies, būs bērni, dabūs labas lomas… Un viņa, tā neticīgi, mazliet apmānīta, bet laimīga aiziet. Paiet tie nepilnie divi mēneši, viņa dodas pie draudzenes uz frizētavu, tur pie kamīna ir kaut kādas eļļas, matu lakas, losjoni, tie uzsprāgst, un aktrise vienkārši sadeg. Precīzi, kā viņa bija izstāstījusi, kas ar viņu notiks. Pēc tam ārsts uzzina un domā: ja es būtu viņai to pateicis? Varbūt tas nebūtu noticis.

LIA: Un kā tu domā? Būtu vai nebūtu?

KĻAVA: Nu jā. Otrs gadījums: Edgars Keisijs, arī aktrisei, kurai neveicas personīgajā dzīvē. Viņš ieiet transa stāvoklī un saka: rīt nebrauciet uz kanjonu. Lūdzu, nebrauciet! Būs slikti. Viņa saka, bet es gribēju par personīgo dzīvi uzzināt! Keisijs atbild: ejiet mājās! Klausiet, ko es jums pateicu. Nākošajā dienā kaimiņiene uzaicina šo aktrisi braukt uz kanjonu. Viņa iekāpj džipā un pēkšņi atceras, ka tas svētais, guļošais pravietis, kā Keisiju sauca Amerikā, teica nebrauc uz kanjonu! Un viņa izkāpj no mašīnas ārā. Pārējie saka: ko tu, muļķe, tici visādiem murgiem, sapņiem… Vakarā aktrise uzzina, ka visi viņas draugi gājuši bojā. Aizskrēja pie Edgara Keisija ar ziediem. Te ir divi piemēri.

Kā tas var būt? Nākotnē un mūsu sapņos. Man patīk, ka šie zinātnieki saka: gan tā, gan tā. Ta ir tā multipotencialitāte, tas omnetiskais Visums. Tas liktenis, ko tu uzzini, ka tu nebrauc, un liktenis tā. Tāpēc es domāju, ka tieši aktieriem un informācijas laukiem, ko mēs pārdzīvojam, jāiet līdzi ārkārtēji izsmalcinātai jutībai. Jutība bija arī tiem cilvēkiem, kuri neuzkāpa uz "Titānika". Vairāki cilvēki redzēja sapņus, juta, ka būs ziepes. Tas ir fiksēts juridiski, vēsturiski.

LIA: Vairāk nekā desmit gadus iepriekš viss bija aprakstīts romānā, kas pat saucās "Titāna nogrimšana". Kur gandrīz sakrita glābšanas laivu skaits, kuģa ātrums un tonnāža.

KĻAVA: Un kurinātājs bija to romānu izlasījis un trīs minūtes pirms trapa noņemšanas pameta kuģi.

BUIĶIS: Jā, viens priekšā stāvošo nelaimi bija redzējis sapnī, citi nojautuši intuitīvi un nodevuši atpakaļ savas kuģa biļetes… Kāds publicists publicēja arī rakstu par kuģi, kas nogrimis, saduroties ar aisbergu.

LIA: Par to vēstījuši arī vairāki gaišreģi. Vēl tur bija meitenīte, kura redzējusi zīmīgu sapni divas dienas pirms "Titānika" nogrimšanas.

KĻAVA: Redziet, te ir tā jutība! Es atkal vēršos pie tā, ka mums jāspēlē tā loma, bet visu laiku dziļi iekšienē jāatstāj iekšējā rezerve, ka ir kaut kas pāri tam visam! Ka mēs vienlaicīgi esam arī tas, kas bija pirms. Pirms bija pasaule un ķermenis, bija hologramma. Tas ir tas līdzsvars! Kā mēs varam izdzīvot, izspēlēt, pārdzīvot visu notiekošo. To drāmu, kas tomēr mūs uzrunā visvairāk. Drāma! Ne jau komēdija.

LIA: To arī mēs visi pieci apstiprinājām, saucot aktierus un lomas.

KĻAVA: Nu jā. Un tāpēc arī tam Lielajam Saprātam patīk tā Kosmiskā drāma, un tas nav viegli būt aktierim.

BUIĶIS: Daudzi zinātnieki uzskata, ka ne tikai mūsu smadzenes, bet arī mūsu Visums ir hologramma. Tad lielā mērā Lielie notikumi viņā ir ierakstīti. Tu vari kaut kādu informāciju saņemt. Jautājums, cik tu paļaujies uz savu racionālo prātu tās visas ir muļķības, un es tās neņemšu vērā, vai tu tici, ka tas kaut kas ir un nedari to. Ta ir tava brīvā izvēle, izvedot savu dzīvi tā vai citādi.

Mēs pieskārāmies visai dažādām tēmām. Grūti mēģināt atrast visam runātajam kādu kopsaucēju, vienojošo momentu. Manuprāt, viena no visinteresantākajām un visgrūtākajām lietām cilvēkiem ir laiks, tā patiesā būtība un mūsu izpratne par to. Pagātne ir bijusi, nākotne vēl tikai būs.

Mēs nevaram mainīt pagātni un nevaram ietekmēt nākotni tas ir parastais, sabiedrībā valdošais uzskats. Patiesībā viss ir daudz sarežģītāk. Vēlāk es citēšu darbu, kurā kritizēts Alberts Linšteins, bet jebkurā gadījumā viņš ir atzīstams par vienu no pagājušā gadsimta izcilākajiem zinātniekiem. Saistībā ar sava paziņas nāvi viņš teica aizgājēja tuviniekiem: "Starpība starp pagātni, tagadni un nākotni ir tikai ilūzija, kaut arī ļoti neatlaidīga." No tā, ko raksta ezotēriskā literatūra, izriet apmēram tas pats: "Saskaņā ar laika daudzdimensijām pagātne un tagadne eksistē vienlaikus. Tatad, lai uzzinātu jau eksistējošo nākotni, ir jāprot izvilkt kaut kādas ziņas no bezgalīgā informācijas okeāna, kas satur pagātni, tagadni un nākotni. To izdarīt nemaz nav tik vienkārši. Viens no grūtību iemesliem slēpjas tajā apstāklī, ka mēs nepārtraukti saņemam milzīgu informācijas apjomu no apkārtējās pasaules."7 '

KĻAVA: Kājungs[7] teica tas ir tas miljardu gadu vecais vīriņš, kas sēž mūsos un dziļi mūs māca. Indijā to sauc par personīgo Dievu vai Dzīvības nesēju, kas bija, pirms bijāt vēl jūs. Tas ir tas, kas zina par jums visu. Kas grib, lai būtu kontakts ar viņu. Tas ir tas patvērums un vienīgā reālā patiesība. Jo tie aktieri jau pāries, bet jūs paliksiet. Un jūs esat Tas, kā saka Skolotājs. Un tur ir tā laime un patvērums. Pestīšana un apzināšanās. Pasaules lugas visas pāries, bet mēs paliksim. Un tas mēs ir tikai Viens daudzos es. Tas ir tas iekšējais skolotājs.

LIA: Pasaules lugas pāries, bet gara dzīve ir mūžīga. Mēs paliksim. Paldies.

Kultura un subkultūra

ANDRIS BUIĶIS, MĀRA ZĀLĪTE un INESIS FEIFERIS

sarunā Latvijas Radio 2008. gada 19. oktobrī

LIA: Bez gariem ievadiem, lieki atgādināt, cik mūsu tautai nozīmīgs ir teātris. Teātri latvieši spēlējuši visos laikos, visās iespējamās un neiespējamās vietās, esot pat uz nāves robežas, izsūtījumā. Latviešu teātra vēsture lepojas ar izciliem gariem sākot ar teātra tēvu Ādolfu Alunānu, Dailes teātra dibinātāju Eduardu Smiļģi, Nacionālā teātra lielo reālistu Alfrēdu Amtmani-Briedīti utt., šo sarakstu varētu turpināt un turpināt. Līdzīgi būtu sakāms par jebkuru mākslas žanru.

Kas šajā sfērā Latvijā notiek šodien? Droši vien, tas pats, kas citur pasaulē juceklis. Kur patiesi ģeniālais mijas ar apšaubāmām kvalitātēm, kultūra ar subkultūru.

Šai sarunai nebūs diskusijas raksturs, jo pārstāvam vienu spārnu. Dzejnieces Māras Zālītes vārds komentārus neprasa, arī Hipotēku bankas eksprezidents, šobrīd šīs bankas valdes loceklis Inesis Feiferis pazīstams kā augstas garīgās kultūras cilvēks, kura intereses ļoti daudzos jautājumos tālu pārsniedz mūsu ierastos priekšstatus par baņķieriem. Pirmajā mirklī šķiet, šīs lietas, līdzīgi desmit baušļiem, vispār nebūtu apspriežamas. Un

Dzejniece Māra Zālīte

Ekonomikas doktors Inesis Feiferis

tomēr. Ņemot vērā situāciju, kuru jau "Hamletā" kodolīgi raksturojis Šekspīrs, ka "Laiks izgāzies no eņģēm", līdzīgas sajūtas pārņem, arī dzīvojot 21. gadsimtā, un Latvija diemžēl nav izņēmums. Kā šie jēdzieni vispār tiek definēti?

Kultūra apzīmē atsevišķu saprātīgu indivīdu grupu vai sabiedrību kopumu, tā sevī ietver tehnoloģijas, mākslu, zinātni, arī morālās sistēmas, uzvedību un paradumus. Jēdziens kultūra visbiežāk tiek izmantots apzīmējot cilvēka spēju klasificēt, kodēt un komunicēt savu pieredzi ar simbolu palīdzību. Ta ir veids, kā cilvēki dzīvo saskaņā ar saviem uzskatiem, valodu un ģērbšanās stilu.

Subkultūra samērā patstāvīga garīgo un materiālo vērtību sistēma kādas kultūras ietvaros, kas dažkārt izveidojas kā pretnostatījums sabiedrības vadošajai kultūrai un ko vairākums uzskata par mazvērtīgu vai par kaitīgu. Nekad tā nav saistāma ar senām tradīcijām.

Ja kultūra ir objektu kopums, jautājums, kāda veida objekti tic ir? Vienalga, vai tās būtu 2008. gada beigas, kad notiek šī saruna, vai gads, kad tā tiks fiksēta grāmatā.

ZĀLĪTE: Tas, ko jūs, Lia, tikko izstāstījāt klausījos un domāju, vai tikai viss nav apgriezies kājām gaisā? Vai tikai tā subkultūra nav ieņēmusi kultūras nišu?! Un īstā kultūra to marginālo[8] pozīciju. īstu klasisko mūziku šaurai klausītāju grupai, tas pats attiecas uz mākslu, uz dzeju. Diemžēl aizvien vairāk sāk attiekties arī uz teātri. Varbūt tā nav gluži subkultūra, tomēr kaut kas ļoti līdzīgs. Pēc satura popkultūrai raksturīgi iestudējumi gūst ļoti labus panākumus, kamēr tiešām augstvērtīgas izrādes tiek slikti apmeklētas. īpaši pašlaik.

Ta kā teatrālā vide man ir diezgan pazīstama, tajā valda diezgan liels satraukums. Cilvēki aizvien mazāk pērk biļetes un, ja pērk, tad tikai uz tādām izklaides ludziņām, uz pekstiņiem, pie kā viņi tagad jau pieraduši kā pie kultūras fenomena.

BUIĶIS: Māra pateica precīzi. Arī es esmu tādās pašās domās, ka dominējošā, vadošā loma šobrīd Latvijā ir subkultūrai. Kultūra aizgājusi maliņā. Otrs vārds, pie kultūras piederošs, bija zinātne. Kādi tad ir tie cēloņi, kāpēc tā ir noticis? Runājot par man tuvāko, par zinātni, šeit gribētu atsaukties uz vairākiem Rietumu domātājiem, kuri, starp citu, arī pieder tai marginālajai daļai. Ervins Lāslo, viens no Romas kluba dibinātājiem, savulaik, tie bija pagājušā gadsimta 70. gadi, bija ANO speciālas darba grupas vadītājs, kuras uzdevums bija mēģināt izstrādāt jaunu pasaules stratēģiju, lai novērstu pretrunu un konfliktus starp attīstītajām un mazāk attīstītajām valstīm. Faktiski, kā viņš par šo savu darbu vēlāk saka kādā no savām grāmatām: "Kā mūsu dokumentu paņēma politiķi, viņi visu sabojāja. Paņēma tās lietas, kas viņiem bija izdevīgas, pašu būtiskāko izmetot laukā. Rezultātā, it kā balstoties uz zinātniskiem slēdzieniem, izdarīja pilnīgi pretējo."

Šodien mēs redzam tā sekas. Terorisms viņu sapnis jau lielā mērā balstās uz šo grandiozo pretrunu starp Rietumiem un Austrumiem. Šis cilvēks, terorists, viņš jau iet uz pašnāvību! Viņš gatavs savu dzīvību ziedot kaut kā vārdā! Ar domu cik mēs esam netaisnīgi nospiesti, un tie ir tic bagātie, kuri mums šo netaisnību nodarījuši.

Kādēļ mēs esam nonākuši šādā strupceļā? Es galveno vainu redzu tajā, ka šobrīd visa tā kultūra, ko mēs saucam par Rietumu kultūru, arī Latvijā, ir pārvērtusies par materiālo lietu, materiālo vērtību kultūru.

ZĀLĪTE: Tirgus prece.

BUIĶIS: Jā. Diemžēl. Ta ir iznācis.

ZĀLĪTE: Naudas pelnīšanas līdzeklis.

BUIĶIS: Mūsu sarunas trešais dalībnieks, Feifera kungs, palīdzēs saprast, kas ir šodienas banku krīzes cēloņi? Mans viedoklis tas ir badīgums. Tikko Euronews redzēju, ka ASV kongresā runāja par "Lehman Brothers"1 ', kas tagad ir bankrotējis, un kongresmenis tam prezidentam jautā: "Jums kompensāciju izmaksās? 480 miljonus…" Vai tas būtu godīgi? Sabiedrība tagad maksās miljardus! Bet tas, kas ir nolaidis banku uz grunti…

ZĀLĪTE: Mēs taču šo situāciju pazīstam! Mums tas jau ir noticis! Par banku "Baltija" mēs taču visi samaksājām.

BUIĶIS: Negribētos par daudz iedziļināties praktiskos piemēros, bet tā nelaime jau ir tāda, ka jau iepriekš pieminētais Ervins Lāslo kopā ar Staņislavu Grofu[9] un Pīteru Rasolu, izcilu teorētiķi, 90. gados divas dienas sprieda par pasaules problēmām. Un viņu galvenais secinājums attiecībā uz zinātni bija sabiedrība lielā mērā pakļāvusies šim materiālo vērtību spiedienam, tādēļ, ka tie, kuri zinātnē ir pie varas, viņi ir tie, kas iet kolonnas priekšgalā, pie tam vicinot vulgāra, brutāla materiālisma karogu.

Mans labs paziņa, draugs Kārlis Grundšteins man laiku pa laikam piespēlē interesantus materiālus no interneta. Šoreiz par ļoti interesantu tēmu: "ORMUS un paramagnētiskā augsne". Te ir runa par ORMUS vai m-stāvokļa vielām un paramagnētismu. Paramagnētiķi ir vielas ar vājām magnētiskajām īpašībām, tās magnēts pievelk (gaiss, platīns, alumīnijs, cinks u.c.). Laikam pirmais ORMUS pētījis ASV kokvilnas audzētājs Deivids Hadsons (David Hudson). Kā raksta Berijs Kārters (Barry Carter), Hadsona pētījumi var būt pamats revolūcijai lauksaimniecībā un vispār bioloģijā.

Lai par daudz tālu neaizietu no pamattēmas, došu interesentiem iespēju pašiem iepazīties internetā ar lauksaimniecības un dzīvības problēmām, kur šie jaunie efekti parādās1 '. Bet šeit gribu atzīmēt, ko par zinātni saka šis lauksaimnieks: "Es atgriezos Feniksā pilnīgi zaudējis jebkādas ilūzijas par akadēmiķiem [domāti augstskolu beidzēji ar diplomiem]. Uz mani neatstāja iespaidu zinātņu doktori, uz mani neatstāja iespaidu cilvēki, kuriem es maksāju. Es atklāju, ka tā ir liela sistēma, kura strādā ar beigušajiem studentiem, lai viņi sarakstītu zinātniskos rakstus, taču viņi neteiks neko citu, jo valdība viņiem maksā par katru sarakstīto rakstu. Viņi visi saka vienu un to pašu, tikai pamainot tekstā vārdus un taisot jaunu zinātnisko rakstu. Tas patiešām liek zaudēt ilūzijas, kad jūs ieraugāt, ko akadēmiķi šobrīd dara."

Vēl kas interesants, ko saistībā ar Saules sistēmas mēroga ekoloģiju saka krievu zinātnieks Aleksejs Nikolajevičs Dmitrijevs no pētniecības centra Novosibirskā. Es viņu neklātienē pazīstu kopš 90. gadu vidus, kad mani uz Latvijas Radio uzaicināja krievu raidījuma "Doma laukums" vadītāja, komentēt šī krievu zinātnieka darbību. Palasīju redakcijas iedotos materiālus un pārliecinājos, ka viņš ir ļoti zinošs un drosmīgs cilvēks.

Atļaušos precīzi citēt dažas vietas no viņa teiktā grāmatā "Cilvēki mijkrēslī": "20. gadsimtā radās grandioza pēc jaudas un ļaunprātīga pēc būtības pasaules ainas laboratorija. (..) Šīs integrālās 20. gadsimta zinātnes stratēģijas rezultātā pārtrūka vadošo zinātnes nozaru saikne ar dabas realitāti. (..) Patiesi, šim procesam palīdzēja POLITISKAIS, EKONOMISKAIS un RELIĢIOZAIS pasūtījums (..). Pie tam šis pasūtījums kļuva arvien kategoriskāks, augot zinātnes rezultativitātei otršķirīgos, salīdzinot ar galveno, zinātnes virzienos. Zinātne ir kļuvusi par vienīgi lietišķo ražošanas spēku. Šajā zinātnes noturēšanas uz sociāli pasūtītām programmām procesā lielu lomu tagad spēlē Nobela prēmiju komiteja. (..) Runājot skaidri, nevar neņemt vērā faktu, ka 1986. gadā, kā pēc komandas, ASV un Padomju Savienībā no pārvaldošo struktūru puses pret zinātni vērsās ar nežēlību un līdz šai dienai zinātne ir kā zem izsoles āmura, tā tiek izformēta kā institūts. Izdzīvo tikai peļņu nesošās nozares. Nospiesta ir pat arī medicīna."2 '

Kādēļ es teicu, ka Aleksejs Dmitrijevs ir drosmīgs zinātnieks? Tādēļ, ka par šādām lietām vadošie zinātnieki klusē. Ļoti interesants ir Dmitrijeva teiktais par Nobela prēmijas komitejas negatīvo lomu, tai skaitā par to, ka daļa izcilu zinātnieku, kā matemātiķis un fiziķis Anrī Puankarē, heliobiologs Aleksandrs Ciževskis, fiziķis Anatolijs Vlasovs, tiek uzskatīti par negatīviem zinātniekiem. Un, kā saka Dmitrijevs, vēl daudzi citi, kuru uzvārdus mēs pat nezinām, kā arī nezinām viņu darba augļus.

Anrī Puankarē (dzimis 1854. gadā) ir zināms jebkuram izglītotam matemātiķim jau no studiju gadiem. Viņš neapšaubāmi pieskaitāms visu laiku izcilāko pasaules matemātiķu saimei, pie tam ne tikai vienā vien matemātikas nozarē. Viņu zinātnes vēsturē atzīmē kā matemātiķi, fiziķi teorētiķi, zinātnes filozofu un inženieri. Kaut arī viņš nodzīvoja tikai 58 gadus un slimības dēļ mira 1912. gadā, viņa darbi matemātikā, debesu mehānikā un fizikā paliks zinātnes vēstures grāmatās gadsimtus ilgi. Tad kāpēc Dmitrijevs runā, ka Anrī Puankarē uzskatāms par negatīvu zinātnieku? Tas pirmām kārtām saistāms ar Albertu Einšteinu, un te es izmantošu Ričarda Mūdija juniora rakstu "Alberts Einšteins gadsimta plaģiators"3 '. Citēju Mūdiju: "Einšteina atbalstītāji ir pacentušies izkropļot vēsturi. Alberts Einšteins (1879-1955), kuru žurnāls "Time" nosauca par "gadsimta cilvēku", savulaik uzrakstīja garu rakstu par speciālo relativitātes teoriju ar nosaukumu "Par kustīgu ķermeņu elektrodinamiku" (1905), kurā nav nevienas atsauces. Taču šī raksta galvenās idejas bija zināmas jau Lorcncam un Puankarē, kad tika uzrakstīts šis raksts. Einšteins neatklāja teorijas, viņš vienkārši tās piesavinājās. Viņš, balstoties uz zināmiem rezultātiem, savāca tās idejas, kuras viņam patika un pēc tam iepina tās sacerējumā par speciālo relativitātes teoriju. Tas tika izdarīts daudzu viņa līdzgaitnieku acu priekšā un ar viņu piekrišanu, tādu kā žurnāla "Annalen der Physik" redaktori. Pēc vispārējā viedokļa, visu laiku populārākā formula ir uzskatāma tikai par Alberta Einšteina atklājumu, kaut arī matērijas pārvēršanās par enerģiju un enerģijas pārvēršanās par matēriju jau bija zināma Izakam Ņūtonam. (..) Šī formula var tikt vienlīdzīgā mērā pierakstīta S. Tolveram Prestonam (1875), Žakam Anrī Puankarē (1900) un Oliveram de Preto (1904) vēl pirms Einšteina. Ta kā Einšteins nekad nav uzrakstījis precīzu formulu, šķiet, ka nekas to nesaista ar viņa zinātniskajiem darbiem. (..) Einšteina reputācija-fiziķu, viņa līdzjutēju un masu informācijas līdzekļu radīta. Viņi ārkārtīgi iegūst, paceļot Einšteinu līdz elka stāvoklim. Fiziķi iegūst miljardus dolāru no pētījumu grantiem, tie, kuri atbalsta Einšteinu, tiek apgaismoti ar viņa slavas atblāzmu, bet žurnāli, tādi kā "Time", tiek izdoti miljonu eksemplāru tirāžās, izvietojot uz sava vāka Einšteina portretu kā "gadsimta cilvēku"."

Ļoti skarbi un asi vārdi, mans pienākums kā autoram ari ir izteikt savu spriedumu. Gribu uzreiz pateikt, ka tālākais, tas nav tikai emocionāls vērtējums. Savulaik Padomju Savienībā 1965., 1966. gadā pirmo reizi pasaulē izdeva Alberta Einšteina zinātnisko darbu izdevumu četros sējumos sērijā "Zinātnes klasiķi"4 ' (šajā sērijā izdoti ari Anrī Puankarē zinātniskie darbi). Manā personīgajā bibliotēkā ir abu šo zinātnieku, kā arī dažu citu darbu sējumi. Kā Mūdijs atzīmē, Einšteina rakstā nav nevienas norādes uz kādu no iepriekš minētajiem autoriem. Interesants ir raksta nobeigums, citēju: "Nobeigumā atzīmēšu, ka mans draugs un kolēģis M. Beso bija uzticams palīgs, izstrādājot šeit izklāstītās problēmas, un ka esmu pateicīgs par virkni vērtīgu priekšlikumu." Šis uzvārds maz ko izsaka man un lielai daļai cilvēku, kuri interesējas par fiziku. Pameklēju internetā un angļu valodā atradu grāmatu "Alberts Einšteins. Sarakste ar Mišelu Beso. 1903-1955".

Vēl savdabīgāk ir ar otru Mūdija pieminēto rakstu, kur tiešām ir atsauce uz Puankarē rakstu, taču tā ir pielikta teikumam, kuru visai grūti saprast. Citēju: "Neskatoties uz to, ka vienkāršs formāls apskats, kam jābūt šī.apgalvojuma pierādījuma pamatā, ir dots A. Puankarē rakstā [atsauce uz Puankarē rakstu 1900. gadā 5) ], mēs vienkāršības [uzskatāmības vai skaidrības] labad šo darbu nepamatosim [neizmantosim]." Jāsaka, ka šis teikums rada vairāk jautājumu, nekā izskaidro (vairākās vietās ieliku sinonīmus, jo nav īsti skaidrs, kas domāts). Ja jau Puankarē rakstā, Einšteina vārdiem runājot, ir dots "vienkāršs formāls apskats", tad kādēļ to nevarēja izmantot, lai "skaidrība vai uzskatāmība" saglabātos? Ja, savukārt, gribētu radīt iespaidu, ka Puankarē nav šī jautājuma speciālists, tad tas neskaidrais formulējums ir pašsaprotams. Puankarē raksts ir publicēts 1900., bet Einšteina raksts 1906. gadā, tātad Einšteinam bija iespēja visu rūpīgi pārdomāt.

Ja mani atmiņa neviļ, sava mūža beigās Einšteins īsti neatzina relativitātes teorijas tapšanu. Otrs, ne mazāk smags Mūdija apvainojums Einšteinam ir par viņa teorijas eksperimentālo pamatojumu. Šeit vainīgs nav pats Einšteins, bet gan zinātnieks astrofiziķis un fiziķis Artūrs Stenlijs Edingtons. Skatījos arī Anrī Puankarē trīs sējumu zinātniskos rakstus. Divi no tiem ir veltīti viņa fundamentālajiem pētījumiem matemātikā, pēdējā sējumā starp nedaudzajiem rakstiem nav neviena no mani interesējošiem. Laikam redaktoriem matemātiķiem nostrādāja reflekss: visu izdarīja Einšteins, Puankarē darbi nav nozīmīgi.

Manis aprakstīto nevajag uztvert negatīvi. Ja pat Saulei ir plankumi, tad arī cilvēkiem ir savas stiprās un vājās puses. Einšteins neapšaubāmi ir izcils fiziķis, un tas, ka viņš sekmīgi prata izmantot citu zinātnieku idejas, tas nebūt nav trūkums, tikai vajadzēja dot korektas atsauces. Vai viņš ir 20. gadsimta izcilākais zinātnieks, uz to atbildēs tuvākās desmitgades, kad jaunās idejas fizikā iekaros savu vietu. Tad ieraudzīsim, cik lieli nopelni ir Einšteinam un viņa nekritiskajiem slavinātājiem jauno ideju bremzēšanā pēdējos simt gados, jo vispārīgās relativitātes teorija kopumā radās 1916. gadā. 1921. gada maijā Alberts Einšteins nolasīja četras lekcijas "Relativitātes teorijas būtība"6 '. Tas ir visai plašs darbs, kas zinātnisko darbu izlases otrajā sējumā aizņem 79 lappuses. Sajās lekcijās tiek izskaidrota relativitātes teorija, un ir ne tikai matemātiskie pārveidojumi, bet arī filozofiski apsvērumi.

Mani ieinteresēja jautājums, kādēļ Einšteins līdz savai nāvei 1955. gadā nespēja izveidot vienoto lauka teoriju. Viņš pats kādreiz ironiski izteicās, ka problēmas atrisināšanai nepieciešams cits cilvēks. Savā pēdējā lekcijā (krievu izdevuma 75. lappusē) viņš runā par to, ka, lai Visums būtu bezgalīgs un bezgalībā izpildītos Eiklīda ģeometrijas nosacījumi, ir jāizpildās divdesmit neatkarīgiem nosacījumiem, bet gravitācijas nosacījumos ir tikai desmit komponenšu. Un viņa secinājums: nevar bez nopietniem fizikāliem apsvērumiem uzlikt tādus ierobežojumus. Bet praktiski tūlīt, jau 1922. gadā, Elī Džozefs Kartāns (Elie Joseph Cartan) ģeometriski definēja telpas, uz kuru līknēm kustīgie punkti spēja arī kustības laikā rotēt, kā arī torsionu laukus, par kuriem rakstīju jau savā pirmajā grāmatā. Kopā ar Kartānu Einšteins izveidoja abu vārdā nosaukto teoriju, taču nespēja pamanīt, ka, lai uzkonstruētu vienotā lauka teoriju, nepieciešams apskatīt ne tikai telpu ar liekumu, bet arī ar vērpi. To matemātiski labi parāda tā sauktās Frenē formulas7 '. Vienkāršoti sakot, ja mēs dzīvojam triju dimensiju telpā, tad telpa ar liekumu dod tikai divu dimensiju telpu, trijām nepieciešama arī vērpe.

Mēs runājam par kultūru, ne tikai zinātni. Par neatzītiem zinātniekiem plaši izteicās Dmitrijevs, es gribu pieskarties Latvijai. Manuprāt, kultūras jomā nenovērtēts ir Edgars Vinters, kurš, neskatoties, ka viņam jau pāri 90 gadiem, turpina aktīvi strādāt. Padomju laikā viņu neatzina, arī tagad maz zina. Grāmatu "Gleznotājs Edgars Vinters: mans mērķis ir tiekties pretī gaismai" izdeva tādēļ, ka atradās vācu gleznu mīļotājs, kurš finansēja grāmatas izdošanu8 '. Man patīk, ka Edgaram Vinteram ir ļoti skaidra domāšana un viņam interesē filozofiskas lietas, tai skaitā tās, par ko es interesējos un rakstu. Minētās grāmatas moto ir šādi Edgara Vintera vārdi: "Mūsu ikdiena ir pārāk tumša. Mans mērķis ir tiekties pretī gaismai, radīt gleznās krāsas, noskaņas." Vinters paliks latviešu glezniecībā, un esmu ļoti priecīgs par viņa dāvinātajām gleznām man, Margaritai un bērniem.

Pēc šī pagarā iesprauduma atgriežamies pie sarunas pamattēmas. Pie mums valdības un parlamenta līmenī uzskata, ka viena no izcilākajām lietām, ko zinātnieki varētu darīt, ir piedalīties Eiropas līmenī Ietvara programmā. Es vienā Ietvara programmā savulaik strādāju un neesmu

Kopā ar F.dgaru Vinteru viņa dārzā Kurmju ielā

uz tām vairs nopietni skatījies. Matemātika kā tāda tajās vispār nefigurē. Matemātiķis var iet tikai, ja risina kādu nopietnu industriālu problēmu. Tatad Eiropa fundamentālo zinātni tiešā veidā neatzīst. Dominē nauda, vara, dzīves materiālā puse.

Tas ļoti lielā mērā ir atkarīgs no tavas iekšējās kultūras, no tavas domāšanas. Es piekrītu tēzei, kas bija uzrakstīta virs Delfu orākula: "Meklē atbildi sevī!" Tāpēc ir ļoti būtiski, kā veidojas uzņēmuma kopējā kultūra. Vai tā ir balstīta uz vērtībām, vai tā ir balstīta uz ļoti skaidru finansiālo rādītāju sistēmu, kur apakšā nekādas cilvēciskas un ētiskas lietas nav, cilvēks ir tikai viens no ražošanas faktoriem, kā to pamatā šobrīd māca ekonomikas studentiem… Par kultūras nozīmi ar katru gadu runā vairāk. Bet, ja runājam par šī brīža banku krīzi, tad pamatā tam bija cilvēku alkatība.

LIA: Alkatība ir daudzu nelaimju cēlonis, jau izsenis. Fcifera kungs, visi, lai cik žēl arī nebūtu, ne tuvu nav tādi kā jūs. Tāpēc arī lūdzu jūs šodien būt kopā ar mums.

ZĀLĪTE: Mani uzrunāja jūsu lietotais vārds māca. Kas māca šodienas sabiedrību? Šoreiz nerunāju ne par skolu, ne par augstskolu. Šodienas sabiedrību māca masu mediji. Tas jāpieņem par realitāti, vēlamies mēs to vai nē. Šodien cilti nevada priesteris ar savām garīgajām vērtībām vai kāds cits augsti garīgs Dalailamas tipa cilvēks. Mani konkrēti visvairāk satrauc tas, kas šobrīd notiek mediju tirgū. Jau pats šis jēdziens ir tāds-šermuļus uzdzenošs. Protams, mēs dzīvojam kapitālismā. Šo ekonomisko formāciju esam izvēlējušies, alternatīvā ir sabrukusi. Brīvā tirgus sistēma, acīmredzot, ir tā, kas arī turpmāk dominēs.

Bet tas nav virpuļviesulis, kas nāk pāri Kārību salām, un tas nav pūķis, kuram katru gadu obligāti jāziedo skaistākā jaunava. Ta nav ārpus cilvēka kontroles izejoša stihija. Es te neproponēju domu, ka tagad valstij atkal ir jāuzņemas kontrole, bet kaut kādai atbildības sajūtai ir jābūt. Savulaik mani interesēja britu nacionālo interešu aizsardzība masu medijos. Tas ir valsts ar ļoti gudru prātu pieņemts dokuments, kurš mēģina šo stihiju kaut kādā veidā ierobežot. Neļaut uzspiest sabiedrībai tās pseidovērtības, ko tagad dara. Man ir tiešām žēl skatīties uz tiem, es teiktu, upuriem.

LIA: Sevišķi gados jaunajiem, kuri citu nav redzējuši.

ZĀLĪTE: Tiem jaunajiem bērniem, kas tur sēž tajos šovos un ir pilnīgā, ka viņi paši saka, starā.

LIA: Bet viņi jau arī tiek vadīti. Šajos šovos jau kāds pieaugušais pamāj ar roku, kurā brīdi jāaplaudē, kurā jākliedz, tas viss ir organizēts.

ZĀLĪTE: Tieši tā. To vada, to diktē.

FEIFERIS: Jā, bet, pieminot to pašu Šekspīru, Šekspīram ir ari citi vārdi: "Pasaulē nav nekā laba, nav arī nekā slikta. Tikai mūsu domāšana to padara par tādu." Arī šie mediji paši par sevi tas ir brīnišķīgs instruments, ar ko ātri var aizsniegt ļoti daudzus sabiedrības locekļus vienlaicīgi. Svarīgi, kā jūs šo līdzekli izmantosiet. Tas ir tāpat kā ar cirvi. Ar cirvi jūs varat notēst baļķi un varat izdarīt arī kaut ko daudz ļaunāku. Tas ir jautājums par to, kas ir šie cilvēki, kas ar šiem instrumentiem rīkojas. Tapat kā ar tiem uzņēmumiem, kas vieni tiek vadīti alkatīgi, citi, lai nestu kādu sociālo labumu. Tas ir tikai iekšējais pamudinošais motīvs katram cilvēkam. No ārpuses var šo to regulēt, bet nevar uzspiest. Mums arī ekonomikai, kā jūs sakāt, tur bija alternatīva kapitālismam. Ta ir atkal viena no paradigmām, kas ir uzspiesta. Netiek piedāvāts kāds cits ceļš.

ZĀLĪTE: Mistiskais trešais ceļš.

FEIFERIS: Mēs sakām, ka ir komandu ekonomika, kuru mēs esam izdzīvojuši, un kapitālisms, kuru mēs uzskatām par daudzu ļaunumu sakni. Mēs to varam veidot gan pozitīvi, gan negatīvi. Bet ir trešais ceļš, par kuru daudzi nerunā, tā saucamā kooperācija jeb cilvēku sadarbība. Mācību grāmatās, ja jūs runāsiet par klasisko ekonomikas kursu, jūs viņu neatradīsiet. Kāpēc? Negribētu šobrīd iegrimt ekonomisko problēmu risināšanā, bet ļoti daudz kas atkarīgs no tā, kāda kultūra ir cilvēkā, uz kādām vērtībām viņš vispār ir tendēts, vai viņam vispār ir vērtības, vai viņš mēģinājis tās apzināties. Mēs uzņēmumā izdarījām tādu eksperimentu, saviem cilvēkiem uzdevām jautājumu jums ir kādas vērtības, kā dēļ jūs dzīvojat? Jā, cilvēki ar lielu atsaucību tās nosauca, nosauca arī tās, kas ir bankā. Un tad radās jautājums, kā sadabūt šīs lietas kopā. Lai arī bankā strādātu pēc tiem principiem, kas ir tuvāk manām privātajām, manām es vērtībām.

ZĀLĪTE: Es visam teiktajam piekrītu, tikai…

LIA: Tikai dzīve pierāda pretējo. Māra minēja medijus. Tas ir kā sniega bumba… Kurš pieliks to kāju priekšā? Runājot par teātriem, arī Mārai taisnība uz saturīgām izrādēm nav, kas iet. Izaugusi paaudze, kurai nav, ar ko salīdzināt.

ZĀLĪTE: Nevienu mirkli nedomāju, ka ir jāiejaucas. Bet ir par to jārunā, jāizsaka viedokļi. Jo mēs klusējam. Inteliģence parasti klusē.

BUIĶIS: Es neklusēšu, izteikšu savu viedokli.

ZALITE: Ja? Visbiežāk gan pasmejas, es arī to daru. Bet pēc tam atgriežos pie savām Lukrēcija[12] vēstulēm, pie Šekspīra, pie, manuprāt, patiesām kultūras vērtībām. Un domāju, Dievs ar viņiem, galu galā mani tas neuztrauc… Bet tomēr kā sabiedrības locekli mani uztrauc. Jo es redzu, kas notiek, pie kam notiek ārkārtīgi strauji.

BUIĶIS: Sevišķi Latvijā. Pavisam nesen savā elektroniskajā pastā saņēmu vēstuli no kāda "speciālista", kurš kaut kādā veidā dabūjis mana elektroniskā pasta adresi, un tad nu uzraksta, ka es nodarbojos ar pseidozinātni un krāpšanu. Paliku dusmīgs un uzrakstīju, lai viņš vispirms pats pierāda, ka kaut ko zinātnē ir izdarījis. Es esmu piecu starptautisku zinātnisko žurnālu redakcijās, pēdējos desmit gados esmu bijis ielūgts nolasīt vismaz kādus divdesmit plenāra referātus, man pēdējos pāris gados disertācijas matemātikā aizstāvējuši trīs matemātikas doktori un vēl vairāki sekmīgi turpina studijas doktorantūrā. Un tādu, kas paši neko nopietnu nespēj darīt, valstī kļūst arvien vairāk.

ZĀLĪTE: Notiek zombēšana.

LIA: Pie kam strauji, runājot par pašu procesu. Ko bieži mēdz atgādināt arī Pēteris Kļava. Bet tikpat zibenīgi sadeg arī viendienītes, tās it kā zvaigznītes, kuras mirkli pie mākslas jeb pseidomākslas debesīm iemirdzas un krīt, patiesās zvaigznēs tā arī neiedegoties… Tur notiek daudzas cilvēciskas traģēdijas.

ZĀLĪTE: Tiem cilvēkiem ārkārtīgi tiek nodarīts pāri. Viņu dzīves iegūst traģisku virzienu.

LIA: Bet viņš uz brīdi grib būt tajās smalkajās aprindās.

ZĀLĪTE: Un viņš arī notic tam. Naudas vārdā ar viņu manipulē. 1a, mazākais, ir ļoti neētiska rīcība.

BUIĶIS: Pilnīgi piekrītu. Tas, par ko mēs runājam, ir sekas. Kāpēc tas tā noticis? Pirms vairākiem gadiem biju matemātikas konferencē Amerikā. Satikos ar ģimenes draudzeni Rudīti Raudupi9 ', noklausījos vienu no patiešām ievērojamiem mūsdienu domātājiem un filozofiem, viņš Amerikā pat saņēma viena mēneša izcilākā filozofa nosaukumu, no Japānas — Jasuhiko Genku Kimura.

Lai rastos priekšstats par Jasuhiko Genku Kimuras domu stilu, nedaudz pacitēšu kādu viņa referātu, kurš saucas "DOMĀ: dzīves pirmais princips". Dažas viņa domas no pieejamās literatūras: "Vakardienai vairs nav spēka attiecībā uz šodienu vai rītdienu. Pagātnei nav spēka uz to, kā mēs dzīvojam tagad vai arī nākotnē. Pagātnei šķiet spēks tikai tādēļ, ka mēs t.ii piešķiram spēku. Spēks nevar nākt no pagātnes, jo pagātne neeksistē realitātē. Pagātne eksistē tikai atmiņā, un atmiņa tikai kā norāde. Atmiņai ir iekšējs izveidojums, taču nav iedzimta spēka."

Man ar viņu vienīgā tikšanās bija 2005. gada martā kādā viņa publiskā lekcijā "Prāta pārveidošanas kafejnīcā". Pēc tās bija neliela pauze, kuras laikā klausītāji varēja pieiet pie viņa nedaudz aprunāties. Arī es piegāju un teicu, ka esmu matemātiķis. Man bija ļoti interesanti, cik strauji viņš reaģēja uz stāstīto. Katrā ziņā viņš uz matemātiku reaģēja ļoti pozitīvi, būtībā pasakot, ka tā darbojas ar bezgalību. Pateicu, ka esmu no Latvijas, un, lai būtu skaidrāk, teicu, ka kartē mūsu valsts izskatās kā auss. Uz to viņš skaisti atbildēja, ka tad jau mēs pirmie dzirdam to, ko saka Dievs. Jebkurā gadījumā šī īsā saruna bija abiem interesanta, un viņš palūdza savai sekretārei pierakstīt manas koordinātes (man bija beigušās vizītkartes) un atsūtīt kādu savu darbu. Es pēc tam viņam aizsūtīju savu rakstu "Gribētais, iespējamais, reālais Latvijas valsts attīstībā".

Un savā runā viņš ļoti skaisti pateica par centrālismu! Sauc pat vēl demokrātiskais centrālisms! No demokrātijas tur nav ne smakas. Ir viens gudrais, un tad veidojas piramīda. Katrs ir savā līmenī, tu saņem pavēles no augšas, un tā veidojas sistēma. Viņš teica: "1a ir absolūti nepareizi būvēta pasaule! Pasaulei jābūt omnicentriskai. Katram indivīdam jābūt savas pasaules centram." Viņa formulējums: "Teorija par visu ir teorija

Kopā ar Jasuhiko Genku Kimuru

par neko". Jau 2006. gadā viņš sāka gadu garu kursu "Patiesa domāšana radošai attīstībai"10 '. Kursu mērķis ir veidot jauna tipa cilvēciskās būtnes kā vēstnešus dzimstošai jaunai pasaulei omnicentriskai pasaulei. Kursi paplašinājās, ir otrais un trešais kurss, un tiks veidoti arī Eiropā un Brazīlijā.

Runājot par jauno paaudzi un kādēļ subkultūra kļuvusi par mažorējošo, dominējošo, galvenais, kas ir noticis (īpaši es par Latviju domāju), protams, ka vēl strādā pagātnes ēna. Kā Ziedonis teica: "Kas paceļ galvu, tam galva nost!" Jaunā paaudze, ļoti daudzi baidās būt atšķirīgi no citiem. Pat ģērbjas līdzīgi kaut kādiem viņu pūļa elkiem.

LIA: Šie elki jau arī tāpēc tiek speciāli radīti. Tas notiek kompleksi.

BUIĶIS: Ta ir sistēma.

ZĀLĪTE: Tas ir liels komplekss.

BUIĶIS: Nav citas izejas, kā tikai savas apziņas pārveidošana.

ZĀLĪTE: Tas tīnītis, kas tur spiedz aiz sajūsmas, skatoties uz tām sili kona krūtīm un klausoties to vājprātu, kas tiek uzdots par dziedāšanu, cilvēku, kurš tiek proponēts kā zvaigzne utt., ko tu runā! Par kādu indivīda apziņu, strādāšanu ar sevi un tamlīdzīgi… Tu runā kā nobriedis intelektuālis. Protams, ka mums, klātesošajiem, šie vīrusi nav bīstami. Bet ir vēl viena lieta virtuālās pasaules viltus realitāte!

LIA: Ta iesūc sevī.

ZĀLĪTE: Kas iesūc sevī. Tie, kas veido šovus, saprot, ko viņi dara. Ko izbalsos, kā izbalsos… Naivie klausītāji domā, ka viņi tiešām kaut ko iespaido. Neko viņi neiespaido. Iespaido tie, kas šos pasākumus režisē. Skatītāji šajā neīstajā manipulāciju pasaulē tiek ievilkti.

Un vēl, kas ir daudz nevainīgāk, cilvēki no dzīves iebēg seriālos. Satiekas vilcienā divas pazīstamas kundzītes. Un tajā vietā, ko viņas būtu darījušas pirms gadiem trīsdesmit spriestu par saviem bērniem, mazbērniem, kaimiņiem un dārziņu, kas kurai šogad izaudzis, nekavējoties ķeras pie seriālu apspriešanas.

LIA: Ta ir. Šo faktu jūs, Māra, lieliski esat izmantojusi savā lugā "Zemes nodoklis", kas, starp citu, ar panākumiem iestudēta ne tikai Lietuvā. Leģendārajā Joza Miltina Panevēžas teātra repertuārā tā ir joprojām. Piedodiet, ka pārtraucu, turpinām par seriāliem.

ZĀLĪTE: Jā, kas šeit notiek? Kā tu, Andri, domā? Kur tas ved?

BUIĶIS: Tas ved strupceļā. Tas viss kopā. Gan sadzīviskajā līmenī, gan ekonomiskajā līmenī tas, kas šobrīd notiek pasaulē, tas ārprāts, valdošā paradigma, kā teica Feifera kungs, tā ved bezdibenī. Jo tas, ko mēs darām kā cilvēce kopumā, ved uz sugas pašiznīcināšanos. Cilvēki kā suga izmirs, ja netiks mainīta stratēģija. Jo šobrīd kas notiek? Mēs nestrādājam priekš ilgdzīvošanas, bet lai izdzīvotu vēl kādu laiku… Ja mums rodas tāda problēma, kura traucē kādu brīdi dzīvot, mēs šo mezglu nevis paskatāmies stratēģiski un atpiņķerējam vaļā, bet saraujam ciešāk. Tuvāko atrisinām, tas savelk vēl ciešāk piecus nākamos.

ZALITE: Tu runā cilvēces mērogā.

BUIĶIS: Jā. Nafta, gāze, enerģētika, kas ir ekonomikas mugurkauls, tie visi ir galīgie resursi. Jau 150 gadus (pēdējos desmit gadus tas ir mans hobijs, bet pārvēršas par profesionālu darbu) atsevišķi izgudrotāji cilvēcei piedāvājuši to, ko standarta zinātne atzīst par neiespējamu. Un tie cilvēki tādā vai citādā veidā ir iznīcināti. Ja ne fiziski, tad vismaz garīgi iznīcināti. Un te mēs nonākam pie jautājuma ko darīt? Es redzu tikai vienu es pats daru, attiecībā uz sevi, uz saviem studentiem, ar kuriem es strādāju, uz tuvāko apkārtni. Mēģinu darīt ar savu piemēru un tad, kad man ir iespēja, savas domas un uzskatus atklāti paužu arī plašākai sabiedrībai. Vairāk izdarīt es nevaru. Nevaru ietekmēt pieaugušus cilvēkus kaut arī tu runā par jauniem cilvēkiem, bet viņš ir pieaudzis cilvēks. Pat saviem bērniem, sevišķi pusaudža gados, kad mēģināju stāstīt kādas nopietnas lietas, atbilde bija: "Iet, tu esi atpalicis no dzīves."

ZĀLĪTE: Dabīgi, ka tu esi atpalicis, es arī. Protams, jāuztraucas arī globāli, bet es vairāk uztraucos par latviešu tautas pašiznīcināšanos, kas pašlaik notiek ne tikai kultūras līmenī, arī demogrāfiskajā utt. Latviešu tauta pašlaik pašiznīcinās.

BUIKIS: Piekrītu, j

ZALITE: Nerunāsim par to, ka katru gadu mums izmirst vieni Talsi, bet arī par iekšējo saturu. Šo kultūras pamatvērtību ignorēšanu. Piemērs: divas pirmizrādes viena Dailes teātri, otra Nacionālajā teātrī. Dailes teātrī veca franču komēdija, pēc kuras uzņemta arī filma, vīrieši pārģērbjas par sievietēm, baigie joki. Pieņemu, ka brīnišķīga izrāde, es to neesmu redzējusi un arī negrasos skatīties. Un Nacionālajā teātrī Ingas Ābeles "Skola", pēc Sudrabu Edžus un citu latviešu klasiķu stāstu motīviem, Viestura Kairiša ļoti talantīgā režijā. īsi sakot, izcils darbs. Sabiedrība, ne jau visa, bet pārsvarā saka: "Cik garlaicīga ir Nacionālā teātra izrāde, bet cik kolosāla Dailes teātrī!" Tas vēl nebūtu nekas, tas ir, teiksim, vienkāršais skatītājs un Delfu rakstītājs vispār ir "vienkāršais rakstītājs"… Bet es skatos, ka kritika saka to pašu. "Skola", kas risina ētikas problēmas, latviešu tautas identitātes jautājumus, ļoti dziļš darbs… Izrādās arī kritika domā, ka tas nevienam nav vajadzīgs.

LIA: Bet arī kritiķu paaudzes mainās. Ta rakstītāja jau arī savā dzīve vēl neko nav pārdzīvojusi. Viņa tikai teoretizē. Ta kā es sākumā, definējot, kas ir kultūra un kas subkultūra. Kritiķei nav sāpējis pašai. Arī tas jau ir bīstami, jo kritiķu paaudzes arī mainās. Tas jau skar šo līniju.

ZĀLĪTE: Jā, es pat šeit nerunāju par teātru gaumi. Noniecināt savas kultūras pamatvērtības, pārņemt, mērkaķoties pakaļ… Kaut vai šie šovi. Ja tie vismaz būtu oriģināli! Pēc kaut kādiem Rietumos aprobētiem modeļiem Latvijā pēkšņi parādās princeses! Mēs taču vēl esam republika, nevis karaļvalsts, ja? Labi, es, protams, saprotu, ko tas viss tur nozīmē. Šie ļoti, ļoti primitīvie pakaļdarinājumi, kam nav nekāda sakara ar latviešu kultūru. Šie televīzijas kanāli, kuri, kā zinām, nepieder latviešiem. Tiem ir pilnīgi nospļauties par kaut kādu latviešu kultūru.

BLUĶIS: Es pat neesmu pārliecināts, vai viņiem ir nospļauties. Vai vismaz vienai daļai tas nav mērķtiecīgi. Mūsu nelaimīgais, no vienas puses, ģeogrāfiskais stāvoklis! Mēs, savā veidā, esam kā tirgus lete, kur vienā pusē pārdevējs, otrā pircējs. Lielais Austrumu tirgus Krievija, Ķīna un Eiropa, Amerika uz otru pusi. Tie ir tie vārti, caur kuriem brauc tirgotāji. Un tas tirgus galdiņš, ja tam ir savas domas un tas sāks tur šūpoties, nepatiks ne pārdevējam, ne pircējam. Man ir sajūta, ka vismaz viena daļa mērķtiecīgi cenšas šo Rietumu subkultūru sliktākajās formās…

L1A: …izpausmēs.

BUIĶIS: Jā, izpausmēs, šeit caur masu medijiem, tā teikt, iedēstīt. Lai šeit neveidotos nopietna tauta ar savu patstāvīgu domāšanu, bet lai būtu vienkārši iedzīvotāji, vieta, kuru apkalpo…

ZALITE: …loģistikas centrs. Latvija kā loģistikas centrs.

FEIFERIS: Bet tas nemaz nav slikti. Tas tāds interesants salīdzinājums ar leti pārdošanai.

LIA: Tikai ko pārdot?

FEIFERIS: Es gan gribētu viest nelielu optimismu. Vismaz mana pieredze, strādājot ar klientiem, liecina par ko pretēju. Nezinu tik daudz par šo masu mediju kultūru, bet es arvien vairāk sastopu cilvēkus, kuriem ir cita vērtību skala. Kuri ļoti rūpējas par savu latviskumu, neafišējot dara daudz interesantu lietu.

LIA: Jauni cilvēki?

FEIFERIS: Divdesmit, trīsdesmit gadi. Un šie cilvēki uz pašu iniciatīvas bāzes dara ļoti daudz laba. Man darba dēļ nākas daudz braukāt pa Latvijas rajoniem, mēs rīkojam dažādas talkas, kur sanāk kopā cilvēki, lai kaut ko kopīgi sakārtotu. Un, zināt, tur tādas pērles nāk ārā, ka vienkārši tu brīnies! Pusaudži patstāvīgi atnāk bez vecākiem, lai palīdzētu. Jo, viņš saka, gribu, lai tā dzīve apkārt ir skaistāka. Cilvēki, kuri rīko dažādus kultūras pasākumus paši uz sava rēķina. Ne jau visa dzīve sastāv no tā, kas ir lielpilsētā, teātrī vai televizorā.

LIA: Bet kaut kādu toni tas tomēr uzdod.

FEIFERIS: To, ka ietekmē, nav šaubu! Ja gribam šo lietu mainīt, jādomā, kas aiz tā visa stāv. Buiķa kungs jau ļoti pareizi pateica, ka mūsu uzdevums ir attiecīgi darboties pret. Galu galā viena no cilvēciskām vērtībām ir brīvā griba. Vai padomju laikā šī kultūra nebija vēl briesmīgāka?

ZĀLĪTE: Es varētu jums piebalsot un nosaukt neskaitāmus, fantastiskus mūsu kultūras sasniegumus. Bet mēs šodien esam sanākuši kopā tāpēc, ka esam satraukti par to, ka notiek šī vērtību, paražu, simbolu maiņa. Varbūt tā ir neizbēgama? Varbūt mēs te veltīgi runājam…

FEIFERIS: Varbūt.

ZĀLĪTE: Ļoti iespējams. Bet, kamēr mūs tas satrauc, mums par to vienkārši ir jārunā.

BUIĶIS: Pēc būtības es pat vairs neesmu satraukts. Tāda ir realitāte. Kāda jēga man katru dienu par to satraukties, ja no dienas dienā paliek sliktāk. Man ir bijušas arī bezmiega naktis, domājot par to, kādā vidē aug mani bērni. Vēloties, lai maniem bērniem būtu nākotne. Lai viņi tomēr joprojām dzīvo patstāvīgā valstī ar senām kultūras tradīcijām, kas savā vēsturē izturējusi ārkārtīgi grūtus pārbaudījumus. Cik tautu nav pazudušas? Mēs esam saglabājušies. Man gribētos, lai šī vieta paliek. Ja es esmu šeit piedzimis, tas nozīmē, ka Liktenis tā ir lēmis. Nu, ne velti esmu piedzimis tieši šeit.

LIA: Andri, bet mēs arī tikšanās laikā ar cilvēkiem Majoros desmit gadus runājām par to, ka, salīdzinoši ar Rietumiem, Latvija, arī runājot par kultūru, esam laimīgas salas lomā. Lai gan situācija ar katru dienu mainās.

BUIĶIS: Lauki ir mūsu galvenais balsts. Kaut gan arī tur nodzeras, situācija mainās.

ZĀLĪTE: Vai jūs atceraties to šaušalīgo gadījumu Somijā, kur puisis apšāva savus skolasbiedrus?

LIA: Tas jau bija otrs gadījums.

ZĀLĪTE: Jā, Amerikā tādi ir neskaitāmi. Un kāda ir motivācija? Viņam riebjas cilvēki. Viņš ienīst cilvēci! Kāpēc? Kāda ir viņa pieredze? Viena no tām pieredzes daļām, es minu, ir tā, ko viņš redz publiskajā telpā. Nepārtrauktas slepkavības, derdzīgi, nepieminami noziegumi. Kur cilvēki rīkojas kā pēdējie lopi. Un viņam sāk riebties cilvēki. Ja viņš sāk ienīst citus cilvēkus, tad tas ir bezdibenis. Un tas viss ir saistīts kopā. Tas, par ko mēs šodien runājam, šī kultūras degradācija, kam seko visas pārējās deģenerācijas.

LIA: Šodien aug paaudzes, kuras internetā brīvi galina nost, un tur visi tūlīt atkal ceļas augšā.

ZĀLĪTE: Tas daudzās dzīvības…

LIA: Jā, tas ir atsevišķs jautājums, ko šodien labāk nesākt. Simptomi ir ļoti kliedzoši, un telpa pašlaik neproducē tādas sajūtas, ka kaut kas šajā jomā notiek uz labu.

Dramatiski žēl, ka ar mērķtiecīgām politiķu pūlēm 2008. gadā izgāza referendumu par Satversmes grozījumiem. Cilvēki kļūst pasīvi, lielu daļu pārņem pesimisms. Katram ir jākļūst par centru, tikai tad veidojas patiesa, reāla sabiedrība ar spēju attīstīties. Es tomēr izsaku cerību, ka tas var notikt. Jo piekrītu Feifera kungam, arī es, vairāk nekā trīsdesmit gadus darbojoties ar studentiem, smeļos spēku. Jo viņi ir fantastiski! Protams, ir vājais gals. Bet es pietiekami labi atceros, kāds es pats biju students, kādas bija manas iekšējās problēmas. Nācu no laukiem, prātā nenāca, ka pats varētu kļūt par kaut kādu lektoru. Nerunāsim par profesoru universitātē. Man drīzāk bija mazvērtības komplekss. Pasniedzējs stāstīja kādu jaunu lietu, es nedēļu strādāju, lai to uztvertu. Tagad es pasaku studentam divus teikumus, pie trešā redzu acis nozib, viņš jau ir sapratis.

ZĀLĪTE: Tunelis ir tumšs, bet gaismu es redzu. Pilnīgi piekrītu tam, ka katram cilvēkam jākļūst stipram sevī. Un tad viņam nekādi baciļi nelīp klāt. Šī saruna ir vajadzīga, lai rosinātu, domātu un runātu par šīm lietām. Lai šo jautājumu aktualizētu. Jo priecāties tikai, lūk, cik es esmu attīstīts, cik garīgs, un kas tad man… lada pozīcija man grūti pieņemama. Es esmu no tiem Antiņiem, kam vajag kaut ko darīt, kad redz kaut kādu nejaucību, man gribas tomēr tur iejaukties…

FEIFERIS: Jūs atceraties vienu bībelisku tekstu, ko Kristus teica savā Kalna sprediķī? "Katram pēc viņa ticības. Kam jūs ticēsiet, tas arī notiks." Tas ir katra cilvēka brīvās izvēles jautājums.

ZĀLĪTE: Ja jūs redzēsiet cilvēku, kurš grib nolēkt no Daugavas tilta, jūs arī teiksiet, ka tā ir viņa brīva izvēle, vai tomēr mēģināsiet viņu glābt?

FEIFERIS: Bez šaubām, es viņu mēģināšu glābt. Ta ir arī mana brīvā izvēle. Ne jau tikai viņš, mēs visi esam kopā.

ZĀLĪTE: Bet jūs apspiedīsiet viņa brīvo izvēli, viņa brīvību.

FEIFERIS: Tas ir iespējams.

LIA: Ja viņš gribēs, nolēks vēl vienu reizi. Bet glābt ir jāglābj.

BUIĶIS: Par Jēzus Kalna sprediķi es to teikšu kā metaforu, kaut gan es viņu pēdējā laikā jau uztveru ļoti reāli. Lielā Amerikas traģēdija divu torņu sabrukums. Kas bija pirms tam? Šis scenārijs tika izspēlēts virtuālajā realitātē. Nerunāsim par to, ka teroristi varbūt no tā arī iedvesmojās. Bet, ko gribēja, to dabūja. Izveidojās domu forma, kura pēc tam veidoja realitāti. Un atkārtoju vēlreiz, manā pasaules izpratnē tas ir viens no algoritmiem, kā veidojas nākotne. Kā tu viņu caur savu domāšanu programmē. Negribu teikt, ka tas ir viegli, bet tomēr esmu optimists. Mēs neredzam to, ka Latvijai nebūtu nākotnes. Tas ir tas labākais.

LIA: Mēs pat nedrīkstam kaut ko tādu iedomāties.

ZĀLĪTE: Mēs gribam, lai šī Latvijas nākotne būtu pēc iespējas labāka, kvalitatīvāka.

LI A: Nav jāatgādina Rērihu postulāts "Miers caur kultūru". Kultūrai ir ārkārtīgi nozīmīga loma cilvēka apziņas veidošanā.

ZĀLĪTE: Ja zūd Latvijas kultūra un latvietis kā kultūridentificēts indivīds, valsts tikai kā teritorija zaudē sākotnējo vērtību. Cīnījāmies uz barikādēm, visur kur, lai nenotiktu rusifikācija, kas, manuprāt, jau atkal notiek.

BUIĶIS: Tas notiek, jā.

ZALITE: Ir atsākusies. Lai mēs pastāvētu kā tauta, lai pastāvētu mūsu unikālā kultūra tas ir viens no šīs sarunas galvenajiem motīviem. Kultūrnacionālie motīvi bija ļoti, ļoti stipri. Tie man arī visvairāk rūp, jo tur es saskatu vislielākos draudus. Mēs varbūt būsim ļoti demokrātiska, ļoti atvērta, liberāla valsts, bet…

BUIĶIS: Bet bez savas savdabības.

ZĀLĪTE: Te nerunās latviski. Nebūs tas vienreizīgums, kas summējoties rada pasaules kultūru. Kā nācija mēs vairs nebūsim kreatīvi radoša, spējīga radīt unikālu kultūru.

BUIĶIS: Teorētiski, atkal skatot no sinerģētikas viedokļa, ir ļoti daudz variāciju. Visas lielās nācijas katra aizņemta ar sevi, kā mierīgāk izķepuroties. Un mums rodas lielāka izvēles iespēja attīstīt tieši savu individuālo ceļu.

FF.IFERIS: Angliski runājošie ieveduši tādu terminu problem opportunity problēmu iespēja. Jebkura problēma, tā bez šaubām ir iespēja. Man ir simtprocentīga pārliecība, ka latviešu kultūra nekur neizzudīs. Jautājums, vai tā būs tāda, kādu iedomājamies šodien. Vai mums ir kāds tēls, vai saprotam, kas tas tāds īstenībā ir. Bet viens ir skaidrs pie tā ir jāstrādā. Tur es piekrītu, ka ir nepieciešams zināms gribasspēks un organizatoriska pasākumu kopa, pie kā ir jāstrādā. Bet izvēle mums jāizdara pašiem. Neviens cits to nedarīs.

LIA: Es atceros Feifera kunga savulaik sacīto par to, kas ir nauda… Pati par sevi tā nav nekas. Šodien tāda nauda, rīt citāda, parīt nekāda. Vienīgais, ko tā dod, ir iespējas. Darīt labu vai…

FEIFERIS: …vai arī sliktu. Atkarībā no tā, kā jūs naudu pielietosiet. Runājot ar jauniem cilvēkiem, kuri nāk strādāt uz banku, mums ir tādas integrācijas dienas, kad mēs pārrunājam, kas ir banka, uz kādas filozofijas bāzes mēs šeit strādājam, kāda ir mūsu kultūra utt., es ļoti bieži uzdodu viņiem šo jautājumu kas ir nauda? Un tad mēģinu izklāstīt arī savu pozīciju. Vienmēr stāstu, ka nauda jau nav ne zelts, ne banknotes, kas glabājas seifā, ne arī cipari, kas ir tabulās. Nauda tā pirmām kārtām ir iespēja. Un ziniet, kas mani pārsteidz? Brīžos, kad runājam par tādām it kā ne bankas lietām, tā ir tā milzīgā interese, kad redzi, ka cilvēki ir izslāpuši pēc patiesajām vērtībām. Pēc vērtībām, kas slēpjas aiz lietu virspusējā uztvēruma, kāds mums ir katram. Man liekas, tas ir viens no jautājumiem, kad, runājot par kultūru, sakām mēs esam ieslīguši materiālismā un cilvēki tagad grib to otru pusi. Dabūt līdzsvaru, to garīgo atsvaru pretī. Liekas, banka tāda ļoti lietišķa vieta, kur kārto darījumus, bet cilvēki tur tomēr par to domā. Varētu teikt, viņi pieprasa šo garīgo līdzsvaru. Tas arī rada manī optimismu un ticību dzīvei, ka mēs spēsim daudz ko izmainīt.

LIA: Paldies.

Nīla Donalda Volša grāmatas "Sarunas ar Dievu" otrajā grāmatā uz kādu no jautājumiem Dievs atbild: "Es nespēšu tev pavēstīt Manu Patiesību līdz brīdim, kamēr tu nepārtrauksi apgalvot, ka jau zini to."

Mūsu nodoms šodien nebija kādam ko uzspiest. Katram būs sava patiesība un pie tās jānonāk pašam. Arī attiecībā uz kultūras un subkultūras izplatību, nozīmi un lomu kā Latvijā, tā pasaulē. Taču mēs būtu patiesi gandarīti, ja šīs pārdomas rosinātu dziļāk padomāt arī jūs.

3. saruna

" Gunnars Treimanis. "Rēzij, kas tu esi?", Madris, 2003.

ANDRIS BUIĶIS, PĒTERIS KĻAVA un Dailes teātra aktrise RĒZIJA KALNIŅA

IJA: Divās iepriekšējās sarunās tikāmies ar Rēzijas Kalniņas mammu, aktrisi Helgu Dancbergu. Ziemassvētku bērnu Rēziju, kura pasaulē nākusi divu sargeņģeļu aizgādībā, zīmīgi raksturojis dzirkstošais teatrālis Gunnars Treimanis19 : "(..) romantiķe, apvieno sevī arī mutuļojošu prātu, atziņas prioritāti; noslēgta pasaule un tikpat bērnišķīga atklātība."

Tapat kā mammu, arī Rēziju ļoti interesē viss, par ko runā Pēteris Kļava un Andris Buiķis. Kas mēs esam, no kurienes nākam, kurp aizejam, kas ir cilvēka dzīves patiesās vērtības.

Mūsdienu teātrī diemžēl arvien retāk varam saņemt pozitīvu lādiņu. Pavisam īsi Rēzijas dvīņu brāļa, luterāņu mācītāja Krista Kalniņa domas: "Šaubos, vai teātris šodien strādā ar tādu misijas apziņu. Izglītot un radīt cilvēkā ilgas pēc garīgām vērtībām. Režisori izmanto skatuvi, lai cilvēku prātos sētu visatļautību pret dziņām, kuras ved garīgā nāvē."

Dailes teātra aktrise Rēzija Kalniņa

Mūsu sarunu vadošā ass joprojām ir Maikla Talbota grāmata "Hologrāfiskais Visums". Sākotnēji iecerot runāt par prātu un saprātu, runāsim ari par mīlestību un varu, par Latviju, Latvijas vīriešiem, nedaudz arī par teātri. Konkrēti par teātra lomu un atbildību šodienas Latvijā.

BUIĶIS: Te smagākais jautājums ir tas, ka teātris lielā mērā atspoguļo skatītāju, to, kāda ir sabiedrība. Un vissvarīgākais kāda šodien ir Latvija? Ta lielā nelaime, kā kādreiz teica Imants Ziedonis, ka Latvija ir caurvēju zeme. Mums pūš Austrumu vēji, Rietumu vēji, un šobrīd Rietumu vējā dominē smagā prasība visas ziņas, sliktās, labās, novest līdz galējībām. Es to redzu garīgajā ziņā savos studentos. Trešajā kursā stāstu smagas lietas, saprot momentā! Paskatāmies interneta komentārus, tic izteikumi ir drausmīgi. Par jebkuru cilvēku, vienalga, ko viņš nedarītu, kāds uzlies virsū samazgu spaini.

LIA: Šāds teātris šobrīd diemžēl ir visa dzīve.

BUIĶIS: Tieši tā. Teātris atspoguļo dzīvi. Teātrim vajag nopelnīt naudu, ja nepelna, tad ir neveiksmīgs, un tā viss aiziet. Vienai daļai sabiedrības arī patīk jēlas lietas. Ir publika, kas iet uz nopietnām izrādēm, bet tās repertuārā ilgi neturas.

RĒZIJA: Jā, es varu piekrist. Ne tikai teātrī, ne tikai mākslā, bet arī sadzīvē cilvēki neaptver, ka uz pašiem gulstas milzīga atbildība. Mēs nevis progresējam, bet regresējam. Kļūstam nevis gudrāki, atklājot dažādas lietas, bet atļaujamies palikt muļķāki. Tas pats, kurš raksta internetā šos komentārus, viņš noņem no sevis atbildību, neapzinoties, ka šī dzīve tūlīt beigsies un viņš nonāks pie tās Lielās Atbildības.

BUIĶIS: Bet, Rēzij, te jau ir tas joks! Pateikt šos vārdus, ka pēc tam viņš nonāks pie Lielās Atbildības! Pieminēju jau Elizabeti Kibleri-Rosu un Reimondu Mūdiju. Ja kādam nepatīk nopietni darbi, var izlasīt triju sējumu daiļliteratūru. Lasot šos darbus, labi redzams, ka Verbērs nopietni studējis literatūru. Tur atbildība labi parādīta.1 ' Uzreiz varu iedomāties, kādi būs komentāri ko tur Rēzija murgo! Kāda atbildība? Ieguldīs kapā, nekas vairāk nebūs. "Hologrāfiskā Visuma" pirmajās daļās, kur Deivids Boms runā, jau teikts, ka jaunā zinātne neatzīst neko pārdabisku. Bet daudzi eksperimenti pierāda, ka pārdabiskais eksistē.

Saistībā ar zinātni es izvēlējos divus gadījumus. Pastāstīšu par vācu psihiatru un clektroencefalogrammu (EEG) tēvu Hansu Bergeru, kuru dzīves laikā uzskatīja par naivu amatieri, potenciālu vienpati, kurš nodarbojas ar kaut ko muļķīgu, ko noteikti var izskaidrot kā elektriskas vai mehāniskas darbības rezultātu. Vai tad jābrīnās, ka mūža beigās grūtsirdībā viņš beidza dzīvi pašnāvībā…

1892. gadā Hanss sāk matemātikas studijas Jēnas universitātē, lai vēlāk kļūtu par astronomu, taču tās pamet un dodas dienēt. Armijas laikā, jājot zirga mugurā, tas pēkšņi saslejas pakaļkājās, un Hanss nokrīt uz ceļa tieši priekšā zirgu vilktam lielgabalam. Hansam skaidrs, ka zirgi viņu sabradās un ka tā būs nāve. Kā par brīnumu, lielgabala vadītājam izdodas zirgus apstādināt. Vakarā no tēva pienāk telegramma un Hanss uzzina, ka viņa vecākajai māsai bijusi draudīga pārliecība, ka Hansam draud briesmas. Sapratis, ka māsa sajutusi tās šausmas, kas viņam bija, nokrītot no zirga, I lansam rodas interese saprast "psihisko enerģiju", un viņš pēc armijas sāk studēt medicīnu. Kā viņš vēlāk raksta: "Tas bija spontānas telepātijas gadījums, kad, nonācis nāves briesmās un pārdomādams savu drošo nāvi, es pārraidīju domas, un māsa, ar kuru bijām ļoti tuvi, darbojās kā uztvērējs."

Hanss Bergers pētīja, kā objektīva smadzeņu aktivitāte var izsaukt subjektīvu psiholoģisko fenomenu. 1927. gadā viņu ievēl par Jēnas universitātes rektoru. Šie "Bergera viļņi" vēlāk radīja EEG. Pats Bergers 1924. gadā uztvēra EEG alfa ritmus no 7,81 līdz 13,28 hercu līmenī. Smadzeņu darbības pētījumos viņš atklāja principus, kuri šodien radījuši pozitronu emisijas tomogrāfu un magnētiskās rezonanses attēlus. Jau pēc viņa pašnāvības, pagājušā gadsimta 60. gados, ir nodibināta Hansa Bergera prēmija par ilggadīgu un aptverošu zinātnisko un klīnisko darbību neirofizioloģijā. Atkārtoju, ka dzīves laikā viņu uzskatīja par amatieri un vienpati. Lai kā arī nebūtu, bet viņa kritizētāji nav izdarījuši neko lādu kā Bergers. Un tādēļ simboliski, ka prēmija ir tieši par ilggadīgu un visaptverošu zinātnisku vai klīnisku pētījumu. Dzīve visu noliek pie vietas. Tas viss un vēl daudz cita interesanta ir filozofijas zinātņu doktora Dīna Radina latviskajā grāmatā "Sasaistītie prāti: kvantu pasaules bezgalīgās iespējas"2 '.

Pamēģini Latvijā par to runāt! Redzēju komentārus arī par mūsu pirmo sarunu. Maikla Talbota grāmata iznākusi 1995. gadā. Viens komentārs: zinātne jau gājusi uz priekšu, tās idejas jau novecojušas un tamlīdzīgi. Smieklīgi! Cilvēks, kurš īsti neorientējas zinātnē, izdara secinājumus. Ņūtons[14] radīja klasisko mehāniku, pagājuši 330 gadi, tā nav novecojusi. Visām normālām kustībām, automobilim, vilcienam, lidmašīnām tā strādā! Tikai, ja mums nāk jau tādi ātrumi, kas salīdzināmi ar gaismas ātrumu, tur jāņem vērā Einšteina teorijas. Daudzi ņirdz, Buiķis tur maisās pa torsionu laukiem! Bet es savulaik pēc nīderlandiešu zinātnieka lūguma aizsūtīju materiālus par torsionu laukiem un pretī dabūju grāmatu, ko 90. gadu beigās uzrakstījis Viljams Tillers "Zinātne un cilvēka transformācija", par smalkām enerģijām, apziņu utt. Pagaidām par mani vienīgā politiskā karikatūra ir kā Pokaiņu meža, Šambalas un torsionu lauku adeptu. Pēc paraksta redz, ka "Dienas" komentētājs neatšķir perpetuum mobile no atvērtām sistēmām. Bet tas tikai tā, par to būtu jārunā plašāk.

Jau grāmatas sākumā aprakstīts skaists eksperiments, telpā visas sienas, grīdas, griesti izlikti ar metāla plāksnēm. Lai netiktu klāt elektromagnētiskie viļņi. Šajā telpā sēž cilvēks, uz kura smadzenēm uzliktas Bergera elektroencefalogrammas, vērojot, kāda būs viņa reakcija. Bet blakus telpā atrodas ekstrasenss, kurš iedarbojas uz viņu. Un iepriekš jau apskatīts, kā mainās voltāža, uz pretējo, no + uz voltiem. Pirmajā eksperimentā cilvēks noreaģēja precīzi. Pēc 20 minūtēm sāk otrreizēju eksperimentu, bet cilvēks nezina, ka tas būs. Un reakcija sākas kādu pusminūti iepriekš. Eksperiments vēl nedarbojas, bet viņš jau uz to reaģē! Dažas lappuses tālāk, tas attiecas arī uz teātri, ir fotoattēli kādas cauri zālei iet enerģijas. Par to mēs runājām iepriekšējā reizē. Kur cilvēks, pieskāries ar jutīgām rokām, kā viņš ietekmē kameru, kadrā parādās mirušie cilvēki utt. Tadas lietas. Un par tām raksta Stenfordas universitātes profesors, dekāns.

Vēl interesantāks ir krievu zinātnieka Nikolaja Kozireva (1908-1983) mūžs un pētījumi. Pēc Ļeņingradas universitātes beigšanas 1928. gadā viņš tiek nozīmēts darbā Pulkovas observatorijā kā viens no talantīgākajiem astrofiziķiem. Taču neaizmirsīsim, ka tā bija Padomju Savienība, kurā tajā laikā valdīja Staļins. 1936. gadā Kozirevu par kontrrevolucionāru darbību arestē un aizsūta uz Gulaga nometni tālu ziemeļos. Stingrā rakstura un pārliecības dēļ viņam drīz iedod vēl desmit gadus. Acīmredzot kādas augstākas personas ietekmē nometnes komandants uzdod saviem sargiem viņu kopā ar citiem ieslodzītajiem aizvest kādus 60 kilometrus no nometnes un nejauši atstāt mežā, pārliecībā, ka tā no viņa tiks vaļā. Nekur jau aizbēgt nevar, Kozirevs tomēr taigā iztur un pēc pāris dienām ierodas atpakaļ nometnē. Viņa talanta dēļ kādi no kolēģiem panāk, ka 1946. gadā viņu atbrīvo. Ir grūti pēc koncentrācijas nometnes atgriezties nopietnā zinātniskajā darbā. Tomēr jau 1958. gadā Kozirevs atklāj, ka Mēness ir vulkāniski aktīvs, viņam ir idejas par Veneras atmosfēru, par ko 1969. gadā Starptautiskā Astronautikas akadēmija (IAA) piešķir viņam zelta medaļu. Cik zinu, tajā laikā tikai divi cilvēki no Padomju Savienības bija saņēmuši augsto IAA apbalvojumu: Gagarins par lidojumu kosmosā un Kozirevs par Mēness vulkānismu.

Tagad par dažām viņa oriģinālajām idejām. Izmantošu viņa rakstu "Par laika iedarbību uz vielu"3 '. Šis raksts publicēts jau pēc viņa nāves 1985. gadā, pie tam iekļauts zinātnisko rakstu krājumu sērijā "Diskusija". Tādēļ nav jābrīnās, ka Ukrainā izdotajā biogrāfisko rakstu krājumā "Fiziķi" Kozireva uzvārda nav4 '. Pirmā doma, kuru savā rakstā uzsver Kozirevs, ir saistīta ar tā saucamo otro termodinamikas likumu, ka sistēma savā attīstībā iet uz varbūtiskāku stāvokli, tas ir, pieaug entropija, samazinās sistēmas daudzveidība. Tis notiek laikā, un šeit Kozirevs secina, ka, laikam ejot, notikumi no pagātnes ietekmē nākotni un zūd mūsu izvēles brīvība, kas izriet no mūsu pieredzes. Tatad uzskatīt laiku par tīri ģeometrisku objektu ir situācijas vienkāršošana. Einšteins savā darbā izmantoja tā saukto Minkovska telpu, kur bez trim telpas dimensijām ietilpst arī laiks. Kozirevs saka, ka telpa nav ģeometriski tukša, tajā darbojas dažādu spēku lauki. Tādēļ ir loģiski pieņemt, ka arī laikam kā ceturtajai Minkovska dimensijai piemīt fizikālas īpašības. Laika aktivitātes pakāpi var nosaukt par laika blīvumu. Tad no vispārīgiem spriedumiem varam secināt, ka laiks var sistēmā ienest organizētību un dzīvības spēku, sakārtot dzīvības un nāves aspektus. Laika aktīvā darbība var atstāt iespaidu uz vielu, matēriju, tātad viela var būt laika aktivitātes detektors, noteicējs un dabā var būt procesi, kuri samazina laika blīvumu vai arī to palielina, citiem vārdiem, izstaro laiku. Tālāk rakstā ir apskatīti procesi, kuros laiks parādās.

Šis Kozireva darbs izsauca interesi, un internetā atrodamas publikācijas, kurās tiek analizēta viņa cēloņu mehānika*'. Piemēram, Šihobalovs secina, ka laiks atļauj dzīvos organismos un masīvos kosmiskos objektos, tādos kā zvaigznes, darboties pret sistēmas sabrukumu un tā saukto siltuma nāvi. Šo ideju par Visuma siltuma nāvi, līdz ar to dzīvības galu Visumā, man padomju laikā mācīja dialektiskā materiālisma kursā. Tatad laika aktīvā darbība Kozirevam nodrošina dzīvības pastāvēšanu. Tiesa, Kozireva laikā zinātnē vēl nebija tā sauktā tumšā enerģija. Ieejot jau nopietnākās problēmās, es uzskatu, ka dzīvības iespējamību nodrošina iepriekšējā sarunā pieminētā kvintesence. Lieta tāda, ka tumšā enerģija kvintesence, atšķirībā no visām citām vieliskām struktūrām (jo enerģiju saskaņā ar Einšteina formulu varam sasaistīt ar masu vielu), ir ar ļoti savdabīgu tā saukto stāvokļa vienādojumu61 . Tiesa, autori Anatolijs Cerepaščuks un Arturs Čerņins runā par vakuumu, bet tas būtību nemaina. Tas, pretstatā Einšteina vienādojumam, ir šāds: p = -c2 p. Šeit p nozīmē spiedienu, c ir gaismas ātrums, bet ļ> ir blīvums. Atgādinu, ka Einšteina slavenā formula izskatās šāda: E = mc2 , kur E ir enerģija, bet m ir masa. Kā redzams, abas formulas ir līdzīgas, atšķiras tikai ar mīnus zīmi sakarība starp blīvumu un spiedienu. Matemātiski skatot kādu procesu ar šādu stāvokļa vienādojumu, lai matemātiskais modelis būtu matemātiski korekts, jāmaina laika virziens no šī brīža uz pagātni. Tatad procesi, kurā darbojas parastā viela un šāda viela, laikā iet pretējos virzienos. Šī ideja man radās pirms vairākiem gadiem, un lai kāds jaunais talants pamēģina to attīstīt tas būtu vērtīgi.

LIA: Atgriežoties pie tevis pieminētā eksperimenta, ko tas tomēr nozīmēja, ka šis cilvēks otrajā eksperimentā reaģēja ātrāk?

BUIĶIS: Atbildot vispārīgi, var teikt, ka tas nozīmē, ka ir tas, ko raksta Bībelē: Dievs cilvēku radījis līdzīgu Dievam. Viņš spēj prognozēt, kas būs nākotnē. Tu runā par Tillera eksperimentu, bet ir jau vēl interesantāks eksperiments, kas turpina Kozireva idejas. Es varētu nosaukt arī citus eksperimentus attiecībā uz Sauli7 ': kur vērš teleskopu pret Sauli, un reaģē nevis tur, kur mēs Sauli redzam, bet tur, kur tā atrodas patiesībā. Tātad kaut kas atnāk momentā! Un reaģē vēl starojums no turienes, kur Saule būs pēc astoņām minūtēm! It kā starojums laikā ietu telpā uz priekšu tur Saule vēl nav bijusi. Tas atgādina to, par ko pieminētais Reimonds Mūdijs runā savā grāmatā "Par atkalredzēšanos pēc nāves: kā satikties ar mirušajiem tuvajiem cilvēkiem"8 ': par to senlaicīgo ticējumu, ka, spogulī skatoties, var satikt mirušos radiniekus, tā saukto SV ciešo spoguļa vērošanu.

Kā raksta Mūdijs, virkne rūpīgi veiktu pētījumu liecina, ka ne mazāk kā viena ceturtdaļa amerikāņu un viena trešdaļa eiropiešu atzīst, ka vismaz vienreiz mūžā ir redzējuši garus. Viņš apraksta, ka gribējis satikt vecmāmiņu no mātes puses. Pēc kādas stundas skatīšanās spogulī viņam nekas neparādījās. Taču pēc tam citu dienu pie viņa istabā ienāca tēva māte, ar kuru attiecības dzīvē nemaz nebija ideālas. Piemēram, viņa savulaik bija viņam izmazgājusi muti ar ziepēm, kad viņš bija pateicis vārdu, kuru viņa neakceptēja. Tagad viņš juta strāvojam mīlestību un siltumu, emocionalitāti un līdzjūtību. Mūdijam bija vajadzīgs brīdis, lai pazītu vecmammu, jo viņa izskatījās krietni jaunāka nekā tad, kad viņš pēc savas piedzimšanas viņu pazina.

Ir vērts palasīt šo grāmatu. Tas ir lietas, kas pasaulē vairs nav apstrīdamas! Bet es stādos priekšā, ja tas būtu internetā, kāds būtu simt un viens komentārs. Cilvēki nelasa, nezina, bet domā, ka esam, ziniet, pasaulē gudrākie. Sten forda universitāti, Mūdiju un visu pārējo var nolikt pie vienas vietas.

LIA: Bet kāpēc pie mums Latvijā tā ir?

BUIĶIS: Tas ir, ko mēs runājām sarunas sākumā. Divdesmit gadu laikā tauta no normāla stāvokļa aizgājusi atpakaļ bērna vecumā. Cilvēks ir neizglītots. Atceros, ko par Edgara Imanta Šiliņa grāmatu "Lielo patiesību meklējumi", tāda neiznāca pat pirmās Latvijas brīvvalsts laikā, uzrakstīja Pauls Bankovskis: tā fizika ir pastulba, to nevar saprast. Ta ir Bankovska vaina, viņš fiziku nav mācījies. Bet tā tiek rakstīts par cilvēku, kura zinātniskās domas pasaulē citētas trīssimt reizes! Izcilākais cilvēks! Ta bija viņa liktenīgā grāmata, Šiliņš drīz pēc tam nomira. Tūlīt pēc viņa nāves uzrakstīja šādas cūcības, un "Rīgas Laiks" to nopublicēja. Pēc tam vairs nevaru normāli "Rīgas Laiku" lasīt. Ja tā var izturēties pret vienu no mūsu izcilākajiem zinātniekiem.

KĻAVA: Tāpēc mēs esam šeit, lai par to parunātu. Man patīk šī Imanta Ziedoņa doma par caurvēju Latvijā. Bet caurvējš iespējams tad, ja ir kaut kādi stabi, sienas vai durvis. Lai vispār būtu caurvējš.

BUIĶIS: Bet nav jau!

KĻAVA: Nu jā. Tāpēc, uzturot domu par prātu un saprātu, proporcionāli visu laiku ir degradācija, ir revolūcija un evolūcija. Bet nav piedāvājuma. Nav kvalitatīvs piedāvājums tām dvēselēm, tiem prātiem, kuri gribētu vairāk saprast. Lai rastos piedāvājums, jābūt kaut kādai bāzei. Bet Latvijā šī bāze padomju laikos bija ļoti maza. Kā tu kādreiz, Andri, teici nav vērts runāt par to, kas ir, vajag sveci iededzināt. Jauniem cilvēkiem, kuri mācās, vajag radīt savus precedentus, savas bāzes, savus serverus. Ir viena mājas lapa satori.lv, kur jaunie filozofi, vīrieši (vī-rie-ši!) sāk izglītoties, lada parādība, ka vīrietis Latvijā beidzot sāk lasīt grāmatu! Būtu labi, ja vīrietis ārsts un kāds zinātnieks tiešām lasītu grāmatas. Un, ja vēl filozofijas grāmatas, tas jau būtu sasniegums Latvijai. Tie dubļi jau būs vienmēr, bet jauniem cilvēkiem nepieciešams radīt šādus serverus. Vai tie ir klubi vai internetā portāli, teiksim -kasjauns… Vajadzīgs šis piedāvājums.

LI A: Jābūt arī interesei.

KĻAVA: Jā, bet interese ģenētiski būs tikai 3 procentiem, kuriem interesē Tas. Ir tādi pētījumi. Tikai 16 procenti cilvēku interesējas par naudu, tie varētu būt biznesmeņi. Cilvēkiem būtībā arī nauda neinteresē. Iad iedomājies: 16 procenti interesējas par naudas pelnīšanu, 3 procenti par To…

BUIĶIS: Tikai piektā daļa.

KĻAVA: Un pārējie? Ne par ko. Un tad tie pārējie Ne-par-ko uzstāda kaut kādas vērtības! Kaut kādus kroplus, patoloģiskus lozungus, ar kuriem pārējiem būtu jāsamierinās. Es, protams, negribu iedalīt tik strupi. Ta smadzeņu masa pret ķermeni nav tik liela, bet viņa to visu nosaka. Latvijai vajadzīga šī restartācija.

REŽIJA: Jūs, Buiķa kungs, teicāt par internetu, par tiem komentāriem. Paši sevi sitam un noniecinām. Turpinot par atgriešanos bērna vecumā bērnam, lai attīstītos, viņu vajag uzslavēt. Vajag atrast talantus, atzīt to, kas viņā ir. Nevis visu laiku stāstīt tu esi muļķis, tu esi muļķis, tu esi muļķis. Ta negācija un uztraukums, ko citi par mums teiks… Mēs jau neesam atbildīgi pat sabiedrības priekšā. Mēs esam neatbildīgi pat sevis priekšā. Bet mēs esam atbildīgi Ta priekšā, kas mūs te ir ielicis. Nevar apstāties vai sašust, vai būt atkarīgi no kaut kādiem komentāriem vai spriedumiem. Varbūt tas ir tas saprāts? Vai sirdsapziņa… Jo sašust vai tīri cilvēcīgi reaģēt liek prāts, bet saprāts neļauj apstāties.

BUIĶIS: Būtībā uz šo masu, kurai interese nav ne par naudu, ne tie trīs izcilākie procenti…

KĻAVA: …80 procenti par politiku!

BUIĶIS: Nē, bet kurus var ļoti, ļoti viegli ietekmēt.

KĻAVA: Ar ko tieši arī manipulē.

BUIĶIS: Tomēr, Pēter, tavos raidījumos "Šeit un tagad", kādi kolosāli cilvēki zvanīja. Tik gudri jautājumi!

KĻAVA: Bet tie ir 6 procenti sabiedrībā, kurus tas interesē.

LIA: Starp citu, tur bija daudz vīriešu.

KĻAVA: Nu jā. Ka vīrieši vispār noformulē jautājumu un piezvana… Viņam pašam tā arī ir atklāsme.

RĒZIJA: Cik tas ir dīvaini, ka negatīvais tik ārprātīgā gaismas ātrumā pievelkas! Un pozitīvais, par to ir it kā jācīnās. Lai tu kļūtu vai domātu labāk. Tas ir darbs! Ta ir cīņa dzīves garumā. Mīlestība.

BUIĶIS: Tas ir smalkās enerģijas! Ļoti smalkas… Tas ir tās, kuras netiek brēktas uz ielu stūriem. Kā Gandijs[15] teica, viņas runā čukstus. Visas ikdienišķās lietas jāapklusina, tikai tad tu sadzirdēsi, ko tev saka tava sirdsapziņa.

1.1 A: liet kāpēc tiešām tik viegli un galvenais ātri var pateikt to slikto un tik grūti labo. Tas mani vienmēr pārsteidz. Diemžēl mūsu zemei tas ir tipiski.

BUIĶIS: Piemēram, man kāda meitene patīk un viņa kaut ko labu man izdarījusi…

LIA: Vai tu viņai to pasaki?

BUIĶIS: Nē. Es kautrējos. Kā es iešu viņai klāt un teikšu… RĒZIJA: Bail.

BUIĶIS: Jā, ir kaut kāda nedrošība.

KĻAVA: Bet kāpēc? Tad uzreiz jautājums, kas ir bailes?

LIA: Savulaik tieši par to runāju ar Albertu Legzdiņu no "Čikāgas piecīšiem". Viņi sākumā nav varējuši pierast, cik latvieši ir atturīgi. Kāpēc nepienāk klāt un nepasaka kā man patīk! Latviskā kautrība.

RĒZIJA: Ta nav kautrība.

BUIĶIS: Pirms gadiem desmit, piecpadsmit arī man likās, ka mani pārpratīs. Tagad, kad redzu, ka kāds dara ko labu, pieeju un pasaku. Saprotu, ka cilvēkam tas ir vajadzīgs.

KĻAVA: Tu zini, man arī bija tāpat. Pirms divdesmit gadiem, kad es runāju par dzīvi pēc nāves, ka ārstiem būtu par to jāmācās, viens docents gribēja man piedāvāt ārstēties. Starp citu, viņš pats tikai nesen nomira. Un es domāju: nu, nerubī neviens, būtībā šī vīriešu pasaule. Vīrieši grib noteikt pasaules toni. Un viņu pamatā ir bailes. Bet īstenībā tā ir neizglītotība. Sevis neizpratne, neizzināšana tiek argumentēta ar bailēm un uzbrukumu. Īstenībā tie ir ļoti vāji cilvēki. Es vienmēr esmu teicis, ja Latvijā tiešām būtu vīrieši, tad mēs nebūtu tādā… khm, kur mēs Latvijā vispār esam! Bet, tā kā viņu nav, tie ir kaut kādi organismi, kuriem ir sēklinieks starp kājām, tad Latvija nonākusi tur, kur tā ir. Protams, ne jau visi, bet tā ir tā atbildība. Tāpēc, ka neviens nejēdz, bet visi grib. Un visi ir komplekšaini. Jo cilvēks vairāk izglītojas, jo viņš ir neatkarīgāks, stiprāks, viņu nevar iespaidot. Cilvēkam ir savs viedoklis, un, ko teiks 6 miljardi miroņu, viņu neinteresē. Jo viņš pats zina! Tas ir sekas dziļam viedumam, dziļai izpratnei par realitāti. Bet sekas ir arī, ka nezināšana, aprobežotība uzreiz ir uzbrukums. Lai aizsargātu savu aprobežoto prātiņu. Un ja man prasītu ko tad tu, Pētcr, īsti gribi? Es gribu, lai cilvēki, vīrieši, izglītojas. Lai viņi ir vīrišķīgi, lai viņi izprot, kas ir realitāte, un sāk šo realitātes apzināšanos praktizēt ikdienā.

LIA: Vai viņiem tomēr nevar palīdzēt mātes un vecmāmiņas? Tos mazos, jaunos vīriešus, kurš tad būtībā izlaiž?

BUIĶIS: Redzi, pirmā lieta, kas mums jāsaprot, ir Latvijas vēsture. Daudzi drosmīgākie vīrieši ar mīlestību pret savu ģimeni, savu mīļo Latviju aizgāja bojā. Daudzi citi vīrieši, redzot okupācijas laika sarežģījumus un grūtības, neatrada neko labāku kā nodzerties. Ta ir liela nelaime Latvijai, ko daudzi pēc padomju okupācijas pārņēma alkoholisms.

KĻAVA: Jā. To sēklu var iznīcināt. Tiešā nozīmē.

BUIĶIS: Stiprākie vīrieši tiešām ir iznīcināti. Otrs, es nerunāju par Latviju, bet par visu pasauli, laiks ir tāds, ka cilvēce ļoti daudz ko dara kļūdaini visi kari, ekoloģiskās problēmas, kas ir ārkārtīgi samilzušas. Patiesībā pasaules mērogā būtu laiks pienācis matriarhātam. Sievietei būtu jābūt tai, kura nosaka lietas.

LIA: To jau pareģoja.

KĻAVA: Skandināvijā tas notiek, palēnām.

BUIĶIS: Bet Latvijā tas ļoti maz izpaužas. Kā pret Vairu Vīķi-Freibergu izturējās, kad viņa bija prezidente! Un kā patlaban? Viss tiek nogānīts. Pasaulē notiek šīs lielās plūsmas, visās jomās, arī politikā ļoti nopietni sāk ieiet sieviete. Arī ezotērajā literatūrā runā par to, ka sākas Jaunais laiks, kur vadītāja būs sieviete. Kā kādreiz senos laikos bija matriarhāts.

LIA: Tas ir labi vai slikti?

BUIĶIS: Es domāju, ka ļoti labi. Mums ir nepieciešams maigums, smalkāka skatīšanās uz lietām, kā uztvert dažādas nianses. To, protams, sieviete var izdarīt labāk nekā vīrieši. Sevišķi, kā Pēteris teica… ka sēklinieki skraida apkārt.

KĻAVA: Nē, nu tiešām ir laiks! Ja tie vīrieši mīlētu savu tautu un Latviju, tad nebūtu tā, kā te ir. Bet par tiem bērniem, ko tu teici, par izlaišanu, nāks jaunā paaudze. 1a zagļu un mantkārības, alkatības apziņa, kas nāk no tā, ka septiņsimt gadus šī tauta visu laiku ir apzagta un tagad beidzot pati var kaut ko pazagt… Nu, gribas, saproti! Psihisko imunitāti vajag izslimot. Bet tas, ka nav vīriešu, ir apburtais loks. Man ir tāds novērojums: slimnīcā redzu tūkstošiem mātes un bērnus. Šīs sievietes nav samīlētas, tie veči īsti nav, un viņas to mīlestību liek iekšā bērnos, tajos dēliņos. Un tad tiešām sanāk tie Latvijas dēliņi, nevis kareivji. Ne tādā nozīmē kā kareivji Afganistānā, kas ir pilnīgi muļķīgi, bet tādā, ka tas dēliņš vairs nemācēs mammai čības atnest, palīdzēt viņai. Viņš tiek tik kropli uztverts… Ta sieviete tur iegulda neizpausto mīlestību pret Dievu. Vispār nezina, kas tas tāds ir, tas vīrs, nu tāds, kāds ir… Tad vismaz ir tas bērns, kurā viņa arī sevi visu izliek. Bet enerģija, prāna, elpošana, apziņa, kā viņa modulē to nākošo vīrieti, tā diemžēl ir kropla.

LIA: Kā mīlestība var modulēt kroplu?

KĻAVA: Bet tā nav mīlestība. Tas ir primitīvi. Mīlestība ir tas smalkums, tas fluīds, ko sievietes zina labāk.

REŽIJA: Nav runa par sievieti kā vadītāju vai matriarhātu. Es domāju, ka pilnīgi apgriezta ir arī uztvere par to, kas ir skaistums. Uz sievieti gulstas daudz vairāk, nekā viņa spēj iedomāties. Jo sieviete ir tā, kas palīdz vīrietim radīt, kura galu galā rada vīrieti! Viņu par vīrieti. Man liekas, ka šeit, Latvijā, kur ir divas sabiedrības, cittautiešu un latviešu, vīrietim grūti būt vīrietim un sievietei grūti būt sievietei. Bet atkal jāuzņemas atbildība katram uz sevi. Sievietēs trūkst maiguma. Viņas pieprasa, visu laiku ar rokām un kājām pieprasa! Nevis, ka dod, bet dod un neprasi pretī! Tas ir tik šausmīgi tuvredzīgi.

KĻAVA: Tu baigi labi pateici! Paldies, ka vēl kāds tā domā. Es arī darbā kādreiz teicu, ja tām sievietēm būtu maigums, tad tie vīrieši vienkārši atslābtu.

REŽIJA: Bet viņām ir ļoti grūti, ari tas prasa.

KĻAVA: Maigums nāk no garīguma, bet viņām ir materiālā atskaites sistēma, ko par mani teiks. Atskaites sistēma ir bioloģiskais apvalks.

REŽIJA: Man brālis un tēvs, kuri ir pašpietiekami cilvēki, kuri sevi izglīto, saprot lietas. Bet, domājot par sievietēm, skatoties apkārt, viņas ir tik pilnas ar negāciju… Ja tu nedod, tu neko nevari saņemt pretī.

KĻAVA: Bet viņa saka: par ko lai es tev dodu? Tu man to iedevi?

REŽIJA: Bet to jau nevar nopirkt.

KĻAVA: Te jau sākas pirkt un pārdot attiecības. Nepietiek ar vienu baltu kleitu Gaujas krastā, par maz. Tagad vajag, lai būtu vasarnīca Gaujas krastā, mašīna, un tad varbūt es tev iedošu.

REŽIJA: Ko mēs negribam? Negribam sist sevi krustā. Neviens. Negribam.

KĻAVA: Nevajag piesist, vajag vismaz pastāvēt apakšā, padomāt…

REŽIJA: Arī to negribam.

BUIĶIS: Vēl viena lieta, kuru Pēteris, garām ejot, pieminēja te atkal nonākam pie politikas. Ja paskatāmies uz Latviju vēl pirms neatkarības un pirmās republikas laikiem, tas, kurš kļuva par vagaru no latviešiem, bija visnešpetnākais! Jo viņš pēkšņi no ierindas cilvēka, kuru zvetēja ar pātagu, kļuva par priekšnieku. Un viņš atriebjas. Tas piemīt daļai mūsu politiķu jūs, visi pārējie, esat muļķi! No tā arī veidojas milzīgā plaisa, kad vara-te, pārējie te. Un mums būs jūs komandēt. Ja pūst zivs galva, pūst visa zivs.

RĒZIJA: Man ir tāda sajūta, kad viņus ievēl, viņi jau ir nobeigušies. Respektīvi, viņi jau ir viss. Bet viņi nesaprot, ka tas ir tikai sākums.

LIA: Kādreiz Eduards Pāvuls sacīja: "Ko viņi tur tik šausmīgi raujas, tur taču jāstrādā!" Jāiet uz milzīgu, īstenībā nesavtīgu darbu. Un vēl Pāvulam bija tas slavenais teiciens: "Ja latviešu strēlnieks, tad noteikti sargāja Ļeņinu!"

BUIĶIS: Par to mēs arī šodien maksājam. Ja mēs runājam par atsevišķa cilvēka karmu, likteni, tad tāda ir arī tautai. Bet laikam tagad mēs esam to lielā mērā izpirkuši. 2010. gada 17. septembrī to čenelinga formā diktējis El Moria (ar viņu savulaik daudz sazinājās Helēna Rēriha). Tatad:

"Latvija sevi attīstoša garīga Būtne, Latvijas garīgā augšupcelšanās.

Ir īstenojies mūsu senais sapnis Latvija ir ieguvusi pilnīgi īpašu patstāvīgas Garīgas Būtnes statusu, kura iet uz savu Garīgo Apgaismību un Augšupcelšanos.

Latvijai aiz muguras pagātnē ir palikušas ilgas, garas, pilnīgi atšķirīgā un savrupā veidā sevis izveidošanas un pilnveidošanās desmitgades.

Latvijas kā patstāvīgas, neatkarīgas Būtnes egregors ir izveidojies ne tik sen.

10:10:10 (desmitajā: desmitajā: desmitajā) mēs Latvijas egregora piesātināšanai, nostiprināšanai un apliecināšanai atvērām druīdu enerģiju, k.is izsenis ir dziļi iespiedusies un apslēpta seno zemju Sirds atmiņā. Caur druīdu atstāto Garīgo dārgumu krātuvi, lai pastiprinās atvērtā senās Atlantīdas Gudrības Avota darbība.

Lai uz mūžīgiem laikiem Latvija ir patstāvīga Garīga Būtne, Lielo Civilizāciju Gudrības apskaidrota, svētīta un pārklāta!

Lai īstenojas arī Viņai Lielā Pāreja augstākajās dimensijās un atkalapvienošanās ar Debesu Latviju!

Lai Debesu Tēva, Pasaules Mātes svētība un visas Kosmosa Gaismas Spēku Hierarhijas palīdzība ir ar Latviju!

Lai piepildās visu Latvijā dzīvojošo tautu gaišie sapņi!

Un tā tas arī ir!"

1a bija arī aptuveni 1988. gadā, kad mēs dzīvojām ar cerību, bet bez pārliecības, ka mums izdosies izrauties no Padomju Savienības kā impērijas žņaugiem. Un kāds cilvēks man skaisti pateica: "Viss, mēs esam uzvarējuši, tur augšā, smalkajā pasaulē cīņa jau ir beigusies, gaišie spēki ir uzvarējuši. Mums vajag drusku pacietības, lai to sagaidītu šeit, uz Zemes." Kā zinām, tā arī notika. Par Latvijas neatkarību mēs balsojām 1991. gada martā. Man tieši tad bija jābūt netālu no Maskavas, Puščino pilsētā bija interesanta konference. Vakarā, pēc konferences, pastaigājoties parka apkaimē, mani apturēja kāda sieviete, viņa kaut kā bija atpazinusi, ka esmu no Baltijas. Kad apstiprināju to, viņa apsveica Latviju un teica: "Jūs esat to pelnījuši, tikt brīvībā. Mums tas neizdosies, mēs vēl ilgi mocīsimies. Bet vismaz jūs beidzot būsiet patiesi brīvi." Tas man uz mūžu palicis atmiņā. Jā, atvainojos par šo pārrāvumu, atgriežamies pie mūsu sarunas.

RĒZIJA: Tikko viņš beidzot tiek tai krēslā, tā mierīgi, tagad es te varu būt.

LIA: Ojārs Vācietis jau pirms piecdesmit gadiem rakstīja: "Uzkāpj tribīnē -/ Beigts!" Pēc visa tikko runātā izriet, ka prāts ir materiāls. Saprāts tad ir tas, kuram būtu jābūt garīgam?

KĻAVA: Man liekas, ja uz Zemi paskatītos tepat no Marsa vai Veneras, tad redzētu, ka ir tauta, kas ievēl parastus cilvēkus, un pēc tam sākas šīs mijiedarbības šausmu mehānisms. Cik tas ir smieklīgi un vienkārši! Kādam gribas varu, un viņš tagad valdīs. Kāda nožēlojama niecība Kosmosa priekšā es tagad valdīšu un noteikšu sev 25 tūkstošus. Un pārējie, pensionāri, var braukt pa latu! Tas saprāts ja mēs runājam par prātu un saprātu no tādām augstām kancelēm, tad par saprātu varētu labāk teikt, ka tā ir apziņa. Kosmiskā apziņa, kas ir katra sirdī kā mīlestība. Tas ir tās ilgas, ko neviens nevar definēt, bet kas ir. Bet prāts, kas būtībā ir domu pieredze, domu atmiņu kombinācijas, ir ļoti ierobežots. Jo viņš veidojies no tās iluzorās laika vēstures, kas ir Latvijai, kas ir pasaulē. Un tās ir ļoti maza apjoma informācijas, ar kurām tas prāts mēģina instalēties, manipulēties. Ar tādu domu, ka šī ir vienīgā patiesība un no tās patiesības jādabū ārā viss, lai apmierinātu šo viņam pašam nesaprotamo ķermenīti un viņa tās pilnīgi nesaprotamās jūtiņas. No šīs fundamentālās neizpratnes rodas ideja par varu. Jo apskaidrots cilvēks saprot, kas ir vara, bet viņā nepiemīt nevienas atoma vibrācijas vēlmē pēc šīs varas. Tad, kad šie vīrieši un normālas sievietes saprot, ka viss ir baigais noslēpums. Jo viss uzinstalēts ļoti noslēpumaini un dievišķi viltīgi. Un tikai tad, kad sākam atzīt šo lielo noslēpumu, kas ir eksistence, sākas kaut kāda pietāte, uzmanība un smalkjūtība pret to. Kā tad tas viss notiks. Tāpēc ir tik grūti tiem, kas saprot, kas vibrē, kas grib To. Viņiem ir grūti, jo nekur pasaulē inteliģence nevar ietekmēt politiskos procesus. Jo politika ir vara. Tāpēc vienmēr ir paralēle. Varbūt kultūra, teātris ir kaut kāda robežas dimensija, kur tā kā saskaras. Kur aiziet Hitlers klausīties Bēthovenu, kur aiziet mūsu prezidente klausīties operu utt. Viņi mēģina sakārtot attiecības, vismaz uz īsu laiku. Tas prāts diemžēl evolucionē, bet evolūcija principā viņa apzināšanās.

Ko saka lielie gudrie vīri? Apziņa, kosmiskā, Dievs tevī, katrā, universālā, inteliģentā Mīlestība, kas nav cilvēks un nav prāts, aizpiķēta ar prāta konstrukciju. Tāpēc prāts nevar ar prātu to saprast. Un tāpēc prāts jāapklusina. Un tas maigums, tas ir, no kā mēs baidāmies, bet visi grib. Visi grib maigumu! Bet viņam liekas, ka tajā stāvoklī eksistence vairāk nav iespējama. Tas ir tik ģenētiski iekodējies, ka starp cilvēkiem nav iespējamas normālas attiecības. Vēlreiz uzsveru, tas ir runājot tieši par vīriešu pasauli… Zināt, kā es iedarbojos uz dažiem profesoriem? Kuri saka: "Pēter, nu ko tu tur…" Es atbildu: "Profesor, tu drīz nomirsi. Kāpēc tu nemācies? Kas ir tavs prāts? Kur tu biji, pirms tu piedzimi?" Nemaz nevajag baigo fiziku. "Kur tu būsi, kad tu nomirsi? Tev taču mamma nomirusi, tu atceries?" "Jā." "Eku, mums nomira dakteris Ligers, kur viņš ir tagad?" "Pēter, tu beidz! Beidz mūs baidīt!" Es saku: "Bet, idioti, mācieties! Redz, kur mēs iztulkojām grāmatu! Ta nav galējā patiesība, bet tur tu uzzināsi." Bet tās bailes… Viņi ir profesori. Atvaino, Andri.

BUIĶIS: Nē, nekas, es arī domāju tev līdzīgi.

KĻAVA: Viens ir akadēmiķis, bet viņš zina tikai par savu molekulu, kā to izdzīt ārā no telpas. Citu neko viņš nesaprot. Kāda izglītība bija Jēzus Kristus mātei vai Skolotājiem, par kuriem rakstīja nu jau nelaiķe Ivanauskaite[16] savā grāmatā "Zaudētā Apsolītā zeme"? Ir ļoti jāstrādā pie šīs informācijas pasniegšanas un izglītošanas. Lai ir tā, ka 100 tūkstoši cilvēku zina patiesas zināšanas. Tam, kas ir šīs zināšanas, ir savi parametri. Tāpēc sabiedrībā vajadzīga kritiskā masa. Tas zina, tas zina un tas zina, un tie simts mērkaķi jau zina, ko mēs runājam. Un tad jau tas 101 zinās automātiski! Kādreiz esam par tiem mērkaķiem runājuši.

IJA: Tu kādreiz Majoros arī stāstīji, ka vislabāk, ja prāts ir tukšs! Lai tajā varētu ienākt informācija no Augstākiem Informācijas slāņiem. Ka prāts vispār visus samaitā, svarīgākā ir sirds gudrība.

KĻAVA: Prāts ir pieredze. Pieredze ir mirusī vēsture.

BUIĶIS: Mēs vairākkārt sarunā pieminējām bailes. Ta ir viena no vissmagākajām īpašībām.

KĻAVA: Tas ir sekas, Andri. Prāta stāvoklī tāpēc/kāpēc.

BUIĶIS: Es tieši par to gribēju runāt. Ja ir bailes… Tev, pirmkārt, ir bailes izrādīt, ka tev ir bailes, tu kļūsti agresīvs. Tev ir ļoti jāmācās. Visu mūžu jālasa, jāstudē, jāpārdomā, un, kas svarīgi, kad cilvēks jau ir mūža vidū vai mūža otrajā pusē, sākas dažādas personīgās problēmas, šķiršanās utt. Bet cilvēkiem uzbūvēts kaut kāds pasaules modelis, kurš ir ļoti vienkāršs. Tur nav nekādas pārpasaules vai aizsaules. Un pēkšņi tu, Pēter, kaut ko pasaki, un viņa modelis brūk kopā. Viņš to nevar izskaidrot un saka: "Beidz, Pēter! Beidz pļāpāt, nerunā, liec man mieru!" Jo viņš nevar iziet ārā no vecās čaulas un ieiet jaunā. Patiesībā aiz tā slēpjas bailes. Viņš nezina, vai varēs to izdarīt, un negrib izrādīties bezpalīdzīgs. Ir milzīga problēma, būt ar stipru gribu un būt gatavam līdz mūža pēdējai dienai mācīties. Pasaulē mēs zinām izcilības, kur astoņdesmit, deviņdesmit gadu vecumā tiek radīti izcili darbi. Šie cilvēki ir atvērti, spējīgi uztvert un arī saņem smalkās enerģijas. Bet tas notiek tikai tad, ja tu būsi tam gatavs.

KĻAVA: Tas jau būtībā noticis, pirms šī pasaule ir radīta, neatkarīgi no tā, vai mēs mācāmies vai mēs nemācāmies. Visas šīs indiešu, Dienvidamerikas vai tibetiešu tautas. Tada īpašība kā labestība īstenībā nav intelektuāls process. Labestība nav akadēmiska izglītība. Iznāk, ka mēs tagad gribam mākslīgi caur zināšanām nonākt pie mīlestības, labestības un siltuma. To, ko visi grib. Kas būtībā ir stāvoklis, bet ne zināšanas. Un te ir tas paradokss, ka zināšanas, ļoti akadēmiskas eksistences, separē un fragmentē un neļauj uztvert to, ko Einšteins gribēja kā vienoto apziņas lauku vai psī lauku. Pie tā var vienkārši nonākt. Vīri un sievas Latvijā, nav jābūt noskumušam, kā mēs to visu tagad sapratīsim! Tas nav tik sarežģīti. Jūs gribat kaķīti paglāstīt? Jūs tagad paglāstījāt kaķīti. Viņš nomurrājās tās ir zināšanas. Tas ir stāvoklis, kurā nonāca kaķītis un jūs. Šo zināšanu nevar izlasīt ne Bībelē, nekur kāds jūs noglāstīja… Tas attīstība sākas caur šo intuitīvo, praktisko, dievišķo pozitīvismu. Ko grib katrs. Tas nabaga Hitlers, puisis, to gribēja. Viņam arī gribējās tās Evas Braunas maigumu.

REŽIJA: Ta apziņa.

KĻAVA: Apziņa ir mīlestība, tā visu laiku ir mūžīga. Jo tu saproti, Rēzij pirms bija Rēzija, biji tu. Kristus vienā no evaņģēlijiem saka: "Svētlaimīgs tas, kurš sevi atceras, pirms šī pasaule bija radīta." Runājot no šīs augstās kosmogonijas viedokļa: apziņa, kas ir Dievs absolūts, kas ir Mīlestība, Gaisma, to, ko visi uz laiku pārdzīvos pēc nāves, kaut vai uz dažām sekundēm, ir Tas, ko visi grib un kas ir vienīgā realitāte, tad tā ir izpaudusies kā daudzveidība. Kā saprāts, kā laiks un telpa. Jo būtībā zinātne saprot, ka eksistence ir tīrais saprāts. To varbūt grūti saprast, bet pasakās tas ir stāstīts. Un senie tolteki[17] to zināja, senie ēģiptieši, senie jūdi zināja, senie esenieši, senie budisti. Zināšanas jau nav divas. Nav divas reliģijas, nav divas filozofijas. Ir interpretācijas daudzas, visādas, šiziskas… Tad, kad tu to atzīsti ka tava dzīvība, tava apziņa nav tavs roku darbs, ka tas vienkārši jau nāk līdzi, sākās tā īstā attīstība un smalkjūtība. Tu ar to integrējies. Akadēmiskais prāts bieži vien pat traucē. Vai arī tramplīns ir par lielu. Tāpēc ārstiem un skolotājiem šīs zināšanas ir kā bieds. Visu laiku bija mācīts tā, un tagad pēkšņi šādas zināšanas, matrice, kas ir skolotājs, kas ir ārsti, zinātnieki to nepieņems. Nav pietiekoša masa. Bet, ja runātu vēl desmit zinātnieki? Un vēl desmit ārsti! Visa tā spēle pārinstalētos uz augstāka līmeņa. Tad būtu citas izrādes, citas avīzes, citas grāmatas… Citi uzstādījumi. Tāpēc Latvijai vajadzīgs šis laiks, kurā sāktos šī jaunā pārprogrammēšanās. Ko Rēzija dara izrādē, ko Andris mēģina ar studentiem, ko es mazliet ar ārstiem, bērna vecākiem izstāstīt… Šis process ir ļoti lēns, bet mums tas ir jādara.

BUIĶIS: Mēs jau redzam par grāmatām. Iznāca "Hologrāfiskais Visums", iznāca grāmatas "Spēle galā: sagrauta ekonomika", par to, kādas ir cilvēces problēmas, "Domā vesels", "Notici sev", vesela virkne ļoti nopietnu grāmatu, kurās aprakstīti pēdējo piecu, desmit, divdesmit gadu jaunākie eksperimenti.

KĻAVA: Jaunākie pētījumi.

BUIĶIS: Kas pilnīgi sagriež daudzas lietas, arī sadzīvisko prātu, kurš it kā ir neapstrīdami skaidrs. Pēkšņi izrādās nekā! Viss ir daudz, daudz sarežģītāk. Tas, ka mūsu izdevniecības sāk šīs grāmatas tulkot, paies divi, trīs, pieci gadi jaunie ļaudis to pieņem ļoti vienkārši.

KĻAVA: Tas ir fantastiski!

BUIĶIS: Vajag pacietību. Un ar šo krīzi… Patiesībā tā lielā mērā ir apziņas krīze. Ja šīs krīzes nebūtu, mēs kļūtu par īsto patērētāju sabiedrību. Man būs tāda manta, kāda nav kaimiņam! Nopērc to, kaimiņš tevi apskaudīs. Šī krīze kaut kādā nozīmē Latvijai ir pagrieziena punkts. Kur vismaz viena daļa sabiedrības pavērsīsies uz gaišāko pusi. Es dzīvoju ar šādu optimismu un pārliecību.

RĒZIJA: Es klausos jūsos un, protams, vēlētos te sēdēt visu atlikušo mūžu. Runāt, justies pasargāti un droši, bet zinu, ka man tūlīt atkal būs jāiet uz ielas. Un atkal būs jāšaubās, un atkal virsū nāks bailes… Domājot par cilvēkiem, kuri lasa šādas grāmatas, vienā brīdi viņi to pieņem, vienā brīdī atkal sākas tā personības dalīšanās. Kad tu nesaproti, kā dzīvot tālāk.

Kaut kā jāpagriež tā seja pret sevi, pret savu sirdi un vienkārši jāapklust. Jāmācās apklust.

KĻAVA: Tas ir ļoti labi, kā tu stāsti. Es domāju, ka visiem, kuri nav draudzībā ar šo pasauli, bet ir draudzībā ar debesīm, ir grūti. Un otrādi, kā teikts Bībelē. Mans novēlējums tev un visiem (domāju, ka mums līdzīgi vibrē daudzi tūkstoši): svarīgi izturēt šo pirmo emocionālo domu kombināciju neapmierinātību, nepiepildītību vai neatbilstību tam, kas ir.

RĒZIJA: Vajag to pieņemt.

KĻAVA: Šīs lietas grūti mācīties, jo grūti ir sākumā. Bet, ja tu izturi un, tālāk mācoties, sāc praktizēt kādu vienu tehnoloģiju no tām zināšanām, ko tu mācies, vienreiz, otrreiz, trešo reizi iestājās līdzsvars. Arvien vairāk atbrīvojas domu kombinācijas, atskaites sistēma pašai pret sevi, kas žņaudz. Sievietēm ir grūtāk, viņas šīs smalkās enerģijas žņaudz vairāk nekā vīrieti. Bet, ja tu to pārvari, iestājas neiedomājams līdzsvars. Ta, kas biju vakar, ir mirusi. Rītdiena nav piedzimusi, bet šodien es praktizēšu šo tiešo apzināšanos, kā ir patiesībā. Ja pat uz vienu vai četrām sekundēm dabū šo stāvokli, ka tu atrodies savā pirmatnējā stāvoklī, kas tu esi īstenībā… Tas tik ļoti izskalo iepriekšējo atmiņu un pieredzi, ka tam gandrīz vairs nav nozīmes. Bet, ja tu piecpadsmit minūtes vari atrasties viendabīgā stāvoklī ar apziņu kas ir mūžīgais, kas esi tu pati, pēkšņi saproti, ka viņas jau ir tas, ko viņas pašas meklē… Ka viņas ir tepat, šeit un tagad tevī pašā. Iestājas tas piepildījums, ko nevar aizpildīt neviens. Tu, Rēzij, iesi uz teātri, tu, Andri, iesi pie studentiem, es iešu uz slimnīcu, tas tā viss notiks. Tieši tā kā tajā līdzībā dzenbudismā:

"Klausies, man teica, ka tu esi apskaidrojies?

-Jā, tā runā.

-    Un ko tu darīji pirms tam?

-    Es strādāju mežā, cirtu malku, taisīju skolotājiem ēst.

-    Ahā! Bet ko tu tagad dari, pēc apskaidrības?

-    Es strādāju mežā, cērtu malku, taisu skolotājiem pusdienas…"

Bet, zināt, kas ir? Tu vairs neesi tu. Ta vienkārši notiek. Tu it kā centies

uzlabot, bet tā ir kļūda, saka Skolotāji. Esi! Neuzlabo. Uzlabošanās notiek caur apzināšanos. Nevis prātā mēģinot tagad uzlabot Latviju, tas vienmēr noved pie haosa. Bet, ka tu atrodies sevī, pirms tu biji, kad tu piedzimi, ir uzlabošanās. Tim nevajag nekādas ārējas instrukcijas un instalācijas. Ta ir intuitīvā pieredze. Tads varētu būt ieteikums, runājot par Latviju, par prātu un saprātu. Tas nav viegli. Bet vai ir kaut kas interesantāks? Rītdien būs labāk? Nē, rītdien būs tā, kā būs. Šodien ir vislabāk. Šodien ir jau pilnība. Kolektīvo apziņu visu laiku grib ielikt rītdienā, rītdien Latvijā būs jaunas vēlēšanas un Latvijai būs labāk… Nebūs tā. Tikai tad, ja kolektīvā apziņa, miljoni var apskatīties, ka jau šodien viss ir pilnīgi dievišķi… šuhhh!!! tad iestājas lielais kvantu lēciens, kā tad varētu būt! Bet to vajag sākt ar sevi. Prāts visu laiku gribētu vēl labāk, vēl labāk, vēl… Bet kas ir labāk? Ko tu, cilvēks, zini, kas ir labi? Vajag ieraudzīt to, kas ir šeit un tagad, kā jau pilnīgu un pabeigtu svētību. Tāpēc jau Kristus teica: "Lai katrs paliek tajā vietā, kā tas Kungs nolicis. Esiet pilnīgi, kā mans Tevs debesīs ir pilnīgs." Un varētu pieteikt to vārdiņu šeit un tagad, uzreiz, jo tā ir.

Tad, kad tu samierinies ar to lomu, ko Kosmiskā apziņa pieņēmusi kā lomu kā Rēzija, kā Andris vai kā Lia, lai tam lomas nesējam vienkārši nav neiroze, nav izmisums un cerība. Tam tā jānotiek. Tāpēc jau Jungs teica, ka Rietumos nabaga cilvēki nevar tikt tālāk par ceturto izglītības klasi. Viņi grib saglabāt savu personību, savu nozīmīgumu. No-vēr-tē-jamī-bu! Tas rada šo agresiju, trauksmi, šo nemieru, tu visu laiku gribi būt par to, par ko tu nevari būt. Jo tu jau esi! Šis nemiers vai kolektīvā neiroze ir cilvēces agresija un paranoja, kurā slimo visi. Bērniem tas vēl nav, bērni skraida pliki pa jūras krastu un ir laimīgi. To visu mēs viņiem iepotējam pēc tam. Mūžīgajā izziņā pietrūkst fundamentālisms. Pat zinātnieki zina, ka matērija ir tikai 1/4 daļa no Kosmosa. Ceturtā daļa… Par ko jūs uztraucaties, cilvēki?

LIA: Paldies jums par šo sarunu. Pirms vairāk nekā simt gadiem, Berlīnē, Rūdolfs Šteiners noturēja ezotērikas stundu, atklājot to šādiem vārdiem:

"Spožāks kā Saule, tīrāks kā sniegs, smalkāks kā ēteris ir Es -

gars manā sirdī. Sis Es esmu es, es esmu šis Es."

Lai šī vārsma, kas iegūta no garīgas pasaules, ik rītu paceltu mūs pie mūsu augstākā Es.

4 • saruna

ANDRIS BUIĶIS, PĒTERIS KĻAVA un medicīnas zinātņu doktors HENRIKS GRIGALINOVIČS

LIA: Šodien ieskatīsimies "Hologrāfiskā Visuma" nodaļā par smadzenēm. Kurām, kā zināms, piemīt brīnumaina spēja fiksēt un atcerēties visu, kas ar mums noticis. Uvertīrai atgādināšu dažus teikumus no Maksa Friša2 '1 lugas "Santa Krusa", ko Nacionālā (tolaik Drāmas) teātra iestudējumā 1972. gadā sacīja Gunāra Cilinska tēlotais Pelegrīns:

"Tu jautā, ko es gribēju. Es sēdēju dzertuvē, pirms nedēļas. Un dzirdēju, kas šajā pilī dzīvo. Pavisam nejauši. Ja būtu citāda nejaušība un es to nebūtu dzirdējis, mēs šai pasaulē vairs nebūtu redzējušies. Simts soļu… Un mēs būtu viens otram aizgājuši garām. Tu un es, prom, naktī.

Divi cilvēki, ja viņi var šai laikā stāvēt vienā telpā, tagad un šeit, ka viņi dzīvo šajā laikā uz šīs zemes, tas man šķita tik brīnišķīgi! Un nekas vairāk."

Medicīnas zinātņu doktors, akadēmiķis Henriks Grigalinovičs

Kas tas ir par brīnumu, ka mūsu smadzenēm piemīt spēja atmiņā atsaukt pirms tik daudziem gadiem redzētas izrādes epizodi. Nereti arī, dzirdot kādu melodiju, apziņā uzpeld sen aizmirsti notikumi. Līdzīgas spējas piemīt smaržām, pat ēdienam, kas atgādina vecmāmiņu un bērnību… Vai tam visam ir kāds sakars ar cilvēka smadzenēm?

BUIĶIS: Ar smadzenēm tam ir sakars, neapšaubāmi. Bet vai tas viss ir tieši smadzenēs iekšā? To labāk varētu pasacīt mediķi.

Pirms dažiem gadiem biju divas reizes ielūgts Grieķijā, kur kopā bija aicināti zinātnieki un ekstrasensi. Tur ieradās arī tāds Hristoss Drosinakis, grieķu gaišreģis ar ekstrasensa spējām. Šobrīd viņš kopš 1969. gada dzīvo Vācijā, strādā institūtā Frankfurtē pie Mainas. Grāmatas par viņu priekšvārdā "No brīnuma pie zināšanām kādēļ ir runa par visvairāk testēto dziednieku pasaulē?"1 ' ir teikts, ka Vācijā vien ir vairāki tūkstoši cilvēku, kuri sevi sauc par dziedniekiem, bet neviens viņu spējas nav pārbaudījis, taču sensāciju kārie masu mediji viņus bieži sauc par Dieva izredzētiem brīnumdariem. Viņš priekšvārdā tiek nosaukts par "vienu no jaunāko laiku dziedniekiem" (sk. attēlu no. lpp.). Viņš gadiem ilgi nelaiž, garām nevienu iespēju piedalīties testos un pārbaudes eksperimentos. Pasaulē nav otra tāda dziednieka, kurš biežāk un intensīvāk būtu ārstu un zinātnieku apskatīts un testēts: universitātēs, klīnikās, ārstu privātpraksēs, privātos zinātniskos institūtos, dzīvajos testos kongresos un ieslēgtu kameru priekšā. Dziednieks vienmēr ir gatavs parādīt un izskaidrot, kā notiek garīgās ārstēšanas prakse, ir gatavs piedalīties atbilstošos pētnieciskos projektos. Tur ir viņa elektroencefalogrammas, viņš taisījis arī dažādus eksperimentus.

Bez šī, kā saprotu, autora priekšvārda, īsākus vai garākus priekšvārdus ir izteikuši seši dažādu valstu pārstāvji. Citēšu dažus.

Bulgāru doktors Antons Antonovs, 2003. gadā saņēmis Šveices parapsiholoģijas prēmiju, vada Cilvēka biofizikālo fenomenu centru: "Cilvēka smadzenes sastāv no 80 procentiem ūdens. Ar savām neticamajām spējām apstrādāt informāciju tās ir daudzkārt bagātāka sistēma par jebkuru citu sistēmu dabā. Pazīstamais gara dziednieks Hristoss Drosinakis apveltīts ar spējām cilvēkus un citas dzīvās sistēmas, kā arī fizikāli ķīmiskos procesus no dažādiem attālumiem tieši ietekmēt. Viņa līdzdarbošanās zinātniskos pētījumos spēlē būtisku lomu mūsu pūlēs atklāt dabas noslēpumus."

Krievijas Zinātņu akadēmijas loceklis Aleksandrs Dubrovs, viena no Austrumeiropas bioenerģētikas pētījumos izcilākajām personībām, saka, ka terapijas forma ar lūgšanām, garu izsaukšanu, roku uzlikšanu un tīri mentālu iedarbību ir tikusi uzskatīta par neparastu, noslēpumu pilnu parādību. Tālāk viņš izsaka interesi analizēt pētījumus ar Drosinaki, jo tas dod iespēju saprast garīgo mijiedarbību starp cilvēkiem un viņu bioenerģētiskajiem laukiem.

Vēl izsakās doktors Alekss Eberle (AlexN. Eberle) no Bāzeles, Šveices Dabiskās ārstēšanas biedrības profesors Alekss Šneiders (Alex Schneider), doktors Rolands van Vijks (Roeland van Wijk) no Nīderlandes, doktors I i lips Filipovs (Philipp Philippov) no Bulgārijas.

Piemēram, Frankfurtē, sēžot zem aparatūras, kur visi redz viņa smadzeņu viļņus, pa kuriem iet transformācijas (par to rakstīts arī Talbota "Hologrāfiskā Visuma" pirmajā nodaļā), Drosinakis iedarbojas uz ūdeni. Divas menzūras atrodas Pēterburgā, divas Bulgārijā, un vienā eksperimentā viņš iedarbojas uz ūdeni, kas atrodas laboratorijā Vladivostokā. Attālums trešdaļa no zemeslodes, desmitiem tūkstoši kilometru. Praktiski viens no šo izmēģinājumu secinājumiem ir, ka būtībā šie efekti ir neatkarīgi no attāluma.

LIA: Kā šī iedarbība notiek?

BLUĶIS: Radot kādu efektu! Piemēram, vienā ūdenī temperatūra paaugstinās, tas tiek konstatēts ar precīzu termometru. Vai arī viņš iedarbojas uz kādu cilvēku, kurš attiecīgi uz to reaģē. Drosinakis un jau pieminētais Viljams Tillers to sauc par smalkajām enerģijām. Tas ir tas, par ko esmu simtprocentīgi pārliecināts. Tikai šajā aspektā pasaulē ir dažādi viedokļi.

Kā jau rakstīju grāmatas ievadā par jaunajām enerģijām un tas, ko runāju arī vienā lielā sanāksmē, kad ASV pie varas nāca Obama, aiz kura nestāv naftas magnāti kā aiz Buša: alternatīvo enerģiju speciālisti uzrakstīja Obamam un kongresam divu lapaspušu vēstuli un klāt vēl 25 lappušu garu šo jauno enerģiju pamatojumu. Pasaulē tik nopietni spēki iesaistīti! Ja šiem procesiem nopietni seko desmitiem gadu, šīs lietas iet cauri šodienas zinātnei.

LIA: Turpināsim par smadzenēm. Kā jau minējām, "Hologrāfiskā Visuma" divas pirmās nodaļas ir vissarežģītākās. Tiek runāts par dažādiem pētījumiem dažādos laikos: vienam zinātniekam šķiet, ka atmiņa fokusējas pie deniņiem, citam savādāk, pēc tam izrādās, ka atmiņu saglabā visas smadzenes. Tas apstiprinās pētījumā ar žurkām, kur viņām smadzenes pat tiek sagrieztas gabalu gabalos, pēc tam saliktas atpakaļ un smadzenes atkal saslēdzas. Atmiņa strādā, žurkas dodas pēc barības… Vienmēr licies, ja notiek kāda katastrofa un, nedod Dievs, kaut kas notiek ar smadzenēm, tad ir beigas. Jūs visi trīs esat tādi speciālisti! Nu, paraksturojiet, lūdzu, smadzenes. Smadzeņu iespējas, ko mēs zinām, ko nezinām?

BUIĶIS: Grāmatā jau bija redzams to pašu Pribremu, to pašu Bomu, viņu uzskatus gadu desmitiem nepieņēma, arī pataisīja par muļķiem. Pasaules vēsturē šī nelaime visu laiku atkārtojas, jo liela sabiedrības daļa ar lielām grūtībām pieņem jaunas idejas.

LIA: Tur. tiek runāts arī par fotogrāfisko atmiņu. Man jaunībā tēvs mācīja ieraugi skaistu dabas skatu, piever acis un nofiksē to savā atmiņā. Izdevās!

BUIĶIS: Hārvarda universitātes redzes pētnieki Dāniels Pollens un Maikls Trektenbergs 1972. gadā izvirzīja hipotēzi, ka to, kāpēc dažiem cilvēkiem piemīt šāda fotogrāfiska atmiņa, var izskaidrot ar hologrāfisko smadzeņu teoriju.

Džordžtaunas universitātes profesors, neiroķirurgs Karls Pribrems, ko esam jau pieminējuši iepriekšējās sarunās, pieļāva, ka atmiņas sadalītas nevis pa šauri lokalizētiem centriem, bet pa visām smadzenēm. Pacienti, kuriem kāds smadzeņu gabaliņš tika atdalīts, no atmiņu traucējumiem necieta. Ja tika izņemta lielāka smadzeņu daļa, pacienta atmiņas gan kļuva miglainākas, tomēr no operāciju zāles neviens neiznāca pilnīgi zaudējis atmiņu.

1980. gadā Konektikutas universitātes psihologs doktors Kenets Rings piedāvāja ideju, ka tās pieredzes, kuras cilvēks gūst uz nāves sliekšņa, var izskaidrot ar hologrāfisko modeli. Rings, kas ir starptautiskās pirmsnāves pieredžu asociācijas prezidents, tic, ka šādas pieredzes, kā arī nāve pati par sevi būtībā nav nekas vairāk kā personas apziņas pārvietošanās no viena hologrammas realitātes līmeņa uz kādu citu.

LIA: Grigalinoviča kungs! Jūs cilvēku smadzenes esat turējis rokās. Nerunājot nemaz par Rīgas gaišreģa Eižena Finka smadzenēm, arī citas. Vai tiešām ir tā, ka smadzenes var sajaukt, izjaukt, salikt un atkal viss sākas no gala?

GRIGALINOVICS: Es esmu ļoti grūtā situācijā. Esmu patologs, pieradis visu, ko var redzēt, aptaustīt, lai pārliecinātos, ka tā ir realitāte. Un pēkšņi, pateicoties jums visiem trijiem, man ir radusies cita sapratne, es jau lidinos kādā hologrammā. Bet atbildēšu uz jūsu jautājumu.

Ja skatāmies uz parasta, normāla cilvēka smadzenēm, kā mums mācīja skolā un anatomijā, tā ir vissarežģītākā matērijas daļa, kas ir atbildīga par visiem mūsu dzīvības procesiem par kustībām, dzirdi, ožu, atmiņu utt. Bet izrādās, jūs nupat skaisti pateicāt, ka smadzenes var jaukt, sajaukt un tomēr visi tie nosacījumu refleksi, ieradumi vai paradumi, sauciet kā gribat, kas mums bija līdz tam, saglabājas. Kāpēc? Izrādās, tik tiešām, smadzeņu atmiņa ļoti labi iederas šīs hologrāfiskās atmiņas jeb hologrāfiskā Visuma teorijā. Ne tikai kaut kādā atsevišķā smadzeņu daivā, kas ir atbildīga par kādu noteiktu funkciju, piemēram, pakauša daivā, kas it kā atbildīga par redzi. Izrādās, gluži tā nav. Tas pats redzes centrs, kas atrodas pakauša daivā. Bijām pārliecināti, ka informācija, kas nāk no ārpuses, tās fotonu plūsmas nervus opticus tur nokļūst pa redzes nervu. Nē. Izrādās pa ceļam tā tiek vēl apstrādāta deniņu rajonā. Ja operācijas laikā jūs pieskaraties, pieņemsim, deniņu rajonam, jūs atkal varat redzēt krāsas, krāsainas bildes, nemaz nevajag pakauša daivu, kurā it kā līdz šim tas bija noteicošais.

Kas tad ar šīm smadzenēm notiek? Katra normāla cilvēka galvaskausā ir 1,4 jeb 1,5 kilogrami smadzeņu masa jeb 0,5 litri tilpums.

LIA: Delfīniem trīs kilogrami.

GRIGALINOVICS: Indijas zilonim vairak nekā pieci. Jūs pieminējāt, ka esmu turējis rokā Finka smadzenes. Jā. Aspirantūras laikā man nācās izdarīt vairākus simtus autopsiju jeb sekciju, esmu redzējis daudz un dažādas smadzenes. Tas visas vairāk vai mazāk bija saprotamas.

Lielās puslodes labā, kreisā, bija atsevišķās daivas, griezumā normāla morfoloģija utt. Taču kādā dienā man uz galda atradās cilvēks, kura slimības vēsturē rakstīts Eižens Finks. Toreiz šis vārds man neko neizteica, taču, kad atvēra viņa galvaskausu, biju pārsteigts. Tadas smadzenes es nebiju redzējis! Tur bija ļoti interesantas anatomiskas īpatnības, par kurām līdz šai dienai nav īstas skaidrības. Tie nebija dziedzeri, bet kaut kādi anatomiski izaugumi, kas iespiedušies gan cietajā smadzeņu apvalkā, gan tālāk pašās smadzenēs. Lūk, šorīt es sapratu, ka tie ir sava veida kondensatori. Kā automobilim, kas uzkrāj kaut kādu elektrību. Arī tie, iespējams, uzkrāja kaut kādu enerģiju. Un Finkam tas bija ļoti, ļoti izteikts. Tālāk viņam bija ārkārtīgi neparasts smadzeņu krokojums! Zinātnieki pierādījuši, ka intelekts un visas šīs smadzeņu funkcijas nav atkarīgi no smadzeņu svara, bet tieši no šīs pelēkās vielas krokojuma. Jo lielāks krokojums, lielāka virsma, pastāv lielākas iespējas uztvert gan kosmisko enerģiju, gan telepātiju, gan domu raidīšanu. Visu to, ko darīja Finks! Toreiz gaišreģim arī bruka virsū, ka viņš ir šarlatāns utt. Bet gadu gaitā pierādījies, ka 99 procenti Finka paredzējumu ir absolūti piepildījušies! Kāpēc?

Es tiešām ļoti ātri apēdu šo Talbota grāmatu, un tagad, ja mēs skatāmies no šīs teorijas, tas ir ļoti vienkārši. Finkam pastāvēja iespēja, ka viņš varēja pieslēgties šai vibrāciju pasaulei. Un, cik interesanti, par vibrācijām. Te ir smadzeņu viļņi dažādās amplitūdās, kas parasti strādā no 0 līdz kādiem 30 herciem. Bet uzbudinājuma stāvoklī šīs svārstības aiziet pāris simtus hercos. Un tur, kur atrodas čakras, pat tūkstošos. Finkam, kā bija? Viņš, lai varētu pieslēgties, spēlēja arfu.

BUIĶIS: Ā-ā-a… Cik skaisti!

GRIGALINOVIČS: Jā. Izrādās, ka arfas skaņām ir tā pati frekvence, un to es sapratu tikai pateicoties jums. Tas izskaidro vairākas Finka nesaprotamās parādības, par kurām varētu runāt ilgi, bet es piezemēšos un atgriezīšos pie jautājuma par smadzenēm. Tad lūk! Ja normālam cilvēkam smadzeņu garozā ir vairāk nekā miljards šūnu, bet pelēkajā vielā sievietēm 28,3 miljardi neironu, par ko atbildīga visa mūsu intuīcija, domāšana utt. Vīriešiem, es ļoti atvainojos, ir 38 miljardi. Kāpēc Dieviņš tā izkārtojis, nezinu. Šis skaits jau nedod atšķirību vīriešu un sieviešu ziņā, svarīga ir funkcionalitāte. Kaut gan mēs zinām, ka katrai funkcijai jābūt materiālam substrātam. Smadzenes, par kurām, likās, līdz šim ļoti labi zinājām, šodien praktiski vairs nezinām neko. Jo, ja mēs skatāmies no šī hologrāfiskā viedokļa, tad visi smadzeņu centri, visas struktūras, kas it kā atbild par kaut kādu noteiktu funkciju, tas viss pārklājas. Un tas man ļoti patīk. Jo šī pārklāšanās ļauj saprast, kā iespējams izskaidrot šīs paranormālās lietas. Kā var redzēt pagātni, ieskatīties nākotnē, redzēt informāciju, kas ierakstīta paralēlās pasaulēs.

Iepriekšējā sarunā dakteris Kļava stāstīja par Irēnas kundzi. Ta ir franču aktrise Irēna Mūze, kura, ievadīta hipnozē, redzēja savu nākotni. Pēc pāris mēnešiem šis redzējums piepildījās, viņa sadega. Šeit es gribētu izteikt savu viedokli. Labi, viņa redzēja savu nākotni. Kad 14. jūnijā piecos no rīta Šķirotavas stacijā Finku ielika vagonā, kur jau sēdēja Benjamiņa kundze un prasīja: "Klausies, tu tik gudrs, kāpēc neparedzēji, ka tevi vedīs prom?", Finks atbildēja: "No likteņa nav iespējams izbēgt. Tāpēc es nopirku siltos filcu zābakus." Kurus viņam pēc tam, bez šaubām, nozaga. Es domāju, ka no likteņa tomēr var izbēgt, piemēram, tā pati Irēna. Ja viņai par to būtu pastāstīts, iespējams, viņa būtu izvairījusies.

Man dzīvē laimējās būt par ekspertu slavenajam gaišreģim Volfani Mesingam, kurš Jūrmalā bija sanatorijā. Es jauns puika, tikko aizstāvējis medicīnas zinātņu doktoru, un vēl divi profesori. Mesingam bija aizliegts uzstāties pilsētās, jo viņš bija pareģojis Staļina dēlam, lai nelido ar lidmašīnu. Kurš paklausīja, protams, palika dzīvs, bet visa komanda nositās. Manuprāt, šie pareģojumi cilvēkam būtu jāzina, lai viņš varētu pasargāties. Bet, lūk, Mesings, ari runājot par smadzenēm, viņš varēja paņemt cilvēku pie rokas, aizvest viņu līdz kādam galdam vai pie kāda cilvēka. Tas muskuļu mikrovibrācijas… Interesantākais tas, ka jūs varējāt paņemt kādu grāmatu, atšķirt to un, skaļi neko nesakot, domāt par izlasīto. Un viņš, atrazdamies istabas pretējā stūrī, mierīgi pasaka tāda un tāda lapaspuse, rakstīts par to un to. Toreiz es neko nesapratu, šodien tas ir ārkārtīgi vienkārši.

Mesings piedāvāja mums visiem nostrādāt kopīgu eksperimentu. Viņš izies no istabas, mēs noslēpsim kādu priekšmetu, bet viņš, ienākot atpakaļ istabā, to tūlīt atradīs. Viens no maniem kolēģiem paņēma pildspalvu un, zināt, vecās sanatorijās logu slēģi ir iekšpusē, nolika to aiz slēģiem. Bija šajā telpā arī veca krāsns. Es mirkli iedomājos, vajadzētu uzlikt to pildspalvu uz krāsns, interesanti, ko viņš tad darītu. Mesings ienāk, trīs soļus no loga apstājas un saka: "Tas nevar būt, tas ir ļoti augstu, vajadzīgas kāpnes. Un nemaisi man strādāt!" Viņš publiski mani izpļaukāja, neviens nesaprata, kas notiek. Tad Mesings piegāja pie loga un paņēma pildspalvu. Pēc tam pienāca pie manis un teica: "Klausies, puisi, tev ir ļoti spēcīga enerģija. Bet citreiz tu tā nedari!"

LI A: Izstāstīšu jums vēl kādu patiesu gadījumu. Uz Bērnu slimnīcu no Liepājas tika atvests puisītis, kuram no sestā stāva balkona tīši vai netīši bija uzmesta lielā kuvalda, veseris. Šādā situācijā bērns nonāk uz operāciju galda, smadzenes bojātas. Un paliek dzīvs, normāls puisītis, viss kārtībā. Paldies Dievam, lai gan izklausās neticami!

KĻAVA: Viss ir liktenis. Un liktenis varbūt arī bija tas, ka tā Irēnas kundze neuzzināja to iespējamību. Tāpat, kur ļoti daudzi gaišreģi strādājuši un pateikuši informāciju. Ābramam Linkolnam vai Kenedijam bija teikts: "Nedari to!" Bet liktenis ir tas, ka tu tajā brīdī dzirdi, kas tev jādzird, un tu dari, kas tev jādara. Tajā pašā reizē ir daudzi fakti, kad cilvēks zina, bet nekas nemainās.

Pirms es tev atbildu par puisīti, konkrēts, oficiāls gadījums, zināms pasaules zinātnē. Amerikā bija kāds students, kurš no cita štata atbrauca pie mātes brīvdienās. Un mammai ļoti negribējās, ka viņš pirmdien brauc prom, atpakaļ uz savu universitāti. Mātei bija tāda intuīcija, ka dēlam nav jābrauc. Taču viņa nevarēja pateikt, kāpēc. Un viņa savu dēlu, kurš noguris gulēja, tajā rītā nepamodināja. Lai viņš turpina gulēt, lai nokavē to lidmašīnu. Ar tādu prieku, būs vēl vienu dieniņu kopā ar mīļoto mammu. Viņa svētlaimē, mātes mīlestībā gatavo brokastis, televizors virtuvē ieslēgts, un māte redz, ka lidmašīna, ar kuru bija jālido viņas dēlam, paceļoties ir nokritusi. Mātei, protams, bezgalīgas šausmas un pateicība Dievam, ka providence ir dēlu paglābusi. Viņa klusi ieiet istabā, skatās uz dēlu un raud aiz laimes, ka viņš palicis dzīvs. Ka viņa nosargājusi dēla dzīvību. Paiet stunda, dēls neceļas. Paiet divas… Pulkstenis pustrīs dienā, dēls neceļas. Māte iet viņu modināt. Dēls gultā ir beigts.

Redz, te ir otrs gadījums! Ja tā informācija pie Dieva ir izņemta viņa bija izņemta. Vienalga, kādā gadījumā. Tādus gadījumus stāstīja Ņikuļins[18]kā viņš bija izglābts, Hitlers četrreiz bija izglābts ar tādām sajūtām… Tāpēc arī Edgars Keisijs, slavenais gaišreģis, uzskata, ja tā Irēna būtu arī uzzinājusi, tas būtu viņas liktenis. Bet viņas liktenis bija neuzzināt. Tāpēc viņa neko nevarēja izmainīt.

Tāpat var runāt arī par šo zēnu, ko tu minēji. Aizvakar es biju kādā no Latvijas pilsētām un atvedu uz slimnīcu bērnu, kuram bija cukura diabēta koma. Un tas matemātiskais skaitlis viņam, kas liecina par dzīvības iespējamību, ir 6,7… Tādi skaitļi principā ir beigtai gaļai tirgū, tāda ūdeņražskābe. Bet bērns pēc divām dienām no reanimācijas dziedādams aizgāja uz nodaļu. Ta ir laime un pateicība Dievam un liktenim. Gadījums it kā gandrīz nav saistāms ar zinātnisko materiālismu, bioķīmiju un dažādām teorijām. Kā apziņa spēj izdzīvot tādā ķermenī? Vai kā apziņa spēj ietekmēt to ķermeni, lai viņš spētu izdzīvot? Te jau ir zinātnes jautājums! Tāpēc, par šo zēnu runājot, mēs ļoti daudz ko nezinām.

Lai cilvēki saprot mani pareizi, joga nozīmē dari! Dari līdz galam visu, ko tu māki, ko tu zini, neatkarīgi no tā, ko domā Dievs un kā Dievs grib. Bet no mūsu, no ārstu puses, nedomājot varbūt tai brīdī par tik augstām zinātnēm, matērijām un potencionalitātēm, kas ir liktenis vai nav, mums jāizdara viss, kas šeit uz zemes ir iemācīts, saprasts, piespiests. Šajā plānā lai būtu izdarīts viss. Un tad jau… kā tas Kungs nolems, tā būs. Tāpēc jau ļoti daudziem moderniem zinātniekiem, kas nodarbojas ar gēnu inženieriju, un citi ar biotehnoloģijām, tas pats Pēteris Garjajevs, viņa ģenētika, kas ārkārtīgi interesanta, tā pārmet: jūs iejaucaties Dieva ziņā! Bet embriologs labi saka: mēs jau to dzīvību neradām. Mēs saliekam to spermatozoīdu ar olšūnu kopā. Mēs dodam iespēju. Bet, vai tas būs embrijs vai cilvēks tas tiešām no Dieva Ta Kunga atkarīgs.

Un zem tā Dieva Kunga mēs saprotam katrs savu aprobežotības līmeni. Uztverot to kā Absolūto informāciju vai gribas informācijas izpausmi. Tāpēc attīstība pieprasa ļoti inteliģentu šo jautājumu izpratni. Un šīs inteliģentās izpratnes ieviešanu mūsu praktiskajā, it kā materiālistiskajā dzīvē. Es uzsveru it kā. Jo augstākās zināšanas jau saka arī matērija ir apziņa. Zinātne tuvojas tai izpratnei, ka arī akmens ir apziņa. Mūsu Birznieka-Upīša "Pelēkā akmens stāsti" vai "Vecā zirga stāsti", kas bija Ļevam Tolstojam par savu dzīvi…

Dievišķā inteliģence uzsver, ka mums jāattīstās uz izpratni, to arī Einšteins teica un Andris saka, par pirmatnējo psī lauku. Kad vienīgā realitāte ir tikai apziņa un tas, kā viņa manifestē. Tāpēc šī hologramma un apziņa, un zinātne, arvien tuvāk un tuvāk tas integrālais loks saslēdzas visai izpratnei. Par to, kā notiek lietas.

LIA: Mani interesē cilvēka apziņas spējas ne tikai atcerēties, bet arī aizmirst. Mēs še, Latvijā, ļoti bieži un ātri daudz ko aizmirstam, ko mums vajadzētu atcerēties. Ne velti saka cik mūsu atmiņa ir īsa!

KĻAVA: Varbūt lai sāk mūsu cienījamais ciemiņš. Kādas ir jūsu domas?

BUĪĶIS: Jā, arī mani tas ļoti interesētu, ar lielu prieku klausos.

KĻAVA: Ne tikai, ka mēs paši runājam.

LIA: Ciemiņš varētu atgādināt, kādu savienību viņš noslēdza ar Dievu septiņu gadu vecumā. Nav nemaz jāskatās, kas notiek ar franču aktrisēm.

GRIGALINOVIČS: Pavisam īsi. Kad man bija septiņi gadi, Rīga plosījās milzīga poliomielīta jeb bērnu triekas epidēmija. Man trāpīja šis vīruss, nolika uz gultas, totāli paralizētu, no kakla līdz kāju pirkstiem. Nevienas kustības, mani grozīja no sāna uz sānu, baroja, toreiz pamperu nebija, kā jūs saprotat, tas viss bija ļoti skumji. Nebija nekādu preparātu, nekas nebija.

KĻAVA: Bet elpošana jums bija saglabāta vēl?

GRIGALINOVIČS: Jā. Ta kā nāku no mediķu ģimenes, četrās paaudzēs esam mediķi, tad pie tēva atnāca toreiz labākais bērnu ārsts, profesors Bieziņš un, stāvēdams pie manas gultas, teica: "Sitas puisītis ilgi nedzīvos, gādājiet sev jaunu dēlu!" Cits man nekas neatlika, sāku lūgt Dievu: "Mīļais Dieviņ! Ļauj man kādreiz tikt uz kājām. Ja es tikšu uz kājām, noteikti būšu ārsts, zinātnieks un cīnīšos ar šo ļauno bērnu trieku. Lai izpestītu cilvēci no šīs nelaimes." Līdz kādā jaukā dienā pēkšņi sāku just, ka pirksti sāk kustēties, roka sāk satvert karoti un desmit gadu vecumā mācījos otrreiz sākt rāpot. Solīdams atrast līdzekli, kā likvidēt šo slimību, tajā pašā laikā apņēmos, ka man nekad nebūs savas personīgās ģimenes, savas personīgās dzīves.

Kad Medicīnas institūtā biju nonācis līdz trešajam kursam, profesors Bieziņš saka: "Grigalinovičs? Manam kolēģim bija puisītis, viņš sen jau kā miris." Es atbildu: "Profesor, tas esmu es". Viņš neticēja. Asaras acīs, viņš mani aptaustīja un teica: "Tas ir brīnums." Tajā pašā 1955. gadā, kad biju trešajā kursā, ASV tika atrasta vakcīna pret polio, un man vairs nebija tur ko darīt. Bet, tā kā vienošanās noslēgta, nolēmu savu dzīvi veltīt nākošajam briesmonim, vēzim. Visi mani zinātniskie darbi, arī abas disertācijas, kandidāta un doktora, veltītas vēža problēmas risināšanai. Šis darbs, manuprāt, beidzies samērā sekmīgi, jo esmu nonācis līdz tam, ka varu definēt, kas tas vēzis īstenība ir un kā no viņa var tikt vaļā. Visus savus patentus atdevu pasaulē lielākajai klīnikai -Meijo klīnikai, Ročesterā, ASV, kur esmu maisījies vairāk nekā desmit gadus. Pašreiz tur notiek izmēģinājumu pētījumi, un, ja Dievs dos, viss aizies un būsim kaut ko no Dieviņam apsolītā izpildījuši.

Jūs jautājāt par apziņu un tamlīdzīgām lietām. Redziet apziņa, līdz šim zinātnē ir zināms, atrodas tik tiešām smadzeņu kreisajā puslodē. Bet, ja mēs līdz šim domājām, ka smadzenes ir tas centrs, kas visu regulē, liek kustēties mūsu muskuļiem utt., gluži tā viss nav. Jo eksistē tādi aparāti, rupji aparāti kā elektroencefalogramma, elektrokardiogramma, elektromiogramma, kas mēra mūsu pašu radīto elektrību. Un, ja šodien elektrokardiogrammu ar pūlēm, es atkārtoju, ar pūlēm var atšifrēt speciālists, jo ir tā saucamie mēmie infarkti, kur neko nevar redzēt, tad elektroencefalogrammu, vienmēr esmu teicis nav dzimis cilvēks, kas spējīgs pilnībā atšifrēt visus tos viļņus un svārstības.

Parasti saka, nu, alfa ritmus salīdzina utt. Piemēram, elektromiogrāfi, kairinot muskuli, konstatē, ka elektroencefalogramma vēl neko nesaka. Tatad pirmais, kas darbojas, ir muskulis, un tikai pēc tam nāk impulss no smadzenēm, kas it kā būtu likušas tam muskulim kustēties. Kāpēc? Atkal pateicoties hologrāfiskajam Visumam. Iznāk, ka tiešām zinātne tagad ir ar kājām gaisā un mēs nokļūstam arvien tuvāk un tuvāk dzīvības un dzīves noslēpumiem.

Mani fascinē viens ļoti labs amerikāņu zinātnieks, doktors Džefrijs Tompsons, kurš izstrādājis "Mazo miega mašīnu", kas dažu minūšu laikā palīdz iegrimt dziļā un veselīgā miegā. Šī ierīce darbojas, atskaņojot nomierinošu mūziku un vienlaicīgi raidot Delta viļņu impulsus. Impulsi līdzīgi tiem, ko rada smadzenes visdziļākā miega laikā. Bet Tompsonam pieder arī doma par to, ka ļoti grūti pateikt, kur cilvēka ķermenis sākas un kur beidzas. Ja viņš reaģē 500 kilometru attālumā, tas ir ļoti nopietni.

Šos vārdus viņš pamato ar ASV bruņotajos spēkos izdarītu eksperimentu. Stobriņā izpumpēts gaiss, tur, protams, atradās daži fotoni, un, kad tur ielika dzīvu DNS[19], kas bija ņemta no zaldāta mutes dobuma šūnām, visi fotoni izveidoja regulāru, skaistu formu. Kad DNS izņēma ārā, šī struktūra tur palika.

Nākošais mēģinājums. Šo DNS, kas bija stobriņā tālu no donora, kairināja ar pozitīvām vai negatīvām emocijām. DNS momentā deva elektriskus impulsus. Tas pats notika, kad šo DNS struktūru nogādāja 500 kilometru attālumā. DNS uz impulsiem reaģē tajā pašā mirklī''. Kad to pārbaudīja ar Kolorādo atomu pulksteni, kas ir ļoti precīzs, ar nobīdi viena sekunde miljons gados…

BUIĶIS: Aptuveni tā, milzīga precizitāte. Citiem vārdiem, reakcija starp emociju un šūnu reakciju bija nulle. Te jāatceras, ka vienā no iepriekšējām sarunām tika atzīmēts, ka informācijas pārnese notiek miljardu reižu ātrāk kā gaismas ātrums. Tādēļ arī pulkstenis šo sīko laika momentu nespēj fiksēt.

GRIGALINOVIČS: Nu, luk! Šis Kolorado pulkstenis paradīja, ka viss notiek tajā pašā brīdī. Tatad nav nekādu raidīšanas viļņu turp un šurp.

Tas notiek tepat. Kāpēc? Hologrāfiskais Visums, kur viss notiek vienlaicīgi. Profesoram Buiķim rokās ir skaista grāmata "Mīlestības dziedinošais spēks". Ir arī dažādas filmas. Ar leikēmiju slima meitene iemīlējusies, un mīlestība izdziedina. Es jums pateikšu vēl vairāk. Ne tikai mīlestība dara brīnumus. Arī manā praksē. Atcerieties Latvijā 67. gada vētru, pēc kuras attīrīt tajā cietušos mežus ienāca daudz gucuļu. Vienam no viņiem uzkrita baļķis, un uz kājas attīstījās sarkoma. Mežonīga sarkoma. Traumatoloģijas institūtā sacīja: kāja jāņem nost, metastāzes plaušās, beigta balle. Bet viņš atbildēja nē. Izrakstījās un aizbrauca atpakaļ uz Ukrainu. Pēc pusgada šis cilvēks atbrauca uz Rīgu ar abām kājām, rentgenā metastāžu nav. Starp citu, sarkoma ir ļaundabīgāks audzējs par vēzi, attīstās daudz ātrāk. Brīnums? Bet brīnumu nav. Izrādās, ko viņš darīja? Viņš aizbrauca uz mājām, un viņa kopiena kolektīvi lūdza Dievu un dziedāja dziesmas. Toreiz es to nevarēju izskaidrot, šodien no hologrāfiskā Visuma tas ir vienkārši. Toreiz mēģināju zinātniski skaidrot, ka tās ir vibrācijas. Dziesma dod attiecīgu frekvenci, un acīmredzot tajās sarkomas šūnās iestājās rezonanse un tās sabruka. Piedodiet, es par daudz runāju.

Doktora Marena Hofmana grāmata "Mīlestības dziedinošais spēks"

KĻAVA, BUIĶIS: Nē, nē.

BUIĶIS: Esmu sajūsmā par jūsu stāstīto. Ļoti interesanti.

GRIGALINOVICS: Tagad, kad mēs to zinām, varam saprast visas tā saucamās nesaprotamās lietas. Arī manu iemīļoto Eiženu Finku, kuram Maskavas ielā 179 atklāts namiņš. Savulaik tur atradās Finka fotodarbnīca, kurā viņš pieņēma arī klientus zīlēšanai (mani uzaicina tur kā krusttēvu). Tagad tas viss kļūst izskaidrojams, arī milzīgais lūgšanu spēks. Man Dieviņš uzklausīja tikai manu solo lūgšanu, man nebija apkārt, kas varētu lūgt.

LIA: Bet tā bija bērna lūgšana!

GRIGALINOVICS: Jā, dakteris Kļava var to apliecināt, ka bērniem ir daudz lielākas iespējas piekļūt šiem Informācijas laukiem.

KĻAVA: 1a ir.

GRIGALINOVICS: Bērniem intuīcija daudz vairāk izteikta. Mes ar savu izglītību esam nobloķēti, nobremzēti, pataisīti vienkārši truli. Kad Amerikā uzzināja šo gabaliņu no manas biogrāfijas, mācītājs sacīja: "Nevajag meklēt brīnumus tālu, jūsu vidū ir brīnums, variet viņu aptaustīt."

KĻAVA: Par šiem bērniem. Manā pieredzē daudz tādu bērnu redzēts. Ar kuriem reanimācijā mēģināts runāt par apziņas gaismas tehnoloģijām. To ir ļoti grūti zinātniski, materiālistiski pierādīt, no kā tam bērnam paliek labi. No antibiotiķiem, elpināšanas vai kādām speciālām imūnterapijas metodēm. Vai no tā, ka viņš strādājis ar apziņu savā virtuālajā pasaulē. Katrā ziņā par to tiek runāts arī šajā grāmatā.

Es parasti stāstu piemēru, kas tika oficiāli datēts un rādīts arī Amerikas televīzijā, par 12 gadus vecu puisīti, kuram pie stumbra ir audzējs, arī kājiņas paralizētas… Viņš tikai ar kompjūteru var kādas spēlītes mazliet spēlēt. Un atkal, pateicoties Dievam, pie viņa nāca sociālais darbinieks, kurš ar šo puisīti strādāja. Un viņš teica: "Klausies! Tu spēlē kompjūteru. Šī eksistence arī ir prāta kompjūters. Paņem un uzvari to audzēju!" Puisītis jautā, kā? Darbinieks parādīja zēnam to viņa magnētiskās rezonanses attēlu: "Redz, kur ir. Paņem viņu un vienkārši atšauj! Tad, kad tu šauj kompjūterā, tie baltie šauj tos melnos, tieši tāpat pārnes to virtuālo modeli savā apziņā. Apziņā, kas būtībā ir hologrāfisks informācijas lauks, paņem un atšauj to audzēju! Ar gribu, ar metodi, ar uzcītību!" Un šis puisītis bija pietiekoši attīstīts, viņam jau bija kādi padsmit gadi: divu mēnešu laikā viņš staigāja, elpoja un magnētiskā rezonansē tas audzējs bija uzsūcies! Viņš principā pierāda to, ka, pirms bija matērija, bija apziņa. Varētu teikt, ka arī šī matērija ir apziņas informācijas izpausmes veids.

Protams, tie ir tādi rekordi, bet arī šajā grāmatā "Hologrāfiskais Visums" daudz aprakstīts, un Amerikā ir, sarunas sākumā jau pieminēja, pirmsnāves izpētes asociācija un ārpusķermeņa izpētes asociācija, kas divdesmit gadus vāc materiālus. Ir tāds Ēriks Zammits, austrāliešu advokāts, kurš veltījis savu dzīvi šo zināšanu interpretācijai un integrācijai. 1a grāmata saucas "Miljons dolāru tam, kas pierādīs, ka nav dzīve pēc nāves".

LIA: Pilnīgi pretēji!

KĻAVA: Jā, es ar to gribēju teikt, ka tieši jaunā paaudze ir mūsu cerība, ka šī apziņa, informācija un realitātes izpratne kvalitatīvi un kvantitatīvi varētu izmainīt vismaz šo Latvijas pīļu dīķi.

LIA: Vai izskaņā jūs vēlētos ko piebilst?

BUIĶIS: Es, Lia, esmu tev ļotijiateicīgs par ideju, ka tu uzaicini uz šīm sarunām vēl kādus cilvēkus. Šodien ar milzīgu sajūsmu klausījos Grigalinoviča kunga teiktajā.

KĻAVA: Es arī.

BUIĶIS: Gribētu divus aspektus. Pirmo reizi runājot par Finku un tagad, sarunas izskaņā, tika pieminētas vibrācijas. Es savulaik, teorētiski studējot sinerģētiku, tas ir, par lielu sistēmu mijiedarbībām, uzrakstīju vienu rakstu. Mani uzaicināja piedalīties Monreālā, pasaules socioloģijas kongresā par sociokibernētiku, un tur intuitīvi sajutu, ka vibrācijas jēdziens ir viens no visfundamentālākajiem jēdzieniem. Es par to stāstīju savā pirmajā grāmatā. Un, kad klausos, kā cilvēks ir savus patentus atdevis Amerikā, cik daudz paveicis, tas atkal ir gadījums, kur cilvēks reāli, ar savu profesionālo darbu parāda, kā viņš vispār nonācis zinātnē! Ko tāds cilvēks, kurš tic kaut kam Augstākam, cik grandiozas lietas var izdarīt! Es sēdēju un…

KĻAVA: …kaifoju! BUIĶIS: Jā.

GRIGALINOVICS: Ko jūs!

KĻAVA: Bet, zināt, cik daudziem maniem kolēģiem, skolotājiem un profesūrai šīs lietas ir tālu. Tas nav pārmetums. Tas vienkārši ir aicinājums. Nav lielāka laime kā, kad izglītojas kolektīvā apziņa! Kad cilvēki kolektīvi mācās to, kas sen ir pierādīts. Pie mums tas vēl ir sātanisms. Ne jau cīņa ar tumsu, bet tieši cerība, ka, pateicoties jums un visiem, mācās jaunā paaudze, jaunatne. Paskatās filmu "Matriks" vai kādas japāņu multfilmas. Atceros, šādā multenītē vienam bērnam bija kristāls. Un šis kristāls, kā psihiskās enerģijas akumulators, palīdzēja materializēt viņa iedomas. Sižets būtībā ņemts no senām leģendām par Čintamani akmeni[20], par ko arī Rērihi rakstīja. Kā kristāla enerģija sinerģetizējas ar mūsu psihisko enerģiju, ko zināja senie atlanti. Japāņiem šīs informācijas ir iestrādātas bērnu multiplikācijas filmās kā viņi mācās šo pasauli!

GRIGALINOVIČS: Buiķa kungs, jūs man iekrāsojāt sarkanus vaigus, es tiešām neesmu supermens. Kur ir mans spēks? Lūk, šis sudraba krustiņš, iesvētīts tanī vietā, kur piedzima Jēzus Kristus. Es biju Jeruzalemē, biju Betlēmē. Un arī tagad, kad Rīgā biju uz smagas operācijas galda, neļāvu to ņemt nost. Tas ir mans amulets. Esmu ļoti ticīgs cilvēks, un Dieviņš līdz šim mani ir sargājis. Ceru, ka sargās arī turpmāk. Mīļš paldies, man bija liels prieks atrasties tik burvīgā sabiedrībā. Lai Dieviņš jūs visus sargā un palīdz!

BLUĶIS, KĻAVA: Paldies, jūs arī.

LIA: Paldies visiem. Lieki piebilst, kā es jūtos. Nebeidzu Dievam pateikties par iespēju jau vairāk kā desmit gadus būt kopā ar Andri Buiķi un Pēteri Kļavu, tagad ari ar jums, Grigalinoviča kungs. Kā šodien runājām, cilvēka smadzenēm ir spēja kā atcerēties, tā aizmirst. Mēģināsim aizmirst to, kas nav bijis tik labs, un vienmēr atcerēties, cik liels spēks ir mīlestībai. Kā teica Pelegrīns:

"Divi cilvēki, ja viņi var šai laikā stāvēt vienā telpā, tagad un šeit, ka viņi dzīvo šajā laikā uz šīs zemes, tas man šķita tik brīnišķīgi!"

5 • saruna

ANDRIS BUIĶIS, PĒTERIS KĻAVA un medicīnas zinātņu doktors, neirofiziologs ALBERTS ALDERSONS

LIA: Šodien kopā ar mums ir viens no Latvijas vienpadsmit labākajiem ārstiem (skatoties Austrumu slimnīcas labāko ārstu goda plāksni), neirofiziologs Alberts Aldersons.

Pavisam īss doktora raksturojums cilvēks, kurš, citējot viņu pašu: "Ilgus gadus ļoti plašā diapazonā nodarbojies ar veselības jautājumiem. No ļoti precīzas, zinātniskas izziņas, vienā galējā polā, līdz dziļi intuitīvai, uz hermētiskās mācības balstītai izpratnei, pretējā galējā polā. Tam visam pa vidu ilggadēja pieredze praktiskajā medicīnā. Pamatā mana darbība tiek vērsta uz visa organisma dažādu orgānu un sistēmu savstarpējās harmonijas un sadarbības atjaunošanu un nostiprināšanu, organisma kopējo pretspēku attīstības veicināšanu, garastāvokļu uzlabošanu, organisma novecošanās procesa palēnināšanu. Šo iedarbību rezultātā nostiprinās kaulu locītavu sistēma, nervu sistēma un caur šīm abām visas citas sistēmas un orgāni."

Aldersona kunga palīdzību cilvēks varēja saņemt, ja viņam ir sūdzības par kaulu, locītavu un galvas sāpēm, stīvu kaklu, ja ir samazinātas darba spējas, slikts miegs, nervozitāte, veģetodistonija, atmiņas grūtības, īsi sakot dažādi iemesli, kas var novest līdz pat dzīves apnikumam. Ļoti būtiski, ka doktora izstrādātā atveseļošanas programma tika veikta bez medikamentiem, tikai ar roku vai adatiņu. Tiesa, tagad doktors Aldersons vairāk pievērsies pētījumiem, tulkošanai, savas pasaules izpratnes padziļināšanai.

BUIĶIS: Lia, atvaino par iejaukšanos, bet te man gribas nelielu paskaidrojumu. Man gada sākumā bija pienācis ielūgums 2011. gada augusta beigās startēt ar plenāra referātu Pasaules zinātniskās un inženieru akadēmijas un savienības (WSEAS) multikonferencē Florencē, Itālijā. Kā plenāra referents es saņēmu ielūgumu publicēt piecas zinātniskās publikācijas kopā ar saviem līdzstrādniekiem. Četras no tām man bija kopā ar saviem doktorantiem 9. Siltuma pārneses, termālās inženierijas un apkārtējās vides konferencē, bet piekto mēs vienojāmies kopā ar Albertu Aldersonu publicēt (referātu "Matemātiskais algoritms sirds ritma variabilitātes analīzei"1 ') citā paralēli notiekošajā WSFAS konferencē Jaunākā attīstība lietišķajā un biomedicīniskajā informātikā un datoru inženierijā un sistēmu lietojumos. Tas būtībā ir mūsu abu Latvijas patenta algoritms2 '.

Problēma, ka sirds ritma variabilitātc, par to sīkāk vēlāk, ir saistīta ar datora tipa iekārtu. Tehnika mainās tik strauji, un tā realizācija darboties spējīgā iekārtā ir tik dārga, ka mēs nolēmām patenta matemātisko ideju izklāstīt šajā rakstā.

Vispirms multikonferences organizatori novērtēja manu dalību tik atšķirīgos virzienos un mani iekļāva visu multikonferences triju zinātnisko rakstu redaktoros. Man jau kāds jautāja, vai es tik labi pārvaldu itāļu valodu, ka esmu rakstu krājumu redaktors. Pirmkārt, laikam vairāk kultūras vai literatūras zinātņu virzienā redaktors atbild par literāro valodu. Otrkārt, tas jau ir standarts, ka jebkura nopietna starptautiska konference notiek angļu valodā. Treškārt, konkurence ir visur, arī zinātnē. Šie zinātniskie rakstu krājumi maksā naudu. Lai zinātnisko rakstu krājums būtu interesants, tā redaktoriem jābūt ar odziņu, pazīstamiem, lai lasītājam būtu vēlme šo krājumu pirkt. Piemēram, pirmās konferences rakstu krājums maksā, arī šodien, apaļus 100 eiro, bet medicīniskais pat 120 eiro. Nav tajā nekā priecīga, bet tāda nu šodien ir pasaule.

Un pēdējais, ka diezgan drīz pēc šīs konferences no pazīstama žurnāla ASV pienāca aicinājums publicēt pie viņiem šo, kā viņi raksta, izcilo rakstu vai tā papildinājumu un uzaicinājums kādam no mums kļūt par žurnāla redkolēģijas locekli. Protams, abi esam aizņemti, šim priekšlikumam nepiekritām.

Lia, atvaino, ka tevi pārtraucu, bet man gribējās precizēt, kā Alberts nodarbojas ar pētījumiem.

LIA: Arī sarunā ar doktoru Aldersonu turpināsim vadīties pēc Maikla Talbota grāmatas "Hologrāfiskais Visums". Protams, rēķinoties arī ar iespējamām novirzēm no šīs vadošās ass.

BUIĶIS: Kā jau teicu iepriekšējā sarunā, pirms dažiem gadiem biju divas reizes ielūgts Grieķijā, kur kopā bija aicināti zinātnieki un ekstrasensi. Pirmā reize bija 2004. gadā, bet otra nākamajā, 2005. gadā. Otro reizi mēs bijām divatā ar medicīnas doktoru Albertu Aldersonu. Mani pēc veiksmīga pirmā brauciena palūdza ieteikt vēl kādu cilvēku no Latvijas, un labāku par ārstu, zinātnieku un filozofisko lietu zinātāju es iedomāties nevarēju.

LIA: Talbots un citi hologrāfisko teoriju piekritēji uzskata, ka mācīšanās ir process, kas turpinās arī pēc nāves, ka zināšanas iespējams paņemt līdzi pat pēc nomiršanas. Eksistē kāda bezgalīga "informācijas bibliotēka". Varētu pabrīnīties, kāpēc mācīšanās ir tik nozīmīga dzīves laikā, ja jau visas atbildes un jebkuru pieredzi var iegūt pēc dzīves? Pēcnāves izjūtu pieredzētāji atbild, ka noteiktas atbildes nav. Ir tikai sajūta, ka mācībām ir kāds sakars ar dzīves jēgu un katra indivīda spējām kaut ko sasniegt un palīdzēt citiem.

"Hologrāfiskā Visuma" trešā nodaļa saucas "Hologrāfiskais modelis un psiholoģija". Tajā runāts par tik aizraujošām lietām kā virpuļi. Par domu virpuļiem, par sirds virpuļiem, par Kaut Ko, kas rezonē, par sinhronitāti. īsi sakot, par to, kam pamatā varētu būt ritms. Būtu ļoti saistoši, izmantojot

Jьrgens Sacs Latvijas Universitātes Fizikas un matemātikas fakultāte 2007. gada jūlijā katedras Diferenciālvienādojumi un tuvinātās metodes zinātniskā seminārā stāsta savus priekšstatus par over unity iekārtas saistību ar Visuma uzbūvi

to, ka kopā ar mums šodien ir Aldersona kungs, mēģināt sakārtot mūsu sirds un domu ritmus šajā saraustītajā laikā.

Mani dziļi ietekmēja psihiatra Ulmaņa28 izteiktā doma, ka, citēju: "Ja vien mēs neiemācīsimies pārvarēt visus veidus, kādos esam sadalījuši pa fragmentiem cilvēku rasi nacionāli, reliģiozi, ekonomiski un jebkurā citā veidā -, varam nejauši iznīcināt visu kopējo gleznu." Man tas šķiet ļoti aktuāli.

BUIĶIS: Ta ir ļoti interesanta tēma, saskaras ar to, par ko runājām pagājušajā reizē. Jo princips vibrācija, svārstība, virpulis ir viens no visfundamentālākajiem likumiem, kas darbojas ļoti izteikti. Sākot ar materiālo pasauli virpuļi upē, tornado (virpuļviesulis) un tamlīdzīgi, un aiziet līdz visaugstākajām sfērām. Ja mēs skatāmies Visumā uz veselām galaktikām, redzams, ka tās rotē, veido kaut kādus virpuļus. Tiešām uzskatu to par vienu no fundamentālākajiem jēdzieniem zinātnē, kas, godīgi sakot, līdz galam vēl nav īsti aptverts. Kaut vai tornado princips, kas ASV rada grautiņus, iznīcina pilsētas, kur iet bojā cilvēki…

Dzīvē sagadījies, ka ar vienu kolēģi, inženieri no Berlīnes, vairākus gadus strādājam ar virpuļu pārvēršanu tehniskās iekārtās. Profesors Harijs Kalis, es un Jьrgens Sacs dažus teorētiskos aspektus esam publicējuši zinātniskajos rakstos3 ', taču tie ir interesanti speciālistiem. Svarīgi ir praktiskie rezultāti. Pašam Jurgenam Sacam ir 90. sākuma Volkswagen Passat ar karburatora dzinēju. Jau vairākus gadus, aprīlī aptuveni seši gadi, viņa iekārtas dod no 20 līdz 50 procentiem benzīna ietaupījumu. Pēdējo

28 Montegjū Ulmans (Montague Ullman; 1916-2008) amerikāņu psihiatrs, psihoanalītiķis, Maimonida Medicīniskā centra Sapņu laboratorijas Bruklinā, Ņujorkā, dibinātājs, Ņujorkas Alberta Einšteina Medicīnas koledžas klīniskās psihiatrijas goda profesors.

RKA (Reaktion Kraft Anlage reakcijas spēka iekārta) pirmais variants Berlīnē pie Jurgena Saca mājas uz auto Volkswagen Passat jumta

vēstuli no viņa saņēmu šogad aprīlī, tie paši pozitīvie efekti. Taču manam Rover dzinējam ar degvielas iesmidzināšanu un datora vadību neizdodas efektu atkārtot. Kā jau iepriekš teicu, galvenais ir nevis auto iekārta, bet virpuļviesuļa idejas izmantošana elektrības ražošanai.

Pēdējos desmit, piecpadsmit vai divdesmit gadus šīs lietas notiek ļoti intensīvi. Bet Alberts Aldersons varētu ļoti skaisti pastāstīt mums par ritmiem. Sākot ar mūsu smadzeņu ritmiem, ar sirds ritmiem, par sasaisti ar šo materiālo sfēru un Augstākajām sfērām. Jo būtībā cilvēka ķermenī ir viss. Sākot ar materiālo ķermeni, ko daudzi uzskata kā vienīgo, līdz tam, ka atzīstam, ka mums ir septiņi ķermeņi, kā jogā. Mēs ar Albertu sapazināmies pirms gadiem desmit. Man pēc darba Vācijā bija sirds aritmija. Ļoti mocījos, un Rasma Rozīte ieteica doties pie Aldersona. Kā pacients sameklēju viņu Stradiņa slimnīcā, un ļoti ātri atradām kopīgu valodu. Par šo satikšanos esmu ārkārtīgi gandarīts. Tadas zināšanas un pasaules izpratne, kāda ir Albertam, tādu cilvēku Latvijā ir ļoti maz.

LIA: Ar kuriem virpuļiem tad jūs sāksiet, Aldersona kungs? Sirds, galvas, bruņošanās virpuļiem… Viss ir viens virpulis. Kā lai cilvēks, nabadziņš, noturas šai virpuļu jūrā?

ALDERSONS: Sākumā varbūt kādu vārdu par to virpuli vispār. Kāpēc mūs interesē tieši šis likums. Kā Andris teica cilvēkā ir viss. Dažādas likumības redzam arī dabā. Kādēļ mūs piesaistīja virpulis un svārstības? Ļoti vienkārši. Šī interese ir instinktīva, mēs sajūtam, ka te, faktiski, ir kas ļoti, ļoti universāls. Var jau būt ļoti interesanti likumi, ar ko nodarbojas zinātne, bet tie viegli un skaisti nepaceļas uz augšu. BUIĶIS: Jā.

ALDERSONS: Un viss. Ar to pietiek.

BUIĶIS: 1a ir ļoti nopietna doma!

Tepat Rīgā, Pārdaugavā, pieregulējot otro RKA iekārtu uz mašīnas jumta

ALDERSONS: Ir profesionalitāte, ir zinātne, labi, tur paiet visa dzīve. Bet pietrūkst tas viens. Likumi, kas eleganti paceļas augšā (diezgan labi tos zinām), ir kādi septiņi un nāk no Ēģiptes. Tie ir Hermesa29 likumi.

LIA: Lūdzu, atgādiniet.

ALDERSONS: Tie nāk no ļoti veciem laikiem un ietver visu, par ko mēs runājām unitaritāti, ritmiku, polaritāti. Visus pamatprincipus.

LIA: Kā augšā, tā apakšā?

KĻAVA: Viss vibrāciju princips, jā.

ALDERSONS: Kā augšā, tā apakšā.

LIA: To arī Curļonis30 bieži akcentēja savās gleznās.

ALDERSONS: Jā. Par Hermesu pastāv uzskats, ka viņš tomēr ir bijis Ābrahāma31 skolotājs.

BUIĶIS: Mēs varētu parunāt arī par Raini. Par Raiņa "Spēlēju, dancoju".

ALDERSONS: Raiņa darbi ir ar šiem principiem pieblīvēti, tā ir esence. Viņš acīmredzot pietiekoši labi to visu zinājis, lieliski izmantojot mākslas darbos. Raini varam uzskatīt kā mācību grāmatu.

KĻAVA: Mūsdienās ļoti svarīgi, ka tiek uzrādīts šis antīkais kosmiskais viedums, kultūra, māksla, daiļliteratūra un klasiskā zinātne, ka tas viss ir kopā. Lai pavisam cita vērtība tad būtu senajām tautasdziesmām un mūsu mūžīgajam Rainim. Ir svarīgi tas, ko jūs tagad teiksiet, kā tad tas īsti ir? Jo ļoti daudzi saprot tikai vienu Raiņa vārdu.

BUIĶIS: Jā, Pēter, tas ir ļoti būtiski, ko tu tikko pateici.

29 Hermess atlantietis, kurš Ēģiptē cēla piramīdas, atnesdams senās zināšanas, arī par astroloģiju.

3D Mikalojus Konstantins Čurļonis (Mikalojus Konstantinas Čiurlionis; 1875-1911) izcils lietuviešu gleznotājs, komponists.

11 Ābrahāms viens no zināmākajiem islāma praviešiem, no viņa pēctečiem cēlusies cilts, kurā piedzima pēdējais pravietis Muhameds; Dieva vārdā viņš gandrīz upurēja savu dēlu.

Multikonfereneē Tcncrifē, stāstot par RKA otrā varianta matemātisko modeli un virpuļu aprēķinu rezultātiem

KĻAVA: Kādreiz klausījos, profesor, jūsu lekcijās. Lūdzu pastāstiet šos principus mazliet sīkāk. Populārzinātniski par sirdi, smadzenēm, kas tieši ar mums pašiem saistīts.

LIA: Mūsu ritmu vai ritmu mūsos…

ALDLRSONS: Labi, tad pāriesim nedaudz pie cilvēka. Mēs zinām, ka cilvēkā ir ļoti daudz dažādi ritmi. Sākot ar diennakts ritmiem. Un pilnīgi noteikti šiem ritmiem pakļaujas dažādās fizioloģiskās funkcijas. Ir stundu ritmi. Bet ir ritmi, kuriem diezgan būtiska nozīme, ka vini aktīvi iesaistās organisma funkciju regulācijā. Tas ir tas interesantākais. Šādi ritmi ir viens no sirds ritmiem un smadzeņu ritmi. Valdīja doma, kā ari man mācīja fizioloģijā, neirofizioloģijā, ka tie ir artefakti, būtībā strādā ķīmiskās reakcijas. Šūna uzbudinās, kalcijs iekšā, ārā, nātrijs, kālijs un tamlīdzīgi. Un tad visam pa vidu rodas arī elektrība. Pēdējos gados radušies diezgan jauni priekšstati, Andris labi zina, pētījumi, kas pamatā izstrādāti Amerikā. Lksistē pats ritms, svarīgi, kāds tas ir. Ritms vada ķīmiskos procesus utt.

LIA: Bet cilvēkam šie ritmi ir atšķirīgi?

ALDERSONS: Viņi jau būtībā nosaka cilvēka fizioloģisko stāvokli, palīdzot regulēt ļoti daudzas citas funkcijas. Jaunumi vēl ir tādi, ka sirds ritms vada smadzeņu ritmus. Tas ir kas neparasts.

BUIĶIS: Ta sirds apziņa.

KĻAVA: Kas ir grūti saprotams pat parasta līmeņa fiziologiem un parasta līmeņa profesūrai.

ALDERSONS: Neparastais ir tas, ka šim sirds ritmam uz smadzeņu ritmu ir pietiekoši liels iespaids, tas var daudz ko paregulēt. Tie, kas darbojas ar sirds regulāciju, zina, ka sirdij ir diezgan pamatīga personiskā nervu sistēma. Nervu gangliji tur ir spēcīgi, tiem ir diezgan liela autonomija, ko viņi var paveikt paši. Sirds rimts ģenerējas sirdī, bet tikai daļēji tiek iespaidots no augstākiem regulācijas līmeņiem.

KĻAVA: Ļoti interesanti, ka es kādreiz mācoties ķīniešu adatu terapiju, ķīniešu meridiānu sistēmas, pa kurieni plūst šīs nu jau zinātnē saprotamās ēteriskās vai gaismas enerģijas, ka šīs smadzenes ārstē uz sirds kanāliem. Tas zināšanas, ko ķīnieši saņēma pirms 5000 gadiem no Huandi[21], kas skaitījās ne zemes izcelsmes imperators, uzrādīja adatu terapijas principus, kas regulē, pat epilepsiju ārstē uz sirds ritmu bāzes. Mūsdienās ir daudz šādu pacientu. Zinātne īsti nesaprot: dažādi krampji, vai tie ir smadzeņu dabas dēļ vai sirds ritmu dabas dēļ. Tas vēlreiz pierāda to, ko jūs sakāt. Tas eleganti sakrīt ar to, ko runā visas klasiskās, senās viedas literatūras, ka šis ritma devējs atrodas sirdī. Atmans, Absolūts vai Dievs. Ka sirds projekcijas vietā atrodas ģenerators. Tas nav saprotams kā kaut kāds motoriņš, bet tas ir, ko jūs teicāt, pats princips. Ritma princips, kas vairs nav tikai parastā materiālistiskā piesaiste. 1a ir īstā zinātne.

ALDERSONS: Tas atrodas sirdī, tas ir skaidrs. Mēs, kā mediķi, to zinām.

KĻAVA: Man neviens profesors neatbildēja, kad jautāju: "Sakiet, lūdzu, kā tā sirds pukst?" Visi mēģināja izskaidrot ķīmiski. Bet tas ir par maz. Par maz! Kā tad pati ķīmija iesākās?

LIA: Visa rezultātā, normāls cilvēks pateiktu, ka pirmais impulss nāk no sirds, ka tas ir vispareizākais un tam ir jāklausa.

ALDERSONS: Tas aizietu jau sadzīves līmenī.

KĻAVA: Pats process ir informācija. Informācijas lauks jau ir pats impulss. Kādreiz ar vienu ļoti cienījamu profesoru, kurš bija Amerikā daudz studējis un Latvijā strādā, diskutēju. Viņš saka: "Jā, Pēter, viss ir skaidrs. Kā hromosomās gēni pārraksta informāciju, tas ir izpētīts." Es saku: "Bet, sakiet, lūdzu, kā viņi māk to darīt?" Ta jau ir zinātne. Kā viņi to māk darīt?

LIA: Un kā viņi māk?

KĻAVA: Tas kā jau ir tas Dievs! Kā kā Dao princips.

ALDERSONS: Tad vajadzētu parunāt, kas iet no augšas, kas iet uz leju. Kas iet no lejas uz augšu. Kāpēc iet, un kas notiek? Būtībā to vajadzētu sev šad un tad pateikt. Mums ir trīs līnijas. Tas, kas mums savieno leju ar augšu, ir trīs līnijas.

Kreisā līnija, kas iet no augšas uz leju, labā līnija, kas iet no lejas uz augšu, un viduslīnija. Abas malējās līnijas, kas mūs savieno ar augšu, nav mūsējās. Mēs pār viņām nevaldām. Tas ir mūsu liktenis, tā mēs esam ielikti, esam visu laiku tam pakļauti, kā marionetes. Mūsu līnija, vienmēr un visur, ir viduslīnija. Tas ir mūsu pienākums un uzdevums dzīvē, starp šīm divām līnijām atrast šo un…

LIA: …noturēties!

BUIĶIS: Saistībā ar sirds ritma variabilitāti mēs divatā daudz diskutējām par šīm divām līnijām, par kurām Alberts teica, ka mēs pār viņām nevaldām. Tas tikai pirmajā mirklī tā šķiet. Patiesībā varētu teikt, ka labā līnija, kas iet no apakšas uz augšu, ir saistīta cilvēkā ar to, ko sauc par zinātnisko domāšanu, ar eksperimentiem, faktu pārbaudi un tamlīdzīgi. Ja visu laiku mācāmies, studējam un domājam, šī līnija var pavirzīties vēl pa labi. Savukārt, kreisā līnija ir saistīta ar to, ko apzīmējam kā ekstrasensorās spējas, viss, kas saistās ar to, ko mēs apzīmējam kā Augstāks spēks, Dievs, garīgums. Tādēļ šī līnija iet no augšas uz leju, tas, kas mums ir, no kā augstāka dots. Un mūsu prasme izmantot šīs abas lietas, svārstoties starp kreiso un labo līniju, arī nosaka, kā veidojas mūsu dzīve. Bet, Albert, atvaino par iespraukšanos, lūdzu, turpini.

ALDERSONS: Noturēties. Atrast pareizo vietu katrā dzīves mirklī. 1a ir pamata pamatpatiesība. Tālāk viņā eleganti ieiet iekšā viens trīsstūris ar virsotni uz augšu, otrs trīsstūris ar virsotni uz leju. Šie trīsstūru izvērsumi pa labi un pa kreisi ir šo līniju galējie stāvokļi. Tas ir tas, par ko mēs tieši šodien runājam. Par ritmiku un amplitūdām. Mums ir ārkārtīgi svarīgi saprast ka mēs visu laiku svārstāmies! Pa labi, pa kreisi, pa labi, pa kreisi… Izbēgt mēs nevaram. Tas izpaužas caur smadzeņu ritmiem, caur sirds ritmiem. Tas ir tas, kā viņš nolaižas lejā līdz mūsu ikdienai. Un faktiski arī regulē, piespiež. Un, kā pretēji viņam, mēs varam iedarboties arī virzienā uz augšu. Šajā ceļā mums parādās viss. Redzam ļoti daudzas lietas, kas cieši saistītas ar mūsu ikdienas dzīvi. Pirmkārt, cilvēks. Katram cilvēkam izvērsums starp labo un kreiso līniju ir atšķirīgs. Katrā garīgās attīstības brīdī viņam tas ir savādāks. Cilvēkam ejot uz augšu, viņš it kā praktiski uzreiz saduras ar šiem diviem trīsstūriem, un šajā ģeometriskajā konfigurācijā, katrā attīstības pakāpē, katrā brīdī redz, kādas ir viņa dzīves grūtības. No kurienes un kāpēc tās nāk.

Lejupejošais trīsstūris. To mēs saprotam kā zināšanas, kā kaut ko tādu, kas nāk uz leju. Kas mums visu laiku tiek dots. Kur mums ir bezgala daudz problēmu, kur mēs nespējam izskaidrot, ir nesapratne… Kur iet iekšā visa zinātne, meklē kaut kādas likumības, caur kurām cer tikt augšā, uz kādiem augšējiem plāniem, bet absolūti neveiksmīgi. Vienmēr krīt. Mēs saprotam ar prātu, ka tas ir neiespējami, un tomēr cīnāmies.

Un labā līnija. Tas ir mūsu cēlējspēks. Kas mūs ceļ neatkarīgi no mūsu gribas. Kas mums grib pastiept roku pretī, un tu tikai ļauj. Tas ir Tas, kas visu laiku grib celt uz augšu.

Kas notiek? Šis spēks, kas nāk pa kreiso pusi uz leju, tas strādā ar lejupejošo trīsstūri. Bet tagad, ja cilvēks ar viņu sastopas, ejot virzienā lejā, no lejas uz augšu, viszemākajā punktā ir punkts. Izvērsums no labās uz kreiso pusi ritma amplitūda, kļūst aizvien platāka, platāka, platāka… Līdz ar to problēmu aizvien vairāk, vairāk, vairāk… grūtāk, grūtāk, grū-ū-ū-tāk… Līdz pēkšņi, nonākam līdz augšējai līnijai un tankš! — saiet kopā!

Otrs trīsstūris iet otrādi. Mēs sākam no lejas. Sākam ar to, ka mums būtībā ir tikai lejupejošais. Drusku esam pakāpušies un pēkšņi sastopamies ar augšupejošo trīsstūri! Ar visu savu pamatni pēkšņi atklājam, ka ir-augša! Ir, ir, ir!!! Tik milzīga amplitūda! Tik neiespējami, tik nesaprotami. Kamēr sāk meklēt likumsakarības. Jo tu vairāk spēj iedziļināties likumsakarībās, jo tu sāc kaut ko vairāk saprast, kaut kas notiek. Tava brīvā griba kļūst arvien vairāk, vairāk, vairāk, nevis patvaļīga, bet pēc nepieciešamības. Un vienā brīdi redzam, viņi ir vienādi!

LIA: Tie trīsstūri.

ALDERSONS: Jā. Un tad ir visgrūtāk. Kas notiek pēc tam? Tad, kad kāds tiek līdz tam, kad viņam tas lejupejošais trīsstūris pēkšņi izšķīst, viņš tam pārrāpjas pāri, tad vairs paliek tikai tā augšupejošā virsotnīte. Lejupejošās vairs nav. Vairs nav nekādu šaubu. Nekur. Mēs neko te nevaram izdarīt, nedzīvodami dzīvi. Vienu brīdi esam drusku augstāk, vienu nedaudz zemāk un šo visu tā skaisti, skaisti izdzīvojam.

LIA: Bet mums ir jāgrib tikt augšā uz to otru trīsstūri? Bez gribēšanas nekas dzīvē nenotiek.

BUIĶIS: Jā, tas ir tas, ko es arī gribēju jautāt. Redz, es tagad domāju par skeptiķiem, kas visas šīs lietas noliedz. Tas, ko Alberts ļoti skaisti ar to augšupejošo trīsstūri skaidroja. Tikko tu esi pacēlies, tu pēkšņi ieraugi visu to milzīgo amplitūdu, tu ieraugi pilnīgi citas likumības, kur tu nekā nesaproti, tev ir iekšējas bailes, un tu gribi visu to noliegt. Tas viss ir muļķu izdomāts, tur vispār nekā nav! Tas ir bailes, ka sagrūst tas skaistais materiālistiskais, vienkāršotais skats uz pasauli un stabilais stāvoklis tajā.

Savulaik, fiziķa no Nīderlandes Oto van Nīuvenhuizes (Otto van Nieuvvenhuijze) ielūgts, 1998. gadā piedalījos ar referātu pasaules socioloģijas kongresā. Mūsu grupas tēma bija Visums un cilvēks tajā, precīzāk, "Vienkāršības sarežģītība". Oto ļoti skaisti pateica savos ievadvārdos: "Pasaules pamatprincipiem jābūt ļoti vienkāršiem, citādi pasaule, tas ir Visums, nevarētu tik ilgi pastāvēt." Tas man ienāca prātā, kad es sāku domāt par to, ko vēlos pastāstīt.

Ir tāds krievu inženieris un matemātiķis Andrejs Zlobins4 '. Viņš pēta Ston-

hendžu. Šie pētījumi palīdzējuši atklāt ļoti interesantu formulu: ^ = j.

Atvainojiet, ka te rakstu tādu matemātisku formulu, taču tā rāda pasaules uzbūves skaistumu. Sākšu ar paskaidrojumiem, ko šie lielumi nozīmē. Pirmais ir no ģeometrijas zināmais skaitlis "pī": riņķa līnijas garums caur riņķa rādiusu. Riņķa līnijas garums bija skolā jāmācās: ?kR, kur R ir riņķa

rādiuss. Otrs skaitlis ® = 1,6180339887… = ^^ir vēl slavenāks mākslinieku,

2

arhitektu un daudzu citu vidū, kuru Leonardo da Vinči nosauca par "zelta griezumu"5 '. Vēlāk tiks pieminēta Fibonači rinda, kuras nākošā skaitļa attiecība pret iepriekšējo arī tuvojas "zelta griezumam". Sākumā 5/3 = 1,666…, tālāk 34/21 = 1,619048, vēl tālāk 987/610 = 1,618033. Varētu vēl

To define kā robežu virknei: Tatad saucējā

eksponentfunkcija ir celta "zelta griezuma" pakāpē un tas viss ir vienāds ar visvairāk Visumā izplatītā ūdeņraža atomsvaru: 1,0079! Tatad tīri ģeometriski matemātiskie, tā sauktie iracionālie skaitļi (tos nevar uzrakstīt kā daļskaitļus), šādā veidā sakombinēti, dod Mendeļejeva tabulas pirmo elementu ūdeņradi.

Otra, ne mazāk interesanta ir Sergeja Suhonosa stabilitātes līkne6 '. Uz horizontālās ass atlikti garuma izmēri, sākot ar vismazāko, tā saukto Planka garumu, tālāk pieaugums ir 100000 reižu, tas ir 105 . Vislielākais izmērs ir Visumam. Šajā līknē apakšējie punkti, minimumi, raksturo stabilas sistēmas, un centrā atrodas cilvēka šūna. Augšējie maksimuma punkti raksturo nestabilas sistēmas, tajā skaitā cilvēku: mēs kā cilvēki kaut kad mirstam. Apakšā ir dažādi mums zināmie spēki. Redzams, ka iztrūkst viens spēks, atzīmēts ar jautājuma zīmi. Jā, man jāatvainojas, aizrāvos ar formulām, pie vārda netiek Alberts.

daudz stāstīt, bet pārejam pie formulas saucēja ev . Skaitlis e vai cx/> arī ir labi zināms matemātikā, to sauc par eksponentfunkciju, pakāpes funkciju.

ALDERSONS: Tāpēc jau (ko mēs šodien arī runājam), ka mums ir absolūti nepieciešami iedziļināties analoģiju spēkā, kas mums patiešām tiek dots no augšas. Tas ir tas, ko sauc par punktu sirdī. Mēs par viņu visi esam dzirdējuši, dažādi tas tiek traktēts, bet tas ir tas elementārais dzinulis. Ja tu gribi lūgt… Ja esi sajutis pirmo pieskārienu, ja esi aizķēries

Sergeja Suhonosa līkne

pie tā punkta sirdī… Ko tad īsti vajadzētu lūgt? Tikai un vienīgi, lai paceļ to gribēšanu! Lūgt gribēšanu! Redziet, arī to jau ir jālūdz.

BUIĶIS: Un īpaša lūgšana ir nevis parastā meditācija, bet meditācija caur sirds centru. Par to Drunvalo Melhisedeks ir uzrakstījis ļoti interesantu un patiesi vērtīgu grāmatu "Dzīvo sirdī: kā ieiet sirds svētajā telpā".7)

LIA: Tu esi stiprs tik, cik tava griba!

ALDERSONS: Jā, cik tava griba.

KĻAVA: Zināt, cienījamie draugi, kas man liek pārdomāt. Kad šeit, Eiropā, visi vēl skraidīja ar gurnu apsējiem un mietiem, cits citu kāva nost, tad Indijā bija izstrādātas neiedomājami augstas zināšanas. 1a pati Yoga Vasistha vai citas neiedomājami augstas kosmogoniskas tehnoloģijas apzināšanās. Vai, konkrēti runājot, nāves prakse Thou, ko arī apraksta daudzas grāmatas kā šo punktu, Tibctā tas saucas Tiglē. Kad tev pienāk brīdis, kad jāiet pie Dieva, kā tu šo punktu apzinies. Kā tu pats viņu izvadi pa šo centrālo kanālu ārā. Iedomājieties, cik unikāli viņiem bija izstrādāta šī izpratne, šī metodoloģija, vadības princips, ka tu vari punktu, kas ir dzīvības punkts tevī vai absolūtā esības kvintesence, vai Tiglē, kad kopā saplūst sarkanais ar balto, ka viņi mācēja pa centrālo kanālu šo punktu izvadīt augšā, atpakaļ pie Avota. Cik eleganti tas viss sintezējas kopā! Nav ne misticisma, ne reliģijas. Ir tikai vienas neiedomājamas zināšanas par eksistenci.

ALDERSONS: Atbildot, ko Andris teica, ir viena lieta, kas mums ļoti, ļoti, ļoti nopietni būtu jāpatur prātā nav kādas trīs dažādas zinātnes, nav!

KĻAVA: Tas ir prāta problēmas.

ALDERSONS: Ir dažas metodoloģijas, kas ir zinātnē. Visa pamatā jau ir dažas ļoti vienkāršas un precīzas lietas, ko cilvēki dēvē par veselo saprātu.

Nu patiešām, vienkāršas lietas nevajag sarežģīt. Neteiksim, ka visiem tā rādās. Visiem nekad vienādi nerādās. Bet par tiem saucamajiem brīnumiem jāuzsver: kādi brīnumi? Nekādu brīnumu! Nekad, nekur nekā nav bijis. Nav un nebūs.

KĻAVA: Tikai zināšanas.

ALDERSONS: Jebkurš brīnums ir zināšanu trūkums. Un viss.

LIA: Bet, ja mēs neticēsim brīnumam, arī būs gals klāt.

ALDERSONS: Nē, nē, brīnums ir viena jauka lieta. Tajā ziņā, ka tas nepārtraukti mūs bīda uz augšu. Kā dullajam Daukam: kas ir aiz tā horizonta?

KĻAVA: Bet tas To vai Tas ir definēts dažādi. Un te arī sākas tie kari. Bet visi taču grib TO!

ALDERSONS: Tas ir sens mūsu instinkts. Un visus mūs bīda vienādi.

KĻAVA: Man patīk, kā kāds jogs teica: tas, kurš ir apskaidrots, kuram viss ir skaidrs, viņš respektē to nabaga mežoni, kas pielūdz akmeni kā To, viņš respektē to, kas pielūdz kaut kādu koka figūriņu kā To, viņš respektē to, kas mēģina iet uz kādu svētvietu kā pie Ta, viņš respektē to, kas atrod To sevī. Augšā ir viss Viens, tāpēc inteliģence jau ir tā saprašana, kas ir Augstākā zināšana.

AI.DHRSONS: Nekādā gadījumā nav pieļaujama absolūta gudrība, absolūts saprātīgums, absolūti svēta un patiesa dzīve vai kaut kas tamlīdzīgs. Tas būtu kā ēdiens, kas mums jāēd bez sāls un sinepēm. Cilvēkiem, kuri sasnieguši ļoti augstas pakāpes, ik pa brīdim jāpalaižas atpakaļ, lai nepazaudētu saikni ar to, kur viņš vispār dzīvo un kas viņš ir.

KĻAVA: Jā, bet tādu cilvēku nav daudz. Es zinu, ka viens no apskaidrotajiem pēc četrpadsmit gadu atrašanās tīrās gaismas koncentrācijas stāvoklī tomēr tā kā pieslēdzās šai dimensijai. Un mēģināja vēl ko uzrakstīt. Tie ir ļoti reti gadījumi.

LIA: Bet tas ir ārkārtīgi svarīgi.

KĻAVA: Nu jā. Tie ir tie serveri. Tie ir tie eksistenciālie serveri. Kas šajā Zemes laukā vienkārši uztur spriegumu. Vismaz šajā Saules sistēmā.

ALDERSONS: Un viņi jau arī to ļoti lūdz, lai viņiem atļauj panākt atpakaļ, lai viņi varētu to izdarīt.

LIA: Aldersona kungs, vēl par tiem impulsiem. Kā tur ir? Vai tas pirmais impulss tomēr ir galvenais? Vai tas nāk no tā pareizā, īstā un vienīgā sirds punkta?

ALDERSONS: Tas jau ir mūsu sarunas temats šodien, faktiski šis duālisms. Vienmēr, lai kas mums ienāktu prātā, lai ko mēs redzētu, jebkurus priekšmetus, jebko, par ko mēs gribam kaut ko pateikt, pirmais, kas mums absolūti obligāti jāizdara, ir jāpasaka, kur ir viņa galējais labais un galējais kreisais aspekts. Kur atrodas manas domas attiecībā par viņu no sirds ritma.

LIA: Kā lai nekļūdās?

ALDERSONS: Vienalga, kļūdīsimies! Visu laiku kļūdīsimies, tas ir neizbēgami. Un citādi tas nevar būt.

KĻAVA: Ļoti lieliska atbilde!

ALDERSONS: Citādāk mums vispār nav iespējams brīvo gribu realizēt, tikai tā.

KĻAVA: Tas ir tu gribi iemācīties peldēt, neieejot ūdenī.

ALDERSONS: Līdzko saņemam gatavu padomu no mazliet augstākā līmeņa, tā mēs savu brīvo gribu anihilējam. Mēs esam pa-ga-lam! Nekam nav nekādas vērtības, izņemot mūsu brīvo gribu. Tas, kas mums tiek dots, tur nav mūsu darīšana. Planēta tiek dota, zeme tiek dota, Saule, enerģija… Viss, kas nāk lejā. Tas veļas milzīgā daudzumā pa kreiso līniju lejā. Tas, ka mūs grib paraut augšā pa labo līniju tas atkal ir dots.

KĻAVA: Tada programma, jā.

ALDERSONS: Tas viss ir gatavs. Mēs tie neesam. Mēs pasaulē neesam tādēļ nākuši, lai palīdzētu šo vai otru līniju taisīt. Kādēļ esam nākuši? Tādēļ, ka katrs, kāds arī būtu vai nebūtu, acīmredzot esam kādam vajadzīgs. Esam vajadzīgi, gribi negribi, citādi loģika netur.

KĻAVA: Bet tas nav tādā egoistiskā domā, tas ir daudz dziļāk. Informatīvi, hologrāfiski, kā viena veseluma daļa. Arī sanāk ego princips, bet ļoti neslikts. Uzslāņojas: es kādam esmu vajadzīgs. Tas jau nav pretrunā. Gan tajā līmenī kā ego, gan absolūtā informācijas līmenī.

ALDERSONS: 1a nav nekāda pretruna! Jo, tikai uzmetot savu ego nākošajā pakāpē, mēs to mainām. Labojam.

KĻAVA: Mainām vibrācijas.

ALDERSONS: Bez ego mēs neko nevaram darīt. Egoisms jau ir primāra pasaules radība. Bet es neatbildēju uz jautājumu. Es ļoti gribētu, ka sirds būtu vadošā, nevis prāts.

LIA: Pēteris vienmēr atkārto, lai prāts ir iztukšots un nemaisās, netraucē pieņemt pareizo lēmumu.

KĻAVA: Lai viņš dzird sirds ritmus kas arī būs īstais prāts.

ALDERSONS: Andri, atceries, ka mēs strādājām pie tiem dažiem darbiem — sirdij bija kaut kādas veto tiesības.

BLUĶIS: Princips bija tāds, ka prāta domāšana ir ļoti formāla, tādēļ sirds kādos izšķirīgos brīžos uz prātu šo informāciju nemaz nelaiž. Pie tā mēs ar Albertu daudz strādājām, dažas lietas, kā jau teicu agrāk, noformējām arī patenta formā. Tur galvenā ideja bija, ka sirds ritma intervālu garumiem būtu jābūt kā elpošanai: kādu brīdi tie pieaug, tad samazinās, tad atkal pieaug utt. Galvenā ideja bija, kā izstrādāt algoritmu, lai iespējami ātri uz datora iegūtu sirds ritma garuma intervālus, salīdzinot ar blakus intervālu. Nonākot pie atziņas, ka ideāli būtu, ja mēs varētu sajust, kur ir šī kreisā līnija, kur labā, cenšoties starp šīm divām līnijām uzturēt maksimālu amplitūdu. Staigāt no viena pie otra. Vienā brīdī izanalizējam ar racionālo prātu, otrā mūsu intuitīvā, emocionālā izjūta.

LIA: Tadā līdzsvara sistēmā?

BUIĶIS: Jā. Starp šīm līnijām. Un tas būtu tas, kā mūs velk uz augšu, mūsu pašatdeve šai augšai. Mūsu darbība ar to, jeb kā Ziedonis teicis, ja ir krusts. Mēs daudz strādājam horizontālā līmenī, bet nemaz nedomājam par vertikālo. Mums jādomā par vertikālo. Un tieši tajā brīdī, kad mēģinām maksimālo amplitūdu, kad nobalansējam maksimālo svārstību starp racionālo prātu un sirdi.

LIA: Kā lai šādu stāvokli notur Latvijā, ikdienā?

BUIĶIS: Par šo jautājumu esmu daudz domājis un runājis. Ja risināsim tikai ekonomiskās problēmas un garīgās risināsim kaut kad pēc tam, tad… kā sabruka Padomju Savienība. Un tas ir drauds arī Latvijai, īpaši ņemot vērā šodienas pasaules lielo valstu egoismu, rūpes tikai par savu varenumu un lielo naudas ietekmi uz sabiedriski politisko dzīvi.

KĻAVA: 1a amplitūda uz to horizontāli bija: nu tik urrā, tik urr-rrā, latviešiem. Nu ir sasnieguši šo ieleju urrā dabūjuši kārtīgu kolapsu[22]. tagad tam kolapsam svarīgi aiziet uz pareizo pusi.

Es gribēju jums, profesor, jautāt par seno latviešu zināšanām. Duālismu, fluktuāciju, ierobežošanu un šīs integrālās pasaules redzējuma viedumu: "Še tev akmentiņu, saki: ne jā, ne nē, ne balts, ne melns." 'Iada pati klasika, kā tas ir Austrumos, ka tu nevari ne noliegt, ne apliecināt. Ļoti inteliģenta metode. Tu nekrīti konceptuālās galējībās, bet mēģini sajust vienoto, to abu trīsstūru sintēzi. Viss notiek kā duālisms, bet būtībā tas ir monisms.

LIA: Es nesen biju pie seno rotu šifrētāja meistara Daumanta Kalniņa Cēsu pilī, kurš bērnībā daudz laika pavadījis Dailes teātra sufliera būdā, daudzkārt skatījies arī "Spēlēju, dancoju" izrādes. Viņa tēvs bija viens no Eduarda Smiļģa[23] radošā ansambļa komponists Indulis Kalniņš. Un, lūk, Daumants Kalniņš vienā mazā aprocītē iekaļ unikālas lietas. Priekšā paraugs, autentiska rota no arheoloģiskiem izrakumiem. Seniem latviešiem tiešām tur bijis viss gan zeme, gan debess, gan zvaigznes, gan domas, gan māte, gan sirds. Viss zīmēs, vienā nelielā aprocītē!

KĻAVA: Lielais līdzsvars ielikts. Tas, kas tagad vajadzīgs.

ALDERSONS: Mēs šodien pamatā runājam par to, cik svarīgas ir galējās fluktuācijas. Tādā veidā mēs iepazīstam dzīvi.

KĻAVA: Intensitāti.

ALDERSONS: Bet viņā iešifrēta patiešām otra milzīga gudrība. Tas ir ne vairāk, ne mazāk kā elementārs helikoptera efekts, kas mūs ceļ uz augšu. No vienas puses mēs visu to gudrību gūstam pa labi, pa kreisi, pa labi, pa kreisi, no sirds uz prātu, no smadzenēm uz sirdi, no sirds uz smadzenēm… Un beigās beigas! Laidiet mani vaļā, man pietiek!

LIA: Kas notiek?

ALDERSONS: Tas, kas bija vajadzīgs. Princips, kā izkļūst no visām šīm svārstībām ārā, ir elementārs, viņš aizmūk. Tads mehānisms ir paredzēts.

KĻAVA: Ta kā atgrūšanās.

ALDERSONS: Nē, uz augšu! Elementāri palec uz augšu, uz nākošo pakāpi. Un viss. Un tas tur apakšā svārstās. Respektīvi tajā brīdī, kad viņš tur šausmīgi svārstījās, amplitūdā pa labi, pa kreisi, apziņa bija diezgan grūtā stāvoklī. Nekādas harmonijas, izmisuma dzīts. Būtībā viņam ir iespēja pakāpties solīti uz augšu no tā, kas viņam eksistē vēl neizprotamā kārtā. Lai vismaz mazu daļiņu viņš sāk saprast… Un ar to ir cauri. Apakšā tā jūra norimst.

LIA: Profesor, jūs pieminējāt harmoniju. Vai senatnē cilvēki nebija harmoniskāki?

ALDERSONS: Nedomāju, ka cilvēki jebkad bijuši harmoniskāki. Pasaule ir tāda, kāda tā uztaisīta. Milzīga darbnīca. Kāpēc to laist bez pietiekošas noslodzes? Te taču nav nekāds Dieva dārzs. Uz vienas ass atrodas šī nepārtrauktā tieksme, uz otras miers. Mums viņas atkal vajadzīgas abas. Ta labā un kreisā ass ik pa brīdim jānosauc citā vārdā. Tam ir tūkstoš vārdu. Visa pasaule no tā vien sastāv. Mēs nekur nekad nevaram tikt, ja ik pa brīdim nedabūjam sev šo atelpu, kas ir miers, ka mēs varam apstāties. Tas ir obligāts solis. Grūtības mums būs mīlēt un cienīt, citādāk mums vispār nav nekāda izaugsmes ceļa, kā gan citādi. Nu tikai un vienīgi! Paklanīties viņām, ko tad citu…

BUIĶIS: Tas ir tas, kas šobrīd Latvijā trūkst.

ALDERSONS: Nu, nav cita ceļa, kā cilvēku celt uz augšu caur grūtībām, nekad nav bijis. Tas, ka viņš kādu brīdi ir harmonijā, brīnišķīgi! Tajā brīdī tas ir viņa attīstības etaps. Pēc tam viņš atkal nonāk grūtībās, viņam ir nelaimes… Bet kā tad citādi!?

LIA: Ja runājam globāli, arī pati Zeme atrodas dažādās vibrācijās, visādos kosmiskos virpuļos. Zeme vismaz kustas harmoniski, pagaidām. Es ceru.

ALDERSONS: Te arī viss notiek harmoniski. Ta jau tas viss ir iecerēts.

KĻAVA: Interneta mājas lapā www.youtHbc.com , jaunā paaudze zinās, ir tas Fibonači skaitlis[24]. Kā šis mūks atklāja šo matemātisko skaitli, pēc kā uztaisīta visa Saules sistēma, visi gliemežvāki… Pēc tā principa uztaisītas visas kapilārās līnijas, magnētiskie lauki, Zemes magnētiskais lauks, galaktikas, puķe… Kas vēlreiz apliecina to, ka tas, kā Viņš to visu ir nomodulējis, ka lapiņa nokrīt puķei ar to arī viss ir kārtībā. Nav tā, ka tai puķei jāzied mūžīgi.

ALDERSONS: Jāpasaka pavisam vienkārši visa šī disharmonija ir šīs Augstākās kārtības sastāvdaļa. Tas ir kā mēs palūkojamies.

KĻAVA: Kad šis skaistais auglis ir apēsts, viņš nonāk zarnu traktā. Un kāpēc lai mēs teiktu to, ka šis auglis ir šādā izskatā pašreiz? Viss kārtībā, tas tiek sadalīts, lai atkal varētu ēst nākošo augli. Lai cik tas liekas nepareizi, no Absolūtā viedokļa viss ir kārtībā. Apliecinājums tam visam ir daudzie tūkstoši cilvēku, kuri ir atdzīvināti vai pārdzīvojuši klīnisko nāvi. Arī viņiem licies, ka kaut kas nav kārtībā ar šo pasauli. Bet pēc tā redzējuma, no Pētera baznīcas augšas: o, viss kārtībā! Arī tie rudens koki un sapuvušās lapas ļoti labi izskatās.

BUIĶIS: Es minēšu skaistāku piemēru. Tas bija, kad rakstīju vispirms kandidāta, pēc tam doktora disertāciju. Kad vienā brīdī pie beigām tev liekas, viss ir tik sarežģīti, neko nevar saprast. Kaut kā norezonē, uzraksti un aizstāvot pēkšņi jūti, esi citā līmenī. Šobrīd to redzu arī pie saviem studentiem, bakalauriem un maģistriem: "Pasniedzēj, es neaizstāvēšu, es nevaru…" Tu pierunā viņu aizstāvēt, un viss ir labi.

Tapat Alberts par savām disertācijām, viņš ir habilitētais medicīnas doktors, un viņš saka: "Tagad divdesmit gadi pagājuši, es atcerējos šo lietu. Pēkšņi tas viss ir tik skaidrs!" Tu esi tajā iepriekšējā līmenī, kur tev liekas baigais haoss, bet paiet laiks, pēkšņi pacelies un ieraugi: viss iznāk ļoti skaisti.

KĻAVA: Ļoti svarīgi, kas ir atskaites sistēma! Vai mēs kaut ko saucam emocionāli nacionāli vai tomēr apskatām to transcendentāli kosmiski un caur savu es. Un, ja mēs bagātinām savu nacionāli emocionālo izrunāšanas sistēmu caur šo transcendentāli kosmisko, mūžīgo, tad varbūt tā fluktuācija paliek harmoniska.

LIA: Jūs atkārtoti pieminat fluktuāciju, kas tā ir?

KĻAVA: Fluktuācija nozīmē amplitūdu, pa labi, pa kreisi: vienā grāvī, otrā grāvī… Tas ne jā, ne nē ir tas gudrais līdzsvars.

BUIĶIS: Jā, tas ir tas, ko arī Alberts teica. Ka mēs svārstāmies, mums te ir visādas krīzes, sarežģījumi un problēmas… Un tad svarīgais, ka saproti, ka sarežģījumi dzīvē liecina par to, ka tev ir jāpaceļas augstākā līmenī. Nedrīkst būt tā, kā rāda detektīvfilmās, ka cilvēkam gadījies kas traģisks, viņš grib tam otram atriebties, lai arī viņam būtu sāpes… Nē. Jāsaprot, dzīvē tā notika, bet es esmu citā izpratnes līmenī, es paeju augstāk. Dzīves sarežģījumus jāuztver, ka tā ir tā dzīves skola, kas mūs velk uz augšu. No augšas mums dod roku! Tikai pašam arī jāgrib iet uz augšu.

KĻAVA: Ko profesors teica, ko Jēzus Kristus, Josifs Brodskis[25] savā Nobela runā, ka Ļevs Tolstojs un Jēzus Kristus neiedomājami ietekmējuši apzināšanos par tām pļaukām.

LIA: Ja tev iesit pa vienu vaigu, pagriez otru?

KĻAVA: Jā. Aiziešana uz vertikalitāti ir atbildes reakcijas iztrūkums. Ja mēs neatbildam ar to pašu. Tas ir galvenais mehānisms elevatoram uz augšu. Tikko tu gribi atbildēt ar pretēju rezonanses principu, tā tu nabags tur ņemsies un ņemsies. Bet ar apstādinātu rezonansi, ar piedošanu vai aizmiršanu, ja tā var, tā ir praktiska soļu speršana uz augšu. Tad arī ietekmējas tava karma vai tava griba, tas ir tas, ko šajā darbnīcā no mums pieprasa.

LIA: Izteiksmīga līdzība šī pasaule kā darbnīca! Tu pieminēji karmu. Andris pagājušajā reizē arī ieminējās par karmām. Kas ar tām īsti notiek šajā laikā?

BUIĶIS: Runa ir par čenelingu. Ļoti daudz cilvēku Amerikā, Krievijā no tādiem augsti attīstītiem gariem saņem informāciju. Viena no tām: ka tagad, līdz 2012. gadam, cilvēku karmas tiek atraisītas. It kā tiek noņemts šis iepriekš uzliktais, ka jāiet cauri dažādām ciešanām, ka principā bez tā var iztikt. Tava brīvā griba ir atraisīta, lai tu varētu iet uz augšu. Tuvāko divu gadu laikā visa cilvēce var nonākt pilnīgi citā līmenī. Bet šim nolūkam nepieciešams izmainīt mūsu apziņu. To, ko tikko Pēteris teica, ka nedrīkst ar to pašu līmeni man iesita, es gāzīšu atpakaļ, un vēl divreiz stiprāk.

KĻAVA: Gribas izteikt novēlējumu visām tām dvēselēm, kuras dzīvo tā saucamo latviešu ķermeņos tā saucamajā Latvijas teritorijā. Tibetā ir tāds teiciens, ka čūskai, kura ielīdusi bambusā, ir vairākas iespējas. Līst atpakaļ, kas principā beigsies ļoti slikti, stāvēt bambusā pa vidu un nedarīt neko, tā arī nav izeja… Vienīgā izeja līst uz augšu. Novēlējums Latvijai lēni, bet līdīsim! Un viss būs kārtībā.

LIA: Aldersona kungs, jums gala vārds!

ALDERSONS: Pilnīgi tāpat.

LIA: Līdīsim?!

ALDERSONS: Tikai uz augšu! Citādi nekā, tikai uz augšu. Un vēl atcerēsimies, ja mēs patiešām turam cieņā un godā vienotības principu, lai kā tur būtu, viss taču no tā Viena paša vien nāk… Tad padomāsim!

KĻAVA: Kādreiz, kad ir ļoti grūti, es kolēģiem atgādinu: Rūdolfs Blaumanis sarakstīja "Nāves ēnā". Cilvēki lasa, skatās, pārdzīvo, raud. Bet neviens nepārmet Blaumanim, kāpēc viņš rakstījis tieši tā. Es gribētu novēlēt, lai mēs neraudam, nepārmetām, bet domājam, cik Blaumanis visu to labi sarakstījis! Kā mēs no tā visa mācāmies. Nevis: kā tas zēns izvilka to nepareizo lozi. Neviens nepārmet Zilam Vernam par "Kapteiņa Granta bērniem", ka viņam tāda grāmata sanākusi. Tadas amplitūdas! Visi gūst tajā baudu! Ja mēs visi atzīstam to vienīgo To un redzam, kā tas diferencējas, tad tieši šajā pietātē un izpratnē veidojas harmonija visās vertikālās un horizontālās līnijās. Tas ir grūti, protams. Bet mēs esam tāpēc, lai par to runātu. Tatad nav grūti.

LIA: Paldies jums visiem. Esmu pārliecināta, ka cilvēki, kurus šīs lietas interesē, rezonē ar mums uz vienas stīgas. No tikko runātā vislabāk atcerēšos sirds ritmus, kas vada mūsu smadzeņu ritmus, un, protams, šīs paralēlās līnijas ar katram no mums absolūti atšķirīgu izvērsumu, savādāku dažādos dzīves brīžos. Mūsu ziņā ir griba tiekties augšup!

Bet Pētera domu par Blaumani un Zilu Vernu nobeigšu ar seno vēdu tekstu, kurā Joga Vasistha vienkārši konstatē: "Pasaule ir tāda, kādu tu to redzi. Pats veids, kā tu uztver pasauli, rada to subjektīvo pasauli, kurā tu dzīvo. Tu vari atrasties pasakainā vidē paradīzē, taču, ja tavs prāts atrodas ellē, tad visa pasaule tavā priekšā deg elles ugunīs. Ja tavs prāts atrodas debesīs, tad tu piedzīvo debesis visapkārt."

Grieķija "Patiesības vieta"

ANDRA BUIĶA saruna ar meitu LIENI MEĻĶI

Vispirms pastāstīšu par pirmo braucienu uz Grieķiju, izmantojot sarunu, kas man savulaik bija ar meitu Lieni un kas daļēji tika publicēta žurnālā "Mistērija" 2004. gada augusta numurā.

2004. gada maijā es pēkšņi saņēmu vēstuli, mazliet līdzīgi kā Antona Čehova stāstā par puisīti, kurš nolēma uzrakstīt vēstuli ar adresi "vectētiņam ciematā", lai izstāstītu savu sāpi un pārdzīvojumus pie svešajiem. Protams, vectētiņš vēstuli nesaņēma. Līdzīgi notika arī ar mani. Kādi cilvēki no agrākajām konferencēm laikam atcerējās manu uzvārdu un vēstuli adresēja: Profesoram A. Buiķim, Matemātikas institūts, Rīga, Latvija. Vēstule bija paklejojusi, bet pie manis beigās nonāca, un tā es saņēmu ielūgumu uz pirmo tikšanos, kas ietilpst zinātnes programmu virknē (science programmē series) "Vieta patiesībai" jeb "Patiesības vieta". (Kaut kur izlasīju ziņu, ka Marko Bišofs esot bijis cilvēks, kas ieteicis piemērotas kandidatūras; arī šajā ziemā saņēmu ielūgumu Albertam Aldersonam un sev ierasties uz nākamo tikšanos, bet darba parlamentā dēļ biju spiests atteikt, arī Alberts nebija tam šogad gatavs.)

Un, kā ielūgumā bija teikts, tika aicināti cilvēki zinātnieki un ne-zinātnieki, lai pirmo sanāksmi simboliski veidotu vietā, kur Senajā Grieķijā bija strādājuši pirmie zinātnieki un filozofi. Un tā mūsu tikšanās noritēja Parnasa kalnājā, lilatos Resort Hotel, Mt. Pamassus (varētu teikt, kūrorta viesnīcā), ļoti skaistā vietā netālu no Delfiem, kur savulaik dzīvoja un pareģoja Delfu orākuls. Starp citu, uz turieni mēs aizbraucām ekskursijā. Konference notika no 6. līdz 10. jūnijam, un bija ielūgti 25 cilvēki, kuriem ir kopējas intereses inovatīvos pētījumos par tādiem fundamentāliem cilvēku eksistences jautājumiem, kurus šodien nerisina ne zinātne, ne arī reliģija. Kā bija aprakstīts ielūgumā, tika apskatītas divas galvenās tēmas: pirmā zinātnes loma sabiedrībā, otrā trūkstošās saites (tādā nozīmē, ka nav nepieciešamo saišu, ka tiek aizmirsts vai ignorēts mums apkārt notiekošo metafizisko fenomenu raksturs).

Kas organizēja šo tikšanos?

Ielūgumu pārdomas par iespējamām diskusiju tēmām bija parakstījuši četri cilvēki: doktors Prašans Kakodai (PrashantKakodaj), Integrālās veselības centra direktors Kembridžā, Lielbritānijā; fiziķis Torstens Ludvigs (Thorsten Ludwig) no Vācijas, Berlīnes; Fransuā Bešērs (Francois Recher), elektroinžinieris no Parīzes, Francijas; un galvenā organizētāja, Drošuļa Eljota (Drossoula Elliott) no Atēnām, Grieķijas. Pie iniciatoriem un sponsoriem pieskaitāmas arī vairākas institūcijas, tai skaitā Brama Kumaris (Brahma Kumaris), liela organizācija, kas strādā kādās 85 valstīs, arī Atēnu Zinātnes un humānisma attīstības biedrība, Hošimilko universitāte no Mehiko, Meksikā, Garīgo zinātņu (Noetic Sciences) institūts un Grieķijas Kultūras ministrija tie ir organizētāji.

Arī Kultūras ministrija? Man tas šķiet savādi.

Jā, tātad tas tika organizēts nopietnā līmenī, un es, protams, biju ļoti priecīgs piedalīties. Lielākai daļai no dalībniekiem ir zinātniskie grādi pieci profesori (profesori arī automātiski ir zinātņu doktori), bez tam ir vēl vienpadsmit ar doktora grādu, tātad apmēram divas trešdaļas dalībnieku bija titulēti zinātnieki. Visvairāk no Vācijas, septiņi, par vienu mazāk no Lielbritānijas, kādi pieci no Grieķijas (atsevišķās sēdēs Grieķijas pārstāvju gan bija vairāk). Viseksotiskākā pārstāve bija no Brazīlijas filozofijas doktore Leide Calvancanti, bet visi viņu sauca Ledī. Austrumus pārstāvēja Matejs Kužnikovskis, ķīmiķis no Polijas, un es. Dzīvojām pa trīs vai četriem atsevišķās guļbaļķu mājiņās. Mani kaimiņi bija kodolfiziķis, profesors Ronalds Braians (Ronald Bryan) no ASV un Vilfrīds Belhners (Wilfried Belehrter), profesors no Vācijas, Oldenburgas universitātes. Vienlaikus viņš ir ari Vācijas Transpersonālās psiholoģijas asociācijas prezidents.

Pastāsti par tiem cilvēkiem, kas bija bez zinātniskajiem grādiem.

Drosulai Eljotai zinātniskā grāda nav, bet es jutu, ka viņa ir ļoti ietekmīga persona, jo ne velti viņai izdevās dabūt Grieķijas Kultūras ministrijas finansiālu atbalstu šīs tikšanās organizēšanai. Viņa pēdējā dienā mums uzdāvināja sava tēva, mākslinieka, ofortus. Arī pirmajā dienā, kad mēs braucām uz turieni, bija domāts, ka mums vienkārši autobusā iedos līdzi kaut kādus sausos ēdienus, bet nē viņa izdomāja un Atēnu priekšpilsētā ieveda savā mājā, un tas tā pasakaini: braucam pa ielu, vīteņaugiem aizaugusi mūra sēta, aiz sētas baseins ar tik zilu ūdeni, kā rāda amerikāņu filmās, un bungalo tipa mājiņa, un viņa rāda, aiz žoga ir īstā viņas māja, divstāvu vai trīsstāvu ēka. Bet tur viņai nepatīk dzīvot, bērni viņai tagad ir pieauguši un kaut kur Amerikā izklīduši. Un viņa, lūk, dzīvo šajā bungalo. Tad viens no kolēģiem zināja teikt, ka tur, tajā mājiņā, viņai ir bibliotēka ar 12 tūkstošiem grāmatu. Tatad ļoti interesants, nestandarta cilvēks. Tur patiešām bija stipri eksotiska sajūta.

Tā kā šeit zinātniskie grādi nemaz nebija tik svarīgi, tās bija personības, kas mēģina skatīties uz pasauli kopumā.

Kādas jomas pārstāvēja šie cilvēki?

Psihologi, filozofi, mediķi, fiziķi, ķīmiķi, matemātiķi. Viena no Grieķijas bija materiālzinātniece, kas saistāms jau ar inženierzinātnēm. Bet ne tas ir tik būtiski. Svarīgi ir tas, ka tie ir cilvēki, kuri šobrīd Rietumu pasaulē apzinās nominālās jeb tradicionālās, jeb klasiskās zinātnes aprobežotību, jo tā balstās tikai uz vienas smadzeņu puslodes darbību uz racionālo domāšanu. Lai to novērstu, tika arī sastādīta darba programma. Šie divdesmit pieci cilvēki, kas piedalījāmies, laiku pa laikam sadalījāmies nelielākās grupiņās un meditējām. Piemēram, katru rītu, no septiņiem līdz pusastoņiem mēs meditējām. Tiesa gan, tur nenāca visi, jo viena daļa, kas bija saistīta ar Brama Kumaris biedrību, cēlās četros un meditēja savā grupiņā. Un tad mēs seši astoņi cilvēki, kā nu kuru rītu, meditējām.

Mēs dzīvojām pietiekami augstu kalnos, tur noteikti bija vairāk par tūkstoš metriem, ieplakā starp divām klinšu grēdām. Viena klinšu mala bija gandrīz vertikāla siena vairāku simtu metru augstumā. Praktiski kaila, diezgan gaiša, gandrīz vai balta, un zemāk priedes, egles un citi skujkoki saauguši, un cauri viņiem spīd baltās klintis. Un otrā pusē, diezgan stāvajā, apmēram 20-30 grādu leņķa klintī ir iecirsti tādi kā robiņi, un tur iebūvētas mājiņas. Apmēram četrdesmit mājiņas, kur pirmajā stāvā ir divas atsevišķas istabas, un otrais stāvs pat nav atdalīts ar sienu, tie ir tādi kā bēniņi, mansards, kur dzīvo viens cilvēks. Bet interesanti ir tas, ka, izejot uz lievenīša, es redzu, jā, pa labi un pa kreisi ir mājiņas, bet viņām lievenīši un logi ir uz citām pusēm. Līdz ar to katrs no mums varēja justies gandrīz kā viens.

Katru rītu, pēc meditācijas es gāju staigāt pa apkārtni, un man bija ļoti savdabīga sajūta, sākumā domāju, ka Parnass ir konkrēta virsotne, un es mēģināju uzminēt, kura ir īstā Parnasa virsotne. Skatījos, un tad man bija ļoti dīvaina sajūta, es pēkšņi aptvēru, cik šajā varenumā cilvēks ir maziņš. Un naktī man bija sajūta, ka tās raganas, kas nedabūtu biļetes Valpurģu naktī uz Bloksbergu, ka tās varētu atjāt uz šejieni.

Galvenajā, lielākajā mājā, pirmajā stāvā notika sanāksmes, bet otrajā bija atpūtas telpa, bārs ar leti. Tajā telpā divas sienas bija izveidotas no stikla, un varēja labi redzēt vertikālo klinti, un laiks tur tāds pats kā pie mums šovasar vienā dienā var piecreiz līt, un tam pa vidu desmitreiz spīdēt saule. Un vienreiz bija ļoti interesanti. Es, kā jau parasti, biju paņēmis kafijas pauzē tēju un eju pie guļbaļķiem uztaisītā galda (visas mājiņas bija taisītas no guļbaļķiem). Es nolieku savu tasīti un aizeju pie stikla sienas, bet ir sācis līt. Un visa vertikālā klinšu siena ir aiz miglas pazudusi. Tad radās fantastiska sajūta tā varētu būt Latvija. Tu redzi dažas priedes un miglas sienu, un liekas, ka tur tālāk ir kaut kāda pļaviņa un tur var skaisti iziet pastaigāties. Bet es zinu, ka tur tālāk aiziet diezgan stāvs kritums un lejā ir aiza, bet balto sienu neredz. Kamēr es dzēru tēju, pēc piecpadsmit minūtēm milzīgais lietus un migla ir pazudusi, un atkal var redzēt šo vareno sienu.

Tur notika ļoti savdabīgas lietas, kas emocionāli ārkārtīgi spēcīgi iespaido. Un šī pat nesaucās konference, varbūt varētu teikt satikšanās, tikšanās. Un pēc tās es varu formulēt apmēram tā tagad es uzskatu, ka pasaulē man ir divdesmit četri garīgie brāļi un māsas. Piemēram, Rodžers Teilors (Roger Taylor), imunologs no Lielbritānijas, man atrakstīja: "Tas bija tik vareni būt klāt tur, kur top jaunas pieejas zinātnei jeb "jaunā zinātne"."

Ielidoju Atēnās vienu dienu agrāk, tiku aizvests uz viesnīcu "Skats uz Akropoli", un nākamā diena bija pilnīgi manā rīcībā. Agrāk man bija sapnis apmeklēt "mūžīgo pilsētu" Romu, un pirms pāris gadiem, braucot no kādas matemātikas konferences, mums ar kundzi Margaritu bija iespēja nodzīvot vienu diennakti Romā. No rīta aizgāju uz Akropoli, un pie Zeva tempļa drupām Olimpa stadionā es pēkšņi aptvēru, ka Atēnas un Grieķija atstājusi uz mani lielāku iespaidu. Un pie Zeva tempļa drupām es arī pratu noformulēt, kāpēc. Kāda ir atšķirība starp to iespaidu, ko uz mani atstāja Roma, un Atēnu iespaidu. Roma, impērijas galvaspilsēta, kuru māju, celtņu varenums ir tomēr domāts elitei, valdniekiem. Pie Zeva tempļa drupām es palūdzu kādam japāņu tūristam, lai viņš mani nobildē. Kad pēc tam pēc pavisam īsa brīža es pagriezos, viņš praktiski bija izgaisis, un šajā milzīgajā stadionā sestdienas vakarā ap sešiem es biju pilnīgi viens. Tikai pārsimts metrus tālāk kāds no grieķiem izveda savu sunītu pastaigāties. Bet viņi man absolūti netraucēja, es pat varēju netraucēts meditēt. Un, skatoties uz tempļa drupām, es sapratu, ka šeit kaut ko tik varenu ir būvējuši ne cilvēku vajadzībām, bet idejas vārdā dieviem. Tatad tur sabiedrībai bija skats uz veselumu. Tas ir nepietiekami, ja cilvēks vai valsts domā tikai par sevi, mums jādomā par tiem augstākajiem spēkiem, kas vada mūsu likteņus. Tas ir viens no tiem integrālajiem skatījumiem, sajūtām, kādas man radās Grieķijā. Un, staigājot pa Parnasa apkārtni, es vēlreiz sapratu to, cik ļoti atsevišķs cilvēks un līdz ar to arī visa cilvēce kopumā ir atkarīga no dabas spēkiem. Cik esam mazi šo vareno dabas spēku priekšā. Un iedomāties, ka mēs varam pārtaisīt zemeslodi, kā mums ienāk prātā…

Es aptuveni gribētu citēt domu no grāmatas, par kuru mums varētu būt kāda no nākamajām sarunām. Ta ir "Apziņas revolūcija", ko ir sarakstījuši Staņislavs Grofs, Ervins Lāslo un Pīters Rasels: "Cilvēce, cilvēki var būt pirmā suga, kura ar savu izturēšanos, dzīvesveidu pati sevi iznīcinās." Mums liekas, ka esam tik vareni, tik gudri, bet attiecībā pret zemeslodi esam kā vīrusi, kuri organismu moka, un organisms būs spiests ārstēties no šīs sērgas.

Grieķijas kultūra jau daudzējādā ziņā arī izaug no apkārtējās vides, vide rada pasaules izjūtu…

Jā, tiešām, Grieķijas daba atstāj ārkārtīgi spēcīgu iespaidu, un es varu saprast, ka tik tiešām tās sabiedrības apziņā vietas ietekme uz domāšanu varētu būt ļoti spēcīga. Manas dzīves pieredzē Grieķijai būs īpaša vieta. Un es ļoti gribētu uz turieni vēlreiz aizbraukt.

Bet vai nerodas sajūta, ka šādas dabas varenības priekšā cilvēks vispār nevar neko izdarīt, ir bezspēcīgs?

Jā, man ir šī divējādā sajūta. Staigājot pa asfaltētajiem celiņiem, turpat blakus ir klintis, un es pamēģināju pakāpelēt kādus pārdesmit metrus pa šīm klintīm un jutu, ka tas ir riskanti, ka es tur ātri varu kāju pārlauzt… No vienas puses ir šī sajūta, ka tu neko nevari, bet tajā pašā laikā, redzot, ko grieķi ir izdarījuši, ir skaidrs, ja tu neaizmirsti šos divus līmeņus cilvēcisko un augsto līmeni, var izdarīt to, ko izdarīja viņi.

Kas tavuprāt ir tas, ko viņi i/darīja?

Izveidoja varenu civilizāciju, mums taču skolās māca Seno Grieķiju kā veselu mācību grāmatu, kā veselu vēstures posmu. Tas ir kaut kāds paraugs. Un arī manā skatījumā uz pasauli tai ir nozīmīga vieta. Teiksim, Monreālas kongresā 1998. gadā uzstājos ar referātu par cilvēces evolūciju no biosfēras elementa uz noosfēru, tas ir, uz saprāta sfēru: ka mēs dosim garīgumu visai biosfērai un tā kļūs par saprāta sfēru, un ka tas notiks caur noomiem atsevišķiem lokāliem civilizācijas straujiem uzplaukuma posmiem. Un, lai skatītos nākotnē, mums vispirms ir jāskatās pagātnē un jāpaņem pagātnes pieredze. Un pirmais, kas man nāca prātā bija tas, kas notika Grieķijā samērā īsā laikā, ierobežotā zemeslodes vietā. Ārkārtīgi straujš kultūras uzplaukums, tāds, kura augstākās virsotnes bija Platons, Pitagors, Sokrāts un citi. Un mēs joprojām uzskatām, ka tie ir vieni no cilvēces visaugstākajiem garīgajiem sasniegumiem. 1a kā ir, no vienas puses, tā, kā tu saki "tu neko nevari", bet, no otras puses, pareizi sabalansējot attiecības, var ļoti daudz izdarīt.

Tas varbūt arī bija šīs tikšanās virsuzdevums, kā mums veidot nākotnes sabiedrību, tai skaitā, kādai būt zinātnei, lai nebūtu tā, kā šodien — mēs attīstām tikai racionālās zināšanas un izmantojam tikai vienu smadzeņu pusi. Tāpēc pēc diskusijām mēs meditējām grupiņās vai visi kopā, baudījām klusumu, lai attīstītu blakus racionālajai domāšanai arī transcendentālo domāšanu. Lai mēs spētu izprast tos transcendentos likumus, kas eksistē blakus racionālajiem. Un, piemēram, tur nevienam no dalībniekiem pat neradās jautājums par to, vai eksistē tā sauktās ekstrasensorās parādības, ko bieži vulgarizējot sauc par mistiku. Tas bija pašsaprotami. Vienīgā problēma ir tā, ka mēs vēl nemākam tās izskaidrot. Un, kā viens no dalībniekiem teica, šeit ir jāmeklē jaunas zinātniskās metodes. Jo, ja eksaktās un dabas zinātnes viens no pamatprincipiem ir, ka parādība tiek novērota un pieņemta šajās zinātnēs par patiesām tikai tad, ja šī parādība, atkārtojot tos pašus apstākļus, ir atkārtojama, arī cita zinātnieku grupa, neatkarīgi no tā, kura parādību ir atklājusi, ir spējīga to atkārtot. Bet, attiecībā uz psihiskajām parādībām, tai skaitā arī uz transcendentālajām lietām, ir jāpieņem, ka eksistē lietas, kas ir tikai daļēji atkārtojamas. Mēs nodrošinām apstākļus, bet klāt ir vēl kāds cits, mums nezināms faktors, un parādība nenotiek. Tas nenozīmē, ka iepriekš ir bijusi falsifikācija, mēs nezinām visus blakus apstākļus, kuri ietekmē šis parādības norisināšanos vai nenorisināšanos. Tas ir netradicionāli, un šobrīd zinātne to nevēlas pieņemt un neatzīst par normālu. Ja to nevar simtprocentīgi.atkārtot, tātad tas nav īsti zinātnisks fakts.

Tad tā it kā ir tā atšķirība starp zinātni un starp… starp ko?

Es formulētu tā: starp to nepieciešamo zinātnes paplašinājumu, dziļāku zinātnes izpratni, lai mēs varētu normāli attīstīties, jo, kā jau es "Mistērijai" agrāk esmu rakstījis ja cilvēce nemainīs savu izturēšanos, cilvēcei nav paredzama laba nākotne, cilvēcei nav ilglaicīgās izdzīvošanas stratēģijas.

Ia, kā mēs dzīvojam šobrīd, mēs varētu vēl dzīvot desmit, trīsdesmit vai varbūt piecdesmit gadus. Un tad neatjaunojamie dabas resursi būs iztērēti, vide būs piesārņota. Un arī manis pieminētajā grāmatā "Apziņas revolūcija" ir skaidri pateikts: pat ja mēs šobrīd mainītu savu izturēšanos, mēs nevaram garantēt, ka tik un tā nebūs krīze, jo tas, kā mēs jau līdz šim esam piegānījuši vidi, diez vai var palikt bez sekām.

Bet tas taču ir skaidrs, ka attieksme pret dabu nemainīsies.

Nē, tā nevar teikt. Ja tagad notiktu globāla kataklizma, kur ietu bojā varbūt trešdaļa cilvēces, vai arī notiktu kāda globāla neordināra, ekstrasensora parādība. Galu galā, pasaulē simtiem miljonu, droši vien miljardi, tomēr tic kaut kādiem augtākiem spēkiem kristīgā ticība, muhamedāņi, jūdaisti… Un, ja pietiekami lielai cilvēces daļai viņu jēdzienos parādītos šīs būtnes un pateiktu, ka kataklizmas notiek tāpēc, ka jūs nepareizi dzīvojat. Vai tas neizmainītu apziņu?

Es domāju, ka tam vairāk tic tie, kam mazāk naudas.

Bet tad pretjautājums, vai vairāk naudas, mantas nozīmē arī vairāk laimes?

Nē, bet es domāju, ka dabu visvairāk piesārņo un izmanto tie, kuriem nauda ir un kuriem to vajag vēl vairāk. Un viņi negribēs piekāpties.

Jā. Bet tagad pafantazēsim un pērkona balsī Dievs pasaka: "Tas jums, bagātie. Vieglāk kamielim izlīst caur adatas aci, nekā jums…" Bet jautājums ir, vai tiešām ir nepieciešamas kaut kādas globālas kataklizmas, lai mēs beidzot kaut ko darītu?

Es domāju, ka noteikti…

Bet tādēļ jau šie zinātnieki, tai skaitā es, aizbraucām, cenšoties noskaidrot, vai var vai nevar kaut ko darīt. Bet katrā ziņā mēs, divdesmit pieci, piederam tiem ideālistiem, kas tomēr domā, ka ir vismaz jāmēģina kaut ko darīt, lai nākotne nav tik traģiska.

Man labāk patika apokaliptiskās vīzijas. Tātad dabas katastrofas, bet kas pēc tam? Atpaka| uz alām?

Atkarībā no tā, kas pēc kataklizmām būs palicis. Varbūt Ararata kalns būs palicis, kur Noasam ar savu kuģīti būs vēlreiz jābrauc. Alas būs pārplūdušas…

Varbūt pastāsti par konkrētākām lietām, ko jūs konferencē izrunājāt.

Piemēram, matemātiķis Gerhards Tomass (Gerhard Thomas) no Vācijas piedāvāja interesantu loģikas sistēmu. Mēs šobrīd lietojam divvērtīgo loģikas sistēmu, pareizs vai nepareizs: 0 vai 1. Viņš uzzīmēja ļoti skaistu piemēru. Piecstūrī pašā augšā tiek likta nozīme "vērtības", blakus, kreisajā pusē "vieta", tālāk pa labi "izmaiņas", zemāk pāris "struktūra", "sakarības, saistības", un, ja visus blakusesošos savieno, izveidojas piecstūris, bet, ja savieno pilnīgi visus elementus, tad rodas piecstaru zvaigzne. Un tālāk, no katra no šiem punktiem var atvasināt daudzus aspektus un ievilkt tālākus mezglu punktiņus. Un, ja pieņem, ka tālāk katrs līmenis ir ari blakus savienots, rodas ļoti skaists tāds kā zirnekļa tīkls. Un tas man uzreiz saistās ar Edgara Imanta Šiliņa grāmatu, kur viņš runā par Indras tīklu

Austrumu filozofijā viss ar visu ir saistīts jeb kā mūsu tautasdziesmā: "Pilna Māras istabiņa/ Simtiem mazu šūpulīšu,/ Kad es vienu kustināju,/ Visi līdzi kustējās." Tatad Tomass Gerhards piedāvāja daudznozīmīgu jeb polikontekstuālu loģiku. Blakus "Nē" varētu būt "Maz ticams", tālāk varētu būt "Iespējams", "Izskatās, ka varētu", vēl tālāk "Ticams", "Ļoti ticams" un beigās "Absolūti patiess". 1a ir, pirmkārt, daudzvērtīga loģika, otrkārt, tā ir polikontekstuāla: tiek skatīts ne tikai teksta saturs, bet arī konteksts jeb dziļākās jēgas un zemteksti.

Bet kur tā ir pielietojama?

Daudz kur. Kaut vai parapsiholoģijā, no vienas puses, un, piemēram, eksperimentālajās zinātnēs, no otras puses. īpaši tad, kad pētām pilnīgi jaunas parādības. Jo, ja, strādājot ar "jā", "nē" loģiku, eksperiments otrajā reizē neizdodas, šodienas zinātne uzreiz parādību noraida. Tatad šeit ar divvērtīgo loģiku ir nedaudz par maz. Ja mēs varētu izstrādāt metodoloģiju, kā daudzvērtīgās loģikas ietvaros strādāt, mums arī apziņa jāpārtaisa citādi, arī valoda jābagātina. Un, kā mēs sanāksmē formulējām nepietiek ar racionālajiem likumiem un viņu vārdisko izteiksmi. Lai mēs nonāktu tuvāk patiesībai, ir jāizmēģina dažādus patiesības izziņas veidus. Un programmā mums, piemēram, bija arī klusuma brīži, kad mēs vienkārši domājām par pārrunāto problēmu. Un, ja pārdomu laikā nāk prātā kāda interesanta doma, tad pasakām vienu, divus vai pats augstākais četrus vārdus. Un tad mēs arī sēdējām, kādas četrdesmit minūtes meditējām, un laiku pa laikam kāds kaut ko pasaka. Un pēc tam apspriedām meditācijas laikā radušās spontānās idejas.

Pastāsti kādas interesantas atmiņas.

Piemēram, pēdējā dienā jau iepriekš pieminētais Gerhards Tomass turpināja savu pirmajā dienā iesākto ideju par to, ka zinātnei nepietiek ar formālo pieeju, vajag mēģināt sintezēt to arī ar mākslu, piemēram, deju. Viņam noteikti ir pāri par sešdesmit gadiem un darba mūžā uz vēdera ir uzaugusi pamatīga "tulzna". Un viņš saka, ir, piemēram, krievu dejā savdabīgs solis, pēkšņi viņš pielec no savas vietas un tik vienreizēji graciozi sāk dejot pa apli, tik vieglā solī! Man pat radās sajūta, ka viņš varbūt jaunībā ir profesionāli dejojis. Bet tā, lūk, to dara horvāti dejo šo pašu soli! Bet holandieši ar lielo siera rituli un viņš iepleta rokas, it kā viņam būtu rokās milzīgs siera ritulis metra diametrā un turpināja dejot. Nu fantastiski, skaisti. Tie bija tādi momenti, kādus nekad nevar atļauties formālā zinātniskā konferencē.

Man ļoti patika, kā jau pieminētā Ledī no Brazīlijas mums atgādināja vienu Blēža Paskala vēstuli, kurā viņš bija uzrakstījis, ka atvainojas par to, ka vēstule ir tik gara, viņš esot steidzies. Un šajā kontekstā man nāk prātā cits gadījums. Vācu inženieris Golo Piles (Golo Pilz), kurš strādā Indijā un ar kolēģiem izmanto Saules enerģiju: uztver to paraboliskajos spoguļos un uzkarsē ūdeni virtuvei. Lielākais projekts, kur dienā tiek sagatavots 38 tūkstoši ēdiena porciju. Un viņš mums atgādināja formulējumu par

Indiju. Ja tu esi bijis Indijā divas dienas, tu vari uzrakstīt grāmatu, ja esi bijis trīs mēnešus, tad tu uzrakstīsi divas lapaspuses. Bet, ja tu būsi bijis divdesmit gadus, tad ir tikai klusums, meditācija, vārdi ir pārāk mazspējīgi ko būtisku pateikt.

Nikoss Vajakakos teica, ka viņam ļoti patīk sanāksmes nosaukums "Space for Truth", patiesības vieta jeb vieta patiesībai. Bet viņš saka, ka tai saikne var būt arī citāda nevis for, bet of truth, ko varētu tulkot, kā patiesība, kas piederīga šai vietai, jeb vieta patiesībā. Varētu arī tā space about truth, vieta ap patiesību, jeb with, vieta ar patiesību. Jeb without bez patiesības. Un tikai no katra mūsu garīgā potenciāla ir atkarīgs, cik mēs bagātīgi un kurus aspektus vai vispār bez aspektiem spēsim uztvert, saprast un interpretēt.

Tas ir domas, kas man spilgti iespiedušās atmiņā. Vēl, piemēram, Antonijs Strano (Anthony Strano) stāstīja par senās Grieķijas filozofijas attīstību, un tur garīgums bija zinātne. Piemēram, Arhimēds kautrējās no saviem inženierzinātniskajiem risinājumiem. Jo viņam likās, ka tas ir zinātniekam pazemojoši darboties ar tik praktiskām lietām. Zinātniekam ir jāmeklē patiesība, jādomā par garīgām lietām. Viņš stāstīja arī par pitagoriešiem. Un tur pirmā lekcija notika, skolniekam Skolotāju nemaz neredzot, un pēc tam nākama lekcija ir tikai pēc diviem, pieciem vai septiņiem gadiem. Un pa to laiku ir jāmācās klusumu, nomierināt racionālo prātu, attīstīt sajūtas. Ir jāmācās ne tikai domāt, bet arī just. Un tas, ko es jūtu, ir ne mazāk svarīgi.

Un, vēlreiz pieminot Golo Pilcu, nāk prātā indiešu doma: "Redzi nejaušību, domā likumsakarību." Notika tā. Mēs pusdienojām pie atsevišķiem galdiņiem ar četrām sēdvietām. Golo Piles apsēžas man blakus un jautā, ar ko tieši es matemātikā nodarbojos. Es pieminu, ka arī ar siltuma procesu modelēšanu. Viņam uzreiz iemirdzas acis, un viņš sāk stāstīt par Saules enerģijas projektu Indijā. Izrādās, ka viņiem lielākā problēma ir tā, ka no paraboliskajiem spoguļiem gaisma tiek sakoncentrēta uz uztvērējiem, kur iekšā ir ūdens, un ūdens iekšā uzsilst. Taču tam ir zema efektivitāte tikai kādi 50 procenti no Saules enerģijas pārvēršas siltumā. Un tur iekšā viņiem ir riba. Tad man, kā jaunā paaudze teiktu, bija acis uz kātiņiem, jo, braucot uz Grieķiju, biju paņēmis līdzi portatīvo datoru, lai brīvajos brīžos piestrādātu pie nepabeigtas publikācijas "Siltuma apmaiņa sistēmās ar taisnstūra ribu". Tagad atkal viņš uz mani skatās kā uz spoku, jo viņi tur iekšā ir ielikuši tieši taisnstūra ribu. Nejaušības un likumsakarības precīzi. Tagad mēs centīsimies atrast kopīgu sadarbību. Šādu interesantu sakritību man braucienā bija pietiekami daudz.

Kādu gadu pēc tam, man nācās būt par oponentu somu jaunajam zinātniekam Anti Lehtinenam (Antti Lektinen), kurš kā inženieris izstrādāja metodi, kā aprēķināt datoru mikroshēmu sakaršanu1 '. Tehniski sasilšanai ir augšējā robeža, virs kuras mikroshēmas sāk bojāties. Atceros, kā jau pēc aizstāvēšanās viņa vadītājs profesors Reijo Karvinens (Reijo Karvinen) teica, ka viņiem ir bijušas visai lielas grūtības ar oponentu atrašanu.

Nepieciešami speciālisti, kuri saprot problēmas fiziku un orientējas matemātikā. Viņi sameklēja mani un no Kanādas profesoru Mihaelu Jovanoviču (Michael Yovanovicb). Un tad es atcerējos, ka 2000. gadā konferencē Portugālē, netālu no Lisabonas, kur man bija referāts par precīzo atrisinājumu taisnstūra ribai, piedalījās arī Anti Lehtinens.

Un, runājot par sakritībām, vēl viena ļoti interesanta sakritība bija tā, ka konferences vidū, 8. jūnijā, notika Veneras pāriešana pāri Saulei. Venera kā mazs punktiņš bija uz Saules virsmas. Cik es zinu, tad Latvijā to bija diezgan grūti redzēt, jo bija mākoņi. Arī Grieķijā nebija skaidras debesis, bet bija brīži, kad mākoņi pazuda, un profesors Bernards Karrs (Bernard Carr) ar savu kundzi bija paņēmuši līdzi mazu teleskopiņu un speciālas brilles, un tā arī es varēju redzēt to brīdi, kad Venera kā mazs punktiņš bija Saules maliņā. Būtībā šādas dabas parādības ir ļoti reti sastopamas. To mēs konferences kontekstā arī ļoti skaisti apspēlējām: ja Sauli simboliski uztver kā Patiesību, tad Mīlestība, Venera, krusto Patiesību, savienojas ar Patiesību. Bez Mīlestības Patiesība nav nekas.

Grieķiete Harā Markakis (Hara Markakis) ļoti skaisti pateica, ka vissarežģītākais savā būtībā ir vienkāršs un ka cilvēkiem ārkārtīgi svarīgi ir brīvības meklējumi. Grieķu alfabēta pirmā burta Alfa viena no nozīmēm ir "es aizmirsu, cenšos atcerēties", tātad es esmu zinājis dievišķo patiesību. Un, kā es to saprotu, Dievs ir mūs radījis pēc savas līdzības, un mums būtībā ir dievišķās spējas, taču mēs miesiskajā ķermenī esam aizmirsuši dievišķo sākumu, tāpēc "esmu Alfa un Omega": es cenšos atcerēties to, ko esmu aizmirsis. Man tas šķiet ļoti skaisti pateikts. Varbūt filozofiem tas, ko es runāju, šķiet triviāli un zināmi, bet uz mani tas atstāja dziļu iespaidu.

Tamperē, būdams oponents somu doktorantam Anti Lehtinenam viņa disertācijas aizstāvēšanā. Tur ir pieņemts, ka oponents disertācijas aizstāvēšanas laikā galvā uzliek šo cilindru ar emblēmu, sākumā to nesot pie viena sāna kā šeit

'Iaču zinātnē, pārāk daudz balstoties uz jūtām, var arī ļoti bieži k|ūdīties, "iebraukt galīgās auzās"…

Nu jā, tu tagad pārstāvi racionālo spārnu. Bet vai tad mēs jau neesam iebraukuši galīgās auzās?!

Es domāju, ir jānovelk kaut kāda robeža.

Šo problēmu jau es minēju: ja mēs paliekam duālās loģikas ietvaros, tikai racionālās uztveres ietvaros, tad pēdējie gadsimti pierāda, ka, paliekot bagātākiem, dzīvojot komfortablāk, mēs lielās esības problēmas neatrisinām. Mēs neesam kļuvuši laimīgāki, neizskatās, ka cilvēcei būtu ļoti gaiša nākotne priekšā. Jāmeklē jauni ceļi… Un tas arī bija šīs tikšanās mērķis. Mēģināt likt prātus kopā, un ne tikai prātus, arī mūsu emocijas, mūsu transcendentālās pasaules sajūtas. Apmainīties ar informāciju, ko katrs zina.

Ko tu varēji jaunu pastāstīt?

"Mind and matter interaction" diskusija par prāta un matērijas mijiedarbību, kur es pastāstīju tās lietas, kas šobrīd ir Rietumu zinātnē saistītas tieši ar kosmoloģiju, ar piekto lauku kvintesenci jeb, ko krievu literatūrā sauc par torsiona laukiem. Piemēram, par eksperimentiem, ko Krievijā vadīja akadēmiķis Mihails Lavrentjevs un kas 1990. gadā tika publicēti "Dokladi Akadjemiji Nauk" (Krievijas Zinātņu Akadēmijas Vēstīs). Viņi pētīja Saules patieso stāvokli, jo mēs redzam Sauli tur, kur tā bija pirms astoņām minūtēm. Tas ir laiks, kamēr Saules gaisma nonāk līdz mums. Viņi, pētot Saules patieso stāvokli, atklāja, ka mikroorganismu kolonija uztver kaut kādu enerģiju vai starojumu Saules patiesās atrašanās vietās. Tas nozīmē, ka kaut kāda enerģija, ko šie organismi uztver, kustas ātrāk par Saules gaismu. Un tas ir dziļā pretrunā ar mūsdienu fiziku, kura saka, ka nekāda enerģijas forma nevar izplatīties ar ātrumu, kas lielāks par gaismas ātrumu. Tas Rietumu kolēģiem izraisīja milzīgu interesi, neviens nezināja par šo pētījumu, lai gan tas tika publicēts vēl 90. gadu sākumā. Un te parādās vēl viena mūsdienu problēma grūtības atrast patiesi vajadzīgo un interesanto bibliotēku plauktos. Šis ir ļoti interesants pētījums, kas apgāž vienu no mūsdienu zinātnes pamatpostulātiem, līdz ar to apdraud šodienas zinātnes paradigmu.

Varbūt parunāsim par šodienas paradigmu.

Tomass Kūns 20. gadsimta otrajā pusē runāja par zinātnes attīstību un formulēja, ka tā notiek cikliski. Ir tā saucamie normālie jeb kumulatīvie, uzkrājošie zinātnes periodi. Mums ir nofiksēts zinātnes priekšstatu kopums, paradigma, un, uz to balstoties, notiek jauni atklājumi. Teiksim, fizikā balstās uz Einšteina pieņēmumu, ka nekāds enerģētisks process nevar norisināties ātrāk par gaismas ātrumu. 1a ir neapstrīdama patiesība, kura šobrīd ir pieņemta. Ja kādā eksperimentā iznāktu citādi, tad sākumā lielākā daļa zinātnieku teiks, ka mērījumos noteikti ir kļūda, un tikai tad, kad šo faktu sakrājas ļoti daudz, sākas otrs zinātniskās revolūcijas periods. Kumulatīvajā zinātnes periodā zinātnieku sabiedrība ir viendabīga, jo tā balstās uz vienu un to pašu priekšstatu kopumu paradigmu, bet revolūcijas periodā zinātnieku kopums sašķeļas divās daļās. Vieni saka, ka paradigma ir pareiza, bet kaut kas nav kārtībā ar eksperimentiem, otri saka, ka eksperimenti ir pareizi, bet kaut kas nav kārtībā ar paradigmu, lād tiek izstrādāta jauna paradigma un sākas jauns kumulatīvais periods. Piemēram, šī konference ir ļoti tipiska periodam, kad beidzas normālā zinātnes attīstība un sākas zinātniskā revolūcija.

Tātad tagad mēs dzīvojam paradigmas mainas laikā?

Jā-

Kad un kāda bija iepriekšējā paradigmas maiņa?

Tad, kad radās relativitātes teorija kopā ar kvantu mehāniku. 19. gadsimta beigās un 20. gadsimta sākumā uzskatīja, ka fizikā viss ir skaidrs kā zila debess un pie pamalītes ir divi neskaidri mākonīši, pāris lietas, kas vēl ir nesaprotamas, bet mēs tās noskaidrosim, un tad fizika būs pabeigta, pilnīga. Tajā brīdī vēl nebija zināma radioaktivitāte, un tad, burtiski pēc dažiem gadiem, Rentgens konstatēja radioaktivitāti, Makss Planks definēja kvantu jēdzienu, Einšteins relativitātes teoriju. Un tad no 20. gadsimta 20. gadiem notika ārkārtīgi spēcīga paradigmas maiņa.

Tikai viens piemērs, kas attiecas uz Visumu kopumā. Arī Einšteins, izrakstot vispārīgās relativitātes teorijas vienādojumus, tāpat kā Ņūtons, pieņēma un uzskatīja, ka Visumā visas zvaigžņu sistēmas ir stacionāras, tas ir, laikā nemainīgas. Katra stāv savā vietā, tā ir no laika gala bijis, un tā arī būs. Starp citu, tāpēc Einšteinam radās milzīgas problēmas relativitātes teorijā gravitācijas spēku dēļ masas viena pie otras pievelkas, un visiem debesu ķermeņiem vajadzēja saplūst vienā superķermenī, bet reāli tā taču nav. Un Einšteins tīri formāli vienādojumos ierakstīja tā saucamo kosmoloģisko konstanti, tas ir, kaut kādu telpai piemītošu īpašību, kura neļauj visiem materiāliem ķermeņiem salipt kopā. Un drīz pēc tam Habls konstatēja tā saukto Habla sarkano novirzi, kas parādīja, ka, jo tālāk pārējās zvaigznes un galaktikas ir, jo ar lielāku ātrumu tās bēg projām. Visums laikā mainās, Visums izplešas. Ta bija grandioza priekšstatu maiņa. Pēkšņi izrādās, ka ir bijis Lielais sprādziens, Big Bang, un viss izplešas.

Līdz 20. gadsimta beigām uzskatīja, ka ir divi Visuma izplešanās scenāriji. Vai nu Visums izplešas ar vienmērīgu ātrumu, tas ir, gravitācija nespēj apturēt izplešanās procesu, vai gravitācijas dēļ Visuma izplešanās palēninās, un kādā brīdī tā apstāsies, un pēc tam viss sāks atkal iet atpakaļ kopā un sabruks iekšā melnajā caurumā. Bet ar šo nestacionāro Visumu rodas filozofiska problēma tātad ir laika sākumpunkts tajā brīdī, kad notika Lielais sprādziens. Bet kas tad bija pirms tam? Laika vispār nebija? Matērijas nebija, tā bija sakoncentrēta vienā punktā, un no šī punkta radās milzīgs matērijas daudzums, kas sastādīja gan Saules sistēmu, gan visas galaktikas. Un mēs tagad esam uzzinājuši, ka Visums izplešas paātrināti, bet mums zināmajos spēku laukos nav nekā tāda, kura dēļ Visumam būtu jāizplešas paātrināti. Gravitācija cenšas palēnināt izplešanos, elektromagnētisms un divi kodola spēki šeit neder. Un tādēļ zinātnē kaui kas neiet kopā. To es stāstīju Grieķijā, un nevienam no sanāksmes dalībniekiem tas nebija zināms. Tas viņus ļoti ieinteresēja.

Tu pieskāries jautājumam par laika un telpas sākumu, bet es laikam īsti nesapratu…

Tas ir ļoti jauki, ka tu nesaprati, šajā sakarā gribu pastāstīt anekdoti. Kad es stājos Fizikas un matemātikas fakultātē, iesniedzot dokumentus man bija jāgaida, un es nolēmu palasīt sienas avīzīti. Un, kā jau katrā avīzē, arī šeit bija humora stūrītis. Tas bija šāds. "Eksāmens. Pasniedzējs jautā studentam: "Kas ir elektrība?" Students sarauc pieri krunkās, kasa pakausi un saka: "Pasniedzēj, es aizmirsu, vēl vakarvakarā es zināju un šorīt aizmirsu…" Pasniedzējs saka: "Dieva dēļ, atceries, tu esi vienīgais cilvēks uz zemes, kas zina, kas ir elektrība!"" Un tā arī es šeit varu atbildēt.

Stāstījumu par pirmo braucienu uz Grieķiju gribu nobeigt ar tīri personīgu piedzīvojumu. Es jau stāstīju par pirmo dienu Atēnās. Biju aizgājis līdz parlamenta laukumam. Ta ir tā vieta, kuru bieži rāda televīzijā, kur Grieķijas iedzīvotāji protestē pret valdību un parlamentu. No turienes nolēmu pa vienu no ieliņām doties atpakaļ uz savu viesnīcu. Eju, klausos skaistu melodiju: uz trotuāra sēž pajauns puisis, noteikti zem trīsdesmit gadiem, spēlē kaut ko līdzīgu mūsu koklei. Piegāju, sākām runāties. Viņš ir no Irānas, tagad dzīvo Grieķijā un piedāvāja, lai es nopērku viņa mūzikas disku. Es tā arī izdarīju un vakarā uz sava datora klausījos šo uz santuras (:santur; santoor) atskaņoto mūziku. Mūzika ļoti savdabīga, arī tagad, rakstot tekstu datorā, uzliku šo disku un uzreiz iejutos tā brīža sajūtās. Tatad Omids Tamasebpurs (Omid Tahmasebpur), var arī kādus viņa ierakstus You Tube paklausīties. 7a sajūta bija ļoti dīvaina: pirmo reizi mūžā esmu savā sapņu zemē Grieķijā un tur pirmajā vakarā satieku persieti, ja skatāmies vēsturiski. Tada dīvaina nu ir mūsu dzīve…

Turpinājumā piezīmes par otro braucienu uz Grieķiju, kopā ar Albertu Aldersonu, nākamajā, 2005. gadā. Šoreiz konferencei nosaukums bija "Zinātne sastop (saskaras ar) klusumu" ("Science meets silence"). Līdzīgi, kā es teicu par pirmo sanāksmi, nez vai būtu pareizi to saukt par konferenci, jo oficiāli bija ielūgti tikai 28 cilvēki. Te ir arī finansiālais moments: dzīvošanu pie Parnasa kalna apmaksā organizētāji un liels skaits dalībnieku izmaksātu dārgi. Bet pārstāvētā pasaule bija ļoti dažāda: Francija, Lielbritānija, Kolumbija, Portugāle, Spānija, Vācija, Kanāda, Ungārija, ASV un, protams, Grieķija. Viens no būtiskajiem jautājumiem, kurš interesēja organizatorus, ir par apziņas mijiedarbību ar matēriju, saistību starp redzamo un neredzamo realitāti. Organizatori sadalīja problēmas divās grupās. Pirmā intelekts kā zinātniskais instruments, otra tuvāk modernajai zinātnei vienā no strīdīgajām nozarēm interpretācijas ziņā kvantu mehānikai. Te par spinu viļņiem, par torsionu laukiem (lai kā tas nepatiktu zinātnes konservatoriem; uzsveru, ka tā nav mana ideja, es nebiju organizācijas grupas loceklis), vai tie spēj aprakstīt tādas lietas kā telepātiju, un par Einšteina-Kartāna teoriju.

Paralēla vēstu re

ANDRA BUIĶA saruna ar meitu LIENI MEĻĶI

Saruna ar meitu Lieni 2005. gada beigās, kurā pārrunājam pedeja gada notikumus, daļēji publicēta 2006. gada janvāra un februāra žurnālā "Mistērija".

Tatad 2005. gads iznāk ļoti interesants un daudzveidīgs, taču es gribu sākt ar 2004. gadu, jo tā gada pieredze var būt noderīga arī kādam citam. Man bija kaut kāds smags rudens. Vispār 2004. bija garais gads, un mēdz teikt, ka garie gadi ir grūti, un man arī tā bija. Gada beigās slimoju un faktiski biju nokavējis raksta iesniegšanas termiņus interesantai matemātikas konferencei ASV marta mēnesī. Taču kādu dienu janvāra sākumā, mājās slimojot, es nolēmu: ja šādi ļaušu neveiksmīgiem notikumiem risināties arī tālāk, tad kaut ko palaidīšu garām, un tā tas aizies kā akmens no kalna lejā. Saņēmos un nolēmu: kaut arī termiņš ir jau garām, es aizsūtīšu savu rakstu, kaut šaubījos pēc būtības konference bija nedaudz citā matemātikas virzienā. Tomēr drīz pienāca atbilde, ka viņi ir pieņēmuši manu referātu.

Kādā matemātikas virzienā tas ir?

Tā ir tā saucamās galīgo elementu metodes apakšnovirziens robeželementu metode. Pati konference tātad bija par robeželementiem un citām sākotnējās matemātiskās problēmas apjomu samazinošām metodēm (Boundary elements and other mesh reduction methods). Mums, austrumpusē, savā laika šis virziens bija mazāk attīstīts, mēs vairāk izmantojām tā saukto galīgo diferenču metodi. Man ir savs oriģināls, ja par matemātiku tā var teikt, ražojums konservatīvās viduvēšanas metode, un tā es uz šo ASV konferenci aizsūtīju savas metodes izmantošanu siltuma problēmu risināšanai kā vienu speciālu mēra, apjoma samazināšanas metodes veidu. Un izrādījās, ka manu referātu paņēma ne sekcijas sēdē, bet plenārsēdē, un izveidojās ļoti interesanti kontakti. Tūlīt pēc atgriešanās no Amerikas es saņēmu ielūgumu uz lielu pasaules konferenci, kur sanāks kopā matemātiķi, fiziķi un inženierzinātnes un kas notiks Madrasā, Indijas Tehnoloģijas institūtā decembra mēnesī. 1a kā es tagad jau esmu šī brauciena gaidās.

Bet, atgriežoties pie Amerikas konferences, jau vienu punktu es iezīmēju. Šis bija ļoti sekmīgs brauciens, jo iznāca tā. Lai dabūtu lētu lidmašīnas biļeti, es biju spiests palikt Amerikā dažas dienas ilgāk, un man šajās brīvajās dienās izdevās ne tikai radoši pastrādāt matemātikā, bet arī satikties ar vienu no izciliem pasaules mēroga domātājiem Jasuhiko Kimuru. Par šo cilvēku un viņa idejām mēs varētu veidot kādu atsevišķu sarunu vai pat uzrakstīt atsevišķu rakstu.

Pastāsti īsi par tikšanos ar Kimuru.

Mūsu personīgā saruna divatā bija ļoti īsa (kādas pāris minūtes varbūt). Tas bija viņa uzstāšanās laikā "Mindshift" kafejnīcā, kur viņš rīko tikšanās ar cilvēkiem. Cilvēki atnāk, noklausās viņa uzstāšanos, pēc tam ir kādas pusstundas pauze, kur cilvēki, sēžot pie galdiņiem kopā ar moderatoriem cilvēkiem, kuri Jasuhiko Kimuras tēmas jau labi pārzina, un viņi tad pie galdiņa mēģina izraisīt diskusijas par to, kā cilvēki dzirdēto sapratuši, kādas asociācijas. Ta gadījās, ka pie mana galdiņa bija ne sevišķi veiksmīga moderatore. Tada diezgan garlaicīga vecāka kundze. Es todien pie galdiņa biju kopā ar Rudīti Raudupi, latviešiem labi zināmu autori. Mēs ar Rudīti nolēmām, ka es pieiešu pie Kimuras, jo pie viņa aprunāties visu laiku gāja cilvēki. Es stādījos priekšā un burtiski pēc sekundēm desmit, kad sākām runāties un pateicu, ka esmu matemātiķis, Kimura mani ļoti iepriecināts pārtrauca un teica: "Matemātika jau ir viena no pasaules filozofiskākajām lietām, tas ir brīnišķīgi!" Man ir sajūta, ka viņš neapšaubāmi ir cilvēks, kas dzīvē ir sajutis apskaidrības brīdi. Viņš savulaik ir bijis budistu priesteris, bet tagad ASV Zinātnes un filozofijas universitātē ir viens no vadošajiem speciālistiem un Amerikā ļoti atzīts filozofs. Es reiz intereses pēc apskatījos, ko internetā Google var atrast par viņu. 0,14 sekunžu laikā parādījās 48,5 tūkstoši atsauču. Tas daudz ko izsaka. Viņam ir intervijas ASV radio, lielos žurnālos, izcilos ASV periodiskos izdevumos. Viņš pats izdod žurnālu "Vision in Action". Latviski tas skanētu apmēram tā: "Redzējums darbībā". Žurnāla moto: "Darbība bez vīzijas (redzējuma, mērķa) ir haotiska, (un līdz ar to var pat būt kaitīga!), savukārt, vīzija bez darbības ir tukša". Ja Tev ir kaut kāds redzējums, bet tu viņu nerealizē, tad tam arī nav nekādas jēgas. Šī doma vēl vairāk tiek vispārināta vienā no viņa pēdējām grāmatām, kur viņš formulē, kādai būtu jābūt attieksmei pret dzīvi. Viņš padziļina vispārzināmo tēzi: "Darbojies lokāli, domā globāli!" Viņš saka: "Darbojies globāli, domā kosmiski!" Tatad-domā visa Universa mērogā. Apzinies savu domu patieso spēku. Te ir tas saskarsmes punkts, kur mēs burtiski pārdesmit sekunžu laikā atradām kopīgas intereses, apmainījāmies koordinātēm.

Manai grāmatai, kas Latvijā izsauca diezgan lielu interesi, doma jau arī ir tā pati. Es saku: "Vai mēs esam tie, kas patiesībā esam." Dziļākā jēga šim, no vienas puses, paradoksālajam izteikumam (jo kā tad mēs varam nebūt tie, kas mēs patiesībā esam?) ir vai mēs apzināmies savu dziļāko būtību, jeb mēs ikdienā esam tikai daļa no tā, kas mēs patiesībā varētu būt. Mēs ikdienas uztverē samazinām savu domu spēku, savas personības nozīmi. Neatkarīgi no tā, vai mēs esam atbildīgā vai mazāk atbildīgā vietā, mēs katrs varam daudz darīt. Un es atkal nonāku pie vienas no Kimuras pamattēzēm, ko viņš teica savā uzstāšanās reizē. Taktiski lielākoties sabiedriskās struktūras tiek veidotas pēc principa: ir gudrais, kas zem sevis veido piramīdas struktūru, virsotnē ir viņš, zem viņa izpildes aparāts. 1a tiek veidotas arī visas partijas, kur ir partijas vadītājs, tālāk valde. Vēl tālāk ir vienkāršie partijas biedri, kas Latvijā sūdzas, ka viņi praktiski neko nevar ietekmēt un viņi īsti nezina, kas augšā notiek un ko valde domā, un kāpēc partija pieņem tādu vai citādu lēmumu. 1a ir viena no problēmām, kādēļ daudzi domājoši cilvēki vispār izvairās iesaistīties partijās, vai arī liela daļa no tiem, kas ir iesaistīti, ir neapmierināti. Kimura saka, ka ir nepieciešams omnicentrisms. Katram ir svarīgi apzināties, ka es esmu kaut kam centrs. Tad veidojas daudzcentru struktūra, kas mijiedarbojas pavisam citādi.

Tas ir domāts idejiskā vai praktiskā līmenī?

Tas ir gan idejiskā, gan arī praktiskā nozīmē. Mēs katrs varam, pat ja mēs nebraucam pa pasauli (kā man pēdējā gada laikā ir iznācis!). Justies atbildīgam par to, kas notiek tur, kur dzīvoju, kur šobrīd atrodos. Veidot sevi, savu dzīvi tā, kā to saka sirdsapziņa. Neveltīt tik daudz domu dusmām par apkārt esošajām nejēdzībām, tai vietā ieguldīt enerģiju, lai padarītu apkārtni gaišāku. (Kaut vai tikai sevi pašu!)

Pēc šī pirmā Amerikas brauciena un tikšanās ar Kimuru, un visiem kontaktiem, kas izveidojās ar Ameriku, atkal sākās aktīvāks periods. Sajutos izveseļojies un sāku aktīvi darboties, pieteikties ar tēzēm jaunām konferencēm. Pēc tam jebkurā konferencē, kur esmu aizbraucis, man profesionālā nozīmē veidojās šādas struktūras. Cilvēki nāk klāt un dod vizītkartes, uzaicina darboties starptautisku konferenču organizācijas komitejās un matemātisku žurnālu redkolēģijās. Rodas jaunas zinātniskās tēmas matemātikā.

Šīs intervijas laikā es iedomājos, ka kaut kas zemapziņā ir nostrādājis. Jebšu Jasuhiko, kā jau apgaismota cilvēka domu spēkam, ir bijusi milzīga nozīme, jo es mūsu tikšanos bieži atceros un domās ļoti daudz ar viņu diskutēju. Savā darbā es arī šo omnicentrisko principu sāku realizēt. Šī man liekas ir ļoti dziļa doma.

Gads tuvojas beigām, un ir jāveic atskaite par padarīto, lai gan man vēl ir divi ļoti interesanti braucieni priekšā. Šīs nedēļas nogalē esmu ielūgts ar stundu garu referātu Berlīnē, kur tikai divi cilvēki tiek ielūgti no ārpuses-es un viens anglis, žurnāla par kosmonautiku redaktors un grāmatas "The Hunt for Zero Point" autors Niks Kuks [Nick Cook]. Viņš ir veicis pētījumus par ASV un PSRS slepenajām militārajām programmām. Pārējie ir vācieši, kopā seši ielūgtie referāti. Viņi atsūtīja mana ielūgtā referāta tēmu: gribot dzirdēt to,j>ar ko šeit vēl zobojas "Torsionu lauki: teorija un lietojumi". Genādija Šipova grāmata jau ir tulkota angliski, šie jēdzieni sāk ieiet zinātniskās domas apritē. Es gan Berlīnes referāta tēmu paplašināju uz "Torsionu lauki un virpuļi: teorija un lietojumi".

Kas ir torsionu lauki?

No teorijas puses: krievu zinātnieks Genādijs Sipovs 1990. gadu sākumā uzrakstīja grāmatu "Fizikālā vakuuma teorija". Viņa vienādojumi, kā viņš pats saka, vispārina Einšteina relativitātes teoriju. Vienkāršoti runājot, viņš liek klāt arī kustības rotāciju. Ķermeņa rotācija var būt gan Saules virzienā, gan arī pret Sauli. Rodas tātad divas dažādas torsionu lauka izpausmes. Ja tie ir līdzsvarā, tad torsionu lauka iedarbība vispār nav jūtama. No tā izriet daudzas interesantas lietas. Pirmkārt, materiālajā pasaulē: ja ir procesi ar rotācijas kustību, tad pastāv iespēja šo jauno fizikas lauku izmantot kā netradicionālu enerģijas avotu.

Pie jebkuras rotācijas?

Nē, šķiet, ne pie jebkuras, la kā šī ir jauna teorija, vēl uz daudziem jautājumiem ir grūti detalizēti un precīzi atbildēt. Varbūt tā eksistē arī pie jebkuras rotācijas, bet ir ļoti maza. Ja apstākļi ir laikā nemainīgi, tad torsionu lauka efekti var praktiski neizpausties.

Šogad tu divas reizes biji Berlīnē, vai ne?

Sevišķi interesants ir šis otrais brauciens ar ielūgto referātu, par kuru es jau pastāstīju. Vācieši tomēr nespēj lasīt literatūru krievu valodā, tādēļ viņi daudz ko nezina no PSRS laika zinātnes attīstības vēstures.

Kāda bija šī vēsture?

Bija Aukstais karš, sacensība militārā jomā, bet, lai varētu uzturēt sacensību militārā jomā, bija sacensība arī zinātnē. Arī fundamentālajos pētījumos, bet īpaši lietišķajos pētījumos. Sevišķi jau datoru izmantošanā, matemātiskās modelēšanas izmantošanā, jo tieši matemātiskās metodes palīdzēja izstrādāt kara stratēģiju, aprēķināt variantus, izspēlēt tos uz datoriem: kas notiks, ja izmantos vai neizmantos kodolieročus vai taisīs lokālu konvenciālo uzbrukumu. To visu jau izspēlēja uz datoriem, un tam bija vajadzīga fundamentālā zinātne, nerunājot nemaz par to, ka fundamentālā zinātne un tās lietišķie pētījumi tika izmantoti, lai modernizētu kara tehniku lai tankiem būtu spēcīgākas bruņas, lai tie tālāk šautu vai lai uzlabotu vidējās darbības raķetes. Tas visas ir matemātiskas problēmas, kas reducējas uz tā saucamajiem parciālajiem diferenciālvienādojumiem, integrālvienādojumiem. Tieši matemātiskās fizikas vienādojumi ir mana šaurākā specialitāte matemātiskajā modelēšanā. Savu pirmo konferenci es organizēju 1974. gadā par daudzfāzu šķidruma filtrāciju, un tā bija visas Padomju Savienības zinātnieku konference, atbrauca kādi simts cilvēki. Daudzfāzu šķidruma filtrācijai nozīmīgākais civilais pielietojums bija naftas un gāzes ieguves procesu modelēšana. Atgriežoties pie Berlīnes konferences viņiem tā laika pētījumu virzieni nav tik labi zināmi, jo visas šīs publikācijas ir krievu valodā.

No tā Šipovs attīstīja savu teoriju?

Sipovs savu teoriju attīstīja, turpinot Einšteina vienotā lauka teorijas meklējumus. Taču, atgriežoties pie sarunas pamattēmas, ir milzīgas pētījumu jomas, kas interesē visu pasauli, daļu no tā ASV tulkoja savām militārām vajadzībām, bet tas nenozīmē, ka viņi dalījās ar katru ierindas zinātnieku, teiksim, Vācijā. Un Vācijā pētniekiem daudz kas no tā ir nezināms, savukārt man tas ir ļoti labi zināms, arī Šipova izstrādātās lietas kā jaunās enerģētikas pamats. Tāpēc vācieši man lūdza nolasīt lekciju par torsionu laukiem, to teoriju un lietojumu. Kā jau teicu, Sipova grāmata tagad ir iztulkota angļu valodā, bet monogrāfija jau ir monogrāfija, tā ir ļoti koncentrēta, un tikai daļa ir izstāstīta. Un šī grāmata ir matemātiski ļoti smaga, tā jebkuram ne-fiziķim un ne-matemātiķim ir ārkārtīgi grūti lasāma, jo tā vispārina Einšteina teoriju, kas, kā visiem zināms, arī ir ļoti sarežģīta. Tātad bija šis piedāvājums, kā arī man jau bija izveidojusies sadarbība ar vienu vācu izgudrotāju par kādu bionikas jautājumu.

Kas tas tāds?

Ta ir zinātnes nozare, kas tehniskos risinājumus noskatās no dabas, veido pēc dabas paraugiem. Šajā konkrētajā gadījumā runa ir par viesuļvētru tornādo. Tie vispār šogad bija dramatiski spēcīgi. Visa pasaule sekoja līdzi, piemēram, Katrīnai, kur tūkstošiem cilvēku gāja bojā, un zaudējumi Savienoto Valstu tautsaimniecībai ir mērāmi desmitos miljardu dolāru. Bet šeit runa ir par to, vai tornādo principu nevar izmantot tehniskā iekārtā, lai efektīvi iegūtu, piemēram, elektroenerģiju.

Kā tornādo dabā rodas?

Tur jau tā lieta, ja tas viss būtu labi zināms, tad jau tā lieta būtu vienkārša! Ir teorijas, bet visi šie mehānismi nav līdz galam izpētīti, un ne tuvu nav skaidri. Bet pamatprincips ir skaidrs. Kad saule sasilda Atlantijas okeāna ūdeņus, izveidojas silta ūdens slānis, tas intensīvi iztvaiko, rodas cirkulāras plūsmas, tad veidojas virpuļi, kas paceļas vertikāli. Teorētiski, saskaņā ar hidrodinamikas likumiem, veidojas horizontālie virpuļi, kuri apņem arvien lielākus rajonus, un centrā iet arī vertikālie virpuļi. Agrāk es ar šīm lietām nebiju nodarbojies. Zināju tikai to, ka tur ir spirālveida kustība, un to, ka tornādo rodas uz okeāna. Tie ir līdz 10 kilometriem augsti, un diametrā tie var būt pat līdz 500-800 kilometriem. Taču ir centrālā daļa, kur iet vertikālais virpulis, kur ir ļoti koncentrēta enerģija. Pašā centrā, kā Mirdzai Bcndrupei dzejoļu grāmatas nosaukums, ir vētras acs. Visapkārt trako viesulis, bet pašā centrā ir miers un spīd saule.

Pagājušajā gadā biju Berlīnē pie izgudrotāja Jurgena Šaca, kam ir ideja, kā tehniskā iekārtā vajadzētu realizēt principu, kas ir līdzīgs tornādo principam dabā. Tatad uztaisīt tehnisku iekārtu, kurā būtu šī spirālveida horizontālā kustība un kura prastu sakoncentrēt enerģiju un pārvērst to vertikāli ejošā enerģijā, un tad iekārtas izejā uz turbīnas šo sakoncentrēto virpuļu enerģiju izmantot. Tālāk jau ir vienkārši: lai grieztu turbīnu, ir nepieciešams gaisa rotācijas kustību sakoncentrēt ļoti intensīvā, šaurā rotācijas kustībā ar lieliem ātrumiem, un viss. Tas problēmu atrisinātu, tad nevajag termoelektrocentrāli, nevajag nekāda cita veida enerģiju. Tu vienkārši izmanto parasto vēju, lai iekustinātu šo sistēmu, un tālāk jau šī enerģija tiek koncentrēta un var ražot elektroenerģiju. Un, ja saliek šīs divas iekārtas kopā mūsu iekārtu, kas spēj ražot siltumu, bet kurai ir vajadzīga elektroenerģija, un savukārt iekārtu, kas ražo elektroenerģiju, tad varam iegūt kaut ko vairāk nekā perpetuum mobile mūžīgo dzinēju. Tas ir tas, kas mulsina gan vienkāršus cilvēkus, gan zinātniekus, jo tā taču nevarot būt: ir pierādīts, ka perpetuum mobile nav iespējams. Taču te ir viena būtiska atšķirība, ko cilvēki nepamana. Par perpetuum mobile var runāt tad, ja ir noslēgta sistēma, bet šo sistēmu gadījumos tā nav. Gan mūsu iekārta, gan "tornādo iekārta" ir atvērtas sistēmas, tās spēj apmainīties enerģijā ar apkārtējo vidi. Un tādā gadījumā vairs nav spēkā princips, ka mēs nevaram dabūt laukā vairāk enerģijas, kā ieliekam. Mēs ieliekam iekšā daļu enerģijas un iekustinām sistēmu, bet tālāk tā jau mijiedarbojas ar apkārtējo vidi un no tās gūst papildus enerģiju. Cits jautājums, caur ko tas notiek, vai caur torsionu laukiem, vai caur kvintesenci, vai caur tā saukto telpas enerģiju.

Iekārtas, kas dod pāri par vieninieku, izsauc lielu pārsteigumu un neizpratni, tādēļ vēlreiz atkārtošu galveno. Pēdējā desmitgadē pasaulē daudzviet notiek pētījumi un radītas tehniskās iekārtas ar over unity efektu. Šī angļu vārda latviskojums ir "pāri vieniniekam", kas nozīmē iekārta izejā dod ārā vairāk enerģijas, nekā tajā ir ievadīts. (Piemērs: apsildes iekārta ražo vairāk siltuma, nekā tai tiek pievadīts elektrības.) Šis over unity efekts ir, no vienas puses, pretrunā ar skolā mācīto likumu par enerģijas nezūdamību un klasisko jēdzienu perpetuum mobile jeb mūžīgo dzinēju. Pēdējais jēdziens nozīmē, ka slēgtā sistēmā izejošā enerģija nevar pārsniegt sistēmai pievadīto enerģiju. Praksē, ņemot vērā gandrīz neizbēgamos enerģijas zudumus, izejas enerģijai ir jābūt mazākai par ieejas enerģiju. Pats svarīgākais aspekts perpetuum mobile jēdzienā tas ir attiecināms tikai uz sistēmām, kurās nenotiek enerģijas vai vielas apmaiņa ar apkārtējo vidi. Tatad, over unity iekārtām, pirmkārt, jābūt atvērtām (vismaz enerģijas nozīmē), otrkārt, visas šodien radītās over unity iekārtas apvieno kopēja īpašība tajās noteikti ir jābūt rotācijas tipa kustībai (tā var arī būt skrūvveida vai spirālveida kustība). Kopumā to visu apzīmē kā torsionu (vērpes) lauku, kurus sākotnēji atklāja 20. gadsimta pirmajā pusē, bet dziļāks teorētisks skaidrojums tika iegūts 20. gadsimta beigās. Svarīgi, ka rotācijas tipa kustība tehniskā sistēmā (pat mehāniski noslēgtā iekārtā) var radīt sistēmas elementu mijiedarbi ar fizikālo vakuumu, iegūstot no tā papildus enerģiju, vienkārši sakot tas var dot izejā vairāk enerģijas, nekā tiek sistēmā ievadīts. Rotācijas kustība rada virpuļus, kuru angliskais termins ir Vortex.

Vēl kāds nozīmīgs aspekts. Fizikā ir pretruna starp kvantu mehāniku un relativitātes teoriju. To īpaši uzsver superstīgu teorijas autors Braiens Grīns savā grāmatā "Elegantais Visums. Superstīgas, noslēptās dimensijas un pasaules formulas meklējumos". Man ir šīs grāmatas vācu izdevums1 '.

Esmu ļoti pateicīgs mūsu Zinātņu akadēmijas akadēmiķim Talavam Jundzim par to, ka viņš man deva iespēju lasīt sava tēva Edgara Jundža (1906-1986) dienasgrāmatu un piezīmes "Atzinumi". Diemžēl neatradu viņa dzīves aprakstā Vikipēdijā atziņu par to, ka viņš ilgus gadus ir nodarbojies arperpetuum mobile. Interesanti, ka pašās mūža beigās, pēdējā gadā, viņa piezīmēs parādās ļoti konkrētas idejas, kas būtībā sasaucas ar Tolčina inercoīdu Genādija Sipova grāmatā un atsevišķās publikācijās, bet pilnīgi citā izpildījumā. Problēma, kā rotācijas kustību pārvērst taisnvirziena kustībā. Katrā ziņā, neskatoties uz to, ka viņa mācītāja darbs aizņēma daudz laika, viņš praktiski katru dienu strādāja pie savām idejām. Nākotnē kādam jāpēta, ko šis izcilais cilvēks ir izdarījis šajā neparastajā jomā.

Konference, kurā Berlīnē piedalījos, bija Vācijas Telpas enerģijas biedrības 25 gadu jubilejas konference, kura pārstāv tos zinātniekus, kuri atzīst jaunās enerģijas formas pastāvēšanu. Un tie ir cilvēki ar akadēmiskiem tituliem: zinātņu doktori un profesori. Šīs idejas ir senas, sākot ar ģeniālo izgudrotāju Nikolu Teslu pirms simts gadiem un vēl senāk.

Pastāsti par Teslu.

Vācijā uzņem filmu "Pa Nikolas Teslas ideju pēdām", kur ierakstīja visu manu stundas referātu ar daudzajiem jautājumiem pēc tam. Un tūlīt pēc tam, vēl konferences darba laikā mani atsevišķi intervēja kā cilvēku, kurš Latvijā mēģina turpināt Teslas idejas. Nikola Tesla ir 19. gadsimta otrā pusē Serbijā dzimis izgudrotājs. Viņš no Dienvidslāvijas vēlējās doties uz ASV pie toreiz pasaules slavenā Edisona. Rekomendācijas vēstule, ko Teslas profesors deva viņam līdzi ir bijusi šāda: "Augsti godātais Edisona kungs! Jūs zināt, cik augstu es jūs vērtēju. Šobrīd pasaulē ir divi ģeniāli cilvēki, viens esat Jūs un otrs ir tas, kas stāv Jums pretī, kas šo vēstuli Jums nodod." Protams, Edisons viņu pieņēma darbā, un pēc dažu gadu sekmīgas sadarbības Tesla pameta Edisonu, nevis otrādi. Tesla uzskatīja, ka Edisons strādā pārāk rupji: kad viņam rodas kāda ideja, viņš momentā sāk kaut ko no bleķiem taisīt. Neiet. Labi, viņš atkal kaut ko uzlabo. Tesla uzskatīja, ka tā ir brutāla darbošanās, jo sākumā viss ir prātā jāizdomā, un tad, kad tu taisi, tad vairs nekas nav jālabo. Viņam bija fantastiska iztēle! Vienā intervijā viņš nedaudz piemin to, kā tas notiek: viņš, ar aizvērtām acīm meditējot, ierauga zaļu fonu, kur it kā no bezgalības nāk kāds. Tad viņš pamazām visu darāmo skaidri ierauga. Viens no interesantākajiem stāstiem par Teslu tad, kad viņš kādā intervijā bija izstāstījis par to, kā viņš domās to dara, viens no žurnālistiem negribēja ticēt, ka iztēlē to visu var tik precīzi ieraudzīt, un izteica šaubas. Viņi salīga. Tesla piedāvāja uztaisīt turbīnu un lika to darbināt trīsdesmit dienas. Tesla teica, viņš turbīnu darbināšot šīs trīsdesmit dienas savās domās. Pēc tam viņš pateica kādiem nodilumiem un bojājumiem reālajā turbīnā jābūt. Un, kad reālo turbīnu pārbaudīja, bija redzams, ka nodilis un saplīsis ir tieši tas, ko Tesla teica. 1a kā viņa iztēles spēja ir neaptverama.

Ko Tesla ir izgudrojis?

Viņam ir neticami daudz izgudrojumu. Piemēram, dažādas daudzfāzu elektromašīnas, augstfrekvences ģeneratori, ir arī Teslas vārdā nosaukts transformators. Tesla vairāk darbojās ar maiņstrāvu, bet Edisons ar līdzstrāvu. Teslas maiņstrāvas iekārtas izrādījās daudz efektīvākas. Tādēļ Edisons pat palaida baumas, ka maiņstrāva cilvēka organismam ir kaitīga. Starp citu, man nesen atsūtīja interesantu grāmatu, kur krievu pētnieks Genādijs Nikolajevs21 no Sibīrijas parāda, ka vēl viena magnētiskā lauka forma, ko varētu izmantot, ir pazaudēta. Es ar to gribēju teikt mēs elektrību zinām jau vairākus gadsimtus, bet mēs līdz galam vēl to nesaprotam.

Kas ir magnētiskais lauks?

Jebkurš mainīgs elektriskais lauks momentā rada magnētisko lauku, jebkurš mainīgs magnētiskais lauks momentā producē elektrisko lauku. Viņi ir neatdalāmi kā iņ un jaņ. Viens pārvēršas otrā.

Tatad, kad Tesla aizgāja no Edisona, viņš ar kādu baņķieri noslēdza līgumu, ka par katru kilovatstundu elektrības, ko Tesla saražos, viņam maksās 50 centus. Jo likās, ka to saražot ir nenormāli grūti. Bet Tesla varēja īsā laikā saražot daudz kilovatstundu, respektīvi, Tesla varēja šo baņķieri izputināt. Teslas piedāvājums bija 50 tūkstoši dolāru atpirkšanās nauda, abi vienojās, un viņš saplēsa līgumu.

Visi zināja, ka elektrību labi vada varš, jo varam ir maza elektriskā pretestība. Šis baņķieris bija par lētu naudu pasaulē nopircis iespējami daudz vara raktuves. Un tad pēc kāda laika Tesla viņam paziņo, ka ir atradis veidu, kā varēs iegūt elektroenerģiju jebkurā telpas punktā un nebūs vajadzīgi nekādi elektriskie vadi. Visa telpa ir pilna ar enerģiju. Baņķieris aptvēra, ka tās viņam ir milzīgas nepatikšanas, un viņš atteica naudu. Tesla bija spiests pārtraukt savus interesantos eksperimentus un bankrotēja. Un kopš tā laika pa pasauli klīst leģenda, ka pēc viņa nāves 20. gadsimta otrā pusē viņa arhīvam Dienvidslāvijā it kā ir tikuši klāt Padomju Savienības izlūkdienesti. Militāristi šīs lietas ir izmantojuši un izmanto vēl joprojām.

Tātad, ja šis baņķieris savu savtīgo nolūku vadīts nebūtu nobloķējis Teslas pētījumus, tad…

Jā, šie pētījumi tika veikti Kolorādospringsā, kur Tesla bija sabūvējis lielas, interesantas elektroiekārtas. Tad, kad Tesla veica savus eksperimentus, viņš ne reizes vien bija izsitis visus tuvējās pilsētas elektrotīkla transformatorus, tātad viņš strādājis ar milzīgām jaudām. Jā, interesanta doma ir par cilvēces paralēlo attīstību: ja šīs baņķieris būtu progresīvs un ja viņam nebūtu savtīgās intereses dārgi pārdot savas vara raktuves, tad iedomājies, kāda tagad varētu būt cilvēces vēsture! To pat grūti iztēloties! Nebūtu vajadzīgs tik daudz vara un alumīnija, nebūtu vajadzīgas milzīgas transformatoru stacijas, kas sadalītu elektrības jaudu. Jo pretējā gadījumā mēs ejam uz iznīcību. Jāmeklē jauni enerģijas veidi, tāda tautsaimniecība kā pasaulē ir tagad, tā sagrauj zemeslodi. Zeme ilglaicīgi nespēs turēt mūsu rupjo enerģijas iegūšanas veidu.

Ko praktiski varētu nozīmēt telpas enerģijas iegūšana? Es taču neiešu un neskrūvēšu kaut kur gaisā spuldzīti, un tā taču nedegs?

Piemēram, iedomājies kaut kādu mazu kastīti, tu viņai nospied kādu mazu podziņu, ieslēdzas kaut kāds ģenerators, un tiek ražota enerģija. Un tu vari, piemēram, darbināt televizoru. Vari pārnest kastīti uz citu istabu, nav sienās nekas jābāž. 1a ir fundamentāli citāda lieta. Medicīnā daudz tiek runāts par to, ka tagad pastāvošo augstsprieguma elektrības pārvades līniju elektromagnētiskais starojums ir ļoti kaitīgs cilvēka veselībai.

Kāpēc tas ir kaitīgs cilvēka veselībai?

Tāpēc, ka tā ir enerģija, kura iet cauri mūsu ķermenim. Arī tagad mēs sēžam un mums visu laiku iet cauri elektromagnētiskie viļņi radio, televīzijas, mobilo telefonu viļņi. Un daļa šīs enerģijas paliek, uzsūcas mūsu organismā un līdz ar to, protams, tā vai citādi ietekmē mūsu dzīvības procesus. Tagad ir mobilie telefoni, televizori, telecentri, viņi taču raida elektromagnētiskos viļņus. Mēs labi saprotam, ko nozīmē ķīmiskais piesārņojums, piemēram, herbicīdi, pesticīdi. Tas ir vieliski, taustāmi, tam mēs varam izsekot. Bet ne mazāk bīstams ir enerģētiskais piesārņojums, un tas ir radies pēdējā gadsimta laikā. Elektromagnētiskie viļņi mums visu laiku skrien cauri, un 4 vai 6 procenti tomēr mūsos uzkrājas. Viena no medicīnas problēmām: daļa mediķu uzskata, ka daudzas slimības, kas mūsdienās saasinās, ir ne tik daudz no ķīmiskā, bet no šī elektromagnētiskā piesārņojuma. Uz to ir bāzēta biorezonanses aparatūra, tā nolasa tavu elektromagnētisko starojumu, paskatās spektrā, kuri ir organismam nedabiskie starojumi, un tad no ārpuses raida šādu starojumu ar pretēju fāzi, lai dzēstu.

Biorezonanse balstās uz to, ka dzēš cilvēka nepareizo elektromagnētisko starojumu, līdz ar to cilvēks izārstējas. Kas ir slimība? Pierastajā slimību koncepcijā tiek uzskatīts, ka tā ir nepareizas ķīmiskas reakcijas organismā un ka vienīgais veids, kā labot šīs reakcijas ievadīt organismā ķīmiskas vielas, zāles. Bet, to darot, papildus rodas citas ķīmiskās reakcijas. Tiek uzskatīts, ka daudzas nepareizās ķīmiskās reakcijas rodas no kaitīgā elektromagnētiskā smoga. Elektrosmogs ir tā elektrība, kas no dažādiem elektroenerģijas izstarojuma avotiem plūst cauri apkārtējai videi un piesārņo to. 1a ir viena no fundamentālajām idejām jaunajā medicīnā, pie kuras daudz strādā arī Vācijā.

Bet elektrosmogs taču neizraisa visas slimības?

Ir vīrusu slimības, protams, bet arī tās šādi var tikt pastiprinātas. Starp citu, Vācijas Telpas enerģijas biedrības viceprezidents, profesors Konstantīns Meils īpaši strādā ar elektromagnētisko piesārņojumu. Viņš man iedeva savu grāmatu, kas vēl nav izdota, un lūdza apskatīties matemātisko pusi, vienādojumus. Tie apraksta elektromagnētiski kaitīgās lietas. Ir ideja, ka elektrību varētu arī iegūt, attīrot telpu no elektrosmoga. īpaši kaitīgi cilvēkam tas ir tādēļ, ka mūsu bioloģiskā evolūcija, izmaiņas notiek ļoti lēni, gadu tūkstotis nav nekas, bet tagad pārdesmit gadu laikā notiek milzīgas izmaiņas apkārtējā vidē minētā elektromagnētiskā piesārņojuma dēļ.

Atgriežoties pie pamatidejas: ja toreiz, pirms 100 gadiem, Teslas idejai par telpas enerģiju būtu izdevies izpausties dzīvē, mums daudzas tehnoloģijas būtu pavisam citādas, un varbūt mums lielākā daļa šodienas tehnoloģisko problēmu ar vides piesārņojumu nebūtu. Var redzēt, cik ļoti viens noticis vai nenoticis zinātnisks atklājums var mainīt vēsturi. Jāmeklē jauni risinājumi, jāmeklē tīrākas tehnoloģijas, jo pretējā gadījumā cilvēcei nav cerības nākotnē.

Man pirmais punkts, par ko es domāju, ir mani bērni, par to, kādā pasaulē viņi dzīvos. Ja turpināsies šī tehnoloģiskā attīstība, cilvēki kļūs arvien slimāki, arvien būs jāārstējas no kaut kā jauna. Jo pagaidām mēs domājam tikai par naudu, par to, kā vairāk nopelnīt, kā radīt ērtības, bet tajā pašā laikā cilvēks tiek attālināts no dabiskās vides, nokļūst arvien mākslīgākā un, lai uzturētu savas dabiskās funkcijas, cilvēkam pašam jākļūst arvien mākslīgākam. Vairāk jāmēģina kaut ko sintezēt no dabas un mūsu mākslīgās vides, par paraugu daudz vairāk ņemot dabu.

Kopā ar Albertu Aldersonu netālu no viesnīcas Atēnās, tuvu Akropolei, ceļā uz Parnasa kalna piekāji, kur notika konference

6 • saruna

ANDRIS BUIĶIS, PĒTERIS KĻAVA

un animācijas meistari

ROZE STIEBRA un ANSIS BĒRZIŅŠ

LIA: Klāt bridis ieskatīties Maikla Talbota grāmatas "Hologrāfiskais Visums" 5. nodaļā "Brīnumu pilna kabata…". Tas moto likti Svētā Augustīna vārdi: "Brīnumi notiek nevis par spīti Dabai, bet gan… par spīti tam, ko mēs par Dabu zinām." Pirms sākam sarunu, pavisam īsi atgādināšu, ko mēs zinām par cikla "Vai mēs esam tie, kas patiesībā esam" šodienas viesiem.

Roze Stiebra animācijā darbojas jau no 1969. gada, kad kopā ar Ansi Bērziņu Latvijas Televīzijā nodibināja animācijas filmu grupu. Kā scenāriste un režisore veidojusi muzikālas un multiplikācijas filmas, bijusi animācijas, dokumentālo un reklāmu filmu producente, animācijas filmu studijas "Dauka" prezidente un valdes priekšsēdētāja, starptautiskās Animatoru asociācijas ASIFA biedre. Saņēmusi vairākas balvas: nacionālajā filmu festivālā Lielais Kristaps, sudraba godalgu Čikāgas Bērnu filmu festivālā un zelta godalgu Kairas Bērnu filmu festivālā par filmu "Kaķīša dzirnavas".

Ansis Bērziņš režisors, producents, scenārists, veidojis dokumentālas, muzikālas un animācijas filmas. 1995. gadā viņam piešķirta Latvijas Kultūras fonda Spīdolas balva "Par profesionālā animācijas kino izveidi Latvijā, cilvēcisko vērtību, labestības un iejūtības veidošanu bērnu

Animācijas meistare Roze Stiebra

Animācijas meistars Ansis Bērziņš

apziņā". Daudzas viņa filmas saņēmušas starptautiskus apbalvojumus "Senā saule", "Skudriņa Tipa", "Skumjš stāsts par Keriju". Filmu ciklam "Fantadroms" , filmai "Bruņurupuči", kā arī abu veidotajai pilnmetrāžas animācijas filmai "Ness un Nesija" Lielais Kristaps. Kopā tapuši daudzi darbi, to skaits mērojams krietni pāri simtam. Latvijā ar šīm bezgala jaukajām, labestīgajam filmām uzaugušas vairākas paaudzes. Var teikt, ka Rozes un Anša radošais darbs zināmā mērā saistīts ar brīnumu. Līdzīgi alķīmiķiem jūs uzburat bērna sirdī brīnumu, liekat tam noticēt, radot pārliecību, ka brīnumi nenotiek tikai pasakās vien. Neskaitāmas liecības par tiem atrodamas visā pasaules vēsturē. Ir tikai šim brīnumam jānotic!

Kā šo fenomenu skaidro "Hologrāfiskais Visums"? 5. nodaļā mēģināts to darīt, nonākot pie secinājuma, jo tālāk iekšā zinātnē, jo vairāk saprot, ka ar zinātnes palīdzību šāds skaidrojums nav iespējams.

BUIĶIS: Šajā gadījumā var ļoti palīdzēt latviešu valodā nesen tulkotā Masaru Emoto37 grāmata "Ūdens kristālu noslēpumi", kur bez tādām zināmām lietām, kā vārdi vai lūgšanas ietekmē ūdeni, Emoto izsaka arī savas hipotēzes un pārdomas. Viņš ar interesentu grupu veido pētniecisko institūtu, kur ar šīm lietām nodarboties. Kad viņš bija Rīgā, viņš teica, ka pēc viņa lekcijas Brazīlijā kāds kungs viņam uzdāvinājis 40 tūkstošus hektāru zemes. Tādēļ viņam ir ideja, ka šis centrs varētu būt Brazīlijā.

Ideja tāda, ka ir klasiskā jeb tradicionālā, konvencionālā zinātne, par kuru neviens nešaubās, kas ir neapstrīdama. Fiziķi tagad taisa savu visaptverošo teoriju. Ttču tā aptver tikai fiziku. Tajā nav ne gars, ne dvēsele.

"Masaru Emoto dz. 1943. gadā Japānā. Absolvējis Jokohamas Municipālo Universitāti humanitārajās zinātnēs. 1992. gadā ieguvis doktora grādu alternatīvajā medicīnā Šrilankas Starptautiskajā Universitātē. Vada Ūdens izpētes institūtu (IHM) Tokijā un ir starptautiskā fonda "Ūdens dzīvībai" prezidents. Pētījumu rezultāti pierāda, ka mūzika, vārdi, domas un lūgšana spēj mainīt ūdens kristālu struktūru, ūdenim ir atmiņa. Ta kā ūdens ir cilvēka ķermeņa būtiskākā substance, tas dod pamatu uzskatīt, ka ūdens ir tieši saistīts ar mūsu individuālo un kolektīvo apziņu.

Ir nozare, kur zinātne robežojas ar neizzināto. Un vēl tālāk ir neizzinātais. Masaru Emoto runā tieši par šo jomu. Arī mēs visu laiku, un īpaši šī 5. nodaļa, runājam par lietām, par kurām lielākā daļa klasiskās zinātnes pārstāvju smīnēs tas nav pierādīts, tas ir desmitreiz jāpārbauda utt.

LIA: Arī "Hologrāfiskajā Visumā" lasām, ka viens otrs ir smīnējis, kamēr pats nonācis līdz šīm konkrētajām atziņām.

BUIĶIS: Jā, grāmatā ir ļoti labi piemēri.

LIA: Un tagad vairs nesmīn.

BUIĶIS: Kā jau teicu kādā no iepriekšējām sarunām, Masaru Emoto min faktu no kāda 80. gadu beigu zinātniskā žurnāla, kur saistībā ar ķīmiju viens izpētījis cilvēka ķermeni un organiskās molekulas. Tur frekvence, ar kādu svārstās cilvēka molekulas, ir 42 oktāvas virs pamata frekvences. Mēs ar ausīm dzirdam no 20 līdz apmēram 16000 herciem, tālāk aiziet megahercos un gigahercos… Neaptveramas frekvences. Manā izpratnē būtība ir tieši šajā aspektā. Ja mēs iedomātos milzīgas klavieres, kurām būtu 42 oktāvas, neviens normāls cilvēks to nevar uzspēlēt. Bet, staigājot kā šaha simultānspēlē, mēs varētu pa tām staigāt.

BĒRZIŅŠ: Multiplikācijā to var.

BUIĶIS: Ansi, tev taisnība. Multiplikācijā ļoti skaisti, tā varētu būt jums ideja! Te ir tā atšķirība, par ko runā Masaru Emoto, ka divi cilvēki sastopas un momentā viņiem rodas kaut kādas simpātijas. Vai antipātijas, jā. Emoto to izskaidro, ka tā ir sakritība, rezonanse starp šīm divām svārstībām, ko izstaro organisms. Tas jau aiziet aiz prāta robežas, aiz virsprāta, tas ir šūnu līmenī, vai mēs uztveram vai neuztveram. Iedomājieties, ka kādam cilvēkam, piemēram, desmit oktāvas vidiņā trūkst. Viņam absolūti nav rezonanses uz šīm lietām, par kurām mēs šodien runāsim. Tas nesakrīt ar skatu, kāds viņam ir uz pasauli, no viņa viedokļa tas ir pat neapstrīdami. Esmu daudz ar to cīnījies, mēģinājis pārliecināt savus kolēģus, bet redzu, ka argumenti kā zirņi no sienas lec atpakaļ. Tad vienkārši ar šo cilvēku vairs nestrīdos. Viņš sapratīs, kad pats nonāks kādā situācijā. Mēs taču redzam, notiek tādas dabas kataklizmas! Visa modernā tehnika, visa zinātne ir elementāri bezspēcīga pret normālām dabas parādībām, kas miljoniem gadu bijušas uz zemes.

LIA: Turpinām par brīnumiem. Sākot ar it kā spokiem, ar kolektīvo apziņu, kas redz brīnumus, ar ticīgajiem… Jūs, Roze un Ansi, ar brīnumiem gan laikam nevar pārsteigt.

LIA: Un, ja tas patiešām ir tā, tad acīm redzamā pasaules cietvielu forma ir tikai maza daļa no tā, kas pieejams mūsu uztverei.

STIEBRA: Diezgan skaidrā veidā pateikts, ka eksistē tikai apziņa. 1a, ka pat saprotams. Lai gan to iedomāties, iztēloties ir ārkārtīgi grūti.

BUIĶIS: Tas gan taisnība.

LIA: Jāpieņem.

STIEBRA: Pieņemt neskaitās. To vajag izdzīvot.

BUIĶIS: Te jāatgādina, ko vienā no iepriekšējām sarunām runājām ar Henriku Grigalinoviču. Kad viņš stāstīja par DNS un Amerikā veiktajiem eksperimentiem. Cilvēka DNS aizved 500, 600 kilometrus tālu prom, un pilnīgi vienādā intensitātē ar tavām emocijām strādā arī tavs DNS. Saraujas, izplešas, dod elektriskos impulsus vai nedod. Esmu par to arī daudz lasījis, bet, kā Roze saka, tik un tā, kad meditēju, katru reizi ir šaubas: vai tu kaut ko vari, ir kaut kas vai nav… Ar racionālo prātu, un man kā zinātniekam tas strādā nepārtraukti, ir ļoti, ļoti grūti. Bet, kad tu lasi nopietnu cilvēku, doktoru un citu domas un visi par to raksta… Man nav ne mazākā iemesla viņiem neticēt, ka šie notikumi ir reāli. Un, kas interesanti, ja salīdzinātu zinātniskās aprindas un vienkāršo tautu, tauta šīs lietas pieņem nesalīdzināmi vienkāršāk. Ia ir rezonanse augstākajās frekvencēs, bet viņi ļoti dabiski saprot un saka skaisti, ka jūs to tā pateicāt! Ir gan sirdij, gan prātam.

L.I A: Tie ir aprakstīti arī šajā nodaļā.

BĒRZIŅŠ: Ari šeit ir pieminēti, tāpēc arī saku, jo esmu bijis šāda gadījuma aculiecinieks. Tieši manu acu priekšā Sai Baba no savas plaukstas vienam indietim, kurš arī bija šajā dievkalpojumā, iebēra saujā šos pelnus. Un, kā jau visi indieši, ārkārtīgi uzmanīgi un labvēlīgi pret visiem, kas ir viņu vidū, arī man tika šie pelni. Un arī Rozīte varēja pārliecināties, ka tas patiešām ir tā. Tas notika man ļoti tuvu esot Sai Babam, šim svētajam cilvēkam, un patiešām varu apliecināt, ka tur nebija nekādi fokusi, nekādas burvju mākslas. Tas bija šī svētā cilvēka enerģētiskais, viņa dvēseles, gara un ticības spēks, kas viņam dod šādu pārdabisku spēju. Un otra lieta, arī balstoties uz šiem brīnumiem. 'Ia ir mūsu kolēģe, operatore Austra Gulbe, kura pirms apmēram trīsdesmit gadiem bija pilnīgi paralizēta. Viņa dzīvoja mājās, cerību nebija nekādu. Un tad atkārtojās evaņģēlija notikums. Tuvinieki viņu aizveda uz kristīgo dievkalpojumu, Prieka Vēsts dievkalpojumu Rīgā. Par ko mēs reizēm izsakāmies diezgan problemātiski, bet tieši tur aiznesa viņu ar visu gultu. Un visa draudze lūdza par šo cilvēku, par draudzes locekli. Šodien Austra ir vesela, ļoti veiksmīga savā biznesā.

KĻAVA: Cik ilgi viņa bija uz gultas? Mani kā ārstu interesē.

BĒRZIŅŠ: Kādu gadu. Tad arī bija mediķu atbilde: mēs te neko vairs nevaram darīt.

KĻAVA: Mēs sākumā runājām par Masaru Emoto grāmatu, profesora, kurš elektronu mikroskopā fotografē ūdens kristāliskā režģa izmaiņas. Kā mēs ar domām ietekmējam vai uzrakstām uz krūzītes kādu lūgšanu, vārdus Dievs vai mīlestība, kā izmainās šis ūdens režģis.

LIA: Un kā izmainās, kad uzrakstām pretējo, sātans vai nelabais…

KĻAVA: Kaut ko riebīgu uzrakstām vai vienkārši padomājam. Es parasti stāstu mātēm, kuru bērni mācās vai strādā ārzemēs, ka tas bērns noliek savu ūdens glāzi uz galda Ņujorkā vai Londonā un māte vienkārši dod savu svētību. Attālumam nav nozīmes, izmaiņas ūdenī strukturizējas uzreiz.

BUIĶIS: Ziemas sākumā man no Pļaviņām atrakstīja kāds skolotājs, ka viņa skolniece Langenfelde izlasījusi par Masaru Emoto un, lasītā iespaidā, arī pati taisījusi eksperimentu. Trīs trauciņi ar rīsiem, vieniem saka labus vārdus, otriem sliktus, trešos pilnīgi ignorē.

LIA: Vienaldzība.

BUIĶIS: Jā, ignorancei izskatījās vissliktāk, tad, protams, tas negatīvais. Kam bija teikti pozitīvi vārdi, tie rīsi bija ļoti labi.

BĒRZIŅŠ: Ir tāda filma internetā, izplatīta arī diskos, "Ūdens atmiņa".

KĻAVA: Man patika, ko Ansis teica, ka cilvēkus uzrunā konkrētie piemēri, ko pārdzīvo ikviens no mums, ka cilvēki uzticas otra cilvēka liecībai. Mani kolēģi reanimācijā arī ievērojuši, mēs uzreiz redzam, kurš bērns irsamīlēts. Sevišķi mazs zīdainītis… Viņiem tiešām spīd vaidziņi! Sāc tīrīt… spīd no mīlestības. Viņš ir balts. Bet tie bērniņi, kuri navsamīlēti, viņi ir pelēki. Nav jābūt ekstrasensam, nav jābūt gaišreģim. Otrs piemērs.

Bērniņš, ne Reanimācijas nodaļā, bet vienā citā, nu jau kādus padsmit gadus atpakaļ. Iedzimta nieru anomālija, viņš bija no Bērnu nama, un šo bērnu adoptēja zviedru ārste. Tad redzēju, kā bērns divpadsmit dienu laikā uzplauka! Ta ārste nāca uz slimnīcu katru dienu, pavadīja laiku kopā ar to bērnu, runājās, spēlējās savā valodā, bērniņam bija nepilni trīs ar pus gadiņi. Divās nedēļās bērns, kurš bija nekam nevajadzīga, pelēka lupatiņa, kā viņš spīdēja no šīs audžuvecāku mīlestības, kā viņš pats transformējās!

Apkopojot to, ko tu, Ansi, teici, praktiskojot to, ko mēs runājam, lai ikvienam būtu skaidrs: pirms bija šī pasaule, bija Apziņa. Un Apziņa bija Dievs. Un tas Dievs ir Visvarena Gaisma un griba. Šī Apziņa pieņēma šīs pasaules izskatu. Tāpēc tiešām tie brīnumi nav nekas sevišķs, bet brīnums ir šī pašapzināšanās! Ne tik daudz, ka mēs radām brīnumu fenomenālā līmenī, tas neatrisina cilvēku problēmas. Tas, ka Jēzus Kristus varēja materializēt un dot ēdienus vai Sai Baba, tas neatrisina tavu paša atklāsmi, tavu paša brīnumu sevī. Šo paša apzināšanās teikumu, ko Indijā visi zina Tat Tvatn Asi Tu esi Tas. la apziņa, kas ir tevī, ir Absolūtais kosmiskais brīnums. Pati apziņa. Zinātnieks, lai kāds viņš nebūtu Nobela prēmijas laureāts, viņš nezina, kas ir Apziņa.

Otrs ir apzināties, ka apziņā ir tava esība. Tas jau ir brīnums. Ka apziņa pieņem tavu formu, arī ir brīnums. Es parasti cenšos teikt, mīļie cilvēki, mums ir jāsaprot, ka mūsu būtība ir apziņa. Šī pasaule pajuks, miesa pajuks, bet apziņa, kurā ir vārds es esmu, kas, paldies Dievam, pat nav cilvēks, ir brīnums. Ka mēs atklājam paši sev, kas mēs esam. Proporcionāli no šīs apzināšanās dziļuma, no apzināšanās stāvokļa, kā Sai Baba teica: "Ir tikai viena atšķirība starp mani un tevi es zinu, ka es esmu Dievs, tu domā, ka tu esi cilvēks." Tāpēc tas, ko Jēzus Kristus teica: "Kas redzēs Mani, redzēs Tēvu," nav domāts tikai par Jēzu no Nācaretes. Tas ir domāts ikkatram no mums. Personīgā apzināšanās evolūcija, kad mūsos notiek šī izlīdzināšanās. To, ko tautasdziesmas saka, ka "Dieva dēli, Dieva meitas". Tiek noņemts duālistiskais pasaules uzskats. Tieši šajā izpratnē arī notiek lūgšanu piepildīšanās, brīnumu realizācija, jo brīnumi ir vajadzīgi. Viņi pabīda kolektīvo psihisko attīstību. Bet brīnumi ir arī runga ar diviem galiem. Ja tagad zinātnieki runā, kā ģenētiski ieprogrammēt, lai cilvēks būtu simtprocentīgi pilnīgi radošs, lai psiholoģiski nebloķētu sevi, būtu tīrā intuīcija, lai viņš nebūtu analītiskā, psihiskā kreisā puslode, kas visu to bremzē. Tad iedomājies, kāds būs blīkšķis, ja tagad visi būs Dieva radītāji! Un sāks bliezt pēc savas gribas tā, kā viņi gribētu parādīt savu radošo brīnumu. Tāpēc jau šī kolektīvā apziņa, kas ir absolūts, to ļoti determinē. Kas, kurā brīdī un kur varēs izpausties. Kas varēs nokontrolēt, parādīt šo informācijas brīnumu kolektīvā apziņā. Ta ir baigā atbildība spējas materializēt. Indijā tādu vīru un sieviešu bijuši tūkstošiem. Bet viņi to rāda par tik, par cik. Lai cilvēku ieinteresētu tuvoties katra brīža dievkalpojumam sevī.

LIA: Galvenais jau ir neizmatot šādas spējas ļaunprātīgi.

K ĻAVA: Tāpēc jau japāņu multfilmās, ko mēs ar bērnu skatāmies, tā tēma ii visu laiku, šī okulto enerģiju darbība. Ka šie dievi, sevī realizējuši visas brīnumainās, psihiskās okultās enerģijas, problēmu Kosmosā neatrisinās. I )ievi karo, šķīvīši savā starpā šaudās… Brīnums ir savas apziņas izpratnē, atrast savā apziņā, ka apziņa ir Dievs! Ta ir tik liela pilnība, ka tajā atslābst jebkurš mēģinājums vispār brīnumu radīt. Vismaz tie cilvēki, kuri atdzīvināti pēc nāves, stāsta (gribētu, lai cilvēki man ticētu, ka es šādus cilvēkus personīgi esmu pazinis), viņi stāsta, kāds ir šis diženums uz tām Gaismas planētām, kur mēs, mīļie cilvēki, pēc ķermeņa nāves aiziesim. Kad šī apziņa ir sinhroni apzināta! Miljoniem dzīvās būtnes, kas ir tur, apzinās cita citu kā Vienā Dievā esošu. Nav iespējami meli, ir absolūtā telepātija, absolūtā uzticēšanās. Un tad, kad šī kolektīvā apziņa apzinās visu cēloņseku likumību, tad tā tiešām skaitās garīga civilizācija. Kas pilnīgi sinhronizējusies ar katra radošo potenciālo atbildību. Ta ir meistarība! Bet līdz tam, jūs saprotiet, cik tas vēl ir tālu… Bet nav slikti, ka mēs par to runājam arī šodien.

LIA: Par šo konkrēto tematu vēl parunāsim veļu laikā. Atgriežoties pie brīnumiem, Roze, jūsu un Anša auditorija tiem tic un tos gaida. Cik tālu jūs gribat, lai tas bērns redz?

STIEBRA: Varbūt atkāpšos no tik konkrētas atbildes, jo pēdējā laikā daudz esmu pārdomājusi savu darbu, īpaši tāpēc, ka esmu pietuvojusies meditācijai un cenšos to praktizēt. Ir tādas dīvainas sajūtas. Ja meditācijā tu mēģini realitāti padarīt par neko, pamēģināt saprast tikai apziņu bez realitātes, tad mākslinieka uzdevums ir otrādi neredzamo lietu padarīt redzamu. Visu mūžu esmu centusies strādāt šajā pretējā virzienā. Tieši smalkās lietas, kas pastāv, bet nav redzamas, padarīt redzamas. Un es nezinu, vai tas ir labi vai slikti.

LIA: Tas ir brīnišķīgi!

KĻAVA: Mēs kādreiz ar Latvijas viscienījamāko Skolotāju, dzen[30] un Dieva skolotāju, dzejnieku Imantu Ziedoni par to runājām. Es teicu tā: jo tuvāk tu esi apskaidrībai, tu vairs neko nevari radīt. Jo neviens apskaidrots cilvēks pēc sevis neko neatstāj. Te ir tā pretruna. Šis fenomenālais brīnuma, radošā, psiholoģiskā, emocionālā, kam ir jābūt mākslas darbā, šī uzruna pretrunā ar nirvānas nobeigumu, ar galējo mieru. Krieviem ir tas teiciens "Stoi zdes, idi tuda" "Stāvi te, ej tur"! Tāpēc visa akadēmiskā joga vienlaicīgi arī māca: "Esi Tevā, bet darbojies cilvēcē." Un šī integrācija ir grūta. Šai augstajā mācībā džogčen ir teikts: vienlaicīgi šī tukšuma enerģija nevar neproducēties trejādās dimensijās. Bet nolīdzsvarot to ir ārkārtīgi grūti. Kad pagaršo mieru, tad tiešām vairs neko negribas.

STIEBRA: Katrā gadījumā, tā ir ārkārtīgi interesanta pieredze. Skatīties uz šo pieredzi no cita redzes leņķa. Tomēr mēs savā mākslā panākam visas vissmalkākās lietas uzzīmētas, un bieži esmu saskārusies ar to, ka tādējādi tās zaudē savu nozīmīgumu. Iegūstot ķermeni, kļūstot reālas, vairs nav ne tik smalkas, ne tik nozīmīgas. To pašu piedzīvoju ar Ziedoņa pasakām, kas ir ārkārtīgi grūti zīmējamas, uzzīmētais tēls sašaurinās un zaudē savu vispārīgo nozīmību. Vārdiski izteikts, tas kļūst daudz vispārīgāks. Ne velti mēs ļoti augstu vērtējam mūziku. Jo mūzika ir vēl augstāka, vēl vispārīgāka, vēl tuvāka patiesībai.

KĻAVA: Ar vibrācijām.

STIEBRA: Mūzika ir tā valoda, kādā tu vari sarunāties ar Dievu. Bet, atbildot uz jūsu jautājumu, Lia, domājot par bērnu, domājot par skatītāju un savu darbu, tās it kā ir tādas lietas, kas stāv aiz kadra. Ja viņas tevi ir, šī vārdos neizsakāmā pārliecība, tad tā ieiet arī filmā. Tapat kā mēs ar jums satiekamies, tāpat kā ūdens glāze dažādās vietās, tam nav nozīmes. Galvenais ir sevi jākopj,jānes šīs vērtības sevī. Tad tās pāriet arī filmās… vai nepāriet…

BĒRZIŅŠ: Šeit es varētu piebilst: jūs jautājāt, kā to uztver bērni? Apustulis Pēteris teica Kristum: "Paldies, Kungs, ka Tu šīs lietas neesi darījis zināmas gudrajiem un priesteriem, bet esi darījis zināmas bērniem." Ta mūsdienās ir ļoti vajadzīga gudrība. Jo visa mūsdienu pasaule ir pierunāta pilna. Ar skanošiem, ar redzamiem, audiovizuāliem, ar visdažādākajiem vārdiem. Katrs stāsta savu patiesību savā stūrī, savā kancelē, baznīcā, radio, televīzijā, avīzēs, internetā, ārkārtīgi milzīgos apjomos. Ta vārdā, lai mēs savus bērnus saglabātu tīrus, spējīgus uztvert šīs Augstākās gudrības, viens no galvenajiem jautājumiem informatīvi pārblīvētajā telpā šodien ir informatīvās higiēnas mācībai

Kas mums ir noderīgs mūsu veselībai, un kas var kaitēt. Nerēķinoties ar šiem higiēnas un aizsardzības nosacījumiem, var notikt ļoti skarbas un ļoti nepatīkamas lietas. Jo Pandoras lāde43 ir vaļā! Džins no pudeles ir izlaists, ābols, laba un ļauna atzīšanas, ir noplūkts. Viss ir izdarīts, lai mēs zinātu, sevi apliecinātu, lai savā ego līdzinātos Dievam. Uzskatot, ka mūsdienu pasaule ir līdzvērtīga Radītājam.

Runājot par apziņu, kas patiešām ir augstākajā līmenī un kurā arī ir Dievs, es jums abiem zinātniekiem un pētniekiem jautāju, vai jūs zināt to robežu starp apziņu un materiālo pasauli? Starp apziņu un materiālo, blīvo, vielisko pasauli? Vai jums ir zināma šī robeža? Mēs zinām, ka elementārdaļiņu izpētē ejam arvien tālāk un tālāk, arvien sīkāk un sīkāk… Kādreiz likās, atoms ir vienīgā sīkā daļiņa, kurš vairs nekad nebūs dalāms. Nekā nebija. Mēs dalām un dalām, jau pilnīgi materiālā veidā visu šo pasauli. Bet kur ir tā robeža? Un vai vispār tāda ir? Pēteris jau kādā sarunā ieminējās par to, ka nav tāda īpaša dalījuma un vispār nemaz nevar būt.

Jo patiesībā vienā galā ir visvissmalkākā informācijā, otrā visrupjākā. Tie vispār nav gali, tas viss ir vienlaicīgi un visur.

KĻAVA: Un tikai pieņēmums.

BĒRZIŅŠ: Bet tas, ka mums tiešām vajadzētu kādus informatīvās higiēnas principus atcerēties vienmēr, kad runājam par šīm patiešām ne tikai eksistenciāli, bet arī esamības līmenī tik ļoti svarīgajām lietām. Vai maz mums ir šis mīlestības kritērijs?

KĻAVA: Tas kritērijs ir ciešanas. Ciešanas, ko es redzu, ko redzējusi pasaule… Tūkstošiem gadu cilvēci uzrunājuši dabas brīnumi, izdzīvošanas izmisums un sāpes, ciešanas, kas būtībā ir kultūras un mākslas vērtība, drāma. Tas cilvēce grib tehniski, informatīvi, enerģētiski uzvarēt. Iegūt varu pār laiku, varu pār ciešanām, kļūt, kā Bībelē teikts jūs esat dievi. Dieva radītāji. Te ir tā paranoja bet vienlaicīgi.

Mācoties šo Jogu Vasisthu un ne tikai to, arī kvantu psiholoģiju, kvantu fiziku, man tikai šogad, Ansi, palēnām paliek skaidrs, ka nav tā, ka ir tukšums un ir forma. Vai, teiksim, ir garīgā pasaule un materiālā pasaule. Visgrūtāk, ko man nācies dzīvē asimilēt, saprast, ir tas, ka ir tikai Apziņa. Sākot no Jēzus Kristus ir tikai viena hologrāfiskā Apziņa, kas būtībā nav pat reāla. Un viss, kas tajā notiek, ir bijis jau no paša sākuma. Tāpēc vienlaicīgi viņā ir iespēlēta estētika, atbildība, ētika, morāle. Tajā pašā reizē visi tie mati ir saskaitīti. Tāpēc šajā neduālistiskajā, konceptuālajā Visumā, kas ir tikai tīrā apziņas koncepcija, protams, ļoti transcendentālā līmenī, nav vietas ētikai un morālei, labajam un sliktajam. Jo tās ir neizbēgamas eksistences duālistiskās izteiksmes nepieciešamības. Bet jautājums, vai mēs vispār varam no šīs grāmatas par to runāt? Ir jārunā. Tāpēc ir visas ezoterās grāmatas, garīgās, lai saprastu, ko tu ar to enerģiju darīsi?

LIA: Bet dabai ir brīdis, kad pietiek, un tā pieliek kāju priekšā, apstādina.

KĻAVA: Jā, bet daba ir tikai koncepcija.

STIEBRA: Man liekas, neviens neaizies tālāk par to vietu, cik viņam jāaiziet. Es absolūti ticu pasaules taisnīgumam. Absolūti! Tas ir vienīgais, kas mūs var paglābt. Tu ļoti precīzi pateici par tām sāpēm. Nu, dabūs pa pirkstiem, nebūs tā, ka var vairāk.

KĻAVA: Zeme nevar uzturēt 12 miljardus. Pie tādas apziņas, kāda tā ir. Diemžēl tiem pasaules trīspadsmit varenajiem ir taisnība, kaut kā to visu jāregulē.

STIEBRA: Bet mēs nemākam. Mūsu prāts ir par vāju.

KĻAVA: Tad nāks cits prāts.

STIEBRA: Bet tāpēc mums ir šī paļaušanās, šī ticība. Mums vajadzīga pārliecība. Ja tā ir, tad var kaut kādā veidā reglamentēt, jo prāts to nepateiks. Un šīs ārkārtējās spējas parādās tikai tad, kad tu esi garīgi tik tālu attīstījies. Nepilnīgai būtnei to nav, ir šarlatānisms, dažādas izlikšanās. Jo tie, kuriem šīs spējas piemīt, viņi tās nerāda.

KĻAVA: Vai arī tā pavisam klusu…

LIA: Man ir jautājums Andrim. Vai ir iespējams tāds brīnums? Nosaukšu literārā vārdā nelabais vai sātans, melnais vai tumšais spēks.

Attīstoties šai garīgajai pasaulei, kas tomēr notiek, vai iespējams, ka šī ļaunā būtne varētu sarukt?

BUIĶIS: Tas ļoti labi saiet kopā ar to, ko Ansis jautāja. Pēteris runāja ļoti vispārīgi, es mēģināšu konkrētāk. Nerunāsim par 12 miljardiem, bet patlaban par 7 miljardiem cilvēku. Arī latviešu valodā izdota Stīvcna Lība[35]grāmata "Spēle galā", kur no ekonomikas viedokļa tiek elementāri parādīts, ka mēs varam visu, bet, piemēram, katrs nākamais ūdens nodrošinājums prasa aizvien jaunus izdevumus citās sfērās. Un beigās mēs nonākam ekonomiskā strupceļā. Man liekas, ka tieši 2012. gads, par kuru kādreiz runāja, ka gaidāma apokalipse, būs tā robežšķirtne. Cilvēce aizies līdz tai robežai, pār kuru ar šīm metodēm tālāk vienkārši vairs nevarēs iet.

Tas, ko Ansis sacīja par informatīvo higiēnu, tas ir ļoti nozīmīgi Latvijai. Par ko mēs jau runājām, pieminot Imantu Ziedoni un viņa dzejoļu krājumu "Caurvējš". Mēs esam caurvēju zeme, kurai vienmēr lielās varas staigājušas cauri. Arī šobrīd. Un mūsu televīzijās tie mēsli nāk neprātīgi daudz ārā! Tad ir jautājums, ko un kā varam darīt? Es ļoti ceru uz Latvijas laukiem. Latvijas lauki vēl ir tā vieta, kur saglabājas latviešu tautas tradīcijas. Pēdējo divdesmit gadu laikā lielpilsētā Rīgā un tuvākā apkārtnē visas latviešiem raksturīgās tradīcijas, kas saglabā tautas garīgo centru, lielā mērā ir izkropļotas. Mums te liekas, ka tās ciešanas ir neiedomājamas, bet Latvijas laukos cilvēki bez naudiņas ļoti mierīgi saka: vai dieniņ, kā visādi ir bijis, bet mēs esam izdzīvojuši.

BĒRZIŅŠ: Bet kā tas ir kontekstā, piemēram, ar tām pašām cukurbietēm? Ne jau valsts likvidēja cukura ražošanu, bet cukurbiešu audzētāji, zemnieki. Lauku cilvēki, par kuriem tu tik skaisti runā.

BUIĶIS: Bet vai tic bija lauku cilvēki? Vai tomēr miljonāri, kuri nopirka tās cukurfabrikas un nolikvidēja.

BĒRZIŅŠ: Un arī tie zemnieki, kuri dabūja kompensācijas. Ļoti solīdas kompensācijas, atsakoties no sava laucinieka darba.

BUIĶIS: Un tagad viņi cīnās…

LIA: …lai atgūtu!

KĻAVA: Cilvēkam jāpagaršo tas brūnumiņš uz tā ceļa! Viņam jāiekāpj oi! Oi, labi, ka neiekāpu! Bet vismaz pagaršoju…

BERZINS: Bet te ir kādi smalki manipulācijas mehānismi, kuri manipulē ar šiem pašiem lauku cilvēkiem. Iepotē viņos pārliecību, ka tā būs labāk.

BUIĶIS: Tas skan briesmīgi, bet šī krīze Latvijai ir ļoti svētīga garīgā ziņā. Jo patiesībā tauta aizgāja uz patērētāju sabiedrību.

KĻAVA: Mazliet sajuka prātā.

BUIĶIS: Jā. Bez darba, bez kā, es visu varēšu dabūt. Man būs labāk nekā tam kaimiņam, es būšu glaunāks nekā viņš un tamlīdzīgi… Ta tas notika.

LIA: Vēl tomēr par to nelabo spēku. Triumfs vai sabrukums?

BUIĶIS: Man liekas, ka daļa sabiedrības saprata un nākotnē būs uzmanīgāka. Tas ļaunums jau realizējas ne pats par sevi, bet caur cilvēkiem. Ja mēs iemācāmies un saprotam, ka tā darīt nevar… Ka labāk ir pagaršot, nevis iekāpt, tad tas mūsu ļaunums samazinās un tam ir jāiznīkst. Viņam no šejienes ir jāaiziet. Tas ir mūsu rokās, kā mēs labo un ļauno izmantojam.

BĒRZIŅŠ: Pasauli sadalīt labajā un ļaunajā ir tikai prāta konstrukcija vai kādu mācību konstrukcija, ne vairāk.

BUIĶIS: Bet arī politiskajā līmenī tas realizējas.

BĒRZIŅŠ: Politiskajā visīstākajā veidā. Bet virs visa tā ir vienkāršā pasaules gudro formula viss ir Viens. Un viss pārējais ir šī Lielā Vieninieka daļa.

KĻAVA: Še tev akmentiņu, bet nesaki: ne jā, ne nē. Ne balts, ne melns. Bet mēs tikko gribējām baltos Rietumus dabūt, mums ir tie melnie Austrumi. Klausieties, jūs esat še paši, Latvijā. Tas līdzsvars jau ir tā svētība. Ne Rietumi, ne Austrumi. Ne labie, ne sliktie. Bet par to higiēnu, mani ļoti uzrunā zviedru piemērs. Zviedrijas parlamentā tika izskatīts jautājums, kāpēc, teiksim, 2005. gadā 77 procenti vecāku lasīja saviem bērniem priekšā pasakas, bet 2006. gadā tikai 73 procenti. Kāpēc par 4 procentiem mazāk? Valstī vecāki bērniem vairs nelasa pasakas? Kas noticis?

Par ko uztraucas! Saprotiet! Te ir tā higiēna!

STIEBRA: 4 procenti tas ir rādītājs!

KĻAVA: Jo pasaka ir šī matrice, kas parāda šo labo/slikto. Bet tā arī parāda šo mīlestības vidusceļu, kā šis bērns ar šo pasaku matrici tiek iemests šajā informatīvajā kakofonijā. Redziet, par ko uztraucas Zviedrija: kāpēc bērni neklausās pasakas!

BUIĶIS: Ansis pieminēja Sai Babu un vibhuti. Man arī mājās ir pudelīte ar vibhuti, savulaik Rasma Rozīte iedeva. Viens no žurnālistiem, pēc tautības ukrainis, bija sarunājis kādu laboratoriju, un uztaisījuši vibhuti ķīmisko analīzi. Pagāja mēneši, pa faksu atsūtīja atbildi, ka tur galvenokārt ir ogleklis. Ko tad gribēja? Zviedrijā uztraucas, ka bērniem lasa mazāk pasakas; mēs ķīmiski protam analizēt jebkuru vielu.

LIA: Man ļoti gribas pieminēt cilvēku, kurš ir latvietis, par kuru runāts arī šajā grāmatā, tas ir Edvards Liedskalniņš[36]. Latviju pametis 1912. gadā, 26 gadu vecumā, sākumā klīdis pa Eiropu, pēc tam Ameriku, līdz apmeties Eloridā, kur viens pats no koraļļu akmeņiem izveidojis pili. Mēs visi varam būt dūšīgi, ja gribam…

BUIĶIS: Tas, ko Pēteris teica: Edvardam Liedskalniņam bija fantastiskas ciešanas, jo viņš mīlēja meiteni, kura viņam atteica.

LIA: Pie kam kāzu priekšvakarā. Pēc tam viņš vairs neapprecējās.

KĻAVA: Un šī enerģija sublimējās…

BUIĶIS: …tajās koraļļu pilīs. Savām rokām viņš faktiski uztaisīja muzeju, visa Amerika joprojām brīnās. Zinātnieki un inženieri šīs celtnes pielīdzina Ēģiptes piramīdām, amerikāņi reklamē kā vienu no pasaules brīnumiem. Ar primitīviem, paštaisītiem darbarīkiem Liedskalniņš divdesmit gadus tās cēla viens pats. Kopējais svars 11 tūkstoši tonnas, smagākais akmens 30 tonnas. Pats viņš bijis 1,50 garš un svēra 47 kilogramus.

LIA: Neticami! No kuras puses Latvijā viņš nāca?

BUIĶIS: No Stāmerienas pagasta, dzimis zemnieku ģimenē. Bijis diezgan vārgs un slimīgs, tādēļ Amerikā arī apmeties Floridā, viņam diagnosticēta pat tuberkuloze.

LIA: Un, būdams vārgs, dabū gatavu pasaules brīnumu! Redz, ko dara mīlestība!

KĻAVA: Milzīga enerģija! Kā viņš tos tonnīgos akmeņus pārvietoja! Būvēja naktī un nevienam neļāva skatīties. Liedskalniņš pārzināja arī kosmiskās likumības.

BUIĶIS: Viņš tika uzskatīts par vienīgo cilvēku pasaulē, kurš atklājis Ēģiptes piramīdu būvniecības noslēpumu un līdz šim nezināmus magnētisma likumus.

LIA: Pils vārtu astoņas tonnas smagais akmens nolīdzsvarots tā, lai jebkurš bērns to var pagriezt ar vienu pirkstu. Kad vārtos reiz kas sabojājies, to noņemšanai vajadzējis sešus vīrus un grandiozu ceļamkrānu.

KĻAVA: Akmeņi Liedskalniņa pils būvē smagāki nekā Gizas piramīdās. Nupat grāmata sarakstīta par viņu.

BUIĶIS: Jā, bet man likās, ka tu, Lia, runāsi par Osi.

LIA: Arī mūsu tautietis Osis'c pieminēts šajā grāmatā. Bet cik par viņu zinām Latvijā?

BUIĶIS: Viens no pirmajiem parapsiholoģijā. Latvieši ir traki! Bet traki tādā labā nozīmē.

STIEBRA: Manuprāt, pieminot Liedskalniņu, Liai bija doma, nerunāt neko sliktu par savu tautu, par sevi un Latviju. Tieši otrādi. Ja mēs ticam visam, ko runājam, tad mēs izvēršam šo negatīvo tēlu, pozitīvajam atņemot enerģiju. Vajadzētu mums pašiem apņemties to nedarīt, varbūt arī citi neko sliktu neteiks. Ja man prasa, kam ticu, atbildu, ka jāmēģina ticēt sev. Tas būtu it kā sākums. Un tad varētu ticēt arī pārējiem.

BĒRZIŅŠ: Liedskalniņš ir ļoti uzskatāms piemērs mīlestības spēkam. Mēs pārāk maz pieminam šo jēdzienu, jeb patiesībā pārāk daudz šis jēdziens mūsu informatīvajā vidē ir novazāts. Tomēr nav neviena lielāka spēka par Mīlestību. Pārklājot pāri šo mīlestības plīvuru gan mūsu sarunām, spriedumiem, atziņām, gan mūsu rīcībai, var daudz ko atrisināt. Tas jādara! Pārāk bieži mēs to aizmirstam.

BUIĶIS: Jā, Ansi, tie ir zelta vārdi, es simtprocentīgi pievienojos.

LIA: Es patiešām no sirds un ar lielu mīlestību jums pateicos. Iepriekšējā sarunā doktors Aldcrsons sacīja, ka brīnumu nav, ir tikai zināšanas. Arī Ansis domā, ka mūsdienu pasauli vairs ne ar ko nevar pārsteigt. Tomēr vai brīnums nav Edvards Liedskalniņš un viņa koraļļu pils? Reti kurš nebūs dzirdējis par neticamiem atgadījumiem baznīcās un svētvietās.

Atgādināšu svēto itāļu ārstu Džuzepi Moskati[37] no Neapoles. Moskati apglabāts Neapoles jezuītu baznīcā, kanonizēts 1975. gadā. 1987. gada 25. oktobrī pāvests Jānis Pāvils II viņu pasludināja par svēto, bet 1993. gadā vienai no Romas priekšpilsētas baznīcām Jānis Pāvils II piešķīris Svētā Džuzepes vārdu. Doktors Moskati tūkstošiem cilvēku dziedinājis ne tikai savas dzīves laikā, bet arī pēc savas fiziskās aiziešanas. Kāda sieviete, kuras dēls slimoja ar leikēmiju, sapnī redzējusi ārstu baltā uzsvārcī, kurš dēlu izārstē. Māte izstāstījusi to priesterim, kurš kalpojis baznīcā, kurā atdusas Moskati. Svētais tēvs parādījis sievietei doktora fotogrāfiju, un viņa atpazinusi ārstu, kuru bija redzējusi sapnī. Mācītāja aizlūguma laikā dēls ticis izdziedināts… Interneta mājas lapā līdz šai dienai var lasīt par brīnumiem, kas Neapolē notiek joprojām: smagā motocikla avārijā cietis vīrietis, bērns ar hronisku astmu, jauni precēti pāri, kuriem grūtības ar bērna ieņemšanu… visi tiek dziedināti. Turpinās tas pats, ko Džuzepe Moskati savā ticīgajā žēlsirdībā darīja, būdams uz zemes.

Tapat eksistē psihokinēze jeb matērijas fiziskā izmaiņa. Cik nav lasīti un uzklausīti tā saucamie spoku stāsti, tāpat par spējām iegūt Kaut ko no Nekā kā Sai Baba, būt divās vietās vienlaicīgi kā mūsu Eižens Finks utt. Pašreizējā zinātniskā Visuma izpratne to absolūti nespēj izskaidrot. Taču tas nemaina būtību VISS notiek! Par spīti tam, ko mēs zinām vai nezinām…

7 • saruna

ANDRIS BUIĶIS, PĒTERIS KĻAVA un Dailes teātra aktieris VARIS VĒTRA

LIA: Lai ari Latvijas ziņu portāli Vari Vētru popularizē kā dziesmu autoru un dzejnieku, mūsu cikla septītās sarunas ciemiņš, pirmkārt, ir Dailes teātra aktieris, kurš dzīvi interesējas par ezoteriju. Jā, viņš dzied, turklāt jau sen, lai atceramies atraktīvo kvartetu "Mūžīgais unisons" Varis Vētra, Jānis Paukštello, Ivars Kalniņš un Andris Bērziņš. Nu savos labākajos gados Varis sācis rakstīt dzeju, viņam iznācis arī mūzikas disks. Vētra piedalījies vairākās Rīgas kinostudijas filmās, vislielāko popularitāti gūdams Dzidras Ritenbergas filmā "Šīs bīstamās balkona durvis".

Pirms pārslēgties uz Maikla Talbota "Hologrāfiskā Visuma" viļņa, ceru, Varis neliegs mums to prieku, paklausīties kādu no viņa pašiem pirmajiem dzejojiem.

VĒTRA:

Es lieku plauktu uz domas savas.

Pa priekšu zemajos, kur visi klāt tam tiek.

Un tad es augu.

Plaukts uz augšu stiepjas,

No šitās vietas augšu neaizsniegt.

Un tad man gribas lidot.

Vai jums nav lidmašīna? Maza, jauka…

Un varbūt jūs man līdzi lidosit…

Zvaigznes spīd arī dienā,

Vajag pacelties augstāk.

Ne tikai naktī,

Arī dienā ar mums kaut kas notiek.

LIA: Abi konkrētie dzejoļi, Vari, pie tevis atnāca 2010. gada maijā. Ar tiem vēlējos sākt mūsu sarunu par grāmatas 6. nodaļu, kā saredzēt hologrāfiski. Klausoties tevī, prātā ienāca doma, ka hologrāfiski var arī sadzirdēt.

Mūsu šīsdienas saruna iecerēta par oreoliem, par aurām, par uztveršanas spējām, cik mēs redzam ar acīm un ko redz mūsu smadzenes… Arī

Aktieris un dziedātājs Varis Vētra

Talbots raksta par to: ja atgriežamies mājās no kāda tālāka ceļojuma vai atvaļinājuma, pēkšņi māja liekas pavisam savādāka, nekā ja ieejam tajā katru dienu. Tiek uzdots arī jautājums, ja reiz mēs ar acīm saredzam mazāk par pusi no tā, kas patiesībā eksistē, kas tad ir tas, ko mēs nesaredzam? Džordžtaunas universitātes profesors, neiroķirurgs Karls Pribrems ir pārliecināts, ka mistiķi, saskaroties ar savām pārpersoniskajām pieredzēm, spējuši ieskatīties svārstību valstībā.

Senajos indiešu, Ķīnas un jūdaisma rakstos vēstīts, ka ikviena cilvēka ķermeni apņem olas apveida zaigojošs burbulis. Auras minētas 97 dažādās kultūrās. Arī iepriekšējā sarunā pieminētajam indiešu svētajam Sai Babam dažkārt bijusi saredzama aura… Kas tas viss kopā ir?

BUIĶIS: Mēģināšu uz šīm lietām paskatīties ļoti vispārīgi. "Hologrāfiskajā Visumā" Talbots ļoti skaisti parāda, sākot ar seno Indiju, ar tiem laikiem, kad cilvēki tādas lietas kā auras vispār apzinājās, garīgi spēcīgus cilvēkus saredzēja, kā raksta Talbots, daudzi ar paaugstinātām psihes spējām apveltītie. Ir septiņi galvenie slāņi jeb liegie ķermeņi, no kuriem katrs nākamais ir arvien retinātāks. Viena kopēja sistēma pirmos četrus nosauc par ēterisko ķermeni, tālāk ir astrālais vai emocionālais ķermenis, tad mentālais un kauzālais ķermenis. Tālāk, saka Talbots, pēdējie trīs ir saistīti ar dvēseli un garīgo funkcionēšanu augstākā līmenī.

Pārlasot Maikla Talbota rakstīto, atceros, kā mūsu vadošie klasiskie zinātnieki mani mazgāja par torsionu laukiem. Šajā torsionu lauku teorijā iznāk pilnīgi analoģiska situācija. Un pirmie četri līmeņi ir cietais, šķidrais, gāzveida un plazmas, elementārdaļiņu līmenis, ko Genādijs Šipovs nosauc par "objektīvo fiziku". Trīs augstākie līmeņi ir "subjektīvā fizika" un ir saistīti ar absolūto "nekas". Kā Talbots runā par septiņiem ķermeņiem, tā arī fizikālā vakuuma teorijā ir septiņi līmeņi. Būtiskākais jautājums, kas šajā grāmatā diezgan skaidri pateikts, no kura gala mēs skaitām. Mēs esam pieraduši visu skatīt no sava fiziskā ķermeņa, pieņemot, ka tas irvisa sākums. Bet, runājot konkrēti par slimībām un tamlīdzīgi, tur tiek rādīts otrādi cilvēks vēl ir vesels, viss ir kārtībā, bet aurā jau parādās kādi plankumi, parādās problēmas. Tatad viss sākas no pašiem smalkākajiem ķermeņiem. Tad ir ļoti loģiski, ko arīTalbots saka, ka Dievs būvēja pasauli no šī smalkā gala. Viņš ielika šīs pamata likumsakarības, un tās, viena otrai vijoties cauri uz leju, veidoja visu esošo realitāti.

Viens no šiem diviem torsionu lauku pamatlicējiem, Akimovs, jau ir miris. Mēs ar viņu sazvanījāmies, burtiski vēl mēnesi pirms viņa nāves, un Akimovs pastāstīja, ka iepazīties ar viņa izstrādāto torsionu principu aparatūru, kas ļāva nofiksēt cilvēka auras, tās nofotografēt, atbraukuši trīsdesmit japāņu farmaceitisko un medicīnisko firmu vadītāji. Pārbaudījuši šo aparatūru katrs uz sevi. Un vienam no viņiem aurā ieraudzījuši kādas ļoti minimālas izmaiņas. Japānis pārliecināts, ka viņš ir pārbaudījies un nekā tamlīdzīga nevar būt. Aizbrauca atpakaļ uz Japānu, kur zinātnieki viņu izpētījuši jau kaut kādā molekulārā līmenī. Un atrada, ka šim cilvēkam pašā, pašā sākuma stadijā ir kāda ļoti nopietna slimība. Rezultātā japānis ir milzīgā sajūsmā par šo Akimova torsionu aparatūru, kas ir tik smalka, ka var uztvert lietas, ko parastā medicīna vēl vispār nav spējīga ieraudzīt. Jo fiziskajā ķermenī tas vēl līdz tam nav aizgājis. Fenomenāla lieta!

Pēdējā laikā daudz esmu lasījis un pārrunājis ar zinātniekiem, kuri nopietni pret šīm lietām izturas. Faktiski, uz Zemes milzīgā daudzumā pieaug to cilvēku skaits, kuri saprot un šīs lietas pieņem. ArīTalbots piemin, ka

Pirmajā zinātniskajā diskusijā Latvijā par torsionu laukiem Pētera baznīcā 1998. gada 2. martā. Runā Latvijas Zinātņu akadēmijas akadēmiķis Edgars Imants Šiliņš, pa labi no viņa Krievijas Dabas zinātņu akadēmijas akadēmiķis, Starptautiskā teorētiskās un lietišķās fizikas institūta direktors Anatolijs Akimovs un akadēmiķis teorētiķis Genādijs Sipovs. Diemžēl divu vairs nav mūsu vidū: tā paša gada maijā aizsaulē aizgāja E.l. Šiliņš, bet divtūkstošā gada vidū A. Akimovs

pasaulē televīzijā un radio par tām tiek runāts visizdevīgākajos laikos. Jo sabiedrībā ir milzīgs pieprasījums, sabiedrība vēlas zināt! Piemēram, arvien vairāk parādās cilvēki, kuri apzinās to, ka reāli ir iespējams sevi ārstēt. Un tad man kā tāds humors liekas, kā Talbots stāsta, ka viņam ir liesas problēmas un kā viņš vienā dienā savu liesu ir izlamājis. Otrā dienā viņš satiekas ar pazīstamu gaišreģi un apjautājas, kā ir ar viņa veselību. Gaišreģe skatās uz Talbota liesu un gluži izmisusi saka: "Ko tu esi izdarījis? Nekad nedrīkst lamāt nevienu savu orgānu! Tu esi viņu izlamājis, liesa darījusi, tā kā tu tai liki, tagad ir apjukusi un vispār vairs neko nesajēdz."

LIA: Tas mums būtu jāatceras.

BUIĶIS: Jā. Tas ir tieši tas, ko gribēju teikt, ka patiesībā tas būtu jāatceras katram cilvēkam. Jo jūs varat ļoti, ļoti nopietni ietekmēt savu veselību pozitīvi vai negatīvi. Un, par ko mēs ne reizi vien esam runājuši, beigsim reiz savu valsti lamāt! Ar to mēs izdarām milzīgu negatīvu darbu. Sevišķi internetā, izmantojot pseidonīmu, tiek bieži runāts pat zemiski.

LIA: Diemžēl darām to nepārtraukti.

BUIĶIS: 1a aizejot uz to negatīvo pusi. Ja jūs paskatāties atpakaļ gadsimtu izcilos gaišreģus Svēdenborgs, Nostradams, Vanga vai Keisijs, viņu nākotnes paredzējumi vairs nepiepildās. Un nepiepildās tādēļ, ka radušies ļoti daudz cilvēku, kuri ar savu apziņas maiņu garīgā veidā spēj ietekmēt zemeslodi. Par to ļoti daudz runā Krajons. Viņš saka, ka divas reizes ir bijusi cilvēces aptauja šūnu līmenī, pirmo reizi 1962. gadā, pēc tam 1987. gadā. Un šogad būs trešā aptauja, jo atkal pagājuši 25 gadi. Un būtiska bija otrā aptauja, kura parādīja, ka cilvēku apziņas līmenis ir tik strauji pieaudzis, ka augstākās vibrācijas būtiski pieaugušas un līdz ar to cēlušās arī zemeslodes kā dzīvas būtnes vibrācijas, ka cilvēce ir mainījusi savu nākotnes likteni: visas pasaules gala pareģojumi, kurus deva citi gaišreģi, ir mainījušies. Tatad mēs spējam ietekmēt paši sevi un savu dzīvesvietu.

LIA: Ietekmēt pozitīvi.

BUIĶIS: Jā, līdz ar to mēs nākotni esam izmainījuši. Nākotne ir citāda. Finks pareģoja, ka būs šī otrā Atmoda. Ar šādu lamāšanu mēs to iespēju faktiski paši izslēdzam.

Pēdējā lieta, kas man šķiet nozīmīga, atzīmējot tādus vispārējus konceptus, kas Talbota grāmatas šajā nodaļā pavīd ļoti skaidri, ka tās jaunās enerģijas, tādas mākoņveidīgas smalkās enerģijas (visi autori runā vienu un to pašu), tās ir kaut kādas nezināmas enerģijas. Es gribu teikt, ka šodienas fiziķi jau atzīst: tas, kas notiek sākot no visa Universa, aizejot līdz mazākajam tā saucamajam Planka garumam 10 " centimetri (neiedomājami mazs), ka visi fizikas likumi, viss, attiecas tikai uz šo apgabalu. Mums nav nekāda nojēga, kad mēs ietu aiz šīm centimetra daļām. Ja tur ir kādi likumi, tie ir pilnīgi citādi. Pieņem, ka tur laiks var būt diskrēts, saraustīts, arī telpai var būt citas īpašības. Nopietni zinātnieki saka, tur šodienas fizikai nav pagaidām ko darīt. Un tad ir jāpieņem, ko mēs sakām ar Dievu, ar Radītāju, ka Viņš varbūt tajā laukā ir strādājis. Un tās ir tās

smalkās enerģijas, kas ir mūsu garā iekšā. Skatoties no fiziskā ķermeņa viedokļa, tās ir par daudz smalkas lietas, kuras mēs nespējam saskatīt. LIA: Vēl.

BUIĶIS: Jā, kuras mēs vēl nespējam saskatīt vai spējam emocionāli īpaši sakāpinātos brīžos. Kā pats Talbots stāsta, viņš raksta grāmatu par vilkačiem un pēkšņi ierauga, ka viņa roka jau ir kā vilkacim parādās spalvas, viss. Ienāk viņa paziņa, gaišreģe, un saka: "O, tu esi palicis par vilkaci! Tu turpini rakstīt savu romānu…"

LIA: Viņa to redzēja aurā?

BUIĶIS: Jā, viņa ieraudzīja.

LIA: Fantastiski!

BUIĶIS: Viņi sāka apspriest, kāds tad tas vilkacis īsti ir. Un konstatē, ka abi redz vienādi. Pa to laiku vilkacis pazūd. Šī ieiešana romāna tēlā ļauj autoram sevi pārveidot. Nopietns zinātnieks viņa pieredzē parādās auras. Kad viņš vēlas, viņš var tās saskatīt.

LIA: Turpinām runāt par neredzamo pasauli, kas nav bīstama, taču ļaunprātīgi izmantota var kļūt bīstama. Konkrēts piemērs ar puisi, kurš šodien ir kopā ar mums. Filmā "tās bīstamās balkona durvis" tika aiznaglotas, jo Varis, pēc scenārija, bija pa tām izgājis un nolecis no balkona, paliekot uz visu mūžu klibs. Kurā savas dzīves brīdī tu pats pārgāji robežu starp šo redzamo un neredzamo pasauli? Kā un kāpēc tas notika?

VĒTRA: Es esmu Auns. Auns un Zivs, dzimšanas diena 22. marts. Esmu Jāņos ieņemts. Vecāki acīmredzot Jāņu vakarā lēkuši pāri ugunskuram. Auns ir gribas cilvēks, un esmu ievērojis, ka pilnīgi viss, ko es gribu, notiek. Tad, dabiski, vienā brīdī nonācu situācijā, ka man nepatika tas, kas notiek. Jo tam, ko gribēju, nezināju, ka ir arī sekas. Visam… Apsēdos un dabūju pārlūkot visu no jauna. Kā sabalansēt prāta puslodi ar emocionālo puslodi? Manuprāt, viss, ko mēs vēlamies, piepildās. Bet piepildās tā redzamā daļa, taču mēs nezinām, kas ir aiz tās. Piemēram, ja kāds aktieris grib kļūt slavens, viņš arī kļūst slavens. Nu un? Bet pēc tam viņam jādod tūkstošiem autogrāfu, jāatgaiņājas no tūkstošiem piedāvājumu… utt.

KĻAVA: Kāda tam visam ir cena!

VĒTRA: Šeit ir tas joks! Es kā tādu humora piemēru, brīžam ar lielu prieku skatos krievu televīziju. Viņi uzskata, ka vīrietis ir ģimenē galvenais: kā tas vīrietis teiks, tā sieviete darīs. Es tā neuzskatu. Iedomājieties situāciju, ka vīrietis ir bagāts, viņš pieiet klāt jaunai meitenei un saka: "Es gribu, lai tu kļūsti mana sieva! Ņem mašīnu, ņem māju…" Viņam viss ir. Bet mani interesē, ko viņi dara otrajā dienā? Kad tas viss viņiem jau ir. Viņiem taču par kaut ko ir jārunā. Kad tie divu cilvēku ķermeņi savienojas, viņiem taču jābūt kaut kādiem nākotnes plāniem! Viņiem kaut kas pa vidu ir jādara.

Kad es ievēroju, ka manas ambīcijas un uzdrīkstēšanās ir lielākas nekā manas spējas izprast, apsēdos un sāku funktierēt. Sapratu, ja dzirdam, ka cilvēki vaimanā, tad, kā tikko teica akadēmiķis Buiķis, kaut mēs beigtu lamāt to, kas mums apkārt. Jo viss piepildās. Mēs jau piesaucam to visu, un viss tā arī notiek.

LIA: Es brīnos, kā tas internets nav uzsprādzis.

VĒTRA: Reiz es iegāju Delfos[38], kāds tur atkal bija par kaut ko sašūmējies, un uzrakstīju: "Ē, brāļi, bet tas jau ir labi." Viens man uzrakstīja— tu laikam esi oligarhs. Bet viena kundze uzrakstīja piedodiet, ka mēs te lamājamies. Ievēroju, ka tur tie rakstītāji ir kādi astoņi cilvēki, vairāk nav. Viņi arī "griež pa riņķi". Sakot, neviens jau dzīvē mūs neklausās, tikai tāpēc arī lamājamies.

KĻAVA: Neviens mūs nesamīlē, neviens nepaglāsta.

VĒTRA: Tajā brīdi, kad jūs, Buiķa kungs, runājāt, atcerējos, kaut kur lasīju, ka zinātnieki ir papētījuši, kāds ir magnētiskais lauks piramīdās, Heopsa[39] piramīdā, augšā. Tur magnētisms ir samazināts, mazāks nekā uz zemes, bet skaņas frekvence augstāka. Iznāk tā, kad mēs nodarbojamies ar meditāciju un lūgšanām, magnētiskais lauks samazinās un paceļas skaņas frekvence. Citiem vārdiem, ja mēs ejam pa ielu (to zina visi, kas saistīti ar lidošanu, ka skaņas frekvence mainās gandrīz katru dienu, bet magnētiskais lauks zemei samazinājies), tad notiek tā, ka vēlēšanās un vārdi, ko lietojam, ar lielu ātrumu piepildās. Jo ātrāk mēs to sapratīsim, jo ātrāk būsim saudzīgāki gan pret sevi, saviem tuvajiem, mīļajiem, gan savu zemi.

LIA: Nav nemaz jāpasaka skaļi, pietiek domu līmenī.

VĒTRA: Tieši tā. Bez jebkādas didaktikas. Principā es ieteiktu nevis skatīties uz to, kas bija vai nebija vakar, nevis uz to, kas būs vai nebūs rīt, bet gan ar sajūsmu skatīties, cik liela veiksme ir būt taisni šajā brīdī! Jo mēs esam, pirmkārt, dzīvi. Mēs varam redzēt, dzirdēt…

LIA: Iet.

VĒTRA: Mēs varam staigāt, izteikt savas domas, bet mēs… pļurkt! aizmirstam to. Kāpēc mēs aizmirstam? Ak! Kaut mēs spētu novērtēt to, kas mums ir dots! Un tad jau pamazām vertikāli ieraugām, kādi brīnumi ar mums saistās. Ar mums pašiem. To nemāca neviena konfesija. Bet, kad sapratīsim, ka esam Dieva iztrūkstošā daļa, ka mēs esam tie, kas īstenībā dzīvi veido…

BUIĶIS: Tas ir ļoti būtiski. Ka mēs sapratīsim, katrs no mums, vienalga, kādā vietā un kā, ka katrs veidojam nākotni. Ar katru domu, ar katru darbību mēs veidojam to, kas ar mums pašiem un visu apkārtni notiks. Ta ir tā galvenā doma! Arvien, arvien skaidrāk tā parādās gan daiļliteratūrā, gan zinātniskos pētījumos. Visur, visur tas parādās arvien skaidrāk. Bet Latvijā diemžēl ļoti maz. Latvijas inteliģence par to izvairās runāt. Baidās. Un tas ir slikti. Par to jārunā regulāri.

VĒTRA: Vienu dienu man pienāk klāt kāds vīrs un saka: "Jūs raidījumā "Šeit un tagad" runājāt, ka brīžam, ja ar mums kas notiek un mums šķiet, ka tā ir nelaime, jūs teicāt: nē, nē, paskaties, varbūt, ka tā vispār ir laime."

LIA: Ar laika distanci.

VĒTRA: Tieši tā. Dalailamam ir tādi Dzīves noteikumi, tur arī rakstīts: "Ja jūs saprastu, cik tā nelaime jums ir svarīga, priekš jūsu nākošās dzīves…" Es gribētu pateikt, lai drusku noapaļotu tautu un zemi, ka tā būtība ir tāda: mēs ar prātu izdomājam, piemēram, mašīnu. Bet loterijas biļete, ko mēs esam nopirkuši, izrādās tukša. Mēs pārdzīvojam ak tu… Taču īstenībā mums ir veicies! Jo padomā, ja mums tā biļete būtu pilna, mums būtu jāatliek visi darbi, jābrauc pēc mašīnas, jākārto nodoklis, vēl jāmaksā 25 procenti…

KĻAVA: Varbūt ar to mašīnu tas cilvēks nākošajā dienā nosistos…

VĒTRA: Tieši tā. Bet tagad mēs izejam priecīgi uz ielas, nāk pretī tas un tas un saka: "Klausies, vai tu negribi to un to…" Un viss notiek tālāk. Un mēs saprotam, ka šim notikumam ar mums bija jānotiek.

LIA: Ilfa un Petrova leģendārajā romānā "Divpadsmit krēsli" Ostaps Benders ar Ipolitu Matvejeviču vecos krēslos meklēja tur paslēptos briljantus. Un ko viņš sacīja pēc kārtējā tukšā sēdekļa uzšķēršanas? "Mūsu šanses palielinās!" Izredzes palielinās, jo katrs tukšais krēsls ir ceļš pie nākošā, iespējams, pilnā.

KĻAVA: Ar katru valdību mūsu šanses pieaug! Nu ja, tautas attīstībā pieaug šanses izglītoties. Trigera mehānisms[40], kā tauta attīstās. Tas ir uz labu.

VĒTRA: Vienkāršs princips, lai mēs nepārtraukti nejūtamies vientuļi. Valsts līmenī nevar prasīt, lai katrā skolā mācītu kaut kādu dziesmu. Ir, piemēram, skolas, kurās nemāca dziedāšanu. Vai tad nevar noskaidrot, ka mums Latvijā ir nepieciešams, piemēram, tik daudz sporta zināšanu, tik dziesmu, lai ir tētim, ko nodziedāt dzimšanas dienā, lai ir mammas, vecmāmiņas dziesma, lai ir māsiņai, midzinot… Tas ir jāiemācās! Bet mēs tikai strīdamies: vajag, nevajag… Labāk būt Šveicei par kaut kādiem starpniekiem… Ražot mums vajag, mēs esam kreatīva tauta. Latvijas gars mūs atbalsta, lai mēs ražotu, lai būtu radoši! Mēs esam bagāti. Tas mums ir jāsaka sev no rīta pie brokastīm.

BUIĶIS: Bija ideja, ko ekonomisti savulaik arī atbalstīja, Latvija banku zeme. Kā Šveice.

Un kur tās bankas mūs beigu beigās noveda? Tas ir tas, ka pietrūkst domu lidojuma, prasām kaut ko baigi zemu. Uz tiem zemajiem plauktiņiem, kā Vara dzejolī. Un tad es augu un saprotu, ka tas bija muļķīgi. Plauktiņš aug līdzi, jeb es lieku augstākajā plauktiņā. Es esmu izaudzis, man tas apakšējais vairs neder.

LIA: Precīzi! Bet tik slikti, paldies Dievam, tomēr nav. Ka mums vispār pietrūktu domu lidojuma.

BUIĶIS: Tik traki patiešām nav. Mēs daudz esam runājuši par japāņu zinātnieku Masaru Emoto, viņa ūdens kristāliem. Viens no mūsu fakultātes jaunajiem studentiem Kārlis Ošlejs ar Emoto ir sazinājies un oktobrī [2010. gada] Masaru Emoto gatavs ierasties Latvijā. Lūdzu Kārlim, lai viņš nodod sveicienu no manis, labprāt ar Emoto par šīm lietām parunātu. Arī Emoto izrādīja interesi.

Kādēļ gribēju runāt par šīm enerģijām? Tajā grāmatā par ūdens kristālu noslēpumiem, kas izdota arī Latvijā, Emoto ļoti skaidri runā par šiem ķīmiski bioloģiskajiem eksperimentiem, kuros konstatē, ka organiskās makromolekulas, viņu svārstību frekvence ir 42 oktāvas augstāk par normālo gammu. Tas nozīmē, ka cilvēka ķermenis staro vismaz 40 oktāvas. Mēs pārvaldām ārkārtīgi lielu šo gammu skaitu. Masaru Emoto izsaka domu, ka, ja divi cilvēki ierauga viens otru un viņiem rodas simpātijas vai antipātijas, tas nozīmē, ka viņu frekvences viena ar otru ļoti labi saskaņojas jeb arī nesaskaņojas. 1a arī ir viena ļoti interesanta un smalka lieta, kas mums jāapzinās. Mūsu starojums un mūsu domu augstums vai zemums (par ko arī Talbots runā, ka svētiem cilvēkiem tās vibrācijas ir augstākas) tas viss saistās, sākot ar fizisko ķermeni un aizejot līdz garīgajam.

Kādā citā viņa grāmatā "Dziedinošais ūdens"1 ', kuras līdzautori ir vairāki speciālisti no Austrijas, ir daudz skaistu domu. Piemēram: "Ūdens iztvaikošana ir līdzīga nomiršanai: mēs mainām savu formu, mūsu forma, tas ir, ķermenis, sabrūk. Pie tam saglabājas visa informācija, kuru apguvusi dvēsele, visa mūsu pieredze, viss, ko mēs uzzinām un pārdzīvojam. Tagad dvēsele sāk savu personīgo ceļojumu: tā attīstās un nobriest, līdz pienāk brīdis, kad jāatgriežas uz Zemes pāratdzimstot. Tieši tāpat kā ūdens pile, kas pacēlusies debesīs ūdens tvaiku veidā, par jaunu nonāks uz planētas lietus pilienu veidā no mākoņiem, iesūksies zemē un, paejot ļoti ilgam laikam (varbūt simtiem vai tūkstošiem gadu), par jaunu pacelsies zemes virsū no artēziskās akas."

Masaru Emoto skolotājs doktors Sioi, kurš simts gadu vecumā uzvarēja golfa turnīrā, smagi slimodams, izdomāja elpošanas tehniku kopā ar vizualizāciju un izstrādāja trīs zelta likumus: pirmkārt, par visu domāt pozitīvi, otrkārt, neaizmirst pateikties, treškārt, neņurdēt. Emoto atklātās ūdens īpašības apstiprina doktora Sioi likumus. Emoto uzskata, ka 25. jūlijs ir jāuzskata par Vispasaules mīlestības un pateicības dienu ūdenim.

KĻAVA: Mēs esam šeit, lai paplašinātu savu izsmalcināto pasaules jutību un uztveri. Par šo Talbota grāmatu man daudzi teikuši, ka mēs reklamējam. Mēs nereklamējam, mēs vienkārši stāstām. Imantam Ziedonim un Varim Vētrām tā vairs nav tik svarīga. Tapat visiem, kuriem ir jutība. Ja tā ir.

LIA: Bet es, piemēram, šajā grāmatā vēlreiz saņemu apstiprinājumu.

KĻAVA: Ta galvenokārt domāta kreisās puslodes intelektuāļiem, lai viņi mazliet ierauga pasauli arī caur labo puslodi. Lai tas noved pie kaut kāda integrāla sirds redzējuma. Ta domāta biologiem, zinātniekiem, ārstiem, profesoriem… Jebkuram normāla līmeņa pasniedzējam Latvijā tā grāmata būtu jāizlasa. Jo studenti ir gudrāki par pasniedzējiem. Protams, profesoriem jāpārzina savs lauciņš perfekti, bet viņiem ari jāredz tāds mūsdienu integrāls pasaules redzējums, ko piedāvā Talbota "Hologrāfiskais Visums".

Pirms mūsu ēras, kad Tibetā cilvēki jau pārvietojās Gaismas ķermeņos, materializēja un radīja, Rietumos nebija nekāda zinātne. Gribu uzsvērt, ka šī grāmata jau nav par garīgumu. Ta mēģina aprakstīt šo garīgumu. Ka viss ir frekvence, ka viss ir garīgs, ka viss ir Gaismas lauks. Un tieši 6. nodaļa runā par to, ko mūsu Latvijas dižākais Skolotājs Imants Ziedonis jautāja: "Kas ir atņēmis paradīzi?" Mēs tā kādreiz kopā braukājām, un viņš teica: "Pēter, man liekas, ka tas ir redzēšanas leņķis." Mēs nemākam redzēt paradīzi šeit un tagad. Tas acis vajag mazliet pastiept, kā Austrumos, un mēs ieraudzīsim to, kas ir šai brīdī pilnīgs un dievišķīgs. Tajos laikos bija svētie un viņiem nevajadzēja šo grāmatu. Lai tauta mani pareizi saprot, šī grāmata nepadarīs viņus par svētiem un redzošiem. Tas, kurš redz, kā ziedi sarunājas, viņam šo grāmatu nevajag. Tas, kurš redz, kā bites sazinās ar kosmosu, arī viņam nevajag šo grāmatu. Viņš jau to tāpat redz sirdī. Bet tādiem, kuri neredz, šī grāmata iemācītu vismaz uzmanīgāk skatīties uz to, ko viņi nesaprot. Lai mēs nebūtu vienkārši siera plakanie tārpi, kas ēd paši sevi. Grāmata varētu būt atskaites sistēma tādai kvantu attīstībai Latvijā. Starp citu, iznākusi arī jauna grāmata (man apgāds "Lietusdārzs" atsūtīja): Dīns Radins, "Sasaistītie prāti. Kvantu pasaules bezgalīgās iespējas". Ārkārtīgi laba grāmata.

BUIĶIS: Jā. Tu pieminēji tibetiešus. Minētajā Emoto grāmatā ir nodaļa "Ūdens, Mēness un sfēru mūzika". Tur viņš stāsta, ka ar ļoti precīzu aparatūru ir izdevies atrast paisumus un bēgumus pat kafijas tasē. 'Ialāk: viņš atzīmē, ka šobrīd sāk aizpildīties iebrukums, kurš eksistēja ļoti ilgi, starp intuitīvo pasaules uztveri, no vienas puses, un racionālo, no otras puses. Un visās kultūrās Mēness saistās arsievietisko sākumu un sasaistās ar jūtu pasauli un dvēseles stāvokli, tādēļ to var uzskatīt par intuitīvās, emocionālās uztveres simbolu. Himalaju kalnos jau kādus seštūkstoš gadus izgatavo tā sauktās Tibetas dziedošās tasītes. Tas esot izmantojis arī Buda Gautama pirms 2600 gadiem. Tasītes tiek gatavotas no septiņu metālu sakausējuma: zelts Saule, sudrabs Mēness, dzīvsudrabs Merkurs, varš Venēra, dzelzs Marss, alva Jupiters, svins Saturns.

Maisījuma procentuālais sastāvs bija liels noslēpums, un šo trauku kala trīs pilnmēness naktīs, lai tas sevī ietvertu Mēness enerģiju. To arī šodien izmanto Himalaju un citos Āzijas klosteros, lai nomierinātu, noskaidrotu un sakoncentrētu domas un sajūtas meditācijas laikā. Pagājušajā un šajā gadsimtā tās izmanto Rietumu kultūrā mūzikas terapijā, tai skaitā "skaņu masāžā" un "skaņu vannās".

Pirms kādiem divdesmit pieciem gadiem šveicietis Hanss Kusto kā astrofiziķis un mūzikas zinātnieks ar matemātiskām un fizikālām metodēm atklāja Saules sistēmas planētu orbītas muzikālās frekvences2 '. Atgādinu, ka par sfēru mūziku runāja Pitagors. Johans Keplcrs savu orbītu likumu atklāja matemātiskā formā tādēļ, ka dzirdēja sfēru mūziku, brīžiem skaļāk, tad arvien klusāk. No tā viņam radās ideja par planētu riņķošanu ap Sauli. Viņš to visu nosauca par "sfēru mūziku".

Paskatījos internetā un atradu par autoru Kusto, pēc viņa vārda un uzvārda, vairākas lapas, tai skaitā YouTube ir viņa šīgada 20. aprīļa uzstāšanās Braunšveigas Zinātnes namā, kopā ar citiem autoriem izstrādājot Akašas projektu (atkal Akaša, kā Ervinam Lāslo). Runas ir vācu valodā, beigās arī mūzika. Saistībā ar viņa grāmatu "Oktāvas" atradu arī dažu planētu un Saules toņus. Saulei ir tonis 126,22 herci, krāsa gaiši zaļa. Tur ir ūdens toņi, zemākais CIS ir 140,2 herci, augstākais GIS ir 207,7 herci.

Masaru Emoto raksta, ka šie planētu kamertoņi ļoti precīzi sakrīt ar augsti kvalitatīvu tibetiešu tasīšu toņiem. Vēl vairāk, OM tonis sakrīt ar planētu kamertoņiem, do diēzs Zemes gada tonis, dao tonis ķīniešu kultūrā, fa Platona Zemes gads. Arī Rietumu kultūrā Baha un Mocarta laikā kamertonis bija noskaņots uz Mēness toni, mūsdienu orķestri spēlē kamertoņa 442-443 herci diapazonā, tas ir tas precīzi atbilst Veneras tonim. Hanss Kusto no toņu frekvencēm ieguva krāsu vibrācijas. Visbeidzot, Zemes dienas tonis (24 stundas) atbilst toņa sol vibrācijām un ir pilnā saskaņā ar DNS rezonansi, ir sarkanā krāsā un harmonē ar saknes čakru; Zemes gada tonis vibrē do dieza frekvencē, ir zaļā krāsā un rezonē ar sirds čakru; Platona Zemes gads, kurš ir aptuveni 26 tūkstoši gadu, saskan ar fa toni, ir violetā krāsā un vienlaicīgi harmonē ar paura čakru. Kā saka Emoto, kā lai nebrīnās, ka mūsu planētas trīs galvenās vibrācijas harmonē ar paura, sirds un saknes čakru un tādejādi harmonē ar ķermeņa, dvēseles un gara sfērām.

KĻAVA: Kā tie mūsu prāti visi sasaistīti! Tas ir tas, ko tu teici, Andri, ko Imants, par tiem sasaistītiem šūpulīšiem. Tāpēc, es domāju, pienācis tāds laiks, to nav jāapšauba, caur dažādām metodēm, dažādām tehnikām katram jāatzīst to Lielo Patiesību, ko zināja senie Indijas nemirstīgie. Viņi teica: "Tu kļūsi par to, par ko tu domā, kas tu esi." Un pašās beigās visi nemirstīgo jogu raksti beidzas ar teikumu, ko es vienmēr esmu teicis Tat Tvam Asi, Tu esi Tas. Vai tu esi Devadatta Dieva dēls, ko zināja tautas dziesmās. Devadatta sanskritā ir tu esi Dieva Dēls. Arī Bībelē teikts jūs visi esat Dieva bērni. Tāpēc šī izlīdzināšanās tu jau esi tā die-vl-ba\ Tai cilvēkā nu nav nekas no cilvēka! Nav, nav tāds jēdziens cilvēks! Tāpēc šīs dievišķās pasaules redzēšana izmainīs šo apzināšanās leņķi, vai, kā mēs determinējam, kas ir kas. Bet tu esi šis dievišķais brīdis. Tu esi šī dievišķā pienene, dievišķā bite, šī dievišķā saule. Ta ir ieraudzīšanas tehnoloģija, bet intelekts šo smalko sajūtu nomočī, nobremzē. Un tad varbūt talkā nāk šīs grāmatas, kas to intelektu tā kā atliek atpakaļ. Un uzrāda, ka viss ir tā, kā tu patiesībā jūti. Ta jušana jau ir katrā, bet vienkārši tas intelektuālais būrītis, tā tumsonība, aprobežotība ir tā, kas neļauj tam piepildīties. Tāpēc Buda[41] vienmēr bija teicis: "Es jau neko nesasniedzu, tikai atmetu visu." Lai arī jebkura mammīte vai tētis neteiktu: vai, ko tad akadēmiķis un tas ārsts runā, es nevaru saprast… Jums nekas nav jāsaprot, jums jāatmet viss, ko dara prāts. Ir palikusi tikai jūsu patiesā mīlestība, kas nav Latvija, kas nav latvietis un kas nav cilvēks. Un tam nevajag daudz zināšanu, tā ir intuitīvā pirmatnība mūsos.

LIA: Man patīk, kā Pēteris vienmēr saka: paglaudi kaķīti, un viss notiek. Ja tev gribas paglaudīt to kaķīti, tad ar tevi viss ir kārtībā.

VĒTRA: Man radās viena asociācija, par Lemūriju. Viņi analizē tādu lietu, ka cilvēkam ir lokālās smadzenes un omni smadzenes. Lokālās ir tās, kur tu saki, tā kreisā puslode, un omni smadzenes, kas ierauga visu pārējo. Un viņi darīja tā: kad vīrietis un sieviete sanāca kopā un izdomāja, ka viņiem būs bērniņš, viņi deviņus mēnešus pirms ieņemšanas katru vakaru lasīja bērnam pasakas un runājās ar viņu. Tad viņu ieņem un atkal runājas un lasa pasakas. Un tad, kad viņš piedzimst, atkal runājas un atkal lasa pasakas.

KĻAVA: Vai, cik skaisti!

VĒTRA: 27 mēnešus jau ar bērna garu ir runāts! Viņš ir atnācis gaidīts.

KĻAVA: Vienīgais, kas priecē: ir arī Rietumu pasaulē, Amerikā, jau tādi darbi par audzināšanu mātes miesās. Viena amerikāņu speciāliste stāsta, kā sarunāties, pirms tas bērns vēl nav, kā gatavoties. Ir arī pētījumi: māte spēlē klavieres… bērns piedzimst. Sešu gadu vecumā viņš jau daudz ko var nospēlēt no tā, ko māte bija spēlējusi. Ja dari to apzināti, ar koncentrētu mīlestību, tādā rūpju programmā. Ka tas nav starp citu, bet apzināti tendēts. It kā tā pasaule jau tuvojas šīm atziņām. Bet kā ir Latvijā? Arī lēnām tuvojas…

BUIĶIS: Tad iedomāsimies, kā toreiz gatavojās bērna atnākšanai! Un kā šodienas dzīve, kur visa sadzīve atvieglota, ir automašīnas un viss… Un galvenajam mums neatliek laika. Ja šodien kādai ģimenei, tēvam un mātei, 27 mēnešus katru dienu būtu jālasa pasakas… Bērnam, kas pat vēl nemaz nav ieņemts! Tu gaidi to bērnu un katru dienu lasi… Pie mūsu šodienas dzīves apstākļiem, tā ir fantāzija, tas ir neiespējami.

KĻAVA: Tas ir jāmācās.

BUIĶIS: Tas rāda, cik ļoti mēs esam aizgājuši prom no dabiskās vides, dabiskās eksistences. Nav jābrīnās, ka cilvēki arī nesaprot. Nekāda trešā acs, nekas neeksistē.

KĻAVA: Bērniem nav, ko dot ēst utt. Tāpēc jau arī nav, ko dot ēst, ka tev galvā nekā nav un sirdī.

LIA: Savulaik redzēju televīzijas sižetu par Maskavas čigānu teātra "ROMEN" premjeru Nikolaju Sļičenko. Kamēr viņa sieva zīdīja bērniņu ar krūti, viņš spēlēja ģitāru. Lai bērns, tā sakot, jau ar mātes pienu iesūktu šīs mūzikas skaņas.

KĻAVA: Pasaule nav tikai pirkt un pārdot.

VĒTRA: Kad Buiķa kungs runāja par valsti, iedomājos: kad runa ir par Latviju, kad mums draud kāds ārējais ienaidnieks, mēs visi sanākam kopā, novelkam bikses, iedodam kopējam streļķim to siksnu…

KĻAVA: Sasienam, jā.

LIA: Vai tu iedevi trīspadsmito pīrādziņu… Kolosāli!

KĻAVA: Un tu savu trīspadsmito algu, kā Grieķijā, atdevi nabagam.

VĒTRA: Un tu zini, kas notiek nākamajā dienā? Ja tu no sirds esi devis, šis vakuums palielinās desmit reizes! Pat vairāk. Ja dod ar aprēķinu, nekas nepalielinās. Bet, ja tu ej pa ielu, pienāk cilvēks un saka: es neesmu ēdis. Un kaut tev ir divi lati, vienu iedod viņam. Un uz nākošā stūra tu satiec kādu, kurš saka: "Klau, vecīt, es taču tev biju desmit latu parādā," un atdod tev to naudu.

LIA: Katra kārtīga tirgus sieviņa tev iedos pa virsu vai nu kādu neaizmirstules ziedu, vai tomātiņu.

KĻAVA: Jā, bet, mīļie cilvēki, ko mēs tagad gribam? Turpat astoņsimt gadus Latvija visu laiku ir ģenētiski mocīta, verdzināta. Es ceru, ka tas ļoti ātri izslimosies gribējās būt saimniekiem un valdīt. Bet līdz tam ir jāizaug, to nevar prasīt uzreiz. Tapat kā Mauglis, viņš vispirms apmierinās savu instinktu. Tāpēc šie pēdējie divdesmit, trīsdesmit gadi ir vienkārši normāls, mazliet izbadējuša, mežonīga bērna pārslimots sindroms.

LIA: Bet latviešiem bijusi brīnišķīga vēsture! Visi tie astoņsimt gadi verdzības nemaz nav tik viennozīmīgi.

BUIĶIS: Jā, tas gan tiesa.

KĻAVA: Es domāju, kolektīvās ilgas pēc savas valsts un brīvības ir ļoti dziļa, ģenētiska programmatūra. Tas, kas notiek, ir ļoti normāli. Izrāvās valsts no būrīša, dabūja savu valsti un karogu, tagad skrien pa palmām un sit visu nost… Tas bija gaviles, divdesmit gadu lēkāšana un laime. Bet nu kaut kas jāsāk tā kā civilizēti apzināties, kā to visu integrēt. Nesaku, ka tas viss bijis slikti. Ir labi, kas notika, bet tagad ir pienācis brīdis…

BUIĶIS: Tāpēc jau mēs runājam, Pēter! Jo pats no sevis nekas nenotiks.

BUIĶIS: Būtībā jau šīs grāmatas nosaukums "Hologrāfiskais Visums" Visumā viss ir sajūgts kopā. Kā latviešu tautasdziesmā: "Pilna Māras istabiņa,/ Simtu mazu šūpulīšu,/ Kā to vienu kustināja,/ Visi līdzi kustējās." Tie lielie cikli, kas ir dabā, tie, protams, ietekmē. Savukārt mēs ar savu domāšanu, pozitīvo vai negatīvo, vai nu mēs darbojamies līdz vai ejam disonansē. Un tad ir beigās tas: ja mēs negatīvi, tad dabūjam kaut ko negatīvu ari atpakaļ. Ja mēs esam pozitīvi saskaņoti, tad, protams, tas vilnis aiziet vēl spēcīgāk.

VĒTRA: Esmu lasījis, ka 19. janvārī pilnīgi viss pasaules ūdens, lai jūs no kurienes to ņemtu, ir tīrs un strukturēts. Strukturēts ūdens ir vesels ūdens.

LIA: Interesanti, kāpēc tieši 19. janvāris?

VF.TRA: Tāpēc, ka viens un deviņi kopā veido desmit.

LIA: Un galā ir viens.

VĒTRA: Galā viens. Ta esot.

KĻAVA: Ta ir astrofizika. Nav mistikas, ir tikai zināšanas. Informācijas un smalko, kosmisko lauku fizika. Un cilvēks nav izolēts no šiem laukiem.

VĒTRA: Paņem ar kociņu un iesit pa roku. Izpēta to vietu, un izrādās, ka atomiem apkārt veidojas nestrukturēts ūdens. Ta vieta ir slima, jo viņa sāp, iekaist… Un secinājums tāds: tad, kad ūdens iet pa krānu, pa caurulēm, tas kļūst nestrukturēts.

BUIĶIS: Jā, 90 grādu liekumi tais punktos. To jau 20. gadsimta pirmajā pusē izdarīja austriešu mežsargs un pētnieks, izcilība ūdens izpētē un izmantošanā Viktors Šaubergers.

Šim izcilajam cilvēkam bija interesanta un pietiekami sarežģīta dzīve. Daļa speciālistu ir sapratuši viņa milzīgo nozīmi nākotnes tehnoloģijām, iznāk arvien jaunas grāmatas par viņu. Es izmantošu grāmatu vācu valodā "Saprast un izmantot dabas enerģijas: Viktora Šaubergera ģeniālie atklājumi", kuru nopirku 2002. gada jūnijā Berlīnes Inovatīvo enerģiju konferencē, kā arī interneta datus (austriešu patentu angļu valodā) un tulkojumu krievu valodā no angļu izdevuma "Ūdens enerģijas".

Manuprāt, interesanta ir pirmās grāmatas autora Kelama Keuta (Callum Coats)3) biogrāfija. Dzimis Londonā, skolā mācījies Skotijā (bija kara laiks, jo dzimis 1939. gadā) un Vācijā, studējis un praktizējis arhitektūru Londonā un Austrālijā. 1977. gadā iepazinis Valteru Šaubergeru un tālāk savu dzīvi veltījis viņa tēva ideju attīstīšanai. Šī vācu valodā iznākusī grāmata ir pamatīga (459 lappuses, ar bagātu bibliogrāfiju), pēc tās sācis Šaubergera darbus tulkot angļu valodā, lai izdotu viņa kopotos rakstus.

Cik zinu, arī Latvijā ir vismaz viens interesents, kurš savās mājās, laikam Ikšķilē, ir uzbūvējis Šaubergera iekārtu.

Pēc ilgāka laika mežsarga darbā un daudziem sekmīgiem pētījumiem un patentiem 30. gadu beigās, pēc Austrijas pievienošanas Vācijai Šaubergers pētniecībā sadarbojās ar vāciešiem. Ir pārliecība, ka viņš ir izstrādājis šķīvīšu projektus un tic vācu armijā sekmīgi izmantoti. Pēc kara speciālisti viņu paņēma uz ASV, kur viņš sadarbojās ar speciālajiem dienestiem un oriģinālajiem amerikāņu pētījumiem "neparastajās" jomās. Katrā ziņā, kā var saprast no vācu grāmatas komentāriem, bija ļoti sarežģītas pārrunas par iespējamo Viktora kā tēva un Valtera kā dēla dalību kaut kādā implozijas eksperimentā (implozija nozīmē uz iekšpusi vērstu sprādzienu). Nāk prātā tikšanās kādā multikonferencē ar sprādzienu speciālistiem, kur tika runāts par kumulatīvajiem (enerģiju sakoncentrējošiem) sprādzieniem, kur viens no viņiem pēc tam zem četrām acīm teica, ka ir redzējis vakuuma bumbas sprādziena eksperimentu un tas esot briesmīgi.

Cik var saprast pēc rakstiem presē, Saubergers 1958. gadā sastrīdējās ar vadību un kopā ar dēlu atgriezās Austrijā. Lidmašīnā viņš dēlam teica: "Mans gars vairs nepieder man pašam. Manas domas nepieder man. Pēc visa, ko esmu izdarījis, vairs nekas nav palicis pāri. Es esmu cilvēks bez nākotnes." Diemžēl pēc atgriešanās 20. septembrī Austrijā, Linčā, viņš drīz, jau 25. septembra pēcpusdienā, mira. Kā jau teicu kādā sarunā, 2002. gadā Berlīnes Inovatīvo enerģiju konferencē piedalījās viņa dēls Valters, demonstrējot vairākus tēva izgudrojumus un stāstot atmiņas. Saubergeru varētu saukt par pirmo nopietno ūdens pētnieku, Emoto un Plikins šo līniju turpina.

Diemžēl ne visi Šaubergera rakstītie materiāli ir saglabājušies, bet ir savākti viņa dažādie izteikumi presē, kuros viņš runā ne tikai par izgudrojumiem, bet izsaka arī dziļas domas. Piemēram, viņš saka: katrs, kas aiziet no ikdienišķās dzīves un vēršas pie savas iekšējās pasaules, ieiet nirvānā, no kuras vairs nav ceļa atpakaļ. Par forelēm un cilvēkiem: "Es daudzus gadus esmu novērojis foreles, kurām izdodas palikt praktiski nekustīgām straujajās kalnu upju straumēs. Tas man atļāva atklāt pašu labāko un lētāko mehāniskās jaudas formu. Ta ir tādas formas enerģija, kas stimulēs veselīgu augšanu un atbrīvos cilvēci no tehnoloģijām, kuras šobrīd padara mūs par vergiem."

LIA: Atgriežoties pie ūdens citiem vārdiem, tas ir slims.

VĒTRA: Ja mēs sākam dzert tādu ūdeni, mēs savu organismu padarām slimu. Ja mēs dzeram ūdeni no svētavota, strukturētu ūdeni, principā mēs nevaram saslimt. To gribēju piebilst vēl tai ūdens sakarā.

BUIĶIS: Vēlreiz par Saubergeru. Interesanta ir Stutgartes tehniskās universitātes profesora Franča Popcla (Franz Poppel) atskaite par 1952. gada 9. februāra sarunām ar Viktoru un Valteru Saubergeriem un Bonnas valdības Ūdens resursu ministra palīgu Kampfa kungu. No diezgan lielā materiāla pateikšu tikai pāris momentu. īss Valtera Šaubergera zinātniskais referāts par neeiklīda (Gausa) ģeometrijas dabas koncepciju, kas balstās uz kvantu fizikas faktiem un relativitātes teoriju. Ar to Šaubergeri pamato, ka jāliek akcents uz dabas enerģijas centrbēdzes dinamiku, kā arī uz rezonanses procesiem Visumā. Dabiski, ka Štutgartes Higiēnas institūta direktors profesors Francs Popels, kā arī padomnieks Kapfs, balstoties uz to, ko visu laiku uzsver arī Pēteris, racionālā prāta loģiku (skaisti atsaucoties uz klasisko mehāniku kā modernās tehnoloģijas pamatu, un, ka šķidruma vai gāzes kustība tiem pakļaujas, to nedrīkst noliegt), visu noraida.

Kas domāts ar neeiklīda ģeometriju? Šaubergers saka: "Veselā organismā nav nekādu taisnu līniju un pareizu apļu." Tatad ideja, piedāvājot patentus, ir atteikties no nedzīvajām Ēiklīda ģeometrijas figūrām. Viņa konstrukcijas un formas sastāv no ievērptām spirālēm un liekumiem, kādi pastāv dabā.

Pateicoties tādām spirālveidīgajām konstrukcijām un olveidīgajām formām viņa izgudrojumi izstrādā dažādas dzīvīgas enerģijas formas. Šajā grāmatā ir arī Šaubergera foreles zīmējums no trijiem ortogonālajiem virzieniem, un viņš katrā no skatu punktiem atklāj olas formu, kas ir foreles uzbūves pamatā. Ar to tās atšķiras no šodien pieņemtajiem tradicionālajiem mehānismiem, kuri sagrauj dzīvību. Citāda pasaules un dzīvības uztvere ir ķīniešiem un japāņiem. Tur nekur māju konstrukcijās nav taisnu līniju. Bet te viņa oponentiem ir ķibele: Šaubergeriem ir patenti un cita tipa caurules, kas balstās uz neeiklīda ģeometriju. Tādēļ ir jāveic eksperimenti, un tie dažos aspektos ir negaidīti. Šaubergeru zina ļoti daudzi, kuri interesējas par moderno zinātni. Bet kurš zina Franču Popelu? Es atradu viņa uzvārdu Šaubergera lapā Vikipēdijā. Un tas ir līdzīgi ar visiem loģiskajiem kritizētājiem: viņiem ir enerģija apkarot "neticīgos", bet pašiem savu oriģinālu ideju, ar ko palikt zinātnes vēsturē, nav.

Pēc tā, ko es citā sarunā teicu par Albertu Einšteinu un esmu teicis par Nikolu Teslu, es gribu rezumēt īsi šādi: Einšteins nav vienīgais izcilais 20. gadsimta zinātnieks. Viņš ir jāņem kopā ar Anrī Puankarē, Hermani Minkovski un Hendriku Antonu Lorenču, kuri matemātiski un filozofiski pamatoja Einšteina izmantotās formulas. Bez tam netaisni aizmirsti ir divi izcili zinātnieki un izgudrotāji: Nikola Tesla un Viktors Šaubergers. Viņus sāk saprast, bet vēl nenovērtē.

Man ir ļoti interesanti sagaidīt Masaru Emoto Latvijā. Te viņš ieraudzīs, ka pie mums ir vismaz divas firmas, kuras gatavo ūdeni saskaņā ar viņa idejām. Es runāju par "Guttu", kura augļu sulām pievieno ūdeni, kurš glabājas konteineros ar vārdiem "Mīlestība", "Laime" un, sulu gatavojot, apstrādā ar iekārtu, kuru izgudroja Šaubergers. Otra firma ražo ūdeni "Memory Water"4 '. Negribu pārtraukt sarunu par Masaro Emoto, tādēļ kādā citā vietā pastāstīšu, kā mana pieredze par Emoto pētījumiem palīdzēja projektā ar Jurgenu Šacu.

KĻAVA: Es piebildīšu par Masaru Emoto. Kad viņš atbrauks uz Rīgu, tas Latvijas tautai varētu būt liels pienesums, šīs ļoti praktiskās zināšanas par ūdeni, kas latviešiem nav svešas. Tas pienesums būs mūsu dzīves kvalitātei, gan bioloģiskais, gan garīgais.

BUIĶIS: Vēl jo vairāk, ka viņš Japānā nodibinājis milzīgu pētniecisko centru. Ja mēs ar viņu nopietni šeit, Latvijā, sākam sadarboties, mums ir filiāle vai kaut kas tāds, vismaz uzturam ar viņu kontaktus. Šajā grāmatā "Ūdens kristālu noslēpumi" Emoto izsaka ļoti interesantas hipotēzes, tajā skaitā par šiem planetārajiem ķermeņiem, viņu iedarbību, visām frekvencēm, tās ir ļoti interesantas domas. Un mums ieslēgties šādā pasaules līmeņa lietā… Tas ir tas, ko vienmēr esmu teicis: kā maza valsts ar maziem līdzekļiem mēs varam līdzi startēt tikai tad, ja startējam agrāk, nekā pasaule sāk to darīt. Viņi grūdīs iekšā miljardus, bet mums jau ir speciālisti, kuri šīs lietas zina. Tāpēc ļoti priecājos par šo jauno fiziķi Kārli Ošleju, kurš sazinājās ar Emoto.

KĻAVA: Šie lielie cilvēki jau ir ļoti atvērti pasaulei, ļoti inteliģenti garā.

BUIĶIS: Jā, viņš, lūk, atrod laiku oktobri atbraukt uz Rīgu.

KĻAVA: Pavisam praktiski nobeidzot, kā ārsts tajā pašā reanimācijā strādājot, visi bērniņi, atkopušies pēc komām, pēc operācijām, pirmais, ko visi prasa: iedodiet tīru ūdentiņu! Ne sulas, ne ko citu, viņi grib tīru ūdentiņu. Un cik svētīgi, ko arī Zilākalna Marta5) darīja, mācu jebkuram latvietim: paņemiet to ūdeni rokās un noskaitiet mīlestības lūgšanu savam bērnam! Pateicieties Dievam: Dievs, paldies, ka Tu arī esi kā tīrs ūdens. Ta ir pirmā palīdzība, ar ko māte ārstē to bērnu. Ja tas ūdens ir dzīvs, tā ir tā saruna. Tāpēc, kā tu, Vari, teici, visam pamatā ir saruna. Lai tas vīrs ar sievu runā, vecāki ar bērniem, lai mēs iemācāmies runāt ar ūdeni… tad mēs sāksim runāt ar Dievu un beidzot iemācīsimies klausīties tikai Viņā. Vairs neko nepieprasīt, bet ļaut tam brīnumam notikt.

LIA: Ta kā šoreiz esam tikušies īsi pirms Vasaras saulgriežiem, kas ari brīnumu pilni kad tumsa ar katru aizejošo brīdi raujas īsāka, kad triumfē gaisma un dabā vibrē jeb, kā jūs mēdzat teikt, rezonē katra puķe, katrs sīkākais zāles stiebriņš. Vai šādi spēcinoši notikumi dabā, kurus mēs pat varbūt nesaredzam ar aci, bet sajūtam ar sirdi, dvēseli, visām ādas porām un tām pašām aurām, īsi sakot, vai šāds laiks ietekmē, atstāj iespaidu uz cilvēku? Varis jau smaida… Sarunas sākumā viņš teica, ka ieņemts Jāņos.

BUIĶIS: Būtībā jau šīs grāmatas nosaukums, par kuru visu laiku runājam, "Hologrāfiskais Visums" apstiprina, ka Visumā viss ir sajūgts kopā. Protams, ka tie lielie cikli mūs ietekmē. Tāpat kā mūsu domas Visumu.

2002. gada septembrī Jūrmalā notika vislielākā Eiropas mēroga konference matemātiskajā modelēšanā, kurai es biju vadītājs. Tādēļ jau gada sākumā, janvārī, uz Rīgu atbrauca Oksfordas lietišķās matemātikas institūta direktore Hilarija Okendone (Hilary Ockendon), kura tajā laikā bija Eiropas konsorcija matemātikas izmantošanai industrijā (ECMI Europian Consortium for Mathematics in Industry) prezidente, un Soushemptonas universitātes profesors Alistairs Fits (Alistair Fitt). Tie ir labi zināmi speciālisti, un tu, Lia, noorganizēji interviju Latvijas Radio. Un tad bija tas humora brīdis, ka kuluāros Okendonei tika pateikts, ka man ir iznākusi grāmata "Vai mēs esam tic, kas patiesībā esam" un ka šī grāmata grāmatnīcās ir vispirktākā, bet Potera grāmata ir tikai otrā vietā. Un kāds bija viņu abu pārsteigums.

VĒTRA: 23. jūnijā pats biju klāt tādā rituālā. Mēs, cilvēki piecdesmit, līgojām Valmieras rajonā. Atbrauca dakteris Jānis Ķīsis un saka: tagad, trijos mēs visi pliki skriesim pa pļavu. Es, pēdējais skeptiķis, rūcu: ir jau trīs, es esmu noguris, kāda pļava… Visi vīri nometas pliki un skrien uz pļavu. Domāju: kas tu viens neskriesi? Es ar'. Aizskrēju tos pirmos 35 metrus, visi nolikāmies zemē un tā vāļājamies pa to rasu. Atpakaļ skrienot, jūtu, tas nevar būt!

Lia Guļevska 2002. gada janvārī, intervējot Eiropas konsorcija matemātikas izmantošanai industrijā prezidenti profesori Hilariju Okcndoni un Soushemptonas universitātes profesoru Alistairu Eitu sakarā ar Jūrmalā plānoto Eiropas matemātikas konferenci

LIA: Tu lido…

VĒTRA: Es lidoju! Noskrējām vēl vienu līkumu. No tā brīža visu skepsi esmu pazaudējis. Tas ir pilnīgi unikāli, kas notiek! Lieli brīnumi.

KĻAVA: Nu jā. Es domāju, ka visi reliģiskie svētki pievilkti aiz ausīm tieši pateicoties šīm planetārām, galaktiskām, astrobioloģiskām ir tādas zinātnes, kas visu to skaidro, kāpēc tieši šo lauku frekvences ir tik labvēlīgas. Jaunā paaudze zina, tas varētu būt, kā restartē kompjūteru, kad tas uzkāries. Bet 21., 22., 23. jūnijā tajās dienās izvārtās rasā, izpeldas Gaujā un pārrestartējas. Vecais tiek nomests nost, jo tu to dari apzināti. Ta visa ir informācijas un smalko kosmisko lauku fizika. Cilvēks nav izolēts no šiem laukiem. Tauta un senie priesteri to visu zināja un darīja, vai tas ir jūnijs vai decembris. Tie būtībā ir Saulgrieži, Saules grieži. Lai brīnumi notiek, lai tie Jāņi mums ir katru dienu!

LIA: Paldies. Ievērojot klasisko apļa kompozīciju, Vari, vai tu izskaņā lūdzu neuzticētu mums vēl kādu no saviem dzejoļiem.

Cik laimīga tu vari būt Neviens tev nepajautā to. Un nepajautā kā tev iet? Ko grib tie tipi, kuriem šķiet, Bez viņiem nevar labi iet? Mums jātiek galā ir bez steigas, Tās vēl nav beigas."

"Cau! Kā tev ar mani tagad iet? Vai kāds tev ir, kam pasacīt, Cik svarīgi, un man tā šķiet, Ir tevi kādam uzklausīt. Vai visam nevaj'g mainīties? Varbūt vaj'g mani nosodīt, Ja mani nevar piedabūt, lai saprastu Tam jābūt man, kam tava laime rūp.

VARIS: Kāpēc ne, labprāt.

8

8.saruna

ANDRIS BUIĶIS, PĒTERIS KĻAVA un Dailes teātra aktrise OLGA DREĢE

LIA: Turpinām ieskatīties Maikla Talbota grāmatā "Hologrāfiskais Visums", kur esam tikuši līdz 7. nodaļai "Arpusprāta laiks". Runāsim arī par mācītāja Ralfa Kokina[45] grāmatu "Kurzemes vilkaču nostāsti", kā arī par vīru, kura vārds jums nav svešs Masaru Emoto.

Šodien mūsu cikla viešņa ir Dailes teātra aktrise Olga Dreģe. Pēc horoskopa Zivs garīgas atspirgšanas, mūžības un reinkarnācijas simbols. Šai Zodiaka zīmei raksturīga tieksme pastaigāties pa mežu un pie ūdeņiem, dievināt ceļošanu un romantiku. 1962. gadā beigusi Dailes teātra Trešo studiju, kur laimējās vēl sajust teātra dibinātāja, latviešu teātra vēsturē joprojām nepārspētā režisora Eduarda Smiļģa salīdzinoši vājāku, tomēr vēl Lauvas kampienu. Aktrises tēlojums izceļas ar pāri malām kūsājošu temperamentu, noslēpumainību un dzīvesziņu. Kad šķiet, no viņas acu skata vien tūlīt uzvārīsies ūdens, izcepsies ola un priekšmeti telpā pārvietosies paši no sevis. Tikai dažas Olgas raksturīgākās lomas: Ārija Raiņa "Indulī

Dailes teātra aktrise Olga Dreģe

un Ārijā", lēdija Anna Šekspīra "Ričardā III", Agnese Ibsena "Brandā", Anitra Ibsena "Pērā Gintā", Zāra Leandere. Kā rīta rasa aktrises talants visās varavīksnes krāsās atmirdzējis arī kino. Atgādināšu vien Annu dzirkstīgajās "Vella kalpu" sērijās, Matildi "Purva bridējā", Jagnu "Liktenim spītējot", Dagniju "Limuzīns Jāņu nakts krāsā", Zāļu Madi "Vilkatī Tomā", Mildu "Bailēs", Olgu "Vecajā jūrnieku ligzdā".

Tūlīt visi kopā esam gatavi uzklausīt akadēmiķi Andri Buiķi par viņa iespaidiem, nesen tiekoties personīgi ar unikālo japāņu zinātnieku Masaru Emoto.

Pirms izvērst plašāku stāstījumu jau par tikšanos Rīgā, īsi atgādināsim viņa biogrāfiju: dzimis 1943. gadā Japānā, absolvējis Jokohamas Municipālo Universitāti humanitārajās zinātnēs, 1992. gadā ieguvis doktora grādu alternatīvajā medicīnā Šrilankas Starptautiskajā Universitātē, šobrīd vada Ūdens izpētes institūtu (IHM) Tokijā un ir starptautiskā fonda "Ūdens dzīvībai" prezidents. Veicot patstāvīgus pētījumus par ūdens slēptajām īpašībām, Emoto atklājis, ka ūdens ir saistīts ar mūsu individuālo un kolektīvo apziņu. Pateicoties šiem oriģinālajiem pētījumiem, viņš ieguvis lielu atzinību visā pasaulē.

Emoto ilgstošo pētījumu rezultāti pierāda, ka mūzika, vārdi, domas vai lūgšana spēj mainīt ūdens kristālu struktūru. Ta kā ūdens ir cilvēka ķermeņa būtiskākā substance, tas dod pamatu uzskatīt, ka ūdens ir tieši saistīts ar mūsu individuālo un kolektīvo apziņu. Nozīmīgs pavērsiens Masaru Emoto pētnieciskajā darbībā bija ūdens kristāla pirmā fotoattēla iegūšana Tokijas laboratorijā 1994. gadā. Tam sekoja ap divdesmit tūkstošiem ūdens kristālu fotouzņēmumu. Pētījumu rezultātā tika izstrādāta teorija, ka ūdens var uztvert un nodot informāciju. Radās "Hado" jēdziens, kas apzīmē ūdens iekšējo vibrāciju atomu līmenī. Ta ir mazākā enerģijas vienība, kuras pamatā ir cilvēka apziņas enerģija. Šis jēdziens ir kļuvis populārs Japānā un citās valstīs, kur notiek apspriedes par ekoloģiju, dabas un cilvēka fiziskās un garīgās veselības aizsardzību. Masaru Emoto ir aktīvs cīnītājs par mieru un harmoniju pasaulē.

Visjaunākā aktualitāte Masaru Emoto un Latvija. Kā jau minējām iepriekšējā sarunā, mūsu jaunais fiziķis Kārlis Ošlejs uzaicināja Masaru Emoto atbraukt uz Latviju. Grāmatas "Ūdens kristālu noslēpumi" un "Ūdens apslēptā dzīve" iznākušas latviešu valodā, par tām esam runājuši vairākkārt, un pirms pāris nedēļām Masaru Emoto pats tiešām ieradās Rīgā.

BUIĶIS: īsi sakot, tas ir cilvēks, kurš Japānā pētījis, kā domas un vārdi, un uzraksti, kaut vai uz ūdens glāzes, no kuras mēs dzeram, ietekmē ūdens kristālisko režģi.

KĻAVA: Kā domas ietekmē realitāti, kā ūdens ir informācijas nesējs. Cik svarīgi ir šo ūdeni svētīt, paturēt rokā, kā darīja Zilākalna Marta, pateikt ūdenim kādu labu vārdiņu.

BUIĶIS: Pirms atlidošanas uz Latviju mūsu puses uzņēmēji Emoto aizsūtīja Daugavas ūdeni. Paņemts pie Aizkraukles un Daugavas ietekas jūrā, divas menzūriņas. Bet viņam netika pateikts, no kuras vietas kurš ūdens ir. Un tik tiešām, ūdens, ņemts no Aizkraukles, izveidoja ļoti skaistu kristālu. Emoto man pajautāja, ko redzu šā kristāla centrā. Varēju stādīties priekšā ozolu. Citi ieraudzīja no trim daļām sastāvošu Latviju, liet otru kristālu (viņš laikam negribēja mums bojāt garastāvokli), to nerādīja. No Mangaļsalas paņemtais nekādu kristālu, protams, neveidoja, tas ir draņķa ūdens.

LIA: "Šos kristālus piepilda mācība par to, kā vajadzētu dzīvot," Emoto raksta savas grāmatas "Ūdens kristālu noslēpumi" ievadā. "Jo labāk izpratīsiet ūdeni, jo grūtāk būs noliegt Dieva pastāvēšanu." "Izprast ūdeni nozīmē izprast Visumu, dabas brīnumus un pašu dzīvi. Vai nebūtu lieliski, ja mēs spētu pārklāt pasauli ar pašiem skaistākajiem ūdens kristāliem. Kā to izdarīt? Atbilde meklējama mīlestībā un pateicībā. Vēlētos lūgt, lai vēlreiz rūpīgi ieskatāties kristālu skaistumā. Ja visiem pasaules cilvēkiem piemitīs mīlestība un pateicība, tad Zemes pirmatnējais skaistums atkal atgriezīsies." Cik zīmīgi un skaisti vārdi! Kāds tad viņš bija Masaru Emoto tuvplānā?

BUIĶIS: Protams, ir ļoti interesanti, satikt cilvēku, kurš izvirza jautājumus, kas daudzus mulsina. Ja sāc jaunas lietas, nemēdz būt, ka visi to pieņem. Šo tikšanos noorganizēja viens no manas fakultātes jaunajiem fiziķiem, dēls Jurim Ošlejam, ar kuru kopā mēs savulaik darbojāmies Imanta Ziedoņa koku grupā. Masaru Emoto Latvijā ieradās no Vācijas, pēc tam devās tālāk uz Zviedriju, un vēl pēc četrām dienām viņam bija jābūt Norvēģijā. Es pastāstīju, ka šogad vienai no manām studentēm bija bakalaura darbs, kur mēs norvēģu stabulei uztaisījām matemātisko modeli, iegūstot ļoti interesantus rezultātus. Tagad šo darbu turpina doktorante Tabita Bobinska.1 ' Viņa jautājums bija: vai viņš drīkstētu pusdienu laikā to pastāstīt Norvēģijas princesei. Atbildēju protams. Bet tas būtiskākais, viņš atbrauca vakarā un nākošajā rītā deviņos mēs devāmies uz dzērienu fabriku "Gutta", kas ražo minerālūdeņus un sulas. "Gutta" bez kādas reklāmas ilgāku laiku savu produkciju gatavo, ūdeņus apstrādājot ar mūziku. Un, kad mēs iegājām cehā, strādnieki bija uzlikuši Bēthovena "Elīzu". Emoto tas tik ļoti patika, ka viņš vēlāk vairākas reizes vēl nodziedāja šo melodiju. Katrā ziņā viņš bija patīkami pārsteigts. Milzīgie konteineri, kur desmitiem tonnu varēja būt, un uz tiem uzrakstīts vārds "Laime" un blakus arī vārds "Mīlestība".

KĻAVA: No kurienes viņiem radās tā ideja?

BUIĶIS: Zinot par Masaru Emoto pētījumiem.

LIA: Tad iedomājies, kādu sulu mēs dzeram!

KĻAVA: Ka Latvijā kas tāds vispār notiek!

BUIĶIS: Turpat blakus ir veikals. Viņi sāka ar to, ka nopirka rīsus, paņēma divpadsmit menzūras, sabēra rīsus iekšā, salēja virsū ūdeņus un vienam uzrakstīja "Mīlestība", otram "Vienaldzība", vēl citam "Tu esi muļķis" utt.

KĻAVA: Visu, no kā latvieši pārtiek.

BUIĶIS: Vienam traukam bija uzlikts vārds "Dievs". Un komentārs bija tāds, ka šis trauks, kur bija uzrakstīts "Dievs", esot ļoti interesanti smaržojis, bijusi tāda neparasta smarža. Galā izvēlējās vārdus — "Mīlestība" un "Laime". Tas uzrakstīts uz visiem lielajiem konteineriem. Mēs Emoto pārtulkojām, viņš visu apskatījās. Un tajā cehā, kur ražo sulas un liek klāt ūdeni, tur ir arī nopirkuši turbīnas tipa iekārtiņu, kur to ūdeni savērpj (esmu jau stāstījis par slaveno austriešu pētnieku Viktoru Šaubergeru''1 ). Man liekas, ka Masaru Emoto tas bija ārkārtīgi patīkams pārsteigums.

LIA: Tas mums visiem ir patīkams pārsteigums. Mēs jau to nemaz nezinājām, reklāmu nekādu nav.

BUIĶIS: Jā, tad arī "Gutta" paskaidroja, kāpēc viņi savai produkcijai neliek nekādus uzrakstus. Jo kādi ir argumenti? Kādi jums zinātniskie pierādījumi? Man ir viena studente, kura varētu "Guttā" strādāt savu maģistra darbu, tās lietas pētīt. Tika runāts arī par iekārtu, lai šos kristālus varētu Latvijā fotografēt. Masaru Emoto teica, ka viņš var to atsūtīt, bet jārēķinās, ka tas varētu maksāt līdz 5 tūkstošiem eiro. Telpai jābūt aukstai, kādi -3 grādi, ledusskapis, līdz -25, -30 grādiem, Petri trauki[46], mikroskops, speciāli fotoaparāti, videokameras. Rūpnīca to mierīgi uztvēra: "Gutta" būtu gatava to darīt.

Savā pirmajā grāmatā "Ūdens kristālu noslēpumi" Masaru Emoto runā par to, ka vēlas veidot milzīgu pētniecisko centru. Un braucienos pa pasauli viņš bijis arī Brazīlijā. Tur kāds 75 gadus vecs kungs noklausījies viņa lekcijas un uzdāvinājis Emoto 40 tūkstošus hektāru zemes. No citiem investoriem nauda būvniecībai, un Brazīlijā būs pasaules ūdens pētnieciskais centrs, kas ar visām šīm lietām nodarbosies. Kad tikšanās laikā Latvijas Universitātes Lielajā aulā, tāpat preses konferencē Emoto uzdeva kādus nopietnākus jautājumus, viņš uzreiz uzsvēra: es neesmu zinātnieks, es esmu pētnieks.

LIA: Kā Sent-Ekziperī "Mazajā princī".

BUIĶIS: Šī I ieta tālāk jāveic zinātniski. Kā cilvēks viņš ir ļoti vienkāršs, kā jau visas izcilības.

DREĢE: Man bērnībā migla likās dzīva radība. Es viņu sajutu kā dzīvību. Man šķita, tur nāk gari vai labas domas… Bet tas taču arī ir ūdens! Latvietis jau uz to ūdeni intuitīvi vienmēr bijis, viņš jutis. Mana mammiņa vienmēr teica: "Zaļā ceturtdienā mute jāmazgā tekošā ūdenī pret sauli." Iapat kristību ūdens. Kad kāds dusmīgs, vienmēr teica: padzeries ūdeni. Šis maņas, stīgas, kas var iemūžināties, dabas dievības, kas savieno ar Visumu, ar Kosmosu. Gribas ūdeni!

BUIĶIS: Tas ir ļoti precīzs komentārs. Par to miglu.

DREĢE: Man tā migla vienmēr stāv acīs.

KĻAVA: Jā… Ir filma par miglu. To daudz pēta militārie zinātnieki, parapsiholoģijas, metafizikas institūti, jo miglā daudzi ir pazuduši. Karapulki pazuduši Alpos, Mongolijā, Japānā. Tas ir aprakstīts, arī militāros aprakstos. Vārdu sakot, ezītis miglā.

DREĢE: Kā man savā laikā psihologs Leons Krūmiņš teica: mums, kad esam emocionāli noskaņoti, sviedri nāk. Tatad pārvēršas šķidrumā. Tīksmē kļūst miklas acis… Ta ir šī saistība ar dievišķo.

LIA: Cik procentu mūsos ir ūdens?

BUIĶIS: Sākotnēji embrijā 90 procenti. Un vēlāk samazinās, bet parasti pārsniedz 70 procentus.

KĻAVA: Vēlāk 70, 65 procenti. Var jau būt, ka kādreiz pierādīs, ka tad, kad aktieris runā emocionāli, ūdens tvaiki, ko viņš izelpo, ir liels informācijas nesējs uz zāli. Gars ar ūdeni aiznes skatītājam domu.

BUIĶIS: Kā Masaru Emoto raksta savā "Ūdens noslēpumu grāmatā", kad mēs skatāmies radioaktīvos elementus, tad Mendeļejeva tabulā, viņš uzskata, būtu 108 ķīmiskie elementi. Un tādā pašā procentuālā attiecībā, kādā viņi ir zemē, tie ir arī cilvēka organismā. Viņam ir tā ideja, ka divpadsmit Zodiaka zīmes reiz deviņas planētas ir 108. Savā centrā viņš grib veidot 108 laboratorijas.

KĻAVA: Skaitlim 108 Austrumos ir maģiska konstante, arī astronomijā. Ir 108 lūgšanu krellītes, arī rožukronim. Ta ir kaut kāda universāla Visuma konstante. Šajā jautājumā neesmu kompetents, bet esmu par to lasījis.

BUIĶIS: Ar Emoto bija vēl tāds moments. Atbraucām atpakaļ uz viesnīcu "Latvija", uz viņa lekciju bija atbraukusi arī lietuviešu delegācija, kas viņu momentā ielūdza uz Lietuvu. Tur viņš brauks nākošā gada martā. 2011. gada jūlijā viņš atbrauks uz visām Baltijas valstīm.

LIA: Tiktāl par ūdeni un japāņu zinātnieku Masaru Emoto. Otrs mūsu sarunas temats šodien ir pavisam savādāks. Un arī tā iniciators faktiski ir Andris Buiķis. Runa ir par Ralfa Kokina grāmatu "Kurzemes vilkaču nostāsti".

BUIĶIS: Žurnāliste Sandra Landorfa veidoja piecu sēriju filmu, balstītu uz šiem "Kurzemes vilkaču nostāstiem". Sākot ar Raudu, Milzkalna apkārtni līdz Plieņciema vecajai skolai, Enguri, kur tas stāstā pieminētais zilganais zārks. Ta kā es tagad dzīvoju Engurē, viņa vienā sestdienā atbrauca. Izbraukājām mežu aiz. Engures, atradām mazās upītes, kur viņi kā puikas gājuši makšķerēt. Vecāmāte stingri pieteikusi, ka pusdienlaikā jābūt mājās, protams, pārnākuši tikai vakarā, dabūjuši sukas, bet vakarā, pa taku nākot, viņiem licies, ka pakaļ skrien vilkacis… Mēs atradām šīs vietas mežā, tās arī tika nofilmētas.

LIA: Draņķozolu arī atradāt?

BUIĶIS: Nē. Draņķozols esot jau lielā mērā nokaltis, tur apkārt viss izcirsts.

LIA: Bija jau arī sešsimt gadus vecs. Man Draņķozola nostāsts atstāja visdziļāko iespaidu. Tukuma miesta baznīcas hronikās tas minēts jau 15./16. gadsimta hronikās, jau kā pieaudzis ozols, pie kura kārtas un dedzinātas raganas un velna kalpi. Dzimtbūšanas laikā tā zaros kārušies līdz izmisumam novesti apkārtnes zemnieki, un arī jaunākajos laikos notikušas mīklainas pašnāvības un cilvēki pazuduši bez vēsts. Tas tikai par ozolu vien, vilkacis būs pēc tam.

BUIĶIS: Jā, tas ir ļoti spēcīgi uzrakstīts. Mēs aizbraucām uz TukumaEngures šosejas vidus posmu, tur ir tāds ass pagrieziens un tiltiņš, saistībā ar nostāstu par Engures zilgano zārku un bojā gājušo meiteni un viņas draugu šajā vietā (ar auto pret bērzu, nelaimīgi nosities). Tas saiet kopā arī ar citu stāstu šajā grāmatā. Autors brauc cauri miglai, un pēkšņi viņa mašīnas priekšā parādās salīkusi sieviņa. Viņš milzīgā ātrumā bremzē, bet skaidrs, ka sabrauc to sievieti. Pēc gabaliņa aptur mašīnu, miglā neko neierauga, it kā būtu to sievieti notriecis, bet nekur uz ceļa viņa nav atrodama.

Kā jau sākumā teicu, man šī grāmata ļoti patīk, autors ne tikai apraksta, bet tur jūt visu to iepriekšējo gadsimtu atmosfēru.

LIA: Pavisam īss fragments no jau pieminētā "Draņķozola stāsta". Cik tēlaini aprakstīts Raudas mežsarga patiesi piedzīvotais nevis 15. gadsimtā, bet pavisam nesen 20. gadsimta 60. gados.

"Lai arī viņš dzīvē (..) piedzīvojis visu (..), sastapis bandītus un neskaitāmas naktis pārlaidis mežā viens pats, no ieraudzītā viņš šausmās vai pamiris. Aizmugurē uz taciņas stāvējis kāds baiss, ļoti tumšs radījums. Ia augums bijis vismaz trīs vai četri metri. Radījums līdzinājies cilvēkam un apakšā bijis ļoti plats, bet augšā tievs. Kādu brīdi tas pat atgādinājis pārogļojušos cilvēku. Galva tam bijusi kā vilkam, tikai bez ausīm, ar ļoti tumšām, dziļām acīm un nedabīgi gariem, tieviem, neregulāri līkiem zobiem. Viss viņa augums bijis klāts ar melniem, it kā izspūrušiem matiem.

Piepeši visu apņēmusi neizturama līķu smaka. (..) Bet tad noticis kas negaidīts. Vilkacis sācis izdot zemas, dīvainas skaņas (..). Tas ir bijis kas neaprakstāmi baiss un pārsteidzošs vienlaikus. Viņa balss skanējusi kā milzīgas krāsns rūkšana, kā dzirnavu mehānismu krakšķēšana, kā vaidēšana no aizkapa pasaules. (..) kas totāli atšķirīgs no cilvēku runas, lai gan attāla līdzība bijusi ar somu, igauņu vai ziemeļu valodu. Vilkacis runājis dobji, neparasti zemā tonī kā ziemeļu šamanis, kā vecie orākuli (..). Brīžam šķitis, ka tā ir kāda sensena sāga ar atskaņām, brīžam (..) gandrīz vai dziedājums. Tā ir bijusi kā mūžsena zemes un tās dziļumu balss, kā pirmcilvēku un pirmdzīvnieku valoda, kā dziesma, ko nelaimīgā kārtā sen jau esam aizmirsuši. Sirdī gan kaut kas no šīs svešādās dziesmas esot licies pazīstams… Tas ir bijušas kā tālas, tālas atmiņas. Bet varbūt nojautas?"

Lasot mācītāja Ralfa Kokina grāmatu "Kurzemes vilkaču nostāsti", skudriņas skrien pa kauliem. Kā autors raksta: viņi ir taisnīgi, jo viņi zina to, ko mēs vairs nezinām, un prot to, ko mēs vairs neprotam. Viņi nogalina ļaunos, bet sirdī labajiem ļauj iet. Tas, vai mēs tiem ticam, jau ir cits jautājums, jo ne viss ir izskaidrojams. Kaut vai tas, kāpēc mežā dažkārt ir baisi pat ne no kā -, vienkārši ir.

Man pēc šīs grāmatas izlasīšanas vēl vairāk nostiprinājās pārliecība, ka pastāv gan redzamā, gan neredzamā pasaule. Par ko ne mirkli arī neesmu šaubījusies. Ralfam Kokinam vilkači nav tie, ar kuriem parasti tiek baidīti cilvēki. Tieši otrādi. Senatnē latviešiem vilks bijis labā simbols. To man stāstīja rakstnieks Jānis Lejiņš, kurš, rakstot vēsturisko triloģiju par Latvijas senatni "Zīmogs sarkanā vaskā", šīs lietas sīki izpētījis. Tikai, laikam ritot, vilks ieguvis negatīvu pieskaņu. Taču šie konkrētie, reāli redzētie, izskatā baismīgie, savā būtībā tādi nebūt nav. Jo "sirdī labajiem ļauj iet". Kad Kurzemes katlā latviešu mežabrāļiem vairs nav, kur sprukt, sarkanie jau ir uz pēdām, absolūti bezcerīgā situācijā…

BUIĶIS: …parādās vilkacis un viņus izglābj.

LIA: Vilkacis izglābj! Citiem par brīdinājumu, paņemdams sev līdzi vienu no vajātājiem. Ta nav nedz teika, nedz mistika. Cilvēki to patiesi ir piedzīvojuši.

KĻAVA: Tādi gadījumi ir visur, gan Ziemeļkanādā, gan Indijā, Ķīnā, Kalifornijā. Pie mums viņi tiek identificēti kā vilkači, tur viņi runā kā par sniega cilvēkiem jeti. Kādreiz smējās, tagad arī pēta. Attiecīgos brīžos viņi arī ir aizstāvējuši, piedalīdamies šīs vēstures veidošanā. Arī Anglijā tas ļoti daudz aprakstīts. Protams, tie ir tādi brīnuma elementi, bet paldies Dievam, ka vēl ir pasakas un vēl ir brīnumi.

LIA: Bāskervilu suns! Ta nav nekāda Konana-Doila iedoma. Spoku suņa parādīšanās, kas sev līdzi nes nāvi, sastopama joprojām, sākot no Anglijas līdz pat Krievijai. Dažādos Britu salu apvidos šādu suni sauc atšķirīgi: Norfolkā Melnā gliemežnīca, Lankašīrā Kliedzējs, Jorkšīrā Klaidonis. Taču pazīmes visiem ir vienādas: milzīgs, spalvains, melns kā nakts, ar lielām, tumsā spīdošām, sarkanām acīm. Vienu brīdi tika uzskatīts, ka tas ir norvēģu kara dieva Odina suņa spoks. Šāds baismīgs suns satikts gan purvos, kā tas notika ar pašu Konanu-Doilu, gan jūras piekrastē, gan kontinenta iekšienē.

KĻAVA: Es kādreiz lasīju, kāpēc Anglijā, kas bija pilna ar šādām teikām, kur tās pazuda. Izrādās, kā sākās šis tehnikas laikmets, tā proporcionāli katrā gadu desmitā izzūd ticība šīm garīgajām pasaulēm. Kuras vienlaicīgi nemaz nav tik garīgas, tās ir arī materiālas. Kā šī tehnika, elektronika izgrūž no pasaules kolektīvās kultūras šādas zināšanas. Kas paliek būtībā kā grāmatu, kā pasaku vērtība. Beigās viss tiek noniecināts, ka viss ir blefs. Bet tas tā nav. Es personīgi esmu Krievijā redzējis fotogrāfijas, kur manā klātbūtnē kāds ļoti neparasts fotogrāfs, ļoti sensitīvs profesionālis ar melnbalto fotoaparātu pieskrēja (tas bija kādā sestajā stāvā) pie loga un ātri fotografēja… Pēc pāris stundām fotofilmu attīsta un attēlā projicējusies lidojoša feja… Skaista feja! Tad, kur ir pasaka, kur realitāte? Protams, kāds zinātnieks padomās: nu ko tu, Pēter, tur muldi. Ko es jums varu novēlēt tikties ar šo feju, lai jūs paliktu labāks un laimīgāks. Un tāpēc šādi stāsti vilkači, fejas vai rūķīši, vai sniega cilvēki, tas viss ir ļoti reāli.

DREĢE: Bet varbūt tie ir mūsu senči, kas mūs glābj? Ar savām enerģijām, savām domām.

BUIĶIS: Taisnība.

KĻAVA: Ļoti interesanta doma! Cik esmu lasījis, bieži vien tie likumi, ko izstrādā Kosmiskais Saprāts, ir, ka tu nedrīksti parādīties tajā savā sejā, lai tu nebūtu atpazīts. Lai neizjauktu kādu laika-telpas informācijas pēctecību. Un tad ir tas labais vilks. 7a bija ļoti laba intuitīva atklāsme, ko Olga pateica.

DREĢE: "Vilkatis Toms".

LIA: Tas ir par "Vilkati Tomu", ko vēl pieminēsim. Bet Ēriks Lācis savulaik stāstīja, kā viņi abi lidojuši mājās no kādas filmēšanas vietas bijušajā Padomju Savienībā. Pēkšņi, neticot savām acīm, abi saskatās. Aiz lidmašīnas loga parādījusies, Pēter, nevis feja, bet skaista, lidojoša eņģeļa seja. Vēl varētu likties, ka vienam tas ir kāds optisks māns. Bet eņģeli redz abi! Vēl pārprasot: vai tu arī TO redzi?!

Režisors stāstīja arī tādu epizodi, kā Cilinskis pirmo reizi ieraudzījis reklāmas plakātu filmai "Fronte tēva pagalmā": melns fons, nomaļus stāv Pāvuls, bet lejā gan guļus, gan profilā Gunārs, viņam apkārt svecītes. Plakāts, protams, veidots atbilstoši filmas sižetam. Kad Gunārs afišu ieraudzījis, viņš sastindzis. Gara pauze… un viņš to plakātu vairs nav gribējis redzēt.

Cilinskis uz šādām lietām bija ļoti jūtīgs. Viņam par "Kurzemes vilkaču nostāstiem" nebūtu nekādu šaubu. Žēl, ka Gunārs nav mūsu pulkā, viņu šīs lietas ārkārtīgi interesēja jau sen.

KĻAVA: Pavisam nesen Anglijas studenti virs vienas Vācijas pilsētas nofiksējuši (šī fotogrāfija aplidoja visas pasaules informācijas tīklus) ne tā kā lidojoša spāre, ne kā robots. Te ir tas, Andris labāk zina, ka enerģijas jaudas, kas ir šiem objektiem, ietekmē vai nu fotofilmu, vai vienkāršo elektronisko informācijas pārnesi uz, teiksim, čipu. Ta arī ir zinātne.

DREĢE: Mums ģimenē bija tāda liktenszīme. Brālis apprecēja ebrejieti. Pēc tam izšķīrās. Bet, apbērējot sievas mammu, viņi tur kāpj iekšā kapā, palīdzot tam rituālam…

LIA: To jau nedrīkstot darīt.

DREĢE: Un nedrīkst palikt kapos pēdējais. Bet viņš tam visam neticēja, pusnaktī Sarkaņu kapsētā bij' zvanu zvanījis… Tik daudzas reizes izaicināja likteni. Pēc šķiršanās mazais Raimonds, brāļa vienīgais dēls, nosapņoja savu aiziešanu. Kā var neticēt? Brālis aizbrauca pēc viņa uz laukiem, abi ļoti mīlēja viens otru, līdz nesamaņai. Puisītis vienmēr teica: "Mans tētis var mest ar motociklu kūleni, mums nekas nevar notikt, bet, ja notiks un viņš nomirs, es sēdēšu pie kapa un raudāšu tik ilgi, kamēr arī es nomiršu." Ta viņš vienmēr teica. Tajā rītā piecēlies un manai mammai, kura bija ļoti dievticīga un sirdsgudra, daudz pārdzīvojusi, vaicājis: "Vecomamm, ko tas nozīmē? Es redzēju drausmīgu sapni. Mēs ar tēti abi ejam jūrā peldēties. Skatos, tā nav jūra, bet plats ceļš un mēs abi esam līdz ceļiem asinīs…" Un viņi arī ieskrēja neapgaismotā smagā mašīnā uz ceļa pretī lidostai, abi uz vietas beigti. Viņš bija tāds trausls bērns, ar jūtīgu dvēseli. Kādreiz stāstīja man par pazemes ejām zem Daugavas, ka viņš tur bijis, cik to ir daudz. Tādas nojautas.

LIA: Atgriežoties pie Ērika Lāča filmas, jums "Vilkatī Tomā" kā Zāļu Madei nekas nebija jāizdomā, tikai jāatceras mamma.

DREĢE: Man mammīte daudz kur ir priekšā. Viņai piemita īpaša māka dzīvē atšķirt galveno no mazsvarīgā. Arī spēja paredzēt. Kā tik kādam no mums kas notika, tūlīt bija klāt. Mamma paļāvās uz to, ka katram dzīvē jāizdara kas labs. Vienmēr sakot: "Es saviem bērniem ticu." Mamma savā dzīvē piedzīvojusi daudz brīnumu. Vienās no savām dzemdībām, kas bija mājās, tiktāl noasiņojusi, ka dakteris pateicis, ka bērniņš ir sveiks un vesels, bet viņa vairs neizdzīvos. Mamma saka: "Es visu to dzirdu, bet ārkārtīgi stingri sevī nolemju, ja kaut divus gadus paliktu dzīva…" Viņa līdz diviem gadiem visus savus bērnus ar krūti baroja, paši jau pogāja pogas vaļā, līdz nāca nākamais. Un mamma saka: "Es zināju, ka Aglonā ir Dievmāte parādījusies, tur ir tāda vieta, un es lūdzu, ja viņa man dotu kaut tikai divus gadus… Brauktu uz Aglonu visu savu atlikušo mūžu viņai teikt paldies." Un pie savas visstingrākās apņemšanās mamma jūt, ka var pacelt roku, ka dzīvos. Pēc tam dakteris zvana: vai viņa aizgājusi? Nē, mamma dzīva. Viņš netic brīnumam, atskrien pats pārliecināties… Visu mūžu, piecdesmit gadus, viņa brauca uz Aglonu. Pēc tam mēs vēl aizvedām mašīnu ar ziediem.

LIA: Jūsu mammas lūgšanas izglāba otru jūsu brāli.

DREĢE: Atkal sūtība. Viņš jau no bērnības grieza tikai enkurus, sakot, ka būs jūrnieks. Dzimis ar jūras stihiju, padomju laikā dienēja uz padomju zemūdenēm. Pēc tam astoņpadsmit gadus nobrauca garajos reisos, seši mēneši bez pārtraukuma jūrā. Bocmanis uz mazajiem zvejas kuģiem, visu pasauli izbraucis. Reiz no kuģa vairāki bēguši prom, pāri kādam šaurumam, viņi savukārt triekti tos meklēt, lai atgrieztu atpakaļ, un brālis noklīdis. Trīs dienas uz kaut kāda dēļa gabala noturējies jūrā, paļaujoties, kā būs, būs. Pēc tam stāstīja: "Man peld virsū haizivs, es saprotu, ka tās ir manas pēdējās minūtes. Un atceros mammu." Viņa vienmēr brāli brauca sagaidīt, zināja visas ostas. Viņš mammu uz rokām iznēsāja pa visām kajītēm. Un saka: "Es atcerējos, ka mamma par mani vienmēr lūdz Dievu. Domās prasu: mammīt, vai tas ir gals? Haizivs piepeld pie manis un… aizpeld garām." Jā. "Es sapratu," viņš saka, "ka mana mamma par mani lūdz katru dienu." Un viņa tiešām par saviem bērniem lūdza katru dienu. Arī es par saviem tuvajiem lūdzu katru dienu.

KĻAVA: Kā Imants Ziedonis savā "Lūgšanā".

DREĢE: "…cik vien esam labi, tik būsim šai brīdī kopā! Kungs, nedali mūsu labumu daļās… Cik es esmu stiprāks, tas tiks manam brālim, un viņa darbi atmirdzēs māsā un manī…" Jo domās mēs varam būt kopā!

BUIĶIS: Domām ir varens spēks. Te būtu interesanti pieminēt, ka Makss Planks, kurš par saviem pētījumiem fizikā jau 1918. gadā saņēma Nobela prēmiju fizikā, trīs gadus pirms savas nāves, būdams jau cienījamā vecumā astoņdesmit sešus gadus vecs, lekcijā Itālijā 1944. gadā teica šādus interesantus vārdus: "Kā cilvēks, kurš veltījis visu savu dzīvi zinātnei kas vienmēr saglabā veselo saprātu -, matērijas pētījumiem, par saviem atoma uzbūves pētījumu rezultātiem es jums varu pateikt vien, lūk, ko: matērijas kā tādas nav! Visa matērija rodas un pastāv vienīgi tā spēka ietekmē, kas iesvārsta atoma daļiņas, liekot tām vibrēt, un satur kopā šo vissīkāko atoma Saules sistēmu. (..) Mums jāpieņem, ka šī spēka pamatā eksistē saprātīgs un inteliģents Saprāts. Šis Prāts ir visas matērijas matrice." Savdabīgi, ka šo citātu es neatradu fizikai veltītā literatūrā, bet gan grāmatā, kuru varētu saukt par ezotērisku: Gregs Bradens, "Dievišķā matrice".

DREĢE: Jūs taču arī darbojaties šajā jomā.

KĻAVA: Jūsu emocionalitāte, jūsu personības ārkārtīgi spēcīgais enerģētiskais lauks, Olga… Paldies.

LIA: Talbota grāmatas 7. nodaļā "Ārpusprāta laiks", līdz kurai kopīgi esam tikuši, arī netrūkst brīnumu. Piemēram, poļu gaišreģis Stefans Oso-

Imanta Ziedoņa jubilejā. Vidū Ausma Kantāne

veckis, kurš redz vīziju: akmens laikmets, un deg eļļas lampiņas… Nemaz nerunājot par to, ka magdalēniešu sievietēm (ap 15 tūkstošiem gadu pirms mūsu ēras) bijušas ļoti sarežģītas frizūras. Lai cik absurdi neizklausītos, vēlākie arheoloģiskie izrakumi apstiprinājuši, ka tā patiešām bijis. Tie ir tikai pāris piemēri.

BUIĶIS: Tas ir loģiski tādā nozīmē, kā jau vēstī nodaļas nosaukums "Ārpusprāta laiks", par ko arī Pēteris runāja, ka senām ciltīm bija šie ticējumi, patiesībā atkal šis domas spēks. Tikko ieej šajā tehnikas laikmetā, tu šīs smalkās izjūtas vienkārši noslāpē, elementāri nespēj šīs lietas vairs ieraudzīt.

Kad tu runāji par eņģeli, atcerējos, savulaik, kad darbojos ar savām enerģētiskajām iekārtām, 2000. gadā Moldāvijā tikos ar vienu moldāvu izgudrotāju Juriju Potapovu. Bija arī fiziķis teorētiķis Leonīds Fominskis Ukrainā, kurš netradicionālā veidā izstrādāja fiziku. Viņiem abiem kopā rakstot grāmatu "Virpuļu enerģētika un aukstā kodoltermiskā sintēze no kustību teorijas viedokļa", parādījās visa šī enerģētikas saistība ar auksto kodoltermisko sintēzi.2 ' Leonīds Fominskis man atsūtīja savu grāmatu "Bezmaksas siltuma rotora ģeneratori. Uztaisi pats". Līdzīgi kā pie mums izturas pret torsionu laukiem, tā arī Ukrainā, Moldāvijā izturējās pret šo izgudrotāju Juriju Potapovu. Tādēļ pēc pirmās zinātniski tehniskās grāmatas iznākšanas Leonīds Fominskis saprata, kaierēdniecisko pretestību šai modernajai iekārtai var panākt tā, ka populārā grāmatā apraksta, ka šīs iekārtas var uztaisīt vienkāršs cilvēks. Tajā ne tikai ir detaļu zīmējumi ar precīziem izmēriem, tajā ir pat variants, ka, ja kādam ir grūtības ar metāla apstrādi, iekārtu var veidot no koka. Fominska ideja: ja Ukrainā būs simti un simti over unity iekārtu, tad konservatīvie ierēdņi un zinātnieki nespēs jaunās idejas apkarot. Tiesa, Fominskis lieto citu terminu apsildīšanas koeficients.

Taču saistībā ar sarunas tēmu vēl par grāmatu "Bezmaksas siltuma rotora ģeneratori. Uztaisi pats". Tajā pirmajā nodaļā viņš apskata vispārīgus

Kopā ar Juriju Potapovu Moldāvijā, Kišiņevā

jautājumus, un tur ir arī viena no PSRS kosmonautiem Vladimira Džanibekova stāsts, ka viņi, lidojot kosmiskajā kuģī, naktī pirms iziešanas kosmosā redzēja ļoti konkrētu sapni. Viņa pāriniece kosmonaute Savickaja skatījās sānis un, tāpat kā pārējie kosmonauti, blakus tam redzēja astoņus eņģeļus. Tas pats ir ar amerikāņu astronautiem, kuri lidojuši ap Zemi vai bijuši uz Mēness, arī tur redzējuši brīnumus. Viens no viņiem pēc tam nodibināja Intelektuālo pētījumu institūtu. Pats Vladimirs Džanibekovs pēc tam iestājās Krievijas Dabas zinātņu akadēmijas Noosfēras tehnoloģiju nodaļā. la kā Leonīds Fominskis arī bija šajā nodaļā, viņam bija iespēja šīs lietas pajautāt pašam Džanibekovam. Tas atbildēja, ka pēc šiem piedzīvojumiem viņš arī ieinteresējies Noosfēras tehnoloģiju nodaļā.

Citēju Fominska grāmatu: "Kosmosā ir ne tikai eņģeļi, bet arī citi redzējumi un dīvaini sapņi. Kosmonautus gatavojot pirmajam lidojumam, aizliegts viņiem par to stāstīt. Brīdina tikai pirms starta un aicina pret visu to izturēties mierīgi, kā pret redzējumiem un neko vairāk. Taču šie redzējumi un sapņi kādam kosmonautam (viņš nosauca uzvārdu, taču es to aizmirsu) sapnī parādījās, ka viņš ir dinozaurs un brien pa mezozoja ēras [ēra starp paleozoja un kainozoja ērām, pirms 67-230 miljoniem gadu; no svešvārdu vārdnīcas; pirms 30-40 gadiem uzskatīja, ka tā ilga 115 miljonus gadu, tagad jau ap 160-170 miljoniem gadu] džungļiem. Viņš ļoti skaidri sajuta visa sava milzīgā ķermeņa svaru, kad virs mugurkaula skaidri sajūtama milzīgā aizsargsekste un kā viņš rūpīgi liek savas trīspēdu ķepas uz izciļņiem un iedobumiem." Džanibekovs atzīmē, ka tiek izteikta doma, ka tas ir no okeāna virsmas ejošais torsionu lauka starojums. Okeāna virsma ir milzīga, tādēļ starojums ir spēcīgāks kā citās vietās.

LIA: Lasīju, ka Vladimirs Džanibekovs pievērsies zinātnei, viņa kolēģis, kosmonauts Grečko tā ari raksta: "Viņam izrādījās ir smadzenes."

BUIĶIS: Tagad Džanibekovs nodarbojas ar ļoti nopietniem fizikas pētījumiem.

KĻAVA: Aprobežotību var atzīt tikai ļoti dižs zinātnieks, kurš uzskata, ka tā pasaule ir ārkārtēja un noslēpumaina.

LIA: Būtu interesanti noskaidrot par fantomiem, par pagātni. Kad spokojas ne tikai cilvēki, bet arī dažādi veidojumi. Tas nozīmē, ka hologrāfiskajā Visumā ir ierakstīts viss, kas notiek.

BUIĶIS: Kā Keisijs! Keisijs lasīja Akašas hronikas31 ! Viss, kas pasaulē kādreiz norisinājies, atstāj smalkās pēdas augstākajā, garīgajā pasaulē, kurām spēj izsekot tas, kam atvērtas šīs garīgās acis. Viņš iemiga, it kā iemiga. Nonāca…

KĻAVA: …transa stāvoklī, jā.

BUIĶIS: Un gadījumos, kad cilvēkam bija kādas nopietnas slimības, Keisijs šādā stāvoklī nodiktēja recepti. Pēc tam noskaidrojās, ka tāda recepte bijusi zināma pirms trīssimt gadiem, visi to sen aizmirsuši. Tikai pēc tam atrod, ka tāda vispār pastāvējusi.

KĻAVA: Visu, par ko mēs runājam, mūsdienas pieprasa sakārtot kādā vienotā intelektuālā informācijas sistēmā. Varbūt nesaukt to vairs par spoku, bet kā zinātnē par leptona gāzes ķermeni, kas veidots no mazliet rupjākas ēteriskas enerģijas nekā dvēsele. Mūsdienās tas varbūt diskreditē garīgās lietas, ka tām ir arhaiska pieskaņa. Bet, ja to determinē atpazīstamā mūsdienu lingvistiskā sistēmā, tad tas ir interesanti pat jauniešiem: ka spoks tā ir realitāte.

Nupat biju Kanādā, kur tikos ar diviem kvantu fiziķiem un pasaules Akustiskās fizikas asociācijas prezidentu. Tieši "Hologrāfisko Visumu" pagājušajā gadā viņiem ieteicu izlasīt. Šogad jautāju, ko jūs tagad par to domājat, cienījamie zinātnieki? Un man bija prieks, ka šīs jaunās paaudzes zinātnieki neko nenoliedz. Viņi paši uzstāda vēl jaunus jautājumus par to, kā tas viss notiek, saskata tajā absolūtās realitātes paradigmas, kuras jāpēta un jāpēta. Jautājums tikai, kādas metodes vēl būtu jāpielieto, lai kvalitatīvāk izpētītu. Viņos nav tāds jēdziens: tas nevar būt, tas ir brīnums. Nav brīnumu, ir realitāte. Aprobežotība ir brīnums cilvēkā.

BUIĶIS: Latvijā arī ir zinātkāra jaunā paaudze, kura dzīvi interesējas par šiem jautājumiem. Kāpēc es par to tā vāros un cepos? Ne jau tāpēc, lai cilvēkus mulsinātu. Bet tieši, ka šīs pasaules noslēpumu, šīs pasaules daudzdimensiju izzināšana, tās uzrādīšana tik ļoti ir vajadzīga šajā laikmetā. Lai tas cilvēks galīgi nenojūgtos tajā savā pirkšanas/pārdošanas alkatībā, paranojā. Lai uzrādītu jaunu dzīves modeli, jaunas vērtības, kur jāiegulda. Kur jāiegulda enerģija! Nevis kādā pesteļošanā vai burvestībās. Bet tā ir realitāte, no kā mēs paši sastāvam, no kā sastāv eksistence. Tas ir tas, kas mūs var padarīt sakarīgākus, normālākus, paplašināt apziņu. Tieši šīs varbūt ir tās zināšanas, kas radikāli var mainīt jēdzienu vara un atbildība. Tieši tāpēc, ka tas ir tik neizdevīgi, tas arī tiek diskreditēts.

KĻAVA: Bet pasaules analītiķi, lasīju dažādus ASV un Kanādas saitus, izrādās, ka ļoti lielie Amerikas ģenerāļi oficiāli publisko visu, kas saistīts ar atnācējiem. Kāda bijusi to iedarbība uz militāram struktūrām. Oficiāli publicē Anglija, Brazīlija, Amerika, Francija. Analītiķi spriež, ko tas nozīmē? Kāpēc pēkšņi tik lielas personas kā Pentagons un CIP darbinieki oficiāli runā par to, par ko visu laiku izsmēja, no partijas meta ārā. Kur nu vēl Kļava sāk runāt. Tu tur, Pēter, ar sātanu esi sapinies! Tātad pienācis laiks, kad pasauli vienkārši savādāk vairs nevar pārvaldīt. Acīmredzot viņi saprot, ka tās kārtis jāņem ārā, ka ir kāda cita vara. Ta vara, kas ir ļoti neizdevīga šai varai. Bet kas liek mainīties visām apakšstruktūrām. Amerika zaudē vadošo statusu, tikai tāpēc tā arī saprot. Tapat kā tagad Vatikāns. Beidzot, ar trīs gadu nokavēšanos, atļāva iedot Nobela prēmiju cilvēkam, kurš mākslīgi radīja pirmo bērnu, oficiāli runā par atnācējiem, par citām kosmiskām kultūrām. Arī tādai struktūrai kā Vatikānam jāiet līdzi modernai realitātes izpratnei. Pienācis laiks par to runāt zinātniski.

LIA: Man vēl ir jautājums Olgai par dzīves kaprīzēm. Kā tās iespaido mūsu katra likteni? Jūs jau stāstījāt par savu mammu. Nav nejaušība, ka tieši jums bijušas daudzas lomas, kuras varētu saukt par liktenīgām. Gunāra Pieša filmā "Nāves ēnā" spēlējāt, lai arī ķekatās, tomēr Nāvi. Vai šāda loma neiespaido arī paša tēlotāja likteni? Esmu dzirdējusi, ka daudzi aktieri ir māņticīgi, šis vārds gan nav precīzākais. Pat Mefistofeļa tēlā nejūtas labi, kas aktieriski būtu ļoti interesanti. Jau pieminētajā "Vilkatī Tomā" jūs bijāt viedā Zāļu Made.

DREĢE: 1a jau saka, ka lomas iespaido. Smiļģa laikā teica, ka aktieri aug līdzi lielajām lomām. Karalienes spēlē, kā "Marijā Stjuartē", kur analizē visus šos dzimtu likteņus. Katrai dzimtai ir sakarības, kas nolemtas, no kurām tu nevari izbēgt. Cik es varu sevī individuāli atrast spēku pretoties kaut kam tik lielam, paraut to dzimtas koku kādā gaišākā zarā, cik tai cilvēka dabā dots. "Vilkatī" tās bija bailes. Kaut gan arī bailēs ir audzinošs moments. Mamniiņa stāstīja par spokiem Latgalē, naktī… Kāpēc vilkatis nāk naktī? Nakts it kā ir tas laiks, kad daba, ūdeņi, eņģeļi slavē un pateicas Dievam. Un arī tas melnais, nešķīstais ir šajā tumsā. Ļoti interesanta pretruna. Mamma stāstīja, iet naktī garām kapiem, redz spoku, prasa: "Kas tu esi, spoks vai kas?" Kaimiņš piedzēries, nevar pa ledu paiet. Atrast šo drosmi, pieiet klāt, arī tas audzina. Aktierim, tāpat kā ārstam vai ticībai, vajadzētu palīdzēt atrast katrā cilvēkā gaismu, to apliecinošo, savas esības dievišķo prieku. Prieks ir debesu atspīdums virs zemes! Ir tik daudz, kas palīdzētu cilvēkam apzināties sevi kā visa kopīgo daļiņu. Reizē arī niecību, bez kā tomēr nevar iztikt.

Mūsu profesija jau ir tāda velnišķa, tu saārdi savas emocijas, savu dvēseli, arī tuviniekus bieži izmanto. Kad filmējos "Nāves ēnā", tikko ar motociklu bija nosities brālis. Pirmo skatu nospēlēju, visi palika mēmi. Atkārtot vairs nevarēju, nebija spēka. Ne velti saka, jo vairāk dzīvē ir rētu, ciešanu un sāpju, jo cilvēks pilnveidojas. Nevar pie lielā nokļūt viegli. Dievs arī ziedoja savu Dēlu, lai mēs varētu apjaust pasauli. Jāziedojas. Es to zinu, esmu piedzīvojusi. Lai tas nerada izmisumu. Kaut arī man kā sievietei ir milzīgas bailes, par tuviniekiem, par bērniem, mazbērniem. Kā lai pārvar, kā lai pieņem šo Liktens nolemto? Mana mammiņa teica: "Dievs jau uzliek pārdzīvojumu tam un cik var nest." Jo tu esi spējīgāks, jo tev vairāk tiek krauts. Lai lielāka atklāsme nāk tevī. Aktiera profesija ir dievišķa un tajā pašā laikā gudra profesija. Jābūt prātam, lai nesabruktu, lai pasargātu no kādiem palīglīdzekļiem, kas tevi saārda. Mēs jau redzam, ārzemju aktieri lieto narkotikas utt. Bet, ja ļaujas šai lūgšanai, ticībai, paļāvībai uz Augstāko, savu senču gudrībai… Kā Māra Zālīte savā pasakā: "Man to kādreiz teica māte, mātei māte stāstījusi…" Man par to ļoti daudz jādomā. Mēs savā lielajā dzimtā esam tik dažādi. Es katram redzu pat savu vietu, kāpēc viņš ir tieši šajā dzimtā. Bet kaut kas šķīst, kaut kas plīst… Kā lai glābj, kā lai apvieno, kā lai patur, lai tas paliek kā tāds fundaments, kā vērtība. Kā to noturēt?

KĻAVA: Bet, kā jūs domājat, vai to var noturēt? Es ārkārtīgi iespaidojos no jūsu runas. Ārkārtēja bauda no jūsu klātbūtnes, talanta un gara…

Cik jūs enerģiski varat izlikt to, kā teica Nilss Bors[48]: "Tur, kur beidzas kvantu fizika, tur sākas dzeja." Bet redziet, es domāju, ka tā māksla jau ir tā kas ir Olga Dreģe? Ģeniāla aktrise. Un tagad es kā dvēsele dvēselei teikšu: kas esi tu pati?

DREĢE: Nu ja.

KĻAVA: Atvainojiet, ka es tik familiāri, bet starp dvēselēm nav jūs. Jūs jau intuitīvi izteicāt to ļoti grūto vienlaicīgi, kas jādara aktieriem. Mēs, parastie cilvēki, knapi tiekam ar savām lomām, bet aktieriem jātiek ar n-padsmit lomām galā… Saglabājot savu identitāti. Es varbūt teiktu savādāk, bet tas, ka māte teica un vecmāmiņa teica, un jūs to sakāt, ir tā ideja. Jo vairāk aktieris, jebkurš no mums, uzkrājis pamatus, garīgos pamatus -kas ir kā, tad arī ir iespēja saglabāt, iespēja atšķirt, kas esi tu un kas ir tava loma. Jo visgrūtāk ir novērot sevi. Just, ka mēs visi spēlējam savas lomas. It kā neviens nemākam, tas ir grūti novērot sevi. Bet tā ir ļoti interesanta tehnoloģija. Gan garīgi, gan psiholoģiski. Ka tu vienkārši izjūti, ka kāds tevi novēro. Jautājums, vai tas esi tu vai kāds cits? Tad, kad tu saproti, ka tu esi šis tīrais, dievišķais novērojums, tu spēj iegūt sev spēkus un pareizi, adekvāti izspēlēt to, kas ir. Kur ir tas aktieris, kur ir tas ķermenis, pārejošais, un kas esi tu, tā mūžīgā, dievišķā? Kas grib, lai visiem aktieriem būtu labas lomas.

DREĢE: Tāpēc jau šī izglītība, šīs zināšanas, kas ir jāmācās. Jāmācās dzīvot, jāmācās mīlēt, visu mūžu, jo nekas nešķīsts no āra cilvēkā neienāk. No cilvēka paša ir ļaunums, zādzība, laulības pārkāpums… Cik būtiski cilvēkam ir sevi tīrīt! Savu garu, sev atvēlēto laiku, savu esību uzturēt.

KĻAVA: Bet cilvēkiem jāuzrāda, kāpēc tas jādara. Es domāju, ka jaunajai paaudzei pietiekoši populāri un informatīvi netiek uzrādīta jēga. Eksistenciālā jēga netiek uzrādīta. Kādreiz šo jēgu uzrādīja pasakas.

BUIĶIS: Tautasdziesmas…

KĻAVA: Uzrādīja tautasdziesmas. Bet nav programmatūra jaunajai paaudzei, kas uzrādītu jēgu tavai garīgajai evolūcijai. Ja to jēgu ļoti labi uzinstalē jaunajam prātam, viņš pieņem.

LIA: Pieņem, jaunieši ļoti labi pieņem.

KĻAVA: Protams, ka tā jābūt. Varbūt mēs tieši mēģinām likt jaunus pamatus šīm jaunajām garīgajām tehnoloģijām, kā seno viedumu. Mūsdienu zinātni un dzīves nākotnes jēgu likt, lai tā ir interesanta jaunajai paaudzei. Nevis tur ir garšīgāk, tur dod lielākas porcijas. Dzīves jēga lielāka porcija! Amerikā, saprotiet, 152 saldējumi veikalā tā ir jēga.

LIA: Nesaki, nesaki, tur ir liela problēma, kuru izvēlēties?

KĻAVA: Nav kvalitatīva piedāvājuma. Netiek uzrādīta dzīves ilgstoša stratēģiskas jēgas nepieciešamība, kāda bija senajās Pitagora skolās, Grieķijas sieviešu skolās, kā sievietei par dievieti jākļūst, vai Tibctas klosteros, vai ko Rērihi[49] gribēja… Tur ir darbs. Darbs metodologiem… es nezinu kam, bet vispirms katrai mātei un tēvam, sākot ar sevi un tad ar bērnu.

BUIĶIS: Pēter, bet vidējā un vecākā paaudze, ja viņiem tā visa trūkst, ko viņi var iemācīt bērniem? Tajā ziņā man liekas ļoti nozīmīgi, kaut vai par ko mēs šodien runājam. Ralfa Kokina grāmata ļoti gudri uzrakstīta. Ar lielu pārdzīvojumu un atklāti viņš runā par šīm lietām. Pēdējos gados vispār pieejamas ļoti nopietnas grāmatas. Par parapsiholoģijas vēsturi4 -', kur tūkstošiem eksperimentu. Tur var uzzināt visas tās lietas, kuras absolūti neiet kopā ar to, kas mūsu sabiedrībā pieņemts. Pēdējos gados pasaulē tik krasi audzis to zinātnieku skaits, kuri šīs lietas pieņem, ka, faktiski, tik mazai valstij kā mums tas ir izdzīvošanas jautājums. Jaunā paaudze, ja viņai tas neieies asinīs, ka nevar par šīm lietām smieties… Ir jālasa, jādomā, jāskatās! Kaut vai maiju kalendārs 2012.

DREĢE: Es gribēju teikt, ka cilvēce ar savām vibrācijām pati ir to laiku attālinājusi.

BUIĶIS: Tajā ziņā, jā. Cenelingu[50] veidos un visādos citos veidos tas tiek ļoti skaidri pateikts. Runājot par to pašu Edgaru Keisiju. Savulaik viņam nebija kļūdainu pareģojumu.

KĻAVA: Bet tagad ir 25 procenti.

BUIĶIS: Arvien vairāk kļūdu. Tieši tas, ka cilvēki ar savu pozitīvo vibrāciju pieaugumu spēj mainīt. Par to Krajons[51] ļoti daudz runā. Es ļoti nopietni lasu viņa grāmatas, jo viņš daudz vēstī arī par zinātni. Tajā skaitā par DNS lielo nozīmi, par to, kā Zemes magnētiskie lauki ietekmē DNS un kā mainās mūsu domāšana. Un, ja tie gadi šobrīd ir klāt un tas arvien krasāk ienāks dzīvē, un mēs tam būsim nesagatavoti, tad mēs būsim kā kaut kāda ieziemiešu cilts, nesagatavoti jaunajām lietām.

DREĢE: Man tāds primitīvs piemērs. Es Grieķijā, alā būdama, zvanīju uz Latviju, un to dzird. No mazā mobilā telefoniņa, cik tad tur ir tā vibrācija. Bet, ja man nāk tik ārkārtīgi, no emocijām, kāds tam tad ir spēks!

KĻAVA: Ārkārtīgi labs salīdzinājums. Kādi mēs paši esam raidītāji.

LIA: Vai uztvērēji. Man patīk, šīs "Arpusprāta laika" nodaļas beigās ir teksts, ka nākotne nav sastingusi, ka tā ir maināma, kā jau tu, Andri, teici. Kā cilvēks rīkojas, par tādu viņš top. Sent-Ekziperī bija doma par to: "Kas glābj no nāves, no bailēm, no vājuma, pat no slimībām un bada? I )arbība." Mūsu doktors Alberts Aldersons vēlēja mums lūgt Dievam gribu! Tikai gribu, kas mūs vedinātu uz darbību. Joga Vasistha arī saka, ka nekas nenotiks, ja tu pats neko nedarīsi. Ta arī paliksi, sēžot uz vietas. Brīvā griba dota mums tāpēc, lai pielietotu to darbībā. Nevis lai tikai apsaukātu citus, kuri kaut ko dara. To zināja jau mana vecmāmiņa, kura vienmēr mēdza atgādināt, ka tas, kas kaut ko dara, tam viss kas gadās. Kas nedara neko, tam arī negadās nekas. Mums pašiem vajag vizualizēt sev labāku nākotni un galvenais tai ticēt.

KĻAVA: Bet šai ticībai jābūt ļoti konkrētai struktūrai: ko tu tici. Tas ir tehnoloģijas. Ko arī Hosē Silva''9 mācīja: kā tu vizualizē savā gaismas ekrānā. Konkrēti ko tu gribi, kā tu gribi un kā tas viss notiks. Tas ir tas, ko bērni mēģina atkārtot datora spēlēs, elektroniski. Bet tā pati elektronika ir tavā sirdī un prātā. Es domāju, ka ļoti daudziem tas notiek spontāni. Mums jātur drošu prātu! Atceries, kā Bībelē bija teikts: "Vai jūsu pilsētā ir kaut viens cilvēks, kā dēļ to pilsētu atstāt?" Rīgā viņu ir simtiem, tūkstošiem…

LIA: Jūrmalā arī ir, laukos arī.

KĻAVA: Latvijā tiešām ir ļoti daudz cilvēku, kas jūt, saprot, domā, apzinās. Bet pasaulē vispār viņu nav daudz.

LIA: To tu pēc Kanādas saki?

KĻAVA: To es spriežu pēc Amerikas un Kanādas, jā. Jušana, Daba un Kosmoss, tas viss nav tikai tas, ko pasaka māte un tēvs. Tas ir sarežģītāk. Kādā veidā tas ozols tur augot, vai tā zvaigzne tieši tur spīdot, vai tas strauts tur tieši tekot, vai tā Daugava tur plūstot, atspīdot mēnesim, ko viņa dara ar mums? Ta ir zinātne.

DREĢE: Ne jau tavs nopelns, ka tu esi tāda, kāda esi. Šeit uz Sarkaņu māliem, uz mūsu āderēm esi augusi.

KĻAVA: Un, kad tu ieraugi ziedošu ābeli ar bitēm, tā ir ļoti spēcīga iedarbība. Tas veido cilvēku. Ja tas cilvēks neredz kokus, ziedošas ābeles un pienenes kā viņš var būt par cilvēku?

LIA: Pēter! Tādu mazu, jauku labo maģiju! Lūdzu. Atceries, kad tikāmies ar cilvēkiem Majoros, vienmēr beidzām ar meditāciju. Vai tu tagad tā lēni, bet pārliecinoši, varētu iedarboties caur lasītāju acīm uz viņu sirdīm…

KĻAVA: Mūs arestēs…

LIA: …uz sirdīm un apziņu. Vizualizēsim savu mīļo Latviju, vistuvākā nākotnē.

KĻAVA: Nu jā. Lai cilvēki nebaidītos, jebkurš aktieris ir ekstrasenss. Aktieris ir tas dievišķais mags. Vistiešākajā nozīmē. Pēc tam varbūt nāk skolotājs, zinātnieks, ārsts… Es priecājos, ka Olga Dreģe ir savā vietā, kā tas Dievs Tevs viņu ir nolicis. Šodien jau ir notikusi iedarbība. Lai būtu universāla iedarbība uz katru sirdi, vienīgā parole ir:

Visi grib mīlestību, visi grib būt laimīgi, visi grib būt saticīgi, un visi grib būt veseli. To grib visi, tā ir sirds neizbēgamība. Bet mīlestība proporcionāli aug tad, cik tu izjūti pats sevī dieviškīgumu. Tā ir aksioma. Jo tu vairāk atpazīsti, ka tevī, cilvēkā, nav nekas no cilvēka, ka tu esi tīra Dieva Gaismas saprāta sintēze un maģija, pats cilvēks, tad tāds apzināšanās stāvoklis cilvēku noved pie atslābuma un pie pašpietiekamas mīlestības sevī. Tad arī sākas šī kolektīvā sintēze valstī.

Un tā nav ne zombēšana, ko es pateicu, tā nav ne reliģija, ne filozofija. Ta ir patiesība. Lai nu kāds pasaka man pretī. Tāpēc es novēlu, lai mēs, kaut vai dažas sekundes, padomātu… Lai katrs cilvēks brīvprātīgi, priecīgi atpazīst savu dievišķo izcelsmi. Padomāsim visi kopā par to.

Hologrāfiskais Visums ANDRA BUIĶA saruna ar LIENI BUIĶI

Mana saruna ar meitu daļēji publicēta žurnālā "Mistērija" 2004. gada decembra numurā.

"Hologrāfiskais Visums". Tā saucas Maikla Talbota pirms desmit gadiem sarakstītā grāmata. Pie zinātniskās hipotēzes par to, ka Visums ir milzīga hologramma, no dažādām pusēm ir nonākuši divi pasaulē slaveni zinātnieki. Tie ir fiziķis Deivids Boms, Einšteina skolnieks un darba turpinātājs, un neirofiziologs Karls Pribrems, kurš nodarbojas ar smadzeņu (apziņas) pētījumiem. Viņi nonāca pie slēdziena, ka mēs varam izprast visu apkārtējo realitāti, ieskaitot cilvēka apziņu, ja pieņemam, ka Visums ir grandioza hologramma.

Tātad atkal Rietumu zinātniskā doma un Austrumu filozofiskie priekšstati satuvinās. Atgādinu, ka ļoti daudzas Austrumu filozofiskās skolas mūsu materiālo pasauli neuzskata par patstāvīgu, patiesu realitāti, bet gan par ilūziju, sauktu maija.

Kas īsti ir hologramma?

Hologramma, vienkāršoti sakot, ir trīsdimensiju fotogrāfija. To iegūst, kad lāzera staru ar puscaurlaidīgu spoguli sašķeļ divos atsevišķos staros, no kuriem pirmais atstarojas no fotografējamā priekšmeta un pēc tam saduras ar otro lāzera staru. Šie divi stari rada interferences attēlu, kurš tiek ierakstīts uz filmas. Apstarojot pēc tam filmu ar lāzera staru vai spilgtu gaismu, mēs ieraugām telpisku attēlu, kurš rada ļoti dzīva, "īsta" priekšmeta ilūziju. Var iet apkārt šai hologrāfiskajai "bildītei" un ieraudzīt priekšmetu no dažādiem leņķiem, tā, it kā tas tiešām būtu reāls. Taču, mēģinot aptaustīt šo priekšmetu, roka vienkārši satvers gaisu. Nozīmīgi ir arī tas, ka jebkurš mazs filmiņas fragments joprojām satur pilnu informāciju par objektu: katrs gabaliņš, tiesa gan, neskaidrāk, bet rāda nevis daļu, bet visu objektu. Ta ir hologrammas būtība. Tas atkal ļoti skaisti sasaistās ar Austrumu filozofijas priekšstatiem mikro kosmoss atspoguļo makro kosmosu; katrā minimālajā daļiņā katra atsevišķā šūnā vai cilvēkā ir ietvertas visas likumības un informācija par makro kosmosu.

Varbūt vēl pārsteidzošāka ir kāda cita hologrammas īpašība: nedaudz izmainot lāzera stara leņķi, kādā tas krīt uz filmiņu, mēs varam ierakstīt uz tās pašas filmiņas otru attēlu, pēc tam, atkal izmainot leņķi, vēl trešo utt. Pētnieki ir aprēķinājuši, ka ar šādu metodi filmiņas vienā kvadrātcentimetrā var ierakstīt tik daudz informācijas, cik satur desmit Bībeles.

Vai tas nozīmē, ka uz vienas filmiņas var ierakstīt bezgalīgi daudz attēlu un, paskatoties no cita leņķa, mēs ieraudzīsim citu bildi?

Nevarētu gluži bezgalīgi daudz, bet ļoti daudz attēlu gan. Un tas lieliski saskan ar to, ka cilvēka atmiņa spēj uzkrāt sevī neiedomājami lielu informācijas daudzumu. Ļoti slavenais 20. gadsimta matemātiķis Džons fon Neimans ir aprēķinājis, ka caurmērā cilvēks sava mūža laikā uzkrāj tik daudz informācijas vienību (bitu), ka šis skaitlis rakstāms kā 2,8 ar tam sekojošām divdesmit nullēm (2800000000000000000000)! Tas nav iespējams, ja mēs izmantojam klasiskos priekšstatus par to, ka informācija parastā, mehāniskā veidā tiek ierakstīta smadzeņu neironos.

Pribrema hipotēzei par to, ka atmiņa smadzenēs tiek ierakstīta hologrāfiskā veidā, atbilst cita labi zināmā cilvēka atmiņas īpatnība. Mēs spējam momentāni atpazīt mums zināmu cilvēku arī pēc ļoti daudziem gadiem, kad pats cilvēks ir mainījies gandrīz līdz nepazīšanai. Vai arī vēl kāda atmiņas īpatnība piemēram, kāda smarža var izsaukt ļoti spilgtas atmiņas par tādu senu notikumu, kurš asociatīvi saistās ar šo smaržu.

Tavi piemēri ir diezgan teorētiski, vai ir kādi tiešāki pierādījumi tam, ka atmiņa vai apziņa ir hologrāfiska?

Tadā gadījumā es atsaukšos uz Karla Pribrema darbu "The Neourophysiology of Remembering" ("Atmiņas neirofizioloģija"), kurš 1969. gadā publicēts ļoti populārajā un autoritatīvajā izdevumā "Scientific American". Tajā Pribrems parāda, ka kaķiem var noņemt 98 procentus optisko nervu un tik un tā tas netraucē tiem veikt sarežģītus redzes uzdevumus. Šis eksperiments rāda, ka nepareizs ir agrākais priekšstats (ko arī man mācīja skolā): mēs spējam redzēt tādēļ, ka gaisma, kura nāk no priekšmeta, ejot cauri acs lēcai (līdzīgi tam, kā tas notiek fotoaparātā) projicējas plakana attēla formā uz smadzeņu redzes nerviem.

Maikla Talbota grāmatas lapaspusēs mēs sastopamies ar varoņiem, par kuriem esam runājuši jau iepriekšējās sarunās ar Staņislavu Grofu, par kura neparastajiem smadzeņu darbības pētījumiem mēs runājām septembra "Mistērijā". Šeit sīkāk tiek apskatīti Staņislafa Grofa 50. gadu pētījumi, kad viņš izmantoja halucinogēnu LSD savā psihiatrijas institūtā, lai uzzinātu, vai tas nav piemērots slimnieku ārstēšanai. Viņš tik tiešām konstatēja, ka izdodas gūt būtiskus sasniegumus: izdodas iekļūt pacienta zemapziņā, panākt to, lai daudzas traumatiskās atmiņas nonāk atpakaļ apziņā, un līdz ar to izdodas atbrīvoties no šīm psiholoģiskajām traumām. Šizofrēnijas gadījumos izdodas pat slimniekus izārstēt. Bet visinteresantākais ir tas, ka pacienti savās atmiņās atgriežas arvien agrākā bērnībā, līdz beidzot sāk atcerēties lietas, kas saistās ar sajūtām, pārdzīvojumiem vēl pirms dzimšanas, mātes miesās. Piemēram, daži aprakstīja precīzus sirds pulsāciju raksturlielumus, akustisko parādību īpatnības, kādas ir mātes vēderā tas iziet ārpus daudzu pacientu dzīves pieredzes un izglītības līmeņa. Viņi aprakstīja arī šūnu un dažādu bioķīmisko procesu detaļas, svarīgas domas un jūtas, kas bijuši viņu mātēm grūtniecības laikā. Arī dažādos notikumus un traumas, kurām viņi ir bijuši pakļauti. Psihiatri, psihologi un biologi, kuri piedalījās eksperimentos, bija ārkārtīgi pārsteigti, ka, pārbaudot informāciju pie šo cilvēku mātēm, stāstītais apstiprinājās.

Vispārsteidzošākie bija eksperimenti, kuros pacientu apziņa šķietami izgāja ārpus pierastajām ego robežām un iemiesojās citās dzīvās būtnēs un pat priekšmetos. Piemēram, pēkšņi kāda paciente sāka Grofu pārliecināt, ka viņas personība ir pārdzimusi senvēsturiska sieviešu kārtas reptiļa ķermenī. Viņa spēja ne tikai ļoti detalizēti aprakstīt savas sajūtas, bet arī atzīmēja, ka šīs reptiļu dzimtas vīriešu kārtas pārstāvjiem visseksuālākās ir krāsainas plēksnes pie ausīm galvas abās pusēs. Un sievietei nebija nekādu zināšanu šajā retajā zooloģijas virzienā. Grofs, satiekoties ar zoologu, šīs jomas speciālistu, noskaidroja, ka tiešām dažām reptīliju sugām šādi krāsaini plankumi galvas abās pusēs ir ļoti nozīmīgi seksuālie uzbudinātāji. Gan minētie piemēri, gan daudzi citi Staņislafa Grofa veiktie pētījumi trīsdesmit gadu garumā ļauj viņam izdarīt secinājumu, ka hologrāfiskās saistības teorija paver praktiski neierobežotas iespējas cilvēka psihes pētījumos.

Kā to saprast?

Šī hologrāfiskā mijiedarbība jeb saistība nozīmē to, ka caur kaut kādu dziļāku esības līmeni (pēc Deivida Boma pētījumiem fizikā zem atomārā līmeņa) citā, vēl dziļākā līmenī eksistē kaut kāda fundamentālāka realitāte, kuras hologrāfiskais attēls tad arī ir mūsu Visums, tajā skaitā arī mūsu apziņa. Un, ka šādā līmenī visas dzīvo būtņu apziņas ir saistītas (atcerēsimies Karla Gustava Junga ideju par kolektīvo zemapziņu!). Staņislafs Grofs domā, ka, ja mēs no sava apziņas parastā stāvokļa nonākam izmainītajā, alternatīvajā vai neparastajā apziņas stāvoklī, tad iespējams, ka mēs ne tikai telepātiski uztveram citu cilvēku domas, bet mēs pat varam iemiesoties citās būtnēs.

Šeit saistībā ar tavu jautājumu es gribētu citēt Leonīda Fominska, ukraiņu fiziķa, grāmatu par rotoru ģeneratoriem siltuma iegūšanai. Viņš sākuma nodaļā, pirms teorētiskiem un praktiskiem jautājumiem apskata arī dažas vispārīgas lietas un pastāsta šādu gadījumu. Kādā krievu valodā iznākušajā izdevuma "Slepenie Pētījumi" 2002. gada 12. numurā ir stāstīts par neticamu notikumu, kas ir savulaik, 1985. gadā, atgadījies kosmiskajā stacijā "Salut-7". Citēju: "Tur toreiz strādāja trīs kosmonauti Kizims, Satjkovs un Solovjovs, un tur ieradās arī papildus ekspedīcija Savicka, Volks un Džanibekovs, lai kādu īsāku laika sprīdi strādātu visi kopā. Žurnālā bija stāstīts, ka visi seši kosmonauti iluminatorā ieraudzījuši lielu oranžas krāsas mākoni, kurš tuvojās kosmosa stacijai. Un šajā mākonī atradās septiņas milzīga izmēra cilvēka figūras. Precīzāk sakot, ne gluži cilvēka, bet katram no viņiem aiz pleciem bija milzīgi puscaurspīdīgi spārni, tātad viņi bija līdzīgi eņģeļiem. Tad viņi pavērsa savas sejas uz cilvēkiem, it kā būtu sajutuši kosmonautu skatienus, un pasmaidīja. Bet tie nebija tādi kā sveiciena smaidi, bet gan sajūsmas un prieka smaidi, tādi kā cilvēki parasti nesmaida."

Fominskis tālāk raksta, ka to visu varētu uztvert kā avīžu "pīli", bet viņš zināja, ka līdzīga informācija savulaik ir bijusi publicēta arī amerikāņu presē: ka, piemēram, amerikāņu kosmiskā kuģa "Shuttle" ekipāža arī ir redzējusi eņģeļus. Tādēļ viņš, izlasījis šo nelielo rakstiņu, nolēma pajautāt vienam no kosmonautiem Džanibekovam. Džanibekovs atbildēja, ka žurnālistiem ne viss tika izstāstīts. Eņģeļus Džanibekovs pirmo reizi esot ieraudzījis sapnī, tieši pēdējā naktī pirms viņu slavenās iziešanas kosmosā. Starp citu, es arī atceros, ka Padomju Savienības prese par to rakstīja kā par milzīgu sasniegumu kosmonautikā. Atgādinu, tas bija 1985. gadā.

Kas tas īsti bija par sasniegumu?

Sasniegums tas bija tādēļ, ka iziešana toreiz atklātā kosmosā bija kaut kas īpašs, tehniski sarežģīts un varbūt pat dzīvībai bīstams pasākums. Pie tam šajā gadījumā abi kosmonauti nevis vienkārši pastaigājās ārpus kosmiskās stacijas, bet arī veica pietiekami sarežģītu tehnisku darbu ar plazmas griezēju, un tas bija apvienots ar tā laika padomju ideoloģijai raksturīgo propagandu viena no šī darba veicējām bija padomju sieviete!

Un kāds ir stāsta turpinājums?

Tatad Džanibekovs kopā ar Svetlanu Savicku izgāja atvērtajā kosmosā, lai pārbaudītu reālā darbā plazmas griezēju. Džanibekovs sapnī redz priekšā stāvošo iziešanu kosmosā, un viņš to redz līdz pat sīkākajām detaļām it kā no malas. Gan pašu iziešanu, gan šī plazmas griezēja sagatavošanu, ar kuru Savickai bija jāsagriež kāds metāla gabals un jāsametina kopā divi citi. Bet Džanibekovam ir jāpalīdz un jābūt darba nodrošinātājam. Kad darbs ar plazmas griežņi bija pabeigts, Svetlana tā vietā, lai griežņi izslēgtu, pagriež galvu un skatās kaut kur sāņus. Arī Džanibekovs paskatās turp un ierauga oranžo mākoni ar eņģeļiem. Redzētais viņus abus tā pārsteidza un satricināja, ka viņi aizmirsa par plazmas griezēju, tā strūkla skāra Džanibekova aizsargķiveri un pārdedzināja skafandru. Viņš pamodās aukstos sviedros, pārbijies un laimīgs, ka tas ir tikai sapnis. Pēc dažām stundām viņi ar Svetlanu Savicku iziet kosmosā, sagatavo griezēju un paraugus, un Svetlana darba beigās, tāpat kā sapnī, patiešām pagriež galvu sānis. Taču Džanibekovs, vadoties no sapnī gūtās pieredzes, vairs neskatījās sānis, bet momentāni satvēra viņas roku, kurā atradās plazmas griezējs. Līdz ar to plazmas strūkla gan nedaudz skāra Džanibekova skafandru, bet necaurdedzināja to. To visu redzēja arī pārējā ekipāža. Džanibekovs saka: "Es nezinu, vai eņģeļi smaidīja, bet mums abiem ne prātā nenāca smaidīt."

Šie sapņi un redzējumi varēja būt pavisam dīvaini. 1a, piemēram, kāds no kosmonautiem nosapņoja, ka viņš ir dinozaurs un brien pa mezozoja ēras džungļiem. Viņš ļoti skaidri juta visu savu milzīgo ķermeni, arī to, kā uz viņa muguras skriemeļiem spiež smagās bruņas. Un kā viņš ļoti uzmanīgi ar savām trīs pirkstu ķepām brien pāri milzīgajiem akmeņiem. Un viņam ir bijusi pilnīga realitātes sajūta: viņš skaidri redzējis visas mezozoja ēras apkārtējās vides detaļas, lai gan šim kosmonautam par šo aizvēsturisko laiku bija visai miglains priekšstats.

Džanibekovs atcerējās, ka par šo "dinozaura sapni" nesen bija rakstījušas avīzes un ka rakstā žurnālisti bija izklāstījuši arī hipotēzi, kas izskaidro šos dīvainos kosmonautu sapņus. Ta ir ietekme uz viņu psihi, ko rada lidojums kosmosa kuģī pāri okeānam. (Šie sapņi rādās tieši tad, kad viņi lido pāri okeānam.) Okeāns ir milzīgs, un no tā nāk torsionu lauka starojums, un tas varētu izskaidrot iedarbību uz psihi.

Vai tu tam piekriti?

Man šī hipotēze šķiet visai interesanta, un es gribētu atzīmēt divus momentus. Pirmkārt, torsionu lauka struktūra, saskaņā ar fizikālā vakuuma teoriju, ir cieši saistīta ar attiecīgā objekta formu un īpašībām. Okeāns ir milzīgs, un tā pamatviela ir ūdens. Savukārt, ūdens, kaut arī cilvēkiem vispazīstamākā un visplašāk izplatītākā viela, tajā pašā laikā ir varbūt arī viena no visnoslēpumainākajām vielām, kā apgalvo daudzi pētnieki. Mūsu izklāsta nozīmē vissvarīgākā pēdējo gadu atziņa par ūdeni ir tā, ka tas ir uzskatāms par ļoti informatīvu vidi tajā var ierakstīt ļoti liela apjoma informāciju, kura pie tam saglabājas ārkārtīgi ilgi. Otrkārt, okeāna virsma aizņem lielāko zemeslodes virsmas daļu, nemaz nerunājot par tā dzīlēm. Un, ja cilvēka dzīvei piemērotākajā vidē uz sauszemes mēs pat vēl tagad izdarām pārsteidzošus atklājumus, tad mēs varam tikai aptuveni nojaust, kādus brīnumus nākotnē varam sagaidīt okeānu un jūru pētījumos.

Tad, kā es saprotu, kosmonauts sapnī redzēja mezozoja ēru tāpēc, ka okeāns bija saglabājis informāciju par šo laiku.

Piekrītu.

Bet tad kāpēc šis kosmonauts redzēja tieši mezozoja ēru, bet citi atkal LSI) iedarbībā sajuta sevi kā reptīliju? Kas to nosaka? Nejau nejaušība.

Tu man uzstādi ļoti grūtu jautājumu. Ja es spētu dziļi uz to atbildēt, tad droši vien varētu pretendēt uz augstas klases speciālista lomu psiholoģijā. Atbildēšu īsi cilvēku psihes dzīles nav mazāk iespaidīgas kā okeānam, un mēs šobrīd visai maz zinām par tām likumībām, kas nosaka tā vai cita redzējuma parādīšanos vai tādu vai citādu mūsu individuālo psiholoģisko reakciju uz kādu notikumu.

Taču varbūt pievērsīsimies atkal hologrāfiskajam Visumam, kas ir mūsu sarunas pamattēma. Fominska grāmatā aprakstītais daudzējādā ziņā ir ļoti līdzīgs Grofa eksperimentiem ar LSD iedarbību, un abiem gadījumiem kopējais ir tas, ka cilvēka apziņai rodas mijiedarbība ar citām būtnēm vai dzīvības formām, vai pat priekšmetiem.

Ta Talbots savā grāmatā par Staņislava Grofa pētījumiem apraksta gadījumu, kad kāds maz izglītots pacients ļoti sīki izstāsta par Senas Ēģiptes balzamēšanas tehniku un to, kā noris mumificēšanas process, kā arī sīki apraksta dažādus amuletus un kapeņu formas. Citi LSD iespaidā ir sajutuši sevi kā asins šūnu, atomu vai kodoltermisko reakciju Saules iekšienē, vai kā veselas planētas apziņu, vai pat visa kosmosa apziņu.

Vai kosmosam ir apziņa?

Tavs jautājums, no vienas puses, labi ieskicē vienu no galvenajām Maikla Talbota grāmatas pamattēzēm un, no otras puses, iezīmē vienu no iespējamām turpmākajām sarunu tēmām par Ervina Lāslo idejām. Abos gadījumos, kaut arī formulējumi ārēji ir atšķirīgi, pamatideja ir viena un tā pati: Visumā viscaur, smalkā un dziļā līmenī vēl zem mikroskopiskā, atomārā līmeņa eksistē "kaut kas" vienojošs. Vai to vienmēr var saukt par apziņu, tas jau ir cits jautājums. Pieminēto dziļāko līmeni Deivids Boms sauc par implikatīvo, tas ir, apslēpto līmeni; savukārt, mūsu eksistences līmeni sauc par eksplitīvo vai atklāto realitātes līmeni. Svarīgi atzīmēt, ka dziļākajā, implikatīvajā līmenī nepastāv sadalījums pagātnē, tagadnē un nākotnē. Šis pieņēmums ļauj izskaidrot daudzas ekstrasensorās parādības, tādas kā nākotnes paredzēšana un citas.

Tad jau fizika savijas ar psiholoģiju?

Tieši tā, tas ari ļoti labi redzams Talbota grāmatas struktūrā tā kopumā satur trīs daļas. Pirmā no tām "Jauns un ievērojams skats uz patiesību" satur divas nodaļas: pirmā saucas "Smadzenes kā hologramma", otrā "Kosmoss kā hologramma". Lasītājam grūtākā varētu būt tieši otrā nodaļa, kurā daudz tiek runāts par kvantu mehānikas pamatnostādnēm, jo dažādu fiziķu grupas visai atšķirīgi interpretē šīs teorijas rezultātus. Tas ir zinātnes vēsturē labi zināmais strīds starp Albertu Einšteinu un Nilsa Bora tā saukto Kopenhāgenas skolu. Zinātnisks un detalizēts šīs diskusijas izklāsts varbūt ir ne visai piemērots šādai sarunai kā mūsējā, tādēļ šeit akcentēšu tikai dažus pašus svarīgākos momentus. [Ja kādu lasītāju īpaši ieinteresē šie jautājumi, tad es ieteiktu palasīt attiecīgās esejas no Edgara Imanta Šiliņa izcilās grāmatas "Lielo patiesību meklējumi".] Kvantu mehānikas grūtākais jautājums ir par to, kā saprast un izskaidrot mums pierastajos jēdzienos to, ka elementārdaļiņa var izpausties gan kā materiāla daļiņa, gan kā vilnis. Varbūt nedaudz vienkāršoti, bet mūsu sarunas kontekstā pietiekami būtu pateikt, ka šajā diskusijā Einšteins aizstāvēja viedokli, ka pasaulē valda noteiktība, viennozīmība ("Es neticu, ka Dievs darbojas ar metamo spēļu kauliņu"), bet Kopenhāgenas skola uzskatīja, ka mikropasaulē valdošā ir varbūtība. Mūsu izklāstam ir svarīgi, ka abas diskusijā iesaistītās puses, iespējams, pat to skaidri neapzinoties, pieņēma mikropasaules (atomāro) līmeni par dziļāko realitātes slāni. Citiem vārdiem, fiziķi uzskatīja un vairums arī vēl šodien nav mainījuši savas domas, ka nevar būt nekādas realitātes, kura būtu "smalkāka" par elementārdaļiņu pasauli. Un šajā diskusijā praktiski pilnīgā vientulībā iejaucas Deivids Boms ar savu koncepciju, ka subkvantu (mazākā, dziļākā) līmenī eksistē jauna veida lauks. Šo ideju viņš 1957. gadā izklāstīja savā grāmatā "Cēlonība un varbūtība mūsdienu fizikā". Savā darbā viņš apgalvoja, ka cēlonība, kā to saprot zinātnē, ir pārāk ierobežota.

Paskaidro, lūdzu, šo Deivida Boma domu tuvāk.

Viņš sajuta, ka sekām var būt bezgala daudz cēloņu, un viņš dod šādu skaistu piemēru: ja jūs jautāsiet, kas izsauca ASV prezidenta Ābrahama Linkolna nāvi, tad jums atbildēs, ka tā bija lode, ko raidīja Džona Buta revolveris. Taču pilnam cēloņu sarakstam, kuram sekoja Linkolna nāve, būtu jāiekļauj sevī visus notikumus, kuru rezultātā varēja tikt izgatavots šis ierocis, visus faktorus, kuri piespieda Butu vēlēties Linkolna nāvi, visus cilvēka rases attīstības soļus, ieskaitot roku, kura būtu spējīga turēt revolveri utt. un tā joprojām. Boms atzina, ka vairumā gadījumu var neņemt vērā milzīgo cēloņu virkni, kuri rada konkrētās sekas, taču uzskatīja, ka zinātniekiem ir ļoti svarīgi atcerēties: patiesībā nevienu no Visuma cēloņsakarībām nevar ignorēt. Nobeidzot šo Boma ideju izklāstu, mēs tās īsi varam rezumēt tā: Visums ir viens vienots veselums (kā tas vienmēr ticis uzsvērts Austrumu filozofijās) un tādējādi ir līdzīgs hologrammai.

Šajā vietā es atkal atsaukšos uz jau daudzkārt pieminēto Ervinu Lāslo, kurš tāpat kā Boms apgalvo, ka subatomu līmenī eksistē visu Visumu vienojoša smalka realitāte, kuru viņš ierosina saukt par psī (tļ/) lauku. Lāslo savās pēdējās, jau 21. gadsimtā izdotajās grāmatās, tam zinātņu kopumam, kas saistīts ar šādu realitātes izpratni, dod nosaukumu Holoss.

Ksani apsprieduši hologrāfisko skatījumu no fizikas viedokja, vai nevaram atgriezties pie psiholoģijas skatījuma?

Neesot profesionālim šajā jomā, man būs grūtāk dot personiskajā pieredzē un pārdomās balstītu teorētisku vispārinājumu, taču es varu komentēt Maikla Talbota grāmatā izklāstītos visai interesantos gadījumus, kuri noved pie apziņas hologrāfiskās koncepcijas psiholoģijā.

Piemēram, laiku pa laikam Grofa pacienti sastapās ar ne-cilvēka intelektu. Kopumā Staņislavs Grofs ir veicis vairāk nekā 3 tūkstošus seansu, katrs no tiem ir turpinājies vismaz piecas stundas. Viņš ir izpētījis vairāk nekā 2 tūkstošus pierakstu, un viņa secinājums ir tāds: ir nepieciešams steidzīgi un radikāli pārskatīt esošās paradigmas, kuras valda psiholoģijā, psihiatrijā, medicīnā un, iespējams, arī visā zinātnē. Staņislafs Grofs saka, ka viņš šobrīd praktiski vairs nešaubās, ka mūsdienu izpratne par Visumu, par realitātes dabu un īpaši pārcilvēcisko būtņu īpatnībām ir ļoti virspusēja, fragmentāra un, kopumā ņemot, kļūdaina. Tieši šajā sakarā viņš piedāvāja terminu "transpersonālais", lai ar to apzīmētu parādības, kad cilvēka apziņa iziet aiz ierastajām esamības robežām. Rezultātā pagājušā gadsimta 60. gadu beigās viņš kopā ar dažiem citiem kolēģiem, ieskaitot psihologu Ābrahamu Maslovu, radīja jaunu psiholoģijas atzaru, kuru nosauca par transpersonālo psiholoģiju. Tieši hipotēze par to, ka viss Visums ir milzīga hologramma, ļauj visas viņa novērotās parādības izskaidrot vienotas teorijas ietvaros.

Vai ir vēl kaut kas īpašs, ko tu gribētu lasītājam pastāstīt?

Nu, protams, atkal par latviešiem! Grāmatas priekšpēdējā nodaļa "Ceļojums superhologrammā" tiek stāstīts par ārpusķermeņa pieredzi (angliski OBE out-of-body expierence). Šeit, stāstot par eksperimentiem, kādi pasaulē veikti ārpusķermeņa pieredzes izpētē, ne reizi vien tiek pieminēts vairāku ASV izdotu publikāciju autors Kārlis Osis. Piemēram, viņš kopā ar Dženetu Lī Mičelu ir pētījis ekstrasensu un pazīstamo ārpusķermeņa ceļotāju Aleksi Tanousu, uzdodot viņam eksperimenta ietvaros garā apmeklēt eksperimentālo istabu un aprakstīt tur izvietotos testiem izmantojamos priekšmetus. Un izrādījās, ka šis ekstrasenss izstāsta par priekšmetiem, kuri šajā telpā būs pēc trim dienām! Pie tam, tas, ka Tanousa istabas apmeklējums ir hologrāfisks fenomens, nevis nākotnes paredzēšana, apstiprina Kārļa Oša veiktais papildus pētījums: viņš ir lūdzis citu ekstrasensu Kristīni Vaitingu iepriekš noteiktajā laikā būt šajā eksperimentālajā telpā un fiksēt jebkura "apmeklētāja" parādīšanos. Neskatoties uz to, ka Vaitinga nezināja, kam un kad neredzamā veidā ir šajā telpā jāparādās, viņa skaidri ieraudzīja Tanousa tēlu un aprakstīja viņa brūnās velveta bikses un balto kokvilnas kreklu to apģērbu, kurš bija Tanousam mugurā ārpusķermeņa pieredzes eksperimenta laikā. Un tie nav vienīgie Kārļa Oša pētījumi jau iepriekš, 60. gadu vidū, viņš kopā ar Jarlu Fāleru ir pētījis ekstrasensorās uztveres parādību īpatnības un konstatējis, ka cilvēka spējas paredzēt nākotni būtiski pastiprinās, ja viņš atrodas hipnozes stāvoklī. Man nav sīkāku datu par pašu Kārli Osi, taču vārds un uzvārds skaidri norāda uz viņa latvisko izcelsmi.

9• saruna

ANDRIS BUIĶIS, PĒTERIS KĻAVA astropsiholoģe VELTA KARNILAVIČIENE un medicīnas zinātņu doktors HENRIKS GRIGALINOVIČS

LIA: Šodien mūsu viesi ir numcroloģe un hiromante Velta Karnilavičiene un habilitētais doktors medicīnā, akadēmiķis Henriks Grigalinovičs. Ar Grigalinoviča kungu tikāmies jau ceturtajā sarunā, par Veltas kundzi jāteic, ka viņa studējusi Viļņas Parapsiholoģijas akadēmijā, apguvusi dažādus kursus, desmit gadus par dažādām problēmām konsultē cilvēkus žurnāla "Zintnieks" redakcijā, publicējusies žurnālos "Zintnieks", "Taka" un "Mistērija".

Visi kopā turpināsim ieskatīties MaiklaTalbota grāmatā "Hologrāfiskais Visums", šoreiz pārrunājot 8. nodaļu "Ceļojums superhologrammā".

Jau nodaļas sākumā autors informē, ka vēstures gaitā par ārpusķermeņa pieredzēm jeb OBE (out-of-body experiences) ziņojuši cilvēki, kuri darbojušies visdažādākajās jomās Volfgangs Gēte, Augusts Strinbergs, Džeks Londons un citi. Tas bijis zināms gan senajiem ēģiptiešiem, gan Ziemeļamerikas indiāņiem, ķīniešiem, grieķu filozofiem, ebrejiem un muhamedāņiem. Tipveida OBE parasti ir spontāns, visbiežāk notiek miegā, meditācijas, anestēzijas, slimības vai traumatisku sāpju laikā, lai gan tikpat labi var notikt arī citos apstākļos. Persona pēkšņi pieredz ļoti

Astropsiholoģe Velta Karnilavičiene

izteiktu sajūtu, ka prāts ir atdalījies no ķermeņa, bieži jūt sevi peldam virs sava ķermeņa, atklājot, ka var ceļot uz citām vietām. Šādu stāvokli piedzīvojuši cilvēki klīniskās nāves laikā, es pati vairākkārt esmu redzējusi sapņus, kuros mana apziņa, tieši apziņa, nevis ķermenis, paceļas virs koku galotnēm un ceļo izplatījumā…

Visos gadījumos, kad cilvēks piedzīvo nāvi, tiek runāts par dzīves pārskatu pēc tam, turklāt šo ceļojumu spilgti aprakstījuši arī tādi cilvēki, kuri dzīvē acu gaismu bija zaudējuši.

Kā jūs to visu skaidrotu, un vai kāds no jums arī pats piedzīvojis ko līdzīgu?

GRIGALINOVICS: Es esmu patologs, pieradis visu aptaustīt savām rokām. Ja es nevaru sataustīt, tad tas nevar tā būt. Neraugoties uz manu akadēmisko izglītību, iepazinies arTalbota "Hologrāfisko Visumu", savu pasaules uzskatu esmu izmainījis. Varu pateikt, kā es to saprotu. Kas iziet no sava ķermeņa? Kāpēc iziet? Un vai atnāk atpakaļ? To zināja jau Senajā Grieķijā. Ar to nodarbojās tādi cilvēki kā Gēte, Džeks Londons un citi. Mūsdienās šādi gadījumi daudz aprakstīti. Izrādās mēs visi zināmos apstākļos esam spējīgi iziet ārā no sava ķermeņa, ieiet citā dimensijā, paskatīties uz sevi no augšas, paskatīties, kas bijis, kas ir un kas būs. Un pēc tam atgriezties atpakaļ. Talbots to sauc par OBE. Cilvēks, kurš ir dziļā transā, vai cilvēks miegā vai klīniskajā nāvē, viņš atstāj savu ķermeni, īpaši labi to aprakstījis profesors Mūdijs, juniors. Cilvēks tad peld virs sava ķermeņa un ļoti labi redz, kā ārsti cīnās ap to. Un tad viņš nonāk citā dimensijā. Tiek ļoti mīļi un sirsnīgi uzņemts, Gaismas būtnes viņu sagaida. Ir dažādi veidi: var iziet cauri gaišam tunelim, var iet cauri tumsai, secinājums ir viens un tas pats visi nonāk ārkārtīgi spilgtas gaismas pasaulē, ko sauc par Aizsauli. Šeit visi tiek sagaidīti ar ļoti lielu mīlestību, viņiem tiek parādīts liels gods. Tiek piedāvāts, ka viņš šeit var palikt uz visiem laikiem, bet… cilvēkam ir jāatrāda savas Dzīves grāmata! īsā laikā jāiziet cauri visai savai biogrāfijai. Gan ko viņš darījis labu, gan sliktu. Un šīs gaišās būtnes, ēteriskās vibrācijas, kas ir apkārt, uzklausa un skatās šo viņa dzīves grāmatu, viņu nenosodot. Jautājot, vai tu esi visu izdarījis, gribi vēl ko darīt vai palikt šeit? Tur ir tik labi, tik skaisti, ka cilvēks, kurš tur nokļuvis, vienkārši vairs negrib nākt atpakaļ. Bet tad būtnes no šīs Dieva valstības saka: nē, tev tomēr vēl jāpabeidz sava misija uz Zemes. Lūdzu, ej atpakaļ! Un cilvēks atgriežas atpakaļ savā ķermenī.

Jūs saprotat, uz Viņsauli neviens nedodas ar videokameru jeb fotoaparātu rokās. Tāpēc mēs nevaram to precīzi parādīt. Bet mēs varam sastādīt aprakstu, ko šie ceļotāji ir stāstījuši. Un zināt, kas mani pārsteidz? Agrāk es vēl tā šaubījos, vai tas ir iespējams. Jā, tas ir iespējams! Piemēram, vakar Rotari kluba sēdē, viena mana kolēģe stāsta: "Redzēju dīvainu sapni pāri Rīgai veļas viens milzīgi liels vilnis, drausmīgi. Trīs viļņi, un Rīga ir zem ūdens, augšā paliek tikai torņi…" Ja skatāmies uz šiem eksperimentiem, ko veikuši nopietni zinātnieki un kas aprakstīti šajā Talbota grāmatā, ka cilvēki, kuri bijuši ārpus sava ķermeņa, redzējuši, piemēram, uz šī galda, kur nekā nav, tas ir tukšs, bet viņi uz tā redzējuši vienu grāmatu, otru grāmatu, pildspalvu, vēl kaut ko… Bet šie priekšmeti uz galda tika novietoti trīs dienas pēc tam, kad cilvēks bija ceļojis un jau atnācis savā ķermenī atpakaļ. Kā tas iespējams? Viņi bija citā dimensijā, pieslēdzās paralēlai pasaulei un redzēja to, kas vēl tikai būs. Dod, Dievs, ka Lūcijas sapnis, ko viņa nosapņoja, paliktu tikai sapnis. Iziet no ķermeņa un atnākt atpakaļ ir iespējams arī sāpju šokā, ne tikai klīniskā nāvē, nav obligāti. Tas iespējams arī dziļā miegā. ASV ārpus sava ķermeņa izgājuši un atkal atnākuši atpakaļ 8 miljoni cilvēku, tas ir katrs divdesmitais. Svēdenborgs[54], dzimis 1688. gadā, iziet no sava ķermeņa iemācījies pusmūža gados: regulāri ceļot, paskatīties, kas notiek Tur, un atnākt atpakaļ. Un tas bija tik fantastiski, ka pat Zviedrijas karaliene viņam palūdza noskaidrot, kāpēc viņas aizgājušais brālis neatbildēja uz viņas vēstuli. Svēdenborgs sakoncentrējās, iegāja dziļā transā, sakontaktējās ar karalienes brāli, nākamajā dienā atnāca pie karalienes un visu izstāstīja. Karaliene bija pārsteigta, jo to zināja tikai viņas brālis un viņa. Vairāk neviens.

KĻAVA: Tur bija runa arī par kabatas lakatiņu, ļoti intīmu. Pēc šī notikuma karaliene iedeva šim zinātniekam Zviedrijā zaļo gaismu. Tas vēlreiz liecina par to, cik tas ir smalki un gudri. Ļoti interesants šis gadījums ar Svēdenborgu. Viņa misija ir vesels jauns posms dievišķajā cilvēces glābšanas plānā.

GRIGALINOVICS: Šie cilvēki, kuri atstājuši savu ķermeni, spējīgi pārvietoties laikā un telpā. Tur, kur viņi ierodas, nav ne laika, ne telpas. Starp citu, arī Eižens Finks prata pieslēgties paralēlajām pasaulēm. Ar ko arī izskaidrojams, ka viņa pareģojumi 99,3 procentos ir piepildījušies. Finkam bija arī spēja iet cauri sienām, iet cauri priekšmetiem. Šodien jau es uz to skatos kā uz realitāti. Mēs visi esam savā starpā saistīti. Tādēļ tur, Aizsaulē jeb paralēlajā pasaulē vai citās dimensijās, ir divas visbūtiskākās lietas, ko mums šeit vajadzētu ņemt vērā. Pirmais princips ir mīlestība. Kad tu nokļūsti Tur, tu izjūti ārkārtīgi lielu, patiesu mīlestību. Un otrs tu vienlaicīgi nokļūsti pie visām iespējamām zināšanām.

BUIĶĪS: Es par to Lūcijas sapni. Pēteris ļoti bieži ir pieminējis tibetiešu džogčena mācību un grāmatas. Nesen ir iznākusi Tenzina Vangjala Rinpočes grāmata "Tibetas miega un sapņu grāmata".1 ' Atšķirībā no citām grāmatām šī nav par nāvi kā tādu, bet orientēta uz dzīvojošu cilvēku, mācot viņam citu skatu uz dzīvi un par prāta īpašībām. Jau grāmatas sākumā Rietumos dzīvojošais autors saka šādus vārdus: "Ja nespējam saglabāt klātbūtni miega laikā, ja katru nakti sevi pazaudējam, cik liela ir iespēja, ka saglabāsim apziņu nāves brīdī? Ja apmaldāmies sapņos un mijiedarbojamies ar prāta radītiem tēliem, it kā tie būtu īsti, nevaram gaidīt, ka būsim brīvi pēcnāves stāvoklī. Vērojiet savu pieredzi sapņos, lai zinātu, kā jutīsieties nāvē." Drusku tālāk: "Pirmais solis sapņu praksē ir samērā vienkāršs ir jāapzinās sapņu milzīgais potenciāls garīgā ceļa veikšanai. Parasti sapņi tiek uzskatīti par "neīstiem" atšķirībā no "īstās" nomoda dzīves. Tomēr nav nekā īstāka par sapni. Šis apgalvojums kļūst saprotams tikai reizē ar apjausmu, ka nomoda dzīve ir tikpat neīsta kā sapņi. Pēc tam veidojas izpratne, ka sapņu joga attiecas uz visu pieredzi gan nomoda, gan sapņu."

Tenzina Rinpočes grāmata ļoti daudz runā par sapņu saistību ar mūsu iekšējo prāta stāvokli, kā tas var ietekmēt sapņus un citas visai interesantas lietas. Turpat tālāk viņš izsaka vairākas interesantas domas: "Visa pieredze (arī sapņi) rodas no neapzināšanās. (..) Tā ir mūsu un visas pasaules patiesās dabas neapzināšanās, kuras dēļ esam sapinušies duālā prāta veidotajos maldos. Duālisms atklājas polaritātēs un pretstatos. Tas sadala šķietamo pieredzes veselumu labajā un sliktajā, tevī un manī. (..) Otru neapzināšanās veidu nosaka kultūra, kurā dzīvojam. (..) Katrs domā, ka taisnība ir viņam. Atšķirīgi uzskati veidojas no aizspriedumiem un pārliecības (un tā ir kultūras sastāvdaļa), nevis no patiesas gudrības. (..) Izglītība pastiprina paradumu redzēt pasauli caur noteiktu skatupunktu. (..) Kamēr netiek pārvarēta dabīgā neapzināšanās, cilvēks apgūst iemācītus aizspriedumus, nevis patiesu gudrību. Mēs pieķeramies pat mazākajām lietām noteiktam ziepju zīmolam vai matu griezumam. Lielākā mērogā veidojam reliģijas, politiskās sistēmas, filozofijas, psiholoģijas un zinātnes. (..) Tas nav slikti. Tas tā vienkārši ir."

Šajā ziņā ļoti interesants ir Reimonds Mūdijs. Atgādināšu, ko es savulaik pirmās grāmatas komentāros teicu par zināšanām, saskaņā ar to, ko apraksta Mūdijs grāmatas "Pārdomas par dzīvi pēc dzīves" nodaļā "Zināšanu saredzēšana": "Vairāki cilvēki man ir stāstījuši par to, ka "tikšanās ar nāvi" laikā viņiem ir izdevies ar acs kaktiņu ieskatīties absolūti citā esības realitātē, kuras visas eksistējošās zināšanas vai tās būtu pagātnes, tagadnes vai nākotnes sadzīvo kaut kādā bezlaikā.

Šis stāvoklis tika aprakstīts kā apskaidrības mirklis, kura laikā tas, kas to izjuta, it kā ieguva pilnīgas zināšanas.

Cenšoties raksturot savas izjūtas tajā laika sprīdī, visi mani sarunas biedri atzina, ka ir neiespējami aprakstīt ar vārdiem šo stāvokli.

Bez tam viņi visi bez izņēmuma apgalvo, ka, atgriežoties atpakaļ dzīvē, šis pilnīgo zināšanu stāvoklis zūd, neatstājot nekādas kosmiskās gudrības pazīmes.

Tie, kas ir izjutuši šo pilnīgo zināšanu stāvokli, apgalvo, ka tas ne tikai nav viņiem atņēmis vēlēšanos mācīties tieši otrādi, tas viņus stimulējis vairāk izzināt šajā dzīvē.

Pilnīgo (absolūto) zināšanu sajūta tiek aprakstīta dažādi: vieni saka, ka tas ir kaut kas līdzīgs kosmiskai apgaismībai, citi pārdzīvoto saista ar it kā kaut kādu augstāko izziņas institūciju, "skolu" vai "bibliotēku".

Un tomēr ikkatrs no maniem sarunu biedriem uzsvēra, ka vārdi, ar kuriem viņi mēģina aprakstīt savas izjūtas, tikai ļoti vājā pakāpē atspoguļo to "patieso" realitāti, kuru viņi uztvēra "tuvu nāvei" stāvoklī. Pēc mana uzskata, visu šo dažādi izteikto stāstu pamatā ir viens un tas pats apziņas stāvoklis.

Kāda sieviete, kura "nomira un augšāmcēlās", tā apraksta savas izjūtas:

"Šķiet, ka tas notika pēc tam, kad man acu priekšā bija aizzibējusi visa mana dzīve. Man radās sajūta, it kā pēkšņi visas zināšanas visas, kuras kaut kad ir parādījušās un turpinās bezgalīgi parādīties it kā kādā sekundē būtu atnākušas pie manis, un tagad es zināju visus mūžīgos noslēpumus, Visuma, zvaigžņu, Mēness nozīmi visu uz pasaules.

Taču, tikko es nolēmu atgriezties, šīs zināšanas pazuda, un tagad es nevaru atcerēties neko no tā, kas bija manī toreiz. Šķiet, ka tad, kad es pieņēmu lēmumu atgriezties, es izdzirdēju, ka man neizdosies sevī saglabāt zināšanas, taču mani bērni sauca mani atpakaļ…

Ta, lūk, šīs visaptverošās zināšanas atvērās manā priekšā, šķita, it kā kāds saka, ka es ilgi slimošu un ka mani pavisam drīz vēl vairākas reizes pasauks.

Un tiešām, drīz mani vairākkārt pasauca turp…

Man teica, ka tas pa daļai nepieciešams tādēļ, lai manī nodzistu tās visaptverošās zināšanas, kuras dažus mirkļus man bija…, ka man ir tikusi reta izdevība uzzināt Visuma noslēpumus un ka nepieciešams zināms laiks, lai es aizmirstu uzzināto. Un tomēr es atceros to mirkli, kad es zināju visu, tas patiešām bija, taču zināšanas nebija tā dāvana, kuru var aiznest līdzi. Un tomēr es nolēmu atgriezties pie saviem bērniem… Visas atmiņas par izjustajām Visuma zināšanām ir no atmiņas izdzisušas ir palikusi tikai tā sajūta, ka tas bija. Jā, šī vispārējo zināšanu sajūta pazuda, tikko es atgriezos savā ķermenī.

Cik muļķīgi tas skan! Vismaz tad, kad to izsaka skaļi… Jebkurā gadījumā, es tā uzskatu tādēļ, ka līdz šim nekad neesmu varējusi vienkārši apsēsties un kādam to izstāstīt.

Nezinu, kā to var paskaidrot, es vienkārši zināju… Kā teikts Bībelē: "Un atvērsies tev katras lietas daba." Tajā mirklī nebija jautājumu, uz kuriem es nezinātu atbildi. Nezinu, cik ilgi tas vilkās, taču jebkurā gadījumā tas nebija Zemes laiks."

"Kādā formā šīs zināšanas atnāca pie jums? Vai tie bija vārdi, attēli vai kaut kas cits?"

"Tis bija visās iespējamās ziņojuma formās redzes attēli, skaņas, domas. Tas vienlaikus neatgādināja neko un tai pašā laikā ietvēra sevī visus iespējamos saziņas veidus.""

Man gribas citēt vēl vienu svarīgu vietu no šīs sievietes stāstītā, viņai atbildot uz Reimonda Mūdija jautājumu, vai nešķiet bezjēdzīgi meklēt Zemes zināšanas pēc tam, kad viņa visu to ir pārdzīvojusi. Viņas atbilde: "Nē, protams, nē. Atgriezušies no turienes, jūs īpaši tiecaties pēc zināšanām. Es līdz pat šim brīdim meklēju jaunas zināšanas… Meklēt atbildes uz jautājumiem šeit, uz Zemes, tas nav muļķīgi. Es toreiz it kā sajutu, ka tieksme pēc zināšanām ir mūsu Zemes eksistences jēgas sastāvdaļa… un ka šīs zināšanas nav vis nepieciešamas indivīdam, bet tām ir jāpieder visai cilvēcei. Mēs taču vienmēr cenšamies palīdzēt citiem ar savām zināšanām." Man šķiet, ka klīniskās nāves stāvoklī bijušās sievietes stāstītais ir tik skaidrs, ka neprasa vairs nekādus tālākus komentārus.

LIA: 1a jau saka, ka cilvēkiem, kuri atgriezušies no klīniskās nāves, visiem ir bijusi pieeja šīm zināšanām un visi ir kļuvuši savādāki. Labāki. Vai tiešām jānomirst, lai mēs kļūtu labāki?

KĻAVA: Te ir paradokss. Pirmām kārtām es priecājos, ka man blakus ir zinātnieks, kurš par to runā. Jo ļoti daudzi zinātnieki tik šausmīgi baidās runāt, neielaižas nekādās sarunās par realitāti. Viņi nekā nav lasījuši par šiem pētījumiem, bet izsaka viedokli. Bet zini, kas interesanti? Mēs visi esam kādreiz miruši, bet neatceramies. Un nepaliekam labāki. Varētu teikt: katrs ir tik labs, cik viņš tagad ir labs. Un tā viena dzīve ir tik īsa, lai uzlabotos. Mazliet jau sanāk. Bet tas ir ļoti īss laiks uzlaboties.

Kāpēc tas Dieviņš izdarījis tā, lai mēs neatceramies? Ne savu izcelsmi, ne Dievu, ne zināšanas… Kāpēc Dievs caur dabas programmu izdarījis tā, ka tā dvēsele neatceras neko? Kāpēc tikai daži procenti bērnu līdz septiņu gadu vecumam atceras, pēc tam arī aiziet ciet un neatceras? Un neatbildēts paliek jautājums, kāpēc šīs vibrācijas, kas ir mūsu dvēsele, tiek ar šīm kaulu smadzenēm apkrautas ar prātu un intelektu un tiek nobloķētas. Viens no iemesliem ir izglītības sistēma, mūsu vecāki, kas ļoti mūs mīl. Bet tā mīlestība bieži vien izpaužas ar paklausīšanu un pabarošanu, un ārēju komfortu. Mēs nevaram to pārmest, kāpēc mēs to neatceramies, bet vismaz ir jābūt tolerantiem, atvērtiem un jāuzklausa pētījumi. Ir tomēr daudz pētījumu. Taču šie atklājumi intelektam ir tik nepatīkami, tam parastajam zemes intelektam, kas tā kā ir uzkundzējies kā pasaules vara. Šī mīlestība, visaptverošās zināšanas atņem jēdzienu varu tam, kas tagad ir pie varas. Tikko cilvēks uzzina, viņš mainās. Un, ja viņš pārdzīvojis klīnisko nāvi, viņš vēl vairāk mainās. Šīs garīgās izmaiņas šajā Zemes pasaulē it kā ir nevēlamas, un tāpēc arī šī kolektīvā apziņa. No kvantu fizikas viedokļa mēs katru brīdi veidojam šo kolektīvo apziņu. Tāpēc ļoti interesanti ir tie pētījumi, kā mēs šajā brīdī kolektīvi varam iespaidot nākotnes informāciju. Lai izmainītu nākotni tagadnē. Tas ir zinātnes paradigmas, par ko runā militāristi, strādā psihologi, speciālisti. Kā mēs šajā brīdi, šeit un tagad, ar apziņu, apzinoties, ka viss ir kaut kur ierakstīts un tu pats esi šī hologrāfiskā Visuma neatņemama realitāte, kā mēs varam to mūziku pēkšņi šajā brīdī mainīt. Bet būs tagad tā! Te arī izskaidrojums tam, kāpēc gan Finkam, gan Keisijam, gan citiem pareģiem nākotnes redzējumos ir 25 procenti kļūdu. Vai nu viņi tiešām nebija piekļuvuši pie pilnīgi visiem informācijas failiem, ka viņiem uzrāda kļūdas, lai tomēr sabiedrība neizzinātu, kā būs patiesībā, lai neietekmētu… vai ari, pieaugot šai mīlestībai, vienotības apzināšanai un zināšanām, ka šajā brīdī kolektīvā apziņa maina to.

LI A: Uz pozitīvo. Sestais cilvēks, kurš staigājis pa Mēnesi, ASV astronauts Edgars Mičels 1973. gadā nodibināja Intelektuālo zinātņu institūtu Kalifornijā-cilvēka prāta spēka pētījumiem. Viens no tematiem-apziņas nozīme pozitīvas nākotnes veidošanā.

KĻAVA: Tas ir, kā Edgars Keisijs, pasaulslavenais gaišreģis, viņam ir tāda grāmata "Dzīves upe", kur viņš dalās savā pieredzē un pats sev uzdod jautājumu: "Kā tad ir? Vai viss ir nolemts vai tomēr nav nolemts?" Un pats arī atbild: "Nu, jā. Ir brīvā griba. Bet Dievs jau zina, kāda būs jūsu brīvā griba." Ta ir tāda sinhronizācija pie Dieva. Dievs ir visu uzrakstījis, bet tajā pašā reizē Dievs dod iespēju arī pats sev, kas it kā ir cilvēki, pārprogrammēt to, ko pats ir izdomājis. Tada dubultspēle. Tie ir ļoti interesanti pētījumi, ar ko nodarbojusies profesore Helēna Vambaha7 ' Kalifornijas universitātē: piecsimt cilvēki tiek sadalīti dažādās grupās un tiek ievadīti nākotnes

75 Helēna Vambaha (Helen Vombab) ASV psiholoģe, hipnotizētāja, pazīstama ar reinkarnācijas pētījumiem; veikusi neskaitāmus eksperimentus, kuru laikā tūkstošiem cilvēkus sūtījusi kā pagātnē, tā simts un pat trīssimt gadus tālā nākotnē; raksturīgi, ka neviens no pētījumu dalībniekiem neraksturoja nākotnes dzīvi rozā toņos.

vīzijās, tas ir, progresīvajā hipnozē. Viņi redz dažādas variācijas, kā var attīstīties sabiedrība. Un visi dalībnieki par nākotni saka cilvēku skaits ir dramatiski samazinājies. Vambaha aizhipnotizējusi cilvēkus ari pagātnē. Gandrīz visi vairākus gadsimtus veci pagātnes redzējumi detaļās atbilst tiem laikiem.

Tāpēc, es domāju, ir tik svarīgi runāt par šo dzīvi pēc nāves, par šiem pētījumiem, lai cilvēki bagātinās. Lai kompjūtera prāts tiek apdēts ar papildus informāciju. Kā kompjūterā vai nu ir videokarte, kas var filmu atvērt, vai nav. Trūkst pamatizglītības. Mēs te tomēr runājam par šādu populārzinātnisku izglītību, kura jāaktualizē valstiski zinātniskā līmenī. Uzrādot šīs jaunās paradigmas, kā jau moderna zinātne.

LIA: Turpinot par klīniskās nāves pieredzi, kā Talbots, tā arī cilvēki, kuri atgriezušies no klīniskās nāves, visi stāsta, ka redzējuši savas dzīves pārskatu. Spilgti ieraugot to, ko dzīvē nav paveikuši, kā vajag. Un tā ir tā elle, ko sajūt sevī. No malas nekādi pārmetumi netiek izteikti.

KĻAVA: Mēs jau kādreiz elli veidojam savā ikdienā, to neatzīstot. Tad, kad tu esi izsists no sava ķermeņa, tev šo uzrādīto informāciju jāpieņem. Nekas cits vienkārši neatliek. Bet tā māksla, ko aicina visi svētie pestītāji, ir dzīves laikā atpazīt savu iekšējo elli, ko mēs radām šeit un tagad tajā ikdienā. Pēc tam jau tā kā mazliet par vēlu.

GRIGALINOVIČS: Atliek būt dziļā transā, atliek but hipnozē, jūs arī miegā mierīgi varat iziet no sava ķermeņa, bez miršanas.

KĻAVA: Es esmu tādos ārpusķermeņa ceļojumos piedalījies. Tas ir tad, kad tu viņus vari vadīt. Tas cilvēks pat tevi dzird, tavu balsi. Interesanti, ka viņš nejūt nekādas sāpes. Viņa garīgais ķermenis izgājis ārā un tā kā radio pārraida informāciju. Bet nejūt neko citu, ne skaņas, ne dūrienus, ne griezienus… Tas ir ārkārtīgi interesanti no zinātnes viedokļa.

GRIGALINOVIČS: Tādēļ, ka izrādās, apziņa nav smadzenēs. Nav. Ta ir plazmas hologrāfisko enerģiju laukā, kas apvij un caurvij dzīvo ķermeni.

KARNILAVICIENE: Šo gudro kungu runāšana, stāstīšana par iziešanu ārpus ķermeņa ļoti sasaucas ar maniem pārdzīvojumiem, ko es pati piedzīvoju dziļā bezsamaņas jeb komas stāvoklī. Ta nebija klīniskā nāve. Bet es sajutu daudzas tādas lietas, kas sasaucas ar to, ko jūs stāstījāt. Es nelidoju pa tuneli, bet nonācu tumsā. Visapkārt ļoti tumšs, es jau gaidu to mirkli, kad man jāiet tālāk, dvēsele jau nolēmusi aiziet. Bet tai priekšā nostājas Gaismas tēls un saka: "Pagaidi, apstājies! Kur tu gribi iet? Parādīšu, kas tev vēl dzīvē jādara. Tev vēl par agru aiziet." Man tajā laikā bija 31 gads. Man parāda ekrānu, es redzu tajā tumsā ekrānu, kas izgaismojas, redzu sevi kalnos, pie ugunskura. Nez kāpēc zinu, ka tā ir Spānija. Tumšmataini cilvēki, čigāni, un es nodarbojos ar kaut kādām mistiskām lietām. Manās rokās sarkana bumba, es skatos uz to, redzu kaut kādas vīzijas, redzu savu nākotni. Iedomājieties! Ta balss komentē: "Tev jāatgriežas, un tev jāpalīdz cilvēkiem. Tu to vari darīt, jo tu tagad redzi, kas tu biji." Es sapratu, ka tā ir iepriekšējā dzīve. "Tev jāturpina šis darbs, tu vēl neesi izgājusi to loku. Tev jāstrādā." Es tā kā sadrebinos un jūtu, ka ieslēdzas atpakaļgaita. 1-krāns nodziest, paliek tumšāks, tumšāks, es attālinos… Un jūtu, ka man sit pa vaigiem.

Man uzbrauca virsū motocikls. Pēc tam atklājās ļoti smags smadzeņu satricinājums. Vīrs bija blakus, viņš man sit pa vaigiem, krata mani, pārbijies, ka esmu beigta. Un pirmie vārdi, ko runāju, svešā valodā. Vīrs domājis, ka laikam esmu sajukusi prātā. Esot runājusi piecās valodās uzreiz spāņu, franču, lietuviešu, latviešu un krievu. Jautājums bijis: kas es esmu, kas ar mani notika? Ļoti smags smadzeņu satricinājums un nieres kontūzija. Protams, man atvērās kanāls. Par šīm visām mistiskajām, garīgajām lietām interesējos jau no agras bērnības. Pastiprināti sāku mācīties, nonākot pie tā, kas tagad esmu.

KĻAVA: Nu klasika! Skaisti! Diemžēl un par laimi jūs tāda neesat vienīgā. Parapsiholoģijas asociācija Amerikā iekļauta Amerikas Zinātņu asociācijas paspārnē kā oficiāla zinātne, starp citu, to vadīja Kārlis Osis, par kuru esam runājuši, latvietis. Jā, Svēdenborgs, Kārlis Osis, Konstantīns Raudive2) un viņa kolēģis Johansons, kas pierakstīja mirušo cilvēku balsis n-reizes. Ar Johansonu tikās pāvests, pat Vatikāns sāka par to interesēties.

Šis konkrētais gadījums ir vērtīgs ar to, ka tepat Latvijā mums ir cilvēki, kas dod šīs liecības. Protams, ļoti grūti pārbaudīt. Bet, kad daudzi cilvēki šīs lietas runā, tūkstošiem tādu ir pētītas, tad, paldies Dievam, tās tiek uzklausītas. Amerikā, Anglijā, kuras Psihisko pētījumu biedrība ir visvecākā pasaulē (150 gadi), kur cienījami Kembridžas profesori, ar Konanu-Doilu priekšgalā, Šerloka Holmsa autoru, un viņa cienījamo sievu, kas bija ļoti liels medijs, varēja kontaktēties. Galvenais, ka šie profesori sarunāja, ka viņi pēc nāves tomēr mēģinās pierādīt, ka ir dzīve pēc nāves. Un viņi bija atstājuši dažādiem cilvēkiem 3000 vēstījumus.

Man kā ārstam viena kolēģe saka, ka viņai rados ir kāds puisītis, pieci gadi, kurš jau sen redz to, ko mēs neredzam. Un vairs nebaidās. Tas ir tā kā tai filmā "Sestais prāts", kur viņš redz mirušo cilvēku pasauli un apraksta viņus, un atceras šīs iepriekšējās dzīves. Tas vienkārši liecina par to, ka tas nav nekas pārpasaulīgs. Ta ir viena Dieva pasaule, tās ir daudzas istabas. Es vēlreiz uzsveru, ka šīs lietas nedrīkst būt pārvērstas par kaut kādu mistiku vai pseidozinātni, kā cilvēki cenšas darīt. Jo vairāk būs šādu akceptu, jo vairāk tas kļūs par Dieva pasaules daudzdimensiju inteliģentu izziņas procesu. Tas iznākums ir tikai viens cilvēcei jāattīstās uz šo gaismu.

BUIĶĪS: Citēšu no Raudives grāmatas ievadu, kur autors raksta tā: "Pētniecības darba gaitā es nonācu pie uzskata, ka paralēli bioloģiski fiziskajam cilvēkam (..) pastāv otra pakāpe: psihiski garīgais cilvēks, kura darbošanās kļūst brīva tikai pēc nāves. Šis psihiski garīgais cilvēks cenšas ar radioviļņu palīdzību uzbūvēt tiltu starp savu pasauli un mūsu šīszemes eksistences formu. Tātad viņš no savas puses tiecas pēc šī kontakta, kas ved mūs uz jaunu īstenību. (..) saskaņā ar šo, nāve nebūtu nekas cits kā metamorfoze jeb pārvērtība, uzsākot jaunu attīstības līniju."

LIA: Šobrīd lasu Emmas Baloža joga Jnigaes Noimantagara mācību "Kosmosofija", 1935. gada izdevumu. Tajā līdzās aurām, krāsām, klišejām, egregoriem un citām lietām akcentēta doma, ka cilvēks savā attīstībā progresē un arvien iegūst jaunas atziņas, kas ir ierocis cīņā ar dzīves pretestībām. Taču katru jaunu atziņu cilvēces vairākums saņem ar neuzticību, pat naidu. Taču patiesība galu galā tomēr uzvar, kā rezultātā sliktums rodas pašiem noliedzējiem. Tādēļ aicinājums: pēdējais laiks nākt pie atziņas, ka bez gara materiālā dzīve būs nedzīva. Jāatgriežas pie Dieva garā un patiesībā, uzņemot jaunās garīgās atziņas. Tas, ko mēs arī šodien runājam, šķiet tik pašsaprotami. Kādēļ vienai daļai cilvēku tomēr tāda neticība? Kā to skaidrot?

LIA: Kāpēc?

KĻAVA: Viņš vienkārši aprakstīja daudzu seno pasaules tautu mitoloģiskās kvintesences, kā kādreiz bijis uz zemes, debesīs… Tadas katastrofisma izpausmes, kas bijušas Saules sistēmā. Viņš aizskāra kaut ko tik ļoti grūtu kolektīvajā apziņā, ka kolektīvās apziņas arhetips negrib atcerēties šausmas un briesmas, un tāpēc tas tiek nobloķēts. Tagad jau četrdesmit zinātniski darbi balstīti uz viņa grāmatu. Tieši par astrofiziku, astrobioloģiju, Marsu, Jupiteru, uz ko viņš būtībā atvēra vārtus, uz izpratni, kas tad ir bijis starp planētām. Kādi, izrādās, bijuši starpplanētu zibeņi Saules sistēmā. Kā radušies tie milzīgie kanjoni, kas ir elektriskās izlādes izrauti zemes gabali.

BUIĶIS: Man ārkārtīgi daudz bijis jādomā par to, ka tas, ko mēs runājam par garīgo pasauli, par mentālo, par visādiem individuāliem piedzīvojumiem… Kas man liekas ārkārtīgi būtiski? Ka mums, Latvijā, ļoti pieaug to cilvēkus skaits, kas tādā vai citādā formā, viņi pat nerunā par garīgo, par ezotēro, bet viņos Tas ir iekšā. Tas, ko Krajons saka, kas ir iekodēts mūsu šūnās, blakus DNS spirālei. Tas, ko mēs zinām par klimata maiņu, ja palasa Krajonu, ko viņš saka par zinātni, ir lietas, kas reāli apstiprinās. Ka Lielā sprādziena teorija lielā mērā ir tāda neticama. Mēs kādreiz esam to nedaudz pieminējuši. Kas tad bija ar Laiku pirms tam? Un kas tā bija par Telpu, kurā bija tas bezgalīgi mazais punkts, kas izsprāga un kā rezultātā veidojās Visums? Un kas palika ārpusē?

LIA: Mēs par to runājām Hokinga sakarā. Kur savā grāmatā "Visums rieksta čaumalā" viņš runā par ideju, ka Visumam var būt dažādas iespējamās vēstures. Var izklausīties pēc zinātniskās fantastikas, taču tagad pieņemts jau kā zinātnisks fakts.

BUIĶIS: Jā, arī Stīvens Hokings un Rodžers Penrouzs[57] Anglijā un citi sprieda par to, ka šajā bezgalīgi mazajā, kur visa Visuma masa iekšā, bet kas ir ārpusē? Un tagad zinātnieku vidē arī ir dažādas domas par to, vai tā bijis vai nav bijis. Es vienkārši akcentēju tādas nianses, kas parāda, ka pat zinātnes pasaulē notiek tāda… plivināšanās, kā tu, Pēter, ar rokām rādi.

Tas nebūs tādā klasiskā formā kā out of body, kā ārpusķermeņa pieredze, bet es arī vienu nakti, četros no rīta pamodos, sāku domāt: atnāks mums tas budžets, un ārprāt' īsā laikā jādod slēdziens. Ja mēs ievelkam janvārī, tad katru dienu zaudējam vairākus miljonus latu. Mēs tērējam vairāk, nekā mēs varam. Un tad tādā pusmiega stāvoklī man pielēca viena ideja no matemātiskās modelēšanas! Ļoti interesanta ideja. Nekur neatradu, ka kāds tādā veidā būtu pētījis. Šogad to absolūti nevar izdarīt, bet skatoties jau divus, trīs, četrus gadus uz priekšu… varbūt nākotnē to var reāli ieviest dzīvē. Nevaru pateikt.

KĻAVA: Varbūt pašreiz to-no howl Tu zini, bet publiski vēl nevajag teikt.

BUIĶIS: Nē, to es pagaidām arī neteikšu.

KĻAVA: Lai denaturētu informatīvā līmenī.

BUIĶIS: Es vienkārši gribēju teikt-atcerieties, ka Džeimss Maksvels[58]izveidoja elektromagnētisma teoriju. Bet viņš par pamatu ņēma jau zināmas fizikas nodaļas. Attīstot intuīciju un tajā naktī esot tādā miega/pusmiega stāvoklī, es sāku lietas ieraudzīt zināmos fizikas jēdzienos. Varbūt tā ir sava veida jauna forma, kā notiek saskarsme ar garīgo pasauli?

Latvija ir tādā fantastiskā stāvoklī. Mēs esam maza zeme, mums gadu tūkstošiem, sākot no dainām līdz šodienai, visu laiku nāk jaunas idejas.

Patiesībā šai globalizētajā pasaulē Latvijai ir ļoti grūts stāvoklis. Globalizētā pasaule uzspiež savus miljardus, ekonomiskās attiecības, politiskās attiecības. Daudz runāts par to, kā mēs iesaistījāmies Irākā, Afganistānā. Kāpēc latviešiem jāmirst svešās zemēs? No otras puses, mēs nevarējām neiet. Jo, ja gadījumā ar mums kas gadītos, kas tad būs tie, kas nāks mums palīgā? Te ir tās milzīgās pasaules problēmas! Kā Latvijai atrast savu vietu, savu līdzsvaru šajā pasaulē? Tas ir lietas, par ko ir jādomā.

KĻAVA: Ja dzeja ir sirds apziņas izpausme rakstos, tad matemātika ir pilnīgi garīga padarīšana. Nav nekas materiāls.

BUIĶIS: Tas taisnība. Matemātiskie jēdzieni ir tīra prāta produkts.

KĻAVA: Matemātika pati par sevi ir absolūti transcendentāla dimensija. Ko zināja Pitagors, mūsu Skolotājs, pats būdams iesvētītais Himalajos, matemātika būtībā ir garīguma transformācija garīgajā pasaulē. Priecājies, ka tu esi īstajā vietā un ka katra cilvēka klātbūtne, pat tikai klātbūtne, izraisa to starojumu, par ko mēs runājām. Tas starojums, kas ir matemātika, jau vien rada izmaiņas telpā. Ienāk cilvēks… un jau telpa mainās!

BUIĶIS: Patiesībā, Pēter, tas, ko tu tikko pateici, tā arī ir, kad tu esi out of body. Tu esi ķermenī, normāli strādā. Bet, kad tu esi garīgā pasaulē, tu it kā aizej kādā citā realitātē. Tu šepat vien esi, bet tomēr esi tālu projām. Ta man bija pavisam nesen. Sēžot pie datora, gatavoju publikāciju angļu valodā starptautiskai konferencei. Mana kundze paver durvis un kaut ko saka. Es skatos un nekā nesaprotu. Tikai pēc brīža attopos, ka viņa mani aicina pusdienās. Es biju datorā pieradis izrakstīt gala formulas, starpizvedumus paturot galvā. Izrādās, ka tādā brīdī esi kaut kur citur un nesaproti normālu latviešu valodu.

LIA: Es tieši gribēju jautāt, iespējams, ka tev palīdz arī no augšas.

BUIĶIS: Es neapšaubāmi to uztveru kā kaut kādu palīdzību. Tas nenāk tā vienkārši, tikai no manis. Pēkšņi vienā mirklī viss ir pilnīgi skaidrs. Tu noformulē to sev trijos teikumos. Ta man bija 2011. gada vasarā pēc konferences Elorencē, Itālijā. Nākošā nakts Romā pirms atgriešanās Rīgā bija nenormāli karsta, un es praktiski gulēju tādā pusmiegā. Nav jau pirmā reize dzīvē, kad bezmiegs. Es tādās reizēs cenšos nesatraukties un domāju par kādu interesantu jautājumu. Atcerējos konferenci Florencē par siltuma problēmām, kur man bija plenāra referāts, un sāku atcerēties, ko savā plenāra referātā stāstīja Dienvidkorejas profesors Kijung Hī Co3) par nano caurulītēm datoru mikroshēmu ventilācijas sistēmu uzlabošanai, ieskaitot, ka atšķirībā no parastajiem datoriem šeit tiek izmantots šķidrums, kurš vāroties daudz intensīvāk dzesē plati ar mikroshēmām. Tad kaut kādā pusmiega stāvoklī man pēkšņi parādījās, ka, ja nano izmērus uztver kā parastus izmērus, tad nonākam pie sistēmām ar izstieptām virsmām. Par šo matemātisko problēmu saistībā ar vācu inženieri Golo Pilcu, kurš darbojās Indijā, es stāstīju sakarā ar braucienu uz Grieķiju, Parnasa kalna apkaimi. Miegs ātri pazuda, un es kādu pusstundu apdomāju, kādas problēmas mēs ar savu pieredzi varētu risināt (šajā virzienā manā vadībā aizstāvēti trīs doktora darbi matemātikā pēdējos pāris gados), un izdomāju veselu virkni konkrētu matemātisku modeļu.

Pēc atgriešanās Rīgā es uzrakstīju vēstuli profesoram Co, ka neesam konkurenti biznesā, jo mikroshēmas neražojam, bet varam būt sadarbības partneri matemātisko modeļu veidošanā. Profesors atbildēja un atsūtīja savu konferences prezentāciju. Rezultātā man tagad viena doktorante un viens matemātikas doktors nodarbojas ar šo problēmu.

KARNILAVIČIENE: Zinot, ka Visums ir hologrāfisks, cilvēciskā būtne garīgā un fiziskā plānā ir hologramma. Mini hologramma. Un viņa sasaucas. Šīs vibrācijas starp cilvēku un kosmisko Visumu, ļoti svarīgi, lai tās vibrētu. Ja cilvēks ir noslēgts, viņam nav šīs saiknes ar Kosmosu, viņš nevar nodarboties ne ar telepātiju, ne gaišredzību, ne ekstrasensoriku. Bet, ja cilvēkam šī hologramma atveras, tiek uzķerts šis kontakts ar Kosmosu, viņš saņem informāciju. Man tajā nelaimes gadījumā atvērās šis kanāls, es to attīstīju. Jo nepietiek, ka tas atveras, ir jābūt zināšanām. Vai nu tev ir dots no Dieva un tu šīs īpašības attīsti, mācies un saņem informāciju. Ļoti pareizi profesors teica, ka ir tāds transa un pustransa stāvoklis. Un ļoti bieži gaišreģi, ekstrasensi un arī es pati personīgi, strādājot ar cilvēkiem ar dziļām problēmām, slimībām, vēl kaut kādām nelaimēm, ir tādi brīži, kad ieeju pustransā. Nerunāju ar prātu, bet man nāk informācija no augšas. Ta ir vistiešākā informācija, kas nāk pa kanālu no Kosmosa, ka es varu cilvēkam palīdzēt. Ieejot šādā stāvoklī, tas kolosāli strādā! Es kaut ko atveru arī

Pēc pasaules kongresa ICCES'05'1 ' Indijā, Čenai un Džaipurā, kur piedalījāmies kopā ar kundzi ar diviem referātiem par sistēmām ar izstieptām virsmām un intensīvā tērauda rūdīšanas modeli. Braucot uz lidostu, izdevās pa ceļam iebraukt ari Agrā, apskatīt un nofotografēties pie vienas no Indijas slavenākajām vietām Tadžmahala

Kopā ar kolēģi no Vācijas un mūsu sievām ICCES'05 konferences Indijā svinību vakarā

tajā cilvēkā. Kosmiskās vibrācijas savienojas ar cilvēka vibrācijām. Tad viss notiek. Un telepātijā un visur ir tāpat. Būtībā telepātija arī ir iziešana no ķermeņa. Jo astrāls nonāk saskarē ar Informācijas kanālu, un viņš vai nu redz, vai zina. Kosmosa vibrācijas ir pastiprinātas, tās pastiprinās arvien vairāk, un cilvēkus skar dažādi satricinājumi. Visas krīzes, nelaimes, šķiršanās, slimības… Viss notiek tāpēc, lai cilvēks atvērtu šo kanālu. Lai viņš kļūtu zinošāks, redzošāks un saprastu, kāpēc viņš vispār dzīvo. Kas ir dzīve, kas ir nāve, un kas viņam šajā dzīvē ir jāizdara.

Pēteris pareizi teica cilvēki baidās. Viņi baidās, jo viņi nezina. Viņiem vienkārši nav zināšanu. Viņiem būtībā ir ielikts ļoti labs kosmiskais kods, viņi varētu apgūt un daudz ko izdarīt, bet viņi ir aizslēgti. Viņi ir ciet. Līdz ar to viņiem nepiekļūst šīs vibrācijas un hologramma nestrādā. Ļoti svarīgi gan šīs meditācijas, gan holotropā elpošana, kas atver. Ticu reinkarnācijai un iepriekšējai dzīvei. Padomju laikā tas viss bija nobloķēts, nebija informācijas, nebija pieejas ne grāmatām, ne lekcijām. Bet tagad mums ir daudz skolotāju. Lūk, šepat sēž, visi trīs kungi! Par šīm lietām ir jārunā, un cilvēki sāk par tām interesēties. Tad šīs bailes pazūd un cilvēkus nededzina uz sārta, kā kādreiz Džordāno Bruno78 un raganas dedzināja.

LIA: Un vēl kāds daudz aprunāts un joprojām neizprasts objekts apsmietais un atkal reanimētais NLO. Pieminēts arī šajā grāmatā, 8. nodaļā, kā hologrammiskas izcelsmes kuģi vai šķīvji. Ko varētu teikt šajā sakarā?

78 Džordāno Bruno (Giordano Bruno, īstajā vārdā Filips Bruno; 1548-1600) dominikāņu mūks atkritējs, dzejnieks, dramaturgs, okultists; pats sevi uzskatīja par filozofu, magu, domātāju, ētikas reformatoru; dēvēts par vienu no daudzajiem Viduslaiku okultistiem, ko mūsdienās pieņemts apzīmēt par ezotēriķi.

Madrasas tehnoloģiskais institūts ir uzbūvēts pilsētas malā un domāts kā modernās civilizācijas sasaiste ar dabu. Dažus metrus aiz manis pie autobusa pieturas ir stirna. Teritorijā stirnu ir ļoti daudz, var pieiet tām 4—6 metru tuvumā, tikai tad tās paiet dažus metrus tālāk

KĻAVA: Oficiāli par sākumu tiek uzskatīts Rozvelas79 fenomens. Tur nogāzās "šķīvītis", ko ASV militāristi pievāca un pētīja, prezidents Eizenhauers bija tajā iesvētīts.

LIA: Tu arī Majoros, savulaik tiekoties ar cilvēkiem, ik pa laikam minēji par ASV un "šķīvīšu" slepeno sadarbību.

KĻAVA: Pirmā tāda kopīgā tikšanās bija 1954. gada 21. februārī, kad ASV militāristi un Vatikāna pārstāvis tikās ar atnācējiem. Lai arī reliģija NLO pieskaita sātana izpausmēm, tomēr Eizenhauers nosprieda, ka Vatikāna atbalsts, lai arī slepens, būtu noderīgs.

LIA: Un ko viņi tiekoties ieraudzīja?

KĻAVA: Par to tagad daudz raksta, arī internetā. Runa ir par abpusēji izliektu objektu, diametrs tā ap 35 pēdām. Kad tas piezemējas, gaiss kļūst piesātināts ar ozonu. No "šķīvja" izpeldējušas divas būtnes, kas maz atšķīrušās no cilvēkiem. Tāds skandināvu paveids salīdzinoši garš augums, gari, gaiši mati, gaiši zilas acis, vispār līdzīgi viens otram. Pārvietojās it kā uz gaisa spilvena, palecot uz priekšu. Pirmajā reizē viņiem nav

79 Rozvelas fenomens oficiāls sākums NLO, datējams ar 1947. gada 8. jūliju. Trīsdesmit kilometrus uz ziemeļiem no Rozvelas pilsētas, ASV Ņūmeksikas štatā, kāda fermera laukā nogāzās citplanētiešu kuģis, kurā atradās četru bojā gājušu humanoīdu mirstīgās atliekas. Baumoja, ka ASV militāristi tās steidzamā kārtā evakuējuši uz Raitfīldas (šodien Raitpatersona) bāzi Ohaio štatā, taču ne visi citplanētieši gājuši bojā, viens izdzīvojis. Viņa organismā bija hlorofils: gluži kā augs saules gaismu spēja pārvērst enerģijā. No citplanētieša ASV valdība ieguva informāciju, kas ļāva tai nodibināt pastāvīgu kontaktu arcitplanētiešiem. 1951. gadā, kad viņš saslima, zinātnieki mēģināja viņu izārstēt, taču veltīgi. 1952. gadā citplanētietis nomira.

izdevies vienoties, atnācēji pieprasījuši, lai pārtrauc visu ieroču ražošanu. ASV tas, protams, nebija pieņemami. Pēc šim neveiksmīgajām pārrunām, tajā pašā gadā tika organizētas vēl divas. Jau ar citām rasēm, tajā skaitā ar tā sauktajiem Pelēčiem, kuri dzīvo uz vienas no Oriona zvaigznāja planētām. Viņiem draud izmiršana, un tie spiesti meklēt iespēju savu rasi saglabāt. Ar Pelēčiem vienošanās tika panākta. Ar noteikumu, ka atnācēji nejauksies Zemes iedzīvotāju lietās, bet Zemes iedzīvotāji, tas ir, ASV valdība, viņu klātbūtni uz mūsu planētas turēs noslēpumā. Citplanētieši palīdzēs amerikāņiem tehnoloģiskajā attīstībā, par to viņiem būs ļauts nolaupīt zināmu skaitu cilvēku, lai veiktu savus ģenētiskos pētījumus. It kā ar mērķi kontrolēt cilvēku rases attīstību. Nolaupītos cilvēkus citplanētiešiem jānogādā atpakaļ uz Zemes, ar noteikumu, ka šie cilvēki neko neatcerēsies. Tas tika īpaši fiksēts, ka visiem nolaupītajiem jāpaliek dzīviem un pēc apskates jānonāk atpakaļ tur, no kurienes tie paņemti. Tūlīt gan jāsaka, ka šis punkts ir pārkāpts.

Sākumā sadarbība noritēja veiksmīgi. Tika uzceltas slepenas pazemes bāzes, Amerikas rūpniecība sāka apgūt jaunās tehnoloģijas, savukārt citplanētieši veica savus medicīniskos pētījumus, eksperimentējot ar cilvēkiem. Diemžēl, jau 1955. gadā kļuva skaidrs, ka atnācēji Eizenhaueru piemānījuši. Tika izveidota speciāla grupa "Majestic-12", kuras uzdevums bija koordinēt visas ar citplanētiešiem saistītās akcijas. Grupā ietilpa augsta ranga ierēdņi, pat CIP vadība. Un tika konstatēts, ka citplanētieši nolaupa simtiem tūkstošu cilvēku kā Amerikā, tā Eiropā un Āzijā. Visā ASV

Delfu orākula drupās 2005. gadā

teritorijā policija atradusi dīvainā veidā sakropļotu cilvēku un dzīvnieku līķus, kuriem izņemti iekšējie sekrēcijas dziedzeri. Dabiski, ka attiecīgās ASV iestādes asi reaģēja, bet Pelēkie atbild, ka iekšējie sekrēcijas dziedzeri nepieciešami viņu gēnu inženieriem.

BUIĶIS: Šobrīd daudzi slepeni dokumenti, saistīti ar NLO un citplanētiešiem, ar tiesas lēmumu tiek publiskoti. Pasaule pēc vairāk nekā pusgadsimta uzzina to, ko varenākā valsts slēpusi. Viena tāda patiesības stunda bija 2004. gada janvārī notikušajā Pasaules ekonomikas foruma slēgtajā sesijā Davosā, kurā tieši tika apspriesta citplanētiešu klātbūtne uz Zemes.

KĻAVA: Tas ir mūslaiku periods. Pasaules literatūrā par to tiek runāts jau pirms mūsu ēras.

BUIĶIS: Arī Viduslaiku gleznās.

KĻAVA: Gleznās, jā. Ir kāda veca baznīca Mchetas pilsētā Gruzijā, kur vienas kolonnas gleznojumā Jēzum pie katras rokas ir lidojošs disks. Kāds anonīms mākslinieks fresku gleznojis 17. gadsimta vidū.

LIA: Neticami! NLO kā Kristus krustā sišanas liecinieki! Kāpēc nepalīdzēja Jēzum? Jeb tā būtu tikai mākslinieka fantāzija?

KARNILAVIČIENE: Katrai fantāzijai mēdz būt reāls pamats.

LIA: Vai ne? Arī latviešu teikām. Vismaz vēsturiskajām noteikti.

Lidojošais disks pie Jēzus rokas tuvplānā

KĻAVA: No viņiem nav ko gaidīt palīdzību tā vismaz domā grāmatas "Sfinksu sindroms" autors, protestantu mācītājs Valters Jergs Langbeins. Grāmatā runāts par to, kā senās civilizācijas jeb tā paleokontaktoloģija

17. gs. freska Mchetas pilsētā Gruzijā

Tiešām laikmets ļoti mainās, informācija ļoti mainās uz zemes. To varu, ko viņi grib noturēt, noturēt vairs nevar. Viena no analītiķu domām, kāpēc netiek uzsākts karš ar Irānu, ir tāpēc, ka kāds Augstāks spēks Ameriku notur to darīt. Ir parastās valdības un nezināmās valdības, kas ir iesvētītas. Tāpēc, es domāju, pašreiz ir tāds laiks, kad tiek vērti vaļā tic zīmogi, kā ir patiesībā. Jo šāda informācija sagrauj jebkuru varu. Sabiedrība ir pakāpeniski jāsagatavo. Ja pēkšņi visi sapratīs, ka nav jāiet deviņos uz darbu, sāksies haoss. Tāpēc šāda informācija pakāpeniski jādotē, lai sabiedrību pieradinātu. Caur filmām, caur romāniem, caur grāmatām, caur stāstiem.

Divdesmit piecus gadus man nācies lasīt par ufoloģiju, tie lidojošie aparāti ir ļoti dažādi. Sie dievi, kas piedalījušies cilvēciskās rases genofonda evolūcijā. Tas nav ne labi, ne slikti. Pat tāda iestāde kā Vatikāns to atzīst. Mācītājiem steidzīgi par to jāmācās. Taču tas neatceļ to, par ko mēs runājām šodien garīgās gaismas un mīlestības evolūcijas ceļu. NLO tomēr vairāk saistīts ar tehnokrātiju, ar kosmisko tehnoloģiju attīstību. Tas ir neizbēgams kosmiskās evolūcijas sinerģētisks process. Bet, atkārtoju, nekādā gadījumā neatceļ šo Dieva cilvēka iekšējo tapšanas procesu.

LIA: Kādā veidā mēs tomēr šos objektus interesējam? Ne jau ar kara tehniku, kas acīmredzot mums ir daudz sliktāka nekā viņiem.

BUIĶIS: Galvenais jautājums jau ir par to dzīvo būtni, cilvēku, kas esam mēs fiziskajā ķermenī. Kur mēs esam ierobežoti trīs dimensiju telpā. Un tā ir pilnīgi cita evolūcija, kurā mēs zaudējam šo dievišķo saikni. Mums zūd informācija par to, kas mēs patiesībā esam, Lia. Kā mūsu pirmās grāmatas nosaukums "Vai mēs esam tie, kas patiesībā esam".

Savu īsto būtību mēs nezinām. Un tas ir brīdis, kad varbūt tuvojas tas laiks, kurā, kā Pēteris teica un kā Bībelē rakstīts, tic pēdējie zīmogi tiks atvērti un atvērsies visa Lielā Patiesība. Tas, kas notiek pēdējos desmit gados, kāda Pēterim ir disku kolekcija, kāda literatūra tiek izdota! Man stāv vismaz trīsdesmit grāmatas, kuras ar steigu būtu jālasa.

LIA: Tuvojas tiešām tas izšķirošais 2012. gads?

KĻAVA: Jūs jau, Grigalinoviča kungs, šodien teicāt, ļoti interesanti, par to, ka jūsu paziņa sapnī redzējusi to vilni. Es zinu vairākas sievietes, kuras stāsta tādu informāciju, ka pār Rīgu nāks viļņi. Mēs varam to informāciju iespaidot. Varbūt, kā tu, Andri, teici, tas jau virtuāli kolektīvi ir izdzīvots, tā informācija ir deformēta un vairs nenotiek. Tas man liekas ļoti būtiski, lai globālās klimata izmaiņas, kas daļēji ir ģeopolitizētas, lai tās notiek, bet lai notiek harmoniski vadāmās sāpēs.

LIA: Nu gan pateici! Harmoniski vadāmās sāpes…

KĻAVA: Tas tiešām ir nopietni! Tc ir svarīga šī enerģijas sinhronizācija. Cilvēki to jūt un uztraucas, neviens jau negrib tādas ciešanas. Kolektīvā apziņa ir vienīgā ideja, kas visā tajā var ieviest kaut kādas izmaiņas. Bet ne jau caur bailēm. Mēs nevienu nebaidām. Tas vairāk ir zinātnieku darbs, kā zināšanas par Sīriusu ietekmējušas dažādus procesus uz Zemes, kāda ir tā ritmika, tie 12 tūkstoši gadu.

LIA: Lielvārdes jostā arī minēts, ka mēs nākam no Sīriusa.

KĻAVA: Gēni ir tik ļoti samiksēti uz Zemes. Gēnu analīze, DNS analīze uzrāda ļoti lielas paralēles, ka tas viss tomēr nācis no Āfrikas un no Divupcs83 , tas ir tas pēdējais periods. Bet, atbildot uz tavu jautājumu, kas izmainās. Mēs nedrīkstam atskaitē dzīvot bailēs un fiziskās izmaiņās, ka

Latvijai būs kaut kas slikts un mums būs slikts. Mums jārunā par dzīvību un Gaismu, nevis par fiziskām izmaiņām uz Zemes.

GRIGALINOVIČS: Pirmīt mēs jau teicām, ka ar savu apziņu varam iespaidot materiālo pasauli. Tatad, ja mūsu kolektīvā apziņa būs pozitīvi vērsta uz labu, mēs varam iespaidot šīs visas kataklizmas, kas nāk. Mēs varam tās izmainīt. Atbildot uz Lias jautājumu par lidojošiem šķīvjiem, mans iemīļotais Svēdenborgs vienā no divdesmit grāmatām raksta, ka savā ārpusķermeņa ceļojumā viņš ir saticies ar citplanētiešiem. Piedodiet, pirms 300 gadiem! Un tikai tagad mēs atgriežamies pie tā labi aizmirstā vecā, jo, kā jūs zināt, vienu laiku jau bija pilnīga blokāde. Nekā nav, par to nedrīkstēja runāt, un viss!

KĻAVA: Sekss Krievijā vienkārši nebija. Un NLO arī nebija.

LIA: Toties tagad ir dubultīgi! Abi.

GRIGALINOVIČS: Jā. Otrs, ko gribēju pateikt, ka esmu ļoti, ļoti priecīgs šodien atrasties tik brīnišķīgā sabiedrībā. Mums bija dzīvs piemērs, Veltas kundze, kura pastāstīja to, kas ir rakstīts grāmatās! Liels paldies, lai Dievs jums visiem dod labu veselību!

LIA: Paldies, jāpiekrīt Grigalinoviča kungam. Ta kā mēs esam daļa no Visuma, un, ja tic Maiklam Talbotam un vēl daudziem gudriem vīriem, tad Visums ir pilns līdzjūtības. Mums atliek vienīgi noturēt šo līdzjūtību arī sevī un ar savu pozitīvo apziņu palīdzēt Visumam.

KĻAVA: Ta hroniskā cilvēku slimība, ka tevi kāds nemīl, ka tu neesi samīlēts, novērtēts. Ta nav. Vienkārši vajag uzticēties, ka jūs kāds ļoti mīl. Ļoti jūs mīl. Mazāk varbūt uz Zemes, bet debesīs jūs ļoti mīl. Šī dotācija, šis avanss, es garantēju, ka tas tā ir. Lai jūs nešaubītos. Tikai tad, kad mēs pārvaram šo aizvainotību, notiek izmaiņas.

LIA: Paldies, mēs nešaubāmies.

Šīs sarunas izskaņā stāsts par cilvēku arī ar īpašu likteni Krievijas Tautas mākslinieku Sergeju Zaharovu[62], kurš ar lieliem panākumiem koncertējis arī Latvijā. Atšķirībā no daudziem sava amata brāļiem, necenšoties par katru cenu būt uz "jaunā viļņa". Šo dziedātāju brīnumainā kārtā absolūti neskar mainīgās modes kaprīzes, viņa dominante ir garīgums un mēra sajūta, kas vieglā žanra pasākumos nav tipiska parādība. Kad uz skatuves iznāk joprojām izskatīgais un staltais Sergejs Zaharovs, uzreiz ir skaidrs, ka viņš neiekļaujas tajos rāmjos, kādos esam raduši redzēt estrādes zvaigznes. Tik krasa ir atšķirība no pārējiem! Šim cilvēkam, pirmkārt, ir balss! Brīnišķīgi tembrēts baritons, niansēti pasniegts no visklusākā piano \\&7.fortissimo.

Mēs sarunā šodien pieminējām zviedru Emanuēlu Svēdenborgu, viņš savā mūžā četras reizes izglābies no dzīvības briesmām. Zaharovs uz nāves robežas bijis trīs reizes bērnībā, krītot no koka, jaunībā, slīkstot Melnajā jūrā, un 46 gadu vecumā, piedzīvodams klīnisko nāvi.

Zaharovs: "Tajā brīdi jutos līdzīgi gaisa balonam. Karājos kaut kur zem griestiem, ļoti gribējās ātrāk izlidot ārā, kur gaidīja kas īpašs. Lejā gulēja kāds tumšmatains vīrietis. Es viņu nepazinu, biju pret viņu pilnīgi vienaldzīgs. Istabā kaut ko ātri darīja cilvēki baltos virsvalkos, vienam no viņiem spīdēja kails pakausis. Pierastā zemes rosīšanās pēkšņi šķita vien nenozīmīga epizode bezgalīgajā dzīvju blīvumā. Naudai, karjerai, aizvainojumiem, tenkām, goda nosaukumiem, apbalvojumiem, aplausiem, nebija nekādas nozīmes tā mērķa vārdā, kura dēļ mēs tiekam sūtīti uz šo pasauli. Cilvēki nevajadzīgi iztukšo sevi nemitīgās cīņas dēļ par neko. Par neko! Mērķis taču ir pavisam cits… Šis pārbaudījums nāca no Visaugstākā. Nopietns pārbaudījums, es pat nojaušu, par ko. Laikam pārāk ātri biju sācis skriet pa dzīvi, tiku sodīts par pārsniegto ātrumu. Un, lūk, pienāca brīdis apstāties, ieskatīties cilvēkos un galvenais sevī. Neizskaidrojamā viegluma sajūta un svētlaime, ko izjutu šo savu dažu minūšu lidojuma laikā, mani vairs nepamet. Ja arī kaut kas sāk nedaudz satraukt, atceros šīs bezgalīgās tāles, un viss nostājas savās vietās. Ja mūsu dzīvē nebūtu ciešanas un pārdzīvojumi, kā mēs saprastu, kas ir laime? Pārbaudījumi netiek doti tāpat vien. Mūsu uzdevums ir apjēgt, kāpēc tie vajadzīgi, kādu mācību ar tiem mums sniedz Liktenis. Pieņemot to, kas ar mums notiek, kā mūsu nemirstīgās dvēseles pilnveidošanu.

Manī palikusi pārliecība, ka mūsu apziņa atdalās no ķermeņa, lai dotos uz Visuma Kopējo datu banku. Mūsos ievadīta programma, kuru katram jācenšas izpildīt. Esmu sapratis, ka nomirt, tas nemaz nav šausmīgi. Kad esi uz nāves sliekšņa, saproti, ka tavā priekšā paveras milzīga bezgalība. Viss, ko esmu sevī uzkrājis, aiziet uz kopējo bezgalības datu bāzi. Tā nav tumsa, tas ir turpinājums. Pēc tam, kad biju TUR, vienkārši smieklīga šķiet visa šī sīkā zemes burzma. Šajā pasaulē nav nekā augstāka par parastu, cilvēcisku prieku. Vai lielākā laime nav tā, ka Dievs man ir devis dzīvību?

Dziedātājs Sergejs Zaharovs

Iespēju katru dienu pamosties un dzīvot! Jau pati piedzimšana ir liels brīnums. Dievs devis mums dzīvību, un mēs esam ieradušies uz Zemes. Vai tā pati par sevi jau nav vislielākā dāvana? Ar to pietiekami, lai mēs visu dzīvi attaisnotu šo savu atnākšanu. Katrs sevī atrastu to labāko, ko dot citiem. Jo vairāk atdosi, jo laimīgāks būsi. Esmu sapratis, ka dzīves jēga ir pašā dzīvē."

Izņemot Āfriku, Sergejs Zaharovs koncertējis visos kontinentos. 1996. gadā dziedonim piešķirts Krievijas Tautas mākslinieka goda nosaukums, viņš apbalvots ar starptautisko ordeni "Par laba vairošanu uz zemes", ko saņēmuši simts cilvēku 25 pasaules valstīs, tāpat prestižo ordeni "Par kalpošanu mākslai", ko piešķīrusi sabiedriskās labdarības kustība "Pasaules labie cilvēki".

10 • saruna cikla finals

ANDRIS BUIĶIS un PĒTERIS KĻAVA

LIA: Tada dīvaina sajūta šī ir pēdējā tikšanās ciklā, kurā spriedām par Maikla Talbota grāmatu "Hologrāfiskais Visums". Esam nonākuši līdz pēdējai nodaļai -"Atgriešanās sapņu laikā". Viens ir tas, ko vēsta šī nodaļa, otrs ko katrs esam izsapņojuši savā sapņu pasaulē. Finiša taisnē esat tikai jūs abi, daudzu jo daudzu cilvēku dziļi un pamatoti cienīti. Iemīlēti vēl no tiem laikiem, kad vairāk nekā desmit gadus ar dažādu paaudžu klausītājiem, kuri interesējas par ezoteriku85 , tikāmies Jūrmalā. Animācijas meistars Ansis Bērziņš jūs pamatoti uzskata par Latvijas lielākajiem Skolotājiem. Divi akadēmiķi sfērā, kurā (mana brīvā improvizācija) primāri valda Bezgalīgā Apziņa, kur redzamais mijas ar neredzamo, sirds izglītība ar sirds apziņu un kurai daudzi skaidrojumi jau rodami mūsdienu modernajā fizikā, ķīmijā, astronomijā un matemātikā.

Pēc tikšanās Majoru kultūras namā, fonā Valda Kupra eņģeli

85 Ezoters — grieķu cilmes vārds, saistīts ar tādām nozīmēm kā slepens, iekšējs, nepieejams.

Šodien ar Maikla Talbota palīdzību mēģināsim atgriezties sapņu laikā. "Hologrāfiskā Visuma" pēdējai nodaļai likts zīmīgs moto, Lakotas samaņa Klibā Brieža domas: "Vienīgi cilvēciskās būtnes ir nonākušas līdz punktam, kurā tās vairāk nezina, kāpēc pastāv… Tas (..) aizmirsušas savu ķermeņu, sajūtu un sapņu sakrālās zināšanas."

Hinduistiem88 Brahmans[65] ir bez formas, bet tā dzimšanas vieta redzamajā realitātē ir it visās formās. Daba ir ilūzija, un Brahmans ir šīs ilūzijas veidotājs. Kas ir šeit, ir visur, pasaules centrs ir visur.

Dzenbudisti atzīst realitātes pirmcēloni galējo nedalāmību, viņu galvenais mērķis uztvert šo veselumu!

Ēģiptiešu pareģis: svarīgi ir saprast, ka lietu ārpusē ir tāpat kā iekšpusē un mazais ir tāds pats kā lielais. Viduslaikos šī doma pazīstama: kā augšā, tā apakšā.

Austrālijas aborigēni: bija laiki, kad visa zeme bija sapņu laiks. To atbalsta un tam piekrīt Keisijs.

Šveices eksperts Kabalas lietās Leo Šaija: visa radīšana ir Dieva transcendentālo aspektu iluzorā projekcija.

Duglass Šārons: centrālā koncepcija, ka visām saredzamajām formām pasaulē dzīvajām un nedzīvajām pamatā ir kāda vitāla esence, no kuras tās rodas, kas to uztur un kurp viss atkal reiz atgriežas…

Deivids Boms: visas šīs koncepcijas, ko lietojam, ir mūsu pašu veidotas. Tas neeksistē, jo tur ārā pastāv vienīgi nedalāmais veselums Brahmans! Jābūt gataviem pilnveidoties no viena stāvokļa citā".

Tiktāl īss ieskats "Hologrāfiskā Visuma" 9. nodaļas ievadā.

Kādas ir jūsu domas? Kā īsti ir? Vai šis laiks jau būtu sācis apskaidrot cilvēces smadzenes? Meklējot atbildi uz jautājumu, kas mēs tiešām esam un kāpēc esam sūtīti uz šīs zemes? Vai tas vēl ir nākotnes jautājums?

BUIĶIS: Būtībā par šīm lietām, kā jau tu minēji, daudzkārt esam runājuši. Iespējams, iznāks atkārtoties. Vēl jo vairāk, ka šis ir mūsu cikla kopsavilkums. Patiesi, gribu atgādināt, toreiz, kad mēs ar Liu domājām par pirmās grāmatas nosaukumu "Vai mēs esam tie, kas patiesībā esam"…

LIA: …tāpēc jau šo ciklu arī nodēvēju tāpat.

KĻAVA: Arī es gribēju paturpināt, ko tu, Lia, teici par šamani. Kur viņš par cilvēciskām būtnēm saka: "Tas nelieto smadzenes, un tās ir aizmirsušas savu ķermeņu, sajūtu un sapņu sakrālās zināšanas. Tas nelieto gara zināšanas, kas ir ieliktas katrā no tām. Tas to pat neapzinās un akli maldās pa ceļu, kas ved uz nekurieni pa bruģētu ceļu, kuru pašas ar buldozeru vēl nostumj un padara līdzenu lai varētu ātrāk nokļūt pie tā lielā tukšā cauruma ceļa galā, kas gaida, lai aprītu to." Redzi, šodien vajag buldozeru. Indiāņu kultūra iet bojā,Tibetas kultūra… Pat Dalailama saka: ir vajadzīga šī integrācija, to arī Rērihu ģimenes locekļi ir teikuši. Tāpēc Kosmoss aicina uz apzināšanos! Un ļoti augstu tehnoloģisku sintēzi. Ka tas nav pretrunā. Bet mēs vairāk esam par tiem buldozeriem, nevis sakrālo sevis apzināšanos. Tāpēc mūsdienu jaunatnei ir ļoti jāuzrāda šī integrālā pieeja, ka cilvēks izzina sevi. Visi grib mīlestību. Tajā pašā reizē visi grib ar dažu pirkstiņu palīdzību to pasauli kustināt. Un tas būtībā nav pretrunā.

BUIĶIS: Atbilde ir apziņā. Kad lasīju šo vietu par Klibo Briedi, arī domāju, ka tā jāpiemin, un jūs abi to jau nocitējāt. Ja gribi to normāli saprast, tad ļoti uzmanīgi, reizi, divas, trīs, četras, vārds pa vārdam jālasa, ko šamanis ir teicis. Jo tās ir mūsdienu filozofu pērles. Daudzi pat nespēj to saprast. Tu brauc pa to līdzeno ceļu, smadzenes arī tā ļoti līgani šūpojas, un tu savas krokas vairs nemani, tu nespēj vairs normāli domāt un dzīvi normāli ieraudzīt.

LIA: Viņš jau pats arī turpina, ka zemapziņa, pat tā, ir ieccmentēta.

BUIĶIS: Jā. Un atceramies, ko mēs runājām tajā reizē, kad klāt bija medicīnas doktors Henriks Grigalinovičs, kurš skatījis Finka smadzenes. Viņš teica, ka pasaulē otras tādas vairs nav redzējis, kurām būtu bijis tik dziļš rievojums. Tatad Finkam pat smadzeņu…

KĻAVA: Anatomija.

BUIĶIS: …anatomija jau ir citāda. Tas ir tas, ko, pārtraucot Pēteri, teicu, ka viss ir apziņā. Kāda ir mūsu apziņa!

Atgādināšu, ko Ervins Lāslo, Staņislavs Grofs un Pīters Rasels''0 runāja pirms desmit gadiem par cilvēces nākotni. Šos cilvēkus esam sarunās pieminējuši vairākkārt. Lasītājam varbūt būs interesanti uzzināt, ka šai grāmatai priekšvārdu ir rakstījis Kens Vilbers, kura divas grāmatas izdotas arī latviešu valodā.

Tatad par šo trīs domātāju divu dienu sarunu. Ervins Lāslo formulē problēmu šādi: "Ļoti aktuāls ir šāds jautājums. Vai drīkstam turpināt šodienas dzīves stilu, neradot avārijas situācijas un krīzes un noliekot zem jautājuma zīmes visas pasaules labklājību (..). Baidos, ka jautājums vairs nav par to, vai mums jāmainās, bet gan par to, cik ātri un cik kvalitatīvi mēs mainīsimies (..). Mums jāpajautā sev, kur mēs atrodamies, kas mēs esam un kā mēs skatāmies uz pasauli un uz sevi (..). Lai mēs izdzīvotu un turpinātu savu attīstību, nenovedot sevi uz izmiršanu, mums jāpārskata savi priekšstati par Visumu, par cilvēku un par progresa un attīstības idejām." Un tad viņš ar lielu pārliecību sāka par šīm lietām runāt un rakstīt. Cilvēcei būs milzīgas problēmas, tas bija pirmais secinājums.

Vienā punktā viņi nonāca līdz zinātnei kopumā. Un tur bija tas ārkārtīgi smagais apvainojums zinātnes elitei, tiem, kas zinātnē ieņem atbildīgos amatus. Tie iet sabiedrībai pa priekšu, vicinādami šo vulgāro materiālisma karogu. Viņi nespēj šīs smalkās lietas saprast.

Lūk, ko saka Staņislavs Grofs: "Mūsu dienās situācija ir pasliktinājusies, tādēļ ka materiālistiskā zinātne pastiprinās ar savu dziļo, ideoloģisko iedarbību. Valdošais zinātniskais pasaules skats kaut kādā nozīmē uztur dzīves stratēģiju, kura balstās uz. individuālismu un sacensību garu, nevis uz sinerģiju un sadarbību. Darvinistiskā un Freida domāšanas kontekstā pilnīgi dabīgi, likumsakarīgi un pieņemami ir egoistisku viedokļu vadīta darbība uz citu rēķina. Acīmredzamas arī tālejošas ekoloģiskās vecās paradigmas sekas attiecībā uz dabu, par ko runāja Pīters un kuru pirmo reizi noformulēja Frānsiss Bēkons. 1a ir nesaudzīga dabas ekspluatācija, neatjaunojamo resursu izlaupīšana, apkārtējās vides globāla piesārņošana. Tādēļ mums nepieciešama jauna stratēģija, kura ļautu veikt tādu destruktīvu cilvēka darbības transformāciju kā nesaudzīga agresija un neapvaldīta iekāre, kā arī vispusēja tagad eksistējošās vērtību sistēmas pārskate un zinātnes pasaules uzskatu izmaiņa. Mūsu kultūrā, kurai ir raksturīga neiespējama, bieži nepamatota un nereālistiska zinātnes apjūsmošana, nevar pārvērtēt paradigmas maiņas svarīgumu."

Lāslo turpina: "Sten [Staņislav], jūs runājat par patlaban esošo zinātnes godināšanu, pie tam pieminot karteziānisma, bēkonisma un ņūtonisma pasaules skatu. Man šķiet, ka mēs kopjam pietāti pret pilnīgi no dzīves atpalikušu zinātni (..). Viena no grūtībām, lai attīstītu un izplatītu jaunu domāšanu, ir saistīta ar nepieciešamību stāvēt pretim dominējošam skatam uz pasauli, jo tiek runāts par zinātnes tehniskās elites pasaules skatu, tādēļ nepieciešami arī mūsu priekšstati par to, ko patiesībā mums saka zinātne (..). Daudzi pētnieki ir neticami konservatīvi, būtībā tikpat konservatīvi kā citi viņu kolēģi akadēmiskajā pasaulē. Tādēļ tas nav viegls uzdevums pārliecināt zinātniekus uzņemties atbildību par zināšanu nodošanu, kurām ir patiesa nozīme un kas atver jaunas perspektīvas. Tradicionālajā, konservatīvajā un stingrajā zinātnē nav nekā saprātīga, ir tikai matemātika un mērīšanas iekārtu rādījumi. Cilvēkus neuztrauc šo mērījumu jēga, ja tikai vienādojumi strādā un tiek regulāri salīdzināti ar novērojumu rezultātiem. Tada pieeja ir ne tikai novecojusi, tā ir bīstama. Par laimi, konservatīvisms neietekmē zinātnes novatorisko un radošo malu, kurā arī notiek lielākā daļa pārrāvumu. Tur mēs redzam atvērtību pret jaunām idejām, jaunam skatam uz pasauli un pat jaunu garīgumu."

Sākot ar to, ka cilvēki neapzinās, ka viņi kā bioloģiska rase kļuvusi naidīga visai pārējai pasaulei. Visu nīcina ārā. Sekas, protams, ir tādas, ka visa dzīvā pasaule, vēl jo vairāk, ja pieņem, kā to šodien dara zinātnieks Džeimss Lavloks (James Lovelock), ka Zeme ir dzīva būtne Gaija, ka viņa nepieļaus, ka visu pārējo iznīcina. Vairs neatceros, kurā darbā izlasīju, kā Džeimss Lavloks atgriežas pie šīs jau gadsimtus ilgās idejas. Viņš darbojās ar NASA pētījumiem, analizējot no pavadoņiem iegūtās fotogrāfijas, pie tam lielos daudzumos, dažādos gadalaikos: pavasarī, rudenī, vasarā un ziemā, un, salīdzinot attēlus, viņš ieraudzīja, kā Zeme elpo: skaidri redzams, ka dažos brīžos atmosfēras augstums samazinās (Zeme ieelpo, tad izelpo), kā mainās vulkānu aktivitāte un līdzīgas lietas.

Un arī šajāTalbota nodaļā, kad runa ir par nāvei tuvu pieredzi un Lielo sprādzienu. Ta viena rindkopa patiesībā ir ļoti skaista. Ja mēs skatāmies uz Lielo sprādzienu, vai ir bijis viens? Tads, kas visu mūsu pasauli veidojis un no kura Visums veidojās? īstu eksperimentālu pierādījumu nav. Tas ir tikai tā pieņemts.

KĻAVA: Bet viss noticis. Sitiet krustā!

BUIĶIS: Ta ir pieņemts. Un Talbots tajā pašā rindkopā turpina: bet, ja cilvēks runā par savu tuvās nāves pieredzi, klīnisko nāvi, tad izsmej.

KĻAVA: Redz nāvi ikdienā un izsmej. Neviens nav redzējis Lielo sprādzienu, bet saka: jā-ā-ā! Tas bija! Civilizācijas infantilisms! Nelamājot kolektīvo apziņu, es domāju, pozitīvais ir tas, ka grāmata integrē sevī pašu modernāko, plašāko paradigmu par realitāti.

BUIĶIS: Kādas desmit.

KĻAVA: Jā. "Hologrāfiskā Visuma" vērtība, manuprāt, ir tā, ka šie pasaulslavenie zinātnieki, Deivids Boms, kvantu fiziķis, kas pat ar Einšteinu īsti nesapratās, un Karls Pribrems, neirofiziologs, mēģinājuši definēt, kas ir realitāte. Viņu pētījumi un piecsimt zinātnieku refrēni interpretēti šajā grāmatā, kas ļoti sakrīt ar seno, viedo, svēto Skolotāju zināšanām. Kādreiz Majoros, kad satikāmies ar cilvēkiem un par to runājām, likās, ka mēs ar Andri esam ļoti vientuļi. Kā saucēja balss tuksnesī. Bet 2008. gadā žurnālā "New Scientist"[66] bija nopublicēts, ka zinātne tomēr atzīst, ka ir pieci pasaules lielākie jautājumi:

1.  Kas ir realitāte?

2.   Kas ir apziņa?

3.   Vai nākotne jau ir nolikta, tas ir, determinēta?

4.   Kāds būs nākotnes cilvēks, kāda būs nākotne?

5.  Vai ir dzīve pēc nāves?

Tie ir pasaules lielākie jautājumi. Es gribētu domāt, ka mūsu galvenais pienesums ir tas, lai cilvēki, kuri iepazīstas ar mūsu domām, mūsu uzskatiem un pārliecību, lai viņi apzinās šo nepieciešamību izzināt sevi. Svarīgi tas, ka tauta priecīgi, apzinīgi kopā virzās uz kaut kādu kosmiskās inteliģences pusi. Tas ir tas, kas nepieciešams mūsdienās. Svarīgi, ka šodien, šajā brīdī, kad jūs lasāt šos vārdus Ventspilī, Liepājā, Rīgā, Madonā, Jūrmalā, ik Latvijas vietā, ar šīm domām esam savienoti. Ar šo apzināšanos, ar patiesību meklējumiem. Tas ir tautas spēks. Tas, kas pašreiz ir vajadzīgs.

BUIĶIS: Jā. Es nobeigšu, ko sāku stāstīt par Lāslo, Grofa un Rasela dialogu. Es droši vien jums būšu apnicis ar šo grāmatu1 ', jo es viņu visai bieži mūsu sarunās citēju. Bet te ir tāda maza nianse. Grāmatas krievu tulkojums iznāca 2004. gada sākumā, un es viņu tūlīt nopirku. Es jau reiz teicu, ka 2002. gadā Jūrmalā notika ECMI (Eiropas konsorcija matemātikas izmantošanai industrijā)2 ' divgadu konference, kurai es biju priekšsēdētājs. Nākamā notika Kopenhāgenā, Dānijā, 2004. gadā. Mēs tikko bijām iestājušies Eiropas Savienībā, bet finansējums zinātnei bija palicis iepriekšējā līmenī. Vienīgā iespēja aizbraukt uz šo konferenci bija izmantot autobusu Eurolines, ar kuru braucām kādi četri matemātiķi. Taču tā ir pamatīga braukšana, ilgāk par diennakti, un, lai nebūtu garlaicīgi, es lasīšanai paņēmu līdzi minēto autoru grāmatu. Jums būtu interesanti paskatīties, kā tā ir apstrādāta ar flomāsteru! Lapas praktiski sarkanas.

Izejot cauri visām problēmām, kā cilvēcei būs, ar ko tā saskarsies (ko mēs pēdējos gadus jau arī redzam), beigās viņi runā par to, ko mēs varētu darīt, kas būtu tas svarīgākais, nonākot pie lielajiem zinātnes jautājumiem: kas ir domāšana un kas ir apziņa. Pīters Rasels saka: "Daudzi tūkstoši cilvēku dara to, kas pēc viņu izjūtas, ir pareizi. Un pareizu darbību arī ir ļoti daudz (..). Mēs katrs savu spēku ietvaros dodam ieguldījumu, un mūs atbalsta simti un tūkstoši citu cilvēku, kuri dara to, ko katrs uzskata par pareizu (..). Jo efektīvāk es daru savu personīgo darbu, jo vairāk tas paātrina izmaiņas, kuras notiek citos cilvēkos. Jo efektīvāk citi dara savu darbu, jo spēcīgāk tas ietekmē mani. Man kā rakstniekam viens no lielākajiem priekiem ir dzirdēt no citiem cilvēkiem, ka tas, ko esmu uzrakstījis savās grāmatās, ir radījis viņos dziļu iespaidu, ka tas viņiem ir bijis kā mozaīkas daļiņa, kura iegūlusies īstajā vietā (..). Mēs nevaram likt tam notikt, mēs varam atļaut tam realizēties. Spriežot pēc visa, to var darīt, veidojot pareizu iekšējo noskaņu, pareizu apziņas stāvokli (..) iespējams, tas ir pareizi arī kolektīvā līmenī. Jo augstāks ir mūsu vispārējais apziņas līmenis, jo lielāka iespējamība dažādiem negaidītiem brīnumiem. Mums var nebūt priekšstats par to, kādas būs izmaiņas un kad tās notiks, taču, rūpējoties par savu iekšējo labestību, mēs palielinām iespējas tām parādīties." Secinājums viens mums ir jātransformē sava apziņa.

Trijatā viņi spriež: "Bet mēs esam tikai trīs, mēs katrs varam tikai savu apziņu mainīt. Ko mēs varam izdarīt ar tiem miljardiem cilvēku, kas ir virs zemes?" Tas ir tas, Pēter, ko tu tikko pateici, ka jebkurš, vienalga, vai viņš būtu Rīgā vai Madonā, laukos vai pilsētās, katrs, kas mēs mainām savu apziņu, darām lielo, kopējo cilvēces darbu. Tas ir tas, kas cilvēci kopumā var glābt. Ka mēs to sapņu pasauli, kurā tagad dzīvojam, padarām par reālo pasauli. Ka nebraucam vairs pa to buldozera nogludināto ceļu, bet mēs ejam kājiņām, kā pagājušās ziemās tajā lielajā sniegā gājām. Kad ar mašīnu vairs nevar, tad tu apzinies, kāpēc tu virs zemes vispār esi.

LIA: Vēl viens citāts no Havaju salu šamaņiem: "It viss Visumā savienots bezgalīgā mijiedarbībā, un šo vienotību varētu uztvert kā tiklu. Paši sevi saredzot šī tīkla centrā, tādējādi spēj ietekmēt jebkuru citu Visuma daļu." Būtu jauki, ja mēs spētu ietekmēt kaut vai Latviju.

KĻAVA: Tas ir tas, ko tu, Andri, vienmēr citē, par Māras šūpulīti.

BUIĶIS: Pilna Māras istabiņa,/ Simtu mazu šūpulīšu,/ Kā to vienu kustināja,/ Visi līdzi kustējās…

KĻAVA: Latvieši zināja to pašu, ko senā Indija zināja pirms 5000 gadiem. Visumu salīdzināja ar leģendāro pērļu tīmekli, kas nokarājas pār Dieva Indras pili. Un tas izkārtots tā, ka, skatoties uz vienu pērli, saredzi, ka tajā atspoguļojas visas pārējās. Katrs objekts pasaulē nav tikai viņš pats, bet iesaista arī kādu citu objektu, faktiski, arī itin visu pārējo. Un te svarīgi, ko jūs gribat? Mums ir jāvienojas. Bet svarīgi, par ko mēs visi vienojamies, svarīga sinhronizācija. Vajadzīga viena frekvence, kad visi uzgriež vienu radio.

Amerikāņu zinātnieki ar speciālām aparatūrām pētījuši, kas notiek pasaulē, kad ir miljonu cilvēku kolektīvās apziņas saslēgums. Piemēram, princeses Diānas bērēs, Mātes Terēzes bērēs, pasaules hokeja un citos sporta čempionātos, kad tiek saslēgtas kopā miljardu smadzenes, kas vienlaicīgi pārdzīvo vienu efektu. Kas notiek ar telpas elektromagnētiskajiem stāvokļiem? Kā uz to reaģē psihes psihomorfoloģiskie lauki, un kas tiem, kas to pēta (specdienestiem), šajā brīdī jāizdara, lai miljardus cilvēku ietekmētu. Ta, kā viņi grib. Brīdī, kad šie miljardi cilvēku ir atkailināti, vāji un neapzinīgi, kad viņi pēkšņi skatās: jā, bēres… Tajā brīdī cilvēce neapzināti ir ļoti neaizsargāta. Tāpēc nav nekas bīstamāks un svētāks par apzinīgu dieveilvēku uz Zemes.

BUIĶIS: Indiešu filozofi vēsta, ja mēs pieņemam, ka Dievs ir, tad katrs mēs esam tas punkts, tā riņķa centrs, no kurienes…

KĻAVA: Mikrosistēma.

BUIĶIS: Jā, mikrosistēma.

KĻAVA: Mikrodievs.

BUIĶIS: To riņķa līniju, kur būtu Dievs, to mēs neredzam, tā ir kaut kur ļoti tālu. Dievs tā ir bezgalība. Ar savu racionālo prātu, ar savām smadzenēm mēs nespējam to īsti aptvert.

Te būtu vieta vēlreiz atgādināt Drunvalo Melhisedeku.3 ' Bez jau iepriekš pieminētās grāmatas "Gaismas čūska" viņam ir vairākas citas grāmatas. Viena no viņa pirmajām grāmatām, kuru es lasīju pirms desmit gadiem, 2002. gadā, bija krievu tulkojums viņa divu sējumu grāmatai "Dzīvības zieda senais noslēpums".4) Ievadā autors skaidri pasaka, ka viņu kopš 1971. gada apciemo divi eņģeļi, kuri daudz ko pastāsta un dod padomus viņa turpmākai rīcībai. Jāsaka atklāti, ka abus sējumus pat neesmu līdz galam izlasījis, tikai pirmo esmu lasījis un izsvītrojis kārtīgi, jo tas ir viņa pasaulē pazīstamo semināru "Dzīvības zieds" literāra apstrāde. Patiesību sakot, daudzi citi autori ir paņēmuši idejas no Melhisedcka un no tā uztaisījuši savu grāmatu ar literāriem izpušķojumiem. Drunvalo Melhisedeks jau pieminēts Bībelē. Diemžēl man tagad bibliotēka ir daļēji Rīgā, daļēji Engurē, neatradu angļu izdevumu, kurā ir atsauces uz vārdu un attiecīgā vieta Bībelē norādīta. Zinu tikai, ka arī Latvijā Imantu Ziedoni sauc par mūsu Melhisedeku.

Atgriežoties pie Melhisedeka grāmatas, varu tikai apstiprināt, ka tur ir bagātīgs materiāls, kurš ir visai precīzi un interesanti aprakstīts. Grāmatas lappuses malās ir atstāta vieta, kur atkārtotos izdevumos var pierakstīt jaunus, interesantus faktus. Vienas no pirmajām piezīmēm attiecas uz pirmās grāmatas lasītājiem labi zināmo tēmu par Bībeles kodu, autors ir Mihails Drosņins.5) Kā raksta Melhisedeks, citēju: "Šī grāmata, kad tā kļūs zināma plašam ļaužu lokam, ietekmēs cilvēku apziņu un tā lielā mērā noraidīs mūsu sajūtu par atšķirtību no Dieva. Doktors Elija Ripss, Izraēlas matemātiķis, atklāja, ka ebreju Bībelē ir ieslēpts ļoti sarežģīts datora kods. Šis atklājums tika pārbaudīts Jēlas un Harvarda universitātēs un pat Pentagonā, un viņi visi apstiprināja, ka tā ir taisnība (..). Precīza informācija par Jūsu dzimšanu un Jūsu nāvi (nākotnē), kā arī informācija par Jūsu dzīves notikumiem jau ir ierakstīta Bībelē. Tas izskatās šokējoši, bet tā tas ir. Izlasiet Drosņina grāmatu paši. Vai tā nav tā "slepenā grāmata", par kuru Bībelē teikts, ka tā ir noslēpta un netiks atklāta līdz "laiku galam"? Saskaņā ar maiju kalendāru, mēs ieejam "laiku galā"."

Tajā paša lappusē ir dzeja sanskritā: "Ai, Dievs (Krišna), iesvaidīts ar piena sievu jogurtu. Ai, kritušo glābējs, ai, Šivas skolotāj, lūdzu, aizsargā mani." Atvainojos par brīvu tulkojumu, bet šā dzejojuma jēga ir citā veidā. Pēc gadiem pētnieki atklāja, ka katrai no sanskrita skaņām var piekārtot ciparus no 0 līdz 9. Pēc tam, kad tos piemēroja minētajām vārsmām, tika iegūts decimāldaļskaitlis: 0,3141592653589793238462643383279. Atcerieties Zlobina formulu? Šis skaitlis nav nekas cits kā "pī", dalīts ar 10, kam pareizi ir 32 cipari! Atgādinu, ka skaitlis "pī" ir iracionāls, tas ir bezgalīga ciparu virkne, kuri grupām neatkārtojas.

LIA: Senie grieķi gan to zinājuši, ka "Dievs ir aplis, kura centrs ir visur, bet tā riņķa līnijas nav nekur". Un viņi nav vienīgie. "Hologrāfiskā

Visuma" 9. nodaļā arī Talbots min, ka daudzas senās tradīcijas apgalvo, ka cilvēces izcelsme nav Zeme, ka mēs esam nākuši no Dieva. Un, ja vēlamies, varētu tur atgriezties…

KĻAVA: Izraēlas-Libānas kara laikā zinātnieki eksperimentēja: cilvēki ar speciālām tehnoloģijām sāka meditēt par mieru. Izrādās, lai ietekmētu kādas teritorijas, valsts psihiskos modeļus vai emocionālās nostājas, vajag simts cilvēkus no miljona. Tatad Latvijai pietiek ar divsimt cilvēkiem, kuri sinhroni meditētu un nomierinātu savas smadzenes līdz alfa ritmam. Un šajā miera stāvoklī, kad sirds ģenerē un smadzenes sinhronizējas, tiek ģenerēts stāvoklis Mīlestība un Miers. Tajā brīdī šie divsimt ir tā svira, ar ko tiek kustināta pasaules telpa. Pasaulē kopā vajadzīgi kādi 8 tūkstoši, lai panāktu tādu sinhronizāciju, kur pēkšņi… transformē atmosfēru! Vai, iedomājies, transformē Daugavā kvalitatīvu ūdeni! Vajadzīgas šīs kvalitatīvās, jaunās zināšanas. Kur cilvēks ir ieinteresēts personīgi. Un arī tas it kā neapzinīgais, sliktais saprot, ka izeja ir tikai uz augšu!

LIA: Latvijā šādu cilvēku ir daudz vairāk. Mūsu tikšanās vakaros Majoros bieži bija turpat divsimt cilvēku.

BUIĶIS: Jā, turpinot Pētera domu, 11. novembrī, tas ir 11.11, no rīta 11.11 jeb vakarā 23.11 cilvēki visā pasaulē meditēja par Gaismu, par Gaismas būtnēm. Cilvēces mērogā tas jau pavīd.

KĻAVA: Tas notiek, vadīti un apzināti.

BUIĶIS: Ja runājam par savu valsti, tā mums ir tuvākā, par to mēs visvairāk pārdzīvojam. Ja divsimt cilvēki šobrīd lasa mūsu domas un nolemj katru dienu pameditēt, ejot gulēt, vienu brīdi pasēdēt mierīgi… Tur nevajag nekādas tehnikas. Vienkārši noskaņo sevi aizver acis un kaut vai pats paliec gaišs. Un, ja pats paliec gaišāks, tu jau šo gaismu raidi arī citiem. Iedomājies no debesīm nāk gaismas stars, un tu viņu laid pa Latviju… Ta būtu milzīga lieta! Milzīgs spēks! Jo Latvijā cilvēki, to esmu teicis daudzkārt un arī tu, Pēter…

KĻAVA: …ir ļoti izglītoti. Un ļoti saprot to, par ko mēs runājam.

BUIĶIS: Viņiem ir sirds-apziņa! Par to vēsta visas mūsu tautasdziesmas, teikas par Latviju…

KĻAVA: Esmu pārliecināts: cik esmu bijis pasaulē, Latvijā ir visskaistākie, visgudrākie, visviedākie cilvēki. Tas varbūt daudziem tā neliekas, bet proporcionāli tik mazai teritorijai ir tik daudz gudru seju, tik daudz lielu siržu! Ta ir liela laime, ka neesam Rietumi, kuros, man liekas, jau ir…

BUIĶIS: Patērētāju sabiedrība!

KĻAVA: Te ir sintēze. Latvijā ir tā iespēja, ka strādā sirds un smadzenes. Es ļoti uzticos jaunajai paaudzei. Kaut vai šis "Hologrāfiskais Visums"! Zinu, ka to lasījuši tūkstošiem jauniešu. Svarīgi atgādināt: kā tavā galvā, tavā apziņā tā ari dzīvē.

LIA: Ne velti Latvijā jau otro reizi notika Kryon seminārs, starp citu, tieši 2011. gada Lieldienās. Atbildot uz jautājumu, kāpēc tieši Latvija,

Starptautiskā konferencē Kairā, Ēģiptē, 2007. gada decembrī, piedaloties ar plenāra referātu

Krajons ar sava vēstītāja Li Kerola starpniecību atbildēja: "Domāju, ka viens no galvenajiem un spēcīgākajiem čenelingiem notika Rīgā, 15. martā, 2009. gadā. Klausītāju enerģija tajā brīdī bija brīnišķīga. Tas norādīja uz šejienes dziļo interesi par Krajona vēstījumiem. Šis čenelings atspoguļots 12. grāmatā par 12 DNS līmeņiem. Baltija ir pilna ar vecām, pieredzējušām dvēselēm, kuras pamostas. 1a ir mana ģimene, un man šeit jāatgriežas."6 ' Šis vēstījums jau nāk no Visuma, ka visam jāturpinās šeit, ka šāda informācija vajadzīga tieši mums. Kopā ar Lī Kerolu šajā seminārā bija arī Zemes kanāla vēstītāja Pepera Luisa no Amerikas, Pegija Dubro, cilvēka elektromagnētiskā lauka balansēšanas tehnikas autore, doktors Tods Ovokaitis, DNS pētnieks. Profesors atradis iespēju, kā var dziedināt ar gaismu. Viņš izgudrojis īpašu lāzeru, kas strādā laikā. Ovokaitis atklājis arī to, kā cilvēks caur skaņu var sevi dziedināt pats ar 16 līmeņu toņiem. Un komponists Roberts Koksons, Krajona vēstījumu mūzikas autors. Neiztrūkstošs šajos semināros, praktiski piedalījies visos čenelingos kopā ar Lī Kerolu, no pašiem sākumiem. Tieši esot šajos čenelingos, Koksonā atvēries šis kanāls, kā var dziedināties arī caur mūziku.

"Sieva ar savu vīru nodarbojas ar biznesu. Viņa jūt, ka tas nav īsti tas, kas viņai patiešām nepieciešams, un kādu nakti daudz raud un lūdz Dievu viņai palīdzēt. Aizmiegot sapnī viņa ierauga sevi, spēlējot arfu. No rīta viņa to izstāsta savam vīram, un, būdams ar gudru sirdi, viņš nopērk sievai arfu un pats uz ģitāras pavada. Mūzika ir ļoti mierīga un gaiša. Esmu strādājis šīs mūzikas pavadījumā, tā patiesi palīdz būt labā noskaņojumā."

Un vēl gribētu atgādināt zīmīgus, Latvijai veltītus Krajona vārdus: "Ja kāda tauta ir savā valodā izdevusi manas grāmatas, tas liecina, ka šī

Pie Heopsa piramīdas konferences laikā 2007. gada decembri

tauta ir svētīta no Gaismas spēku puses un, protams, arī no manis. 1a ir kā zīme, kā simbols, ka jūsu dzimtajā valodā ir tapusi manu vēstījumu grāmata. Sargiet savu tautas dvēseles tīrību, un jūs pieredzēsiet vēl daudzus brīnumus, kurus jūs varēsiet aptvert tikai tad, ja paraudzīsities uz notikumiem jūsu tautā un salīdzināsit ar tiem notikumiem, kuri notiks citās tautās uz planētas kopumā. Tādējādi jūs sapratīsit, cik ļoti mēs jūs mīlam kā tautu un kā katru cilvēku atsevišķi."

BUIĶIS: Jā, Krajons devis speciālu vēstījumu Latvijai arī 2010. gada 18. novembrī. Cerīgs, labs vēstījums.

LIA: Tas bija lasāms 2011. gada žurnāla "Mistērija" janvāra numurā. Pavisam īss fragments: "Ta kā Latvijas tauta šobrīd karmiski veic savu enerģiju atstrādi caur padziļināto krīzi ne tikai ekonomikā, bet arī politikā, izglītībā, medicīnā, pārvaldes aparātā utt., tad šobrīd nav paredzēts papildus smagums tās pleciem ar dažādām kataklizmām, piemēram, HES un tiltu sabrukšanu, zemestrīcēm vai milzīgiem, postošiem plūdiem. Tie būs citās valstīs. Jūs savu karmu atstrādājat caur šo krīzi."

Turpinājumā Krajona doma, kāda plašsaziņas līdzekļos parādās pirmo reizi: "Nav īsti pareizi, ka Latvijas tautas daļa, kurai bija jāatstrādā karmiskie parādi Latvijā, aizbēgusi uz citām valstīm (Angliju, Īriju, Norvēģiju, Somiju utt.). Šiem cilvēkiem karmas atstrāde notiks, tikai jau ar tajā valstī raksturīgajiem instrumentiem (vardarbību, atkarībām, tukšuma sajūtu, pat bezcerību). Nopelnītā nauda ne vienmēr spēs glābt no dvēseles tukšuma."

Turpinot par nodaļu "Atgriešanās sapņu laikā", tajā tiek runāts, ka Visumā pastāv dziļāks kārtības līmenis. Dziļāks nekā uz Zemes, kur, kā Gēte rakstīja: "Ne rūpes, ne raizes var jaukt to, kas rit,/ Tas tevi tik mūžam no līdzsvara sit…" Viss vienalga notiks tā, kā tam ir jānotiek.

BLUĶIS: Sinerģētikā visas šīs lietas pēta, taču dziļākā līmeni mēs līdz galam to neapzināmies. Bradena grāmatā par dievišķo matrici viela kā tāda nepastāv. 1a pastāv tikai tāpēc, ka ir kāds prāts. Un otrajā grāmatā viņš raksta par to, ka atvaļinājuma laikā Tibetas klosterī ticies ar vienu no vadošajiem mūkiem un jautājis viņam, kas ir vislielākais spēks.

Citēju Bradcnu: "Kādā klosterī es mūkam pajautāju: "Kurš spēks jūsu tradīcijā savieno it visu Visumā?" Viņš atbildēja ar vienu vienīgu vārdu. Nospriedu, ka tulkojumā gadījusies kļūda, un palūdzu tulkam pajautāt vēlreiz. Atskanēja tas pat vārds: "Līdzjūtība." Es teicu: "Kā tad ir vai līdzjūtība ir dabas spēks, kas savieno visu Visumā, vai tā ir pieredze mūsu sirdīs?" Kad tulks bija pārliecinājies, vai precīzi sapratis manu jautājumu, viņš atkal atbildēja ar vienu vārdu: "Jā."" Pēc šīs gudrās mūka atbildes seko ļoti gudrais Bradena nākamais jautājums: "Vai tas ir kaut kāds ārējs, kosmiskais spēks, vai tas ir spēks, kas nāk no mūsu sirds?" Tulks vēlreiz precizē jautājumu, un mūks vienkārši atbild jā. Te ir vismaz divas lietas.

LIA: Gan, gan.

KĻAVA: Viņš teica abi. Gan, gan.

BUIĶIS: Jā. Visumā un sirdī. Viss iet caur mūsu sirdīm. Ja tajā ir līdzjūtība un mīlestība pret citiem, tad tas ir ceļš gan tev pašam, gan pārējiem uz priekšu.

BUIĶIS: Visi to grib, bet neviens nedara pietiekoši, lai tā notiktu.

LIA: Kāpēc? Vai tas tiešām ir tik grūti?

KĻAVA: Tāpēc ka eksistenciālais paradokss, kādā veidā mēs neapzināmies to, kas ir vienkārši novedis šo dievišķo prātu pie šīs koncepcijas: ka vienīgā realitāte ir tas, ko tu redzi, dzirdi, paod, paņem rokā un apēd. Un šis prāta afekts, kas tik šausmīgi to visu grib, nabadziņš nesaprot, ka tas ir viņa paša atspulgs. Rīgā vai pasaulē, kad tā vienkārši ieskatās cilvēku acīs, reti tu redzi, ka viņš kaut reizi dzīvē ir apsēdies, ieskatījies savā prātā un meditējis. Tas uzreiz redzams. Ja cilvēks kaut piecas minūtes ir apsēdies, vienkārši mēģinājis iedziļināties, kas ir apziņa vai kas ir prāts, viņa seja momentā izmainās. Tas nozīmē, ka cilvēks uz mazu brīdi aizdomājies, kas es esmu, kā viss notiek, kas ir realitāte. Tas paradokss jau ir tāds (runāju uzreiz, tādās augstākās zināšanās), ka tā pati prāta daba, kurā mēs esam sevi novietojuši, savu es, savu ego, tas jau kā tāds nepastāv. To jau teikuši gan Nilss Bors, gan Planks[67], gan Deivids Boms. Būtībā tā ir tīrā tukšuma gaisma, kurai neko nevajag, kura tikai atspoguļo. Bet viņa, nabadzīte, domā, ka viņai to visu vajag, vajag, vajag… Viss jau beigās tāpat jāpamet. Tas pat nav šahs, tā ir visprimitīvākā dambrete.

LI A: Citēju Talbotu, tibetiešu jogs Milarepa[68] ir pārliecināts, ka iemesls, kāpēc mēs nespējam uztvert tukšumu kā tādu, ir mūsu zemapziņā, kas ir par daudz iecementēta savos aizspriedumos.

KĻAVA: Cilvēks neatpazīst To, un tikko viņš sāk atpazīt, iestājas līdzsvars. Vajag apģērbties, vajag paēst, vajag, protams, pildspalvu utt., bet tas ir par tik, par cik. Bet tā eksistence nav sabojāta, tā nav saliekta. Ir harmonija: kas ir augšā ir apakšā. Vienīgā diagnoze cilvēks nepazīst sevi, savu pirmatnējo stāvokli. Ja viņš mazliet sāk to iepazīt, iestājas līdzsvars. Tas līdzsvars, par ko runā zinātnieki. Smadzenes nostājas alfa ritmā, par ko esam runājuši, ari šeit ar profesoru Albertu Aldersonu. Alfa ritms ir ļoti sinhrons Sūmaņa9 '1 zemes frekvencēm, iestājas elektromagnētisks smadzeņu un Zemes lauka Saules sistēmā līdzsvars. Dzīvi nevar noliegt, bet nevajag to arī šausmīgi pieņemt. Te ir tas: "Lai notiek, Tēvs, kā tam jānotiek." Bet es tajā visā esmu līdzapzinīgs piedzīvotājs, pārdzīvotājs, kā transformators. Tāpēc arī Talbota grāmatas pēdējā nodaļā ir tik svarīgi, arī filma "Matriks" par to runā, ari Jēzus Kristus teica: tad, kad tas dēls paliek gudrs (apmēram tā), tad arī tēvs nodod viņam visas lietas. Tad viņš dara ar mani kopā. Sākumā, līdz divpadsmit gadiem, tu savu dēlu mašīnā sēdini uz aizmugurējā sēdeklīša, tad sēdini viņu sev jau blakus, pēc tam dod, lai viņš pats stūrē. Mēs esam pašreiz bagāžniekā. Apsviluši. Tads mums, civilizācijai, tas līmenis. Jānosēžas un vismaz jāsaprot, kas brauc, kā brauc un uz kurieni brauc.

BUIĶIS: Tu pieminēji Sūmaņa frekvenci. Pēdējie pētījumi saka, ka šī konstante pēdējo gadu laikā būtiski mainījusies, ir jau 10, 11 herci. Tas nozīmē, ka notiek tas, par ko visu laiku tiek runāts, par ko Vanga runāja, Keisijs…

KĻAVA: Zemei tiek mainīts spriegums.

BUIĶIS: Jā, mēs dzīvojam laikā, kad ļoti būtiska loma ir tam, kāda ir mūsu apziņa. Ārējā pasaulē jau notiek ļoti būtiskas izmaiņas.

LIA: Pat uz Saules notiek sprādzieni.

BUIĶIS: Arī tas. Par ko NASA runā, Amerikas Astronautikas biedrība. Ļoti interesanti, runājot par izvirdumu uz Saules: viņi pēkšņi piemin 2012. gadu. Lai gan no šī viena sprādziena attiecībā uz šo gadu nekas neizriet. Tas liecina par to, ko esam runājuši vairākkārt, ka ir divi līmeņi. Viens, ko zina valdība un pasaules vadošie zinātnieki, otrs, kas tiek dots plašai publikai. Un te ir tas jautājums, nezinot šo plašāko informāciju ko mēs varam darīt? Sirds apziņa, smadzeņu transformācija, apziņas maiņa ar to mēs attīstām sevi un glābjam visu cilvēci.

KĻAVA: Latvijai abi gali vaļā, gan Rietumu, gan Austrumu. Tāpēc varbūt ir tik grūti. Tajā pašā reizē tieši grūtības nosaka attīstību. Pastāv multipotencialitāte. Deivids Boms domāja: pa lielam Dievam ir vienalga, kāpēc 75 procenti pareģojumu piepildās un 25 procenti nepiepildās. Pie Dieva, augstākās organizācijas līmenī, notiek informācijas izmaiņas. Tu vari iet taisni vai vienu solīti pa labi. Tapat tu iesi tur, kur tu ej. Bet šīs iespējamības robežas pastāv atkarībā no šīs it kā brīvās gribas. Nevis brīvā griba egocentriski, bet griba, kas tiek apzināta caur meditāciju ar Augstāko kārtības līmeni. Un tad, iespējams, arī notiek šīs izmaiņas, kas pašreiz notiek. Bet redz, ka tas var arī nenotikt, 'lapēc ir svarīgi tajā apziņā, pārstāvniecība katrā šajā mikrorobotā, kas ir dievišķais cilvēks, ka ir iespējama šī transformācija, šī sintēze. Ka mēs apzinīgi ejam uz šo sadarbību ar Dievu vai ar Informācijas lauku, ar Kosmosu, Kosmisko Apziņu vai ar Kristu, vienalga, kā to sauc. Tas pirmais, tas sakabes mehānisms, tas password, vai kādā veidā mēs pasaucam mamma vai tēti, tās ir paroles, kādās mēs komunicējam. Tas/1&, Dievsl kā Senžermēns95 teica tajā alķīmijas kursā: "Ja tu gribi kaut ko sākt veidot, tev jāpasaka pirmais teikums "Dievs Tēvs, lai top Tava gaisma!"." Un šajā teikumā "Dievs Tēvs, lai top Tava gaisma!" viņa tiek aktivizēta. To redz gaišreģi, to redz auru spektometri utt. Tajā brīdī iespējama šī jaunā sintēze.

LIA: Jūs abi atkārtoti, arī šodien, pieminat meditāciju un lūgšanu spēku. Kā jūs vērtējat lūgšanu spēku? Un vai arī jūsu dzīvē lūgšana ir jums palīdzējusi?

BUIĶIS: Tie ir ļoti nopietni un dziļi jautājumi. Es arī tagad katru vakaru, ejot gulēt, nodzēšu gaismu, meditēju. Šai grūtajā situācijā, kad Latvijai klājas tik smagi, tik tiešām, kā mazs bērns. Vai kā tu, Pēter, teici par Senžermēnu, kad sāk, piesauc Dieva vārdu un lūdz. Viņa vārdā. Un tad jau viss strādā. Patiesībā tas ir galvenais. Pirmais, ka tev jāapzinās to, ka neesi viens, ka ir kādi Augstāki spēki. Un tu vari savā dzīvē desmitiem un simtiem reižu pārliecināties, ka ar savu prātu un savu gribēšanu ir par maz. Vienmēr kaut kas notiek, kā tu neesi plānojis. Ja tu nepaļausies uz kaut ko lielāku, tev ir grūti. Pirmais pārvarēt savu lepnību! Es jaunībā arī tai esmu gājis cauri. Mamma bija ļoti ticīga, bet es tajā laikā nevarēju to pieņemt. Vēlāk tāpat caur savu dzīvi, savām grūtībām tu pie tā nonāc. Ka tu savā prātā vari iedomāties, ka esi pats gudrākais, bet tāpat ieraugi, ka nekā nevari izdarīt.

2011. gads Latvijai varētu būt lūzuma gads uz labāku dzīvi tieši garīgā nozīmē. Mēs sākam šo zemi un šo valsti mīlēt. Ta ir mana dzimtene, te mans tēvs un vectēvs, un vecvectēvs, visi dzīvojuši. Māte, viņas tēvs un vectēvs, katrs caur savu pieredzi. Tas ir tas, ko varu novēlēt, lai katrs atrod savu vietiņu, savu ceļu, kā viņš nāk no pagātnes un ko grib aiznest nākotnei. Kas būs viņa bērniem, un kas tālāk būs Latvijai.

Es jaunībā tomēr biju ļoti nenopietns attiecībā pret savu dzimtu. Mūsu bērnība, visiem trim brāļiem, pagāja Staļina periodā ar visām izsūtīšanām un kolhozu dibināšanu. Tevs, zinādams, ka mēs bērnībā varam izpļāpāties, neko daudz par savām dzīves gaitām nestāstīja. Taču reižu reizēm kādos ģimenes svētkos pastāstīja par Pirmā pasaules kara laiku un savu vecāko brāli Jāni, kā tēvs bija bijis Nāves salā un kā viņa brālis palīdzējis kara dienestā. Man bija interesanti, taču pietrūka prāta šos tēva stāstus sīki pierakstīt. Tad ir tā briesmīgā diena, kad tēvs 1983. gadā nomirst. Un tad nu vairs nekā, dzīves steigā tas viss ir zudis.

Nesen mana kundze Margarita intcrnetā atrada tēva brāļa, Lāčplēša ordeņa kavaliera biogrāfiju. Lasot to, daudz sasaistījās ar tēva stāstīto. To saku jaunajiem, ja jums vecāki kaut ko stāsta par savu dzīvi, to stingri paturiet atmiņā, pierakstiet. Citādi vēlāk būs ļoti žēl. Lūk, te par manu tēva brāli, manu onkuli. Mans tēvs bija divus gadus jaunāks, dzimis 1898. gada 24. decembrī, Ziemassvētkos.

Buiķis Jānis Andreja dēls, dzimis 1896. gada 6. septembrī Biržu pagastā, zemkopis. 4. Valmieras kājnieku pulka seržants. Ordenis piešķirts 1920. gadā. "No 1916. gada dienējis 7. Bauskas latviešu strēlnieku bataljonā. Piedalījies kaujās pie Ložmetējkalna un citur. Apbalvots ar Jura krustu. Dienestu beidzis 1917. gadā. 1919. gada 3. janvārī mobilizēts Sarkanajā armijā, to atstājis 1919. gada maijā atkāpšanās laikā. Latvijas armijā iesaukts 1919. gada 20. jūnijā Madonā. Piedalījies kaujās pret bermontiešiem, paaugstināts par seržantu. 1919. gada 20. novembrī, ar kauju šķērsojot Lielupi, Buiķis pirmais metās triecienā ienaidnieka nocietinājumiem. Pateicoties Buiķa drosmei, šajā uzbrukumā mūsējiem izdevās ieņemt Grāvendāles pili. Šajā kaujā pats tika smagi ievainots. Personiski nošāva divus vācu virsniekus. Pēc ievainojuma armijā vairs nav atgriezies. Piešķirta jaunsaimniecība Madonas apriņķa Oļu pagasta Alejās, kur saimniekojis līdz savai nāvei 1947. gadā."

KĻAVA: No savas puses varētu teikt, ka lūgšana, tas ir kā internets ar Dievu, varbūt lai jaunā paaudze uzreiz saprot. Mēs visu laiku esam savā aprobežotajā mājas lapā, ko mēs radām savā prātā. Bet iziet pie Dieva uz kanālu, ja tā var izteikties, iziet tādā Google'"', kur ir viss, es runāju tādā līdzībā. Jāveic kustības, kad tu tur izej, jāuzraksta. Tapat redzot un pētot, un lasot, tieši tajā pašā reanimācijā, kur es strādāju, pārsvarā cilvēki lūdz no prāta ātri, ātri, ātri… Kad ir problēmas, lūdz, un tiešām nekas nenotiek. Ir tādi interesanti amerikāņu pētījumi, ari angļu un vācu. Bet tās mammas un tēti, kurus es personīgi esmu redzējis un pazīstu…

96 Google misija ir sniegt labākās meklēšanas iespējas intcrnetā, padarot pasaules informāciju visiem pieejamu un lietojamu; pasaules lielākās meklēšanas sistēmas attīstītājs, piedāvā ātrāko un visvieglāko ceļu informācijas atrašanai tīmeklī; lietojot vairāk nekā 1,3 biljonus tīmekļa lapu, piegādā atbilstošus rezultātus lietotājiem visā pasaulē parasti ātrāk nekā pussekundē; šodien apkalpo vairāk nekā 100 miljonus meklējumus dienā.

Atceros vienu mammīti, viņa pati bija stāvoklī, astotajā mēnesī. Bērniņš inficējās ar ļoti retu vīrusu, viņam paralizējās visa nervu sistēma, nevarēja ne staigāt, ne runāt, viņš tika mākslīgi elpināts. Un māte sēdēja pie viņa gultiņas astotajā mēnesī, viņai nenobira neviena asara. Vienkārši klusu sēdēja, klusu lasīja pasakas un tā lēni, līgani šūpojās. Viņa producēja no sevis neiedomājamu miera enerģiju. Protams, viņa glāstīja, bučoja to bērnu, tai mierā viņa kaut ko ļoti darīja. Tai mierā viņa atdevās Dievam.

Iapēc lūgšana ir tad, kad prāts nomirst un ir atdošanās Dievam. Un Dievs jau zina, ko tu zemapziņā gribi. Un tad notiek tie lielie brīnumi, kad ir šī pilnīgā sava es pazaudēšana. Jo prāts lūdzas prātam, matērija lūdzas matērijai. Bet matērijai ir jāapklust un jāpiedzīvo tas klusums. Tīrā, smalkā, iekšējā Gaisma. Un, ja tad domās dziļā pazemībā tiek noformulēts, kā tu gribi, ko tu gribi, tas sāk veidoties.

Es esmu tādas mammas daudzas redzējis. Viņām pieminekļi jāuzceļ. Ta ir īstā lūgšana. Ļoti konkrēta. Bet vispirms sevi jāievada šajā stāvoklī, tas nav ar prātu. 'Iapēc ļoti daudzas lūgšanas piepildās un ļoti daudzas nepiepildās. Arī tas ir jāmācās lūgt. Kādreiz tas ir spontāni, bet lūgšanai jābūt ļoti precīzai, no ļoti precīza stāvokļa. Varbūt cilvēkam vienai lūgšanai jāgatavojas veselu mēnesi. Precīzais darbs, kas arī notiks, tā nav ikdienas paviršība.

LIA: Maikla Talbota grāmatas "Hologrāfiskais Visums", kurai veltītas visas mūsu sarunas, pēdējais teikums ir šāds: "(..) mēs vēl tikai mācāmies, kā pārdzīvot bezgalību." Jūs abi Zodiaka cikla garumā esat devuši gaismu arī man. Šajā spirāles lokā mēs beidzam. Paldies jums par gaišumu, ko esat

Senču dzimtenē Grieķijā Akropolē, Atēnās

devuši visiem, kuriem bijis lemts jūs dzirdēt, ar jums tikties. Lai šīs gaismas nekad, nekad nepietrūktu. Kaut mūsu ceļi dzīvē krustotos arī uz priekšu!

ABI: Paldies.

KĻAVA: Gribu novēlēt visiem praktisko mīlestību. Mīlēt Dievu, mīlēt cilvēkus ir visgrūtāk. Mīlestība sākas ar cilvēka noglāstīšanu. Lai cilvēks atļautos kādu noglāstīt… tas ir vairāk nekā vārdi. Noglāstīt, mazliet piespiest pie sevis un… vienkārši noglāstīt vēlreiz.

LIA: Paldies. Es ļoti ceru, ka cilvēkiem dzīve kļūs kaut nedaudz gaišāka. Katra jauna diena tiks sākta ar labām domām: "Dievs Tēvs, lai top Tava gaisma!" Savukārt vakarā garīga sevis sakārtošana un paldies par iespēju šo dienu nodzīvot.

Šī cikla izskaņā lūgšana, kuru skaitot, simtiem tūkstošiem cilvēku visā pasaulē piedzīvojuši brīnumus, es tajā skaitā. Tas īpašo nozīmi var ievērot, jau meklējot šo rakstu vietu Bībelē: lūgšana atrodas Israēla ciltsrakstu grāmatā, kas aizņem pavisam deviņas nodaļas un pašā vidū, starp visu paaudžu pēcnācējiem, tikai vienā vietā ir pravieša Jabeca lūgšana.

"Jabecs bija vairāk godāts par saviem brāļiem; un viņa māte bija nosaukusi viņu vārdā Jabecs, sacīdama: "Es viņu esmu sāpēs dzemdējusi." Un Jabecs piesauca Dievu, sacīdams: "Kaut Tu mani svētīdams svētītu un paplašinātu manas robežas, un kaut Tava roka būtu allaž ar mani, un kaut Tu mani pasargātu no nelaimes, ka man nebūtu jācieš sāpes!" Un Dievs lika tam notikt, ko viņš bija lūdzis."

I.ia Guļevska ar meitu Diānu Bērzu Grieķijā, Kalimnosas salā

Lūgšana vibrāciju paaugstināšanai

Visaugstākais Kosmiskais Radītāji Kosmiskie Garīgie Gaismas Skolotāji! Mani mīļie Gaismas Sargeņģeļi! Visi Gaismas un Mīlestības spēki! Lūdzu, palīdziet man būt fiziski un garīgi veselam(-ai) un attīstītam (-ai), materiāli nodrošinātam (-ai), palīdziet man būt pozitīvā saskarsmē ar planētas redzamo un neredzamo daļu, būt visus mīlošam (-ai) un pašam (-ai) visu mīlētam (-ai). Es dodu atļauju manai dziedināšanai ar Gaismas un Mīlestības enerģijām un manu vibrāciju celšanai, lai es varu iziet augšāmcelšanās procesu. Piepildiet mani maksimāli jaudīgi ar Gaismu un Mīlestību un celiet manas vibrācijas tik, cik es varu izturēt, un tik, cik tas ir harmoniski! Dziediniet mani un esiet kopā ar mani šodien, rīt un vienmēr! Gaismas un Mīlestības Spēki! Paldies Jums par Jūsu palīdzību un mīlestību.

Sarunas Lieldienu laikā

LIAS guĻevskas sarunas ar andri BUIĶI

Turpmākās sarunas nav saistītas ar Maikla Talbota grāmatu "Hologrāfiskais Visums", bet ir no agrākajiem gadiem, kad Lia Guļevska uzaicināja mani un Pēteri Kļavu uz Latvijas Radio runāt par tēmām, kas tuvas iepriekšējām sarunām. Protams, vietām domas atkārtojas, taču katru reizi mazliet citā griezumā.

Par šīm divām sarunām Lieldienu laikā. Tajā laikā es nebiju iesaistīts politikā. Strādāju Latvijas Universitātes Fizikas un matemātikas fakultātē par profesoru matemātiskās modelēšanas virzienā. Modelēšanas darbs ir saistīts ne tikai ar matemātiku, bet arī fiziku, kas mani vienmēr ir interesējusi, īpaši tās filozofiskie jautājumi. Lai arī daudzi mani uzskata par fiziķi, tā tas tomēr nav.

īpaši otrajā sarunā, kura notika 2008. gada pavasarī, es nopietni brīdinu par Latvijas ekonomisko krīzi, kura sākās tā paša gada beigās. Patiesībā notika tā, ka iepriekšējā, 2007. gada, rudenī es lasīju universitātē speciālo kursu "Matemātiskā modelēšana" matemātikas maģistriem. Kā pēdējos gados biju iesācis, es studentiem iedevu patstāvīgā darba tēmas, kuras viņiem bija jāsagatavo un seminārā jāizstāsta. Divas meitenes, kas strādāja bankā, lūdza, vai manis piedāvātās tēmas nevar aizvietot ar sava darba bankā izklāstu. Mums bija pieņemts, ka pēc izklāsta un kolēģu jautājumu atbildēšanas es dodu komentāru, izstāstu par literatūru vai analogām problēmām citās nozarēs. Es neesmu banku nozares speciālists, taču nobeiguma komentāros izteicu savu viedokli par meiteņu darbu un arī apsvērumus par banku un tautsaimniecības problēmām kopumā. Diezgan ātri šo semināru aizmirsu, bet pēc kāda laika man piezvanīja viens no studentiem un atgādināja manis teikto, papildinot to ar saviem novērojumiem Statistikas pārvaldē. Viņš bija iepazinies ar pēdējiem datiem un viņa komentārs bija: "Profesor, Jūsu secinājums, ka Latvijai draud krīze, pilnībā apstiprinās. To rāda pēdējie dati." Šis puisis patiesi bija labs students un diezgan drīz iestājās matemātikas doktorantūrā, gan ne manā, bet citā specialitātē.

Ar zināmu humoru varu teikt, ka Andrim Šķēlēm krustojumā bija jāierauga divas jaunas meitenes katra pie savas Porsche Cayenne stūres, lai saprastu, ka Latvijā būs krīze, man matemātiskā modelēšana palīdzēja to izprast tāpat. Patiesībā ari vairākās publiskajās uzstāšanās reizēs es runāju par gaidāmo ekonomisko krīzi, īpaši uzsverot banku nepārdomāto alkatību un brīdinot cilvēkus atturēties no nepārdomātu kredītu ņemšanas. Arī šīs izteiktās domas man kādā sarunā atgādināja viena no Latvijas aktīvajām sievietēm, par to biju stāstījis Piebalgas pusē, Inešos.

Līdzīgi ir ar turpmākajām veļu laika sarunām 2006. gadā, kur Pēteris Kļava analizē "Tibetiešu mirušo grāmatu", bet es stāstu par jau iepriekš pieminēto Reimondu Mūdiju.

Aiz tām seko divas sarunas, kas savulaik publicētas žurnālā "Mistērija", turklāt visai nesen pagājušā, tas ir, 2011. gada beigās.

Grāmata "Vai mēs esam tie, kas patiesībā esam" kļuvusi par bibliogrāfisku retumu

Augšāmcelš anās

LIA: Vēlēšu tev, Andri, priecīgas Lieldienas! Šos gaišos Pestītāja brīnumainās Augšāmcelšanās svētkus, kas īstenībā ik sirdij liek uzdot jautājumu, vai šāda iespēja nepastāv arī mums? Vai to nesagādā ik rīts spēju pamosties, paraudzīties uz priekšu, pilnveidojoties no jauna katram savā garā? Mēdz sacīt, cerība mirstot pēdējā. Tieši Lieldienu notikumi apstiprina pārliecību, ka cerība nemirst nekad.

Jautāšu tev kā zinātniekam, kuru pazīst un ciena pasaulē un kurš pazīst pasauli: vai šī pasaules zinātne šobrīd var apgalvot, ka tā atzinusi Dieva kā Vienpersonīgā Gara vai kā Augstākā Saprāta esamību?

BUIĶIS: Sākšu ar nelielu atkāpi. Man ļoti patīk šī Lieldienu doma par Augšāmcelšanos. Patiesi, ir Lielā Augšāmcelšanās, ko cilvēce cenšas aptvert jau 2000 gadus, ir ikdienišķā augšāmcelšanās un, manuprāt, var runāt arī par trešo, kad cilvēkiem dzīvē rodas kāda drāma, veselības problēmas, radošās problēmas vai tuvu cilvēku aiziešana… Vai tu spēj pēc tam garīgi augšāmcelties un kā fēnikss[69] atdzimt no pelniem? Tādos brīžos Dievs tik tiešām dod cilvēkiem vēl papildus impulsu.

Bet, atgriežoties pie jautājuma par zinātni, uzreiz gribu teikt, lai mani nepārprot, kā tas bija saistībā ar pirmo grāmatu "Vai mēs esam tie, kas patiesībā esam". Toreiz daži ļoti vienkāršoti uztvēra, ka es cenšos zinātniski pierādīt Dieva esamību uz racionālā saprāta balstītu zinātni. Tas principā vispār nav iespējams. Es šo jautājumu pārformulētu tā: nodarbojoties zinātnē pat ar ļoti racionālu lietu pētījumiem, būtiski, kāda ir šo zinātnieku attieksme ar Dievu. Viņu iekšējā Dieva atzīšana, Dieva pieņemšana vai nepieņemšana. Un šādā nozīmē jā. Ļoti daudzi. īpaši ārkārtīgi augstas klases zinātnieki bieži vien caur striktu Dieva neatzīšanas koncepciju jaunībā mūža otrā pusē nonāk pie tā, ka viņi saka: jā! Visa mana dzīve, visa mana zinātniskā pieredze apstiprina, ka ir jābūt Kaut Kam! Visbiežāk viņi uz šo jautājumu atbild nenoteikti, kādā dziļākā, plašākā vai abstraktākā nozīmē, kā tas zinātniekiem bieži piemīt uztvert lietas vispārināti. Tas ir viens aspekts, kur mana atbilde ir jā! Atbilde jā, arī uz otru jautājumu. Vai caur zinātniskiem pētījumiem mēs varam nonākt pie tā, ka ir kāds Augstāks Gars, kāda Augstāka Būtība. Arī šeit atbilde ir-jā. Pirms pārsimts gadiem uz pasauli bija ļoti materiālistisks skatījums. Sabiedrībā valdīja spēks kurš stiprāks un tamlīdzīgi, sākās šis naudas kults. Šādos apstākļos arī zinātniskās koncepcijas nevar būt atrautas no savas sabiedrības, no šīs sabiedrības izpratnes. Es nerunāju šobrīd par Latviju, runāju pasaules kontekstā. Vismaz krietna daļa turpina šo veco līniju. Bet ļoti daudz izcilu zinātnieku, kuri strādā pie visjaunākajām problēmām, saka, ka tieši pētījumu procesā gan par dzīvības noslēpumu, gan par Universa jeb Visuma bezgalību un attīstību laikā viņi nonāk pie tā, ka likumības, kas nosaka visu reālo pasauli, ir tik pārdomātas, tik harmoniskas, ka pieņemt, ka tas viss varējis veidoties caur gadījumiem un nejaušībām, nav nopietni. Kā Einšteins teica, viņš nespēj pieņemt, ka Dievs spēlē spēļu kauliņus kā cipariņš izkritīs, tā nākotnē būs. Tur, kur agrāk mēs skatījāmies uz lietām kā nejauši notiekošām, varam ieraudzīt, nē, tur apakšā ir kādas daudz dziļākas likumsakarības.

LIA: Einšteins, kurš tiek uzskatīts par 20. gadsimta ievērojamāko zinātnieku, vai viņš pieņēma to, ka šī relativitātes teorija tika viņam no kaut kurienes iedota? Tāpat Ņūtons, viens no visu laiku ietekmīgākajiem cilvēkiem vēsturē, tajā skaitā arī astronomijā. Atklājot gravitācijas likumu, viņaprāt, tā bija nejaušība vai likumsakarība?

BUĪĶIS: Faktiski Ņūtons, vismaz līdz 20. gadsimta sākumam, lika pamatus tai zinātnei, kas pēc viņa attīstījās vismaz pārsimts gadus. Bet izrādās, ka viņš ar fiziku nesāka nodarboties fizikas dēļ, bet tādēļ, ka gribēja saprast Dievu. Un, ja tu uzstādi sev tādu mērķi saprast Dievu, ne tikai ar sirdi, bet arī ar prātu…

Citēšu Marka evaņģēliju: "12. nodaļa. 28. Un kāds no rakstu mācītājiem, kas bija noklausījies šai viņu sarunā, ka Viņš tiem labi bija atbildējis, nāca un Viņam vaicāja: "Kurš ir augstākais bauslis par visiem?" 29. Jēzus atbildēja: "Augstākais ir: Klausies, Israēl, Tas Kungs, mūsu Dievs, ir viens vienīgs Kungs. 30. Un tev būs To Kungu, savu Dievu mīlēt no visas savas sirds un no visas savas dvēseles, un no visa sava prāta un no visa sava spēka."" Ievēro: no visa sava prāta, ne tikai sirds un dvēseles!

LIA: Tad Dievs met ābolu.

BUIĶIS: Jā, Dievs met ābolu. Un pa ceļam tu kļūsti par vienu no visu laiku izcilākajiem fiziķiem. Līdzīgi ir arī ar Einšteinu, kurš pret šīm lietām izturējās ārkārtīgi nopietni. Arī viņš radošo spēju intuīcijas paaugstināšanai veica tādus garīgos vingrinājumus, kurus mēs šodien sauktu par meditāciju. Lai atslēgtu racionālo prātu, lai tas nebūtu tik dominējošs, lai ieslēgtu arī otru smadzeņu puslodi. Viņš mēģināja ieslīgt speciālā, ļoti dziļas relaksācijas stāvoklī. Bet, kā tu saproti, tad vienkārši ļoti ātri var arī aizmigt. Viens no stāstiem ir, ka Einšteins turējis rokā akmeni. Ja viņš atslābst par daudz, akmens nokrīt uz grīdas un pamodina. Arī tas ir viens no aspektiem, kas pietiekami dziļi un uzskatāmi parāda, ka tie zinātnieki, kuri zinātnē sasniedz ļoti daudz, tādā vai citādā veidā nonāk līdz jautājumam par kaut kā Augstāka eksistenci. Viņi nekad neaprobežojas ar to, ka nonāk pie šī Augstākā nolieguma. Arī to, kādā formā viņi to pieņem, kā abstrahētu būtni vai kā Augstāko ideju, tas vairs nav tik svarīgi.

Būtiskākais, ka tu nonāc pie pārliecības, ka, ja pastāv tikai reālā, materiālā pasaule, tā kļūst tukša, auksta un patiesībā arī naidīga. Tajā iespējamas visādas nejaušības. Savukārt, ja dzīves jautājumos ielieku kādu Augstāku saprātu, sevišķi dažādos sarežģījumos, agri vai vēlu nonāku pie atziņas, ka cilvēciskajam prātam ir ierobežojumi, nespēja to saprast. Spēju tikai ieraudzīt, ka Kaut Kas visu esošo ir sakārtojis tik skaisti, ka pilnībā man pat grūti to uztvert. Kur nu vēl domāt, ka es būtu varējis izdarīt labāk. Drīzāk varētu teikt, ka šīs sajūtas, šīs domas un atziņas zinātnē no ārējām izpausmēm pārgājušas uz iekšējām. Katrā ziņā ar katru gadu biežāk šajā pirms Lieldienu laikā man ir šīs iekšējās pārdomas. Un mēs ieraugām, cik Lielā Augšāmcelšanās ir noslēpumaina! Cik pasaulē viss ir brīnumaini sakārtots! Tikai mūsu ziņā, vai spējam to ieraudzīt. Un tas arī nosaka, cik savā dzīvē spējam būt laimīgi un piepildīti.

LIA: Vai piekrīti domai, ka katra jauna diena nes jaunas iespējas? Vismaz piedāvā?

BUIĶIS: Neapšaubāmi.

LIA: Mums vajadzētu mācēt ieraudzīt arī tās.

BUIĶIS: Un galvenais skatīties nevis no pesimista viedokļa, bet no iespēju viedokļa. Nevis to, kas ir palaists garām, bet tik un tā, līdz pēdējam elpas vilcienam, ka es varu to padarīt! Un manī ir cerība, ka tad Augstākais arī manu dzīvi varbūt pagarinās. Dodot man vēl vairāk iespēju.

Es tomēr šeit gribu plašākai publikai pastāstīt par manas mammas aiziešanu tajā saulē. Tas notika Latvijai izšķirošajā brīdī 1991. gada augustā. 1a mēneša sākumā bija visai karsts laiks, un mana mamma, ejot pie kaimiņienes kādu kilometru projām, aizmirsa uzlikt galvā lakatu. Viņai jau bija astoņdesmit gadu, un rezultātā viņa dabūja smagu insultu. Es no Rīgas braucu uz Smārdi… Bet mēneša vidū atbrauca mums tuva ģimene no Vācijas, Luteri Maija un Arvīds, kuru mājā es divus gadus dzīvoju, lasot lekcijas Kaizerslauternas universitātē. (Es šai ģimenei esmu ļoti pateicīgs par īstu pirmās republikas latviskumu. Arvīds kara laikā bija cīnījies leģionā vācu armijā, no viņa to dažu gadu laikā es esmu daudz mācījies, jo pēc lekcijām man ar šo universitāti bija vairāki zinātniskās sadarbības projekti un mēs daudzus vakarus pavadījām kopā.) Un tad šis pēkšņais paziņojums par ārkārtas stāvokli Padomju Savienībā un neskaidrā situācija, kas notiks ar mums Latvijā, vai būs jauna valsts okupācija. Arvīdam mēs baidījāmies teikt, jo viņš bija dabūjis plaušu karsoni. Viss notika tā, ka es, īsi sakot, tās dažas dienas nevarēju aizbraukt uz Smārdi.

Un tieši tajā dienā, kad Saeima pieņēma lēmumu par neatkarīgu Latviju, man piezvanīja kaimiņiene, ka mamma jau vairākas dienas ir pilnīgi nejūtīga, pat ūdeni no vates vairs nenorij. Es steidzīgi aizbraucu, ieeju pie

Andra Buiķa tēvs Alberts un mamma Elza

mammas istabā, viņa nekādi nereaģē. Es jūtos nelāgi, ka kādas (laikam trīs) dienas neesmu bijis pie viņas, un vienkārši mammai stāstu (varbūt vairāk sev), ka es nevarēju mūsu Vācijas draugu un šo Maskavas notikumu un OMON dēļ ierasties, bet ka viss ir laimīgi beidzies un šodien Latvija ir pasludinājusi savu neatkarību. Un tad mamma pēc apmēram trīs nedēļu klusēšanas atver acis, ar pilnīgi skaidrām acīm paskatās uz mani un priecīgi, pilnīgi skaidrā balsī pasaka: "Dēls, tā ir liela laime mums." To neticamo sajūtu, kāda man bija tajā brīdī, es atcerēšos līdz mūža beigām. Tas ir pretrunā tam, kā mēs iedomājamies cilvēka aiziešanu. Aizvēra acis, vairs neko nepateica un pāris dienu laikā nomira.

Man ir iekšēja nojausma, kas mammai palīdzēja. Un Lieldienas ir tas brīdis, lai to izstāstītu arī saprotošam lasītājam. Un tas kādam palīdzēs saprast, ka ir personīgas lietas, kas man liek ticēt kam augstākam Dievam.

Notikums no mammas bērnības, kad viņa dzīvoja savās mājās Piebalgā, kad viņai bija kādi četri vai pieci gadi. Mamma daudz slimojusi, kārtējo reizi temperatūra, un viņa no rīta guļ savā gultā istabā blakus virtuvei. Tur pie tēva atnācis kaimiņš, uzzinot, ka meita Elza atkal ir slima, kaimiņš paskaļi pasaka, ka manam vectēvam, mammas tēvam, jārēķinās, ka tā slimojošā meita ilgi jau neizdzīvos. Šo gadījumu mamma izstāstīja man mūža pēdējos gados. Kā viņa teica, viņai palika tik smagi ap sirdi, un tad viņa pēkšņi redz pie virtuves durvīm Jēzu, ļoti svinīgi svētku drēbēs saģērbtu, kurš uz viņu skatās. Mamma satrūkās un paslēpa seju zem segas. Pēc mirkļa attapās, paskatījās, bet Jēzus jau bija pazudis. Mamma to ļoti pārdzīvoja, ka viņa aiz instinktīvām bailēm paslēpa seju un tā ilgāk neredzēja Jēzu Kristu.

Lai jums visiem skaistas Lieldienas un gaiša jūsu dzīve!

LIA: Paldies.

Ta uriņa sparna efekts

LIA: ŠI mūsu tikšanās notiek Pūpolsvētdienā. Dienā, kas baznīcas kalendārā ievada Kluso nedēļu, iezīmējot pēdējo laiku Pestītāja zemes dzīvē. Pasaulē šī diena tiek saukta par Palmu svētdienu, jo, sagaidot Jēzu Jeruzalemē, tauta sveica Viņu ar palmu zariem. Latvijas pavasarī pirmie zied pelēkie kārkli, tādēļ pie mums to dēvē par Pūpolsvētdienu. Viena no mūsu senču šīs dienas senākajām tradīcijām ir agri no rīta ar pūpolu zariem nopērt savus tuvākos. Tas pirmsākumi, iespējams, saistīti pat ar pagāniskiem rituāliem. Tūlīt jāteic, ka līdzīga tradīcija pastāv arī igauņiem, lietuviešiem un krieviem. Mazāk izplatīta, bet ievērota arī Polijā, Čehijā un Somijā. Pēriens ar pūpolzariem nāk par labu nopērtajam, kurš tāpēc visu nākošo gadu būs vesels. Senos laikos Pūpolsvētdienā pērti ne tikai cilvēki, bet arī mājlopiņi, lai slimība tiem ietu apkārt ar līkumu.

Sveiks, Andri! Tad pēc senām tradīcijām: apaļš kā pūpols, apaļš kā pūpols, veselība iekšā, slimība ārā!

BUIĶIS: Paldies, arī tev tāpat.

LIA: Kāds tavā ģimenē atnāk Pūpolsvētdienas rīts?

BUIĶIS: Nevarētu teikt, ka es labi prastu svinēt svētkus. Bieži sev par to pārmetu. Tapat ļoti reti eju uz baznīcu. Man ir sajūta, ka varbūt nozīmīgāk ir ar Augstāko sarunāties iekšēji.

LIA: Bet pūpoli uz galda vāzē stāv. Esmu pārliecināta, ka mājinieki tevi mīļi nopēruši jau krietni pirms manis.

BUIĶIS: Protams, tas ir šīs dienas sadzīviskais līmenis. Bet es domāju vairāk tādā filozofiskā, vispārcilvēciskā līmenī. Nav jau vairs tie jaunības gadi, kad kā Rainis vari teikt: "Tu projām riti no sava sākuma." Nu jau tu pretī riti… Sāc veidot kādus kopsavilkumus, skatu uz dzīvi kopumā. Novērtējot, ko dari, kas ir izdarīts, kāda tam vispār ir jēga parastā nozīmē un padziļinātā nozīmē. Un patiesi, no sirds domājot, kādā valstī tu dzīvo un ko varētu šai valstij palīdzēt. Jo pēdējās divās desmitgadēs ārkārtīgi daudz kas ir noārdīts. No tā, ko nedrīkstēja noārdīt. No svētām lietām. No tā, ko mēs saucam par dvēseli. Latvijai pāri nākuši milzīgi pasaules vēji, putējušas visādas pelavas, pelni no nodegušām mājām un sadegušām dvēselēm. Un, manuprāt, Ziemassvētki un Lieldienas ir tie brīži, kad blakus mežonīgam ritmam, kurā dzīve mūs nepārtraukti iesviež, lai elementāri izdzīvotu, der padomāt par to, ko Imants Ziedonis saka par vertikāli.

LIA: Nākošā nedēļa ir Klusā nedēļa, iespējams, pati drūmākā nedēļa gadā. Man jau Zaļajā ceturtdienā paliek šķērmi ap sirdi. Kad tiek pāri Lielajai piektdienai, kļūst vieglāk. Ja runājam par apcerīgumu, tu pieminēji ceļu un devumu. Ta pakāpe, kurā tu darbojies, jau ir visaugstākās raudzes. Tu esi viens no pasaules zinātnes elites pārstāvjiem.

BUIĶIS: Par sevi grūti runāt. Ja tādā horizontāles līmenī, tad pēdējie gadi man tiešām bijuši ļoti veiksmīgi. Vadu četras disertācijas, vismaz piecreiz gadā braucu uz starptautiskām konferencēm. Praktiski nav nedēļa, kad neatnāktu kāds uzaicinājums uz konferenci. Tas lielā mērā man dod iespēju izvēlēties, uz kuru no tām braukt. Šeit es skatos gan uz zinātnisko, gan, ja tā drīkst teikt, uz estētisko pusi: vienlaikus iepazīt arī pasauli. Tas nav tikai egoistiski. Ja esi kādā mums svešākā valstī, kur Latvijas vārds līdz tam nav bijis zināms, un tu esi šīs konferences elitē, tas veido arī valsts tēlu. Man pagājušajā gadā zinātniskajās konferencēs bija pieci plenāra referāti. Konferencē Grieķijā vispār bija tikai trīs Latvija, ASV un pati Grieķija. Trīs profesori, kuri uzstājās ar stundu gariem referātiem. Starp Ziemassvētkiem un Jauno gadu piedalījos starptautiskā zinātniskā konferencē Ēģiptē, šogad jau notika konference Meksikā.

LIA: Par ko tu šajos plenāra referātos referē?

BUIĶIS: Var pavisam cilvēciski tās ir lietas, kas saistītas ar inženiertehniskajām zinātnēm. Priekšpēdējā, kas bija Kairā, — lietišķā matemātika zinātnē un inženieru zinātnēs. Un mans plenāra referāts bija veltīts sadzīviskiem instrumentiem ledusskapji, radiatori, refrižeratori, kondicionieri un tamlīdzīgi, ko vienā vārdā sauc sistēmas ar izstieptām virsmām. Kuru tehniskais uzdevums ir intensificēt siltuma atdevi vai siltuma noraidīšanu, vai atdzesēšanu, vai uzkarsēšanu paātrinātā veidā. Automašīnu motori, motocikliem (kur motociklistiem kājas, tur ir motors, sānos tādas plāksnītes). Tas nav nekas cits kā: lai gaiss, plūstot garām, aiznestu lieko siltumu, lai motors nepārkarst.

LIA: Ne vēsts no garīguma jau dzirdu, kā tūlīt teiks kāds lasītājs.

BUIĶIS: Tieši tā. Te ir, lūk, šī… reizēm iekšēji šizofrēniskā sajūta, ka tev interesē vienas lietas, bet dari pavisam ko citu. Tada ir dzīve. Bet esmu matemātiķis, un, pieejot no tāda matemātiski profesionālāka viedokļa, ko šajā jomā kopš 1995. gada, kad par šīm sistēmām padzirdēju un pievērsu tām uzmanību, esmu paveicis, tika izstrādāta savdabīga, uz klasisku tā sauktā Grīna funkciju[70] metodi balstīta jauna metode, kur iegūstam precīzos atrisinājumus tādām metodēm, kur agrāk šķita, ar matemātiskām metodēm vispār nevar mēģināt risināt. Nenoliedzami, tas ir ļoti saistoši.

LIA: Tas viss ir ļoti svarīgi, bet turpināsim ar ezoteriska rakstura jautājumiem, konkrēti par daudzkārt aprunāto 2012. gadu, kas nemaz vairs nav tik tālu. Kāds principā ir pasaules zinātnieku uzskats? Par to, kādā stāvoklī šobrīd atrodas pasaule, ko tai var palīdzēt, ja var… Ir taču jums kaut kādas kuluāru sarunas?

BUIĶIS: Tieši tā. Tikai kuluāru sarunās. Pirms gadiem trim biju vairākās speciālās konferencēs, kurās tika runāts par jaunajām enerģijām. Es šādas lietas turpinu, sevišķi sadarbībā ar Vāciju. Dažas ļoti interesantas, perspektīvas lietas. Bet Pūpolsvētdiena īsti nav tā diena, kad gribētos par to runāt. Vairākums šādās konferencēs tomēr ir inženierzinātņu pārstāvji, un tie ir ļoti pragmatiski cilvēki. Ir burtiski trīs četri zinātnieki, ar kuriem kuluāros esam pārrunājuši tādas filozofiskas lietas. Kuri saprot un arī uztraucas par izdzīvošanas problēmām. Jo cilvēcei kā tādai ir iespēja arī neizdzīvot. Domājot par tiem draudiem, ko savai eksistencei paši "ļoti veiksmīgi" esam radījuši.

LIA: Tieši tā, vārds vārdā, sacīja Gunārs Cilinskis, tas bija vēl 1991. gadā. Par globālo sasilumu cilvēki ilgi vīpsnāja, bet nu, paldies Dievam, arī Latvijā vairs nevīpsnā.

BUIĶIS: Nē, nu tikai tad, kad pašiem āda svilst, gribi vai negribi, nākas to atzīt!

LIA: Latvijā nekad nav bijis tik daudz stipru vēju, nerunājot nemaz par pēdējo gadu gaisa temperatūrām.

BUIĶIS: Jā, par ziemu, kura vēl nav iestājusies. Jebkurā gadījumā pasaule, tāpat zinātne ir kaut kādā Amoka skrējienā. Tam velnam, tam zelta maisa glabātājam mēs tomēr klanāmies. Visa pasaule danco pēc viņa stabules.

LIA: Cik ilgi?

BUIĶIS: Jā, nu tas ir tas jautājums! Man ir bijusi saruna ar vairākiem kolēģiem par šo riskanto vai noslēdzošo periodu 2012. gadu, kā šo krīžu un potenciālās domāšanas izmaiņas periodu. Arī no šiem lietišķajiem cilvēkiem ne viens vien zināja teikt, ka tad, kad notiek šādas nopietnas kataklizmas, cilvēkiem tas atkal uzpeld atmiņā un viņi tā tramīgi, bet par to runā.

Globālās izmaiņas… 1a ir tik daudzu faktoru lieta un tik komplicēta, ka neviens nespēj ar lielāku vai mazāku ticamības procentu to aprēķināt. Runājot matemātiskās modelēšanas valodā, nākas izdarīt papildus pieņēmumus. Un pieņēmumi tas jau ir ticības jautājums. Tie procesi ir ļoti, ļoti jutīgi. Es neredzu, ka tuvākā laikā būs kāda iespēja, kur zinātnieku sabiedrība kopumā varētu vienoties, ka šīs lietas ir neapstrīdamas un ka būs tāds vai tāds scenārijs. Patlaban ir brīdis, kad tā lielā putra vārās. Tas katls iet pāri pār malām. Mēs nevaram pateikt, ar ko tas beigsies. Zinātniski ir gan zināms, ka brīdī, kad šī vārīšanās notiek, sistēma ir tālu no līdzsvara stāvokļa. Ir tauriņa spārna efekts. Kad ļoti, ļoti maza iedarbība var novest uz vienu vai otru, vai trešo ceļu. īpatnība vēl tāda, ka, katlam vāroties, ir ļoti daudz burbuļu. Bet ceļš, kas izveidosies no šiem burbuļiem? Mēs nevaram pateikt, kur tā lavas straume gāzīsies. Aizies lejā pa dienvidu nogāzi, ziemeļu nogāzi vai pa ziemeļaustrumu nogāzi… Un šo variantu, pa kādu aizies, nav pārāk daudz.

Otra lieta, kas mani iekšēji ļoti traumē, ir attiecībā uz Latviju. Sajūta, ka mūsu politiskā elite, gan izpildvaras, gan likumu varas līmenī, šīs neapstrīdamās, jau zinātniski pierādītās patiesības neizprot. Nemaz necenšas saprast. Cik nozīmīgi, pat liktenīgi var būt atsevišķi lēmumi, kurus izdara šādā nelīdzsvara stāvoklī. Kad kāds kļūdains lēmums no plūsmas dienvidu nogāzē var aizsviest uz plūsmu ziemeļu nogāzē. Radikāli atšķirīgi! Tādēļ negurstoši atkārtoju Latvija ir ārkārtīgi nestabilā, politiski, ekonomiski, finansiāli, visās nozīmēs, stāvoklī. Ari sabiedriskās stabilitātes apziņas noturības līmenī. Pastāv reālas iespējas no normālas evolucionāras attīstības pāriet uz revolucionāru, kad tauta neiztur un iziet ielās… Man liekas, ļoti daudzi no politiķiem to vispār nesaprot.

LIA: Pirmie simptomi jau bija gan pie Saeimas, kur tu jau pagājušā gada rudenī pats stāvēji, gan Daugavmalā. Ta bija trešā pamošanās, ko vēlāk nosauca par Lietussargu revolūciju.

BUIĶIS: Tic bija ļoti nopietni simptomi. Bet tikai. Politiķi satraumējās uz pāris nedēļām. It kā pāris papildus ventilīšus izdomāja, šo to dekorācijās pamainīja, taču principiāli nekas jau nemainījās. Es runāju par sapratni.

LIA: Tad jāteic kā Rainim: "Tas vēl nav gals!"

BUIĶIS: Te jau ir tā bīstamība! Ka tas var novest pie tā, kā jau tas daudzkārt teikts, ka atkārtojas kas līdzīgs Piektajam gadam. Bet mums jau vairs nav vācu baroni.

LIA: Un tas vairs arī neiederas Pūpolsvētdienā. Bet rūpēs par Latviju, ko citu lai runā…

BUIĶIS: Tas viss vienkārši apstiprina domu, ka no sinerģētikas, no nelineāro" procesu teorijas mūsu valsts Eiropas Savienības valstu vidū visizteiktāk ir tālu no līdzsvara stāvokļa. Mēs varam aiziet uz vienu, otru vai trešo pusi.

LIA: Tu biji tas, kurš nepaguris atkārtoja, ka cilvēki ļoti daudz var mainīt ar gaišām domām. Nevis kā mēs tagad. Bet nevar jau ari tēlot strausu…

BUIĶIS: Tur tā nelaime. Laiku pa laikam izskan: kur ir Latvijas inteliģence? Kāpēc tā nesaka, kā valstī ir patiesībā? Bet tā patiesība diemžēl šodien ir diezgan rūgta. Negribu veicināt negatīvo, bet katram cilvēkam pie sirds gan gribu likt plānojot savu dzīvi, savus izdevumus, savu attīstību, ļoti rūpīgi pārdomāt un rēķināties ar to, ka mēs esam nestabilā situācijā. Lai neiznāk tā, ka vienā dienā kā azartisks kāršu spēlmanis nospēlē visu. Savukārt valsts vīriem atmest savas īslaicīgās partejiskās, personīgi finansiālās vai vēl kādas intereses. Arī viņi, kā kāršu spēlmaņi, var visu pazaudēt. Un tas ir tikai otro reizi pēc 91. gada. Šobrīd, kad visa pasaule

" Nelineāro svārstību mašīnu un mehānismu pielietošana zinātnē un ražošanā ļauj intensificēt darba ražīgumu, ievērojami samazināt materiālu un laika patēriņus, vienlaicīgi uzlabojot ekspluatācijas rādītājus.

un visas pasaules ekonomika šūpojas, sākot ar ASV nekustamo īpašumu tirgiem. Kā saka: nošķaudās Amerikā, un visai pasaulei piemetas gripa! Tada situācija patlaban ir. Un, tā kā mēs Eiropas Savienībā esam rekordisti negatīvā nozīmē, ar inflāciju un tamlīdzīgām lietām, mums jābūt īpaši piesardzīgiem.

LIA: Tu pieminēji 91. gadu. 1991. gada 13. janvārī ar tautu runāja Latvijas arhibīskaps Kārlis Gailītis. Arī viņa teiktais toreiz pilnīgi saskan ar to, ko tu runā šobrīd 2008. gada pavasarī. Naudai piemīt viena brīnišķīga lieta-tā dod iespējas, bet…

BUIĶIS: …jāprot tās pareizi izmantot.

LIA: Jāprot šīs iespējas pareizi izmantot. Atceroties, ka par naudu nevar nopirkt galveno sirds gudrību.

BUIĶIS: Arī sirdsmieru nē.

LIA: Un arī sirdsmieru nevar nopirkt. Lūk, lūk!

BUIĶIS: Vēl gribētos piebilst, ka nedrīkst naudas dēļ pazaudēt sirdsapziņu. Sirdsapziņu tas ir apzināties, ko tu dari. Sirdsapziņu un godaprātu nedrīkst pazaudēt.

LIA: Paldies. Tauriņa spārna efekts jeb kļūdaina lēmuma bieds pastāv, un, lai arī ir Pūpolsvētdiena, būtu naivi izlikties, ka tas mūs Latvijā varētu neskart…

Sarunas veļu laikā "Tibetas mirušo gramata"

LIAS GUĻEVSKAS saruna ar PĒTERI KĻAVU

LI A: Latvijā sācies veļu laiks no Miķeļiem līdz Mārtiņiem. Domājot par mūsu senčiem, esmu pārliecināta, ka viņi bija gudrāki par mums visās šajās gadskārtu norisēs, Saules un Zemes ritumā, veļu jeb dievaiņu laiku ieskaitot. Senie latvieši ticēja, ka šajā laikā aizgājušo tuvinieku gari nāk ciemoties pie dzīvajiem. Ļaudis teicās redzējuši veļus kā miglu, kā kamolus veļamies. Tie apskatījuši, kā piederīgie dzīvo, noklausījušies, ko viņi runā, dažiem iečukstējuši pat labus padomus. Lai iemantotu veļu labvēlību, viņiem tika izlikts mielasts, labākie ēdieni, ko dzīvie nedrīkstēja aiztikt, un lūdza citugad nākt atkal. Veļu laikā ļaudis vakarēja, strādāja klusus darbus, minēja mīklas. Mielastu veļiem izlika istabā, saimniecības ēkās, arī kapsētā vai pie kāda ozola.

"(..) es redzu mūsu patumšo, lielo uztabu pildāmies aizgājušo gariem, kas nāk ārā no kaktiem tīri kā no pazemes. Tur baltā veļu drūzmā es ieraugu ne vien tēvu, māti, vectēvu, bet veselu garu senču rindu iznirstam no sirmās senatnes. (..) Kā apstulbis aiz brīnumiem, blenžu šinī nepārredzamā senču pulkā, kas atdevuši man savu garu, savas asinis, savu valodu un savu nesalaužamo dzīvesprieku, prieku par visu, kas dzīvo un kas nomiris; par rasas pilienu, kurā atspīd visa pasaule; savu pieticību un pazemību. Šis mantojums ir tik liels, ka uz apkārtni es skatos it kā ar mājas acīm un runāju vēl šo baltu dien' mājas valodu (..).

Mūsmāja nav tikai vien pajumte, patvērums pret vēju un lietu, viņā uzglabājies arī kāds kripats no pašas tautas dvēseles cauri visiem svešu kungu laikiem."

Ta savas bērnības atmiņu tēlojumā "Puiškans" raksta Antons Austriņš (1884-1934), kurš savu saistību ar aizgājušajiem, šķiet, izjutis visciešāk. Atmiņā zīmējas arī Edvarta Virzas veļu laika tēlojums "Straumēnos", taču šodien esam nolēmuši parunāt par citu grāmatu, senu, varenu un noslēpumainu "Tibetas mirušo grāmatu".

Kas attiecas uz veļu laika tradīcijām, vismaz cilvēku apziņā tās ir saglabājušās līdz pat mūsdienām, lai arī bijuši laiki, kad tas tika aizliegts. Bet varbūt tieši tāpēc cilvēki centās šīs tradīcijas uzturēt. Aplam dīvaini būtu, ja šī sasaiste notiktu Jāņu laikā, lai arī Līgo nakts nav parasta nakts. Taču tās burvība ir dzīvi kaislīgi apliecinoša. Turpretī veļu laiks ir pieminēšana. Savu sakņu apceres un garīgās saskarsmes laiks. Mūsu priekšgājēji ticēja dvēseles nemirstībai. Kā ir šodien? Ko tu kā ārsts, kurš strādā reanimācijas nodaļā, par to domā?

KĻAVA: Gudrība jau nav definēta, intelekts viens pats nav gudrība. Tis, uz ko tiecas mūsdienu pasaule, ir informācija, modernas informācijas tehnoloģijas. Gudrība nāk no sirds. Un sirds, tā principā ir apziņa. Apziņa, kas spēj apzināties savu prātu. Ta kā prāts viens pats nebūtu gudrība. Mūsu civilizācijas negudrība ir atdalīšanās no garīgās apziņas tikai uz prātu. Un skaidrs, ka mūsu senčiem bija tas, ko tagad māca modernās augstskolās. Piemēram, integrālās realitātes institūti, ko pasaulē vada Kens Vilbers, ļoti slavens transpersonālās psihoanalīzes pamatlicējs. Integrālais redzējums mūsu senčiem noteikti bija daudz attīstītāks. Viņi lietu dabu, lietu kārtību un harmoniju redzēja daudz praktiskāku un arī daudz atbildīgāku, nekā mēs to varam apzināties. Kas bija, pirms tu biji, kas būs, kad tu vairs nebūsi. Kas ir labi, un kas ir slikti. Īstenībā tie divi likumi jau ir ļoti vienkārši. Tāds jēdziens kā labestība, godīgums, atbildība jau ir ļoti vienkārši likumi, kas nav prāta, bet apziņas, sirds likumi. Un tāpēc diemžēl varētu teikt, ka mūsu civilizācija nav īpaši gudra.

LIA: Ja vēl turpinām par mūsu senčiem, dzīves gudrība vispirms jāmeklē latviešu tautasdziesmās. Tajās lasāms arī par veļu valstību, kas tur notiek ar dvēseli utt. Tas ir mums, latviešiem. Bet šodien mūsu uzmanības lokā ir grāmata, kas līdz mums atnākusi cauri tāliem laikiem… Apslēpta no lielākās daļas pasaules ilgāk nekā tūkstoš gadus, tikai 20. gadsimtā pirmo reizi pārtulkota angliski. Šīs grāmatas apakšvirsraksts ir "Aiz dzīves apvāršņa" tātad par dzīvi, kas sākas pēc šīs dzīves.

Pieminot tos, kuru vairs mūsu vidū nav, atdodot viņiem godu un cieņu, gribētu lūgt, lai tu pastāstītu tuvāk par "Tibetas mirušo grāmatu", jo tā nav vienkārša grāmata. Ko tā māca? Un vai mēs vispār būtu tai gatavi?

KĻAVA: Jā, manās rokās ir tibetiešu Mirušo grāmata, ko komentējis mūsdienās dzīvojošs ļoti augsts lama Rinpoče, viens no augstākajiem lamām, kurš mācību par realitātes pilnību māca arī pasaules augstskolās. Cik realitāte ir harmoniska un pēc savas dabas pabeigta. Augstu novērtējumu Sogjala Rinpočes darbam devis Viņa Svētība Dalailama, kurš teicis: "Nāve un miršana ir Tibetas budisma un modernās zinātnes saskares punkts. Es uzskatu, ka abām šīm jomām būtu lielā mērā jāsadarbojas, lai ļaudis sasniegtu dziļāku izpratnes līmeni un gūtu lielāku praktisko labumu." Grāmatai jau ir ļoti daudzi tulkojumi, latviski vēl nav.[71] Kāds sakars mums varētu būt ar to? Tadas Mirušo grāmatas katrai tautai ir savas, gan indiešiem, gan āriešiem, gan tibetiešiem, gan ēģiptiešiem. Droši vien, latviešu tautasdziesmās un teikās izteiktas tās pašas gudrības.

Pēteris Kļava sagaida Viņa Svētību Dalailamu Rīgā

Ar ko tad šī grāmata ir tik universāla? Ar savu algoritmisko loģiku un metodoloģiju. Ja salīdzina mūsdienu pētījumus par pirmsnāves sindromu un komas stāvokļiem, citiem pētījumiem, kas saistīti ar pirmsnāves pieredzi un tā saucamo ārpus ķermeņa pieredzi, ir ļoti lielas līdzības ar šīs grāmatas kvintesenci. Būtībā šī grāmata saucas Termas teksts, tas nozīmē, ka tās saturs bija atrasts. Atrasts 8. gadsimtā kādā no tibetiešu tempļiem. Grāmatas autors ir viena no pilnīgākajām, svētākajām būtnēm, kāda dzīvojusi uz Zemes guru Rinpoče Padmasambhava, tikpat liela autoritāte kā mums Jēzus Kristus. Cilvēks, kuram nebija ne tēva, nc mātes, kurš uzreiz piedzima astoņgadīga zēna izskatā, materializēja sevi no gaismas. Un viņš mācīja Tibetas tautu. Šis ir teksts, kas atstāts kā palīdzība cilvēkiem, kuri visu mūžu varbūt nav domājuši par mūžību un tagad mirst… Grāmata domāta, lai mēs to lasītu cilvēkam nāves brīdī vai pirms nāves, kamēr viņš vēl ir pie apziņas. Lai lasītu arī tad, kad viņš jau ir komā vai bez apziņas, daudzas dienas pēc nāves, lai cilvēks vismaz tad, klausoties šīs aksiomas, šīs zināšanas, šīs palīdzības metodes prātam, varētu realizēties nāves brīdī un pēc nāves sasniegt Lielo pestīšanu vai ieiet Mūžīgā gaismā, par ko raksta ļoti daudzi mūsdienu Eiropas un Amerikas profesori. Par šo pirmatnējo Apziņas Gaismu, kas principā ir eksistences kvintesence.

LIA: Vai šis ceļš ir nolemts katram? Pārkāpjot slieksni, kas viņu sagaida? Vai ir kādas līdzības vai tomēr Tur saņemam to, ko esam katrs šinī pusē sastrādājuši?

KĻAVA: Ļoti ietilpīgs jautājums. Varētu teikt tā, pati modernākā teorija par realitāti ir hologrāfiskais Visums, par ko runā Deivids Boms, kvantu fiziķis, un Karls Pribrems, neirofiziologs. Ka mūsu realitāte ir mūsu pašu smadzeņu matemātiskais modelis. Kādā veidā mēs sevi apzināmies un pieradinām redzēt realitāti. Latvieši redz kā latvieši,

indiāņi kā indiāņi, tibetieši kā tibetieši, musulmaņi kā musulmaņi, jūdi kā jūdi… Katram ir sava televīzijas programma, kurā viņš sevi pieradinājis apzināties kādu atskaites sistēmu. 1a ir aprobežotība. Tas ir viens no realitātes segmentiem, ko mēs domājam, kas ir patiesība un kas ir dzīve. Un skaidrs, ka cilvēkam, pametot savu ķermeni, tas prāts, kas kopā ar dvēseli ir nemirstīgs, jau paliek ar šādu pašu ierobežotu skatījumu. Tāpēc varētu teikt tā kristieši aiziet uz kristīgajām garīgajām pasaulēm, budisti uz savām budistu pasaulēm…

LIA: Bet tas nozīmē, ka tās pastāv?

KĻAVA: Jā. Tas pastāv kā mūsu kolektīvās apziņas informācijas lauki.

LIA: Mēs tur nokļūstam?

KĻAVA: Jā, mēs vienkārši nokļūstam savas apziņas produkcijā. Mēs producējam paši savu prāta modeli. Tas it kā ir sarežģīti, bet tādas šīs lielās atziņas ir. Tāpēc jau pestīšana ir brīvība no modeļiem. Brīvība no uzskatiem, no iedomām un apsēstības. To jau gandrīz neviens cilvēks nevar realizēt, jo šīs grāmatas uzdevums ir-cilvēkam nāves brīdī atpazīt mūžīgo, pestījošo, brīvo, bezgalīgo Gaismu. Kas ir brīva no jebkura prāta modeļa. Tas ir ārkārtīgi interesanti un saistoši. Arī modernai zinātnei ir šie pētījumi par virsgaismas eksistenci. Tieši aprobežotība un pieķeršanās ir tas, kas mums vismaz nāves brīdi, klausoties šo grāmatu, būtu jāatmet.

LIA: Ja viens cilvēks šai gaismai tic, otrs netic. Arī pārkāpjot šo slieksni. Kas notiek?

KĻAVA: Labs jautājums. Tu zini, arī daudzos modernos ārstu pētījumos, tādi notiek jau apmēram divdesmit gadus, moderni pētījumi par nāvi, ko saka tie cilvēki, kuri ir atgriezti pēc reanimācijas. Secināts, ka neatkarīgi no tavas vai manas ticības, neatkarīgi no tautības, neatkarīgi no izglītības, neatkarīgi no maciņa biezuma šajā brīdī notiek atkailināšanās. Dvēseles atkailināšanās, atmetot visas šīs lietas, kas nav Dievs. Jo Dievs neuzlūko cilvēka vaigu pēc viņa ieņemamā amata. Tāpēc šajā brīdī notiek šī totālā eksistenciālā dvēseles atkailināšanās Dieva priekšā. Dvēsele, kas it kā pati ir Dieva gaisma cilvēkā, saskaroties ar Lielo gaismu, tām būtu jāsaplūst. Bet tas nenotiek. Tāpēc, ka ir ārkārtīgi daudz uzskatu bailes, identificēšanās un tamlīdzīgi, kā rezultātā šī atpestīšana nenotiek. Mums šis vārds ir pilnīgi svešs atpestīšana. Bet es vismaz populāriem vārdiem mēģinu skaidrot, ko tas nozīmē. Bet cilvēki jau tam pretojas. Viņiem šķiet, ka jādzīvo šeit un tagad uz zemes, kādas tur vēl muļķības tas ārsts runā… Bet tas, ka visi kaut kā nomirst, par to neviens nedomā. Izglītotam cilvēkam būt par to informētam, tas piederas pie uztveres apvāršņiem. Kā tad lietas notiek īstenībā. Tas, man liekas, ir ļoti dabiski.

LIA: Bet tie cilvēki, kuri atgriežas, kuri pēc tam liecina par to, ko tur piedzīvojuši? Tie, kuri līdz tam nav ticējuši, pēc tam taču tic!

KĻAVA: Jā. Jāsaka godīgi, arī tas ir pētīts. Ari Latvijā zinu sievietes, kuras piedzīvojušas klīnisko nāvi. Arī tie cilvēki, kas pasaulē kaut reizi ir izgājuši no sava fiziskā ķermeņa, nerunājot par to, ka izgājuši caur to melno tuneli, vai būtībā ar savu informācijas kanālu, kas ir mūsu ķermenī iekšējās dimensijās, sastopas ar Lielo gaismu. Viņiem visiem momentā fundamentāli mainās pasaules uztveres sistēma. Šādi cilvēki ne tikai izārstējas no hroniskām slimībām, uzlabojas arī viņu psihiskais stāvoklis, viņi kļūst ārkārtīgi pozitīvi, draudzīgi, iecietīgi… Tieši iecietīgi, ar daudz dziļāku izpratni par mūsu mazā egoisma problēmām, uz kurām viņi skatās it kā no augšas. Nevis augstprātīgi, bet vienkārši pieaugusi viņu līdzjūtība pret mums, tumšiem cilvēciņiem.

LIA: Līdzcietība ir tā, kas mums lielās dozēs būtu nevis jākrāj, bet jādala citiem, cik vien iespējams.

KĻAVA: Jā, bet saproti, to nevar nopirkt, ne augstskolā sertificēt. Tas ir tāds stāvoklis, kas ir ļoti ilgstoši izkopies. Izkopies daudzās dzīvēs, jo līdzjūtību nevar tā pēkšņi iegūt vienas dzīves laikā. Tas ir ārkārtīgi smalks kristāls, kas pulējas, pulējas, pulējas… Un diemžēl arī ciešanas nc vienmēr atpulē šo līdzjūtību. Cilvēkā ciešanas nereti rada tieši niknumu, riebumu, neapmierinātību.

LIA: Tu varētu sacīt, ka "Tibetas mirušo grāmata" apstiprina to, ka mūsu eksistenciālā fiziskā nomiršana ir kā garīgā atdzimšana? Ka tas ir tikai turpinājums… Mani interesē arī dvēseles atgriešanās. Kad tas notiek? Cik ilgi? Kāds ir šis starpstāvoklis? Vienam tas noteikti ir garāks, otram īsāks. Simts gadu dvēselei… priekš Mūžības tas nav nekas.

KĻAVA: Precīzi tu esi izpratusi šo grāmatu.

LIA: Es tev pat varētu nocitēt, ko par "Tibetas mirušo grāmatu" saka analītiskās psiholoģijas pamatlicējs Karls Gustavs Jungs!

"Neatkarīgi no tā, kādus komentārus par "Tibetas mirušo grāmatu" nerakstītu, tā atvērsies vienīgi garīgai izpratnei. Bet šādas spējas nevienam nav iedzimtas. Tās iegūstamas sociālos treniņos un īpašā pārdzīvojumā."

KĻAVA: Nu redz! Viss kārtībā.

LIA: Atzīšos, man nav bijuši īpaši sociāli treniņi. Bet Dievs man devis to brīnumaino iespēju tik daudzus gadus tikties ar tevi, Pēter, ar Andri Buiķi, jūs esat mani vislielākie Skolotāji. Ne tikai man. Ļoti, ļoti daudziem cilvēkiem Latvijā. Bet turpināsim mūsu sarunu.

KĻAVA: Es jau nerunāju, ka "Tibetas mirušo grāmatā" galvenais būtu nāve, galvenais ir dzīve. Viss ir galvenais. Šī grāmata tieši runā par to, ka mums dzīves laikā nav laika domāt par garīgām dimensijām. Bet grāmata palīdz izprast, kā vispār notiek realitāte, parādot šos algoritmus, sirds dzīvi tagad, uz Zemes. Tas ir viens no starpstāvokļiem, bardo stāvoklis[72]. Vienas eksistences nogrieznis ir tieši nāves process. Un būtu ļoti svarīgi, lai kāds garīgais apstāv šo procesu, palīdz pareizi pāriet. Nākošais segments eksistencei ir tieši šī iziešana no ķermeņa un sava paša prāta atpazīšanas spēja vai nespēja ar šo Gaismu saplūst. Un ceturtais stāvoklis, kad tava apziņa diferencējas, kur tad tu beigās aiziesi. Vai tu nāksi drīz vien atpakaļ kādā mātes miesā vai arī paliksi uz kādām astrālām vai mentālām sfērām.

LIA: Tas ir atkarīgs no paša izvēles?

KĻAVA: Daļēji jā. Bet tā mūsu pašu izvēle ir mūsu pašu apziņas motivācijas enerģijas summa, kur savilksies līdzīgs ar līdzīgu. Mēs ēdīsim tos savus augļus, kas ir mūsu pašu būtība. Paldies Dievam, tur viss ir ļoti godīgi. Uz Zemes ir dota it kā šī brīvība, bet šī brīvība ir bīstama. Jo cilvēks augstāk attīstīts, jo viņš atsakās no brīvības. Viņš praktizē tikai vienu: Dievs Tēvs, lai notiek Tavs prāts.

Tas skaistums ir mūsu dvēseles kategorija, ka mēs varam radīt tās pasaules, kuras mūsu apziņa vispār ir spējīga radīt. Šo daudzu kolektīvo apziņu summa tad arī rada savas pasaules mākslinieku pasaules, mežoņu pasaules, dēmonu pasaules… Tāpēc tāds ļoti kategorisks lūgums nevajadzētu iet iekšā blāvajās gaismās pēc nāves! Tas, kas pievelk iedzimt ļoti zemās dimensijās. Ieteicams iet ļoti spilgtajās, krāsainajās gaismās: gaiši zilā ir cilvēku pasaule, baltā, spilgtā Dieva pasaule. Bet tā nav pestīšana. Ta atkal ir ieiešana kaut kādā tai saucamajā sansāras1C2 lokā, kad mēs tai eksistencē recirkulējam kā tādas ūdens molekulas. Nokrītam okeānā, atkal iztvaikojam, tad atkal sasalstam. Tapat notiek arī ar šīm prāta kapsulām, kurās iekapsulēta mūsu dvēsele. Un tāpēc tā atgriešanās, būtībā palīdzība veļu laikā, ja runājam par šo laiku, vai tā ir kristīgā lūgšana, vai tā ir vienkārši doma, sirds mīlestības stars tai mirušai dvēselei. Svarīgs tāds jēdziens kā izgaismoties. Lūgšana ir gaismas stars. Kas palīdz mūsu prātam, mūsu aprobežotajām, ļaunajām, tumsonīgajām, aizņemtajām domu kombinācijām atbrīvoties un ļauties gaismai.

LIA: Ja notiek nenovēršamais un liktenis ir lēmis dvēselītei uziet augšā, vai es še lejā ar savām absolūti patiesajām, cilvēciskajām skumjām nenodaru šai dvēselei ļaunu?

KĻAVA: Nu jā… Ne vienmēr bēdas ir mīlestība. Bet mīlestībai bēdas ir viens no tādiem līdzfaktoriem. Mīlestība bija, pirms šī pasaule tika radīta, un mīlestība būs, kad šī pasaule tiks noārdīta. Bēdas būtībā ir prāta modifikācija un ciešanas neizpratnē par to, ka mēs vairs nesatiksimies. Nevar jau pateikt tagad esiet mierīgi, tas bērns mirst, un viņam būs labi. Tadu līmeni nevar neviens paņemt. Tas ir pārcilvēcisks līmenis. Ko tad darīt? Tāpēc jau cilvēki mācās garīgas lietas, lai saprastu šo pārejas brīdi tad, kad tas pienāk. Pats galvenais pāri darījums aizgājušām dvēselēm ir ilgstošā raudāšana. Kad es prasu kāpēc jūs raudat? Par sevi vai par to bērnu? Mātēm un tēviem liekas, ka bērnam ar to māti un tēvu ir vislabāk. Būšu riebīgs un teikšu tas nenozīmē, ka jūs būtu labāki par Dievu. Mūsu iedomīgā aprobežotība, ka mēs nu zinām labāk, ko tam bērnam, tai dvēselei vajag. Ja jau tas tā noticis, tam visam ir savs likums. Tāpēc dzīvošana uz Zemes, nāves brīdī un pēc nāves, bez Dieva ir pilnīga aprobežotība un tumsonība, kas arī prevalē sabiedrībā. Ir, protams, jācīnās par to bērna ķermeni, par jebkuru ķermeni, tāpēc ka ķermenis ir svarīgs, kurā dvēsele, prāts attīstās. Bet, ja jau tas notiek, tad nevajadzētu briesmīgas sēras. Vajadzētu tieši ļoti intensīvas garīgas konsultācijas, studijas, lūgšanas, domas, ka mēs visi aiziesim uz tām pasaulēm. Tāpēc šī spēja atšķirt vai neatšķirt mūsu bērnu vai tuvinieku no dievišķās dvēseles, kas nav mūsu tuvinieks, kas ir pats par sevi, ir tā mūsu intelekta mazspēja, ka mēs domājam, ka tas ir kaut kas no mums nācis. Ka tas pieder mums, mēs esam tam pieķērušies.

Kaut vai pēc piecdesmit gadiem, kad tu uzzini par kādu notikumu un tavā sirdī uzplaukst ārkārtīgas līdzjūtības enerģija, mīlestība… Tur nav jēdziens Laiks. Ir vienkārši stāvoklis apziņā, kur visu laiku viss ir vienlaicīgi. Tas ir pierādīts, ka visa eksistence ir vienlaicīga. Tāpēc lūgšana, nevis enerģija, ka tu žēlojies un to dvēseli velc atpakaļ. Tieši draudzīgs pestījums, draudzīgs novēlējums: uz priekšu! Tālāk! Augstāk! Tai starpstāvoklī dvēsele redz un principā var izskatīt jebkuru dimensiju. Mēs neko neredzam, esam garīgi akli. Ja dvēsele redz, ka mājinieki veic garīgas prakses, vakarā ir kopēja ģimenes meditācija vai parasta lūgšana, tas ir lielākais enerģijas avots un prieks šai dvēselei evolucionēt tālāk. Protams, mazliet ir jāparaud, mēs esam tikai cilvēki. Bet tam jābūt viens pret desmit. Pārējam jābūt savas apziņas attīstība uz Mūžību.

LIA: Vai piedzimšana arī nav mazlietiņ kā miršana? Tas brīdis, kad bērniņš dzimst, viņam tas īstenībā ir šausmu pilns ceļš…

KĻAVA: Jā, redzi, grūti jau mūsu intelektam uztvert, ka šis jaunpiedzimušais bērniņš kādreiz bijis ļoti ievērojama vai mazāk ievērojama persona. Mēs neesam tā audzināti. Bet ir desmitiem tūkstošu akadēmisku, juridisku, notariāli pierādītu gadījumu, kur pierādīta reinkarnācija. Neviens normāls zinātnieks un izglītots cilvēks to vairs neapstrīd. Bērnam tas arī it kā nav jāatceras. Viņš nāk, lai mācītos. Ja es tev tagad pateikšu kādreiz tu biji Anglijas karaliene, tev baigi sakāps galvā. Tagad tu esi Latvijā un tu neesi karaliene. Labāk nezināt. Arī Edgars Keisijs par to runāja: viņam riebās visu laiku tiem vīriešiem un sievietēm skatīties Akašas hronikās103 , kas tad viņi bijuši iepriekšējās dzīvēs. Keisijam tas tā noriebās, ka viņš beigās gāja ēdināt vistiņas. Ne jau ieņemamais amats, vai tu esi bijis prezidents vai valdnieks, ir svarīgs. Kuna ir par tavu sirds būtību. Un tāpēc šajā piedzimšanā par jaunu pagātne it kā tiek aizmirsta. Lai tu tiešajos apstākļos izprastu to, ko vienas dzīves laikā saprast ir ļoti grūti. Vienas dzīves laikā cilvēks attīstās ļoti maz.

LIA: Atgriežoties Latvijā un veļu laikā, mūsu senčiem bija paradums klāt veļiem mielasta galdu, visbiežāk jau pirtīs, šīs dvēseles cienāt. Ta bija šī vēlēšanās atcerēties, pieminēt, godināt.

Pie eņģeļiem…

KĻAVA: Jā. Tas bija tas, ka šiem veļiem vai astrāliem ķermeņiem, kas ir mūsu mirušie tuvinieki, kas saglabā savu gaismas ķermeni tieši tādu, kāds viņš bija te uz zemes vai arī drusku jaunāku, tur ir iespējams pilnīgi viss. Viņiem ir tās pašas ožas, sajūtas, dzirdes, vienīgi viņiem ir smagāka tā aktīvā sajūta. Tas bija ne tikai latviešiem, tas, kā tu zini, bija arī Senajā Grieķijā, pirms Kristus ērā. Tā ir saskarsme. Kur visas pasaules saskaras vienlaicīgi, kur būtībā tiek akcentēta Mūžība. Tādējādi nav nekādu baiļu no nāves. Nāve nav nekāds bubulis, tieši otrādi. Tiek uzlikta ārkārtēji delikāta atskaites sistēma šeit un tagad ikdienā. Šī izpratne par Mūžību.

Un šie galdi… Galds vispār ir laba tradīcija, kas vieno cilvēkus. Bet tur bija arī tā dziļākā doma, ka atvainojās. Piemēram, pazīstamais amerikāņu psihiatrs, profesors Mūdijs savā Alabamas universitātē (ASV), kur viņš ar spoguļu palīdzību, mācoties no seniem Delfu orākuliem, kādā veidā tie tikās ar mirušajiem, tieši lai atvainotos, tur ir trīssimt datēti gadījumi, kad psihoterapeiti, ārsti, zinātnieki, biznesmeņi brauc pie viņa, lai ieietu speciālā Mūdija radītā telpā ar domu, lai notiktu šī izlīdzināšanās.

Nevienam negribas ciešanas un smagas atmiņas. Ja jau viss būtu kārtībā, veļi šeit nenāktu. Tas nozīmē, ka viņiem ir smagi, viņi nav aizgājuši Gaismas pasaulēs, un smagi ir arī mums. Ir iespēja izlīdzināties ar aizgājējiem ne tikai veļu laikā, bet ikreiz, kad uznāk sirds impulss.

LIA: Esmu lasījusi, ka uz šīm veļu dvēselēm reaģē mājdzīvnieki: suņi rej, kaķi platām acīm skatās… Mēs nespējam ieraudzīt, bet viņi jūt.

KĻAVA: Jā, tādas lietas aprakstītas. īpaši daudz esmu lasījis par Tibetu, Indiju… Lielie Skolotāji gan uzskata, ka nāves kā tādas nav. Viņi no smalkajām gaismas molekulām to ķermeni materializē atkal par jaunu. Sunīši, kaķīši ierauga pirmie, priecājas, laiza no prieka, tas ir pat redzēts. Ta ir fizika, tā ir gaismas optika. Suņiem un kaķiem acs tīklene savādāk uzbūvēta, kādā veidā viņi kādas frekvences spēj redzēt. Gaismas frekvences. Mēs gaismas spektru redzam ļoti ierobežoti. Dzīvnieki spēj redzēt arī šo smalko gaismas līmeni. To spēj redzēt arī daudzas sievietes. Es pazīstu, kas šos veļus redzējušas reanimācijas nodaļās, pie kapiem. Šie stāsti jau nav tā vienkārši no pirksta izzīsti. Tie ir arī nofotografēti, tūkstošiem fotogrāfiju, kurās producējas šīs sejas un tēli. Tas ir enerģijas veids, kas spēj atstāt informāciju uz fotofilmām. Kas vienkārši parāda, ka nāves kā tādas nav.

LIA: Šī sajūta, šī apziņa un reāli taustāmā informācija, ko šobrīd jau varam saņemt, atšķirībā no aizgājušā laika, tai būtu jāatvieglo cilvēka apziņa un dzīve šeit, uz Zemes? Kā tu domā?

KĻAVA: Jā, bet to var izdarīt tikai tad, ja tu pats to gribi. Latvija vēl, paldies Dievam, ir pietiekoši garīga zeme. Vēl neesam pilnīgi nojūgušies, kā viņi tur, Rietumos. Ta ir brīva izvēle. Tas, kurš grib, tas arī sameklē. Tas nenozīmē, ka ikdienā tas visu laiku jāproducē, bet savos klusajos, intīmajos, garīgajos dzīves brīžos, es domāju, tas būtu ļoti svētīgi. Ka katrs mazliet pāršķirsta, pārdomā, sakārto savu eksistences atskaites sistēmu, kas arī būtu tā palīdzība. Tāpēc es novēlu, lai cilvēks tās zināšanas atrastu pats sevī, pat nelasot grāmatas. Ja viņam gribas noglaudīt kaķīti, tad visas zināšanas viņā jau ir. Ar ļoti klusu, pazemīgu sirdi viņš sajutīs tās pašas zināšanas, kas principā ir universālas. Jo tā Gaisma jau nav tikai latviešiem vai tibetiešiem. Ta ir universāla.

Reimonds Mūdijs. "Dzīve pēc dzīves"

LIAS GUĻEVSKAS saruna ar ANDRI BUIĶI

LIA: "Viņas valsts bija tikpat liela un plaša kā Māras valsts šai saulē, jo pie viņas beigās nonāca visi, kas bija dzīvojuši. Ja sākumā, kad Dievs laida pasauli, viņas mājokļi bija galīgi tukši un viņa pati sarāvusies maziņa kaut kur izplatījumā, tad, laikiem ejot, viņas zeme plētās arvien lielāka un tanī saradās arvien vairāk veļu, kas mita dīvainā, spokainā un neīstenā pasaulē. Gaisma tur bija palsa un miglaina, veidoli neskaidri un netverami, lai gan joprojām saglabāja dzīvības izskatu. (..) Drūmi un klusi gulēja ūdeņi. Mēmi viņu krastos kvernēja tie, kas gaidīja tālāku pārcelšanos uz Aizsauli, kur atkal bija priecīgāka un gaišāka esamība, jo atradās tuvāk Dievam. (..)

Pienāca dievaiņu mēnesis, tumšās rudens naktis ar drūmajiem vējiem, un veļi taisījās sērst pie dzīvajiem, jo zināja, ka tagad tiem klāti mielasta galdi viņu vecajās mājās, ka tuvinieki gaida viņus. Gāja pat tie, kas veļu valstī pavadījuši vairākus mūžus, un pats sirmākais cēlās no saviem simts mūžiem un teicās: griboties šim redzēt savu tautu, kā viņa tagad dzīvojot, vai neesot aizmirsusi senos tikumus, Dievu, Laimu un mātes."

Tik tēlaini par veļiem "Latvju teiksmās" rakstījis Jānis Veselis (1896— 1962), kurš uzskatāms par vienu no talantīgākajiem prozaistiem ar savu īpašo stilu un savdabīgu pasaules skatījumu. Veļu motīvs kā neapstrīdama un nepieciešama cilvēka dzīves sastāvdaļa izmantota daudzos latviešu rakstnieku darbos. Atrodamas liecības, ka latvieši šo ierašu atvasinājuši no grieķiem. Dvēseles cienāja četras nedēļas un sauca vārdā, tāpat kā reiz to darījuši senie grieķi.

21. gadsimta modernā zinātne šo procesu jau pragmatiski pamatojusi un izskaidrojusi, kad aizgājēja astrālais apvalks dažādu iemeslu dēļ atgriežas, lai kontaktētos ar zemes ļaudīm. Visbiežāk ar saviem tuvākajiem. Un nav nekā pārdabiska, ka ir cilvēki, kuri spēj šos veļus ne tikai sajust, bet arī ieraudzīt.

Kāpēc tomēr veļu laiks katram normālam cilvēkam ir tik nozīmīgs un būtisks? Vai ne tādēļ, lai caur šīm izjūtām mēs labāk iepazītu paši sevi? Mūsu ikviena sākums, neskaitāmie mūsu ģimenes, dzimtas priekšgājēji ir tur Viņas valstī… Mūsu sākums ir Tur. Vai tādēļ jo svarīgāk nav, kā un kādi mēs esam šīs Mūžības ķēdes vidū?

Turpinām veļu laikā ar reanimatologu Pēteri Kļavu aizsākto sarunu par dzīvību un nāvi. Ko stāsta cilvēki, kuri atgriezušies no klīniskās nāves? Kas ir Reimonds Mūdijs, un ko viņš aprakstījis savā grāmatā "Dzīve pēc dzīves"? Tie ir tikai daži jautājumi, uz kuriem šodien lūgšu atbildēt vienu no Latvijas zinātnes visgaišākajiem prātiem habilitēto matemātikas doktoru, akadēmiķi, profesoru Andri Buiķi.

Kā vispār radusies nāve, kāda ir tās nozīme attīstībā?

BUIĶIS: Tas ir ļoti plašs jautājums. Mēģināsim modulēt situāciju kā pieņemts manā zinātnē — matemātikā. Pieņemsim, ka nāves nebūtu, ka cilvēks dzīvotu mūžīgi. Varētu ilgi slinkot, darīt visādas cūcības, pēc tam atkal sākt laboties utt. Atceros, kā pēc pirmā Zemes pavadoņa palaišanas manai mammai kāds no kaimiņiem bija teicis: "Nu, redzi, pa debesīm laižas pavadoņi, nekāda Dieva nav. Bet es, muļķis, visu dzīvi kārtīgi centos dzīvot. Izrādās, pārvelti centos." Tatad kaut kādā nozīmē, faktiski, ļoti nopietnā nozīmē, nāve ir stimulējoša. Vienalga, vai tu pieļauj, ka pēc nāves kaut kas ir un dzīve turpinās citā formā šo uzskatu arī es atbalstu…

LIA: Es neatbalstu, es ticu, ka tas tā ir.

BUIĶIS: …vai arī otrs uzskats, ka pēc nāves vairs nekā nav. Abos gadījumos tieši bērnībā un jaunībā tas kaut kā ir ļoti aktuāli. Esmu jau to vairākkārtīgi sacījis, tomēr gribu atkārtot, tie lasītāji, kuriem autoritāte ir Rainis, lai no šāda aspekta pārlasa viņa dzeju krājumu "Gals un sākums". Gals nāve. Un sākums… Cik atceros, dzejolis saucas "Slieksnis", kur dzejnieks meklē un faktiski mūsu valodā nevar pat atrast vārdus, kā mēģināt aprakstīt to, kas notiek ar cilvēku pēc nāves.

"Diena bez saules, Nakts bez zvaigznēm, Sauc vienā laidā Balss bez atbalss Pret slieksni.

Zempus zem ziņas Tumsa un smagums Trauc vienā laidā Kāpt uz ziņu Pār slieksni.

Slieksnis stāv sacelts, Durvis ar draudiem, Rauc vienā laidā! Augs tev ziņa Aiz sliekšņa."

BUIĶIS: Slieksnis. Tas ir tikai slieksnis, kad mēs pārejam no vienas telpas otrā jeb no vienas realitātes citā realitātē. No vienas domāšanas un fiziskās būtības citā fiziskā būtībā. Tas mūžīgais, kas atkārtojas arī Raiņa dzejolī "Es ritu" ritu, "ritu, projām ritu"… Tatad jau tālāk no savas dzimšanas. Un pēc tam jau "pretī ritu"…

"Es ritu —

Skan sērās vēja kokle sārtā miglā, Mirdz rasas vaiņags tālumā aiz manis, Es ritu, projām ritu;

Es ritu dabas priekaduņas mežā, Dzeltsarkans lapu vaiņags viz virs galvas, Es ritu, garām ritu;

Sauc lakstīgala laimē ziedu pļavā, Kur rožu vaiņagu sniedz zelta saule, Es ritu, cauri ritu;

Sauc vētras taure laukā dziņu dusmas, Zaļš jaucas gaiss, plūkst ozolvaiņaglapas, Hej, ritu, vidū ritu;

Iet mūžam līdzi dūjas smeldzesbalss, Bālzila jūra, ērkšķu vaiņags dūrējs, Es ritu, līdzi ritu;

Kluss mūžam gaida šausmās ķirmja tikšis. Tumšzilā bedrē čūsku vaiņags vījas, Es ritu, pretī ritu;

Vēl tas nau gals, i gals top vienaldzīgs, Vēl klusumkalns, vēl mēļais zvaigžņu vaiņags, Es ritu, tāļāk ritu…"

"Es ritu, ritu,

Ņemot un dodot topu par citu Vēl ritu."

Vēl gribētos pasvītrot, ka visu krājumu Rainis sāk ar dzejoli moto visam krājumam: "Tev, pamatšķira", kuru padomju laikā skolās mācīja. Ka Rainis ir proletariāta dzejnieks, jo šis dzejoļu krājums veltīts proletariātam, strādnieku šķirai. Palasīsim šo dzejoli:

"Tev, pamatšķira -

Kas izaugs, jutīs, pratīs, izvedīs,

Līdz ļauns un sāpes ļaužu dvēslē dzīs;

Tev, pamatšķira -

Kas celsies pāri sev, iekš vienības

Tās šķiras veiks, kas ļaudis šķīrušas;

Tev, pamatšķira -

Kur lielāks gods kā tas, tev kareivs būt?

Tu izej cilvēci un sauli gūt."

Manuprāt, skaidri redzams, ka Rainis runā par nākotnes cilvēku, bet, kā labi redzams, šīs lietas ir grūti tā nepārprotami un skaidri pateikt. Beigās, kur Rainis apcer nāves daļu, viņš mēģina runāt kosmiskos mērogos. Tiešām iesaku Raiņa dzejoļu krājumu "Gals un sākums" paskatīties no šī viedokļa. Kaut vai sākumā dzejoļos "Aiz vārtiem", "Viens atoms", pēc tam "Pasauls vientulība", "Pārvarīgais".

LIA: Bet šodien mūsu nolūks ir parunāt par amerikāņu psihiatra Reimonda Mūdija grāmatu "Dzīve pēc dzīves". 1a nav vienīgā, bet viena no pazīstamākajām. Vai tu, lūdzu, nepastāstītu tuvāk gan par autoru, gan par šo grāmatu, kā arī viņa statusu zinātnes sabiedrībā?

BUIĶIS: Sākšu ar to, kādu lomu šī grāmata nospēlēja manā dzīvē. Tas bija vēl padomju gados, kad pie varas bija Brežņevs. Es, vēl samērā jauns zinātnieks, regulāri klausījos ārzemju raidstacijas, lai būtu lietas kursā par to, kas notiek pasaulē un varētu analizēt situāciju. Un reiz kādā BBC programmā, tās varēja būt 70. gadu beigas, raidījums jau bija sācies, tika pieminēts šis Mūdijs un stāstīts par klīniskajām nāvēm. Mūdija grāmatas pamatā ir viņa paša praktiskā pieredze. Sarunas ar cilvēkiem, kuri bijuši uz nāves sliekšņa vai šim slieksnim jau pāri. Pēc tam viņi atdzīvināti vai atdzīvojušies, atgriezušies no klīniskās nāves un stāsta, ko aiz šīs robežas pieredzējuši. Mūdijs, kā zinātnieks, mēģinājis šajā grāmatā sakvalificēt, kas un kā notiek.

Gatavojoties šai mūsu sarunai, es paskatījos otru viņa grāmatu turpmākās pārdomas par dzīvi pēc nāves. Tur viņš runā par to, ka sākumā vēl šaubījies, vai tomēr tā nav sagadīšanās, ka šos unikālos, retos cilvēkus liktenis piespēlējis tieši viņam. Taču pēc pirmās grāmatas "Dzīve pēc dzīves" iznākšanas, pasaulē ļoti slavenā daktere Elizabete Kiblere-Rosa sazinājusies ar Mūdiju un pateikusi, ka viņa par šo fenomenu zina jau sen un arī gatavo par to grāmatu. 1a kā fakts, ka kāds Rietumu zinātnieks to pasniedzis pētnieciskā formā un BBC, kā ļoti nopietna raidstacija, pārraida arī Krievijas klausītājiem krievu valodā, tas man toreiz tiešām bija ļoti liels psiholoģisks pārdzīvojums. Šobrīd jau par to daudz tiek runāts.

Starp citu, uzstājoties dažādās auditorijās Latvijā, arī par modernās zinātnes lietām, pieminu arī šo klīniskās nāves stāvokli un to, kas tad notiek ar cilvēku. Un vismaz katrā otrajā reizē pēc uzstāšanās man pienāk kāds cilvēks un saka: "Buiķa kungs, jums ir pilnīga taisnība. Arī es esmu to piedzīvojis. Esmu bijis klīniskās nāves stāvoklī, tieši tā, kā jūs stāstījāt. Kā pēc Reimonda Mūdija grāmatas. Un esmu no šī stāvokļa atgriezies. Tas sakrīt arī ar manu pieredzi."

LIA: Pieņemsim, ka kāds par šādu pieredzi uzzina pirmo reizi. Un kāds neticīgais vispār mēģina to noliegt. Kas notiek, pārkāpjot šo slieksni? Vai nevarētu minēt kādu no Mūdija aprakstītajiem daudzajiem piemēriem?

BUIĶIS: Labi. Tie, kuri nolieguši, viņus var pārliecināt tikai pašu dzīves pieredze. Kad viņu dzīvē būs kāda traģēdija vai kāds liels pārdzīvojums.

LIA: Vai nu pašiem, vai tuviniekiem.

BUIĶIS: Jā, tad nonāk pie šīs atskārsmes. Un otra piezīme, tā gan vairs nesaistīsies ar Mūdiju.

LIA: Bija arī grāmata "Gaismas izglābtais".

BUIĶIS: Arī. Bet šobrīd nevaru atsaukt atmiņā divus uzvārdus, amerikāņus, kur vīrs, būdams Ņujorkas biržā kāds finansists [Bils Gugenheims, par viņu bija viena no pirmajām sarunām], bija tieši šāda tipa cilvēks. Savukārt viņa sieva interesējusies par Reimonda Mūdija grāmatu, redzējusi to arī BBC televīzijas programmā un aicinājusi to darīt arī vīru, kurš tajā brīdi neaiziet paskatīties. Taču, kad par to uzzina, ārkārtīgi nopietni pārvērtē savu dzīvi. Rezultātā viņi uzrakstīja milzīgi apjomīgu grāmatu, kas iznāca jau pirms gadiem piecpadsmit. Amerikā nodibināta īpaša biedrība, kurā apvienojušies miljoniem cilvēku.

LIA: Tie, kuri atgriezušies?

BUIĶIS: Ļoti daudzi, kuri atgriezušies, un ļoti daudz tādu, kuriem miris kāds tuvinieks, un viņiem šī pieredze ir caur savu mīļo cilvēku.

LIA: Piemēram?

BUIĶIS: Piemēram mirst sieva, viņa izteikti lietojusi kādas smaržas. Vīrs ļoti skumst, kad pēkšņi, esot savas mājas dārzā, ko sieva skaisti kopusi, viņam ir sajūta, ka sieva atrodas līdzās. Viņš sajūt šīs viņas mīļākās smaržas. Šādā veidā vīru tas pārliecina. Viņa nevar sevi apliecināt citādāk, bet šādi tas ir iespējams darīt zināmu, ka viņa zina, ko vīrs jūt un pārdzīvo. Tadu cilvēku Amerikā un Kanādā ir desmitiem miljonu.

LIA: Atgriežamies pie Reimonda Mūdija.

BUIĶIS: Jā. Mūdijs šos gadījumus sadalījis kādos piecpadsmit posmos. Cilvēkam kaut kas notiek, viņš cietis avārijā vai apstājusies sirds. Viņš ir uz operāciju galda, ārsts pasaka: pacients ir miris. Pēc īsa brīža cilvēks konstatē, ka skatās uz savu ķermeni no malas, atrodoties mazliet augstāk, virs galvas. Viņš redz, kā ārsti darbojas ap viņa ķermeni, pēc tam parādās kaut kāds dūcošs, vibrējošs troksnis. Vienam tas izskatās, ka viņu caur tuneli rauj uz augšu, citu horizontālā virzienā, caur tumšu tuneli, kura galā ir gaisma. Un, dodoties cauri šim tunelim, viņš konstatē, ka nav viens, ka viņam apkārt, nevis parastā, ķermeniskā formā (dažs to redz, dažs vienkārši sajūt), ir viņa mirušie radinieki. Tēvs, māte, brāļi, māsas, onkuļi, tantes…

LIA: Kuri viņu sagaida.

BUIĶIS: Jā. Un tūlīt arī parādās kas tāds, ko cilvēki saka, ir ļoti grūti noraksturot mūsu parastās valodas vārdiem. Man patīk formulējums, ka to nosauc par Gaismas būtni. Ļoti liela miera, mīlestības un gaismas pilna būtne. Un cilvēks šīs būtnes klātbūtnē kā filmā sāk pretējā virzienā redzēt būtiskus savus dzīves momentus.

LIA: Tīt to atpakaļ?

BUIĶIS: Jā, tīt atpakaļ savu dzīvi. Otrs, kas jāpasaka, ir ļoti grūti novērtēt laiku. Vai tie bijuši daži mirkļi vai dažas minūtes. Cits tā arī pasaka, ka atradies kādā īpatnējā bezlaikā. Šīs filmas rādīšanas mērķis lai cilvēks it kā no malas spētu izanalizēt savu dzīvi. Ko tu dzīvē esi darījis labi un pareizi, un ko esi darījis sliktu.

LIA: Kas šajā ārkārtīgi augstajā kvalitātē ir labs, un kas slikts? Vai labs ir, ka esi kādam palīdzējis, vai labs, ka esi sarausis sev naudu?

BUIĶIS: Piedod, bet nu tu man uzdevi naivu jautājumu.

LIA: Es uzdevu tev cinisku jautājumu. īpaši šajā, Latvijas 9. Saeimas pēcvēlēšanu gaisotnē. Kas kārtējo reizi bija pilna solījumiem, kurus aizmirst un nepilda.

BUIĶIS: Tur es piekrītu, jā. To, ko mēs šeit uz zemes atzīstam par cinisku, pēc reliģijas, pēc ētikas normām kopš vissenākajiem laikiem pauduši arī visi izcilie pasaules domātāji. Vienalga, ķīniešu, indiešu vai grieķu. Tas, kas ir labs tajās mācībās, tāds ir arī tajā nozīmē, kad esi uz nāves robežas vai klīniskās nāves stāvoklī. Labs ir labs, un slikts ir slikts.

LIA: Citiem vārdiem sakot desmit baušļi.

BUIĶIS: Būtībā var teikt arī tā. Ko vēl svarīgi saprast? Tas nav tā, kā virs zemes, kad cilvēks izdarījis ko sliktu un tiesnesis viņu tiesā. Šeit, izrādās, tiesnesis ir tava paša sirdsapziņa.

LIA: Ja uz zemes nav bijusi sirdsapziņa, vai augšā tā parādās?

BUIĶIS: Protams.

LIA: Jo smagāk?

BUIĶIS: Tieši tā. Tas ir tas smagākais. Tu atgādināji grāmatu "Gaismas izglābtais". Arī tur cilvēks, pēc tam, kad viņam iespēra zibens, apdega, un neviens neticēja, ka viņš vispār spēs izdzīvot. Arī viņš bija augšā, redzēja un pārdomāja savu dzīvi. Sakot: "Kādas šausmas! Es darīju pāri citiem cilvēkiem, kāvos…" Un kā tu teici: "…raušu naudu. Tas irtas mokošākais, ka mana sirdsapziņa visu to saprot. Un es ieraudzīju, cik biju briesmīgs." Tās ir milzīgas ciešanas.

LIA: Kā notiek šī lielā šķirošana? Kuram lemts atgriezties, kuram nē? Un kas notiek, kad šis cilvēks ir atgriezies uz zemes?

BUIĶIS: Viens piemērs nonāk līdz tādam mirklim, ka mātei palikuši bērni, kuriem bez mātes būs ļoti grūti. Un tad ir tā, kā cilvēki stāsta, viņi tuvojas kā tādai lielai barjerai. Tur ir ļoti liels miers, nav vairs nekādu sāpju. Ja pirms tuneļa cilvēks vēl ir apjucis, tad šīs Gaismas būtnes klātbūtnē, pārvērtējot visu savu dzīvi, viņā ir milzīgs gaišums un prieks, viņam tur patīk. Bet tad rodas šī pienākuma sajūta man ir jāatgriežas!

LIA: Tas ir tiem, kuriem lemts atgriezties.

BUIĶIS: Tie, kuriem nav lemts, par tiem mēs nekā nezinām. Cilvēks nonāk šajā stāvoklī un it kā sadalās divās daļās. No vienas puses, viņam gribas palikt šajā lielā miera, gaismas, tīrības un skaistuma pasaulē, no otras ir pienākums atgriezties. Un tad viņš atgriežas. Atrodas atpakaļ savā ķermenī, sākas sāpes un zemes dzīve.

LIA: Elle turpinās.

BUIĶIS: Elle turpinās. Un kā raksta Reimonds Mūdijs, šie cilvēki atgriežoties mēģina saviem tuviniekiem stāstīt, ko piedzīvojuši. Bet lielāko tiesu viņus neviens nesaprot.

LIA: Domā, ka jukuši.

BUIĶIS: Vai arī, ka tas ir kāds īpatnējs stāvoklis pēc klīniskās nāves. Kādas halucinācijas.

LIA: Turklāt bijusi arī narkoze.

BUIĶIS: Viss kas bijis. Cilvēki redz, ka viņus nesaprot un noslēdzas sevī. Rakstot pirmo grāmatu, Mūdijs arī runā par to, ka sarunas ar šiem cilvēkiem izdodas tikai tad, ja ir radīta uzticamības gaisotne. Ta kā Mūdijam jau ir citu cilvēku dzīves apraksti, viņš kaut ko var pateikt priekšā, un cilvēks pārliecinās, ka ārsts viņu saprot, viņš atveras un sāk stāstīt brīvāk.

Un kas interesanti? Man kā zinātniekam ļoti būtiski šķiet, ka bez šiem piecpadsmit etapiem, kas ir kopēji visiem, daži cilvēki redzējuši ļoti interesantas lietas. Pirmkārt, es jau minēju, par savdabīgo laika izjūtu. Vēl vairāk, kāda no sievietēm to raksturojusi kā bezlaiku. Kurā tagadne, pagātne un nākotne viss ir vienlaikus. Viņa saka: "Man pēkšņi pavērās kādas unikālas, universālas, visu aptverošas zināšanas!" Kādas jebkad bijušas, un kādas jebkad būs. Viss par pasaules uzbūvi, par Saules, Mēness planētu dziļāko nozīmi, par visām Galaktikām, visām likumībām, kas valda lielajā Universā. Cilvēki šajā stāvoklī saprot dziļāko dzīves jēgu, kādēļ mēs virs zemes vispār dzīvojam. Otrs moments, kas saistās ar šīm zināšanām, ar šo unikālo pieredzi, ka cilvēks, atgriežoties uz zemes atpakaļ savā fiziskajā ķermenī, nedrīkst vai nespēj tās paņemt līdzi.

LIA: Bet sajūtas paliek?

BUIĶIS: Jā. Tas ir tas, kas bija senajiem grieķiem: Hārons bija tas pārcēlājs…

LIA: Jā, Hārons cēla mirušo dvēseles pāri Aherontas upei.

BUIĶIS: Senajās teiksmās aprakstīta aina, kad cilvēki iedzer šīs upes ūdeni (tā, starp citu, ir ļoti interesanta tēma par ūdeni parunāsim citu reizi). Tad, lūk, iedzerot šīs upes ūdeni, cilvēks visu aizmirst. Tatad jau Senajā Grieķijā cilvēki bija informēti par tām zināšanām, ko iegūs Tai saulē un kuras tu nevari paņemt līdzi Šai saulē. Cilvēki saka, viņi šīs zināšanas aizmirst, bet atceras pašu galveno, ka zemes dzīve nav bezjēdzīga. Ka mums katram ir jāveic kāds uzdevums. Kaut arī tur ir ļoti labi un gribas palikt, viņi saprot, lai pildītu kādu augstāku, Dieva dotu uzdevumu, jāatgriežas fiziskajā ķermenī. Tas pirmkārt. Otrs, pats galvenais jāapgūst divas būtiskākās lietas. Jācenšas saprast jeb iegūt zināšanas. Nevis tās, ko mēs saprotam ar vārdu tehniskās zināšanas, bet dziļākās.

LIA: Garīgās.

BUIĶIS: Jā, ko mēs sauktu par viedību. Ne gudrība, bet viedība. Un treškārt, visbūtiskākais visas dzīves pamatā ir mīlestība. Ne tā vienkāršotā, ar seksu saistītā, kā šodien tiek uzskatīts. Bet visaptverošā mīlestība pret cilvēkiem kopumā. Pret jebkuru dzīvu būtni. Ja tāda radība ir virs zemes, tad arī viņai ir kāds uzdevums. Ja nodarīšu viņai pāri, tad darīšu pāri arī savai dvēselei. Kā minēju kādā no iepriekšējām sarunā par Bradena interviju ar mūku un sarunā ar Pēteri: tevī ir līdzjūtība pret jebkuru dzīvību.

LIA: Un dabūsi par visu to atpakaļ cēloņu un seku likums. Arī zinātnieki sadalījušies akadēmiskajos un viedajos. Tiekoties ar viņiem pasaules līmeņa konferencēs, tu esi informēts par viņu domām arī šajā jautājumā. To, kas dažam labam, lasot šo sarunu, var šķist kā zinātniskā fantastika, kā to vērtē mūsdienu modernā zinātne? Akceptē, neakceptē? Noformulē, analizē… Kāda ir viņu attieksme?

BUIĶIS: Te ir diezgan sarežģīta lieta, es teiktu, par klātieni un neklātieni. Tiešu tikšanos un netiešu tikšanos. Divas reizes biju Grieķijā. Pēc Grieķijas brauciena man pasaulē ir kādi 25 zinātnieki, kurus uzskatu par saviem garīgajiem brāļiem. Šie cilvēki patiešām ir viedie. Tas konferences nosaukums bija "Zinātne un klusums".

LIA: Cik ietilpīgi!

BUIĶIS: Visiem šīs lietas ir elementāri vienotas. Bet pārējās konferences jau man ir par industriālo matemātiku. Kaut gan arī tajās dažas lietas es daru saistībā ar tehniskiem izgudrojumiem, kas manā izpratnē noved pie tā paša. Kaut vai torsionu lauki! Kur mēs desmit gadus par to runājām un mūs abus divus dauzīja… Arī tevi, ko tu ļauj vienam pustrakajam pa radio klāstīt tādas "muļķības"… Nu jau tas ir noiets etaps, bet tomēr. Vienā no pēdējām konferencēm pagājušā gadā novembrī Venēcijā pēc sēdes bija palicis laiks un notika diskusija par manu un vēl vienu globālu referātu. Ļoti interesantas diskusijas, kur mēs izrunājām ari šos garīgos aspektus. Un es redzēju, kā cilvēki mainās! Kā atklājās tas, ko viņi bija noglabājuši dziļi sirdī. Tehniskā konferencē par to nevar runāt, bet te, pēkšņi, jā, arī viņu pieredze rāda, ka kaut kas tāds ir.

LIA: Sarunā par "Tibetas mirušo grāmatu" Pēteris pateica ko tādu, ko no viņa mutes dzirdēju pirmo reizi: "Kad jūsu dvēseles pēc nāves nonāks tur, neuzķeraties uz blāvajām gaismām. Lai jūsu mērķis būtu tikai šīs gaiši zilās, spilgtās, vai arī tā Lielā gaisma, kas ir pats Dievs." Vai tā blāvā būtu kāda pasaule, kas mēģina mūsu dvēseles šajā augšupceļā pārtvert? Arī tur Tumsa ar Gaismu ir nepārtrauktā cīņā, līdzīgi kā uz zemes.

BUIĶIS: Tu jau būtībā pati uz šo jautājumu atbildēji. Es nevaru atbildēt konkrēti, jo pats tur neesmu bijis.

LIA: Šī Pētera uzrunas forma: "Es kategoriski jūs lūdzu nepalikt blāvajās gaismās!" Tas ir nopietni.

BUIĶIS: Runājot par šīm gaismām, īpaši tas attiecas uz cilvēkiem, kuri aiziet pēkšņā nāvē. Tur tiek runāts tieši par šo, Raiņa vārdiem kaut kur šī sliekšņa rajonā. Ja tu ieej dzīvoklī un paliec mīņājoties pie durvīm, nekāda nopietna saruna nevar būt. Tu esi ciemiņš, kurš ne īsti ienācis, ne īsti palicis ārpusē.

LIA: Jautāšu tev to pašu, ko Pēterim. Vai šīm sajūtām, vismaz tādā līmenī, kādā runājām šodien, būtu jāatvieglo cilvēka dzīve? Vai tieši otrādi? Tas padara viņu tramīgu, par to, kas sagaida tur augšā?

BUIĶIS: Nu… Es domāju, ka to katram cilvēkam var pateikt viņa paša sirdsapziņa. Ne velti ir desmit baušļi un morāles normas, kas saka tev nebūs zagt un tev nebūs citus aplaupīt! Cita sievu iemīlēt un tamlīdzīgi… Par visu ir jāmaksā tāpat kā virs zemes.

LIA: Elles katlos nevārīs, būs vēl smagāk.

BUIĶIS: Par tiem elles katliem ne viens vien autors saka, ka tie patiesībā ir sirdsapziņas mokas. Garīgā būtība, kas pēc tam mokās. Esi ļāvis savam fiziskajam ķermenim valdīt pār savu garu un savu dvēseli. Tagad par to ir jāmaksā. Tu esi atnācis uz zemes, atnācis savā fiziskajā ķermenī, tikai šajā formā tu vari savas fiziskās pasaules lietas kārtot, arī mūsu attiecības. Un, ja tu to neizdari, jāmaksā ir tur.

LIA: Paldies, Andri. Šī saruna nebija no vieglākajām… Bet secinājums ir viens tikai šajā savā fiziskajā formā uz zemes mēs varam kaut ko mācīties.

Sarunas sākumā atsaucu jūsu atmiņā Jāņa Vesela apceri par veļiem, tās izskaņā amerikāņu rakstnieka, "Džonatana Kaijas" autora Ričarda Baha vēlējums dzīvajiem:

"Dzīvojiet tā, lai nekad nebūtu jākaunas, ja kaut kas no tā, ko jūs darāt vai sakāt, tiktu darīts zināms apkārtējai pasaulei. Pat ja tas, kas tiktu darīts zināms, nebūtu patiesība."

Vairs nav laika spelēties

LIAS guĻevskas saruna ar andri buiĶi

Pēdējo gadu laikā es diezgan daudz esmu intervēts žurnālam "Mistērija". Pērn, 2011. gadā, mani intervēja Lia, un viens no daudzus interesējušajiem jautājumiem bija par 2012. gadu. Laiks skrien ātri, un tagad, pārlasot sarunas un intervijas, jau krietni ir iesācies 2012. gads. Man ir sajūta, ka par šo tēmu jāparunā plašāk, izmantojot pazīstamu ezotēro autoru darbus. Man visai tuvi ir darbi, kuru autori ir Drunvalo Melhisedeks (Drunvalo Melchizedek) un Hosē Argueljess (Josй Argūelles). 90. gadu vidū dabūju Hosē Argucljesa grāmatu "Maijas faktors. Taka viņpus tehnoloģijām" ("The Mayan Factor. Path Beyond Technology"). Kad es turpmākajā intervijā runāšu par šodienas zinātnē nepieņemtajiem jēdzieniem, lielā mērā izmantoju šo rakstnieku, kā arī citu līdzīgu autoru atziņas. Taču vispirms es gribu citēt man zinātniski visai tuvu matemātiķi. Tas ir Braiens Svimme (Brian Swimme), kurš uzrakstījis pamatīgu priekšvārdu šai grāmatai un šobrīd ir Kalifornijas Integrālo studiju institūtā, Sanfrancisko, mans tuvs kolēģis matemātikā: speciālists matemātiskajā fizikā. Es pats gandrīz četrdesmit gadu garumā lasīju pamatkursu "Matemātiskās fizikas vienādojumi", uzrakstīju arī nelielu mācību līdzekli studentiem un mana pētnieciskā darbība saistīta ar matemātiskajā fizikā un matemātiskajā modelēšanā esošajām problēmām.

Tātad Svimme raksta: "Nobeigumam es vēlētos izteikt dažus apsvērumus par trijiem doktora Argucljesa "visfantastiskākajiem" apgalvojumiem. Ta kā es nodarbojos ar matemātisko fiziku, mana domu gaita dabiski atspoguļo mūsdienu zinātnes principus. Es vēlos īpaši pasvītrot, ka neesmu noskaņots izteikt Maijas redzējumus zinātniskās kategorijās, viņu kosmoloģiju vienkārši nav iespējams aprakstīt mūsdienu zinātnes terminos. Taču jau tagad rodas postmūsdienu zinātne virziens, kas savieno seno civilizāciju pasaules uztveri ar mūsdienīgo zinātnes skatu. Tādēļ es centīšos apskatīt šos jautājumus no tādas holistiskas, vienotas, vispārcilvēciskas postmūsdienu zinātnes skata."

Turpmākajai sarunai, kas ir jau publicēta žurnālā "Mistērija" (2011. gada septembra numurā), pievienotas tagad, 2012. gada pavasarī, radušās domas.

LIA: Šobrīd pasaule it kā sadalījusies divās daļās vieniem rūp tikai nauda un materiālas vērtības, otri arvien vairāk tendēti uz garīgumu. Mūsu visu sliekšņa priekšā ir arī mistiskais 2012. gads, vienos izraisot neziņas sajūtas par tā saucamo pasaules galu, otros viešot cerību uz cilvēka apziņas pārveidošanos. Arī Latvija šajā ziņā nav nekāds izņēmums. Ričardam Baham[73] ir vārdi: "Savu realitāti mēs radām paši."

Sāksim bez gariem ievadiem, jo spēlēties vairs nav laika. Dzīve pieprasa aktīvu rīcību.

BUIĶIS: Jā, tas šobrīd ir ārkārtīgi aktuāli pasaulei un ne mazāk aktuāli arī Latvijai.

Interesanti, kā Plikins nonāca pie ūdens pētījumiem, kas viņu noveda pie šiem jaunajiem atklājumiem. Viņš stāsta, ka 1971. gada jūlijā, būdams 4. kursa skaitļošanas tehnikas students, nonāca Iževskas labākajā skaitļošanas centrā, kurš atradies ēkas augstākajā stāvā, lielas ūdenskrātuves krastā. No turienes viņš redzēja ūdenskrātuvi kā no helikoptera un kādu rītu, stāvot pie loga, ieraudzīja, kā neliels ekskursiju kuģītis aizbrauc no piestātnes, izveidojot V veida ceļu.

Diena skaidra, saulaina, taču vējaina, un uz ūdens ir kārtīgi viļņi. Kuģis jau tālu projām, taču V veida pēda ūdenī labi redzama. Tas Plikinu ieinteresēja, bet ķērās pie darba pienākumiem un aizmirsa. Kad ap sešiem vakarā gatavojās doties mājup, ejot gar logu, ieraudzīja, ka V veida pēda vēl joprojām redzama. Viņš jūtas satriekts: ir neliela vētra, jo vējš pa dienu pastiprinājies un tagad sajauc milzīgas ūdens masas, bet V veida pēda, neskatoties uz fizikas likumiem, joprojām pastāv, pie tam tajā pašā vietā. Apburts, apjucis viņš pusstundu palika pie loga. Šo notikumu viņš nespēja aizmirst un katru reizi, kad brīvs brīdis, par to domāja. Kā viņš pats saka: "Bija brīži, kad manu prātu pārņēma šaubas: esmu šai parādībai veltījis tik daudz laika, bet man nav nekāda praktiska risinājuma. Bet iekšējā balss saka, ka šis notikums jau desmit gadus tur manu apziņu gūstā, ka "pēda" glabā sevī lielu Dabas noslēpumu (..). Viss tika pārdomāts, tika pārorientēta visa mana zināšanu sistēma, tika veikta virkne eksperimentu ar ūdeni un novērojumi atklātās ūdenstilpnēs, tika izstrādāti jauni datoru modeļi un, beidzot, 1981. gada janvārī tika iegūts rezultāts, kurš pārsniedza visas manas cerības. "Pēdas ūdenī" tā nav fizikāla, bet gan (..) informācijas parādība. "Pēdas ūdenī" ūdens spēja veidot un saglabāt informācijas tēlu tajā notiekošajiem procesiem. Ta nav plakana, bet TILPUMA problēma (..). Starpība starp parasto fizikālo pēdu, kura redzama uz ūdens virsmas dažus desmitus sekunžu, un informācijas pēdu ir tāda pati kā starpība starp parastu fotouzņēmumu un tā paša objekta hologrammu."

Redzams, cik tas skaisti saskaņojas ar to, ko šeit desmit sarunās runājām parTalbota grāmatu "Hologrāfiskais Visums".

Man šķiet interesanti pievienot Plikina pārdomas par to, kā Bībele ietekmējusi viņa pētījumus. "Bībele uzrakstīta priekš simtiem paaudžu, un katra paaudze saņems no Bībeles to informāciju, kura atbilst šīs paaudzes garīgās attīstības līmenim. Visuma Varenie Likumi, kuri ir Bībelē, ir nošifrēti, un atslēga katram cilvēkam ir sava. Šis šifrs ir cilvēka garīgās attīstības līmeņa noteikts. Bībeles patiesības nebūs pieejamas tam, kurš tās nedrīkst pārvaldīt. Es desmitām reižu lasīju vārdus: "Sākumā bija vārds…" Šie vārdi neatstāja uz mani nekādu iespaidu, nemaz nerunājot par to izpratni. Bet tagad, lasītāj, es ceru, jūs arī sapratāt tās slēpto jēgu: sākumā bija INFORMĀCIJA pasaules uzbūves pamats. Ilgu laiku mani mulsināja Bībeles frāze: "…un izveidoja DIEVS [tā raksta Plikins] cietzemi… un nosauca DIEVS cietzemi par debesīm." (Tas ir burtisks tulkojums no krievu valodas; manā Bībeles izdevumā latviskais tulkojums ir šāds: "Un Dievs izveidoja izplatījumu, lai tas šķirtu ūdeņus, kas bija zem izplatījuma, no ūdeņiem virs izplatījuma. Un tā notika. Un Dievs nosauca izplatījumu par debesīm." Te labi redzams, ka atšķiras Bībeles tulkojumi dažādās valodās. Latviskais "izplatījums" spēcīgi atšķiras no krievu "cietzeme".) Es to uzskatīju par absurdu. Nu kā debesis var būt cietzeme? Tagad es atklāju, ka tās ir slēgtās virpuļu informācijas enerģētiskās plūsmas, noformētas kā enerģētiskās Visuma šūnas "bišu šūnu" formā, veidojot cietzemi cietu enerģētisku Visuma struktūru. Visums tā ir zeme, bet nevis tukšums (vakuums), kā mēs šobrīd uzskatām. Mani vienmēr mulsināja 1. Mozus grāmatas 7. pants: "Un izveidoja DIEVS cietzemi; un atdalīja ūdeni zem cietzemes no ūdens, kas virs cietzemes." Kas tie par diviem ūdeņiem, kurus DIEVS atdalīja vienu no otra, un kāpēc tos atdalīt? Šī nesapratne turpinājās aptuveni divdesmit gadus, līdz tam brīdim, kamēr netika atklātas divas Visuma informācijas pamatnes. Viena bioloģisko procesu informatīvā un Visuma bioloģiskās dzīvības pamatne tas ir ūdens (H,0). Otra iekšzvaigžņu procesu informatīvā pamatne tas ir litija ūdens (Li2 0)."

Varētu citēt vēl citas interesantas Plikina domas, taču pastāstīšu par savu pieredzi ar ūdeni, saistībā ar saviem pētījumiem Vācijā. Jau iepriekšējās sarunās pieminēju vācu izgudrotāju Jurgenu Šacu, ar kuru es sadarbojos gadus sešus. Tur klāt ir ari fotogrāfijas, kur es uz sava auto Rover lieku zaļos RKA, citiem vārdiem, virpuļu veidotājus. Domāju, ka ir skaidrs, ka tic ražoti nelielā eksemplāru skaitā, laikam piecpadsmit, kādā rūpnīcā Vācijas dienvidos, domāti investoriem, kā ari tiem, kuri pie šī darba strādā. Protams, ka rūpnīcas direktors zināja, kam tie domāti, un tā nedēļas nogalē, braucot uz savām lauku mājām, viņš savam modernajam autiņam uz jumta uzliek šo iekārtu, lai redzētu, vai tas ko dod. Pēc tam, braucot uz rūpnīcu pirmdien, viņš šo RKA noņem. Modernajos auto ir attiecīgā brīža benzīna patēriņa rādītājs, un tas rāda, ka notiek degvielas ietaupīšana, kaut arī RKA ierīce ir noņemta! Kad īpašnieks mašīnu nomazgā un pielej jaunu benzīnu, vairs nekāda efekta nav!

Jurgens man zvana un stāsta, kādi brīnumi ir notikuši ar RKA iekārtu un ka abi vācieši ir šokā par neizskaidrojamo. Es klausos Jurgenu, atceros Viktoru Plikinu un Masaru Emoto, un saku Jurgenam, ka viss ir skaidrs. Izstāstu, ka benzīnā ir nedaudz ūdens, arī mašīnas lakojumā ir ūdens un jaunajā darbības režīmā ar benzīna ietaupījumu šī informācija par efektīvāku darbību ierakstījusies ūdenī: svārstības mazākas, gaisa pretestība samazinājusies un tamlīdzīgi. Mazgājot auto un ielejot benzīnu ar parasto ūdeni, visa jaunā informācija nodzēsās.

Jurgens bija ļoti pārsteigts par šo interesanto un viņam nezināmo informāciju par šiem diviem "ūdens" vīriem. Pēc dažām dienām jauna ziņa no viņa: man ir pilnīga taisnība viņš manu ideju pārbaudījis un sava auto Passat dzesēšanas sistēma ielicis iekārtu ar zelta griezuma attiecību un pievienojis nelielus magnētus (man vēl tagad mājās ir Jurgena dāvātie magnēti). Rezultātā dzesēšanas sistēma darbojās, pēc paša Jurgena vērtējuma, divas, divas ar pusi reizes efektīvāk kā normāli. Tas ir tās sistēmas ar izstieptām virsmām, ar kuru matemātisko modelēšanu es nodarbojos piecpadsmit gadus.

2008. gadā Vācijā bija domāts šaurs zinātniski tehniskais seminārs cilvēkiem, kuri nodarbojas ar jaunās enerģijas lietām. Jurgens rakstīja tehnisko pamatojumu šai sanāksmei. Viņš man savulaik atsūtīja šīs vēstules kopiju. Tur ir daudzas lietas, par kurām nevaru runāt līdz to atrisināšanai, bet šo vietu vēlos nocitēt: "Izejas punkts ir viens ar otru saskaņoti, taču viens no otra neatkarīgi profesora A. Buiķa (Latvija) un profesora H. Matšinera (Vācija, Halle) konstatējumi par mikrosvārstībām ūdenī, atbilstoši degvielā, kuras var tikt saglabātas."2 '

Šajā minētajā profesora Hermaņa Matšincra publikācijā (kopumā 31 lappuse, klāt Eiropas patenta pieteikums uz 16 lappusēm) ir ļoti daudz interesanta faktu materiāla. Piemēram, Vācijā 2005. gadā bija gandrīz 446 tūkstoši kilometru garas kanalizācijas caurules, no kurām 17 procenti īsā vai vidējā termiņā jāsakopj, kas izmaksātu aptuveni 45 miljardu eiro! Ļoti daudz apsvērumu par virpuļiem. Interesants ir Hartmuts Millers (Hartmut Miiller) ar savu Vispārējo mērogošanas teoriju (Clobal-Scaling-Theorie) par stabilu formu biežuma sadalījumu. Ir zināmas īpaši stabilas struktūras: orkāna diametrs ir ap 30 kilometru, viesuļvētra (harikens) vienmēr ir ap 50 metru diametrā, zibeņu kanāls ir starp 1,25 un 5 centimetriem. Ir atsauces uz Konstantinu Meilu.!) Komentāros atzīmētajā otrajā grāmatā ir apraksts par eksperimentālo iekārtu, kuru Meils uzbūvēja, balstoties uz Nikolas Teslas principiem. Vācijā atradās bagātāks cilvēks, kurš finansēja šo iekārtu būvi eksperimentiem, lai zinātnieki varētu šo skalāro viļņu sistēmu testēt. Ja mani atmiņa neviļ, tad pirms kādiem desmit gadiem poļu kolēģis vienu iekārtu atsūtīja Fizikālās enerģētikas institūtam. Es tiku ielūgts uz eksperimentu. Problēma bija domāšanā: izskatījās, ka vairumam bija skaidrs, ka nekā jauna jau nebūs, mūsu zinātne jau visu pareizi izprot. Ne pārāk sen viens no kolēģiem teica, ka iekārta kaut kur mētājas. Bet Meils savus pētījumus turpina.

Kā jau iepriekšējās sarunās teicu, 2005. gadā es tiku ielūgts ar referātu uz Vācijas Telpas enerģijas biedrības 25 gadu dibināšanas kopsēdi. Tad Konstantīns Meils bija tās prezidents. Lai nekļūdītos rakstot, paskatījos toreizējo konferences programmu. Iekšējā lapā atzīmētas analogas biedrības blakus valstīs. Austrijā Pitagora-Keplera skola, Teslas institūts; Šveicē Jauno enerģiju institūts, Teslas piemiņas biedrība, Šveices Brīvās enerģijas Darba grupa un citas.

Daudzviet raksta, ka nākamajā gadā beidzas maiju kalendārs un sakrīt vairāki ritmi. Saule un tai līdzīgās ap 100 miljardi zvaigznes veido Piena ceļa diska veida galaktiku ar diametru apmēram 100 tūkstoš gaismas gadi. Visumā ir apmēram 20 miljoni galaktiku. Saules sistēma atrodas apmēram 3/5 attālumā no mūsu galaktikas centra un ar ātrumu 240 kilometri sekundē apriņķo ap galaktikas centru 240-250 (ezotēriski 216!) miljonu zemes gados. Šo periodu sauc par Galaktisko gadu. Pašreizējais stāvoklis ir īpaši unikāls, jo notiek vairāku kosmisko ciklu nomaiņa. Nosacīti par šo ciklu robežu pieņemti Ziemas saulgrieži 2012. gadā, kad gaidāms rets astronomisks notikums Saule pāries pār mūsu Piena ceļa galaktikas asi un Zemes poli izlīdzināsies ar Galaktikas centru. Nosacīti tāpēc, ka precīzi izskaitļot ass šķērsošanu nav iespējams milzīgo attālumu dēļ. Šajā laikā no blakus Galaktikas centram esošajiem kvazāriem pastiprināsies gamma un rentgenstaru starojums.

Es atkal citēšu Svimmes priekšvārdu Argueljesa grāmatai: "Galaktiskais stars, caur kuru mēs pēc Maiju mācības ejam cauri. Vispirms es vēlos atzīmēt, ka mūsdienu zinātne nekad nav runājusi par šo staru tādā formā, kā par to runā Maiju mācība, taču pavisam nesen fiziķi pievērsa uzmanību tam, kādu iespaidu uz sabiedrību un personību atstāj stari, kuri iet cauri Galaktikai un tas jau ir ļoti zīmīgi. Mūsdienu astrofiziķi apraksta tādus galaktiskos starus kā blīvuma viļņus, kuri veļas cauri Galaktikai un kuri ļoti spēcīgi iespaido tās evolūciju, piemēram, mūsu Saule ir radusies pateicoties tādam vilnim: tas lika uzliesmot milzīgai protozvaigznei, kura pēc tam uzsprāga un radīja Saules sistēmu. Rašanās un evolūcija praktiski visām zvaigznēm notiek šo galaktisko staru ietekmē, tādēļ mēs pamatoti varam galaktiku apzīmēt kā organismu, kurš atrodas pašattīstības procesā, tas ir mēs varam runāt, ka galaktikai piemīt "pašorganizēšanās dinamika". Ja pāriet vēl tuvāk dzīvu organismu analoģijai, mēs varam runāt par galaktiku, kurā zvaigznes pašas rodas un attīstās, šajā nozīmē tās ir galaktiskās epiģenēzes daļa. Saule saskaņā ar šādu pieeju tika aktivizēta ar vispārēju dinamiku, kura radās galaktikas centrā, tāpat kā mēs varam teikt, ka vardes acs ir radusies organisma iekšējās dinamikas ceļā. Rodas dabisks jautājums cik tālu atšķiras galaktikas dinamikas ietekme uz Saules attīstību un tai apkārt esošajām planētām, citiem vārdiem sakot vai turpinās viņu iedarbība uz dzīvības evolūciju Saules sistēmā vai arī pēc mūsu zvaigznes rašanās Saule un Zeme attīstās pašas par sevi neatkarīgi. Katru reizi, kad Saule iet cauri vienam no šiem stariem, tie izmaina tās dinamiku un attiecīgi to staru enerģiju, no kura barojas Zeme."

Šī perioda laikā Zemes rotācijas ass stāvoklis daudzkārt izmainās katrus apmēram 26 tūkstošus gadus (precīzi 25920 gados) Zeme veic pilnu ass precesijas ciklu. Par to runā daudzi Rietumu domātāji, jo tas būs ļoti būtisks pagrieziena punkts arī garīgā nozīmē. Brīdī, kad Zeme iziet cauri šim līdzsvara punktam, ejot projām uz zemāko punktu, cilvēce it kā aizmieg. Šobrīd mēs ejam tam punktam cauri un cilvēce atmostas. Tomēr šī enerģija ir salīdzinoši maza, salīdzinot to ar enerģiju, kas izplūst no Centrālās Saules un tai atbilstošā melnā cauruma. Tieši šīs enerģijas darbība izraisa galaktisko nobīdi, kas uz. Zemes sākās ap 1950. gadu un beigsies ap 2100. gadu. Tādējādi Zemes precesionālās izlīdzināšanās perioda enerģija darbosies kā grūdiens cilvēka evolūcijai.

Atgriežoties pie sarunas par Latviju. Jā, septiņi mēneši un prezidenta nosauktais, ko šī un arī iepriekšējā, 9. Saeima, darījusi sliktu. Bet te nav vieta apvainojumiem, tā ir tautas iekšējā sajūta. Mūsu tauta ir sena un gudra, un nostrādāja tas, ka jāmaina tautas un politiķu attiecības. Tas ir brīdinājuma signāls! Neskatoties un to, ka vairāk nekā puse deputātu 10. Saeimā bija ievēlēti pirmo reizi, referendumā par tās atlaišanu nobalsoja 95 procenti vēlētāju.

LIA: Kad vadzis pilns, tas lūst!

BUIĶIS: Tāpēc man ļoti patīk tevis liktais mūsu sarunas moto: nav laika spēlēties, jo laika atlicis patiešām ārkārtīgi maz. Paskaties, kas noticis pēdējos mēnešos? Pirmo reizi kopš 1917. gada ir pazeminājies ASV reitings! Tas nozīmē to, ka tur ir tā, kā mums bija pirms divarpus gadiem, kad

Godmaņa valdība aizņēmās 7,5 miljardus. Ja tajā brīdī mēs ietu starptautiskajos finanšu tirgos, to saku jau kā zinātājs, jo septiņus mēnešus strādāju Saeimas Budžeta komisijā, ja mēs būtu aizņēmušies naudu, mums būtu jāmaksā 15-17 procenti. Ta ir nenormāla summa! Tas nozīmē, ka mēs uz mūžīgiem laikiem būtu parādu verdzībā. Bet šobrīd, ir pagājuši divi gadi, un mums tagad ir tikai 2 procenti. Neticami, ko patiesībā esam izdarījuši!

LIA: Nc velti visi pasaules finansisti Latviju min kā piemēru citām valstīm.

BUIĶIS: Grieķija, Portugāle, tagad Itālija, kuras ekonomika brūk kopā, un Amerika! Nosaukšu vienu uzvārdu Georgijs Stankovs. Bulgārs, kurš kā students 70. gados sāka protestēt pret pastāvošo komunistisko iekārtu, tika izraidīts no Bulgārijas un dzīvoja Vācijā. Viņš nonāca pie pārliecības, ka fizika būtībā nav nekas cits kā lietišķā matemātika. Stankova Universālais likums pasaka: vienīgie pirmjēdzieni, uz ko viss balstās, ir Enerģija, Telpa un Laiks. Tie tiek definēti aksiomātiski. Sākotnējā aksioma skan: "Enerģija un telplaiks ir identiski jēdzieni." Identiski jāsaprot kā līdzvērtīgi jēdzieni. Sākotnējā aksioma tiek saukta arī par pēdējās vienādības principu. Citiem vārdiem, telplaiks ir tas enerģijas pārveidotājs, kas ir visa Visuma pamatā.

Uz šīs bāzes viņš jau 1999. gadā uzrakstīja grāmatu "Universālais (Vispārējais) likums: Vispārējā fizikas teorija un kosmoloģija" un 2000. gadā "Vispārējā teorija par bioloģisko regulāciju: Universālais likums bioloģijas zinātnēs un medicīnā". Abas angļu valodā; jau 1998. gadā krievu valodā izdota grāmata "Universālais (Vispārējais) likums." Un tad 2011. gadā angļu valodā grāmata "Kosmiskais Radīšanas un Sagraušanas likums: kāpēc un kā pasaules ekonomiskā kārtība sabruks 2011.". Stankovs runā arī par zāļu industriju, sakot, ka pastāv divu veidu zāles, par to varbūt parunāsim mazliet vēlāk.

Līdzīgi Plikinam, Stankovs piemin arī 2012. gadu, sakot, ka apgaismotām dvēselēm tas būs pacelšanās gads. Cik var saprast no viņa biogrāfijas, viņam ir bijis kāds apgaismības brīdis, kad viņš visu ieraudzījis citā gaismā.

Šogad, jau marta mēnesī, es no kāda laba paziņas, varētu pat teikt drauga, saņēmu šādu vēstuli:

"Sirsnīgs sveiciens, Andri! Šoreiz vienkārši nevaru nerakstīt! Tu jau zini, ka regulāri lasu jaunumus Stankova vietnē. Tā nu arī man ienāca prātā viņam uzrakstīt.

Viņa grāmatās un rakstos visai bieži tiek minēts, ka, lai jebkura dzīva būtne varētu iegūt kristālisko ķermeni un ieiet 5. dimensijā, tai jāpaaugstina savas vibrācijas līdz 144. oktāvai. Ta kā oktāva nozīmē frekvences dubultojumu, tad kaut kāda pirmās oktāvas frekvence jādubulto 144 reizes! Mūsu pasaules mūzikā pieņemts pirmās oktāvas La = 440 Hz. Varbūt ir kāda kosmiskā 1. oktāva? Tad to pamata frekvenci vajadzētu reizināt ar 2expl 44. Tādu jautājumu ari aizsūtīju Stankovam. Viņš atsūtīja ātru atbildi, ka tas esot bezgala interesants jautājums arī viņam, bet viņš zinot vienīgi to, ka 144. oktāvas frekvences periods esot vienāds ar Planka laiku, tas ir, 5.39x10exp(-44) s, kam frekvence atbilst 1.86xl0exp43 Hz! To ir visai grūti pat iedomāties. Bet, lai dabūtu 1. oktāvas frekvenci (drīzāk gan periodu), būtu Planka laiks jāpareizina ar šo 2expl44. Nav ne jausmas, kas tas varētu būt par periodu.

Stankovs tika palūdzis man aizsūtīt vairāk info par sevi. To arī izdarīju, minot, ka lielāko mūža daļu tiku ņēmies ar… [Te ir konkrētas lietas, ko mans draugs ir darījis; esmu spiests izlaist, tā kā viņš nevēlas sevi publiskot, viņa izvēli respektēju.] Tas viņu sajūsmināja vēl vairāk, un viņš izrādīja vēlmi pamatīgākam čatam, bet pēc tam izdomāja, ka patlaban viņam daudz svarīgākas lietas darāmas, bet mēs kādu nākamgad varēšot tur, 5. dimensijā, to visu izrunāt aci pret aci, bez kādiem laika ierobežojumiem! Tālāk sekoja piedāvājums piedalīties viņu komandā vadīt Ascension (Pacelšanās) procesu.

Atbildēju, ka man nav ne mazāko īpašību sajust smalkās enerģijas, ka manas čakras cieši aizvērtas un nav nekādu cerību tās atvērt, pat profesionāls hipnotizētājs man nespēj neko iespaidot. Ieskaitot pat visādu tehnoloģiju smadzeņu skalošanu. Ka nezinu, kā es tādā procesā spētu palīdzēt. Tālāk seko pats interesantākais. Nākamā viņa vēstule. Viņš esot sazinājies ar manējo Augstāko Es un saņēmis priekš manis vēstījumu nesatraukties, bet būt mierīgam, īstajā laikā čakras un citi saziņas kanāli tikšot atvērti un viss notikšot. Par to it kā varētu pavīpsnāt, bet turpinājumā tika uzskaitītas vairākas, man gauži svarīgas lietas mūža garumā, par kurām esmu tikai domājis, bet itin nevienam pat pieminējis! Es vienkārši biju mēms kādu bridi! Ko tur lai saka?

Uz visa šī fona gauži nožēlojami izskatās viss politikā un valsts vadībā notiekošais, arī pasaulē. Kaut kāda agonija, tiešām! Lai Tev ir labi -…"

Draugam taisnība. Ja paskatāmies, kas notiek pasaulē un arī Latvijā, tad man viņam jāpiekrīt.

Tālāk, te noteikti būtu jānosauc arī krievu zinātnieki Genādijs Sipovs un Anatolijs Akimovs, kuri 90. gadu vidū sāka runāt par torsionu laukiem, kad patiesībā sākās arī mūsu sadarbība, intervijas Latvijas Radio un tikšanās ar klausītājiem Jūrmalā. Toreiz bija maz cilvēku, kuri būtu risinājuši tik fundamentālas problēmas! Diemžēl Akimovs jau ir citā saulē.

Jāpiemin Ervins Lāslo, par kuru esmu daudz runājis, tāpat jau pieminētais doktors Plikins, kuru es no viņa darbiem iepazinu 90. gadu vidū. Viņš ārkārtīgi spēcīgi runā par Visuma uzbūvi un cilvēka lomu šajā pasaulē. Tapat Gregs Bradens106 , kura grāmatas tulkotas ari latviski, par viņu arī esam daudz runājuši… Visās valstīs ir šādi pasaules mēroga domātāji! Noteikti ar vienu citātu jāpiemin ari tagad citā saulē esošais ASV fiziķis

Džons Vīlcrs: "Laiks ir tas, kas neļauj visam norisināties vienlaikus." Ta nav zinātniska definīcija, bet skaista gan un saprotama jebkuram. Un cik tas skaisti komponējās kopā ar Stankova pamatjēdzienu telplaiks.

LIA: Un viņu sacītais daudzos jautājumos sakrīt, arī par 2012. gadu.

BUIĶIS: Tas jau ir tas būtiskākais! Lūk, kāda līmeņa cilvēki ir Jaunā Laikmeta nesēji! Viņi taču visi ir ar doktora grādiem. Un nebaidās par to runāt, nebaidās, ka tas nebūs zinātniski korekti.

LIA: Plikins arī formulējis, kāpēc ar mums šodien notiek tas, kas notiek: "Cilvēces vispārpieņemtais uzskats un izpratne par pasaules uzbūvi ir pilnīgi pretēja patiesībai, jo tas, ko cilvēks uzskata par reāliju, patiesībā ir ilūzija. Cilvēki dzīvo pēc pašu izveidotajiem likumiem, kas ir pilnīgā pretrunā Visuma likumiem. (..) Visumā primāra ir nevis matērija, kā mums tika mācīts, bet gan informācija. Primāra ir Visuma attīstības programma. Izveidotais modelis parādīja, ka visa sākums ir informācija un enerģija."

"Visumā nav haosa un kataklizmu, viss ir saistīts savā starpā, viss iespaido cits citu. Mūs caurauž vienota vadāma informatīvi enerģētiskā plūsma. Visuma kodols ietekmē katru cilvēku, bet katra cilvēka enerģija un informācija sasniedz kodolu. (..) Zeme ir dzīvs organisms, ar savu apziņu un ķermeni apveltīta dzīva būtne. Zeme zina katru no mums, bet mēs izturamies pret to kā pret nedzīvu augsni, rakņājot un spridzinot to. Tāds ir mūsu neziņas līmenis (..) Tomēr mēs, gribam to vai negribam, esam Visuma būtnes, kuras kontrolē mūsu Visums, un arī katrs no mums ir Kosmosā esošo enerģiju pārveidotājs."

BUIĶIS: Jā! Pēdējos mēnešos ļoti aizrautīgi lasu Krajona pēdējo, vienpadsmito grāmatu, kurā viņš runā par zinātni, par DNS divpadsmit slāņiem, tāpat, ko Gregs Bradens runā… Tiesa, ir jābūt bāzei, ka tu gadiem ilgi daudz esi lasījis. Tad visas lietas skaisti sasaistās.

LIA: "Nekam nav praktiska pielietojuma, kamēr mēs neesam to sapratuši," jācitē atkal Bahs.

BUIĶIS: Tieši tā. Gadiem tu esi domājis un pēkšņi ieraugi, ka arī visi šie pasaules gudrie prāti īstenībā runā par vienu un to pašu.

LIA: Tur jau ir tā sāls! Viss uz. vieniem vārtiem.

BUIĶIS: Tas pats Stankovs, runājot par medicīnu, viņš izsaka to pašu jēdzienu, ko Krajons par harmonisko konverģenci[75], kas cilvēcei bija 1989. gadā, kad mēs tikām aptaujāti šūnu līmenī!

Jā, ko cilvēki mēs savā miesiskajā ķermenī neapzinājāmies. Un nākamā aptauja būs 2012. gadā.

Mēs esam runājuši par Sūmaņa viļņiem. Es gribu nedaudz precīzāk par to parunāt, izmantojot manā bibliotēkā esošās vācu autoru grāmatas.4 ' Kā raksta Volfgangs Ludvigs, Zeme un tās atmosfēra veido tukšas telpas lodveida rezonatoru, ko norobežo divas lodveidīgas virsmas. Zemes iekšienē ir sālīts vai parasts ūdens, aptuveni 100 kilometru augstumā sākas jonosfēra, kura satur brīvos elektronus un ari spēj vadīt elektrisko strāvu. Jonosfēras apakšējais slānis tiek saukts par Hevisaida slāni. Tas arī vada un atstaro elektromagnētiskos viļņus. Minhenes tehniskās universitātes profesors Vinfrīds Sūmans (Winfried Otto Schumann) uzdeva kādam studentam atrast stāvviļņus, kas veidojas šajā slānī. Pirmie aprēķini deva pamatfrekvenci ap 10 herciem ar daudziem virstoņiem, kas sakrīt ar to, ko runājām ar Albertu Aldersonu: ar smadzeņu alfa ritmiem, tie starp 9 un 13 herciem. Pēc tam jau doktora darbā Herberts Kēnigs (Herbert L. Kцnig) konstatēja, ka rezonanse ir 7,8 herci. Precīzāk, tas sakrīt ar cilvēka čiekurveida dziedzera frekvenci; kā raksta doktors Volfgangs Ludvigs, tā pati frekvence ir visiem zīdītājiem. Šis apgabals atbild par spēju koncentrēt uzmanības spējas un koncentrāciju, kā arī tam ir liela nozīme sapņos. Svarīgi, ka šis attālums starp Zemes virsmu un Hevisaida slāni dienā ir mazāks, bet naktī lielāks.

Un tagad citāts no Krajona grāmatas: "Atļaujiet man jums pastāstīt par planētas ģeoloģiskajiem aspektiem. Ir mērījumi, zinātniski mērījumi, ko jūs saucat par rezonansi. 1a mērī stāvviļņu aktivitāti starp Zemes virsmu un jonosfēras augšējo daļu. Pagātnē kopš pašiem sākumiem rezonanse bija 7, mērot jūsu vibrāciju frekvences mērvienībās (hercos). Tagad tā jau ir sasniegusi 10 hercus un tuvojas nākamai atzīmei 11! Vai jūs to zinājāt? Planētas ģeoloģiskās pārmaiņas notiek jūsu labā."5 ' Pēc pieredzes ar konservatīvajiem kolēģiem, dzirdu, kā viņi saka: atradis autoritāti Krajonu. Tādēļ arī bija sākuma daļa ar vācu autoru teikto. Tur bija uzsvērts, ka apakša ir ūdens, kurā ir sāļi. Ja mainās šis faktors, vai Saules magnētiskā ietekme, kas ietekmē Šūmaņa viļņu veidošanos, tas var būtiski mainīt frekvences. Medicīniskie pētījumi parāda, ka cilvēkam Šūmaņa viļņu klātbūtne ir svarīga. Vēl vairāk, ja runājam par frekvences paaugstināšanos un ja uztveram Zemi kā dzīvu organismu, tad par šādām izmaiņām nav jābrīnās.

LIA: Tas gan ir ko vērts!!! Krajona seminārā Rīgā tika akcentēta doma, ko uzsver arī Plikins, un ne tikai viņš, ka Zeme ir dzīvs organisms. Un kā mēs pret Zemi izturamies… Ko tad varam vispār gribēt? Tas ir tas pats cēloņu un seku likums: "Ko sēsi, to pļausi!"

BUIĶIS: Tas jau ir tas, par ko arī viņi visi runā, ka mēs savu fizisko ķermeni uztveram kā vienīgo reālo. Un tā mēs skatāmies uz realitāti. Tas ir viens no tiem pieciem lielajiem pasaules jautājumiem: kas ir realitāte? Un kas ir apziņa?

LIA: Tie ir divi pirmie jautājumi. Tālāk-vai nākotne jau nolikta? Kāds būs nākotnes cilvēks? Vai ir dzīve pēc nāves? Par to, vai būs atvērts rēķins Šveices bankā, netiek jautāts.

BUIĶIS: Un tad ir tas kas 2012. gadā savu apziņu nespēs mainīt, kosmiskie likumi darbojas, un daudziem cilvēkiem būs jāaiziet projām…

Par 2012. gadu es zinu divus noteiktus konkrētus datumus. Pirmais no tiem runā par šī gada decembri, un to ir teikusi Japānas princese Kaoru Nakamaru 2012. gada 2. janvāri6 '. Tatad tas ir viņas runas tulkojums:

"1976. gadā man atvērās trešā acs un sākās fantastiska garīgā pieredze. Zemes iekšienē eksistē ļoti augsti attīstīta civilizācija. Es spēju ar tur dzīvojošajiem komunicēt. Saņemu informāciju ari par 2012. gada 22. decembri. Trīs dienu laikā šī Zeme ieies 5. dimensijā. Ir tāda vieta NURU, tad mēs iesim garām šai vietai. Trīs dienas un trīs naktis nevarēsim lietot elektrību, būs absolūta tumsa gan dienu, gan nakti. Nebūs saules, nebūs zvaigžņu, nekādas gaismas. Mēs būsim absolūtā tumsā trīs dienas. Nekādu masu mediju vai informācijas. Slepenās valdības to zina. Un domā, ka paglābsies. Viņi cer aizlaisties prom no šīs planētas. Citi rok pazemes pilsētas Norvēģijā, Holandē, Austrālijā, Šveicē. 10000 cilvēku elite domā tādējādi paglābties. Es gan nedomāju, ka valdības tur būs drošībā. Mums jāattīra mūsu garīgais stāvoklis gan fiziski, gan garīgi. Dievs, Radītājs ir Gaisma, Mīlestība un enerģija. Daļa no šīs enerģijas, Mīlestība un Gaisma, atrodas mūsu sirdī. Mums jādzīvo ar savu sirdsapziņu. Ikviens cilvēks ir ļoti skaista Radītāja daļa, daļa no Radītāja dvēseles, kas inkarnējas. Mums iekšā atrodas mūžīgā dzīve. Mēs varam attīrīt mūsu dvēseli. Ik pa katriem pieciem gadiem kopš dzimšanas mēs varam izsekot sev, savai sirdsapziņai kā mēs domājam, rīkojamies, kā maināmies un attīstāmies. Tad varam redzēt, kādi esam, varam sevi attīrīt. Kad esam sevi attīrījuši, tad sirds burtiski izplešas un atveras, kļūst lielāka. Mēs elpojam. Un tā pamazām visa tumsa iziet no mums ārā, bet iekšā mūsu sirdīs ienāk Zeltīta Gaisma. Ta mēs kļūstam labāki un labāki. Mums vēl atlicis kāds laiciņš līdz 2012. gada 22. decembrim. Fiziskā ķermeņa attīrīšana. Pirmkārt, nedzert sulas no pakām un skārdeņu alu (alumīnijs ir ļoti kaitīgs). Otrkārt, pievērst uzmanību pārtikai. Treškārt, vajadzīgi arī fiziskie vingrinājumi. Pēc mūsu būtības mēs, cilvēkbūtnes, esam Gaisma un Mīlestība, jo daļa no Radītāja atrodas mūsu sirdī un šī daļa ir tā, kura inkarnējas. Izdzīvojot dzīvi, šī daļa atstāj ķermeni te uz Zemes, bet Gars turpina tālāku dzīvi. Es atceros daudzas dzīves, kas dzīvotas te uz šīs planētas. Esmu dzīvojusi arī citās vietās, nc tikai Japānā. Nāk atpakaļ dažādas atmiņas, un tagad spēju runāt valodās, kādās šajā dzīvē agrāk nekad neesmu runājusi. Es fiziski jūtu, ka teorija par inkarnāciju ir pareiza. Tie, kuri klausās šo uzrunu, es domāju, ir glābti un drošībā. Patlaban mēs esam tik sašķelti. Daļa cilvēku tic reinkarnācijai, citi nē. Tie, kuri netic, vai arī to garīgā būtība ir ļoti tumša, piedzims uz citas planētas, kurā notiek kari un vardarbība. Tie piedzims uz citas planētas. Un tā mēs esam gatavi brīnumainam notikumam. Pavisam drīz. Pateicos."

Klāt pievienoti titri: "Vai tas, ko princese saka, ir patiesība vai nē. Vienalga. Bet ko tu vari darīt šai lietā? Ja tā ir patiesība, tad no tās nevar paglābties. Tad kāpēc gan nepacensties un atkal nesākt Mīlēt?" "Un vienalga, vai tā ir vai nav patiesība. Citi avoti saka, ka tumsa var būt arī tikai 30 stundas. Citi tikai acumirklis. Un daudzi cilvēki šo brīdi pavadīs miegā. Vai šīs trīs dienas un trīs naktis tevi baida? Ja tā, tad zini pie kā tev vēl jāpiestrādā! TICI sev un Radītājam. MĪLI sevi un citus. ATCERIES tu esi Gars, kurš dzīvo ķermenī, nevis ķermenis izdzīvo Garu. MOSTIES!

Lai cilvēce var apvienoties un tas sākas ar TEVI. MĒS UZ ŠĪS PLANĒTAS DZĪVOJAM VISI KOPĀ! Viss šai pasaulē ir sacensība. Uz mirkli apdomā iepriekšējo teikumu. Vai redzi un saproti, ka visa pamatā ir sacensība? Apskaties visapkārt. Visu virza EGO! Mums ego nav vajadzīgs! Mums vajag sadarbību. Savstarpēju sadarbību. Nevis teikt es esmu vislabākais, man ir tas un tas, tu zaudē, es uzvaru. Jo viss ir būvēts no ego. Visa pamatā ir sacensība. SADARBĪBA, BRĪVĪBA, MĪLESTĪBA."

Otrs teiktais pieder Drunvalo Melhisedekam. Viņš savā grāmatā "Gaismu nesošā Gūska: Zemes Kundalini kustība un sievišķīgās svētības ausma. 1949-2013" min divus datumus. Citēju divus viņa grāmatas fragmentus: "Katrus 13 tūkstošus gadus uz Zemes notiek slepens un svēts notikums, kas izmaina visu pat vēstures gaitu. Šis retais notikums notiek tieši šobrīd [tas rakstīts 2007. gadā] (..) Es runāju par Zemes Kundalini. Ar mūsu Zemes centru saistīta īpaša veida enerģija, kura kaut kādā veidā līdzīga čūskai. (..) Tieši šīplanetārā Kundalini pamodina uz Zemes garīgos meklējumus ne tikai ašramos, baznīcās un klosteros, bet arī parastos, civilajos cilvēkos, kuri savā veidā meklē Dievu. Zemes Kundalini ir slepena enerģija, kura saistīta ar katra cilvēka sirdi. Zemes Kundalini vienmēr ir piesaistīta kādai vietai uz Zemes apmēram 13 tūkstošus gadus. Tad tā pārvietojas uz citu vietu (..). 1a pārvietojās no Tibetas uz Indiju, tā līdzīgi čūskai izlīda cauri daudzām valstīm līdz sasniedza Gīli, jaunā Zemes Kundalini jauno mājvietu, "Jauno Tibetu" (..) palīdzēja neuzvaramajai Baltajai Čūskai pārvietoties uz jauno dzīves vietu augstu Andu kalnos, Cīles teritorijā, kur tā tagad arī atrodas. Šī pārvietošanās nozīmē ne tikai pāreju no vīriešu garīgās enerģijas uz sieviešu, bet arī garīgā spēka pāreju no Tibetas un Indijas uz Cīli un Peru."

Otrs citāts: "Otrā Zemes puslodē sanāca kopā Meksikas, Belizas un Gvatemalas vecākie un sasauca Lielo padomi. Jaunākajos laikos tāda padome sasaukta pirmo reizi, un tas ir neticamas nozīmes notikums. Padome tika sasaukta tādēļ, ka maiju kalendārā bija skaidri norādīts, ka gaismu nesošai Čūskai jāsāk kustēties 1959. gadā un viņas kustībai nepieciešama Ziemeļun Dienvidamerikas pirmatnējo tautu palīdzība (..). Jaunais laikmets saskaņā ar Gvatemalas maiju pareģojumu sākas 2013. gada 19. februārī. Kādēļ tieši 2013. gada 19. februārī, bet ne 2012. gada 21. decembrī, kad, saskaņā ar precesijas cikla aprēķinu, Zeme ieies Ūdensvīra zvaigznājā? Lūdzu atvainot, bet to es jums nevaru pateikt. Šis jautājums jāuzdod pašiem Gvatemalas maijiem, jo tikai viņi zina, no kurienes ir radusies šī divu mēnešu starpība."

LIA: īstais brīdis runāt par to, kā cilvēcei būtu jāuzvedas un jādzīvo. Atceries, kādreiz Pēteris Kļava teica, ka katra diena būtu jāsāk ar vārdiem: "Dievs Tēvs, lai top Tava gaisma!" BUIĶIS: Jā.

LIA: Savukārt profesors Plikins aicina piesaukt radošo spēku "ES ESMU", kas ir pats spēcīgākais veidojošais spēks visā Visumā: "Viss, ko tu domā, saki, pēc šiem vārdiem iekustina attiecīgos pārdzīvojumus, piesauc un pievelk tos pie izteicēja. Visums nezina nekādu citu tunkcionēšanas paņēmienu un izvēlamo ceļu. Lai to visu panāktu, vispirms ir jāiemācās izsekot savām domām; domāt par to, par ko tu domā. Ja ievēro, ka domā negatīvas domas (attiecībā pret tavu augstāko ideju), tad pārdomā tās vēlreiz. (Ješua: "Tā, kas tu esi, galīgajā realizācijā paliek tikai viena patiesība "ES ESMU""). "ES ESMU" kopumā izpaužas kā vīrišķās un sievišķās enerģijas saplūsme laimīgā vienotībā. Tatad pastāv tikai divas pamatprakses darbs baiļu (zemo vibrāciju) samazināšanai un darbs Mīlestības (augsto vibrāciju) palielināšanai."

BUIĶIS: Šie vārdi parādās visur, arī Krajona grāmatā. Būtībā tā ir tāda gigantiska formula. To uzsver visi, ka Dievs mūs izveidojis, ka esam Viņa daļa. Mums ir dota brīvā griba, kādēļ arī sastrādājam muļķības un pēc tam par tām ciešam. Ja mēs šīs lietas nesaprotam un darbojamies tik vulgāri un brutāli, strādā galvenais princips, ka bez vieliskās pasaules ir vēl enerģētiskā vai smalkā pasaule. Bet, ja mēs sevi uztveram tikai kā vielisko ķermeni, kurš te dzīvo, kuru pēc nāves ieliek kapā un pēc tam vairs nekā nav, tad arī šai Informatīvajai pasaulei mēs sūtām šo informāciju un atpakaļ saņemam pretinformāciju.

LIA: Paši sevi ieprogrammējam.

BUIĶIS: Piesaistām negatīvo informāciju. Un rezultātā, ja tu kādam vēlē ļaunu, pats dabū atpakaļ… Darbojas šis princips. Pirms pāris gadiem, kad nonācām krīzē un teicām, ka neesam normāla valsts, esam tik tādi antiņi, kā izrādījās, visa pasaule Grieķija, Itālija, Spānija, Portugāle, Īrija un pat Amerika ir tāda pati!

LIA: Ja šīs process nav speciāli radīts, un es pieļauju domu, ka tas tomēr ir speciāli darīts, kāpēc nepastāv iespēja šos drausmīgos parādus norakstīt? Vienkārši dzēst. Anulēt un sākt pasaulē dzīvi, tā teikt, no jauna. Tapat kā Dievs noraksta mūsu parādus. Mums tikai ar to lietu iet grūtāk.

BUIĶIS: Redz, te mēs nonākam pie tā ļoti nepatīkamā jautājuma, ko sauc par sazvērestības teoriju. Tur ir tas vājprāts, ka, ja cilvēkam ir miljons, viņam vajag 10 miljonus, ja viņam ir 10 miljoni, viņš iedomājas, ka vajag miljardu utt. Bet, paskaties, Bils Geits kompānijas Microsoft dibinātājs brīvprātīgi šķīries no Zemes bagātākā cilvēka statusa, atdodot iespaidīgu naudas summu 28 miljardus dolāru labdarībai. Ja Geits naudu nebūtu ziedojis, viņa mantība šobrīd veidotu 88 miljardus dolāru. Morganu dinastija, kuras bagātības sakrātas grūtā darbā 150 gadu garumā, viņi apjautuši, ka ar tām tomēr ir jādalās. Pusi savas naudas viņi jau atdod labdarībai! Morgani vienmēr tiekušies savu bagātību izmantot arī savas nācijas garīguma un labklājības līmeņa celšanai. Daļa pasaules miljardieru jau sākusi aptvert, ka dzīve kļuvusi sarežģītāka un tie miljardi viņam neko nedod. Pateikt, kā būs, šobrīd ir absolūti neiespējami. Vēl pagājušo gadu, kad mēs finansiāli ķepurojāmies no bedres laukā, ja kāds būtu teicis, ka arī Ameriku piemeklēs līdzīgs liktenis, visi būtu smējušies, vēderus turēdami.

LIA: Vai tas nozīmētu, ka tagad mums, kā nelaimīgiem mīlētājiem, būtu jāpaliek vieglāk, ka arī citiem nekā neiet?

BUIĶIS: Es ņemtu dziļāk. Ja mēs paskatītos ne vairs šo paaudzi, bet gadu simtus un tūkstošus atpakaļ, tad esam viena no vissenākajām civilizācijām. Un kā vieni no pirmajiem gājām iekšā arī šajās grūtībās. Ne velti Valkā, kad bija Vienotības dibināšanas kongress, mūsu viesi, divi premjeri Igaunijas un Somijas premjers, kurš tajā laikā, kad Latvijā sākās krīze, skaidri un gaiši pateica: "Es kā finanšu ministrs nesapratu, kā Latvija no tām ziepēm vispār izķepurosies!" Bet mums radās jauns cilvēks, kurš pirms pāris dienām nosvinēja savu četrdesmito dzimšanas dienu un kuram es arī uzdāvināju Lāslo grāmatu, sakot: "Skaties, Valdi, tev sākas īstie gadi! Tu pārveidoji Latviju, tagad piedalies kā radītājs visai pasaulei!" Ta sauc Lāslo grāmatu "Kosmoss: līdzradītāja ceļvedis vis-pasaulē"7) . Tas ir fundamentālas lietas.

Citēju: "Mūsu apzināšanās strauji izplešas ārpus pagātnes ierobežojumiem. Izmaiņas individuālajā apziņā, kā arī globālajā prātā, ko veido gandrīz septiņi miljardi (kad Lāslo rakstīja, tad nebija, tagad jau ir!) apziņu, sniedz dziļāku ieskatu vis-pasaules dabā un mērķī nekā jebkad agrāk."

LIA: Valdim Atālam bija ļoti interesanta doma par genofondu. Tai pašai Amerikai laupītāji, zelta meklētāji, prostitūtas un tamlīdzīgi. Tas labākais bizness nākotnē varētu būt labāka sava genofonda pirkšana, tas, protams, teikts ar ironiju.

BUIĶIS: Taisnība. Man gribas te piebilst: Amerikā esmu bijis vienu reizi, esot visādās sanāksmēs un tiekoties ar dažādiem gudrajiem, arī vienu sūfiju[76] skolotāju. Varu tikai visdziļāko paldies teikt mūsu tautietei Rudītei Raudupei, kura man šīs tikšanās bija noorganizējusi. Bet, pabraukājot pa Ameriku, es tiešām novērtēju mūsu tautas genofondu. Tur ir 200 miljoni cilvēku, mums, pēc pēdējās aptaujas, vairs nav pat 2 miljoni. Un mēs, šis mazskaitlīgais cilvēku daudzums, tomēr spējam radīt pasaules līmeņa sasniegumus kultūrā, mākslā, zinātnē, sportā… To saka visur, kur ejam. Tas ir tas, ko arī es vienmēr uzsveru Latvijā tauta ir īpaša! Ta dēļ es pēc septiņiem parlamentā nostrādātiem mēnešiem atkal ļoti nopietni gribu iet strādāt jaunajā parlamentā. Ļoti nopietni. Reizes trīs es 10. Saeimā no tribīnes runāju par šīm lietām un redzēju, ka daudzi deputāti pat nesaprata, par ko es runāju.

LIA: Tūlīt parunāsim par Karlosu Bariosu109 , cilvēku, kurš kā neviens izpētījis maiju kultūru un rakstījis arī šādus vārdus: "Pasaule nebeigs pastāvēt. Ta transformēsies. Tikai paši maiju vecajie zina kā pareizi interpretēt maiju kalendārus, citi to neprot." "Ja esat inkarnējies šajā laikā, tad jums jāveic garīgs darbs planētas līdzsvarošanai. Mums ir jādarbojas, lai pārmaiņas notiktu, piemēram, jāievēl tādi mūs pārstāvoši cilvēki, kas izprot un kas veiks nepieciešamās politiskās darbības, lai saudzētu zemi. Meditācijas un garīgas prakses ir labas, bet nepieciešama ir arī darbība. Ir ļoti svarīgi noskaidrot, kas jūs esat un kādas ir jūsu attiecības ar Zemi. Attīstiet sevi saskaņā ar savām tradīcijām un savas sirds aicinājumu. Atcerieties cienīt atšķirīgo un tiekties pēc vienotības."

Tu, Andri, precīzi pildi to, kas būtu jādara katram godīgam cilvēkam, kurš šajā izšķirošajā laikā grib palīdzēt savai valstij un tautai.

BUIĶIS: Bariosa grāmatas neesmu lasījis, bet par viņu daudz rakstījis Gregs Bradens. Arī saistībā ar 2012. gadu.

LIA: Tad vēl viens citāts no paša Bariosa: "Mums tuvojas ēra, kur būs miers un cilvēki dzīvos harmonijā ar dabu, ar Zemes Māti. Mēs vairs neesam Ceturtās Saules Pasaulē, bet vēl neesam Piektās Saules Pasaulē. Šis ir laiks pa vidu starp tām, pārejas un parmaiņu laiks. Virzoties cauri šīm pārmaiņām, mēs piedzīvosim globālu apkārtējās vides iznīcināšanu, sociālu haosu, karus un arvien spēcīgākas Zemes pārmaiņas. Tas viss ir paredzēts maiju kalendāros. Maiju priesteri 2012. gada 21. decembri uzskata par atdzimšanas dienu, par Piektās Saules Pasaules sākuma dienu. Tas būs tādas jaunas ēras sākums, kuru noteiks tas, ka solārais meridiāns šķērsos mūsu galaktikas ekvatoru un Zeme nostāsies vienā līnijā ar mūsu galaktikas centru. Izveidosies kosmisks krusts, kas tiek uzskatīts par Svētā Koka jeb Dzīvības Koka, jeb Pasaules Koka iemiesošanos. Koka, kas tiek pieminēts visās mūsu pasaules garīgajās tradīcijās. Daži pētnieki saka, ka šī planētu izlīdzināšanās ar mūsu galaktikas sirdi atvērs kanālu kosmiskās enerģijas plūsmai cauri mūsu Zemei, tā paaugstinot visa šeit esošā vibrācijas. Šis process jau ir iesācies. Pārmaiņas tagad paātrinās, un tās turpinās paātrināties. Ja cilvēki šajā 2012. gada datumā nebūs iznīcinājuši pārāk daudz no tā, kas ir uz mūsu planētas, mēs pacelsimies jaunā augstākā līmenī. Lai tur nonāktu, mums ir jāpārveido ļoti stipri spēki, kas cenšas nobloķēt šo ceļu."

BUIĶIS: Jā, viena lieta, ko es jau tagad būtu darījis, ja parlaments nebūtu atlaists, jūlijā mūsu premjers Dombrovskis bija aizbraucis uz Brazīliju, un kopā ar viņu arī daudzi Latvijas uzņēmēji. Savukārt es jau esmu ticies ar Brazīlijas uzņēmējiem. Viņu pārstāvis, milzīgas multifirmas vadītājs, 82 gadu vecumā atlidoja uz Latviju, un mēs, četri parlamenta deputāti no Brazīlijas sadarbības grupas un viņš ar trijiem saviem vietniekiem, tikāmies. Viņš runāja precīzi lielajos jēdzienos. Bija aizbraucis uz Koknesi (jo no turienes nācis Kārlis Balodis, kurš, kā jau vienā sarunā teicu, 1890. gadā aizbrauca uz Brazīliju), paskatījies Latviju un mums parlamentā teica: "Šī skaistā zeme, šī vienreizējā tauta! Es iešu visur Brazīlijas parlamentā, un teikšu, lai tur dibina sadraudzības grupu ar Latviju." Atcerēsimies, ka Brazīlija bija pirmā zeme, uz kurieni no Latvijas, kā cariskās Krievijas sastāvdaļas, aizbrauca pirmie latvieši. Viņu pēcteči dzīvo tur joprojām. Un tā ir valsts, kura tagad taisa fantastisku uzrāvienu ekonomikā, Ķīna, Indija, Brazīlija, kas sevi rūpīgi aizsargāja. Šobrīd tā ir ļoti atvērta. Ja brazīlieši mūsu ostā uztaisa loģistikas centru, grib šeit veidot kopuzņēmumus un sadarboties tur jāsaredz ekonomiskās lietas, finanšu lietas un jājūt šis pasaules skatījums! Ka mēs sākam jaunu laikmetu. Ta varētu būt viena no vietām, kur mēs veidosim simtus miljonus, ar ko atdot savus aizņemtos parādus. Un vēl, ja aiziet tas vācu projekts, kuru es šogad kopā ar vācu investoru turpinu… Tas ir darbs, pie kura kopā ar izgudrotāju Jurgenu Šacu strādāju jau sešus gadus. īsi sakot, kā savulaik slavenais austrietis, dabas pētnieks Viktors Šaubergers to darīja ar ūdeni, mēs ko līdzīgu mēģinām darīt ar gaisu, veidojot virpuļu struktūras. Tas ir lieliski, ka mēs visi atrodam kopīgu valodu tur, kur nav zinātniskas informācijas.

LIA: "Materiālās struktūras mainīsies", saka arī Karloss Barioss, "tādējādi mums būs iespēja būt cilvēcīgākiem. Mēs dzīvojam maiju kalendāru un pareģojumu vissvarīgākajā laikā. Visas tradīcijas un pareģojumi mūsu pasaulē runā par vienu un to pašu. Vairs nav laika spēlēties. Šī laika garīgais ideāls ir darbība. Ļoti daudzas spēcīgas dvēseles ir inkarnējušās tieši šajā laikā, ļoti stipras. Un tā ir patiesībā abās pusēs kā gaismas, tā tumsas… Tumsa var tikai tikt transformēta, kad pretī stājas vienkāršība un atvērta sirds jeb īsta sirsnība. Tas ved pie apvienošanās, saplūšanas kopā, kas ir Piektās Saules Pasaules pamats."

BUIĶIS: Viss, kas būvēts ar prastu, materiālistisku skatu, ārdās nost. Vēlreiz atkārtošos par Ameriku. Mēs nevaram pateikt, kas notiks šā gada laikā. Ir jābūt cilvēkiem, kuri neapjūk, bet saprot, ka mēs pārejam jaunā stāvoklī.

LIA: Nerunājot par labām, gaišām domām, līdzjūtību un citām pozitīvām lietām, man ļoti cilvēcīgi likās šie praktiskie ieteikumi kā Melhisedeks šī gada aprīļa vēstījumā: "Ejiet garās pastaigās, lieliem "malkiem" tveriet svaigo un tīro gaisu, atrodiet lietas, par ko pasmieties, izbaudiet un izsildieties karstā vannā, kuras ūdenim varat pievienojat epsomīta sāli (magnija sulfāts, rūgtā sāls), dziediet, klausieties pacilājošu mūziku, mīliet, palīdziet citiem, brīvprātīgi iesaistieties organizācijā, kas reāli palīdz citiem, gatavojiet ēst, veidojiet figūriņas, modelējiet, zīmējiet vai gleznojiet, rakstiet dzejoļus, saceriet stāstus, guliet, atpūtieties un tā tālāk. Tas visas ir mazas, vienkāršas lietas, kas neprasa naudas ieguldījumus, bet nodrošina tik vajadzīgo mierinājumu un ļauj iezemēties, lai jau pēc maza brīža sajustu atjaunotu prātu, ķermeni un garu. Un vēl, neaizmirstiet izdzert ik dienas vismaz astoņas glāzes tīra ūdens, tas ir ļoti būtiski, dzīvojot šādā režīmā."

BUIĶIS: Precīzi! Civilizācija aizvien vairāk attālinās no dabas, cik ilgi to var izturēt. Rezultātā Gaja Māte Zeme mums kļuvusi pilnīgi sveša! Mēs vairs nesaprotam, ka esam viņas bērni. Un tagad… pēkšņi notiek lūzums. Mani vecāki, lai cik smagi viņiem nebūtu Staļina laikā bijis jāstrādā, arī pēc tam, vasarās mamma vienmēr gāja pa pļavām, lasīja vīgriezes, asinszāles… Savos pēcstudiju gados, kad rakstīju disertāciju, man bija plaušu karsoņi, kad aizbraucu pie mammas, viņa ar šīm Latvijas pļavu zāļu tējām dabūja mani uz kājām. Es vairs neesmu nekāds jauneklis, bet, ja man ir enerģija, vēl varu braukāt pa pasauli uz zinātniskajām konferencēm, lielā mērā par to varu pateikties arī mammas slauktajam lauku pienam.

LIA: Arī Bariosa kungs iesaka: "Ēdiet gudri. Daudz pārtikas ir sabojāts viltīgā, neveselīgā veidā. Pievērsiet uzmanību tam, ko jūs uzņemat savā ķermenī. Mācieties uzglabāt pārtiku enerģiju iekonservējošā veidā. Iemācieties kādas labas elpošanas tehnikas, lai apgūtu elpošanas meistarību. Esiet tīri un gaiši. Sekojiet garīgajām tradīcijām ar senām un varenām saknēm."

Atklāti sakot, ļoti daudz cilvēku atkal meklē īstu lauku pienu, krējumu, sviestu, meklē zemniekus, no kuriem var to visu dabūt, audzē paši dārzeņus un ogas, gatavo ziemai ievārījumus, gurķus utt.

BUIĶIS: Bet, Lia, tas ir tieši tas, ko teicu Latvijā ir ļoti gudra tauta! Vienkāršā tauta elementāri to sajūt un darbojas.

LIA: Tie otrie gan arī nesēž un neskatās tikai TV. Viņi arī rīkojas.

BUIĶIS: Un viens no tiem ir arī šī pārtika, kas tiek ķimizēta ar visām šīm E sastāvdaļām un sabojāta pasaulē. Un otra lieta, atkal pieminēšu bulgāru Georgiju Stankovu, kurš desmitiem gadu darbojies milzīgās farmaceitiskās kompānijās, un pēc tam, kad formulēja šo Pirmprincipu, ka Telpa un Laiks ir pirmjēdzieni, viņš pielietoja to farmācijā. Un konstatēja, ka ir divu veidu zāles: vienas, kas šūnas stimulē, otras… kas ir graujošas, šūnai graujošas, depresīvas. Un ir ļoti grūti panākt, lai šajā biznesā kas mainītos, jo gūtā peļņa skaitāma miljardos. Tu redzi, kā Laikā viss ārprāt' saspiežas!

LIA: Nesen tev bija izdevība augustā Tallinā tikties ar Tibetas garīgo Skolotāju Dalailamu…

BUIĶIS: Jā, tā bija jau mana otrā tikšanās ar vienu no šodienas pasaules garīgajiem līderiem. Pirmā notika 2001. gada jūnijā mūsu Zinātņu akadēmijā. Toreiz uzdevu Dalailamam jautājumu par pieciem spēku laukiem fizikā un pieciem galvenajiem simboliem Tibetas pasaules priekšstatos. Viņam laikam mans jautājums patika, jo pēc lekcijas, ļoti draudzīgi paglaudījis manu galvu, sacīja: "Gan jau nākotnē tiksimies."

Šogad augustā Dalailama atbrauca uz Igauniju. Viena mūsu tikšanās notika tieši pirms viņa publiskās lekcijas. Otra, jau personīgāka, Igaunijas parlamenta ēkā. Latviju pārstāvējām pieci deputāti no Saeimas Tibetas atbalsta grupas. Dalailama raksturoja situāciju Tibctā. "Neaizmirstiet par mūsu likteni," viņš teica, piebilstot, ka Baltijas valstu atbalsts Tibetai sevišķi svarīgs, jo tā pašlaik atrodas Ķīnas pārvaldījumā. Dalailama atgādināja, ka tieši pirms divdesmit gadiem, apmeklējot mūsu valstis, tieši šeit viņš izjutis vislielāko atbalstu, arī to, ka Baltijas valstīm varētu būt liela loma Eiropas Savienības ietvaros. Dalailama uzsvēra, ka par savu galveno uzdevumu uzskata cilvēku garīgās kvalitātes uzlabošanu un savstarpējās sirsnības veicināšanu. Arī zinātne jau pierādījusi labestības pozitīvo ietekmi

Tikšanās laikā ar Dalailamu 2011. gada augustā Tallinā, dāvinot savu grāmatu un fotogrāfiju, kurā abi esam iemūžināti pirms gadiem desmit Latvijas Zinātņu akadēmijā

uz cilvēku veselību dusmas saēd, sirsnība dod spēku un mieru. Pasaulei jācenšas vairot harmoniju. Savā būtībā visi cilvēki ir vienlīdzīgi, neviena tauta nav pārāka par citām.

Ta kā es nesen saņēmu filozofijas goda doktora nosaukumu un Eiropas Tibetas medicīnas un jogas akadēmijas goda prezidenta titulu, mans uzdevums bija nodot Dalailamam šīs akadēmijas goda doktora diplomu. Neskatoties uz to, ka ir Nobela Miera prēmijas laureāts un pasaulē atzīts garīgais līderis, viņš ir ļoti vienkāršs cilvēks, jautrs, ar labu humora izjūtu, ieraudzījis Imanta Parādnieka garos matus, viņš saņēma tos savā plaukstā un noteica: "Ļoti labi, ļoti labi." Tad smaidot devās tālāk.

LIA: Ļoti labi. Mans pēdējais jautājums, kā tu pats atgūsties pēc garas un saspringtas darba dienas?

BUIĶIS: Pirms aizmigšanas palasu kādu nopietnu grāmatu par garīgām lietām, tad nodzēšu gaismu, pameditēju un noskaitu lūgšanu.

LIA: Paldies. Katra tikšanās ar tevi man ir patiess, garīgs pārdzīvojums. Atvadoties vēlējums visiem gaišiem cilvēkiem, ko ieteic Karloss Barioss:

"Kāda vienkārša un efektīva lūgšanas tehnika ir: iededziet baltu vai gaiši zilu sveci. Brīdi esiet pilnīgā mierā. Izsakiet savu nodomu liesmā un nosūtiet šo gaismu līderiem, kuru varā ir izraisīt karu vai saglabāt mieru. Tas ir mūsu darbs, kas jādara."

Izmaiņas var notikt tikai vertikāli

ANDRIS BUIĶIS, PĒTERIS KĻAVA un LIA GUĻEVSKA

LIA: Novembra beigās grāmatu apgāds "Madris" izdeva manas meitas Diānas Bērzas grāmatiņu "Eņģeļu vēstījumi". Tas bija neparasti un saviļņojoši, bet nekas jau nav beidzies… Diāna turpina ar viņiem sarunāties, es savukārt uzskatu par savu pienākumu dažas no eņģeļu nesen paustajām domām darīt zināmas arī jums.

Ir patiess prieks atkal būt kopā ar habilitēto matemātikas doktoru, akadēmiķi, 11. Saeimas deputātu Andri Buiķi un Bērnu slimnīcas reanimatologu, ārstu Pēteri Kļavu. Jūs abi dzīvi sekojāt eņģeļu vēstījumiem, lūk, vēl dažas ļoti zīmīgas viņu atziņas:

"Attīstība nevar pārmākt līdzsvaru, līdzsvars ir Visuma sakņu sistēma. Kamēr cilvēks manipulē ar savām idejām par ideālo pasauli, ideālā pasaule stāv un gaida, lai kāds pie tās atgrieztos. Pasaule ir ideāla jau no pirmsākumiem. Ta IR radīta ideāla! Dieva plāns, ka jāattīstās garīgi! Suverēni, neapspiežot, nemelojot, nenomelnojot, neuzurpējoties. Tīri! Katastrofāla attīstības neizpratne. Vieglākā ceļa meklēšana nokļūt ātrāk, izdarīt vieglāk. Bet neko nevar izdarīt PIRMS LAIKA. Visam ir savs laiks. Tehnoloģijas attīstība ir daudz ko sasteigusi. Cilvēks visam netiek līdzi. Visam jānotiek līdzsvarā ar visu. Ne jau lidmašīnas ir vainīgas, bet cilvēks pats. Cilvēks jau izgudro, bet pēc tam pats krāpjas savu ideju patiesā realizācijā. Lai viss ir ātrāk un lētāk." (Vai tāpat nebija jau ar "Titāniku"?)

"Atliktu tikai cilvēkam būt GODĪGAM VISU LAIKU, un Visumā valdītu mūžīgs līdzsvars. Dievs nevar īsti uz cilvēku paļauties, cilvēku pasaule ir tik neviendabīga. Cilvēks visu grib ar varu, bet vara nav Visuma sastāvdaļa. Visumā valda LĪDZSVARS." BUIĶIS: Jā.

KĻAVA: Precīzi!

LIA: Šoreiz mēs tiekamies ļoti zīmīgā datumā 2011.11.11. Laiku izkoriģēja Pēteris, sākumā it kā nejauši, bet mēs visi zinām, ka nejaušību nav. Ne tikai pasaulē, bet arī Visumā, kurā valda līdzsvars.

BUIĶIS: Jā, turklāt Latvijā šī ir arī Lāčplēša diena. Jau Krajona pirmajās grāmatās minēts, ka sākumā cilvēcei tika doti cipari 11.11., pēc tam 12.12., tagad ir trešais punkts 11.11.11. īsi sakot, saskaņā ar čenclingos doto informāciju, ieskaitot Georgija Stankova 2010. gadā un šogad jūlijā un oktobrī rakstīto, sākot ar 11. novembri Gaismas darbinieku (Planētas pacelšanās: Planetary Ascension Team PAT) komanda sāks mainīt savu apziņu, apgūstot ceturto un piekto dimensiju. Vairums cilvēces to darīs 2012. gada beigās, jo patlaban tikai 0,5 procenti ir Gaismas darbinieki, pārējie 99,55 procenti, Stankova vārdiem sakot, atrodas mentālā komā.

LIA: Kādā no saviem vēstījumiem Krajons saka, ka 2012. gada enerģija atrodas kopā ar mums jau sešpadsmit gadus un būs vēl divdesmit gadus, tā burtiski atnāk caur galaktiskā ekvatora centru. Kad to sāk ietekmēt Zemes ass svārstības un kad mēs pārvietojamies uz izlīdzināšanās centru, atveras 36 gadu pieredzes logs. Un tas nav tikai notikums vienā ziemas saulgriežu dienā. Krajons arī vēstī, ka mēs šajā enerģijas laukā kādu laiku esam jau dzīvojuši, ka mēs šajā enerģijā jau dzīvojam.

BUIĶIS: Mūsu iepriekšējā sarunā pieminēju bulgāru zinātnieku Georgiju Stankovu. "Mistērijas" lasītāji noteikti zinās arī Kārli Grundšteinu, izgudrotāju, kurš nodarbojas ar pasaules mēroga enerģijas problēmām. Grundšteins man atsūtīja pašus pirmos materiālus par Stankovu. Šim cilvēkam ir vairākas fundamentālas grāmatas. Interesanti, ka ezotēra tipa cilvēki runā par 11.11.11., ka tad sāksies viens no kārtējiem viļņiem, kas mainīs cilvēka apziņu augstākā pakāpē.

LIA: Savdabīgs ģeogrāfiski filozofisks skatījums par šiem cipariem ir NeoGeo.lv. Tas vēstī, ka uz mūsu planētas ir tikai viena vieta, kuras ģeogrāfiskās koordinātes ir: platums 11° 11*11", garums 11° 1 I'll". Šie punkti krustojas Āfrikā, Nigērijas stepē.

BUIĶIS: Skaitlis 11.11.11. mums saka pasaulei vēl ir izvēle, kurp doties! Mēs vēl esam krustcelēs. Mums vēl ir doti varianti! Daudz kas atkarīgs tieši no mums pašiem gan ģimenē, gan darbā, gan valstī un pasaulē, Latviju ieskaitot.

Sarunā žurnālam "Mistērija"

IJA: Mūsu iepriekšējā sarunā septembrī tu minēji, ka cilvēce vienreiz tikusi aptaujāta, šūnu līmenī.

BUIĶIS: Tas notika divreiz, mēs tikām aptaujāti 1962. un 1987. gadā, kad mainījās cilvēces liktenis. Ta kā 1987. gada līmenis vibrācijām bija būtiski paaugstinājies, tad mainījās cilvēces liktenis. Mēs no apokalipses pārejam uz 2012. gada decembra kritisko pāreju līdz 2013. gada februārim, kad mainīsies viss. Par to runā ļoti nopietni pasaules zinātnieki, Stankovu ieskaitot. Daudz kas sakrīt ar to, ko tu teici sākumā par Visumu, par līdzsvaru Visumā, un to, ka vara nav Visuma pamats. Stankova Universālais pamatlikums (Pēdējās ekvivalences princips) ir, ka enerģija ir vienlīdzīga laiktelpai, vienlīdzīga Universam, vienlīdzīga dabai, vienlīdzīga visam, kas eksistē lielajam Es, Apziņai, viss ir Viens un tas pats, vienlīdzīgs visiem simboliem, kas vien pasaulē pastāv, ko cilvēki zīmējuši jau uz alu sienām. Lūk, šāds skats!

LIA: Stankovs runā par to enerģiju, kas nav mašīnas motorā, enerģiju kā tādu.

KĻAVA: Mašīnas motors nevarētu būt, ja nebūtu šīs pirmatnējās enerģijas.

BUIĶIS: Jā. Ta ir telpas un laika īpašība. Ka nav tā, kā esam iedomājušies esam baigi gudri, ar tehnoloģiju palīdzību daudz ko protam izmantot utt. Tu jau pieminēji, ka cilvēks vairs netiek tehnoloģijām līdz. Steiga to ieviešanā, lai ātri un daudz sapelnītu naudu, neļauj tehnoloģijas tā izveidot, lai tās neradītu problēmas apkārtējai videi vai pašam cilvēkam.

LIA: Daudzi netiek līdzi arī informācijas līmenī.

BUIĶIS: Atcerieties, kā vienā no iepriekšējām sarunām es runāju par Viktoru Plikinu. Viņam, tāpat kā Sipovam, informācija ir viens no mūsu Visumu veidojošajiem pamatprincipiem. Citēšu Plikina darba 1982.-1994. gadiem pamattēzi: "Visuma Saprāts ir sākums, informācija tam seko, enerģija ir trešajā vietā, bet matērija un apziņa ir pirmo triju atvasinājums."

KĻAVA: Patiesībā tas viss, kas notiek informācijas laukā, ir informācijas karš augstākajā līmenī kurš kuru. Latvijā diemžēl īpaši izteikts.

BUIĶIS: "Gudrie meklē patiesību, bet muļķi to jau ir atraduši,"-citāts no pasaulē ārkārtīgi populārā franču rakstnieka fantasta Bernāra Verbēra grāmatas "Tanatonauti", tic ir nāves pētītāji (NDE Near Death Experience). Ne velti šis teikums grāmatā atkārtojas trīs reizes. Iedomājieties, ka Verbērs kādam muļķim pajautātu par NDE. Atbilde būtu, ka trīs romāni (otrs ir "Eņģeļu impērija", trešā "Mēs Dievi") ar aptuveni 1500 lappusēm ir muļķības, ka tā (klīniskās nāves stāvoklis) ir prāta ilūzija vai kaut ko tikpat stulbu. Zinot, ka mūsu muļķi to sapratīs triviāli, tīšām ieliku to savā tviterī un tur pavisam drīz bija komentārs, ka gudrajiem jājautā muļķiem.

Bet tas ir ļoti nopietni, runa ir par to, vai vispār pastāvēs mūsu valsts!

KĻAVA: Es lekcijās arī esmu saskāries ar šo opozīciju.

BUIĶIS: Tas notiek jau divdesmit gadus, kopš mūs sarunām ar klausītājiem Majoros.

KĻAVA: Ideoloģijas karš bijis vienmēr. Jēzu Kristu kā raidītāju viņa teritorijā uztvēra tikai divi uztvērēji, kam tas fails bija iemontēts viņu sirds kompjūterā. Pārējie sita Viņu krustā. Pat tādas enerģijas, tādas apziņas klātbūtne uzrāda, ka nav visvarena, nav spējīga izmainīt profāno bioloģisko organismu. Tie nav cilvēki, tie ir organismi, kuru uztveres spējas vēl nav attīstītas. Un te jau ir tas izmisums. Tadas proporcijas ir visu laiku.

BUIĶIS: Jā, bet cik gadi jau pagājuši!

KĻAVA: īpaši nekas nav mainījies. Principi paliek tie paši. Kā viens pateica: bieži vien patiesība šajā pasaulē ienāk kā ārlaulības bērns nolādētiem vecākiem. Ta patiesība neiet tik ātri. Man arī ārsti kādreiz saka: "Nu kāda dvēsele pēc nāves? Pēter, tie taču ir sieviešu murgi!" Bet, kad es pajautāju šiem profesoriem, vai viņi izlasījuši pēdējās piecpadsmit zinātniskās grāmatas/pētījumus… Nē. Bet viņi izsaka viedokļus. Tas ir raksturīgi. Bet tad, kad viņiem iebāž sejā šīs zināšanas, viņi kļūst mazliet atturīgāki.

LIA: Ko lai dara, visam savs laiks. Kā teica eņģeļi, neko nevar izdarīt pirms laika.

KĻAVA: Tas ir neizbēgami, tāds ir attīstības dzemdību ceļš.

BUIĶIS: Latvijā ir Lāčplēša diena: 11.11.1919. gadā, kad likās Latvijai glābiņa nav, to aizstāvēt, par to cīnīties gāja skolnieki, gāja tauta. Šodien mums atkal ir ļoti grūta situācija. Latvijā 40 procenti nemaksā nodokļus! Tagad Ingrīda Circene mēģina šo sistēmu mainīt: ja esi darba spējīgs, bet nemaksā nodokļus, tad, ejot pie ārsta tu maksāsi pilnu cenu! Un kā darās vairumtirgotāji ar zālēm… Tapat firmās cilvēki strādā bezdarba līgumiem. Lietuva to skaisti atrisinājusi, ja darba vietā atrodas neatļauts cilvēks, soda nauda viņam, savukārt īpašnieks maksā 4 tūkstošus eiro. Ja pieķer atkārtoti, sods ir 10 tūkstoši eiro. Lietuvieši šo nelegālo lietu atrisinājuši īsā laikā. Ja tev atkārtoti jāmaksā 10 tūkstoši eiro, pekstiņus vairs negribas taisīt. Ja esi atnācis uz objektu, tev kabatā jābūt līgumam. Kāpēc vispār par to runāju? Nav tā, ka mēs ar Pēteri plivināmies tikai pa mākoņiem, nesaprotot reālo dzīvi. Ja līdz 200 tūkstošiem cilvēku spēka gados ar savām ģimenēm aizbraukuši no Latvijas… Tādējādi Latvija zaudējusi 100 miljardus eiro! Mēs aizņēmāmies 4 miljardus, bet zaudējām 100 miljardus! Jo šie cilvēki ražo labumu citām valstīm.

KĻAVA: Bet šeit viņiem netika radīta vide un apstākļi, kur to darīt.

BUIĶIS: Bet atgriežamies pie tā paša 1919. gada un šodienas. Šie cilvēki aizbrauca, lai viņiem ekonomiski būtu labāk. Viņiem nesāp, ka valsts varbūt iznīks. Un to padarīs paši latvieši.

KĻAVA: Bet šiem cilvēkiem tomēr grūti pārmest, viņi nav vainīgi, ka brauc. Latvijā nav ko darīt.

BUIĶIS: Pēter, negribu nevienu vainot, es uzrādu simptomus. Un patiesībā vaina nemaz nav tikai Latvijai. Atceros, kad Eiropas Savienība sāka domāt par Austrumeiropas iekļaušanu Eiropas Savienībā, tad bija visai plaša diskusija Rietumeiropā. Atceros, ka kāds franču profesors rakstīja šādu tekstu: ja mēs Austrumeiropu padarīsim par mūsu noieta tirgu, nepalīdzot tai attīstīt modernu tautsaimniecību, tā būs nelaime ne tikai tām valstīm, bet visai Eiropai. Patlaban ir krīze, tas rāda, ka šim profesoram izrādījās taisnība. Kā jau sākumā tika teikts viss ir līdzsvarā.

LIA: Atliktu cilvēkam būt godīgam visu laiku un Visumā valdītu mūžīgs līdzsvars. Kaut vai runājot par tiem pašiem uzņēmējiem.

KĻAVA: Jā, bet visi grib ātri un uzreiz! Man ienāca prātā līdzība ar Sauli. Iedomājieties, ja nebūtu Saules, nebūtu šī civilizācija. Saule tā ir milzīga enerģija! Automātiski šī enerģija ir vara pār iespējamībām, ko tā var izdarīt. Bet šī Saule staro kā muļķiem, tā gudriem, tiem, kuri karo, un tiem, kuri nekaro. Jēzus Kristus, visi Skolotāji viņiem piemīt neiedomājama vara pār matēriju. Bet iznāk tā, jo augstāka ir inteliģence, jo augstāka ir vara. Bet tā vara nevis nodedzina vai uzspridzina, bet harmonizē. Atceros, kad mēs uzstājāmies Majoros, biju nedaudz patulkojis no senā ķīniešu bībeles autora, nemirstīgā skolotāja Laodzi: viņam ir tāds klasisks teksts, ko visi kvantu fiziķi un Nobela prēmijas autori lasījuši kā iedvesmas un apceres grāmatu par realitāti. Bet viņam ir arī grāmata līdera DAO. Kādam jābūt līderim, kādas ir viņa dievišķās īpašības viņš neko nedara, bet viss tiek padarīts. Tas ir augstākās varas princips. Nevis ņemšanās, bet tā klātbūtne. Saule vienkārši spīd, un zāle vienkārši dīgst.

Tāpēc patiesā vara ir šīs mīlestības pilnības, harmonijas starojums, ko izstaro personība. Bet, tā kā Latvijā personības aizvestas, izšautas, ģenētiski ļoti maz palikusi tā matrice, kas ir patiesā vara un inteliģence. Līdz ar to iznāk, ka tie mazie, sīkie kukainīši, kas grib būt par tām bišu mātēm, būtībā viņi ir tikai trani, bet grib uzņemties šo funkciju pār varu. Protams, ne jau visi. Ļoti daudzi jau gribētu šo harmoniju. Pēc visa lasītā un pētītā es uzskatu, ka šī kvantu pāreja, uz ko aicina, piemēram, Melhisedeks vai tūkstošiem Amerikas zinātnieku, kas raksta rakstus senātiem un kongresiem, tāpat šie inteliģentie krievu akadēmiķi, kā Kapickis, kurš rakstīja, ka: "Zinātne un civilizācija tuvojas pilnīga degradācijai. Nav vairs fundamentālisma, ir zemo augu noplūkšanas sindroms." Ko arī tu sākumā teici ātri un uzreiz! Iespējams, ka šī bērnišķīgā kreisuma slimība ir pārejoša. Un šīs iesnas, ar ko cilvēce slimo pēdējos 4000 gadus, tāpat intelektuālā hroniskā caureja, ka tā beidzot sakārtosies. Mums jau gribas, lai tas notiek mūsu paaudzē, lai labi ir mums un mūsu bērniem.

LIA: Pat nevis mums, bet man!

KĻAVA: Jā, man, man, tas cgo. Varbūt "Mistērijas" lasītājiem kādreiz izdosies palasīt, ir tāda svētā zinātņu grāmata, ko inspirējis pats Babadžijs, nemirstīgais Skolotājs, "Svētā zinātne", kur viņš mēģina kristīgai pasaulei uzrādīt tās kosmiskās apziņas viedumu, ko zināja svētie, nemirstīgie indiešu Skolotāji. Uzrādot šīs mijiedarbības, kā caur ezotēru, sociālu un kosmisku prizmu astrofizika, astrobioloģija un astropsiholoģija ietekmē sociālos procesus. Mēs tieši par to runājam, ka tuvojamies jaunam kvantu lēcienam. Un, kā šis svētais vīrs raksta proporcionāli tam, kur atrodas Saules sistēma attiecībā pret Sīriusa dubultzvaigzni, notiek sabiedrības psihes attīstība. Tur ļoti smalki astronomiski un matemātiski tiek aprakstīts, kur mēs atrodamies. Cilvēces attīstība sākās tad, kad sāka runāt par elektrību, par magnētismu. Tas liecina, ka cilvēki sāk absorbēt šīs zināšanas par to, ka Saules sistēma astrofiziski, ķīmiski atrodas tuvāk šim planetārajam starojumam.

BUIĶIS: Par magnētismu ļoti daudz caur Lī Kerolu vēsta arī Krajons.

KĻAVA: Šīs kosmiskās enerģijas ver vaļā tos mūsu failus, kas guļ. Kā mums DNS ir guļošie gēni, tāpat cilvēka smadzenēs ir ļoti daudzi guļošie savienojumi, kuri nav spējīgi uztvert. Tam muļķim, tam trešajam tēva dēlam, Dievs bija skaidrs no dzimšanas, jo viņam bija tāds prāta kompjūters. Bet mūsu smadzeņu evolūcija, par to raksta ari šis svētais vīrs, ka paiet miljons gadu, lai mēs attīstītos tik, cik Skolotājs iziet vienas dzīves laikā. 1a ir smadzeņu garozas, mūsu neironu, šī matrices tīkla jutība, izsmalcinātība un uztveršana.

Zinātnieki, kā Rodžers Penrouzs, kura darbus daudz lasījis arī Andris (viņš strādā kopā ar vienu no maniem skolotājiem, teorētiskajiem kolēģiem, Arizonas universitātes profesoru, anesteziologu Stjuartu Hamerofu), viņi kopā ar angļu zinātniekiem, kuri pētījuši pirmsnāves sindromu, jau Apvienoto nāciju līmenī izvirza tēzi, ka zinātnei un sabiedrībai jāpanāk jauns domāšanas, jauns sevis un Kosmosa izpratnes princips. Ka cilvēka prāts maina ķermeņa sistēmu, ka ir Apziņa. Tas ir dažādas lietas. Visi šie pētījumi, kurus man pēdējos divdesmit gadus nācies lasīt, vērsti uz to, ka zinātnieki, tieši ārsti neirobiologi, neiropsihiatri, kvantu fiziķi grib pierādīt, ka apziņa ir Dievs. Nāves brīdī visi redz gaismu. Ta nav nekāda mistika, tas ir eksistences veids, kas būtu jāsāk apzināties. Diemžēl aprobežotība ir diezgan totāla. Šī gaisma, domā zinātnieki, varētu būt virsgaismas informācijas vai tahionu gaismas lauks, kas ir vēl augstākas matērijas inteliģences veids. Universāla matrice tieši visam pārējam, tas pirmsākums, par ko tu mums teici sākumā. Tas organizēšanās harmoniskais sākums, kas ir universālā svētība laime, pilnība, harmonija. Jo nomirstot gan ļaunam cilvēkam, gan ļoti labestīgam, nāves brīdi visi atzīmē šo harmonijas, mīlestības un miera pilno stāvokli. Tas ir tas, ka tā Saule ir tik universāli pareiza un spīd visiem. Tāpēc es uzskatu, ka šī pāreja, kas varētu būt šajos gados, nenozīmē, ka visi 7 miljardi cilvēku apskaidrosies, visi paliks svētie un gudrie un varēs levitēt.

LIA: Aizmirsties?

KĻAVA: Par levitāciju uzskata cilvēku māku lidināties virs zemes, kas izsenis satraucis filozofu un zinātnieku prātus, kuri nodarbojas ar šī fenomena pētīšanu. Runājot par nākotni, iespējams, tie būs astrofizikāli, astrobioķīmiski procesi, kas veicinās šis melnās plazmas atrašanos smadzenēs, kas ir kā transdusers starp bioloģiskām struktūrām un apziņas laukiem. Es domāju, tā pāreja varētu būt, ka kādās inteliģences un zinātnieku sabiedrības aprindās beidzot kaut kas būs ļoti kvalitatīvi saprasts. Kas tuvākajiem 2000 gadiem varētu radīt jaunu realitātes paradigmu, kā mums tālāk attīstīties. Jo, cilvēku ir par daudz, jau šoruden sākās neatgriezeniski dabas injekcijas procesi, zinātnieki saka, ka planētai palikuši 75 gadi, tāpēc gan šie kari Lībijā, Āfrikā, gan šī ekonomika, gan, kā saka viens no pasaules galvenajiem ideologiem Bžezinska[77] kungs: "No Vladivostokas līdz Vankūverai ir viens enerģijas lauks ekonomiskais." Galvenais rusofobs, kurš gribēja krievus iznīcināt, tagad brauc uz Kremli un mēģina savilkt galus kopā.

LIA: Kā dzīvot tālāk?

KĻAVA: Ģeopolitiskās realitātes ļoti mainās un skaidrs, ka tādā juku laikā, kāds ir pašreiz, grūti orientēties. Bet tas, ko tu mums pateici šīs sarunas sākumā, ka tieši labestība un pārdomas par dievišķo universāla bijusi vienmēr. Tas muļķītis par Dievu domājis jau pirms Kristus un domās vēl pēc 10 tūkstoš gadiem, bet gudrais grib to Dievu pierādīt ar prātu. Bet Dievs ir iracionāls, Dievs ir transcendentāls. Mūsdienu attīstībā mani priecē tas, ka inteliģentais, zinātniskais prāts tomēr mēģina ar likumu, formulu un pierādījumu palīdzību apstiprināt šo Lielo Pirmsākumu. Svarīgi, ka tas vispār tiek atzīts, jo tas ir ļoti neizdevīgi. Pat Vatikāns atzīst, ka uz citām planētām ir augstākas kosmiskās būtnes! Arī tādā pragmatiskā iestādē notiek informatīvas izmaiņas, lai saglabātu savu institūciju, jo ir priekšpēdējais pāvests. Lai vecā civilizācija izdzīvotu, uz galda tiek liktas pēdējās kārtis. Ja runā tādā Zemes līmenī, visšausmīgāk būtu, ja šīs nedaudzās 13-150 ģimenes un četrdesmit transnacionālās korporācijas, kas organizē un pārvalda pasauli, ķertos pie pēdējā līdzekļa kara, par ko pašreiz ļoti daudz runā. Ka tas varētu būt vienīgais atrisinājums viņu varas, kā viņi saprot varu, problēmām. Vienlaikus, skatoties no augstākas izpratnes viedokļa un palasot senos Austrumu darbus, teikts, ja kāds nav izpildījis savu pienākumu, tā maize piedeg. 1870. gadā uz pasaules bija 1 miljards cilvēku, šis skaits pieaudzis ģeometriskā progresijā. Tie pasaules varenie jau saprot, ka cilvēku regulācija notiek caur karu, ļaunumu un slimībām. Kad Augstākās būtnes atiet no pasaules pārvaldes sistēmas, uz Zemes notiek nesankcionēta savairošanās. Un šie pasaules kungi, kas runā par jauno pasaules kārtību, grūti pateikt, cik viņi ir apzināti vai neapzināti Augstāko spēku rokās. Varbūt tas karš viņiem būs jātaisa. Viņi jau arī nesaprot, ko dara, tikai izspēlē savas lomas. Arī organismā ir regulējošie mehānismi. Tas līdzsvars, par ko tu runāji. Viss ķermenis pakļauts līdzsvaram kā mikrokosmoss. Un iespējams, ka pat tas nepatīkamais, ar ko mūs visu laiku baida, dažādas kataklizmas utt., ir viens no šiem līdzsvarojošiem mehānismiem, kas nav ne labs, ne slikts. Ir šūnas, kas apēd citas šūnas, to uzdevums ir iznīcināt.

Kas varētu būt lielā pāreja pārvaldes sistēmā? Es to redzu vairākās plāksnēs: ģeopolitiskajā iespējams kāds lielāks lokāls vai vēl lielāks karš, kas atrisina dolāra vai vēl kādu problēmu, bet tas neatrisinās populācijas problēmu, jo galvenā problēma jau ir enerģija. Nākotnes naudas mērvienība būs kilovats stundā, cik tas maksā. Iespējams, ka Augstākie spēki pieļauj šādu iespēju, lai tas cilvēks pieēdas un beigās savemjas no pārēšanās. Sabiedrība tehniski ir tā pārēdusies, ka pēc tā nāk slikta dūša. Un šī sliktā dūša, iespējams, pārnestā nozīmē ir tas, ka tā vairs nevar. Bet, lai pie tā nonāktu, līdz galam, līdz šausmām jāizsmeļ vai nu karš, vai kas vēl sliktāks. Kamēr tas alkatīgais, resnais ego nav kā cūka pierijies un pārsprādzis, kā tas vilks ar Sarkangalvīti.

Latvijai ir līdzīga situācija, skaidrs, ka neesam izolēti, lielā pasaule kā vilks mūs ir aprijusi, smokam iekšā. Bet, iespējams, ka šis vilka uzpūstības stāvoklis, kurā pašreiz atrodas pasaule, varētu pārsprāgt.

LIA: Tu, Pēter, pieminēji Babadžiju. Jau 2010. gada pavasarī Babadžijs vēstīja, ka jābūt gataviem neizbēgamām pārmaiņām, ka viss ir gatavs un būs paziņojums, kas darīs iespējamu atbrīvot vai iekustināt to, kam jānāk atklātībā un kas jāzina visai pasaules cilvēcei. Arī to, ka šīs atklāsmes nāks lēnām, cita pēc citas, ļaujot cilvēkiem saprast vienu informāciju, pirms parādās nākamā. Arī Babadžijs akcentēja to, ka notiek skaļi un vulgāri mēģinājumi cilvēku starpā radīt šķelšanos un disharmoniju. Taču, kā viņš saka: "No mūsu redzes punkta šie mēģinājumi nav tik veiksmīgi, kā tika iecerēti, un nepieciešama pretuguns pret pašiem kūdītājiem. Drīz viss atkal apklusīs, jo cilvēce turpinās uzņemt sevī Radītāja Kosmisko Gaismu, kas tiek lieta pār Zemi, lai notiktu lielā tīrīšanās, attīrīšanās un atjaunošanās no visa jau piedzīvotā un tā, kas parādījies šobrīd priekšplānā, un viss tiks sakārtots reizi par visām reizēm." Izklausās vairāk nekā cerīgi, nav pamata tam neticēt.

BUIĶIS: Es gribētu atgādināt vēl kādu faktu. Tie dati ir ļoti dažādi. Vieni ir, ka astoņpadsmit mēnešu laikā, kam man īsti negribas ticēt, otrs, ka desmit gadu laikā dubultojas cilvēku zināšanu daudzums. Jo datori, visas eksperimentālās iekārtas dod laukā tik milzīgu informācijas daudzumu, ka nepietiek prāta, visu apsmadzeņot un izsecināt. Diemžēl Latvijā vēl ilgi nebūs Nobela prēmijas laureātu. Nelaime tā, ka mūsu talantīgie, spēcīgie zinātnieki ārkārtīgi baidās noiet no tā maģistrālā ceļa, pa kuru iet visi. Šobrīd mēs uzzinām faktus, ka Šūmaņa frekvence, kas caur elektromagnētiskajiem viļņiem rodas starp Zemes virsmu un stratosfēru, būtiski mainījusies.

LIA: Intcrnetā lasīju, ka Zemes sirdspukstu frekvence (kā dēvē Šūmaņa frekvenci) jeb elektromagnētisko vibrāciju biežums palielinās. 1987. gadā tā bija 7,8 herci, pagājušajā gadā jau 13 herci, bet tā saucamā pārejas perioda beigās 2012. gadā sasniegs 89 hercus. Milzīga starpība! Vai arī cilvēki mainās tai līdzi?

KĻAVA: Tas nenotiek tik ātri, vienā paaudzē. Divdesmit gados jaunietis var iemācīties tikai izspiest pumpas uz sejas. Tajā pašā laikā kādas izmaiņas divdesmit gados notikušas Latvijā! Un, kā esmu mācīts, šīs izmaiņas notiek proporcionāli tam, kā Saules sistēma slīd Galaktikā. Tu nevari ātrāk izgudrot lidaparātu ar elektromagnētiskiem laukiem (nevis benzīna motoru), kamēr nav pienācis tas informācijas apstrādes līmenis. Kamēr tu nevari to saņemt, nekas nenotiek, tā kā tajā anekdotē: "Odnaždi maļčik našolpuļjemot, teper v derevņe ņikto ņeživjot" (reiz puisītis atrada ložmetēju, tagad sādžā vairs neviens nedzīvo). Puisītis nezina, ko ar to puļjemotu darīt, viņš vienkārši nemāk apieties. Bet vienmēr ir bijusi tā dotācija uz priekšu. Vienreiz rādīja kādu ļoti vecu vācu filmu par cilvēces evolūciju. Sākumā atnācēji atstāj uz zemes obelisku, ļoti magnētisku, kas ir kā psihomagnētiskais regulētājs. Pie obeliska pienāk mērkaķu bars. Viens mērkaķis pieskaras tam obeliskam, tikai pieskaras, bet viņš saņem kaut kādu informāciju, šo neredzamo radiovilni, ko izstaro kristāli utt. Un mērkaķī rodas drosme uz pašapzināšanos. Viņš paņem tādu lielu iegurņa kaulu, sāk to sist, sit, sit un skatās, ka rezultātā pārlūzt viens cits kauls. Tajā brīdī mērkaķis saprot, ka viņa rokā ir ierocis, viņam ir vara! Vara un spēks. Viņš pieskrien pie tā konkurējošā tēviņa, dod tam pa galvu, tas gar zemi, un mērkaķis saprot, ka viņš ir šefs, ka viņam ir tā runga. Skaidrs, ka viņš kļuva par tā reģiona barvedi. Viņš kļuva par karali Arturu. Tads līmenis pašreiz ir Latvijā. LIA: Cik ilgi?

KĻAVA: Tas var būt arī uz 10000 gadiem. Vara asociējas ar pakļaušanu.

LIA: Vienīgi Zālamanam bija citādāk.

KĻAVA: Pastāstīšu vēl vienu anekdoti. Viens no pasaules pirmajiem ebrejiem Mozus saka, ka tā patiesība ir augšā, un rāda uz Dievu. Zālamans saka, ka viss ir šeit, un rāda uz prātu. Jēzus Kristus saka viss ir šeit, un rāda uz sirdi, mīlestībā. Rotšilds saka galvenais ir drukāt naudu, bet Einšteins saka vispār tas viss ir ļoti relatīvi.

LIA: Diezgan precīzi, katram sava taisnība.

KĻAVA: Tāpēc, runājot par latviešu tautu un sāpi, tīrā zemes mīlestība un infantilā ticība valstij, kāda bija kādreiz, vairs nebūs nekad. Rietumu kokakolas tārps to vienkārši ir izčakarējis. Vienīgā transformācija telpa ap tevi strukturizējas tad, kad tu strukturizējies. Tikai tad, kad tu sāc ieklausīties Augstākos ziņojumos, kad pats sev uzdod dziļāku jautājumu, kas es esmu.

LIA: Zini, kāds ir pirmais jautājums, ko cilvēki tagad uzdod gaišreģiem? Agnese no Ragaciema stāstīja: "Kas es esmu, un kāpēc esmu?" BUIĶIS: Skaisti!

KĻAVA: Prestižākajā zinātnes žurnālā 2006. gadā bija publicēti pieci lielākie pasaules jautājumi: "Kas ir realitāte? Kas ir apziņa? Vai nākotne jau ir nolikta? Kāds būs nākotnes cilvēks, vai nākotne? Vai ir dzīve pēc nāves?" Ja tas tiek ģenerēts valstiskā matricē, tad tam cilvēkam tiek uzrādīts nevis šeit un tagad, uzreiz pa rīkli un man ir labi, bet tiek uzrādīts par viņa Augstāko ideju. Kas ir daudz interesantāk un nesalīdzināmi stāv pāri tam, ko tu vari nopirkt Spicē. Cilvēks netiek pabarots ar to Augstāko ideju. Un tieši tagad tā barošanās notiek. Spontāni, bieži vien nekvalitatīvi un kroplīgi. Tāpēc Latvijā vajadzētu radīt Integrālo institūtu, kā Kens Vilbers1 " 2000. gadā radīja Amerikā.

Kādreiz ar Imantu Ziedoni un Robertu Mūku runājām, ka vajadzētu radīt sinenerģētikas institūtu, kas apkopotu un uzrādītu cilvēces augstāko garīgo intelektuālo ideoloģiju. Bet tā jau atkal traucē varai! Vara nekad neradīs instrumentu, lai pati sevi ar to nogalinātu. To viņa saprot. Tāpēc tas notiek individuāli.

BUIĶIS: Es jau reiz teicu Dalailamam, ka viņu filozofijā ir pieci galvenie spēki, ka modernā zinātne runā, ka pastāv pieci spēku lauki. Nesen (2003. gadā) divi ASV autori Arturs Viginss(y4r^>«r W Wiggins), Čārlzs Vinns (Charles M. Wynn) uzrakstīja grāmatu "Piecas neatrisinātās zinātnes problēmas" ("The five biggest unsolved problems in science"). Viņuprāt, tās ir šādas. Astronomijā: kāpēc Visums izplešas, pie tam paplašināšanās ātrums pieaug; fizikā: kādēļ elementārdaļiņām ir masa, bet citām nav; ķīmijā: kādas ķīmiskās reakcijas ir novedušas atomus pirmo dzīvo būtņu veidošanai; bioloģijā: kāds ir pilnīgais sastāvs un jēga proteomam; ģeoloģijā: vai iespējama precīza laika apstākļu paredzēšana.

LIA: Ko darīt?

KĻAVA: Jo vairāk domā par Latviju tikai primitīvi, neko nevar izdarīt. Protams, nevajag zagt un melot, vajag iet uz darbu, to pildīt utt. Izmaiņas telpā var notikt tikai vertikāli. Horizontāli tā ir zagšana, melošana un vara. Bet vertikāli ja katra latvieša kosmiskā dvēsele tiešām sāk apzināties savu kosmisko piederību. Ka tā tiešām harmoniski tīra kosmisko Apziņu, kas šeit un tagad ir šajā latvieša ķermenī, šajā Latvijas telpā. Latvija ir tas cilvēka šūpulis, kur viņš sevi attīsta šajā inkarnācijā. Un tad ap viņu var strukturizēties ētika, morāle un harmonija. Bet tas notiks tikai tad, ja viņš pieslēgsies tai sistēmai. Un, ja tādi ir daudzi, tad notiks tas, ko teica Laodzi: "Nekas netiks darīts, bet viss tiks padarīts." Bet tas ir ļoti grūti, jo cilvēki šai vertikālei jāpievērš zinātniski intelektuāli. Reliģija to nav izdarījusi, tieši otrādi. Protams, tas nenotiks tik ātri. Gan Blavatska, gan Babadžijs un citi viedie Skolotāji, kuri vislabāk zina šo ķīmisko virtuvi, viņi jau saka, ka paies vēl 7 tūkstoši gadu, lai mēs saprastu Augstākās atziņas, par ko runā Skolotāji. Pat ne lai saprastu, bet par tām būtu. Un tas notiks tikai tad, kad mūsu Saules sistēma atradīsies pavisam "tuvu" (pēdiņās) tām zvaigžņu kopām mūsu sektorā, kas to nodrošina. Tas ir kā ar maizi cepeškrāsnī tu vari to bezgalīgi turēt +5 grādos, tā nekad neuzcepsies. Izcepšanās notiks, kad būs tie 220 grādi. Kādam pietiek arī ar 50 grādiem, un tie ir škrobīgi, kāpēc necepas, kāpēc ir auksti. Bet tie, kas to saprot, kā tur bija tā proporcija…

LIA: Tu pats esi teicis, ka Latvijai pietiek ar divsimt cilvēkiem, kas par viņu lūgtu…

111 Kens Vilbers (Ķert Wither; 1949) dzimis ASV; tiek uzskatīts par integrālās psiholoģijas pamatlicēju; sarakstījis grāmatas "Apziņas spektrs", "Ar Gara Aci", "Visaptverošā teorija" u.c.

KĻAVA: Bet arī to nevar izdarīt mākslīgi. Piemēram, tibetiešu lamam, kurš meditē un ir svētais, ir divi dēli vienu tas interesē, otrs…

LIA: Pazudušais dēls…

KĻAVA: Pat sliktāk! Pazudušais dēls nožēloja un atgriezās.

BUIĶIS: Taisnība. No otras puses tas ir līdzīgi kā pirms piecpadsmit gadiem: ievērojamie pasaules zinātnieki un domātāji Ervins Lāslo, Staņislavs Grofs un Pīters Rasels divas dienas runāja par apziņas revolūciju, izgāja cauri visam, par ko arī mēs šodien runājām, un otrās dienas beigās kopsavilkumā secināja, ka vienīgais, ko viņi var izdarīt, pašiem mācīties, veidot sakarīgāku savu apziņu un iespēju robežās, kā katrs var, paust savus uzskatus-caur grāmatām, TV, radio, žurnāliem… Tieši tas, ko mēs šobrīd darām. "Mistērija" publicēs šo sarunu, cilvēki, kurus tas interesē, atradīs un izlasīs, un ieinteresēsies arī par tām grāmatām, ko mēs šeit pieminam utt.

KĻAVA: Ar Latviju būs tas, kā tu sevi primāri pats atzīsi. Būtu pēdējais laiks zinātniski ieviest ideju, ka visa pamatā ir kosmiskā Apziņa. Vienpadsmit Nobela prēmijas ir par neiropsiholoģiju, par neirobioloģiju, deviņas no tām par smadzeņu darbību. Un nevienā nav pateikts, ka apziņa ir smadzeņu produkts. Bet arī matērija ir Dieva apziņa.

BUIĶIS: Atgādinu, ka Nobela prēmijas laureāts Makss Planks sava mūža beigās pēc piecdesmit gadu pētījumiem pateica, ka matērija pati nevar eksistēt, tā var eksistēt tikai tāpēc, ka ir Prāts.

KĻAVA: Viņš nonāca pie tā paša secinājuma, ko saka lielie Skolotāji.

BUIĶIS: Nobela laureāti pasaka, ka materiālisms ir miris, bet Latvijā…

KĻAVA: …krokodili lido zemu.

BUIĶIS: Mums zinātne ir ļoti materiālistiska.

LIA: Lai būtu līdzsvars, tauta tiecas uz apziņas paplašināšanu.

KĻAVA: Jā. Ļoti interesanti.

BUIĶIS: Tas ir tieši tas, par ko runāja Lāslo, Rasels un Grofs. Pārmetums zinātniekiem viņiem ir autoritāte, viņi iet sabiedrībai pa priekšu, vicinot šo rupjo materiālisma karogu.

KĻAVA: Kā uzskata pasaules politiskā elite, tur ir ļoti gudri cilvēki, kuru labā strādā daudzi zinātniski pētnieciskie institūti, viņi saprot, ka pateicoties internctam, grāmatām, informācijas pieejamībai radies nekontrolējams informācijas pieejamības bums. Informācijas ir visādas, arī diezgan nekvalitatīvas, pasaule vairs netiek kontrolēta, kā tas bija 70., 80. gados, kad to elementāri kontrolēja. Kaut arī Twitter un Facebook ir CIP metodoloģija, kas ietilpst viņu spiegošanas metodoloģijā, vienā dienā noklausās 3 miljardu sarunu. Tiek ierakstītas trīs miljardu sarunas! To kontrolē centri Minhenē, Anglijā, Austrālijā, Kanādā, bet tas neko nelīdz. Izmaiņas, kas notiek, ir pārākas par viņu kontroles iespējām.

LIA: Tas ir labi vai slikti?

KĻAVA: Tas ir labi. Tajā pašā reizē, tas viņus pašus biedē. Tas biedē jebkuru, jo bija labi, kamēr to pasauli kontrolēja. Tagad pēdējais kontroles mehānisms ir šie lokālie kari. Tā ir bezizeja, agonija. Bet viss jau turpināsies, vai būs viens miljards iedzīvotāju vai septiņi, pa lielam Lielajai Apziņai nav svarīgi. Jo Lielā Apziņa neatskaitās ģeopolitiski, emocionāli un etniski. Lielā Apziņa atskaitās kaut kādā enerģijas kvalitātes stāvoklī. Vai tu esi tajā nonācis pēc tam, kad esi meditējis, raudājis vai priecājies, nav īpašas nozīmes. Tāpēc priekš Kosmosa nav atskaites sistēmu. 7 miljardi ir nomiruši, un 7 miljardi arī piedzimuši.

LIA: Tu, Andri, teici, ka mūsu apziņa tika testēta jau 1987. gadā. 2012. gadā tas notiks atkal?

BUIĶIS: Jā, cilvēki tiek aptaujāti šūnu līmenī, kā šis līmenis, šīs vibrācijas, šis apziņas pieaugums notiek. Mēs konstatēsim, kādi būs mūsu nākamie gadi. Ja apziņa pa šiem 25 gadiem būs būtiski izmainījusies, šeit varētu apvienot ezoterās lietas un fiziku — visu lietu teoriju, kur ir desmit vienpadsmit dimensijas. Mēs šobrīd apzināmies tikai trīs dimensijas, un ceturtais ir laiks. Einšteins, Penrouzs, Hokings, visi, kuri runā par to, kā telpa un laiks izliecas, tātad arī laiks izliecas.

Tu, Pēter, sarunas sākumā pieminēji tahionus. Gribu atgādināt, ka tahioni ir hipotētiskas daļiņas, kuras kustas ātrāk par gaismu. Un te vietā atcerēties par Einšteina hipotēzi, pieņēmumu, ka neviens fizikāls process nevar notikt ātrāk, kā kustas gaisma. Un tas ir, Pēter, tas, ko tu pirms brīža teici, ka cilvēkam mirstot parādās gaisma. Ja tā ir no tām citām vienpadsmit dimensijām, par kurām runā modernā superstīgu teorija, tad mēs ar savām trīs telpu uztveres dimensijām nemaz normāli nevaram tikt klāt šīm parādībām. Un tad arī skaidrs, kāpēc zinātnieki to nevar pieņemt: jo mēs nespējam to uztvert. Un tad nu nonākam pie tā, ko runā čenelingos un par ko savās oktobra vēstulēs runā Georgijs Stankovs, ka pacelšanās ārpus ierastajām trīs dimensijām mūs padara par pilnīgi citiem cilvēkiem. Tatad Nobela prēmijas laureāti, kuri pēta apziņu un mijiedarbību ar matēriju: tas nozīmē, ka mēs varam fundamentāli šo laiku izmainīt. Ko rāda amerikāņu filmas? Šīs Laika mašīnas, kur varoņi pārlec citā laikā. To varēs izdarīt arī liela daļa cilvēces, kura ir apzinīga pārlēkt citā laikā.

KĻAVA: Tas ir tieši tas! Bieži pārdomāju, ka šī pasaules elite, kas ir ļoti gudra sabiedrības zinātniskā daļa, to, ko neproponē parastajiem zinātniekiem, viņi ļauj izspēlēties Holivudai un NASA, kas ir viņu instrumenti. Ir tādi interesanti pētījumi, ka miljardi cilvēku, noskatoties filmu "2012. gads", kolektīvajā apziņā šā laika pasaulē visu jau izdzīvo, visas šausmas un briesmas, tādējādi sinhronizējot šo apzināšanos. Jo vairāk cilvēku to dara, jo tas, ko rāda filmā, ir jau noticis. Mēs it kā pārlecam pāri tai potencialitātei, kad kolektīvā apziņa var mainīt šo realitātes režģi. Tas ir labi. Caur Holivudu notiek milzu izglītība. Diemžēl, arī crazy.

LIA: Tai nūjai ir divi gali. Kad 11. septembrī sabruka abi tirdzniecības torņi, lielākā daļa amerikāņu domāja, ka TV rāda topošās filmas reklāmas rullīti. Pirmizrādei bija jānotiek oktobrī.

KĻAVA: Ir speciāla aparatūra, kas pēta kolektīvās apziņas emocionālā pārdzīvojuma mijiedarbības. Kāda mijiedarbība bija princeses Diānas bērēs un citur. Viņi pēta miljardu apziņas ietekmi uz laika/telpas struktūrām, ko mēs, parastie cilvēki, nemaz nezinām. Iespējams, ka caur apzināšanos esam jau pārlēkuši pāri tam, kas varēja būt, jo tas ir izdzīvots. Ta ir viena no teorijām jo tu vairāk par to domā, tas beigās nenotiek.

BUIĶIS: Gribu atgādināt, 1999. gadā, kad pēc Nostradama vajadzēja būt lielai kataklizmai, mums Jūrmalā uz lekciju atnāca piecsimt sešsimt cilvēku. Visi bija ļoti satraukušies, nekas nenotika. Par to daudzi raksta, arī Krajons runā, ka tās lietas realitātē nenotiek. Cilvēku apziņa, izrādās, ir augstāka. Tas vibrācijas ir pieaugušas.

KĻAVA: Pasaules galu gaidījuši jau tūkstošiem reižu, bet tagad cilvēki ir attīstītāki, informētāki.

LIA: Vai informācija padara mūs labākus?

KĻAVA: Mēs toreiz bijām sirsnīgāki vergi. Tagad esam neatkarīgāki un brīvāki, tas ir progress. Brīvība ir relatīva. Nu, kā tu vispār vari būt brīvs? Vai Latvija Latvijas laikā bija brīva? Atkarīga no Anglijas ekonomikas, tas viss bija sasaistīts. Brīvība nav tikai karogs, banāni un pase, ar ko braukt uz Ameriku. Brīvība jau ir šī spēja brīvi izglītoties! Izglītība ir vienīgais, kas nosaka izglītību, kultūru un emocijas. Nostradams teica, ka būs arī tāds Hislers, kļūdījās par vienu burtu… Viņš teica-būs piecpadsmit māsas Austrumos, kas savā starpā izšķirsies. Te ir tas determinisms un kolektīvās apziņas mijiedarbība, pati interesantākā apziņas matērijas mijiedarbība. Prāts, matērija un apziņa, un informācija laiktelpā, ļoti interesanti un sarežģīti.

Ta ir Latvijas cerība! Galvenais nepazaudēt to, kas ir iepotēts ebreju tautā, savu izredzētību. Tas, protams, ir infantili, bet tas notur tautas matrices spēku. Lai šī tauta visu laiku nestu šo failu, kurš ver vaļā pārējos failus, tas ir videokartes fails. Tāpēc Latvijai ir tik svarīgi apzināties šo savu izredzētību integrācijai. Es esmu par šo integrāciju, tas ir Austrumu-Rietumu kosmoss. Pluss, mīnuss un uz augšu! Lai ir tas mīnuss, lai ir tas pluss, kad viņš spiežas, tas tiek izspiests uz augšu. Līdzīgi zemestrīcei kāda plakne vienmēr ies uz augšu. Tāpēc Latvijas tautai šajā posmā ir svarīgi saglabāt neatkarību kā no Austrumiem, tā Rietumiem, saglabāt savu priesterību. Un tā kā tagad nolemts viens ekonomiskais lauks no Vladivostokas līdz Vankūverai, lai Latvija ir tas integrālais koridors, kur vieni nāk un maksā un otri nāk un maksā. Ir svarīgi atšķirt savu latviskā ķermeņa dzīvi, kas ēd, skatās hokeju un brauc uz Rietumiem, Austrumiem, un to latvieša dvēseli, kas nav latvietis, bet ir tā kosmiskā dvēsele. Saglabāt šo integrālo apzināto līmeni. Ta ir tautas izdzīvošana, nevis tu esi uz Briseli vērsts patērētājs. Arī tas tu esi, bet vienlaicīgi tu esi tā vertikalitāte. Tas visu laiku ir jāpotē, tā ir ideoloģija. Nav augstāka vara par informatīvo ideoloģiju.

BUIĶIS: To, ko mēs pašreiz darām.

KĻAVA: Ta ir tā vara.

LIA: Ko jūs abi, tuvojoties tik zīmīgai gadu mijai, novēlētu Latvijai tā īpaši?

BUIĶIS: Mums jāapzinās, ja vienā gadsimtā mazai tautai divas reizes ir bijusi iespēja veidot savu likteni patstāvīgā valstī, tā ir milzīga vērtība. Jāstāsta jaunatnei, kāda Latvija bija. Tas ir vareni, ka varam saglabāt savu valsti. Es varu tikai novēlēt, lai ikviens, kurš lasa šo rakstu, apzinās, cik tā ir milzīga vērtība, ka mums ir sava Latvija, sava valsts, ka nākam un piederam vienai no senākām civilizācijām baltiem.

KĻAVA: Mācīsimies no visas pasaules Skolotāja Laodzi vienkārši klusi sēdēsim Gaujas krastā un skatīsimies, kā upe aiznes mūsu ienaidnieku līķus… Nekas nav jādara, vajag uzticēt Augstākiem spēkiem. Kā teikts Diānas "Eņģeļu vēstījumos" viņi gaida, ka tu ieiesi harmonijā un mēs visu izdarīsim. "Nomierinieties, attīriet savu sirdi klusumā, un es izdarīšu visu priekš jums."

Latviešiem Kosmosā ir sava džinu armija. Vajag to apzināties.

LIA: Paldies jums abiem par brīnišķīgo iespēju atkal būt kopā. Ta kā mūs visus sagaida lielas izmaiņas, lai tās tiešām notiek tikai pa vertikāli. Lai izdodas!

Kopā ar grāmatu apgāda "Madris" direktori Skaidrīti Naumovu

Komentāri

1.          saruna

1)   Vairums Marko Bišofa (Marco Bischof) darbu, viņa dāvināti, ir manā bibliotēkā. Pirmā grāmata izdota viņa dzimtenē Šveicē 1985. gadā, atkārtoti 2008. gadā, nu jau Vācijā: 1. Marco Bischof. "Unsere Seele kann fliegen", Drachen Verlag, 2008 (latviski būtu: "Mūsu dvēsele var lidot"). Apakšvirsraksti (par Nikolu Teslu, iziešanu no ķermeņa, svētās vietas maģiskajā skaņu laukā, bioloģiskie un kosmiskie cikli, akmens laikmeta sejas, NL.O, ķeltiešu kristietība un ģeomantija) vien jau rāda, ka ir daudz interesantu lietu, par kurām var stāstīt vēlreiz pēc 23 gadiem.

2.   Marco Bischof. "Tachyonen, Orgonenergie, Skalarwellen: Eeinstofliche Felder zwischen Mythos und Wissenschaft", AT Verlag, 2002 (latviski būtu: "Tahioni, orgona enerģija, skalāra viļņi: smalko vielu lauki starp mītiem un zinātni"). 413 lappušu grāmatai bibliogrāfija aizņem 32 lappuses, uzvārdu un terminu vārdnīca 15 lappuses. No tā vien ir redzams, ka tā ir nopietns zinātniski vēsturisks pētījums ar dziļām bibliogrāfiskām izpētēm angļu, vācu, franču un krievu valodā.

3.   Marco Bischof. "Der Kristallplanet: Globale Netze, platonische Kцrper und die Musik der Erde", Drachen Verlag, 2008 ("Kristāla planēta: globālie tīkli, platoniskie ķermeņi un Zemes mūzika"). Gandrīz 150 lappuses veltītas Zemes kristāliskajai struktūrai, sākot ar sengrieķu Pitagora un Platona atziņām. Apskatīts mazāk zināmais šveicietis Hanss Ulrihs Smucs, Rūdolfa Steinera sekotājs. Tālāk ļoti daudz mūsdienīgu autoru, ieskaitot krievu zinātnieku grupu, un Bermuda trijstūris, īvana Sandersona "Divpadsmit Sātana kapsētas" u.c. Aršiem piemēriem gribēju uzsvērt, ka Marko Bišofs strādā ar lielu aizrautību un kompetenci.

4.   Marco Bischof. "Salutogenese Unterwegs zur Gesundheit: Neue Gesundheitskonzepte und die Entfaltung einer Integrativer Medizin", Drachen Verlag, 2010. Nosaukumu varētu tulkot kā "Salūta attīstība ceļā uz veselību: jauni veselības konccpti un izvērsums integratīvai medicīnai". Pēdējos gados daudz par šādām lietām raksta, un Marko Bišofs šajā aspektā vēlējās aizstāvēt savu disertāciju.

5.  Marco Bischof. "Biophotonen. Das Licht in unseren Zellen", Zweitausendeins, 1996 (latviski būtu: "Biofotoni. Gaisma mūsu ķermenī"). Par šo grāmatu, kura pasaules literatūrā bija pirmā, kurā tika apskatīti biofotoni, tas ir, fotoni mūsu ķermenī, es jau rakstīju pirmajā grāmatā.

2)   William A. Tiller. "Science and Human Transformation: Subtle Energies, Intentionality and Consciousness", Pavior, 1997.

3)    Varbūt vēl negaidītāks no zinātnes viedokļa ir pēcnāves kontaktu fenomens. Pēdējos gados ārzemēs ir publicētas vairākas grāmatas par šo tēmu. Man ir izdevies detalizētāk iepazīties ar vienu no tām: Bill Guggenheim, Judy Guggenheim. "Trost aus dem Jenseits. Unerwartete Begegnungen mit Verstorbenen", Scherz, 1999 (latviski būtu: "Mierinājums no las puses. Negaidītas satikšanās ar mirušajiem"), kas ir tulkojums no angļu valodas, oriģināls: "Hello from Heaven", Bantam, 1995. Atzīmēšu tikai vienu faktu: saskaņā ar žurnālā "American Health" 1987. gadā publicētajiem aptaujas datiem 42% pieaugušo amerikāņu uzskata, ka viņiem ir bijis kontakts ar mirušajiem.

4)   Sk. grāmatu: Manfred von Ardenne, Gerhard Musiol, Siegfried Reball. "Effekte der Physik und ihre Anwendungen", Harri Deutsch, 1997, 549.-551. lpp.

5)    Daži jauni cilvēki Latvijā, tai skaitā Enriko Plivčs, kurš izdeva grāmatu par Zilākalna Martu (Jānis Arvīds Plaudis. "Ar mīlestību, Jūsu Zilākalna Marta", Ameija, 2011), vēlas uzņemt filmu "Viss ir Viens". Cerams, ka tas notiks šogad.

6)    Raymond A. Moody. "Reflections on Life after Life", Bantam/Mockingbird, 1977. Krievu izdevums: Реймонд А. Моуди. "Дальнейшие размышления о жизни после жизни", София, 1996 (latviski: "Pārdomas par dzīvi pēc dzīves"). Arī pirmo viņa grāmatu man ir izdevies lasīt tikai krievu izdevumā: Реймонд Моуди. "Жизнь после жизни" grāmatā "Жизнь земная и последующая", Изд. политической литературы, 1991 (latviski: Reimonds Mūdijs. "Dzīve pēc dzīves"; vairāki izdevumi).

Man pēdējo gadu laikā ir nācies diezgan daudz uzstāties dažādās auditorijās Latvijā. Ja es savā stāstā pieminu klīnisko nāvi, praktiski vienmēr ir bijis tā, ka pēc tam kāds pienāk pēc uzstāšanās klāt un pastāsta savu piedzīvojumu, apstiprinot stāstīto. Un interesanti, ka nekad nav bijis tā, ka kāds to jautājuma vai apgalvojuma formā būtu teicis publiski, cilvēki kautrējas. Tas ir tieši tas, ko piemin ari Reimonds Mūdijs.

Pirmā Mūdija grāmata publicēta 1975. gadā, un 70. gadu beigās kādā BBC zinātnei veltītā radioraidījumā es pirmo reizi dzirdēju dažus fragmentus no šīs grāmatas. Vēl tagad spilgti atceros, kā mani ieintriģēja šī informācija. Jaunajai paaudzei, kurai padomju laiks ir vēsture, varu pateikt, ka 70. gadu beigas bija ļoti stagnatīvs laiks un oficiāli iegūt kaut kādu ar valdošo filozofiju dialektisko materiālismu nesakrītošu viedokli bija tikpat kā neiespējami.

Laikā, kad tika gatavota manas pirmās grāmatas izdošana, latviešu valodā tika publicēta ļoti interesanta grāmata: Evelīna Elzesere Valarino. "Pieredzējumi uz nāves sliekšņa. Pirsnāves pieredzējumu zinātniska izpēte", Alberts XII, 2000. Ievadā dots pirmsnāves pieredzējumu attēlojums, kas lielā mērā atkārto Reimonda Mūdija grāmatu materiālu par šī fenomena norises fāzēm. Atļaušos citēt no grāmatas ievada: "Pirmsnāves pieredzējumu pētījumi, manuprāt, liek mums apsvērt iespēju, ka eksistē racionāla, emocionāla, ārkārtīgi produktīva, tātad visas dzīvā īpašības aptveroša apziņa, kas atrodas kādā bezlaika dimensijā."

Sarunā ar autori Puatjē universitātes fizikas un biofizikas profesors Režī Ditēls izsaka hipotēzi, ka apziņa ir tahioniskas virsgaismas ātruma matērijas lauks, tas ir, īstā fundamentālā Visuma daļa, savukārt mūsu pasaule tikai Visuma zemgaismas ātruma hologrāfiska projekcija. Šajā apjomīgajā, 288. lappušu grāmatā atrodams ļoti interesants un bagātīgs materiāls.

7)  Atgādinu, ka sarunas Latvijas Radio notika 2010. gadā, kad tika vēlēta 10. Saeima.

8)    Deivids R. Hamiltons. "Domā vesels! Apziņas dziedinošais spēks", Lietusdārzs, 2009.

9)   Gcorgija Stankova (Georgi Stankov) darbi ir viegli atrodami internetā angļu, vācu, krievu un bulgāru valodā. Uzrādīšu tikai vienu angļu izdevumu: Georgi Stankov. "The Universal Law. The general Theory of Physics and Cosmology", NF.A Press, 1999.

10)      Latviešu valodā: Ervins Lāslo, Džūda Karivana. "Kosmoss: līdzradītāja ceļvedis vis-pasaulē", Lictusdārzs, 2009; Ervins Lāslo. "Zinātne un Akašas lauks", Jumava, 2011.

Pirmā no Ervina Lāslo grāmatām, kuru rūpīgi izlasīju un kura mani patiesi ļoti spēcīgi iespaidoja, bija vācu valodā: Ervin Laszlo. "Das fьnfte Feld. Materie, Geist und Leben Vision der neuen Wissenschaften", Bastei-Lьbbe-Taschenbuch, 2000 (tulkojums no angļu valodas: Ervin Laszlo. "The Whispering Pond: A Personal Guide to the Emerging Vision of Science", Element, 1996).

So gadu laikā manā bibliotēkā ir nonākušas vēl vairākas interesantas Ervina Lāslo grāmatas vācu valodā: Ervin Laszlo. "Kosmische Kreativitдt: Neue Grundlagen einer einheitlichen Wissenschaft von Materie, Geist und Leben", Insel Verlag, 1997 (latviski būtu: "Kosmiskā radošums. Jauni pamati vienotai zinātnei par matēriju, garu un dzīvību"). Interesanti, ka šai grāmatai priekšvārdu ir rakstījis Karls Pribrems, tas, kurš piedāvāja hologrammu dzīvības zinātnēs. Ervin Laszlo. "Holos. Die Welt der neuen Wissenschaften", Via Nova, 2002. Abas grāmatas ir bagātas ar neparastu skatu uz daudzām zināmām lietām, parādot, ka tur, kur it kā viss ir skaidrs, atklājas būtiski trūkumi un ir vieta jaunam skatam uz esošo. Ņemot vērā, ka ir arī grāmatas latviešu valodā, iesākumam pietiks iepazīties ar tām. Kas grib nopietni izprast lietas, tam nāksies lasīt ārzemju izdevumus. Nenožēlosiet, jo Ervins Lāslo patiesi ir izcils Rietumu domātājs.

1 I) Алексей Прийма. "Едгар Кейси", Олимп, 1999 (latviski būtu: Aleksejs Prijma. "Edgars Keisijs").

I.iclais jautājums kā dzīvot?

1)    Ervina Lāslo (Ervin Laszlo) rakstītais par torsionu laukiem 2000. gadā savas grāmatas vācu izdevumā: "Das fьnfte Feld. Materie, Geist und Leben Vision der neuen Wissenschaften", Bastei-Lьbbe, 2000 (latviski būtu: "Piektais spēka lauks. Matērija, gars un dzīvība jauno zinātņu vīzija"). Tas sakrīt ar 1996. gadā rakstīto angļu valodas izdevumam: "The Whispering Pond. A Personal Guide to the Emerging Vision of Science", Element Books. Pavisam nesen izdota E. Lāslo grāmata angļu valodā: "Science and Akashic Field", Inner Traditions, 2007 (latviski: "Zinātne un Akašas lauks", Jumava, 2011).

2)   Jcanc Manning. "Freie Energie. Die Revolution des 21. Jahrhunderts", Omega Verlag, 1998 (latviski būtu: "Brīvā enerģija. 21. gadsimta revolūcija"). Otra viņas grāmata: "Energie. Bessere Alternative fьr eine saubere Welt", Omega Verlag, 2002. Oriģinālizdevums angļu valodā: "The Coming Energy Revolution: the Search for Free Energy", Avery Publishing, 1996.

3)   Savulaik viens no ārzemju latviešiem, tas varēja būt 1991. gadā, uzdāvināja man Harolda Aspdena grāmatu: Harold Aspden. "Physics Unified: an Account of the Physics of Microcosmic and Cosmic Phenomona…", Sabberton Publications, 1980 (latviski būtu: "Vienotā fizika: fizikas mikrokosmisko un kosmisko parādību ietveršana starp elektromagnētismu un Einšteina gravitācijas likumu"). Autors ir filozofijas doktors un strādā Kembridžas universitātes Trinitas koledžā.

4)   Stāstot par Zannu Mcnningu, jau minēju, kā alternatīvo enerģiju pētnieki izturējās pret naftinieku atbalstītāju Džordžu Bušu. Kad 2008. gadā par ASV prezidentu kļuva Baraks Obama, alternatīvo enerģiju pārstāvji uzrakstīja vēstuli (memorandu) prezidentam un kongresa locekļiem: www.theorionprojcct.org .

5)   Citāts ņemts no priekšvārda pasaulē labi zināmai grāmatai: Fritjof Capra. "The Tao of Physics", Shambhala, 1975 (ceturtais izdevums 2004. gadā; latviski būtu: Fritjofs Карга. "Fizikas dao"). Viņam ir vēl vairākas grāmatas: "The Turning Point" (1982), "Uncommon Wisdom" (1988), "The Web of Life" (1996) u.c.

6) Citāts ņemts no grāmatas: Gregg Braden. "The Divine Matrix", Hay House, 2007 (latviski: Gregs Bradens. "Dievišķā matrice", Lietusdār/.s, 2008).

2. saruna

1)   William A. Tiller. "Science and Human Transformation: Subtle Energies, Intentionality and Consciousness", Pavior, 1997.

2)   E.E. Green, PA. Parks, P.M. Guyer, S.L. Farion, L. Coyle. "Anomalous Electrostatic Phenomena in Exceptional Subjects"// "Subtle Energies", 2, 1993, p.69.

3)   Par DNS fantoma efektu, ieskaitot divus fotonu sadalījuma grafikus, sk. sarunā "Lielais jautājums kā dzīvot" un piektajā komentārā.

4)   Masaru Emoto. "Ūdens kristālu noslēpumi", Jāņa Rozes apgāds, 2010.

5)   Ir vesela virkne Planka vārdā nosauktu vienību. Planka laiks ir 5,39x 10"14 sekundes, Planka laukums ir 2,61 X1070 metru. Svarīgi, ka fiziķi apgalvo, ka mūsdienu fizikas zinātne attiecas tikai uz laika momentiem lielākiem par Planka laiku un Planka garuma vienību.

6)   "Latvijas grāmata", Jumava, 2002.

7)   Алексей Прийма. "Едгар Кейси", Олимп, 1999 (latviski būtu: Aleksejs Prijma. "Edgars Kcisijs").

Kultura un subkultura

1)   http://www.subtlecnergics.com/ormus/tw/paramag.htm

2)   Алексей Дмитриев, Анатолий Русанов. "Сумерки людей", Трима, 1995 (latviski būtu: Aleksejs Dmitrijevs, Anatolijs Rusanovs. "Cilvēku mijkrēslis").

3)   Richard Moody, Jr. "Albert Einstein: Plagiarist of the Century"// www.nexusmagazine.ru , 2004, Vol.11, №1, Dez./Jan.

4)   Альберт Эйнштейн. "Собрание научных трудов", Наука, I., 1965; II, 1966.

5)    Henri Poincarē. Lorentz-Festschrift, 1900, p. 252. Sis raksts ir Vikipēdijā Puankarē biogrāfijas beigās, literatūras sarakstā.

6)    Pirmais izdevums: Albert Einstein. "The Meaning of Relativity", Princeton Univ. Press, 1921. Grāmata izdota vairākkārt.

7)   Frenē vai Serra-Frenē formulas dod līknei atvasinājumus līknes virzienā vienības vektoriem: pieskarei I ,normālei n unbinormālei b ,]л к ir liekums, bet a ir vērpe, tad formulas izskatās šādi: Jj _ _ _ jļ

— = kn, — -kt + ab, — = -an. ds ds ds

Labi redzams, ka otrā Frenē formula satur ne tikai pieskari, bet parādās arī vērpe. Tādēļ pilnam aprakstam nepieciešami visi trīs vienādojumi. Ja trešo vienādojumu ar vērpi nepievieno, tad trīs lielumu noteikšanai ir tikai divi vienādojumi, tādēļ teorija bez vērpes nesanāk.

8)   Hanss Joahims Gerbers, Ojārs Spāritis. "Gleznotājs Edgars Vinters", Zvaigzne ABC, [2009].

9)   Rudīte Raudupe pastāvīgi dzīvo ASV, taču katru gadu kopā ar savu vīru Rustemu ierodas Latvijā. Viņas sarakstītās grāmatas ir visai populāras: "Pašatklāsme: atgriešanās pie vienkāršības", Latvijas Viedas sadraudzības izdevniecība, 2000; "Dievatziņa vēdās un dainās", Madris, 2002; "Labi ļaudis: dainas un cilvēcisko attiecību dimensijas", Madris, 2005.

10)   "Authentic Thinking for Creative Evolution (ATCE)".

3. saruna

1)    Bernārs Vcrbērs. "Tanatonauti", Zvaigzne ABC, (2011). Oriģināls: Bernard Werber. "Les Thanatonautes", Editions Albin Michel, 1994.

2)   Latviski izdevis "Lietusdārzs", 2010. Oriģināls: Dean Radiņ. "Entangled Minds. Extrasensory Exsperiences in a Quantum Reality", Paraview Pocket Books, 2006.

Vēl varu ieteikt grāmatu: Jenny Randies. "The Paranormal Source Book", Piatkus Books, 1996; krievu izdevums: Дженни Рсндлз. "Паранормальные явления", КронI Ipecc, 1998. Grāmata ar plašu bibliogrāfiju pēc katras nodaļas.

Pazīstama pētnieka un vairāk kā četrdesmit grāmatu autora Hansa Eizenka darbu: Ганс Айзенк. "Психология паранормального", Эксмо, 2005. Tajā apkopotas trīs viņa angļu valodā izdotās grāmatas: Hans J. Eysenck, Carl Sargent. "Explaining the Unexplained", 1982, 1993, 1997; "Arc you Psychic?", 1983, 1986; Hans J. Eysenck, Leon Kamin. "Intelegence: The Battle for the Mind", 1981.

3)   Николай Александрович Козырев. "О воздействии времени на вещество"// "Физические аспекты современной астрономии", Наука, 1985, Вып. 11, с.82-91.

4)  Юрий А. Храмов. "Физики. Ниофафический справочник", Наукова Думка, 1977.

5)    Л.С. Шихобалов. "Причинная механика Н.А. Козырева: анализ основ": http://rusnauka.narod.ru/lib/phisic/time/koz3.htm

6)   Анатолий Михайлович Черепащук, Артур Давидович Чернин. "Вселенная, жизнь, черные дыры", Век-2, 2003.

7)   М.М. Лаврентьев, И.А. Еганова, М.К. Луцет, С.Ф. Фоминых. "О регистрации истинного положения Солнца"//"Доклады АН СССР", Т.315, No.2, 1990, с.368-370.

8)    Reimonds Mūdijs. "Par atkalredzēšanos pēc nāves: kā satikties ar mirušajiem tuvajiem cilvēkiem", Aplis, 2002.

4.   saruna

1)    Maren Hoffman. "Der heilcndc Kraft der Liebe. Christos Drossinakis ein Geistheiler im Blickpunkt der Wissenschaft", Argo-Verlag, 2003.

2)   Gregs Bradens. "Dievišķā matrice", Lietusdārzs, (2008), 59. lpp.

5.   saruna

1)    Alberts Aldersons, Andris Buikis. "Mathematical Algorithm for Heart Rate Variability Analysis"// "Recent Advances in Applied and Biomedical Informatics and Computational Engineering in Systems Applications". Editors: Myriam Lazard, Andris Buikis, Yuriy S. Shmaliy a.o., WSEAS Press, 2011, p. 381-386.

2)   Andris Buiķis, Alberts Aldersons. "Paņēmiens sirds ritma variabilitātes kontrolei un atgriezeniskās saites parametru formēšanai un tā pielietojums emocionālā stresa samazināšanai, fizioloģiskās koherences un autonomā līdzsvara veicināšanai". Patents apstiprināts ar Nr. 13729 20.11.2008.

3)    Andris Buikis, Harijs Kalis, Jurgen Schatz. "Velocity Field in the Ideal Fluid, Induced by Vortex Curves in a Finite Cylinder and Cone"// "WSEAS Transactions on Environment and Development", Vol. 1, Issue 1, October, 2005, p. 26-32.

4)   Андрей Евгеньевич Злобин. Par viņa formulu rakstu krājumā krievu valodā: "Невозможная Цивилизация? Сборник", Знание, 1996.

5)   Mario Livio. "The Golden Ratio. The story of psi, the world's most astonishing number", Broadway Books, 2003.

6)   Сергей Иванович Сухонос. "Масштабная гармония Вселенной. Тропой духа за горизонт науки", София, 2000.

7)   Друнвало Мельхиседек. "Живи в сердце", София, 2005. Oriģinālā: Drunvalo Melchizedek. "Living in the Heart: How to Enter into the Sacred Space within the Heart", Light Technology Publishing, 2003.

Grieķijā "Patiesības vietā"

1) Antti Lehtinen. "Analytical Treatment of Heat Sinks Cooled by Forced Convection", Tampere University of Technology, Publication 579, 2005.

Paralēlā vēsture

1)   Brian Greene. "Das elegante Universum. Superstrings, verborgene Dimcnsioncn und suche nach der Weltformel", Siedler, 2000. Oriģinālais izdevums angļu valodā: "The Elegant Universe. Superstrings, Hidden Dimensions, and the Quest for the Ultimate Theory", W.W Norton&Company, 1999.

2)     Геннадий Васильевич Николаев. "Непротиворечивая Электродинамика. Теории, Эксперименты, Парадоксы", НТЛ, 1997.

6.   saruna

1) Varu ieteikt no interneta plašu materiālu The Science of Oneness.

7.   saruna

Masaru F.moto.Jiirgcn Fliegc. "Die Heilkraft des Wassers", Koha VerlagGmbH, 2005; Эмото Macapy, Юрген Флиге. "Исцеляющая вода: Информация-вибрацияматерия", София, 2005.

Atradu internetā viņa grāmatas: Hans Cousto. "The Cosmic Octave Origin of Harmony", Life Rhythm, 2000 (tas pats vācu: "Die Oktave das Urgesetz der Harmony", Simon + Leutncr, 2007). Diemžēl man nav šo interesanto grāmatu, sīkāka analīze jāatstāj citai grāmatai.

Callum Coats. "Naturenergien verstehen und nutzen: Viktor Schaubcrgcrs geniale Entdcckungen", Omega-Verlag, 1999; 6. Auflage, 2007; Виктор Шаубергер. "Энергия Воды", Эксмо, Яуза, 2007 (tulkojums no angļu valodas: Viktor Schauberger. "Energy Evolution"). Sk. patentus: http://www.rexresearch.com/schaub/schaub.htm .

Sk.: www.memoryw.com .

Jānis Arvīds Plaudis. "Ar mīlestību, Jūsu Zilākalna Marta", Ameija, 2011.

8.   saruna

1) Tabita Bobinska, Andris Buikis. "A Mathematical Model for a Willow Flute"// "Recent Advances in Fluid Mechanics and Heat and Mass Transfer. Proceedings of the 9th IASME/WSEAS International Conference on Heat Transfer, Thermal Engeneering and Environment (HTE'l 1), Florence, Italy, 23-25 August, 2011", WSEAS Press, 2011,E 188-192.

2)   ЮрийС. Потапов, Леонид П. Фоминский. "Вихревая энергетика и холодный ядерный синтез с позиций теории движения", ОКО-Плюс, 2000; Леонид П. Фоминский. "Роторные генераторы дарового тепла. Сделай сам", OKO-11люс, 2003.

3)    Kevin J. Todeschi. "Edgar Cayce on the Akashic Records: The Book of Life", A.R.F.. Press, 1998. Tulkojums krieviski: Кевин Дж. Тодесчи. "Эдгар Кейси и Хроники Акаши", София, 1998.

4)    Pirmkārt: Jeffrey Mishlove. "The Roots of Consciousness: Psychic Liberation Through History, Science and Experience", Random House, 1975; krievu tulkojums: Джеффи Мишлав. "Корни созания", София, 1995. Un vēlreiz jau minētā: Jenny Randies. "The Paranormal Source Book", Piatkus, 1996; krievu izdevums: Дженни Рендлз. "Паранормальные явления", Крон-Пресс, 1998.

9.  saruna

1)  Tenzins Vangjals Rinpočc. "Tibetas miega un sapņu grāmata", Lictusdārzs, 2011.

2)    Konstantīns Raudive. "Nedzirdamais kļūst dzirdams: garu pasaules pēdās. Pētījums eksperimentālajā parapsiholoģijā", Zintnieks, 2003.

3)   Kyung Нее Cho. "Boiling Heat Transfer Enhancement Using Nano and Micro Technology"// "Recent Advances in Fluid Mechanics and Hcat&Mass Transfer. Proceedings of the 9th IASME/WSEAS Intern. Conference on Heat Transfer, Thermal Engcneeringand Environment (HTE'11)", Plenary Lecture 8, Florence, Italy, August 23-25, 2011, p. 23.

Beom Seok Kim, Sangwoo Shin, Seung Jae Shin, Kyung Min Kim, Hyung Нее Cho. "Control of Superhydrophilicity/Superhydrophobicity using Silicon Nanowires via Electroless Etching Method and Fluorine Carbon Coatings", Langmuir, July, 2011, Vol. 27, p. 10148-10156.

4)    International Conference on Computational&Experimental Engineering and Sciences. Sākās šīs augstas reputācijas starptautiskās konferences 1986. gadā, sākumā katru otro vai trešu gadu, bet no 2000. gada ASV katru gadu.

10.   saruna cikla fināls

1)   "The Consciousness Revolution: A Transatlantic Dialogue: Two days with StanislavGrof, Ervin Laszlo, Peter Russell", Element, 1999. Krievu tulkojums: Станислав Гроф, Эрвин Ласло, Питер Рассел. "Революция сознания: Трансатлантический диалог", ACT, 2004.

2)    "European Conference on Mathematics for Industry". Šogad būs 17. konference, un pagājuši 25 gadi kopš pirmās konferences. 1990. gadā tiku ielūgts uz konferenci Lahti, Somijā, un izdevumus apmaksāja organizācijas komiteja. Toreiz Latvijai nebija naudas, un tā bija organizatoru liela pretimnākšana man. Arī nākamajā gadā biju ielūgts uz konferenci Limerikā, Īrijā. Taču tajā laikā nomira mana māte un es neaizbraucu.

3)   Sk.: http://www.drunvalo.net

4)                            Drunvalo Melchizedek. "The Ancient Secret of the Flower of Life. An edited transcript of the Flower of Life Workshop represented live to Mother Earth from 1985 to 1994", Vol. 1&2, Light Technology Publishing, 1999, 2000. Man ir krievu izdevuma 1. un 2. sējums: Друнвало Мельхиседек. "Древняя тайна цветка жизни. Отредактированный и дополненный текст видеозаписи семинара "11веток Жизни", посвященного Матери-Земле, в 1985-1994 гг.", Т. 1,2, София, 2000; 2002. Taču esmu redzējis jaunus, labāk noformētus vēlākus izdevumus, cietos vākos.

5)   Bez Mihaila Drosņina grāmatas, kuru izmantoju savā pirmajā grāmatā, man rokās ir bijusi vēl viena interesanta grāmata: Joseph Noah. "Future Prospects of the World According to the Bible Code", New Paradigm Books, 2002.

6)  Te ir runa par 2010. gadu. Iespējams dažādus čenelingus apskatīt internetā adresē: http://www.draugiem.lv/group/16019359/gaismasberni

Vairs nav laika spēlēties

1)    Виктор Дмитриевич Плыкин. ""В начале было слово…" или след на воле", Орион Плюс, 2000.

2)   Hermann Matschiner, Dorit Wilke, H. Schulte. "F.influss von Schwingungen auf Phasenreaktionen"// 5. Internationale Fachtagung "Rcsonantc Pulsation in Fluiden", Halle, 27.10.2005. Semināra rakstu krājums: 5. Internationale Fachtagung Tagungsband "Resonante Pulsation in Fluiden", Hrsg. J. Briesovsky, H. Matschiner.

3)    Konstantin Meyl. "Scalar Wave Transponder. Field-physical Basis for Electrically Coupled Bi-directional Far Range Transponder", Printed in Germany. Saņēmu 2005. gadā no paša autora ar ierakstu: kolēģim. Viņš toreiz teica, ka iznāk viņa vācu izdevumu tulkojums angļu valodā. Ir vai nav, neesmu interesējies, jo ap 1999. gadu viņš man uzdāvināja visus trīs sējumus, atzīmēšu šeit vienu, par kuru tekstā stāstu: Konstantin Meyl. "Skalarwcllcntcchnik. Dokumentation fьr das Demonstrations-Set zur Ьbertragung elektrischer Skalarwellen", Indel, 2001.

4)   1. "Bioresonanzund Multiresonanz-Therapie (BRT). Neue, zukunftsweisende Therapieformen mit ultrafeinen Kцrperenergien und Umwcltsignalen", Band 1, Haug, 1990. 2. Wolfgang Ludwig. "SIT System Informations Therapie: Schwingungsmedizin in Theorie und Praxis," Spitta, 1994.

5)   Kryon. "Partnerattiecībās ar Dievu. Ceļvedis pārejai uz Jauno laikmetu: praktiska informācija jaunajai tūkstošgadei", 6. grāmata, ALIS, 2009.

6)   Sk.: http://funfactory.spruz.com/forums

7)    Ervins Lāslo, Džūda Karivana. "Kosmoss: līdzradītāja ceļvedis vis-pasaulē", Lietusdārzs, 2009.

Pēcvārds

Ir 2012. gada jūlijs. Pirms dažām dienām, agrāk pamodies, aizdomājos par grāmatas atvēršanas svētkiem un par to, ko vēl bez tā, kas jau pateikts sarunās, vēlētos sanākušajiem sacīt. Atminējos, ka priekšvārdā solīju trešo grāmatu un ka pagājuši gandrīz vienpadsmit gadi kopš manas pirmās. Vai nebija pārsteidzīgi solīt, ka rakstīšu par moderno zinātni, par to, ko neieliku šajā grāmatā? Tadai grāmatai patiesībā būtu cits lasītāju loks. Vēlreiz nāca prātā cilvēki, kurus pieminēju priekšvārdā, un arī tie, kurus nepieminēju. Ir ne viens vien, kuriem ir bijusi vieta manā dzīvē, arī tādi, ar kuriem attiecības kādu iemeslu dēļ pārtrūkušas. Bet pie tiem es atgriezties nevēlos.

Protams, kā pirmā vēlreiz jāmin LiaGuļevska. Mani joprojām mulsina viņas teiktais, ka pāris gadus nav varējusi saņemt dūšu, lai pienāktu klāt un sarunātu interviju. Tomēr, kad bijām iepazinušies un parunājušies un 90. gadu otrajā pusē sākām interviju ciklu radio raidījumā "Mājas svētība", tas izvērtās par pirmās grāmatas pamatu. Esam pazīstami jau padsmit gadu, kopš pagājušā gadsimta (man patīk šis salīdzinājums ar gadsimtiem, jo esam dzīvojuši divos, kas laimējas ne katram). Atceros no pirmajām sarunām Jūrmalā arī viņas meitu Diānu, kurai pašai nesen iznāca ļoti interesanta grāmata sarunas ar eņģeļiem.

Pārdomājot man šķiet, ka minētais raidījumu cikls kopā ar mūsu pirmo grāmatu savā veidā radīja interesi Latvijā par modernās zinātnes saistību ar ekstrasensorām parādībām, ar ezotēriku. Un tagad pietiekami daudz tiek izdota šāda veida tulkotā literatūra un Latvija šajā jomā vairs neatpaliek no citām valstīm, kas, manuprāt, ir ļoti labi. Jo ir pilnīgi skaidrs: kad radīsies jaunā, modernā zinātne, tā daudz ciešāk sasaistīs kopā dabas zinātnes, matemātiku ar bioloģiju, medicīnu un pat humanitārajām zinātnēm.

Kā nākamo es gribu minēt Albertu Aldersonu. Kopā darbojamies jau vairāk kā desmit gadus. Varbūt arī visus nepazīstu, bet Latvijā ir divi ārsti, kuri bez labas profesionālās sagatavotības ir lieli speciālisti laukā, ko varētu saukt par ekstrasensoriku, Alberts Aldersons un Juris Vecvagars. Alberts Aldersons šobrīd lielā mērā ir pametis praktisko medicīnu un nodarbojas ar citām sev saistošām lietām. Pazīstot viņa atturību, atstāšu viņa paša ziņā, ko sabiedrībai atklāt. Ja kādam ir vēlme dziļāk izprast viņa darbu vai uzskatus par dzīvi, iesaku ieiet mājas lapā doktorsalberts.lv. Tur ir gan biogrāfija, gan skatījums uz pasauli grāmata "Racionālais irracionālisms".

Vēl viens man nozīmīgs cilvēks ir Guntis Pīrāgs. Sabiedrība viņu varbūt atceras no laika, kad Līgatnes papīrfabrikai bija maksātnespējas process. Būdams valdes priekšsēdētājs, viņš spēja rūpnīcu saglabāt, taču pēc tam bija spiests no tās aiziet. Viņam ir dziļa interese par netradicionālajām lietām zinātnē, tādām kā jaunās enerģijas. Savulaik kopā pabijām Moldāvijā pie izgudrotāja Jurija Potapova, kurš ir strādājis kopā ar Leonīdu Fominski, par kuru jau stāstīju sarunās, un Līgatnē ierīkojām jauna veida apkuri ar virpuļveida katlu. Diemžēl projekts tālāk neattīstījās, jo tam bija nepieciešami līdzekļi, kurus rūpnīca nevarēja nodrošināt. Taču ne jau par to ir stāsts. Mēs bieži diskutējām, un es pārliecinājos, ka Guntis Pīrāgs ir ļoti zinošs ekonomists. Mani kā matemātiķi ekonomika vienmēr ir mulsinājusi ar daudzajām acīmredzamajām matemātiskajām nepilnībām. Mūsu daudzo sarunu laikā, kad spriedām par cilvēces mēroga jautājumiem, mani vienmēr pārsteidza Gunta prasme tos sasaistīt ar ekonomiku.

Vēlos izcelt vēl kādu cilvēku savā dzīvē Rudīti Raudupi. Zinoši lasītāji viņu pazīs kā vairāku grāmatu autori. Man viņa izrādījās īstais cilvēks laikā, kad piedalījos matemātikas konferencē ASV. Kad pēc tās apciemoju Rudīti Kalifornijā, netālu no slavenās Silikona ielejas, viņa mani sapazīstināja ar vairākiem izciliem pētniekiem. Un tā bija viņas ideja aiziet paklausīties Jasuhiko Genku Kimuru, par kuru stāstīju sarunās.

Dažus vārdus vēlos pateikt par savu ģimeni. Ceru, ka vienlaikus ar šo grāmatu iznāks arī dēla Emīla dzejas krājums. Meita Paula vēl studē, taču sagaidu no viņas lielas lietas. Interesanti raksta arī meita Liene, ar kuras sagatavotajām intervijām varat iepazīties šajā grāmatā. Bet, kā man teica Imants Ziedonis tieši saistībā ar Lieni, daudzas meitenes sākumā raksta interesanti, bet, veiksmīgi apprecoties, vairs neturpina. Lienītei ir jauka ģimene ar diviem skaistiem labradoriem Beketu un Elfu un dēls un mans mazdēls Augusts. Viņi ir bieži viesi arī manās mājās, par laimi, ne visi reizē, jo ar kustīgo un enerģisko Augustu un mazliet blēdīgo Elfu tas nebūtu viegli.

Un vēl ir trīs cilvēki, kuri nepieder manai ģimenei, bet patiesībā ir kā brāļi un māsa: Imants Ziedonis un Ausma Kantāne-Ziedone, kuri ir mani patiesie sirdsdraugi jau no 1974. gada, un Pēteris Kļava. Ar viņiem pēdējā laikā daudz mazāk tiekos, jo visi esam cilvēki, kuri vienmēr aktīvi kaut ko dara, un tad ir kā ģimenē, kur ne vienmēr atliek laika, lai vienkārši parunātos. Pat ar īstajiem brāļiem Uldi un Māri man iznāk reti tikties. Ar Māri, kurš arī ir profesors matemātikā, mēs jau pāris mēnešus nevaram norunāt tikšanos, lai arī abus interesē viena matemātiska problēma. Cerams, drīz atradīsim kopēju brīvu brīdi…

Un kā pēdējos, lai arī manā dzīvē nekādā gadījumā viņi nav pēdējie, vēlos minēt trīs cilvēkus, kuriem pienākas īpašais paldies: manu mammu, tēvu un sievu Margaritu. Negribu pat skaidrot, kas ir tas īpašais, par ko viņiem paldies. Ta vienkārši ir.

Pēcvārdu veltīt tikai cilvēkiem, kuri tā vai citādi man ir palīdzējuši, būtu mazliet nekorekti. Tādēļ īsi par divām nozīmīgām pasaules mēroga problēmām, kas šobrīd ir pievērsušas sabiedrības un arī manu uzmanību. Ta kā praktiski daudz laika pavadu Engurē, varu balstīties tikai uz ziņu dienestu informāciju. Portālā "Apollo" izlasīju prezidenta Bērziņa teikto, ka tuvākie pāris gadi nesīs izmaiņas, kas tagad pat prātā neienāk. Lasītāju varbūt pārsteidz, ka to šeit pieminu, jo grāmatā esmu izvairījies komentēt aktuālos politiskos notikumus. Kāpēc tagad? Gribu atgādināt, ka prezidents ir amatpersona, kura pirmā saņem visu informāciju, kas medijos parādās vēlāk, un ka viņš ir finansists. Bet vispirms ziņa no "Apollo":

"Tuvākie pāris gadi pasaulē nesīs tādas izmaiņas, kuras pat prātā nenāk un kuru dēļ Latvijā un Eiropā būs jāveido jaunas rīcībspējīgas varas struktūras, intervijā aģentūrai LETA sacīja Valsts prezidents Andris Bērziņš, jautāts, vai redz sevi prezidenta krēslā arī uz otru termiņu. (..) "Es jums varu droši apgalvot, ka pasaule būs izmainījusies, būs pavisam cita uzbūve un citas vajadzības. Esmu par to pārliecināts," situāciju pēc trīs gadiem raksturoja valsts pirmā persona. (..) "Starptautiskā Valūtas fonda paziņojumā teikts, ka Eiropa runā, bet nerīkojas. Es pieļauju, ka daudzu Eiropas pārvaldes struktūru konstrukcija pati par sevi neļauj rīkoties. Būs jāveido struktūras, kas ir rīcībspējīgas. Tajās struktūrās Latvijai būs liela nozīme. Es ceru, ka mēs tagad esam pietiekami izglītoti un sagatavoti, lai varētu tur piedalīties un teikt savu vārdu," sacīja Bērziņš."

Šo ziņu es uztveru saistībā ar pasaules finanšu sistēmas krīzi. Atcerieties, ko ir teicis Georgijs Stankovs par pasaules krīzi 2012. gadā, ko Krajons, kuru sarunās pieminējām ne reizi vien. Visbeidzot, ja angļu valoda nesagādā grūtības, palasiet internetā Deivida Vilkoka (David Wilcock) darbu "Finanšu tirānija" ("Financial Tyranny"). Apskatīdams jaunāko laiku vēsturi, sākot ar 1776. gadu, kad iznāca Ādama Smita grāmata par tautu bagātību (ko sarunā pieminēja arī Feifera kungs), Vilkoks apgalvo, ka patlaban 80 procenti pasaules bagātību pieder 1318 starptautiskajām kompānijām. Ceru, ka šī kārtība beidzot mainīsies, tādēļ šī ziņa ar manu īso komentāru.

Un vēl kāds notikums zinātnē, ko pirms pāris dienām plaši atspoguļoja pasaules prese un televīzijas. Runa ir par Dieva daļiņas Higsa bozona iespējamo atklāšanu. Mazliet paplašinātā veidā atkāitošu to, ko teicu intervijā Romānam Koļedam žurnālam "Patiesā Dzīve". Tatad intervētāja teksts ar maniem papildinājumiem.

"Miljardu vērtais projekts, līdz šim lielākā zinātnei radītā būve Alpos, zem Francijas un Šveices robežas, dēvēta par Lielo hadronu kolaideru, iespējams, spējusi radīt elementārdaļiņu Higsa bozonu, kuras reāla atklāšana var radīt jaunu pavērsienu cilvēces izpratnē par materiālās pasaules uzbūvi. Atliek vien atcerēties atombumbas radīšanas vēsturi…

Šim notikumam ir gara priekšvēsture, kas sākas ar Ņūtona atklājumiem, Einšteina teorijas aspektiem, ko ģeniālais zinātnieks pats vēlāk nosauca par savu stulbumu jeb ēzelību.

Vai jaunais zinātnes atklājums var tikt izmantots militāriem mērķiem cilvēku iznīcināšanai? Teorētiski šāda iespēja pastāv. Neraugoties uz to, ka cilvēku zinātniski noskaņotā prāta kārtējā uzvara pār matērijas noslēpumiem vairāk pieder kvantu fiziķiem, PDz uz sarunu aicināja vienu no izcilākajiem un oriģinālāk domājošiem Latvijas matemātiķiem, zinātnieku, Saeimas deputātu Andri Buiķi. Viņš spēj komentēt atklājumu bez aizspriedumiem: "Šobrīd atklāta elementārdaļiņa, kuras pastāvēšanu pieļāva Pīters Higss 1964. un 1966. gadā: no viņa veidotiem matemātiskiem vienādojumiem izrietēja, ka tieši tā pārējām elementārdaļiņām piešķir masu. Par šo elementārdaļiņu amerikāņu zinātnieki šodien raksta asociatīvi, bet precīzi: iedomājieties, ka armijas vienība brien pa lauku, pie zābakiem arvien vairāk pielīpot dubļiem. Katra zābakotā zaldāta kopējā masa pieaug. Kaut ko līdzīgu ar Visuma matēriju dara Higsa bozons. Ja runājam par nosaukumu, šīs elementārdaļiņas saistība ar Dievu ir tikpat liela kā ar Bībeles stāstu par Ādamu un Ievu. Bija cilvēka gars, bet Dievs izveidoja fizisko ķermeni Ādamam, pēc tam ar Ādama ribu arī Ievu. Radītājs izveidoja cilvēkus, savukārt Higsa bozons uzvedas attāli līdzīgi, citām Visumā esošām elementārdaļiņām piešķirot svaru.

Pieļauju domu, ka zinātnieki šo atklājumu publicitātē izmanto, jo viņiem nepieciešami lieli naudas līdzekļi turpmākiem pētījumiem.""

Te gribu atgādināt otro sarunu, kur citēju Einšteina kritiķi Mūdiju junioru: "Fiziķi iegūst miljardus dolāru no pētījumu grantiem, tie, kuri atbalsta Einšteinu, tiek apgaismoti ar viņa slavas atblāzmu, bet žurnāli, tādi kā "Time", tiek izdoti miljonu eksemplāru tirāžās, izvietojot uz sava vāka Einšteina portretu kā "gadsimta cilvēku"."

Ja atceramies, ka atomenerģijas atklājums radīja cilvēcei bīstamu ieroci atombumbu, rodas jautājums, vai Higsa bozonu pasaules varenie varētu izmantot ļaunprātīgos nolūkos.

Modernajā zinātnē patiesībā nav bijis atklājumu, kas netiktu militāri izmantoti. Minēšu pavisam konkrētu piemēru, ko piedzīvoju pērn, tiekoties ar cilvēkiem, kuri nopietni strādā pie tehnoloģijām, tādām kā virpuļviesulis. Visu šo pasākumu finansē viena privātpersona, bijušais militārists. Viņš man teica: "Nebaidieties, stāstiet visu, ko domājat esmu jau redzējis eksperimentus, kuri no fizikas viedokļa šķiet neiespējami, bet militārajā sfērā darbojas!" Neapšaubāmi, arī saistībā ar Higsa bozonu atklājums var tikt izmantots pret cilvēka dzīvību. Lai sameklētu šo elementārdaļiņu, tika ieguldīti miljardi, bet man šķiet, tā kā atklājums radīs desmitiem jaunu jautājumu, vajadzēs ieguldīt vēl vairāk miljardu.

Higsa bozona atklāšana nav radusies intelektuāli tukšā vietā. Lai to saprastu, jāizseko līdzi Visuma izpētes vēsturei. Viss, kas saistās ar Higsa bozonu, faktiski elementārdaļiņām vispār, ir matemātiskas darbības, tikai tāpēc piekrītu tās komentēt, nebūdams fiziķis. Lai par šim lietām varētu sākt runāt, jāatkāpjas diezgan tālā pagātnē. Izaks Ņūtons bija viens no visizcilākajiem fiziķiem un izveidoja fizikas teoriju. Lai to radītu, bija nepieciešams attīstīt matemātiskās metodes. To arī izdarīja Ņūtons, pie tam vienlaikus ar vācu filozofu un matemātiķi Leibnicu. Un tā veido pamatus modernajai nepārtrauktajai matemātikai. Abu zinātnisko skolu sekotāju vidū izcēlās gadiem ilgs strīds: kurš no kura nozadzis ideju. Te ir tā sinhronitāte: ideja bija gaisā, un divi izcilākie matemātiķi vienlaikus to uztvēra. Nekas nebija jāzog, tā vienkārši ienāca prātā abiem. Bet tomēr, kāpēc Ņūtons to darīja, kā vārdā? Ņūtons negribēja radīt jaunu matemātiku un fiziku, viņš vienkārši gribēja saprast, kā Dievs būvējis pasauli. Tādējādi gravitācijas likuma atklājums, ko viņš aprakstīja 1687. gadā, sasaucas ar Higsa bozonu, ko sauc arī par Dieva daļiņu.

Kad Ņūtons aprakstīja pasauli ar planētām, zvaigznēm un miglājiem, viņš tūlīt saprata, ka gravitācijas dēļ visai šai masai jābūt salipušai kopā. Taču tā tas nav noticis. Tad Ņūtons sāka filozofēt par tā dēvēto Eiklīda telpu, kurā novietoti materiālie ķermeņi, un saprata: jebkuru materiālu ķermeni, piemēram, planētu, iespējams novietot nulles punktā (centrā) un salīdzināt ar materiāliem objektiem, kas atrodas tai apkārt, un pieņemt, ka viņu savstarpējā gravitācija šo planētu notur laikā nemainīgā līdzsvarā. Tik tālu viss brīnišķīgi pasaules uzbūves pamati ir skaidri. Taču Ņūtons teica, ka par gravitācijas būtību plašāk vispār nevēlas runāt, atstājot to citu zinātnieku ziņā, jo pats tikai aprakstījis, kā šis spēks darbojas. Kopš tā brīža pagājuši vairāk nekā trīssimt gadi, bet joprojām visu par gravitāciju tā īsti nezinām.

Divdesmitā gadsimta sākumā pasaulē parādījās vēl viens izcils fiziķis Alberts Einšteins. Viņa realitātes teorija attiecas uz visu Visumu. Saskaņā ar Einštcina pasaules redzējumu, ikviens materiāls ķermenis izliec apkārt esošo telpu. Tādā gadījumā vairs nedarbojas Ņūtona teorija, saskaņā ar kuru visi objekti telpā ir statiskās attiecībās. Parādās telpas un laika izliekums, un tā vairs nav Eiklīda telpa! Zinātnē sākas lielas ziepes. Einšteins nolēma piešķirt telpai kādu gravitācijai pavisam pretēju īpašību jeb kosmoloģisko konstanti, bet pats vēlāk to nosauca par sava mūža lielāko stulbību jeb ēzelību. Saskaņā ar Ņūtona un pat vēl Einšteina laika pamatteorijām, Visums ir laikā nemainīgs, vienkāršāk sakot, kur nu katrs objekts telpā atrodas, tur arī mūžīgi paliks. Tas nozīmē, ka būtībā Ņūtona atklāto pasaules uzbūves skaidrojumu Einšteins vienkārši uzlaboja. Tik tālu viss atkal būtu kārtībā, bet pēc dažiem gadiem slavenais astronoms Edvīns Habls, pētot pasauli, nonāca pie atklājuma tā dēvētā Doplera efekta: ja vilciens brauc mums pretī un signalizē, skaņa ir augstāka, bet, vilcienam attālinoties, tā kļūst zemāka. Tas nozīmē, ka skaņas viļņi mainās.

Līdzīgi ir ar gaismu. Habls konstatēja: jo tālākas galaktikas aplūkojam, jo tās laikā no mums it kā attālinās. Nāca vēl citi, tostarp Aleksandra Frīdmena, atklājumi, kas apliecināja Visums laikā ir mainīgs. Tieši šajā brīdī Einšteins savas kosmoloģiskās konstantes ieviešanu zinātnē nožēloja un atteicās no tās. Līdz šodienai zinātnieki pieturas pie jaunas atziņas, ka Visums ir evolucionējošs. Tajā darbojas vairāki likumi: gravitācijas spēks, kas visus materiālus ķermeņus satur kopā, elektromagnētisms, bet ne visā Visumā, jo tas nav elektromagnētiski lādēts, un vēl divi kodolspēki, kas darbojas mikroizmēros.

Ja domājam par Visuma evolucionēšanu, proti, tas ir sprādzis un izpleties, iespējami divi scenāriji. Pirmais: eksplozijas brīdī enerģija bija baisi liela, salīdzinājumā ar kuru gravitācijas spēks ir ļoti mazs, tāpēc lielu lomu nespēlē, un tas nozīmē ar kādu spēku Visums sākumā izpletās, ar tādu turpina. Otrais scenārijs: lai gan gravitācijas spēks ir mazs, tas darbojas, un Visuma izplešanās ātrums lēnām samazinās. Tādā gadījumā, atbilstoši pašreizējiem aprēķiniem, pēc 13,6 miljardiem gadu lielajam Visuma rašanās sprādzienam kaut kad pienāktu vecums. Tas nozīmē, ka Visumā materiālie objekti sāktu savstarpēji atkal tuvoties, līdz kļūtu par tā dēvēto gigantisko melno caurumu.

20. gadsimta vidū, kad astronomi sāka pētīt zvaigžņu grupējumus un miglājus, tika aprēķināts, ka redzami ir tikai 10 procenti vielas, pārējā paliek neredzama. To nosauca par tumšo matēriju.

1998. gadā amerikāņu izpētes kosmosa kuģis "Satls" palaida satelītu ar Habla teleskopu. Tas atrodas ārpus atmosfēras, līdz ar to attēlam nav gaisa radītu traucējumu un iespējams redzēt daudz tālāk. Ar teleskopu varēja ieskatīties daudzu miljardu gaismas gadu attālumā un uztvert tālākās galaktikas, kas savukārt ļāva novērtēt, kas Visumā pirms tik ilga laika noticis. Tieši tad kļuva skaidrs, ka toreiz Visums izpleties lēnāk. Zinātnieki apstulba un tad saprata, ka Einšteina ēzelība izrādījusies pareiza un pastāv antigravitācija!

To nosauca par tumšo enerģiju. Jaunā ideja noteica, ka bez visiem matērijas spēkiem (gravitācijas, elektromagnētisma, vājā un stiprā kodolspēka) pastāv arī tumšā enerģija. Neviens skaidri nezina, kas tā ir. Iespējams, tumšā matērija un tumšā enerģija ir vienas un tās pašas parādības divas izpausmes formas, vismaz ne viens vien pasaules fiziķis tā saka. Vispārējais viedoklis vēsta, ka Visumā pētām tikai četrus procentus no matērijas. Tik maz. Un kas notiek ar pārējo? Pieņemts domāt, ka no tā mazliet mazāk ir tumšā matērija (drusku pāri 20 procentiem), bet pārējais antigravitācijas tipa tumšā enerģija (ap 75 procentiem). Ja tā tāda ir, skaidrs, ka šo vielu veido elementārdaļiņas, kas cita no citas atgrūžas. Tadā gadījumā mūsu pamata teorijas par Visuma uzbūvi ir nepilnīgas.

No teorijas par tā dēvēto lielo Visuma sprādzienu izriet, ka vielai un antivielai bija jārodas vienādā daudzumā. Neviens nezina, kāpēc šo vienādo daudzumu mēs izpētē atrast nevaram, bet konstatējam, ka matērija ņēmusi virsroku.

Ir daudz dažādu teoriju, tostarp ka ir daudzi Visumi, tā saucamais Multiverss, kuros pastāv atšķirīgi protoni un neitroni, dažādas gravitācijas spēka konstantes, un tikai mūsu Visuma kārtība nosaka, ka spējam pastāvēt tik ilgi vairāk nekā trīspadsmit miljardus gadu.

Vai Higsa bozons jeb tā dēvētā Dieva daļiņa pēc rūpīgas zinātniskā atklājuma analīzes spēs sniegt atbildes uz jautājumiem par Visuma uzbūvi? Droši vien, ka nē. Atklātās elementārdaļiņas saistība ar Dievu, vienkārši izsakoties, ir aiz matiem pievilkta. Tas visticamāk ir 21. gadsimta zinātnes mārketinga triks. Cilvēce joprojām paliks neziņā, kādā pasaulē īsti dzīvo un kāds ir eksistences mērķis. Līdz ar to Higsa bozona iegūšana nav pasaules reliģiju beigas, jo visbūtiskākais, tostarp liktenis, laime un nelaime, joprojām paliek katra paša dzīves noslēpums.

Sarunās diezgan daudz runājām par DNS fantoma efektu, par viļņu ģenētiku. Vai šie atklājumi būtu mazāk nozīmīgi kā Higsa bozons, vēl jo vairāk tāpēc, ka bērni un bērnu bērni būs ļoti cieši saistīti ar visām šīm parādībām? Vai arī, ja runājam par cilvēku kā tādu, ka mūsu DNS ir ieprogrammēts Dieva kods? Tie, kam šis jautājums interesē, latviešu valodā var izlasīt Grega Bradcna grāmatu "Dieva kods: pagātnes noslēpums un nākotnes apsolījums". Vai Dieva daļiņa būtu svarīgāka kā Dieva kods mūsu DNS? Ir zinātne, un ir mārketings. Vismaz es tā domāju, un pie tā arī paliksim.

īpašs paldies pienākas izdevniecībai "Madris" un tās direktorei Skaidrītei Naumovai, kura pacietīgi pieņēma visus manus labojumus un fiksās idejas. Paldies!!!

Gribu tev, lasītāj, jautāt: "Vai tas esi tu vai kāds cits?"

Andris Buiķis

Ceļa vardi grāmatas lasītajam

"Laiks negaida, laiks rit… Ir jāgrib attīstīties. Dzirdēt un redzēt TALAK. Gribēt nozīmē darīt. Darīt nozīmē mainīt. Mainīt nozīmē augt. Augt nozīmē BŪT! Lai eksistētu klāt-būtnē, ir JA-būt! Ir JA-saka JA būšanai.

Ir sācies Patiesības atklāšanas laiks.

Viss pulsē un raida signālus. Vajag tikai tos uztvert, lai atvieglotu sev dzīvi. Dzīve uz Zemes nav vienkārša. Toties tik skaista kā nekur citur. Zeme ir brīnums. Visuma brīnumainākā parādība. Dievs to ir radījis pēc sava prāta un līdzības. Kā Pilnības iemiesojumu. Katra dzīve ir kā noslēpums, kamēr Tu neatver īstās durvis un neieraugi savu ceļu, kas izved no katakombām, kur esi iesprostots. Savas katakombas cilvēks uzceļ pats. Ar tik šaurām lūkām, ka gandrīz pietrūkst gaisa. Un tad brīnās, ka nav, ko elpot, ka sirdij pietrūkst skābekļa.

Izej ārā pacel galvu augšup! Tur ir viss, kas tev vajadzīgs laimīgai dzīvei. Mīlestība. Gaisma. Un Enerģija. Un skābeklis. No tā visa sintezējas dzīvībai nepieciešamais skābeklis. Kādam tas šķiet tikai Mīlestība. Bet tā nav tiesa. Mīlestība ir sintēze. Kad Dvēsele sasniedz Dievu."

Tas ir fragments no Dianas Bērzas 2012. gadā pierakstītajām sarunām ar Erceņģeļiem, zem kura no patiesas sirds parakstās arī

SIA "Madris", Rīgā, Tallinas ielā 36a. Reģistrācijas apliecība Nr. 40003202668 www.madris.lv

" Bankas "Lehman Brothers" bankrots bija viens no katalizatoriem, kas saasināja globālo finanšu krīzi, kuras fundamentālie faktori bija pārlieku vieglā kreditēšana, pārlieku lielā aizņemto līdzck|u izmantošana biznesā un finanšu sektoros, viegla naudas pieejamība, ko veicināja pārāk stimulējoša monetārā politika, pārlieku liela aizraušanās ar līdzekļu ieguldīšanu riskantos aktīvos un instrumentos, dažādu finanšu instrumentu un institūciju necaurskatāmība, kas neveicināja investoru spēju saprast to, kādus riskus tie uzņemas.

24 Makss Frišs (MaxFriscb; 1911-1991) -šveiciešu rakstnieks, dramaturgs un arhitekts, viens no nozīmīgākajiem vācu valodā rakstošajiem autoriem pēc Otrā pasaules kara.

44 Stīvens Spīlbergs (Steven Spielberg, 1946) amerikāņu kinorežisors, scenārists, filmu producents; 2006. gadā žurnāls "Premiere" nosaucis par visietekmīgāko personu filmu industrijā, savukārt žurnāls "Time" iekļāvis 100 visnozīmīgāko gadsimta cilvēku sarakstā.

v Stīvens Viljams Hokings (Stephen William Hawking; 1942) viens no pasaules

53 Kārlis Osis (1917, Allažos 1997) zinātnieks; Latvijas Universitātē studējis filozofiju, psiholoģiju un literatūru; Otrā pasaules kara gados bēgļu gaitās Vācijā, 1950. gadā Minhenes universitātē aizstāvējis disertāciju "Arpusjuteklisko apjautu teorētiskās problēmas"; 1957. gadā pārcēlies uz ASV, kur bijis Ņujorkas Parapsiholoģijas fonda priekšsēdētājs, vēlāk Djūka universitātes pētnieks.

61 Viktors Šaubergers (Viktor Schauberger; 1885-1958) austriešu dabas pētnieks, izgudrotājs; pirmais, kuram 20. gadsimta 30. un 40. gados izdevās radīt imploziju dzinēju modeļus. Dažiem pētniekiem izdevās radīt strādājošus imploziju turbīnveida dzinēju modeļus: bezdegvielas dzinēji mehānisku darbu veic, iegūstot enerģiju no vakuuma. Pastāv arī daudz vienkāršākas konstrukcijas, kas, izmantojot virpuļveida griešanos, iegūst spēku kombinācijas, sastāvošas no gravitācijas un centrbēdzes, kas šķidrumos ļauj iegūt nepārtrauktu kustību.

64 Rērihi viņu vārds zelta burtiem ierakstīts pasaules un Krievijas kultūrā. Nikolajs

49 Hosē Silva (Jose Silva; 1914-1999) ASV pētnieks; populāra ir viņa 60. gados izveidotā Mind Control metode, kuras pamatā ir it kā vienkārši, psiholoģiski vingrinājumi meditācija, vizualizācija, koncentrēšanās, kuras gaitā cilvēks izjūt "brīnišķo prāta nekustīgumu", iekļūstot dziļos apziņas slāņos. Stresa pārvalde un prāta attīstīšana pēc Hosē Silvas psihotreniņa metodes atzīta par revolucionāru, tiek mācīta vairāk kā 130 valstīs un 30 valodās. Metodi apguvuši vairāk nekā 18 miljoni cilvēku.

90 Ervins Lāslo, Staņislavs Grofs, Pīters Rasels trīs ļoti pazīstami zinātnieki. Romas kluba biedrs, daudzu grāmatu par globālām problēmām autors Ervins Lāslo, psihologs, kas pēta izmainītus apziņas stāvokļus. Staņislavs Grofs un teorētiķis Pīters Rasels pauž uzskatu, ka Rietumu pasaulei ir jāveic kārtējā revolūcija apziņas revolūcija, arī katram no mums. Grofs raksta, ka cilvēks, kam ir izmainītu apziņas stāvokļu pieredze (piemēram, pārdzīvojis klīnisko nāvi vai izjutis noteiktus psiholoģiskus pārdzīvojumus), citādi skatās uz pasauli: skaidrāk, iccietīgāk, jūtot savu saikni ar citiem, ar visām dzīvības formām.

94 Sūmaņa frekvence Zemes elektromagnētisko vibrāciju, Zemes sirdspukstu frekvence.

uzvedība vienmēr bija noslēpumaina, citu cilvēku klātbūtnē neko neēda, netieši ap

102 Sansāra dzīves važas, nāve un pārdzimšana, ko noteic karmas likums.

103 Akašas hronikas sniedz absolūtas zināšanas par būtības jēgu, par esošo, pagājušo un nākotni.

[1] rakstnieks maikls talbots (michael Talbot; 1953-1992) savā grāmatā "Hologrāfiskais Visums" ("The Holographic Universe") apkopo vairumu Visuma un apziņas hologrāfisko teoriju un cenšas savienot fiziku un psiholoģiju ar reliģiju, ezotēriku un mistiku. (Lias Gufevskas komentārs; arī turpmāk zemsvītras piezīmēs.)

[2] elizabete kiblere-rosa (elisabeth Kubler-Ross; 1926-2004) pirmā ārste, kura 1965. gadā publiskoja pēc klīniskās nāves pieredzētos pacientu stāstus, uzrakstot grāmatu "Intervijas ar mirstošajiem". Tieši viņa pievērsa uzmanību daudzo stāstu līdzībai, jo visi kā viens runāja par atraušanos no ķermeņa un lidojumu cauri tunelim pretī žilbinošai gaismai. 20. gadsimta otrajā pusē sāka veidoties jauna ievirze medicīnā un psiholoģijā tanatoloģija, mācība par nāves procesu; pamats tai bija Kibleres-Rosas grāmata "Par nāvi un miršanu" ("On Death and Dying", 1969).

1 Iela Ņujorkas lejasdaļā. Tajā vai netālu no tās atrodas galvenās ASV finanšu iestādes.

[2] Reimonds Mūdijs (Raymond A. Moody; 1944) pasaulē atzits ASV psihiatrs, lektors, rakstnieks un pētnieks; izcils speciālists jautājumā par nāves tuvuma pieredzi; viņa grāmata "Dzīve pēc dzīves" ("Life after Life", 1975) savulaik izraisīja intereses un diskusiju vilni abpus Atlantijas okeāna, apraksta līdzīgus mirstošo Pārdzīvojumus nāve vienmēr iestājas kā brīnišķīgs pārdzīvojums.

[3] deivids džozefs boms (dāvid Joseph Bohm\ 1917-1992) Londonas universitātes kvantu fiziķis; sniedzis nozīmīgu ieguldījumu teorētiskās fizikas, filozofijas un neiropsiholoģijas attīstībā; apgalvoja, ka visa taustāmā ikdienas dzīves realitāte patiesībā ir sava veida ilūzija, kas līdzīga hologrāfiskam attēlam.

[4] karls pribrems (karlpribram; 1919)-neirofiziologs, Džordžtaunas universitātes profesors, neiroķirurgs; pieder ideja, ka atmiņas ir sadalītas pa visām smadzenēm, nevis pa šauri lokalizētiem centriem.

[5] edgars keisijs (edgar casey; 1877-1945) asv gaišreģis un dziednieks, veica vairākus tūkstošus pareģojumu par visdažādākajām tēmām, lielāko daļu transa stāvoklī; 43 gadus ar gaišredzības palīdzību veica medicīnisko diagnostiku, vadīja paša radīto Pētījumu un izglītības asociāciju, kas reģistrēja 30 tūkstošus gadījumu ar precīzi diagnosticētām slimībām. Šī asociācija pastāv vēl šodien, apvienojot aptuveni 100 tūkstošus biedru gan ASV, gan citur.

[6] imasumaka (yma sumac; 1922-2008) slavena peruāņu dziedātāja, 20. gadsimta 50. gados dēvēta par Peru dziedātājputnu; balss aptvēra četras oktāvas, pārsvarā izpildīja Dienvidamerikas tautasdziesmas modernā manierē; sabiedrībā parādoties inku princeses tēlā, apgalvoja, ka senču raduraksti aizstiepjas līdz inku valdniekam Atahualpa; spēlējusi arī eksotiskas lomas dažādās Holivudas filmās, to skaitā "The Secret of Inca".

[7] karls gustavs jungs (cari Gustav]ung\ 1875-1961) šveiciešu psihiatrs un filozofs, analītiskās psiholoģijas skolas dibinātājs; viņa darbība atstājusi spēcīgu iespaidu 20. gadsimta filozofijā.

[8] marginals tiešā tulkojumā no latīņu valodas "robežsargs"; sevī ietver negatīvu nokrāsu, bieži vien arī lamu vārds; tas, kurš atrodas uz atstumšanas robežas, kas tiek atstumts no kopējās masas.

[9] staņislavs grofs (Stanislav Grof; 1931) čehu izcelsmes ārsts un zinātnieks, vairāk kā četrdesmit savas dzīves gadus ir veltījis cilvēka neparasto apziņas stāvokļu un garīgās izaugsmes pētījumiem; 1967. gadā saņēmis ASV psihiatrijas pētījumu atbalsta fonda stipendiju un turpinājis profesionālo pilnveidi, praksi un zinātnisko darbību ASV; viens no transpcrsonālās psiholoģijas virziena, kas radies 60. gados ASV, dibinātājiem.

[9] Ādams Smits (Adam Smitb; 1723-1790) skotu ekonomists un filozofs, liberālisma pamatlicējs ekonomikā.

[10] ekonomika vārds cēlies no sengrieķu valodas vārdiem "oikos" māja un "nomos" likums vai kārtība, latviešu valodā varētu tulkot kā "mājas kārtība", kas precīzi parāda ekonomikas kā zinātnes jēgu un saturu.

[11] pjērs Tei jārs dc Šardēns (Pierre Teilhard de Chfrdin, 1881 -1955) franču paleontologs, filozofs un teologs.

[12] tīts lukrēcijs kārs (Tītus Lucretius Carus, ap 99.-55. g. p.m.ē.) romiešu filozofs, dzejnieks; par savas mācības uzdevumu uzskatīja parādīt ceļu uz laimi, kas iespējama arī personībai, kura ierauta sabiedriskās dzīves mutulī un kuru nomāc nelaimes; darbos vērojama tieksme pēc fiziska un garīga miera; domāja, ka cilvēki apvienojas sabiedrībā, meklējot sev labumu, kopā ir drošāk, vairāk var paveikt, iegūt vairāk zināšanu. Viņa filozofiskā poēma "Par lietu dabu" ("De rerum natūra") ietekmēja Renesanses laika filozofiskās domas attīstību.

[13] sinerģētika (grieķu synergētiko$ tāds, kas līdzdarbojas) zinātnisku pētījumu starpnozaru virziens, kura uzdevums ir dabas parādību un procesu izpēte, pamatojoties uz sistēmu, kuras sastāv no apakšsistēmām, pašorganizēšanās principiem; zinātne, kas nodarbojas ar visdažādāko struktūru pašorganizēšanās un rašanās, atbalsta, noturības un sabrukšanas procesu izpēti.

[13] Bifurkācijas punkts nestabilitātes punkts, kad notiek sadalīšanās divās daļās.

[14]īzaks Ņūtons (isaacnewton, 1643-1727) -angļu fiziķis, matemātiķis, astronoms, dabas filozofs, alķīmiķis un teologs; viens no visu laiku ietekmīgākajiem cilvēkiem vēsturē; darbs "Dabas filozofijas matemātiskie principi" ("Philosophiae Naturalis Principia Mathematica"; 1687) uzskatāms par vienu no būtiskākajiem zinātnes vēsturē; apraksta gravitācijas likumu, ar saviem kustības likumiem likdams pamatus klasiskajai mehānikai.

[15] mohandass karamčands gandijs (mobandas Karamchand Gandhi; saukts arī Mahatma Gandijs; 1869-1948) Indijas politiskais un garīgais līderis, neatkarības kustības vadītājs, politiķis, jurists, domātājs, viens no Indijas nacionālās atbrīvošanās kustības iedvesmotājiem un ideologiem, kura izveidotā nevardarbīgās pretošanās koncepcija 20. gadsimta vidū ietekmēja koloniālisma izzušanu visā pasaulē.

[16]jurga ivanauskaite (1961-2007) lietuviešu proziste, esejiste, dramaturģe, māksliniece; izdoti seši romāni, pasaku krājums bērniem, triloģija par Himalajiem, eseju un publicistikas krājums; grāmatas tulkotas angļu, latviešu, poļu, krievu, vācu valodās; 1994. gadā pirmoreiz aizbrauca uz Indiju, kur Dharamsalā iepazinās arTibetas budismu, kas aizsāka jaunu viņas daiļrades posmu.

"tolteki (burtiski prasmīgie) acteku un maiju mitoloģijā mītiskie senči, kas izveidojuši "civilizāciju". 20. gadsimta sākumā un vidū izvirzīta hipotēze, ka acteku un maiju pieminētie tolteki bijusi etniski radniecīga indiāņu cilšu grupa no nauatlu valodu grupas, kas mūsu ēras 8. gadsimtā iebrukuši Centrālamerikā, 9. gadsimtā izveidojot Tollanas lielvalsti, kas ietvērusi mūsdienu Meksikas centrālos un dienvidu rajonus, kā arī mūsdienu Gvatemalas teritoriju.

[18] Jurijs Ņikuļins (Юрий Никулин; 1921-2005) viens no populārākajiem padomju aktieriem, dziedātājs, komiķis, klauns, spēlējis daudzās padomju filmās, vairākas kļuva par kulta filmām "Briljantu roka", "Veči laupītāji", "Suns Barboss un neparastais kross".

[19] dns ģenētiskās informācijas glabātuve.

[20] Čintamani akmens visu vēlmju piepildītājs, atmaksā visas taisnās tiekšanās.

[21] huandi (hudngdi) imperators, augstākā monarha tituls Ķīnā līdz 20. gadsimta pirmajai pusei; atmetot titulu van, radīja vienotās valsts un impērijas izveidotājs Cjiņs Sihuans, lai uzsvērtu savu īpašo statusu; līdz pat 1912. gadam bija Visķīnas imperatoru oficiālais tituls.

[22] kolapss medicīnā akūts sirds, asinsrites vājums, asiņošanas, intoksikācijas, infekcijas slimības, apdeguma, stipras fiziskas traumas, plaušu artērijas embolijas dēļ. Gravitācijas kolapss ārkārtīgi strauja zvaigznes saspiešanās savu gravitācijas spēku ietekmē evolūcijas beigu stadijā, kad zvaigznē beigušās kodolreakcijas un gāzes spiediens vairs nespēj līdzsvarot gravitācijas spēku, un rezultātā izveidojas baltais punduris, neitronu zvaigzne vai melnais caurums.

[23] eduards smiļģis (1886-1966) Dailes teātra dibinātājs, mākslinieciskais vadītājs, aktieris, galvenais režisors līdz 1964. gadam; leģendāra, harismātiska personība.

[24]par fibonači skaitļiem matemātikā sauc virknes 1, 1, 2, 3, 5, 8, 13, 21, 34, 55,… elementus. Tas pirmie divi locekļi ir vienādi ar 1, bet katru nākamo locekli iegūst, saskaitot divus iepriekšējos.

[25] Josifs Brodskis (Иосиф Александрович Бродский; 1940-1996) izcils ebreju dzejnieks un esejists, Nobela prēmijas literatūrā ieguvējs (1987).

[26] kirliāna efekts fiksē uz fotogrāfijas ēterisko ķermeni auru. Bēru fotogrāfijās nereti arī var redzēt mirušā cilvēka garu…

"psihokinēze spēja pārvietot priekšmetus ar domu spēku.

sai baba svētais vīrs Indijā, mistiķis, kuram izdevies pārvarēt laika un telpas robežas; piemīt gaišreģa, telepāta un dziednieka spējas, prasme materializēt priekšmetus no zila gaisa; veikums sociālo, medicīnas, izglītības un labdarības projektu izstrādē un īstenošanā mūsdienu pasaulē (it sevišķi Indijā) ir vērienīgs: bezmaksas pakalpojumi modernās slimnīcās, cilvēku tūkstošu apgāde ar dzeramo ūdeni Indijas Pradešas štatā un Čenai (Madrasas) pilsētā, dibināti vairāk nekā 1200 Satja Sai centri 137 pasaules valstīs, organizētas starptautiskas brīvprātīgās sociālās palīdzības struktūras, celtas slimnīcas un mācību iestādes.

[29] vibhuti pelni svētie pelni, bagāti ar reti sastopamiem elementiem. Sanktpēterburgas zinātnieki spektrālanalīzēs atklājuši pat tādus elementus, kuri dabā vairs nav atrodami, bet bijuši augu sastāvā pirms simtiem tūkstošiem gadu.

[30] dzenbudisms jeb dzen sinkrēta reliģiski filozofiska skola; viens no Mahājānas budisma virzieniem, kura adepti uzskata, ka pasaules likumsakarību un lietu iekšējo būtību, savu patieso es var atklāt tikai intuitīvi, piepešas, spontānas apskaidrības ceļā. Idejas pamatā ir doma, ka katrs cilvēks jau ir dzimis apskaidrots, taču dzīves laikā apaudzis ar sabiedrības uzspiestām normām, konvencijām un definīcijām, to visu atmetot, var "atbrīvot sevī bērnu".

[30] Pandoras lāde sengrieķu mitoloģijā Prometeja brāļa sieva, neievērodama aizliegumu, atver Zeva dāvāto lādīti, kur glabājas cilvēces nelaimes, tās izplatās pa v/su pasauli.

[31] "the secret" ("noslēpums", 2006) filma, kas cilvēkiem visā pasaulē palīdzējusi

nopelnīt lielu naudu, izārstēt nedziedināmas slimības, atrast savu otro pusīti. Filmā paustās dzīves gudrības ir pieejamas arī filmas producentes Rondas Bernas (Rhonda Byrne) grāmatā ar tādu pašu nosaukumu.

[33]' laodzi (6.-5. gs. p.m.ē.; burtiski Vecais Meistars) ķīniešu filozofs, darba "Daodedzin" autors; aplūko atsevišķa cilvēka un sabiedrības dažādus dzīves aspektus un rīcību, veicinot domāšanas attīstību, iztēli un kritisku pieeju; daudzās daoisma formās uzskatīts arī par dievību, tai skaitā iekļauts arī triju skaidrību trīsvienības sastāvā.

izcilākajiem zinātniekiem teorētiskajā fizikā un matemātikā, īpaši pievērsies laika un telpas īpašībām, kā arī laiktelpas neregularitātēm; no 1979. līdz 2009. gadam Kembridžas universitātes matemātikas goda profesors, kas reiz bija arī īzaks Ņūtons. Lai arī slimībai progresējot (motoru neironu slimība, ko diagnosticēja 21 gada vecumā, ārsti apgalvoja, ka viņš nenodzīvošot vairāk kā pāris gadu), zaudējis spēju runāt (pēc traheotomijas) un gandrīz nespēj pakustēties, Hokings pārvietojas un "runā" ar datoru aprīkota īpaša braucamkrēsla palīdzību.

[35] stīvens i.ībs (stephen Leeb\ 1946) amerikāņu ekonomists, viens no vadošajiem finanšu, investīciju un Volstrīta tendenču ekspertiem.

[36] edvards liedskalniņš (1887-1951) latvietis ASV, iespējams, viens no apdāvinātākajiem un noslēpumainākajiem cilvēkiem pēdējā gadsimtā; viņa veidotais koraļļu un akmens dārzs tiek salīdzināts ar Ēģiptes piramīdām un Stonhendžas akmeņiem; veltījis divdesmit gadus sava mūža, lai atklātu Edžona mistisko noslēpumu kā bez palīgierīcēm viņš spējis kustināt lielos tonnīgos akmeņus.

[37] džuzepe moskati (Guiseppa Moscati, 1880-1927) demonstrējis absolūti unikālas spējas slimību diagnostikā, sintezējot tradicionālo medicīnu ar meklējumiem tolaik jaunajā zinātnes nozarē bioķīmijā. Izcēlies Vezuva izvirduma glābšanas darbos, Pirmā pasaules kara laikā ārstējis ap 3 tūkstošiem karavīru. Saviem slimniekiem viņš sniedza arī materiālu palīdzību, pieņemdams nabadzīgos pacientus ne tikai bez maksas, bet aploksnē kopā ar recepti ieliekot 50 liru banknotes. Viņa pārdomas arvien saistījās kā pie fiziskām, tā garīgām sāpēm. Doktors mēdza atkārtot: "Slimnieki ir Jēzus Kristus tēls, nemirstīgas, dievišķas dvēseles, uz kuriem attiecas evaņģēlija likums mīlēt otru kā sevi pašu."

[38] delfi Latvijas populārākais interneta ziņu portāls; katru dienu aktuālās ziņas, kā arī daudz citu jaunumu un izklaide.

[39] heopsa piramīda vislielākā, ceturtās dinastijas otrā faraona piramīda; būvējis arhitekts Hcmiuns; 147 metrus augsta, katra tās sānu mala sasniedz 230 metru garumu, pati piramīda aizņem 5,25 hektāru lielu platību. Lai piramīdai apietu apkārt, jānosoļo gandrīz kilometrs, telpu apjoms no visas piramīdas aizņem tikai 3-4 procentus.

M Trigera mehānisms ģeofizisko procesu ierosināšanas mehānisms; ar nelielu iedarbības enerģijas daudzumu ievērojami maina ģeofiziskās vides īpašības. Šādas iedarbības fizikālie mehānismi nav līdz galam skaidri (daudzmaz tie ir zināmi jonosfērai, magnetosfērai un kosmosa telpai), tāpēc lavīnveida mehānismu izpēte dažādās ģeosfērās ir kļuvusi par galveno pētniecības darba uzdevumu. Augot stendu jaudai, sabiedrībā radās trauksme par šādas iedarbības sekām, kas var negatīvi ietekmēt apkārtējo vidi: tiek publicēti sensacionāli raksti par ģeofiziskajiem ieročiem, kuru lietošana var novest pie laika un pat klimata pārmaiņām uz Zemes, ozona slāņa izzušanas, plūdiem, viesuļvētrām un līdzīgām katastrofām. Reizē ar uzkarsēšanas stendiem tiek minēta arī aktīva iedarbība ar ļoti zemas un ļoti augstas frekvences radioviļņiem uz dažādu kara tehniku lidmašīnām, vadāmām raķetēm, elektroniskām sakaru sistēmām, kas pēc savas būtības arī ir klasificējamas kā ģeofizisks ierocis.

[41] buda gautania (563.-483. g. p.m.e.) Meistars; Maitrejas brālis. Viņi bija starp tiem no cilvēces, kas pirmie guva iesvētību, un no tā laika ir cilvēces priekšgalā. Viņš pārklāja Mitru, Memnonu un Gautamu, tagad mīt mūsu planētas augstākajā centrā Sambalā, darbojas kā dievišķais starpnieks starp Sambalu un Hierarhiju, un ir dziļi iesaistīts Maitrejas kā Pasaules Skolotāja misijā; sūtīs divus iesvētītos, kas reformēs budismu.

[42] karalis Arturs leģendārs britu vadonis, kurš pēc viduslaiku nostāstiem un bruņinieku romāniem 6. gadsimta sākumā nostiprināja britu aizsardzību pret sakšu uzbrukumiem. Mūsdienās vēsturnieki joprojām debatē, vai ir bijis reāla personība, jo par viņu zināms tikai tas, kas atrodams folklorā.

[43] merlins mūžsenais un mūžam dzīvais stāsts par vareno burvi Merlinu un tā līdzgaitniekiem karali Arturu, Apaļā galda bruņiniekiem.

[44] pitagors (ap 570.-500. g. p.m.ē.) sengrieķu filozofs un matemātiķis; Meistara Kuthumi iepriekšējā inkarnācija. Pitagora skola ietekmēja csēņus, kas vēlāk apmācīja Jēzu.

'9 Tiānas Apolonijs Garīgais skolotājs un reformators mūsu ēras 1. gadsimtā. Jēzus nekavējoties iemiesojās kā Apolonijs un pieņēma piekto iesvētību tās dzīves laikā. Apolonijs apciemoja Kašmiru, un tur arī tika apglabāts. Apustulis Toms vairākkārt viņu satika, dažkārt arī uz ilgāku laiku.

[45] ralfs kokins (1968) luterāņu mācītājs, teoloģijas doktors, Latvijas Universitātes Teoloģijas fakultātes dekāns.

1,2 Petri trauks stikla trauks ar četriem nodalījumiem; ārējais diametrs 100 mm, iekšējais 90 mm.

[47] gunārs cilinskis (1931-1992) teātra un kino aktieris: "Noktirne", "Nāves ēnā", "Ceplis", "Teātris", "Melnā vēža spīlēs" u.c.; kinorežisors filmām "Ezera sonāte", "Nakts bez putniem", "Agrā rūsa", "Vilkaču mantiniece", "Indrāni" u.c.

[48] nilss bors (nielsrohr; 1885-1962)-dāņu fiziķis, 1922. gada Nobela prēmijas laureāts.

harmonija izpaudās kā garīga un radoša Vienotība, kurā katrs bija neaizstājams, unikāls un ārkārtīgi apdāvināts. Rērihu sabiedriskās un kultūras darbības mērogs ir planetārs.

[50] cenelingi vēstījumi; smalkā saskarsme, kas notiek starp cilvēku un augstākām Visuma būtnēm.

k " Krajons (Kryon) diža kosmiskā būtne, uzlikusi Magnētiskā Dienesta mantiju, dienesta, kas nodarbojas ar Planētas jaunā magnētiskā lauka radīšanu un sadarbībā ar visu Gaismas Ģimeni ceļ cilvēci uz jaunu evolūcijas attīstības līmeni. Krajons par sevi paziņoja ar Lī Kerola starpniecību.

7Z Maikls Ņūtons (Michael Newton) filozofijas doktors, diplomēts augstākās kategorijas hipnoterapeits; privātā praksē palīdz cilvēkiem, izmantojot regresijas metodi, lai modinātu pacientu atceres par iepriekšējām dzīvēm; negaidīti veica nepārvērtējamu atklājumu: izmainītā apziņas stāvoklī pacienti ir spējīgi stāstīt par to, ko darījusi viņu dvēsele starp dzīvēm uz Zemes; Garīgās regresijas sabiedrības dibinātājs, māca hipnoterapcitiem savus dzīves starp dzīvēm paņēmienus; uzstājies daudzos radio un televīzijas raidījumos, kā arī kabeļtelevīzijas kanālā "Discovery".

71 Sogjals Rinpoče (1947) budisma skolotājs; dzimis Tibetā, kur vietējo meistaru vadībā kopš bērnības studējis budisma filozofiju.

[54] emanuēls Svēdenborgs (Emanuel Swedenborg; 1688-1772) zviedru zinātnieks, studējis matemātiku, fiziku, kalnu inženierzinātnes; pirmās monogrāfijas veltīja matemātikai un Zviedrijas minerāliem. Viņa "Algebra" (1717) bija pirmā šajā nozarē izdotā grāmata zviedru valodā. Svēdenborga pieeja filozofijai cieši saistīta ar studijām anatomijā un fizioloģijā. No 1745. gada līdz mūža beigām viņš nodevās tikai teoloģijai, kas bija nepieciešama viņam uzdotās misijas veikšanai pārliecināt cilvēkus par viņpasaules īstenību. Galvenais dzīves mērķis iegūt zināšanas par cilvēka dvēseli.

[55] zigmunds freids (sigmund freud; 1856-1939) ebreju izcelsmes austriešu neirologs un psihiatrs, psihoanalīzes pamatlicējs; dzimis Freibergā (tagad Pržibora, Čehijā); personības teorija veidota apmēram četrdesmit gadus ilgā laika posmā.

[56] imanuels veļikovskis (immanuel velikovsky\ 1895-1979) amerikāņu valodnieks un psihologs; 1950. gadā publicēja grāmatu, ko vēl ilgi pēc tam apkaroja visi pasaules astronomi. Veļikovska ķecerība izrietēja no apgalvojuma, ka planētu un Mēness orbītas nav mūžīgas, ka gadu tūkstošu laikā tās var ievērojami mainīties, ka vēl pirms nepilniem trim tūkstošiem gadu abas Zemei tuvākās planētas Venera un Marss kustējās haotiski, vairākas reizes gandrīz saduroties ar Zemi. Par lielo plūdu un vairāku citu kataklizmu iemeslu Veļikovskis uzskatīja Veneru, kas, pēc viņa domām, bija milzīga Jupitera atlūza; atrāvusies no Jupitera, Venera pakāpeniski tuvojās Saulei, līdz ieņēma savu pašreizējo vietu planētu sistēmā.

[58] džeimss klārks maksvels (james clark maxwell-, 1831-1879) skotu fiziķis un matemātiķis, Londonas Karaliskās biedrības loceklis, Kembridžas universitātes profesors, klasiskās elektrodinamikas pamatlicējs; no 1855. līdz. 1865. gadam veidojis elektromagnētiskā lauka teoriju (Maksvela vienādojumi); paredzējis elektromagnētiskos viļņus un to izplatīšanos telpā ar gaismas ātrumu, izvirzījis ideju, ka gaismai ir elektromagnētisko viļņu daba; viņa elektromagnētisma teorija ir mūsdienu klasiskās fizikas pamatā.

[59] sodoma, gomora pilsētas, kuras, kā aprakstīts Bībelē, tika iznīcinātas ar sēru, pārvērtās pelnos. Sinajas pussalā atrodamas stiklainā masā sakusušas smiltis, arābu zinātnieki tajās konstatējuši paaugstinātu radioaktivitāti. Sengrieķu vēsturnieks un ceļotājs Strabons savā 17 sējumu lielajā "Ģeogrāfijā" raksta, ka Nāves jūras rajonā ir klintis, kuras apsvilinājusi kāda nezināma uguns, iespējams, runā par vietu, kur atradās Sodoma un Gomora.

[60] mohendžodaro nozīmīgs protoindiešu kultūras centrs 350 kilometrus uz ziemeļiem no Karači, mūsdienu Pakistānas teritorijā; mīklainos apstākļos gāja bojā pirms 3500 gadiem; "Miroņu pilsēta", augstākais uzplaukuma laiks bija ap 2800. g. p.m.ē., bet ap 1500. g. p.m.ē. pilsēta beidza eksistēt. Vairāki pētnieki par Mohendžodaro bojāejas cēloni uzskata aizvēsturisku kodolkatastrofas izraisītu ugunsgrēku. Indijā dzimušais itāļu zinātnieks Deivids Devenports apgalvo: viena no vecākajām pilsētām pasaulē iznīcināta atomsprādzienā, daudzas pazīmes liecina par pēkšņas un varenas iedarbības izraisītiem postījumiem, kas cieši saistīti ar augstas temperatūras iedarbību.

[61] Šumeri tauta, kas senatnē apdzīvojusi Mezopotāmijas dienvidus no 5. līdz 2. gadu tūkstotim p.m.ē.; antropoloģiski piederējusi lielās ciropeīdās rases Vidusjūras un Balkānu-Kaukāza apakšrasēm.

[61] Divupe zeme starp divām upēm, Tigru un Eifratu; senie grieķi to nosauca par Mezopotāmiju. Divupes civilizācija nav mazāk sena kā Ēģiptes.

[62] sergejs zaharovs dzimis 1950. gada 1. maijā Ukrainā. Izmantota Jeļenas Jerofejevas-Ļitvinskas grāmata "Sergejs Zaharovs".

[63] heraklīts (ap 544.-483. g. p.m.ē.) sengrieķu filozofs.

[64] platons (ap 428.-347. g. p.m.ē.) senās grieķijas filozofs un matemātiķis; Sokrātā māceklis, Aristoteļa skolotājs, rakstnieks un Atēnu Akadēmijas dibinātājs; viens no visietekmīgākajiem domātājiem Rietumu filozofijā.

[65] brahmans visu caurstrāvojošs gars; augstākā gan pārpasaulīgā, gan esošā absolūtā un bezgalīgā eksistence, visa pastāvošā, bijušā un tā, kas būs, augstākais kopums; nav Dievs monoteistiskā izpratnē, jo nav apveltīts ar ierobežojošām iezīmēm, pat tādām kā esamība vai neesamība, un to pasvītro fakts, ka vārds "brahmans" sanskritā ir vidējā dzimtē.

" "new Scientist"-žurnāls, iznāk kopš 1956. gada; adresēts visiem, kurus interesē zinātniski atklājumi.

[67] makss karls lrnsts Ludvigs Planks (Max Kari Emst Ludwig Planck; 1858-1947) vācu fiziķis, kuru uzskata par kvantu teorijas tēvu. Savu izvēli studēt fiziku viņš formulēja: "Arējā pasaule ir kaut kas no cilvēka neatkarīgs, kaut kas absolūts, un to likumu meklēšana, kas apraksta šo absolūto, man šķita viscēlākais zinātniskais mērķis dzīvē."

n Milarepa-11. gadsimtaTibetas jogs, viens no visslavenākajiem tibetiešu svētajiem.

[68] senžermēns (senjermen; ap 1696-1784?) franču grāfs, izcils gaišreģis. Grāfa

[70] grīna funkcija jaukta veida problēmai siltuma vadīšanas vienādojumam.

IK) Sogjals Rinpoče. "Tibetas dzīvo un mirušo grāmata", Lietusdārzs, 2008.

[72] bardo stāvoklis ilgākais laiks, ko iespējams pavadīt šajā stāvoklī, ir 49 dienas. Tas, kurš pārdzims bezformu pasaulē, neiziet cauri bardo.

l<M Ričards Bahs (Richard Bach; 1936) viens no visvairāk lasītajiem mūsdienu amerikāņu rakstniekiem, nenoliedzami jau iecelts klasiķa godā; latviski izdotas grāmatas "Viens", "Ilūzijas", "Kaija vārdā Džonatans Livingstons", "Mesijas rokasgrāmata" u.c.

155 Viktors Plikins ANO Informatizācijas starptautiskās akadēmijas akadēmiķis, tehnisko zinātņu doktors; 25 gadus centās izzināt pasaules uzbūvi.

Gregs Bradens (Gregg Rraden) autors grāmatām "Dievišķā matrice", "Notici sev!", "Dieva kods", kas ļauj izprast pagātnes noslēpumu un nākotnes apsolījumu, "Fraktālais laiks" par ko patiesībā liecina noslēpumainais maiju kalendārs, un kā to izprast. Kādā veidā tūkstošiem gadu senā civilizācija ieguva tik visaptverošas zināšanas.

[75] konverģence (lat. convergere savstarpēji tuvoties, tiekties, saiet kopā) modernizācijas teorijas paveids; radās 20. gadsimta 50. gados.

[76] sūfiji (no arābu sufis rupja vilna apģērbam) islāmā askētu kustība; sūfisma praktizētāji, kuru mērķis ir maksimāla tuvība Dievam, sasniegta ar pašattīrīšanos no cilvēka dabai piemītošām nelāgām iezīmēm un mīlestību, ekstātiska saplūšana ar Dievu, atsakoties no pieķeršanās materiālajai pasaulei.

[77] zbigņevs kazimežs Bžczinskis (Zbignieiv Kazimierz Brzezinski\ 1928) poļu izcelsmes ĀSV politiķis un politologs; pasniedzējs Paul H. Nitze School of Advanced International Studies (SAIS) un pētnieks Stratēģisko un starptautisko studiju centrā (Centerfor Strategic and International Studies (CSIS)) ASV.

Content

Buiķis Andris, et al Vai tas esi tu vai kāds cits

Priekšvārds

1• saruna

Lielais jautajums kā dzīvot

Cilvēks un Laiks Kā šobrīd jūtaties kā zinātnieks?

Vai mēs esam tie, kas patiesībā esam? Vai mēs apzināmies savu dzi|āko būtību?

2. saruna

3. saruna

4 • saruna

5 • saruna

6 • saruna

7 • saruna

8.saruna

Hologrāfiskais Visums ANDRA BUIĶA saruna ar LIENI BUIĶI

9• saruna

10 • saruna cikla finals

Lūgšana vibrāciju paaugstināšanai

Sarunas Lieldienu laikā

Sarunas veļu laikā "Tibetas mirušo gramata"

Vairs nav laika spelēties

Izmaiņas var notikt tikai vertikāli

Komentāri

Ceļa vardi grāmatas lasītajam