Blavatska Helēna

Zilgano kalnu maģija

Helēna Blavatska

Zilgano kalnu maģija

.

.

Priekšvārds

Reiz kāda liela Londonas avīze ironizēja par to, ka gan krievu zinātnieki un vēl jo vairāk — krievu publika vispār maz ko zina par Indiju, īpaši par tur dzīvojošām tautībām. Taču diez vai nejaušs angļu pretimnācējs spētu atbildēt uz šādiem jautājumiem: "Atļaujiet painteresēties, kas jums pašam zināms par noslēpumaino Nilgiras cilti — todiem? Ko jūsu Karaliskā Biedrība var pastāstīt par noslēpumainajām Zilgano Kalnu ciltīm? Par šausmas uzdzenošajiem punduriem — mullu-kurumbiem? Par janadiem, khotiem, erulā- riem, badagiem, tas ir, par piecām Nilgiras ciltīm un kalnos mītošajām vēl desmitām citu …

Un, ja nu tobrīd anglim būtu atklātības mirklis, varētu izdzirdēt šādu atbildi: "Diemžēl neko par to nezinu. Par viņu eksistenci esmu gan dzirdējis, jo britu armijai samērā bieži iznāk ar šo cilšu pārstāvjiem sastapties (aprakstītais notiek laikā, kad Indija piederēja Lielbritānijai). Taču pilnīgi nekas nav zināms nedz par viņu izcelsmi, nedz valodu, it īpaši par nilgiriešiem, todiem. Turklāt, šķiet, ka par šīm nelielajām ciltīm arī paši indieši daudz neko nezina; to pagātni var pielīdzināt sfinksas noslēpumiem."

Lūk, kādu atbildi par todiem un kurumbiem saņēmu no angļu ģenerāļa: "Todi! Kurumbi!" viņš iekliedzās. "Todu dēļ gandrīz kļuvu ārprātīgs, bet kurumbi mani noveda līdz delīrijam. Vēlāk uzzināsiet, kāpēc un kādā veidā. Taču klausieties — ja kāds no mūsu valdības saka, ka viņš labi pazīst šos ļaudis, ka ir pat pētījis viņus, tad ziniet, ka viņš lielās un melo. Neviens šīs ciltis nepazīst, to izcelšanās, reliģija, valoda, tikumi, ticējumi zinātniekiem un ari pārējiem ir terra in- cognita … Bet viņu apbrīnojamais psihiskais spēks, kā to nosaucis fiziologs V.Kārpenters, burvestības un velnišķīgais valdzinājums, kas gan to visu var izskaidrot? Un šī neizprotamā, neizskaidrojamā ietekme uz cilvēkiem un zvēriem: todi ietekmē uz labo, kurumbi — uz ļauno? Kā to visu izskaidrot? Mēs neticam maģijai, smejamies par to, tāpēc visu atstāstīto saucam par māņticību. Mēs pat neuzdrošināmies tam ticēt. Bet tajā pašā laikā netieši mūsu likums šo spēku atzīst, ja nu ne gluži principā, tad tā izpausmes gan: tad, kad likuma vārdā tiek sodīti šo burvju upuri, kas vienlaikus ir likuma pārkāpēji… Tiesa, reizēm likuma bardzību nākas just arī pašiem burvjiem — viņus pakar kopā ar upuriem ne tikai par asiņainajiem noziegumiem, bet arī par tām mīklainajām nāvēm, kuras tik bieži it kā gadās starp šo cilšu un ieleju iedzīvotājiem…"

"Jums ir pamats smieties par mums, par mūsu veltīgajām pūlēm rast kaut niecīgāko atbildi uz visiem neskaidrajiem jautājumiem par šiem magiem un burvjiem. Un, protams, visvairāk mūs kaitina šis patiešām brīnumainais spēks, kura esamību neesam spējīgi noliegt, jo pretējā gadījumā mums katru dienu būtu jācīnās pret tā neapgāžamajiem pierādījumiem … To pašu var teikt arī par todiem. Jo dziļi sevī mēs šo cilti cienām. Kas viņi ir? Cilvēki vai šo kalnu ģēniji, dievi, tērpti cilvēces taukainajās skrandās? Visi pieņēmumi atlec kā gumijas bumbiņa no klints sienas… Un turpmākajai zināšanai: neko patiesu nedz par todiem, nedz kurumbiem nepastāstīs ne angļi, ne arī paši iedzimtie, — gluži vienkārši tāpēc, ka arī paši par viņiem neko nezina un arī nekad neuzzinās …"

To visu man pavēstīja nilgīriešu plantators, atvaļināts ģenerālmajors un tiesnesis "Kailajos kalnos". Bet atbalss vēl ilgi atkārtoja viņa skaļajā balsī teikto: "Ne-uz-zi-nās …, ne- uz-zi-nās …"

I nodaļa,

kurā dodas "dievu" medībās, bet sastopas ar boa un liliputiem

1818. gada septembrī netālu no Malabaras krastiem Dienvidindijā — un 350 jūdzes no Dravīdu elles, ko sauc par Madrasu, atgadījās kaut kas tāds, kas tobrīd visiem šķita galīgi neticams, dīvains. Protams, kā jau parasti, izcēlās visdīvainākās, fantastiskākās baumas, līdz ziņa parādījās vietējās avīzēs un pārvērtās par oficiālu īstenību…

Visur no karstuma pagurušajā Madrasā bija dzirdamas runas par kaut kādu brīnišķīgu, vēsu "Ēdenes dārzu" pašos Zilganajos kalnos, ko it kā atklājuši divi veiksmīgi mednieki.

Nilgiri — šo nosaukumu veido saliktenis: sanskritā Nilam — "zilgans, gaišzils" un Giri — "kalni, pakalni", tā šo kalnu sauc spilgtās krāsas dēj, jo tādu to redz Maisuras un Malabaras ieleju iedzīvotāji.

Spriežot pēc viņu stāstītā, tā esot paradīze zemes virsū: visu gadu patīkams, maigs vējiņš, mērens siltums; tā ir vieta, kas atrodas virs mūžīgā miglā tītās Koimba turas (Coimbatore).

Uzskata, ka šīs miglas veidošanos 3000 — 4000 pēdu virs jūras līmeņa veicina stiprais karstums un purvu izgarojumi. Ta ir visā Koimbaturas kalnu grēdas garumā: pastāvīga, koša, gaišzila migla, kas musonu laikā pārvēršas lietus mākoņos.

Vieta ar majestātiskiem ūdenskritumiem, no janvāra līdz decembrim ziedošām rozēm, neticami lieliem, reibinoši smaržojošiem liliju ziediem, kur brīvi pastaigājas milzīgi bifeļi, kur dzīvo Gulivera apraksta cienīgi milži un liliputi. Ikviena šīs brīnišķīgās Indijas Šveices ieleja, aiza ir kā neizsakāmi skaists, no visas pārējās pasaules norobežots paradīzes stūrītis.

Dzirdot šādus nostāstus, "augsti godājamajiem" Rie- tumindijas kompānijas tēviem gandrīz vai sāka tecēt siekalas. Iesākumā neviens pat neapjauta, kur tieši rodami visi šie brīnumi, uz kuru pusi jādodas pēc septembrī tik ļoti kārotā vēsuma. Beigu beigās nolēma kaut ko oficiāli uzzināt, tāpēc uz Galveno kantori uzaicināja pašus "vaininiekus", tikai tādējādi baumas par notikušo Koimbaturā kļuva patiesas.

Koimbatura ir apriņķa pilsēta apmēram trīssimt jūdžu no Madrasas, ziloņu un tīģeru mednieku sapņu zeme. Apriņķis ir slavens ar saviem purviem un mūžamežiem. Nezin kāpēc, bet, jūtot tuvojamies nāvi, ziloņi vienmēr no meža dodas uz purvu, ielien dziļi muklājā un mierīgi sagatavojas nirvānai. Līdz ar to ziloņu ilkņu ieguve nekādas lielas grūtības nesagādāja.

Diemžēl tas viss ir pagātnē, jo Indijā daudz kas mainījies. Tikai vienā ziņā viss ir tāpat kā agrāk: Koimbatura slavena ne tikai ar saviem mežiem un purviem, bet tā tiek uzskatīta arī par lielāko drudža, lepras un elefantiāzes slimnieku perēkli. Pats Koimbaturas apriņķis ir kalnu ieplaka. Un par šiem, šķiet, apburtajiem kalniem klīst visneticamākie nostāsti. Lūk, viens no tiem.

Ir zināms, ka kalni šajā pusē ir neapdzīvoti. Tas gan attiecas tikai uz parastajiem mirstīgajiem. Turpretī aiz robežšķirtnes — "dusmīgā ūdens" (ūdenskrituma), svētajās Todabeta, Mukartebeta un Rangasvami augstienēs dzīvo brīnumdaru un punduru ne no šīs zemes nākusi cilts.

Tur valdot mūžīgs pavasaris — bez postošajiem lietiem, lielajiem sausuma periodiem, neizturamā karstuma un aukstuma. Šīs cilts brīnumdari ne vien neprecas, bet arī nemirst, vēl vairāk, viņi pat nepiedzimst: viņu mazuļi jau pilnīgi gatavi nokrītot no debesīm. Vēl nevienam nemirstīgajam nav izdevies nokļūt šajos kalnos un droši vien arī neizdosies to izdarīt, ja nu vienīgi pēc nāves …

Tas notika 1818. gada septembri. Divi angļu ierēdņi, medībās maldoties, nokļuva līdz Kolakombas ūdenskritumam. Aiz tā caur zilgano dūmaku tālumā vīdēja Nilgiri un Mukartebeta smailes — Terra incognita, apburtā pasaule … Tik tiešām, "zilgani"! Pat miglā tīti, tie zaigo kā dārgakmens, izstaro iekšēju uguni, tos klājošie meži viļņojas, viegli elpo neparasti zeltaini zilganā dūmakā. Un medniekiem sagribējās izmēģināt laimi. Viņu pavadoņi bija daudz pieredzējuši tīģeru un ziloņu gūstītāji, bet dzirdot, ka jādodas tālāk, viņi metās bēgt, diemžēl ne īpaši veiksmīgi. Pavadoņi nokrita un sāka krampjaini valstīties mitrajās krastmalas smiltīs, Tad viņi šo kalnu dieviem raidīja skaļas lūgšanas, lai tie nesoda un nenogalina nevainīgus cilvēkus.

"Nekad neviens nav gājis aiz Kolakambas ūdenskrituma, jo tas, kurš to izdarīs, dzīvs neatgriezīsies," viņi brīdināja angļus, kuriem tajā reizē pat ne par pēdas tiesu tā arī neizdevās ieiet šajā noslēpumainajā zemē. Bija vien jāpiekāpjas vietējiem pavadoņiem un jāgriežas atpakaļ. Bet sevī viņi nozvērējās jebkuriem līdzekļiem kaut kad vēlāk piespiest medniekus pavadoņus doties tālāk.

Jau pēc nepilnas nedēļas ciematiņā kā pērkons no skaidrām debesīm atkal parādījās šie kungi ar paziņojumu, ka drīzumā ieradīsies daži garnizona un robežapsardzes karavīri, lai visi pēc tam dotos ekspedīcijā uz Zilganajiem kalniem.

Izdzirduši šo briesmīgo ziņu, nelielo zemju īpašnieki uzsāka badoties angļu durvju priekšā, lai tie apdomātos un atteiktos no neprātīgā ceļojuma. Citi atkal saplēsa savu apģērbu, noskuva sievām matus, par vispārējās nelaimes zīmi saskrāpēja tām seju līdz asinīm. Bramīni skaļā balsī skaitīja buramvārdus un mantras, vienlaikus klusībā sūtot nolāpītos angļus pie visiem velniem. Veselas trīs dienas ciematā skanēja raudas un vaimanas. Viss velti! Jaunie kolumbi kopā ar karavīriem izveidoja grupu un nolēma doties ceļā bez pavadoņa. Iedzīvotāji šausmās aizbēga, ciemats izskatījās kā sērgu pārdzīvojis. Nekas prātīgs nesanāca no norīkoto karavīru ceļa meklējumiem uz noslēpumaino ūdenskritumu — viņi gluži vienkārši apmaldījās. Tomēr abus uzņēmīgos britus arī tas nesatrauca. Viņi atrada divus vietējos, un viņiem lika izvēlēties: "Vai nu rādiet ceļu labprātīgi un saņemiet atalgojumu, vai arī piespiedīsim to darīt ar varu. Tikai tad algas vietā būs cietums."

Tolaik jēdziens "cietums" bija identisks spīdzināšanai … Draudi iedarbojās, un nelaimīgie, ne dzīvi, ne miruši, bija spiesti vest eiropiešus uz Kolakambu.

Iespējams, ka turpmākie notikumi šķitīs dīvaini, kaut arī divi robežsargi visu pieredzēto izklāstījuši oficiālā ziņojumā. Netālu no apmešanās vietas pie ūdenskrituma vienu no pavadoņiem sagrāba un aiznesa tīģeris. Turklāt vēl tik zibenīgi, ka bija dzirdams vien nelaimīgā kliedziens. "Vai nu šāvieni bija neprecīzi, vai arī tika trāpīts upurim, taču tīģeris ar laupījumu kā caur zemi izkrita," rakstīts ziņojumā.

Bet otrs iezemietis pēc straujās upes pāriešanas kādu jūdzi aiz ūdenskrituma bez kaut kāda redzama iemesla, visticamāk gan — no bailēm, pēkšņi nomira.

Lūk, kā šo notikumu "Madras Courrier" 1818. gada 3. novembra numurā apraksta viens no aculieciniekiem — ekspedīcijas organizatoriem — anglis Kinderslejs: "Pārliecinājušies par otrā vietējā pavadoņa patieso nāvi, mūsu karavīri, īpaši māņticīgie īri, ļoti satraucās. Bet mēs ar Višu nolēmām neatkāpties, lai nekļūtu par savu biedru zobgalību objektu. Tādējādi jebkuram anglim uz mūžīgiem laikiem būtu liegta iespēja piekļūt Nilgiri kalna brīnumiem (ja tādi tik tiešām tur ir). Un īpaši arī tāpēc, ka nedz abi mirušie vietējie, nedz kāds no dzīvajiem, tāpat kā mēs paši, nezināja ceļu otrpus ūdenskritumam."

Tālāk sīki aprakstīta ceļotāju grūtā kāpšana kalnā, reizēm pat pa ļoti stāvām klinšu nogāzēm, līdz tie nokļuvuši virs mākoņiem, tas ir, virs mūžīgās miglas līnijas.

Kāpjot aizvien augstāk kalnos, tālu virs miglas robežas, avantūristi uzdūrās milzīgai boa čūskai. Pustumsā viens no māņticīgajiem īriem paslīdēja un uzkrita tai virsū. Žņaudzējčūska apvijās nelaimīgajam apkārt un, līdz mirklim, kad saņēma dažas lodes plati atvērtajā rīklē, paspēja nelaimīgo savos apkampienos nožņaugt. Ceļotāji ar izbrīnu un šausmām konstatēja, ka boa bijusi vismaz 26 pēdas gara. Viņi izraka kapu un apglabāja mirušo, tikai ar lielām pūlēm spējot pasargāt no balto kliju uzlidojuma.

Vēlāk pirmie angļu ieceļotāji uz šī kapa uzlika pieminekli.

Neskatoties uz divu iezemiešu un viena baltā cilvēka nāvi, ekspedīcija turpinājās. Sekoja vēl viena ne īpaši patīkama sastapšanās ar ziloņu baru; šie lielie dzīvnieki cīnījās savā starpā. Kaut gan tie ceļotājus nepamanīja, tomēr grupa bija spiesta izklīst uz visām pusēm. Visu nakti maldoties biezoknī, nākošā rītā aptuveni septiņi cilvēki atgriezās ciemā, bet trīs eiropieši bija pazuduši bez pēdām.

Palikuši vieni, Kinderslejs un Višī vairākas diennaktis maldījās starp kalnu grēdām: gan uzkāpjot virsotnē, gan atkal nokāpjot dziļā aizā. Vienīgā pārtika bija ogas un sēnes. Katru vakaru tīģera rēcieni un ziloņu taurēšana spieda tos augstos kokos meklēt glābiņu. Un tur nu gulēšana gan nebija ne prātā, — katru saules lēktu mūsu avantūristi sagaidīja kā brīnumu, ka joprojām ir vēl dzīvi. Jau vairākas reizes neveiksmīgie laimes meklētāji mēģināja griezties atpakaļ, un, neraugoties uz to, ka visu laiku devās tieši lejup, tomēr nepārtraukti nācās apiet visdažādākos šķēršļus, kas bieži izrādījās strupceļš. Visi viņu instrumenti un ieroči, izņemot pistoles un šautenes, bija palikuši pie pārējiem, nebija pat kompasa. Tādējādi neatlika nekas cits, kā kāpt aizvien augstāk kalnos. Turklāt stāvās nogāzes mijās ar bezgaldziļām aizām.

Beigu beigās devītajā klejojumu dienā ceļotāji bija zaudējuši jebkuru cerību atrast šajos kalnos kaut ko citu, izņemot nāvi. Tad viņi vēlreiz mēģināja griezties atpakaļ, ejot no kalna taisni lejup, maksimāli nenovirzoties sāņus. Pirms tam gan nācās uzkāpt tuvākajā augstākajā virsotnē, lai pārlūkotu apkārtni un noteiktu vispieņemamāko virzienu. Tobrīd abi ceļotāji atradās līdzās samērā lēzenam pauguram, un, kā viņiem šķita, arī uzkāpšana nevarētu būt sarežģīta. Tomēr, pašiem par nepatīkamu pārsteigumu, ceļš augšup no pārgurušajiem cilvēkiem prasīja vismaz pāris stundu un pēdējos spēkus. Pakalns izrādījās biezi noaudzis ar slideno "atlasa" (satin grass) zāli, un tāpēc augšup varēja tikt tikai rāpus, turklāt riskējot ik brīdi nogāzties lejup. Pārvietoties pa šādu zāli ir apmēram tas pats, kā kāpt stikla kalnā. Šoreiz gan virsotne tika sasniegta, un, kā rakstīja Kinderslejs,— sagatavojāmies visļaunākajam. '

Tas bija tagad jau labi zināmais Kapeņu pakalns jeb, kā to vietējie sauc,— cairns. Šis druīdu nosaukums vislabāk atbilst noslēpumaino, ļoti seno pieminekļu raksturam. Līdzīgas kapenes atrodamas daudzās Nilgiri kalnienes vietās. Taču arī šo, tāpat kā visu pārējo šajos dīvainajos kalnos rodamo, kapeņu izcelšanās vēsturi klāj biezs neziņas plīvurs. Varbūt tikai pāris teikumos par šobrīd zināmo.

Apmēram divdesmit gadus pēc mūsu aprakstītajiem notikumiem tika uzsākti izrakumi. Un ikvienā no tiem atrada lielu daudzumu neparastas formas dzelzs, bronzas un māla istrādājumu, figūru un rupji apstrādātu metālisku rotaslietu. Gan figūras — droši vien elkdievības, gan rotaslietas, tāpat arī dažādie sadzīves priekšmeti pilnīgi atšķīrās no citās Indijas daļās lietotajām lietām. It īpaši brīnumainie, savdabīgie māla izstrādājumi, kas izskatījās kā Zemes radīšanas haosa nejauceņu, briesmoņu pirmtēli.

Bet joprojām trūkst pat vismazāko minējumu par kapenēm — kas un kad tās cēlis, kam tās kalpoja par pēdējo patvērumu šai saulē. Ko nozīmē šīs dīvainās akmens, kaula un māla ģeometriskās figūras — trijstūri; šie pareizas formas dodekaedri — piecu, sešu un astoņu stūru veidojumi; visbeidzot, māla figūriņas ar auna un ēzeļa galvām un putnu ķermeņiem?

Kapus ietverošās sienas vienmēr ir ovālas formas, divu, trīs aršīnu augstas, veidotas bez cementa saistības no lieliem, neskaldītiem akmeņiem. Pati kapavieta ir piecus un sešus jardus dziļa bedre, ko sedz samērā pareizas formas vāks. Parasti šīs kapavietas gan grūti pamanīt, tās ir apbērtas ar zemi un akmeņiem. Kaut gan pamatā kapeņu forma ir līdzīga tādas pašas nozīmes veidojumiem citās pasaules daļās, tomēr arī šāda līdzība nepaceļ noslēpumu plīvuru.

Protams, arī šeit "visgudrie" britu zinātnieki izteica pieņēmumu par visuresošajiem skitiem. Tomēr šo pieņēmumu arheoloģiskā atradne nebūt neapstiprina, turklāt nav atrasts pat neviens skelets, nedz arī kaut kas ieročiem līdzīgs, nav ari nekādu uzrakstu, kaut gan tika atrastas akmens plāksnes ar zīmēm, kas līdzīgas hieroglifiem uz Palankas obeliskiem Meksikā.

Tapat par šo kapeņu izcelsmi neko nezināja arī neviena no piecām Nilgiri kalnu ciltīm. Todi — vissenākā šo cilšu vidū, apgalvo: "Tās nav mūsu, nezinām arī, kam tās pieder. Mūsu tēvutēvi — paši pirmie atnācēji tās jau šeit atrada. Kapenes nav mūsu celtas." Bet, analizējot todu stāstīto par to, kopš kādiem laikiem viņi mīt šajos kalnos, iznāk, ka kapenēs apglabāti vismaz Ādama un Ievas vecvecāki… Katrai no piecām ciltīm ir pavisam atšķirīgi apbedīšanas rituāli: todi, piemēram, savus mirušos sadedzina kopā ar viņu mīļāko bifeli, kurumbi tos apglabā zem ūdens, bet erulāri piesien koku galotnē.

Ja nu abi mūsu stāsta varoņi pieceltos kājās un palūkotos apkārt, acu priekšā pavērtos viens no Indijas visbrīnišķīgākajiem dabas skatiem. Taču diez vai tobrīd viņus pārņēma tāda sajūsma, kā tas notika ar ceļotājiem apmēram pēc sešdesmit gadiem, kuri šajos pakalnos ieradās jāšus ar daudzveidīgu delikatešu pārpilniem groziem. Angļu kungi bija neizsakāmi izsalkuši, pārguruši līdz nāvei, un šādā brīdī fiziskais stāvoklis vienmēr ņem virsroku pār nelaimīgā cilvēka dvēseli. Un, ja viņi tolaik būtu gājuši bojā, diez vai šobrīd būtu simtiem glābtu dzīvību, beigu beigās nebūtu arī paša stāsta.

Šai apkārtnei ir cieša saistība ar turpmākajiem notikumiem, tāpēc par to nedaudz sīkāk. Nav iespējams aizmirst Kapeņu Pakalnus. Ne vienreiz vien šo rindu rakstītāja veica Herkulesa varoņdarbiem līdzīgo slideno uzkāpšanu … Patiesības labad gan jāpiebilst: "varoņdarbs" tika veikts, sēžot palankīnā, jo Indijā vienmēr atradīsies vismaz ducis nožēlojamu kūliju, kas dažu vara ripiņu dēļ ar mieru veikt šādu gājienu …

Mēģiniet iztēloties šo skatu. Jūs atrodaties gandrīz 9000 pēdu augstumā virs jūras līmeņa, kura, starp citu, kā smalks pavediens samanāma četrdesmit jūdžu tālāk. Pie kājām visur viļņojas zaļganu, sārtu un zilganu pakalnu jūra, smailu, robainu un noapaļotu, visfantastiskāko formu kalnu virsotnes. Šādi reizēm miegā redzam spoku okeānu.

Savā pirmatnējā krāšņumā, nepieejamībā uz dienvidiem no Kapeņu Pakalna dus Koimbaturas tumšie meži, ne- izbrienamie purvi, ko norobežo ķieģeļsarkanie Khundras pakalni. Vēl tālāk, vairāk uz austrumiem, starp divām gandrīz pilnīgi stāvām kraujām kā akmens čūska aizvijas kalnu grēda. Gluži kā izspūruši mati uz visām pusēm vējā lokās egļu puduri. Šķiet, ka vulkāniskais spēks šeit centies izveidot nākotnes cilvēka modeli: šīm kraujām un nogāzēm ir neticami cilvēkveidīgas formas. Caur viļņojošo, caurspīdīgo dūmaku tās it kā kustas, spiežas viena otrai virsū, skrien garām. Kā draiski skolnieki, cenšoties ātrāk izrauties no šaurības brīvībā un plašumā … Un visapkārt klusums, miers, dievišķs rāmums …

Patiesi, Vergīlija pavasara idille Dantes "Elles" ierāmējumā. Tikai balto aitiņu vietā ogļmelnu bifeļu ganāmpulks, un tālumā kā bronzas statuja jaunā garmatainā todi- terali atlētiskā figūra.

Šajā augstumā valda mūžīgs pavasaris, ko pat saltās decembra un janvāra naktis nespēj padzīt. Viss zaļo, zied, smaržo, turklāt arī lietus periodā lietavas rasina vien dažas stundas diennaktī. Šķiet, ka it viss šeit Dieva pasaulē parādās, dzimst pirmo reizi. Te ir arī dusmīgās, niknās kalnu straumes šūpulis. Daba šeit ir kā cilvēces dzīves simbols: augoša, tīra un skaidra kā bērnība, zemāk, lejā — barga, dzīves cīņās plosīta.

Atnācējam no ielejas viss šķiet neparasts, svešs, mežonīgs. Šeit kūlijs pārvēršas slaidā todā ar gaišu ādu, lepnu seju, kurš kā seno romiešu vai grieķu spoks tērpies baltā linu togā, kurai līdzīgas nav nekur citur Indijā. Viņš skatās ar labvēlīgu augstprātību, kā vērsis vēro tumšu krupi. Ielejas dzeltenkājis vanags pārtop varenā klinšu ērglī; izkaltušās Madrasas lauku smilgas vietā aug gigantiska zāle — niedru mežs, kurā zilonis ar cilvēku mierīgi var spēlēt paslēpes.

Ik uz soļa šeit vērojami kontrasti, savādības. Mežābeles zaros skan Indijas ielejās nezināmu putnu treļļi, tumšā mežu masīvā dzirdami nikni tīģeru rēcieni… Un tad viss apklust, norimst tīrajā kalnu gaisā, lai pēc brīža atsāktos ar vēl lielāku prieku, skaļumu. Tādā klusuma mirklī dabu mīloša auss spēj sadzirdēt tās vareno, veselīgo pulsu.

Zilganos Nilgiri kalnus ir neiespējami aizmirst. Šajā brīnišķīgajā klimatā dabas māte visus savus izkaisītos spēkus savākusi vienkopus, šeit ziemeļu un dienvidu joslas sajaukušās. Viņa nogurusi laiski iesnaužas, maigas vēsmas apvējota, neredzētu brīnumainu tauriņu aplidota, lai pēc brīža atkal mostos jaunai darbībai …

Tagad kalna piekājē plešas eiropiešu plantatoru izveidotās eikaliptu birzis — šie brīnišķīgie ātraudzīgie koki attīra gaisu. Nilgiri klimats kļūst vēl veselīgāks. Visi, kurus nogurdinājuši Indijas klimata vienmuļi monotonie, kaut arī karstie glāsti, rautin raujas šeit rast izveseļošanos, atpūtu. Kalni šīs cerības nekad nepieviļ, vienā buķetē savienojot visu piecu pasaules daļu klimata izpausmes, visu floru, faunu. Ikkatram nogurušam ceļiniekam savas valdnieces vārdā to pasniedz kalnu ģēnijs.

Zilganie kalni ir kā vizītkarte ar visu nopelnu un titulu uzskaiti, ko Indijas daba, kas eiropietim ir kā ļaunā pamāte, sniedz savam izmocītajam padēlam par izlīguma zīmi.

Tieši šāda izlīguma stunda pienāca ari mūsu ceļiniekiem. Spēcīgākais, mazāk cietušais Kinderslejs sāka apstaigāt lēzeno virsotni, ar skatu klinšu un mežu haosā cenšoties atrast labāko ceļu nokāpšanai.

Vienu bridi viņam šķita, ka netālu ceļas dūmu strūkliņa, tāpēc viņš steidzās atpakaļ pie Višī, lai pavēstītu novēroto. Te pēkšņi apstājās kā zemē iemiets: viņa priekšā bāls, drebošs stāvēja Višī, kaut ko rādīdams tālumā. Palūkojoties tajā virzienā, Kinderslejs dažas simts pēdas tālāk pašā pakalna pakājē pamanīja ēku, bet nedaudz nostāk arī cilvēkus.

Citos apstākļos ceļotājus šāds atklājums būtu bezgala iepriecinājis, taču tagad viņus nezin kāpēc pārņēma šausmas. Jau pašai celtnei bija dīvaina, nekad agrāk neredzēta forma: cilindrveida, bez logiem, durvīm, pašā augšā noapaļota. Un cilvēki! Abi angļi pirmajā mirklī tos vispār par tādiem neuzskatīja. Instinktīvi viņi paslēpās tuvējos krūmos un platām acīm pa zaru spraugu vēroja dīvainās figūras. Kindersleja aprakstā tie minēti kā "milžu pūlis ar līdzās esošiem briesmīgi kroplīgiem punduriem". Ceļinieki bija gatavi tos uzskatīt par kalnu dēmoniem un rūķiem. Kā drīzumā noskaidrojās, tie bija augumā varenie todi un viņu līdzgājēji un dievinātāji — badagi un kalpi — visnejaukākie mežoņi pasaulē, mullu-kurumbi.

Juzdamies pilnīgi neaizsargāti, nespējīgi pretoties, mūsu varoņi centās slepus noripot no kalna. Taču pēkšņi kokos sēdošie pērtiķi sāka "apšaudīt" ceļiniekus ar visai nepatīkamiem lādiņiem — mēsliem, pie tam skaļi ķērcot un trokšņojot. Tas savukārt sarosīja netālu esošos milzīgos bifeļus. Aizsākās ķēdes reakcija: dzīvnieku nemiers lika saausīties ari todiem, un pēc dažām minūtēm nelaimīgo ceļotāju priekšā nostājās pretīgie punduri. Kinderslejs gandrīz "zaudēja samaņu no mežoņu neiedomājamās smirdoņas". Tomēr, par lielu pārsteigumu, tie viņus ne tik vien neapēda, bet pat nemaz neaiztika.

"Viņi tikai lēkāja mums apkārt un pilnā rīklē smējās," vēlāk rakstīja Kinderslejs. "Toties milži bija īsti džentlmeņi. Apmierinājuši savu ziņkāri, redzot pirmos baltos cilvēkus, todi viņus padzirdīja ar brīnumgaršīgu bifeļmātes pienu un pabaroja ar gardu sēņu ēdienu un sieru, bet pēc tam apguldīja dīvainajā ēkā, kurā kaut arī bija tumšs, toties silts un sauss.

Kā vēlāk noskaidrojās, visu nakti todi bija apspriedušies. 'Iurpmākās sarunās atklājās, ka viņi "jau ilgu laiku gaidījuši pie sevis cilvēkus no rieta puses". Viņu skaidrojums bija šāds: par cilvēkiem "mums jau sen pavēstījuši bifeļi, bet tie vienmēr zina visu".

Tonakt izšķīrās ne vien abu angļu liktenis, bet pāršķīrās jauna lappuse arī pašu todu vēsturē.

No rīta, redzot, ka ceļotāji tik tikko spēj pakustēties, todi pavēlēja saviem kalpiem izveidot kaut ko līdzīgu nestuvēm, lai varētu nogādāt viņus sveikus un veselus lejā. Ceļotāji ievēroja, ka kaut kur pazuduši atbaidošie punduri. Kā vēlāk noskaidrojās — ne bez iemesla: todi baidījās par saviem viesiem, jo "kurumba skats nogalina nepieradušu un no viņa nobijušos cilvēku".

Nabaga augstsirdīgie todi! Kas to lai zina, cik bieži vēlāk viņu vadoņi nožēloja, ka neļāva kurumbiem skatīties uz šiem atnācējiem, no kuru atgriešanās Madrasā un pastāstītā bija atkarīga viņu tālākā dzīve. Bet … "bifeļi tā sen jau nolēmuši, un tie zina…!"

Mūsu varoņi nespēja vien beigt brīnīties par šādām brīnumainām ceļojuma beigām. Un, protams, izmantojot izdevību, ka tiek nesti nestuvēs, uzmanīgi lūkojās apkārt. Viņus pārsteidza augu pārbagātība. Šķiet, ka šeit to bija no it visiem zemeslodes nostūriem. Milzīgu vecu priežu stumbrus aizsedza aloju un kaktusu puduri; vizbulītes ziedēja palmu ēnā, bet baltais bērzs un trīsošā apse spoguļojās dīķi, kurā auga Ēģiptes un Indijas karaliskais zieds — lotoss. Un kur tad vēl augļu koki, ogas, banāni, āboli un ananāsi, avenes un zemenes… Pārpilnības valsts, svētītā zeme! Šķiet, ka Zilganos kalnus daba izvēlējusies par vispasaules izstādes vietu.

No klinšu spraugām plūda dzidrs, veselīgs avota ūdens, turpat bija arī siltie minerālavoti.

Kāds atgadījums ceļotājus iesākumā pārbaidīja, bet pēc tam samulsināja un uzjautrināja. Nedaudz savā starpā apspriedušies, nesēji tos pēkšņi sagrāba, ar varu izģērba un iemērca siltajā minerālūdens avotā. Pēc tam, turot abus virs siltajiem tvaikiem, sāka dziedāt kaut ko līdzīgu lūgsnai ar tik baismīgiem un dīvainiem izsaucieniem, ka "vienu brīdi patiesi šķita, ka tiksim ziedoti kādai pagānu meža dievībai". Tad, ierīvējuši angļu sāpošās rokas un kājas ar mālu un sulīgas zāles maisījumu, "burtiski, iemidzināja virs siltajiem tvaikiem".

Pamostoties viņi sajuta neparastu vieglumu visā ķermenī un vingrumu muskuļos. Visas sāpes kājās un locītavās bija izzudušas.

Ap pusdienas laiku viņi jau bija nokāpuši tik zemu, ka kļuva pavisam karsts. Višī savās piezīmēs raksta, ka nevarējis vien beigt brīnīties: kāpjot augšup, viņiem nepārtraukti bija jāuzmanās, lai neuzskrietu tīģera guļvietai, zilonim vai vēl kādam zvēram. "… Turpretī tagad mežs bija kā izmiris; šķiet, ka arī putnu čivināšana skanēja iztālēm…" Taciņa lejup bija šaura, līkumaina, bet bez šķēršļiem.

Tieši pirms saulrieta viņi iznāca no meža, un drīz vien parādījās pirmie pretimnācēji. Bet badagi, jau tālumā pamanot kūlijus, lecot no vienas klints uz otru, momentā pazuda kā izbiedētu pērtiķu bars. Izglābtie angļi atkal palika vieni, taču tagad viņi atradās mežmalā, visas briesmas bija aiz muguras.

No apkārtējiem viņi uzzināja, ka atrodas gandrīz Mala- barā, tas ir, pilnīgi pretējā pusē Koimbaturai. No Kolakamba ūdenskrituma un turienes ciemata viņus šķīra kalnu grēda… Pievakarē viņi tika uzņemti kāda maza ciema vecākā mājās, bet jau otrās dienas vakarā laimīgi nokļuva atpakaļ savā ciematā, no kura devās prom pirms divpadsmit dienām. Vēsts par viņu atgriešanos no Dievu mītnes izplatījās zibens ātrumā.

"Dievi nav sodījuši pārdrošniekus, kas tik nekaunīgi un drosmīgi ielauzās viņu nošķirtajā pasaulē … Ko gan tas nozīmē? Vai tiešām viņi būtu izredzētie — svētie (sadhu )? Šoreiz šāds ir labvēlīgo dīvu lēmums, taču kas gaidāms nākotnē? Tas tik dieviem zināms."

Bramini naidīgi klusēja, bet ticīgie pūļiem nāca pie abiem angļu ceļotājiem un krita pie viņu kājām… "Britānijas prestižs" dzina dziļas saknes Zilgano kalnu piekājē uz ilgiem gadiem…

II nodaļa

Atkārtota uzkāpšana Todabeta smailē. — Anglija pasludina Zilganos kalnus par savu īpašumu un iebāž Nilgiri "kabatā".— Dievi pārtop mirstīgajos.— Dažādas hipotēzes par todiem.

Neraugoties uz to, ka iepriekš stāstītajā izmantoti Kin- dersleja un Višī raksti avīzēs, iespējams šis, vēstījums vairāk līdzinās pasakai, Tāpēc turpmāk būs izmantoti Koimbaturas pārvaldnieka D.Selivana rakstītie ziņojumi angļu Rietumin- dijas kompānijai. Tādējādi vēstījums būs stipri oficiālāks. Daudzus gadus D.Selivans vadīja Nilgiri piecas ciltis. Vēl ilgi atmiņās paliks šis taisnīgais un laipnais cilvēks, viņa uzceltā Utakamanda ar tās brīnišķīgo ezeru un ziedošajiem dārziem. Viņa grāmatās ikviens var rast apstiprinājumu visam turpmāk aprakstītajam.

Arī šī darba autorei bija izdevība pašai pārbaudīt daudzo ierēdņu un misionāru sniegtos aprakstus par todiem un ku- rumbiem, salīdzināt tos ar mistera Selivana un misis Morgā- nas sniegtajiem vēstījumiem, tādējādi radusies pilnīga pārliecība par visa turpmāk aprakstītā patiesumu.

Baumas par jaunatklātajām zemēm, par tās iedzīvotājiem un it īpaši par abiem ceļotājiem sniegto palīdzību beigu beigās sasniedza tādus apjomus, ka "pamodās augstie valdības vīri" un sāka rīkoties.

No Madrasas uz Koimbaturu tika aizsūtīts ziņnesis ar pavēli misteram Džonam Selivanam "pārbaudīt un izpētīt šīs muļķīgās baumas par Zilganajiem Kalniem un pēc tam to visu darīt zināmu priekšniecībai".

Nekavējoties tika izveidota ekspedīcija, turklāt tāda, kas šķita dodamies vismaz uz polārajiem apgabaliem. Tur bija vai vesela armija, kuras aprīkojumā arī daži desmiti kaujas ziloņu, aptuveni simt apmācītu, gepardiem līdzīgu dzīvnieku, bija suņi un poniji, kā arī kādi divi duči angļu mednieku. Un dāvanas: todiem — ieroči, kurus viņi nekad neizmantoja, bet kurumbiem — svētku turbāni, kas, protams, arī palika neizmantoti.

Bija teltis un instrumenti, ārsti un dziednieki, kaujamie vērši un arestanti, kurus izmantoja riskantajos kalnu spridzināšanas darbos. Trūka tikai vienas lietas — iedzimto pavadoņu, jo visi tie bailēs bija aizbēguši, vēl ļoti labi atcerēdamies pirmajā ekspedīcijā notikušo: ja palaimējās angļiem, tas vēl nebūt nenozīmē, ka tāpat būs ar vietējiem, gluži otrādi —, iespējams, ka iezemiešiem būs "jāsamaksā dubultā apmērā". Ta sprieda iebaidītie bramīni.

Trīs "lieli radžas" no Maisuri, Vadjānas un Malabaras atsūtīja lūgumrakstu, lai žēlo valsti un tās daudzās tautības. Viņi apgalvoja, ka dievi dusmas reizēm apvalda, bet, kad sadusmojas, sekas ir briesmīgas. Pēc svēto virsotņu apgānīšanas visam novadam draud neaprakstāmas briesmas un šausmas. Pirms septiņsimt gadiem divi valdnieki arī vēlējās iekarot šos kalnus, tāpēc noorganizēja divas bruņotas ekspedīcijas un devās karot ar šo kalnu gariem. Taču viņi nepaspēja pat pāriet miglas robežu, kā tiem virsū uzgāzās milzīgas klintis. No izlietajām asinīm klintis un pat zeme kļuva sarkana.

Un patiesi — dažās Utakamandas vietās ne tikai klintis, bet arī zeme ir asins sarkana, taču par iemeslu tam ir lielais dzelzs daudzums.

Diemžēl vietvaldis tomēr palika nelokāms. Stūrgalvīgo britu vienmēr ļoti grūti par kaut ko pārliecināt, jo viņš netic dievu visvarenībai,— turklāt vienmēr cenšas visu "slikti pieskatīto" pievākt…

Tātad 1819. gada janvārī mistera Selivana karavāna devās ceļā nedaudz tālāk no "nāvi nesošā" ūdenskrituma. Lūk, ko pēc tam bija iespējams izlasīt apmulsušajai publikai "Madrasas Kurjera" 30. janvāra un 23. februāra numurā: "…Vietējos pavadoņus nolīgt nebija iespējams, jo tie aizbildinājās, ka kalni piederot viņu dieviem un labāk lai sloga cietumā vai pat soda, nekā spiež viņus doties aiz miglas līnijas. Tādējādi mūsu nodaļā bija tikai eiropieši un sipaji. 1819. gada 2. janvārī devāmies ceļā un nogājām aptuveni divas jūdzes augšup…

No 2. līdz 15. janvārim visā Madrasā bija aptuveni pēc Fārenheita 85 — 106 grādu karsts, bet pašos Nilgiri kalnos 1000 pēdu augstumā dzīvsudraba stabiņš rādīja vien 50 grādu…

Šie kalni atrodas starp 76 un 77 grādiem austrumu garuma un 11 un 12 grādiem ziemeļu platuma. Ziemeļu pusē tiem ir stāvas, vertikālas klinšu sienas. Dienvidu pusē, apmēram 40 jūdzes no okeāna tos klāj neizpētīti, necaurejami džungļi, rietumos un austrumos tos norobežo dziļas aizas. Nav brīnums, ka daudzus gadsimtus pārējā pasaule par šīm vietām neko nezināja."

Tādējādi jau 1000 pēdu augstumā mistera Selivana ekspedīcija bija spiesta atstāt ziloņus un līdz ar to arī gandrīz visu bagāžu — tālākā virzīšanās uz priekšu, augšup, notika ar virvju palīdzību. Pirmajā dienā bojā aizgāja trīs arestanti, otrajā — septiņi. Turklāt no Kindersleja un Višī arī nebija nekāda labuma. Jo tas ceļš, pa kuru viņus tik viegli un ātri no kalniem noveda badagi, bija pazudis, it kā kāds brīnumdaris būtu aizslaucījis tā pēdas… Neskatoties uz visrūpīgāko meklēšanu, tas joprojām nav atrasts. Bet badagi izliekas nesaprotam viņiem uzdotos jautājumus. Acīmredzot vietējie iedzīvotāji nebūt nealkst angļiem izklāstīt visus savus noslēpumus.

Pārvarējuši galveno šķērsli, tas ir, stāvās kraujas un klintis, kas apjož Nilgiri kalnieni kā Ķīnas mūris, turklāt zaudējot apmēram 15 arestantus un divus sipajus, tikai sestajā dienā ceļotāji nonāca nedaudz līdzenākā apvidū. Un tad šeit vietvaldis Lielbritānijas vārdā pasludināja Zilganos kalnus par karalistes teritoriju.

"Augstajās klintīs uzvelkot angļu karogu, Nilgiri dievi kļuva par Lielbritānijas pavalstniekiem," vēlāk ar humoru rakstīja misters Selivans.

Arvien vairāk bija manāmas cilvēku klātbūtnes pēdas. Visapkārt "brīnišķīga, neaprakstāmi skaista pasaule"; kaut gan pēc mirkļa "šī ainava neizskaidrojamā kārtā izzuda,— mūs atkal ieskāva no visām pusēm nemanāmi piezagusies migla, kaut gan, pēc Kindersleja un Višī domām, mūžīgajai miglas līnijai sen jau vajadzēja beigties."

Mistera Selivana aprakstā lasām: "Veselu stundu mūs apņēma silta, balta, šķiet, pat mīksta migla; visas drēbes kļuva miklas. Pussoļa attālumā viens otru vairs nevarēja samanīt. Un tad šajā it kā ar bengāliskajām ugunīm izgaismotajā zilganajā atmosfērā gan cilvēki, gan apkārtējā panorāma acu priekšā sāka mirgot… Turklāt vairākiem cilvēkiem šajos stipri vien siltajos tvaikos radās elpas trūkums."

Diemžēl neviens no ekspedīcijā esošajiem dabas pētniekiem un fiziķiem nespēja šo parādību izpētīt sīkāk. Pēc gada bija par vēlu, jo lielākā daļa klinšu uz šo kalnu ieplaku tika uzspridzinātas, lai izveidotu ceļus. Tādējādi šī parādība praktiski izzuda. Tagad miglu novēro daudz daudz retāk, turklāt tikai musonu laikā. Toties no tālienes paši kalni kļuvuši vēl zilganāki.

Pirmie ekspedīcijas vadītāja ziņojumi pauž izbrīnu un pārsteigumu, ir pilni ar slavinājumiem par šīs zemes pārpilnību un dabas bagātībām.

"Lai kur mēs devāmies, visapkārt daba bija tik auglīga, ka gadā divreiz iespējams novākt zirņu, opija, ķiploku un daudzu citu kultūraugu ražu. Neraugoties uz janvāra nakts aukstumu, ziedēja magones. Acīmredzot šeit salna augiem nenodara tādus postījumus, kā mūsu platuma grādos… It visur atradām brīnišķīgus avotus; ik ceturtdaļjūdzi ceļu aizšķērsoja kalnu strauti, daudzos bija augstāka temperatūra nekā gaisā… Mājputni bija daudz lielāki nekā līdzīgās šķirnes Anglijā, arī medījamie dzīvnieki, īpaši fazāni, irbes, zaķi. Sastaptie šakāļu, vilku bari, tīģeri šķita nezinām, ko nozīmē šautene. Mierīgā gaitā ceļu šķērsoja ziloņu pāris, kas devās tālāk džungļos pilnīgā vienaldzībā un neziņā par iespējamām briesmām… Līdz apmēram 5000 pēdu augstumam kalnu dienvidu nogāzi klāj pirmatnējais mežs, kurā ziloņi ir gandrīz melni, ievērojami lielāki par Ceilonas ziloņiem. Tāpat ir arī daudz samērā skaistu čūsku (ja vien tās var saukt par skaistām…), turklāt ne īpaši bīstamas. Neskaitāmi pērtiķu bari."

Un, lūk, ari pirmās Nilgiri kalnu īsto iedzīvotāju todu un kurumbu pēdas, Ilgu laiku nebija skaidrs, kāpēc todiem līdzās dzīvojošie badagi neko nestāsta par šo divu savdabīgo etnisko grupu eksistenci. Tagad šķiet, ka izskaidrojums varētu būt samērā vienkāršs: viss slēpjas māņticībā. (Starp citu, eiropietim tas grūti izprotams…). Badagi neko nestāsta tāpēc, ka todi viņiem ir dievi, būtnes, ko viņi pielūdz, parādības ne no šīs pasaules. Turklāt, pēc indiešu ticējumiem, lielākais dievu apvainojums ir, ja tos nosauc vārdā. Un to nu pat nāves draudu iespaidā nepieļaus it neviens indietis. Toties tikpat stipri, cik ļoti mīl un dievina todus, viņi neieredz kurumbus.

Pat klusi pasakot kurumbu vārdu, var piesaukt lielu nelaimi.

Aptuveni 7000 pēdu augstumā ceļotāju priekšā pavērās plašs laukums ar vairākām ēkām. Kinderslejs un Višī tūliņ atpazina savdabīgās cilindrveida akmens celtnes. Ielūkojoties pa atveri, kas reizē bija gan durvis, gan logs, izrādījās, ka iekšā neviena nav.

Kādas divas jūdzes tālāk viņi ieraudzīja "… gleznotāja otas cienīgu ainavu, kaut gan vietējos pavadoņus paralizēja māņticīgas bailes. Stāvo kalnu ieskautajā ielejā izklaidus ganījās vairāki lieli bifeļi ar sudrabainiem zvaniņiem milzīgajos ragos… Turpat netālu bija apmetušies cienījama izskata sirmgalvji: gariem matiēm, sirmām bārdām, tērpušies baltās mantijās…"

Kā vēlāk noskaidrojās, tie bija svētie tempļa sargi un todu cilts vecākie, kas ceļotājus jau gaidīja. Ap viņiem, gan pusguļus atlaidušies, gan sēžot, gan staigājot, bija manāms vēl aptuveni septiņdesmit astoņdesmit jaunu, stalti noaugušu vīriešu. Ekspedīcijas vadītājam pat prātā aizķērās savtīga doma: "Labi būtu izveidot no šiem skaistuļiem īpašu pulku, aizvest uz Londonu un uzdāvināt valdniekam…" Todi visus pārsteidza ar savu brīnišķīgo, nepavisam ne indiešu tipam līdzīgo skaistumu.

Kādus desmit soļus nostāk gludi sasukātiem izlaistiem matiem sēdēja apmēram piecpadsmit todu sievietes. Neraugoties uz janvāra aukstumu, apkārt skraidīja pusducis pilnīgi kailu bērņuku."

Citā aprakstā pieminētas todu un indiešu atšķirības: "Kā anglis nelīdzinās ķīnietim, tā todi atšķiras no citām vietējām ciltīm. Tad kļūst arī saprotams, kāpēc badagi uzskata šo cilti par augstāku, gandrīz dievišķu rasi… Todi patiesi līdzinās tādiem dieviem, kādus tos iztēlojās senie grieķi. Starp vairākiem simtiem šo brīnišķīgi skaisto vīriešu neesmu sastapis nevienu īsāku par 6,25 pēdām. Iedomājieties staltus, proporcionāli veidotus, ar klasiskiem sejas pantiem, tumšiem, brīvi krītošiem matiem… Tadas pašas tumšas ir ari ūsas un bārda, ko viņi nekad neapgriež. Lielās, brūnās, reizēm tumšpelēkās vai pat zilās acis veras jums pretī ar maigu, gandrīz sievišķīgu skatu… Bikls, jauks smaids rotājas viņu lūpās, starp kurām mirdz stipri, sniegbalti zobi. Viņu ādas krāsa ir gaišāka nekā ziemeļu ciltīm; apģērbs līdzīgs romiešu togai; rokās ar fantastiskiem griezumiem rotāta bambusa nūja. Ar tā mistisko pielietojumu un īpašnieka ticību tā maģiskajam spēkam, šis 2,5 pēdas garais priekšmets sāka mulsināt ne vienu reizi vien…"

Selivans todus sastapa pirmoreiz, tāpēc viņa apraksts ir stipri vien oficiāls. Un tomēr arī šādā tīri ierēdnieciskā izklāstā manāma neizpratne, izbrīns, ziņkāre:

"Kas viņi ir? Kaut arī baltos cilvēkus viņi sastop otro reizi, vienmēr viņu rāmais miers un lepnā stāja mani mulsināja, jo viņi tik ļoti atšķīrās no visa tā, ar ko nācies sastapties citās Indijas daļās. Šķita, ka mūsu atnākšanu viņi jau gaidījuši. Mums tuvojās gara auguma sirmgalvis, viņam sekoja divi jaunāki vīrieši, kas nesa ar pienu pielietus koka traukus. Dažus soļus no mums viņi apstājās un sāka runāt mums pilnīgi nesaprotamā valodā. Redzot, ka nesaprotam, viņi uzrunāja mūs kādā no mums saprotamiem vietējiem dialektiem."

"Šiem dīvainajiem cilvēkiem mēs šķitām kā no citas planētas ieradušies:" Jūs neesat no mūsu kalniem. Jūsu saule nav mūsu saule, un jūs nepazīstat mūsu bifeļus… Jūs piedzimstat tāpat, kā badagi, bet nevis kā mēs."

Pēdējais teikums mūs ļoti pārsteidza. Kļuva skaidrs, ka viņi mūs uzskata par tādas zemes iedzīvotājiem, par ko viņi tikai kaut ko zina un ko līdz šim nav redzējuši, turklāt sevi viņi uzskata par īpašu rasi.

Angļu ceļotājus uzaicināja apsēsties līdzās sirmgalvjiem biezajā zālē, pārējie todi stāvēja nedaudz nostāk. Ceļotājus pārsteidza teiktais, ka viņus gaidījuši jau vairākas dienas. To todiem pēc abu angļu mednieku savdabīgās izglābšanās pavēstījuši badagi. Todi pastāstīja, ka no paaudzes uz paaudzi tiek nodots pareģojums par aizjūras cilvēku ierašanos, kas šeit apmetīšoties, līdzīgi kā to kādreiz izdarījuši badagi. Un, ka būšot "jādzīvo kā brāļiem", atdodot daļu no saviem īpašumiem..

"Tāda ir viņu vēlēšanās," teica viens no vecajiem, norādot uz bifeļiem, "viņi labāk zina, kas priekš bērniem ir labs un kas — slikts.

Pirmajā mirklī misters Selivans neizprata šīs frāzes nozīmi, taču vēlāk viss kļuva skaidrs. Turklāt, kaut arī jēga šķiet dīvaina, tomēr Indijā tas nav nekas jauns, ja vien atceras par svētajām govīm…

Arī angļu etnogrāfi vēlētos todus atzīt, pielīdzināt "kādai augstākai rasei", kaut gan, starp citu, par šādu "augstāku rasi" nekas nav zināms. Tāpēc šie zinātnieki izvirza hipotēzi, ka droši vien šī cilts kaut kad dzīvojusi (tikai nav zināms, kad…) Dekānas upes ielejā. Tur tie ganījuši savus svētos bifeļus (Indijā tie gan par svētiem nekad nav uzskatīti) jau ilgi pirms tam, kad parādījās cits tautas pielūgsmes objekts — svētās govis. Tāpat arī tika izteikts pieņēmums, ka šī lepnā cilts nikni atvairījusi un aizturējusi no ziemeļu apgabaliem — Himalajiem uzbrūkošās āriešu ciltis.

Pirmajā brīdī šāda hipotēze šķiet visai pieņemama, taču tā sabrūk kā kāršu namiņš fakta priekšā, ka todiem ne tik vien kā nav nekādu ieroču, bet arī viņu nostāstos un atmiņās tie nav nekur pat pieminēti. Bet, ja jau viņiem nav pat naža, ar ko atvairīt plēsīgus zvērus, tāpat nav arī sargsuņu, tad droši vien ir kaut kāds cits veids, kā aizsargāties pret ienaidniekiem.

Pēc mistera Selivana domām, todiem ir pilnīgi likumīgas tiesības uz Zilganajiem kalniem, to pašu apgalvo arī todiem līdzās dzīvojošās ciltis, kuras šeit ieradušās daudz vēlāk:

mullu-kurumbi, badagi, hoti, erulāri. Visas šeit pieminētās ciltis ir lūgušas todiem atļauju apmesties kalnos uz dzīvi. Protams, todi to arī atļāva, ņemot nodevas: dažas saujas graudu no badagiem par katru apstrādāto lauku; dzelzs izstrādājumus no hotiem; saknes, augļus, ogas no kurumbiem u.tml.

Visas šīs pieminētās ciltis savā starpā ļoti atšķirīgas. Tam nav nedz kopīgas valodas, nedz reliģijas, nedz paražu. Acīmredzot tās visas ir seno Dienvidindijas pirmiedzīvotāju atliekas. Taču absolūti nekas nav zināms par todu pirmsākumu. Pēc senajām apbedījuma vietām, pareizāk to drupām, spriežot, ne tikai todi, bet arī kurumbi senatnē bija sasnieguši zināmu civilizācijas līmeni. Todu rakstu zīmes līdzīgas ķīļu rakstiem.

Bet, lai arī kas bija senatnē, šobrīd tā ir patriarhāla tauta, kuras dzīve koncentrējas ap svētajiem bifeļiem, kurus viņi nebūt nepielūdz. Viņu reliģijas raksturs ir daudz augstāks, šobrīd ne visai izprotams.

Lūk, arī īss šo piecu cilšu raksturojums, kā to ir aprakstījis pulkvedis Torntons:

1)  Erulāri — sastopami kalnu nogāzēs, tūlīt aiz ūdenskrituma. Dzīvo zemē izraktās alās un pārtiek no saknēm. Kopā turas trīs četras ģimenes.

2)  Kurumbi mīt augstāk kalnos, turklāt tie ir divu veidu: a) vienkāršie kurumbi dzīvo nelielos ciematiņos; b) mullu- kurumbi ir ļoti nepatīkama izskata un maza auguma cilvēki, kuri mitinās kokos — tādās kā ligzdās, tādējādi vairāk līdzinādamies lieliem pērtiķiem, nevis cilvēkiem.

Arī citur Indijā ir līdzīgas ciltis, tomēr tās krasi atšķiras no šīm divām ciltīm, īpaši no kurumbiem — šiem briesmoņiem un ļaunajiem ģēnijiem, no kuriem vairās ikviens, izņemot todus — Zilgano kalnu valdniekus.

Kurumbu — šis tamilu vārds nozīmē "punduris". Zemienēs dzīvojošie kurumbi gluži vienkārši ir augumā ļoti mazi cilvēki, turpretī Nilgiri kalnos mītošie bieži nav garāki par trīs pēdām. Abas šīs ciltis joprojām atrodas uz pašas zemākās attīstības pakāpes. Viņu valoda vairāk atgādina putnu čivināšanu un pērtiķu rīkles skaņas, nevis cilvēcīgu runu, kaut arī reizēm dzirdami atsevišķi vārdi no daudziem aizvēsturiskiem Indijas dialektiem.

3)   Kohtari ir vēl savdabīgāka cilts, bez jebkādas izpratnes par dažādām kastām. Tie nelīdzinās nedz kalnos dzīvojošām ciltīm, nedz arī citiem Indijas iedzīvotājiem, kaut arī viņu sadzīves apstākļi daudzējādā ziņā ir līdzīgi iepriekšminētajām ciltīm. Viņi pārsteidz ar savu zelta un sudraba apstrādes mākslu. Ļoti meistarīgi apstrādā arī tēraudu un dzelzi: viņu pagatavotie naži un citi rīki stiprības, lokanības, slīpējuma ziņā daudzkārt pārspēj līdz šim Āzijā vai Eiropā izgatavotos.

Kohtaru vienīgais ierocis ir uztrīts, iesmam līdzīgs rīks. Ar to viņi pieveic gan mežacūku, gan tīģeri un pat ziloni. Bet ne par kādu naudu viņi neatklāj šos savus amata noslēpumus. Turklāt neviena cita cilts šeit kalnos ar kaut ko tamlīdzīgu nenodarbojas. Tātad vēl viens noslēpums, ko jāatklāj etnogrāfiem. Arī kohtaru reliģija nav līdzīga nevienai no līdz šim zināmajām. Viņi pielūdz kaut kādas fantastiskas dievības, turklāt to attēli nekur nav redzami.

4)    Badagi — visdaudzskaitlīgākā, bagātākā un civilizētākā Nilgiri kalnos dzīvojošā kopiena. Gandrīz visi nodarbojas ar zemkopību. Pagaidām nav nekāda izskaidrojuma tam, kāpēc badagi todus uzskata pat par kaut ko augstāku kā Siva.

5)  Todi jeb toduvari sadalās divās lielās daļās: vieni, kas sevi ir veltījuši kalpošanai bifeļiem, tā saucamie terali. Šī grupa ir tāda kā cilts aristokrātija. Viņi veic neizprotamus rituālus, kurus turklāt rūpīgi slēpj ne tik vien no eiropiešiem, bet arī no visiem, kuri nepieder viņu ciltij. Otrie ir parastie mirstīgie — kuti.

Vēl par todiem teikts, ka viņi "nelieto nekādus ieročus, izņemot īsu bambusa nūjiņu, kuru vienmēr tur labajā rokā". Veltas bija ari pūles kaut ko uzzināt par todu pagātni, valodu un reliģiju. Ia ir visnoslēpumainākā Indijas tauta.

Itin drīz misteru Selivanu savā varā pilnīgi bija pārņēmuši šie vietējie "nilgiriešu Apoloni". Kas gan viņu tā pievilka? Kas varēja būt kopīgs civilizētam eiropietim un gluži primitīviem cilvēkiem — todiem?

Diemžēl nedz uz šo jautājumu, nedz arī uz daudziem citiem atbildēt nespēj neviens. Vai ne tāpēc, ka viss nezināmais, noslēpumainais pievelk kā tukša telpa, izsaucot galvas reiboni, pievelk kā bezdibenis? Todi tādi mežoņi vien ir, kas absolūti neko nezina par civilizācijas sasniegumiem. Turklāt, neskatoties uz viņu fizisko skaistumu, ir samērā netīrīgi. Taču būtība slēpjas nevis viņu ārējā apvalkā, bet gan šīs cilts iekšējā, garīgajā pasaulē. Pirmkārt, todi absolūti nepazīst melus. Viņu valodā nav tādu jēdzienu, kā "nepatiesība, meli". Iāpat viņiem nav izprotama zagšana vai otram piederošā paņemšana.

Arī kapteinis Harkness savā grāmatā "A Strange Aborige- nal Race" raksta:

"… Nodzīvojot apmēram divpadsmit gadus todu tuvumā, ar pilnu pārliecību varu apgalvot, ka nekad neesmu sastapis nevienu citu, kas ar gandrīz vai reliģiozu fanātismu ciena likumu "mans un tavs". Tas todiem tiek ieaudzināts jau ar mātes pienu. Mēs (angļi) līdz šim vēl neesam atraduši viņu starpā nevienu zagli! … Viņi melus uzskata par visnepiedodamāko, nodevīgāko netikumu. Augstu kalnos atrodas viņu vienīgais templis — templis Patiesībai (Temple of Truth )…"

Ne jau misteru Selivanu vien pievilka šī todu garīgā skaidrība. Uzradās ari daudzi misionāri. Tomēr līdz pat šim laikam (tas ir, 1883. gadam), neskatoties uz visām misijas pūlēm, nav zināms, ka kāds no todiem būtu pievērsts kristīgajai ticībai. Bet pašu misionāru un vispār angļu ierašanās neizraisīja todos nekādas īpašas emocijas — it kā viņu vietā atrastos akmens statujas…

It īpaši todi saista tos, kuri sevi pilnībā veltījuši tādu cilvēka rakstura īpašību izpētei, kā noslēpumainais psihiskais spēks.

Pēc desmit dienām Selivans atgriezās Koimbaturā, lai sniegtu pārskatu par pieredzēto. Pēc savu tiešo pienākumu izpildes viņš atkal atgriezās pie todiem viņu Zilganajos kalnos. Tur viņš uzcēla sev eiropiska tipa māju, kurai akmeņus sanesa todi:

"Joprojām nav skaidrs, no kurienes šos lielos, labi aptēstos akmeņus todi atgādājuši,"vēlāk rakstīja ģenerālis Morgans. la Selivans kļuva par todu draugu, aizstāvi visus tos trīsdesmit gadus, kopš viņš bija apgabala vietvaldis. Kā klints viņš iestājās par todu interesēm, pret Rietumindijas kompānijas netaisnīgajiem, mantkārīgajiem nodomiem. Pat visos oficiālajos ziņojumos viņš todus sauca tikai par "zemes likumīgajiem īpašniekiem", lāpēc daudzus gadus angļi viņiem maksāja nomu par to rīcībā nodotajām mežu un pļavu platībām.

Mistera Selivana ziņojums Madrasā līdzinājās gandrīz bumbas sprādzienam. Ikviens, kuru nepamierināja klimats, kuram bija kāda aknu kaite vai cita ar tropisko drudzi saistīta slimība un kam turklāt netrūka arī līdzekļu, metās Koimba- turas virzienā. Dažu gadu laikā neievērojamais ciematiņš pārvērtās par apriņķa pilsētu. Kā sēnes pēc silta, vasarīga lietutiņa tā ziedošajās kalnu nogāzēs izauga ierēdņu, vietējo birokrātu villas.

Pēc mistera Selivana nāves, izmantojot atrunu, ka "kalnu īpašnieki" sev vēloties tikai augstākās Nilgiri vietas, kur ganīt "svētos bifeļus, angļi drīz vien piesavinājās deviņas desmitdaļas no Zilgano kalnu platībām. Arī misionāri savā darbībā neatpalika no pārējiem eiropiešiem: izsmēja vietējos par to māņticību un ticību kalnu gariem, dievībām. Bet viss velti. Joprojām badagi savus uzskatus par todiem nemaina, kaut arī tiem palikušas vien kailās kalnu virsotnes. Diemžēl vairs tikai uz papīra todi ir "likumīgie īpašnieki"…

Kurumbiem tik liela uzmanība netika pievērsta. Parādoties pirmajiem angļu atnācējiem, viņi,šķiet, visā pilnībā centās attaisnot apkārtējos izveidojušos uzskatus, ka ir pretīga izskata rūķi — viņi vārda pilnā nozīmē pazuda zem zemes. Pirmajos gados par viņiem nekas nebija dzirdams, jo tie apmetās purvos un zem mitrajām klinšu pārkarēm. Bet tad par kurumbiem sāka klīst dažādas runas … Par to nākošajās nodaļās.

Pagaidām runāsim par todiem un badagiem.

Līdzko etnogrāfi sāka "apgūt jauno darba lauku" un vākt datus par jaunatklātajām ciltīm, viņi sastapa tādu pretspēku, par ko pat iedomājušies nebija. Beigu beigās bija jāatzīst, ka pat pēc divdesmit gadu ilgiem pūliņiem, cenšoties kaut ko vairāk uzzināt par šo cilti, par todu izcelsmi praktiski nav skaidrības. Šos ļaudis nav iespējams pieskaitīt, pielīdzināt kādai no zināmajām daudzajām Indijas tautībām.

"Vieglāk ir nonākt Ziemeļpolā, nekā piekļūt toda dvēselei," tā rakstīja misionārs Metcs. Bet pulkvedis Menesejs papildina:

"Vienīgais, ko pēc tik daudziem izpētes gadiem uzzinājām, bija todu apgalvojums, ka viņi šeit dzīvo kopš tā laika, kad "Austrumu valdnieks" (?) viņiem šos kalnus dāvāja. Viņi ne reizi neesot devušies prom, pat nokāpuši nav no virsotnēm. Taču paliek noslēpums, kad tieši, kādā periodā ir bijuši šie mistiskie "Austrumu valdnieki". Todi saka, ka Zilganajos kalnos dzīvojot viņu simt deviņdesmit septītā paaudze! Tātad iznāk, ka todi šeit apmetušies vismaz pirms 7000 gadiem! Pat vēl vairāk, jo viņu dzīves ilgums ir apbrīnojami liels. Tāpat ari viņi kategoriski apgalvo, ka viņu sentēvi ieradušies no Austrumiem — "no austošās Saules puses" un kalpojuši mītiskā valdnieka Ravana sentēvam, kuru uzvarējis ne mazāk mītiskais Rama aptuveni vēl pirms divdesmit piecām paaudzēm — tātad apmēram pirms 1000 gadiem. Tādējādi, kopumā ņemot, todu ciltsraksti varētu būt 8000 gadus seni! Tā iznāk, ka vai nu ir jātic šai versijai, vai arī atklāti jāatzīst, ka pagaidām mums nekādu citu pieturas punktu par šīs cilts pagātni nav…

Bet kas tad beigu beigās ir šie cilvēki? No Londonas un Parīzes dažādos laikos atbraukušo filologu, etnogrāfu, antropologu un citu "logu" ilgie pētījumi nav vainagojušies panākumiem. Pat gluži otrādi — jo vairāk par todiem centās uzzināt, jo mazāk iegūtajās zināšanās bija atbilžu uz konkrētiem jautājumiem. Viens vien secinājums un rezultāts: "Todi nepieder parastajai civilizācijai. Viņi dzimst un mirst "tikai tāpat vien; uz Zemes viņu misija ir sargāt savus uzticamos kalpus badagus no mullu-kurumbu pārestībām u.tml.

Saprotams, ka šādi dati nederēja pētījumā par "Indijas tautu vēsturi". Daudzmaz ticamāku datu trūka, tāpēc apmierinājās ar savu izgudrojumu hipotēzēm. Lūk, dažas no tām.

Pirmais teorētiķis bija naturālists Lešenko de la Tūrs (Leschenault de la Tour), Francijas karaļa botāniķis, kurš uzskatīja, ka todi ir pie Malabaras krastiem kuģa avārijā cietuši vai nu bretoņu vai normandiešu krustnešu pēcteči. Daudziem šāda doma iesākumā šķita ļoti pieņemama.

Diemžēl diezgan ātri kāds apstāklis šo romantisko pieņēmumu iznīcināja: ne vien todu valodā, bet pat viņu domās neeksistē tādi jēdzieni kā Dievs, krusts, lūgšana, reliģija, grēks vai citi tamlīdzīgi izteicieni, kas norādītu uz monoteismu, deismu, nerunājot jau nemaz par kristietismu. Todus nevar nosaukt pat par dievību pielūdzējiem, jo viņi pielūdz vien savus, tieši savus personīgos bifeļus. Viņu vienīgā barība ir bifeļu piens, augļi un ogas. Viņi drīzāk mirs badā, nekā lietos citas bifeļmātes pienu, no tā pagatavotu sieru vai sviestu. Todi neēd gaļu, tāpat ari neko nesēj, nestāda, jo jebkuru darbu, izņemot ganīšanu, slaukšanu, uzskata par kaut ko apkaunojošu.

Jau šāds dzīvesveids vien norāda, cik maz kopēja ir starp viduslaiku krustnešiem un todiem. Turklāt viņiem nav ieroču, bet pret asinsizliešanu viņi izjūt kaut ko līdzīgu svētām šausmām. Līdz ar to Lešeno de la Tura teorija sabrūk kā kāršu namiņš…

Tad gaismā tika celta daudzkārt pielietotā glābējteorija par ķeltiem, skitiem. Un arī tā izgāzās. Todam nomirstot, viņu savdabīgā rituālā sadedzina kopā ar tā mīļāko bifeli. Bet, ja nelaiķis bijis "svēti dzīvojošais", kopā ar viņu upurē septiņas līdz septiņpadsmit šo dzīvnieku galvas. Un bifeļi tomēr nav zirgi, arī todu sejaspanti ir ļoti līdzīgi Dienvid- itālijā vai Francijā dzīvojošajiem, tādējādi visai maz ir līdzības ar skitiem (ko gan mēs par viņiem zinām?).

Tad parādījās teorija par desmit "zudušajām Izraēlas ciltīm". Vācu misionārs Metcs kopā ar dažiem saviem angļu amatbrāļiem aizrautīgi izstrādāja šo teoriju. Tomēr, kā jau agrāk bija teikts, todiem nekad nav bijis un nav nekāda Dieva, vēl jo vairāk — Izraēlas Dieva.

Trīsdesmit trīs gadus šis labsirdīgais vācietis pavadīja kopā ar todiem. Dzīvoja viņu ikdienas dzīvi, kopā ar tiem ceļoja uz labākām ganībām, mazgājās reizi gadā, pārtika tikai no piena produktiem, beigu beigās aptaukojās un uztūka. Ar visu savu mīlošās, godīgās dvēseles spēku viņš bija pieķēries šiem cilvēkiem, un, kaut arī nebija nokristījis nevienu todu, lielījās, ka lieliski iemācījies viņu valodu un triju paaudžu todus iepazīstinājis ar Kristus reliģiju. Taču, iedziļinoties teiktajā, patiesība izrādījās savādāka.

Pirmkārt, Metcs nezināja ne vārda todu valodā. Gluži vienkārši viņi bija misionāram iemācījuši to dialektu, kurā sarunājās ar savām sievietēm, badagiem. Taču tajā noslēpumainajā valodā, kurā sarunājās cilts vecākie, kurā notika savdabīgie rituāli tiriri (svēta, rūpīgi sargāta ēka, reizēm zem zemes, aiz bifeļu mājokļiem, kurā notika tikai todiem vien zināma kulta rituāli), Metcs nesaprata ne zilbes. Šo valodu, šķiet, nesaprot ari todu sievietes, kaut gan, iespējams, ka viņas gluži vienkārši šajā valoda nedrīkst sarunāties. Tāpat veltas izrādījās ari Metca cerības, ka viņam izdevies "iesēt ticības sēklu".

No rietumu krasta ieradās jezuītu ordeņa tēvi, kuri savukārt centās pierādīt, ka todi ir seno sīriešu — kristiešu vai vismaz manitejiešu pēcnācēji. Izmantojot savu ierasto viltību un veiklību, šiem ticības pārstāvjiem izdevās pietuvoties parasti noslēgtajiem, nopietnajiem, klusējošajiem iezemiešiem. Un, sev par lielu prieku, — jo jezuīti protestantus neieredz vēl vairāk nekā pagānus, — uzzināja, ka Metcs būtu varējis starp todiem nodzīvot vairākus gadsimtus un arī tad nebūtu uz tiem atstājis nekādu iespaidu.

"Baltā cilvēka vārdi ir tas pats, kas putna čivināšana vai pērtiķa ķērkšana," sacīja vecie todi jezuītiem, kuri ļaunā prieka lēkmē nemaz nemanīja šī komplimenta griezīgumu.

"Kāpēc mums vajadzīgi jūsu dievi, ja mums ir mūsu lielie bifeļi," viņi turpināja, stāstot, kā Metcs piedāvājis šo bifeļu pielūgsmes vietā ticēt to cilvēku reliģijai, kuri atņēmuši viņu ganības, kuri katru dienu viņus pazemo. Tagad jau ir skaidrs, ka jebkurš mēģinājums pievērst todus kristietismam ir veltīgs laika patēriņš.

Todiem nepiemīt ne vismazākā reliģiozitāte (mūsu izpratnē), tomēr jebkurš no apkārtējiem apstiprinās, ka visā Indijā nav godīgākas, tikumiskākas, laipnākas tautības. Turklāt todiem piemīt spēja runāt daudzās valodās un vienlaikus neatklāt savējo.

īsuma iepazīstināju ar to, kas par todiem zināms Indijā, tālāk par pašas piedzīvoto un novēroto saistībā ar šo mazzi- nāmo un noslēpumaino cilti.

III nodala

Iepazīšanās ar todiem

Madrasā 1883. gada jūlija pirmajā pusē. Sākot no septiņiem rītā, tas ir, no.saullēkta, līdz pat pieciem pēcpusdienā pūš rietumu vējš. Un tā jau sešas nedēļas, bet beigas tam gaidāmas tikai augustā. Lūk, neliels priekšstats par šo nepielūdzamo eiropiešu ienaidnieku! Visas durvis un logus, kas atrodas šī nepārtrauktā, vienmērīgā, samtaini maigā vēja ceļā, sedz biezi, no smaržīgas zāles pīti paklāji. Visās šķirbās, atverēs ir sabāzta vate, jo nezin kāpēc to uzskata par labāko šķērsli. Taču tas nebūt netraucē vējam iespiesties it visur, pat caur tādām vielām, kuras spētu aizturēt arī ūdeni. Šis vējš vienmērīgi spiežas cauri sienām un izraisa brīnišķīgas parādības: kur vien tā ceļā gadās kāda grāmata, avīze, rokraksts, kādi citi papīri, tie sāk paši no sevis kustēties. Lapa aiz lapas, kā neredzamas rokas šķirstītas, paceļas un neizturami karstās elpas spiediena ietekmē katra lapiņa aizvien vairāk un vairāk sarullējas, līdz izveidojas tieva caurulīte, kas katrā niecīgākajā vēja plūsmā dreb un trīc. Visur nosēžas smalki putekļi, sākumā pat grūti pamanāmi. Bet, ja katru stundu tos nenoslauka, vakarpusē visām mēbelēm pāri klājas bieza putekļu kārta. Bet attīrīt drēbes no šiem putekļiem praktiski nav iespējams.

Šādā laikā glābiņš ir tikai viens — panka: pagriežoties pret austrumiem, sēdēt vai gulēt ar plati pavērtu muti, ieelpojot vēso gaisu, ko mākslīgi rada šķērsām pāri telpai pārvilktais milzīgais vēdeklis. Tikai pēc saules rieta iespējams elpot tīru, kaut arī stipri siltu gaisu.

Martā Madrasā dzīvojošā eiropiešu sabiedrība līdz pat novembrim pārceļas uz Zilganajiem kalniem. "Emigrēt" nolēmu arī es, taču nevis pavasarī, bet jūlijā, kad rietumu vējš, šķiet, bija mani paspējis izsausēt, izkaltēt līdz pēdējai muskuļu šķiedriņai. Labi paziņas — ģenerāļa Morgana ģimene atsūtīja ielūgumu, un tā, septiņpadsmitajā jūlijā, pusbeigta no karstuma, sēdos vilcienā un pēc diennakts brauciena biju Metopolamā, Nilgiri kalnu piekājē.

Šeit tūlīt sadūros ar t.s. civilizāciju — uz diviem riteņiem ar linu drānu pārvilktu pretīgu kasti. Madrasā par to biju jau iepriekš samaksājusi, kā par "ērtu slēgtu karieti". Sastapu arī misteru Selivanu jaunāko — kalnu sargeņģeli, kurš Nilgiri kalnu pakājē dzīvojošo britu spekulantu priekšā bija pilnīgi bezpalīdzīgs (tāpat kā es). Mulsi smaidīdams, viņš noplātīja rokas un iesēdās tādā pašā briesmīgā pārvietošanās līdzeklī. Pat ne ar žestu viņš neizrādīja neapmierinātību šim netīrajam "pārvadājumu aģentūras" pārstāvim, kurš nekaunīgi paziņoja, ka kalnos plosoties negaiss, tāpēc viņš jau nu neriskēšot ar "slēgto kariešu" jauno krāsojumu — itin labi varot braukt arī ar vaļējiem divričiem. Neviens no britiem pārstāvim nebilda ne pušplēsta vārdiņa. Turpretī pat viens niecīgs žests augstākai kastai piederošo britu pārvērtīs pelnos.

Nekas cits man neatlika, kā sāniski mēģināt iesēsties šajā braucamrīka izsmieklā, lād jau tonga, kas kursē uz Si- mlu, ir kā karaliskais vagons pret dzīvnieku pārvadāšanai domātajiem dzelzs būriem…

Lēnām sākām vilkties augšup — priekšā iejūgtie divi skumjie, kādreiz pasta karieti vilkušie kleperi ne uz ko citu jau nebija spējīgi. Ne pusjūdzi nenobraucis, noraustījis pakaļkājas, viens no ģindeņiem nokrita, sev virsū uzraudams gan karieti, gan braucēju. Turklāt tas viss notika kādas trīs asis no bezdibeņa, gan ne īpaši dziļa, tomēr… Viss beidzās ar nepatīkamu pārsteigumu un saplēstu apģērbu.

Tūlīt palīgā piesteidzās anglis, kura divriči savukārt bija iestrēguši sarkanajos mālos. Viņš savas dusmas izgāza uz važoni, kaut gan nedz nosprāgušais radījums, nedz arī pats briesmīgais pārvietošanās līdzeklis tam nabadziņam nepiederēja. Taču važonis bija indietis… Tomēr šo piespiedu apstāšanos nebūt nenožēloju, jo, kamēr ieradās otrs tāds pats pajūgs ar līdzīgiem kleperiem, bija iespēja tuvāk iepazīties ar citiem līdzbraucējiem, lā uzzināju daudzus sīkumus par Nilgiri atklāšanu, par mistera Selivana tēvu, par todiem.

Pēc stundas sāka līt, tāpēc drīz vien divriči pārvērtās par vannu ar dušu. Turklāt, kā tas parasts kalnos, — jo augstāk, jo vēsāks. Hotagiri, no kurienes līdz galamērķim bija vēl aptuveni stundas brauciens, pat kažokā ietinusies, drebēju no aukstuma. Zilganajos kalnos ierados pašā lietus sezonas vidū. Pa ceļu pretim gāzās bieza sarkanu dubļu straume, bet apkārtnes brīnišķīgā ainava tinās miglā. Tomēr panorāma bija neaprakstāmi skaista, turklāt pēc Madrasas sutoņas varēja elpot vēso, mitro, vijolīšu un dzīvinošo priežu aromātu pārpilno svaigumu. Ta bija vislielākā bauda.

Kādus tik noslēpumus gadsimtu gaitā pieredzējis šis smaragdzaļais, visas kalnu nogāzes pārklājušais mežs, šie simtgadīgie stumbri! Tagad leģendām vairs netic, tās sauc par pasakām. Bet "leģenda ir ziediņš, kas uzzied tikai ticības augsnē". Civilizēto Rietumu cilvēku sirdīs ticība zūd, tāpēc šādi ziedi nokalst nāvējošajā mūsdienu materiālisma un vispārējās neticības atmosfērā.

Man šķita kā brīnums šīs straujās klimata, apkārtnes un dabas maiņas; aizmirsās aukstums, lietus, pretīgie divriči ar augsto linu pārklāju, zem kura es sēdēju uz saviem pusiz- jukušajiem nosmērētajiem čemodāniem un kastēm. Nevarēju vien atelpoties šo tīro, brīnumaino gaisu, kādu nebiju izjutusi jau daudzus gadus… Tikai pievakarē sasniedzām galamērķi.

Bija svētdiena, kad daudzi devās mājup pēc vakara lūgšanas. Lielākā daļa sastapto bija eiroaziāti, — šie ar "melnajām" asinīm papildinātie eiropieši, kuri no savām īpašajām pazīmēm droši vien nevarēs atbrīvoties nekad. Nezinu pasaulē neko smieklīgāku un reizē arī pretīgāku par modernā uzvalkā tērptu eiroaziātu ar apaļu cepurīti virs miniatūrās pieres. Ja nu vienīgi viņu sievietes, kas uzlikušas galvā cepures ar spalvām, tādējādi kļūstot līdzīgas cirkus ponijiem ar strausa spalvu pušķiem pierē. Neviens brits nespēj just un it īpaši jau izrādīt tādu nicinājumu pret indiešiem, kā šāds eiroaziāts. Pēdējā nicinājums, ienaids pret iezemiešiem ir tieši proporcionāls pārņemto asiņu daudzumam… Un indieši atbild ar to pašu, turklāt vēl sakāpinātāk. "Rāmais" pagāns pārvēršas saniknotā tīģerī, jau dzirdot eiroaziātisko vārdu vien.

Taču es neskatījos uz neveiklajiem kreoliem, kas līdz ceļiem mīcījās pa asinssarkanajiem mazpilsētiņas dubļiem. lāpāt manu skatu nesaistīja gludi skūtie misionāri, kas, paslēpušies zem lietussargiem, sprediķoja tukšumā, patētiski vicinot rokas raudošo koku priekšā. Nē, tie, kurus meklēju, nestaigā pa ielām, reti kad tuvojas pilsētai. Mana ziņkārība palika neapmierināta, tomēr tas tikai uz pāris dienām…

Uzsākot ceļojumu, nakti pavadīju pārkarsušā dzelzceļa vagonā, tagad drebēju zem dūnu segas, kaut arī visu nakti kamīnā dega uguns.

Nepilnos trīs mēnešos, tas ir, līdz pat oktobra beigām, uzzināju par todiem un kurumbiem daudz jauna, nezināma; iepazinos gandrīz ar visiem šo abu neparasto cilšu vecākajiem. Misis Morgana ar meitām brīvi pārvaldīja badagu un tamilu valodu, tādējādi viņu palīdzība bija nenovērtējama. Todiem līdzīgas cilts nav nekur visā plašajā pasaulē. Arī badagi, kas šajos kalnos dzīvo todiem vistuvāk, neko nevar pastāstīt par šīs cilts pagātni, vēl vairāk — viņi pat nesaprot savu saimnieku valodu, to būtņu valodu, kurus bijīgi dēvē par "kalnu valdniekiem". Badagi gana todu bifeļu ganāmpulkus, brīvprātīgi un bez atlīdzības veic dažādus darbus, pielūdz tos kā augstākas debesu būtnes. Uz visiem angļu jautājumiem atbilde ir viena: "Brahma todus sūtījis uz Zemi kā dievus."

Kā brīnumainu pasaku var lasīt stāstu par atklājumiem Zilganajos kalnos. Šis atklājums Madrasai bija tas pats, kas Amerikas atklāšana Vecajai Pasaulei. Jo nedz eiropieši, nedz arī paši indieši pat iedomāties nevarēja, ka gandrīz tieši virs viņu svelmainajām pilsētām un ciemiem rodama patiesa Šveice — ar vienmērīgu, mērenu klimatu, pilnīgi atšķirīgu dabu, savdabīgu floru, ar tajā mītošām dīvainām ciltīm. Un it visi apraksti, apcerējumi sākas un beidzas ar vienvienīgu jautājumu: "Kas gan šie todi ir?"

Un patiesi — kas tad viņi ir? No kuras debesu puses, no kādas Gulivera valsts parādījušies šie milzīgie cilvēki? No kura cilvēces sen izmirušā un pelnos izkūpējušā zara ir atrāvies un Zilganajos kalnos nokritis šis dīvainais, nepazīstamais auglis? Labi, pieņemsim, ka māņticīgajiem iezemiešiem todi tik tiešām varētu šķist kā dievu pēcteči, kurus tie pielūdz, neprasīdami, kur un kā tie radušies. Taču arī Dien- vidindijā dzīvojošajiem eiropiešiem todi ir neizskaidrojama parādība, liela, neatbildēta jautājuma zīme.

Kā jau iepriekš minēts, tika izvirzītas visdažādākās teorijas, pieņēmumi, hipotēzes, līdz beidzot visu, kā tas parasti līdzīgos, neizskaidrojamos, neatrisināmos gadījumos notiek, atstāja Dieva ziņā. Kad nu angļi par viņiem skaitās visu uzzinājuši, ko vien varējuši, tas ir, kaut ko tādu, kas līdzinās nullei, Madrasas valdība nomierinājusies un mainījusi taktiku.

"Tā kā nav nekādu todu noslēpumu, tad arī atrisināt neko nevajag," viņi apgalvo. "Viņi ir gluži parasti cilvēki. Pat viņu pirmajā brīdī šķietamā, it kā neizprotamā vara pār badagiem un kurumbiem ir viegli izskaidrojama: nezinošo aborigēnu un kroplīgo punduru māņticīgās bailes citas cilts fiziskā skaistuma, tikumības priekšā."

Secinājums: "Todi ir samērā skaisti, kaut arī netīrīgi; mežoņi bez reliģijas, tāpat arī bez apzinātas pagātnes. Gluži vienkārši — savas saknes nezinoša cilts, pusdzīvnieki, kādi, starp citu, ir visi Indijas iezemieši…" u. tml.

Turpretī mazliet savādākās domās ir visi kalpotāji, zemes īpašnieki, plantatori, visi tie, kas jau gadiem ilgi dzīvo Nilgiri kalnu pakājēs. Viņi zina daudz ko tādu, kas jaunpie- nācējiem — britu ierēdņiem pat sapņos nerādās, taču saprātīgi klusē. Jo diezvai kāds gribētu kļūt par vispārēju apsmieklu. Tomēr atsevišķi indivīdi nebaidās atklāt patiesību.

Starp pēdējiem ir arī mana namatēva ģimene, kas šeit dzīvo jau vairāk nekā četrdesmit gadu. Tas ir ģenerālis Ro- dess E. Morgans ar savu jauko, izglītoto sievu un astoņiem precētajiem dēliem un meitām. Par todiem un kurumbiem, īpaši jau par pēdējiem, viņiem ir savs viedoklis:

"Mēs ar sievu šajos kalnos esam novecojuši. Gan mēs, gan mūsu bērni runājam badagu valodā, saprotam arī citu cilšu dialektus. Simtiem badagu un kurumbu strādājuši mūsu plantācijās. Viņi mūs uzskata par saviem draugiem un aizstāvjiem, mīl un ciena. Tātad neviens labāk par mums nezina viņu paražas, ticējumus, rituālus. Tāpēc, balstoties uz ne vienreiz vien tiesā pierādītiem faktiem, ar pilnu pārliecību varu apgalvot, ka todi un kurumbi neapšaubāmi ir apveltīti ar kaut kādu varenu spēku, par ko mūsu gudrajie pat nenojauš… Ja es būtu māņticīgs cilvēks, šo jautājumu atrisinātu samērā vienkārši. Es apgalvotu tāpat kā mūsu misionāri, ka mullu-kurumbi ir pekles izdzimumi, ko izveidojis sātans. Bet todi, kaut arī pagāni, tiem ir kā Dieva radīta pretinde, lai mazinātu kurumbu varu un viltību. Taču, velnam neticot, mana pārliecībā ir: nedrīkst noliegt nedz dabā, nedz cilvēkā esošos spēkus, ko šobrīd neizprot. Tikai mūsu augstprātīgā zinātne nesaprātīgi noliedz to, ko nespēj nedz aprakstīt, nedz klasificēt."

Varētu sarakstīt vairākus sacerējumus par to, ko, dzīvojot līdzās todiem un kurumbiem, ir redzējis un dzirdējis mans viesmīlīgais saimnieks un draugs. Tikai viens gadījums, kas parāda, cik ļoti šie izglītotie cilvēki tic mullu-ku- rumbu burvestībām un velnišķīgajam spēkam.

"Ilgus gadus dzīvojot Nilgiri kalnos starp daudzu cilšu iedzimtajiem, kuri strādāja plantācijās," raksta misis Mor- gana, "protot viņu valodu, man bija dota iespēja vērot viņu sadzīvi, paražas. Zinu, cik bieži viņi vēršas pie demonolo- ģijas un burvestībām, it īpaši kurumbi. Šī cilts dalās trīs atzaros. Firmā ir vienkāršie kurumbi, kas pastāvīgi dzīvo mežos un strādā plantācijā; otrie — teni-kurumbi, kas pārtiek no medus un saknēm; trešie — mullu-kurumbi, kurus biežāk nekā teni-kurumbus var sastapt gan eiropiešu ciematos, gan mežos. Tikai ar loku un bultām viņi medī tīģerus un ziloņus. Ir ticējums, ka mullu-kurumbiem, tāpat kā todiem, ir vara pār visiem savvaļas zvēriem, īpaši pār ziloņiem un tīģeriem, ka viņi reizēm varot pieņemt šo zvēru veidolu, tādējādi ar likantropijas (vilkatība) palīdzību nesodīti veicot pat noziegumus. Viņi ir ļoti atriebīgi un ļauni. Bieži citi kurumbi meklē viņu palīdzību… Ja iedzimtais grib atriebties ienaidniekam, viņš dodas pēc palīdzības pie mullu-kurum- ba…

Kādus gadus atpakaļ pie mums strādāja apmēram trīsdesmit jauni, veselīgi badagi, kuri visi šeit pat bija piedzimuši un uzauguši. Te pēkšņi bez kāda redzama iemesla gandrīz katru dienu kāds no viņiem saslima un drīz pēc tam arī nomira.

Kādā tirgus dienā satiku tā ciema monegaru (vecāko), no kura bija cēlušies mani strādnieki. Paklanījies viņš man tuvojās un sāka raudāt:

—   Esmu noskumis un nokļuvis lielā nelaimē.

—   Kas noticis? Saki ātrāk…

—   Visi mani jaunieši viens pēc otra mirst, bet es nespēju viņiem nedz palīdzēt, nedz apturēt apsēstību… Viņus nogalina kurumbi!

Pajautāju, kāds ir iemesls šādam ļaunumam.

—Viņi pieprasa aizvien vairāk naudas… Jau tā mēs viņiem atdodam gandrīz visu, ko nopelnām. Bet vienalga par maz. Pagājušajā ziemā teicu, ka naudas mums vairāk nav, nevaram dot. Viņi atbildēja: "Labi, kā zini, bet mēs savu dabūsim…" Ja viņi tā saka, tad skaidrs, ko tas nozīmē: sekos neizbēgami nāves gadījumi… Naktī, kad apkārt visi guļ, pēkšņi pamostos un redzu, ka starp mums stāv kurumbi. Visa mūsu grupa guļ kopā lielā šķūnī…

—   Bet kāpēc tad jūs neaizslēdzat durvis?

—   1ās, protams, ir aizslēgtas, taču kurumbi iet, kur vien vēlas, pat cauri akmens mūrim… Izbailēs skatāmies, kā viņi mierīgi stāv un viens klusējot ar pirkstu norāda uz Madu, Kuriru un Džogi. Tad pēkšņi kurumbi ir pagaisuši. Pēc dažām dienām tie, uz kuriem parādīja ar pirkstu, saslimst, sākas drudzis, uzpūšas vēders, bet trešajā vai trīspadsmitajā dienā viņi nomirst, la no trīsdesmit ir jau aizgājuši astoņpadsmit jauni cilvēki.

—   Bet kāpēc tad jūs nesūdzaties valdībai?

—    Vai tad sahibi ticēs? Kas gan var noķert mullu-ku- rumbu?

—    Tad jādod šiem briesmīgajiem punduriem pieprasītās divsimt rūpijas, un lai viņi apsola jūs vairs neaiztikt…

—   Jā, laikam tā vajadzēs darīt,— nopūzdamies ciema vecākais piekrita."

Šis ir viens no daudzajiem gadījumiem, ko šī gudrā un izglītotā sieviete man izstāstīja.

—   Es starp šiem cilvēkiem dzīvoju vairāk nekā četrdesmit gadus,— man stāstīja misis Morgana. — Rūpīgi un ilgi esmu viņus vērojusi. Iesākumā visus šos gadījumus uzskatīju par absurdiem, neticēju tādiem spēkiem… Tomēr, kad reiz pati par to pārliecinājos, sāku ticēt.

—    Bet vai jūs zināt, ka par šo jūsu ticību burvestībām smejas? — teicu.

—    Zinu. Taču virspusējais apkārtējo vērtējums nespēj grozīt manus uzskatus, kas turklāt balstās uz faktiem.

—   Vakar misters Betens smejoties stāstīja, ka pirms pāris mēnešiem esot saticies ar kurumbiem un, neskatoties uz viņu draudiem, vēl esot dzīvs.

—   Ko tieši viņš jums stāstīja? — nolikdama malā brilles un pārtraukdama darbu, jautāja misis Morgana.

—   Viņš medībās esot ievainojis ziloni, kas tomēr iebēdzis biezoknī. Taču mednieks nevēlējies lielisko medījumu palaist. Ar viņu kopā esot bijuši apmēram astoņi badagi, sākuši sekot ievainotajam dzīvniekam. Tomēr pakaļdzīšanās izrādījās daudz ilgāka, nekā sākumā cerēts. Beidzot beigtais zilonis bija atrasts. Un tomēr viss velti: vairāki kurumbi bija jau priekšā pie nogalinātā dzīvnieka. Tie uzskatīja medījumu par savu, norādot uz aptuveni duci bultu ziloņa ķermenī… Betens starp tām norādīja arī uz sava raidītā šāviena pēdām. Kurumbi ievainoto dzīvnieku bija tikai piebeiguši, tomēr it nemaz nedomāja piekāpties, lād, pēc Betena stāstītā, neraugoties uz lāstiem, viņš tos padzinis, nogriezis zilonim vienu kāju, ilkņus un devies mājup… "Skat, līdz pat šai dienai esmu sveiks un vesels," anglis smiedamies klāstīja, "bet manā departamentā strādājošie indieši, padzirdējuši par sastapšanos ar kurumbiem, bija gatavi jau mani apbedīt…"

Misis Morgana, uzmanīgi noklausīdamās manis teikto, vienīgi pajautāja:

—   Viņš jums vairāk neko nepateica?

—   Nē.

—   Nu, tad izstāstīšu to, ko viņš nepateica, bet pēc tam ataicināšu vienīgo liecinieku, bez mistera Betena, kas ir pārdzīvojis nepatīkamo sastapšanos. Bet vai viņš teica, ka jau pašā sākumā kurumbi nokliedza: "Tas, kas pieskarsies mūsu zilonim, pirms nāves ieraudzīs mūs." Tie ir viņu parastie nāves draudi…

Ja viņa badagi būtu no tuvējās apkārtnes, tie labāk būtu ļāvuši, lai viņus uz vietas sacērt gabalos, nekā pārkāptu šo lāstu un pieskartos beigtajam dzīvniekam. Bet Betens tos atveda sev līdzi no Misuri. Viņš ziloni gan ievainoja, taču, kā pats atzinies, viņam pretīgi griezt beigtu zvēru. Viņš patiesi ir tikai tāds pusmednieciņš no Londonas zemākajiem slāņiem (to misis Morgana pateica ar klaju nicinājumu). Kāju un ilkņus atdalīja viņa kalpi, kas to visu arī uz pleciem aiznesa mājās. Viņi bija astoņi. Vai vēlaties uzzināt, cik to ir šobrīd?

Viņa sasita plaukstas, tad lika kalpam paaicināt Purnu.

Tas izrādījās pavisam vārgs večuks. Viņa mazās, tumšās acis ar dzeltenajiem acu baltumiem kā pēc žults izplūduma bailīgi mūs vēroja. Acīmredzot viņam bija grūti saprast, kāpēc ieaicināts kungu istabā.

—    Pasaki man, Purna, cik jūs bijāt, kad pirms diviem mēnešiem kopā ar sahibu Betenu devāties ziloņu medībās?

—  Astoņi, kundze, un zēns Džoti — devītais, — ar grūtībām nokrāca vecais.

—   Bet cik jūs esat tagad?

—    Es, — nočukstēja indietis.

—   Ko? — iekliedzos patiesās šausmās.

—   Vai tad visi, arī zēns, ir miruši?

—   Miruši, — nostenējās vecais mednieks.

—   Pastāsti, kāpēc viņi nomira!

—   Viņus nogalināja mullu-kurumbi, visiem uzpūtās vēderi, cits pēc cita mira, pēdējais — pirms piecām nedēļām…

—   Bet kā tad šis izdzīvoja?

—    Viņu es uzreiz aizsūtīju pie todiem ārstēties,— paskaidroja misis Morgana. — Bet pārējos viņi neņēma, jo dzērājus todi neārstē un vienmēr sūta prom… Un tā mani strādnieki mirst. Turklāt šis vecais nepieskārās tieši pašam beigtajam dzīvniekam, bet tikai nesa saimnieka šauteni. Betens draudējis: ja neaiznesīšot trofejas mājās, viņš atstāšot nepaklausīgos pa nakti mežā kopā ar kurumbiem. Un tas pavadoņus nobaidīja vēl vairāk, viņi neuzdrošinājās nepaklausīt. Purna, kurš ilgus gadus bija kalpojis manam dēlam, atskrēja pie manis. Visus nelaimīgos steigšus sūtīju pie todiem. Izņemot Purnu, kurš nekad nelieto alkoholu, viņi nevienu citu nepaturēja. Kopš tās dienas pārējie acu priekšā sāka dilt. Ar milzīgiem vēderiem, zaļganīgi dzeltenu ādas nokrāsu, izkāmējuši, viņi kustējās kā spoki. Un vēl ne mēnesis nebija pagājis, kā visi bija miruši. No drudža, kā mums paskaidroja kara ārsts.

—   Bet vai tad arī mazais zēns jau dzer? Kāpēc arī viņu todi nepieņēma un neizglāba?

—    Diemžēl šeit pat piecgadīgi bērni dzer. Līdz mūsu atnākšanai Nilgiri kalnos nekad nesmirdēja pēc alkohola. Lūk, vēl viena mūsu civilizācijas "labdarība"… Bet tagad degvīns nogalē tikpat daudz cilvēku, cik mullu-kurumbi. Tas ir viņu labākais sabiedrotais… Pretējā gadījumā kurumbi turpat līdzās todiem būtu nekaitīgi.

Mūsu saruna beidzās. Misis Morgana pavēlēja iejūgt divus milzīgus mūļus tikpat milzīgā karietē un piedāvāja doties līdzi uz ciematu pēc zālītēm.

Visu ceļu runa bija tikai par todiem un kurumbiem. Misis Morgana ir brīnišķīga sieviete, apveltīta ar vērīgu prātu, teicamu atmiņu, enerģiska, drosmīga. Turklāt šīm īpašībām ir jāpiemīt pārpārēm, lai četrdesmit gadu garumā sludinātu, aizstāvētu tādu taisnību un cilvēkmīlestību, kura krasi atšķiras no angļu-indiešu izpratnes par sabiedriskajām normām un noteikto dzīves kārtību.

Jau tad, kad viņas vīrs vēl bija tikai nabaga kapteinis, kuram, tāpat ka visiem pārējiem Rietumindijas kompānijas kalpotājiem, bija aizliegta jelkāda privāta spekulācija, misis Morgana sakarā ar ikgadējo ģimenes pieaugumu nolēma uzlabot materiālo stāvokli. Par zemām cenām viņa jaunatklātajos kalnos iepirka lielas zemes un meža platības; viena no pirmajām ar eikaliptu audzēm, tējas un kafijas krūmiem apstādīja vairākus simtus desetīnu, nodarbojās ar lopkopību. Vairākus gadus piena produkti — siers, sviests no viņas divsimt augstvērtīgajām govīm piepildīja visus Nilgiri tirgus. Un saimniekot viņa turpināja arī tad, kad viņas vīrs tika paaugstināts par ģenerāli. Turklāt nepievērsa lielu nozīmi lepnās angļu-indiešu sabiedrības īgņošanai. Tāpat arī uz virspavēlnieka aizrādījumiem misis Morgana atbildēja bez aplinkiem, ka viņas vīrs nav zaglis, viņam pašam nav nekādu īpašumu, turklāt diezin vai valdībai ir tiesības aizliegt viņai kā privātpersonai rūpēties par savu astoņu bērnu labklājību… Un panāca savu.

Vietējie misis Morganu cienīja, mīlēja, tāpēc nekādu problēmu nebija ar labu strādnieku un palīgu atrašanu. Pērkot, pārdodot, spekulējot, viņa ieguva milzu līdzekļus. Misis Morganas pašas veidotā māja bija lieliskākā un ērtākā visā pilsētā. Uz trīs gadiem tur bija apmeties virspavēlnieks sers Frederiks Roberts ar sievu.

"lā ir mana vienīgā un lielākā kļūda," viņa bieži man žēlojās. "Viņš iedomājas, ka var ar mani izrīkoties tāpat, kā ar saviem afgāņiem. Viņš izcērt manus mīļos kokus, pēc sava prāta pārkārto manu māju, sabojā plantācijas."

Laipnā saimniece ļoti mīl savus kalnus, ir saradusi ar tiem. Viņa tāpat arī visus todus un strādniekus badagus uzskata gandrīz vai par saviem ģimenes locekļiem. Viņa nevar valdībai piedot to, ka tā neatzīst "burvestības" un to briesmīgos rezultātus.

— Mūsu valdība ir vienkārši stulba, tā atsakās nozīmēt komisiju, lai visu sīki izpētītu, netic tam, par ko ir pārliecināti un kam tic visu kastu iedzimtie, izmantodami šos baismīgos līdzekļus, lai nesodīti izdarītu noziegumus, turklāt daudz biežāk, nekā varētu domāt! Iedzimtajiem bailes no burvestībām ir tik lielas, ka bieži vien cilvēki ir ar mieru pesteļojot nogalināt veselu duci nevainīgo tikai tāpēc, lai izārstētu vienu, kuram, iespējams, kurumbi uzsūtījuši lāstu…

Reiz es jāju pa lauku ceļu, un zirgs pēkšņi iesprauslojās, tik strauji metoties sāņus, ka gandrīz izlidoju no segliem. Ciešāk ieskatoties, ceļa vidū ieraudzīju ļoti dīvainu lietu: lielā lēzenā grozā uz garāmgājējiem beigtās acis bolīja auna galva, vēl tur bija kokosrieksts, desmit sudraba rūpijas, rīsi un ziedi. No trim zemē iedzītiem maziem mietiņiem un smalka pavediena bija izveidots trijstūris, bet grozs atradās trijstūra vienā stūri. Rezultātā, lai arī no kuras puses kāds nāktu, tas noteikti kādu pavedienu aizķertu un, to pārraudams, saņemtu visu nāvējošo sunniuma spēku — tā sauc šo burvestību, kura vietējiem ir visai parasta. To samērā bieži izmanto neizārstējamu slimību gadījumos. Ja kāds pieskaras, kaut vai tikai smalkajam pavedienam, tad tas dabū slimību, bet slimnieks izveseļojas. Šis sunniums atradās tāda ceļa vidū, pa kuru cilvēki pievakarē dodas uz klubiem… Zirgs mani izglāba, bet pats pēc divām dienām nobeidzās.

Neticiet burvestībām? Bet ziniet, kas mani visvairāk sadusmo, aizkaitina,— turpināja misis Morgana — tas, ka šādus un tamlīdzīgus nāves gadījumus ārsti izskaidro kā kāda nezināma drudža paveidu. Tam patiesi jābūt ļoti "gudram" drudzim, lai spētu "izvēlēties" kādu noteiktu cilvēku. Jo nekad tāds "drudzis" nepiemetas tiem, kam ar kurumbiem nav nekāda sakara; tas parādās tikai pēc kādas nepatīkamas satikšanās, strīdiņa, vai arī kā citādi potenciālais upuris aizkaitinājis šos pundurus. Turklāt Nilgiri nekad nav bijušas nekādas saslimšanas ar drudzi, tā ir vislabvēlīgākā vieta pasaulē. Arī mani bērni nekad nav slimojuši."

Patiesi, ikviena māte varētu tikai lepoties ar tādiem veselīgiem bērniem. Divas meitas — Edīte un Klāra bez piepūles skrēja līdzās mūsu karietei (tajā gluži vienkārši pietrūka brīvu vietu…), turklāt sarunājās ar mums tā, it kā sēdētu līdzās.

Bet misis Morgana, šķiet, pat nepievērsa īpašu uzmanību maniem komplimentiem par bērnu veselību. Viņa ar patiesu sašutumu lamāja dakterus.

Piepeši viņa pārtrauca savus nosodījumus un iesaucās:

— Palūkojieties! Lūk, kur Murti — viens no brīnišķīgajiem todu ciematiņiem! Tur dzīvo viņu pats vecākais svētais — kopilals.

Todi ir pusnomadi. Uz visas kalnu grēdas starp Ranga- suami un Todabetu ir daudz šādu ciematiņu, ja vien par tādu var dēvēt triju četru cilindrveida ēku grupu. Starp šīm ēkām viena ir lielāka, rūpīgāk celta — tiriri, "svētā bifeļu mītne", lajā aiz pirmās lielās telpas, kurā pa nakti tiek turēti bifeļi, īpaši jau bifeļmātes, atrodas otra istaba, kurā valda pustumsa, jo vienīgā atvere ir kvadrātaršinu liels caurums sienā. Šķiet, ka tur ir todu vissvētākā vieta, kur notiek nevienam nezināmi, noslēpumaini rituāli. Turklāt pat šī atvere atrodas vistumšākajā jau tā tumšās kūts stūrī; nezinātājam diezgan ilgi nāktos meklēt, lai to atrastu. Šajā noslēpumainajā telpā nedrīkst ienākt neviena sieviete, nedz ari precēts tods. Vienīgi terali — "šķīstajiem" šeit ļauts uzturēties.

Ap pašu ēku vienmēr ir samērā augsts akmens nožogojums, arī aiz tā atrodošais pagalms tiek uzskatīts par svētu. No tālienes ap tiriri atrodošās ēkas atgādina kirgīzu kibitkas. Atšķiras vien ar to, ka šeit tās ir no akmens, turklāt pārklātas ar visstiprāko cementu. Parasti šīs celtnes ir 12 līdz 15 pēdu garas un 8 līdz 10 pēdu platas, bet augstumā nav vairāk par desmit pēdām.

Pa dienu todi šajās ēkās neuzturas, tur viņi tikai pārnakšņo. Vienalga kādos laika apstākļos — gan musona visstiprākajā viesulī, gan nepārtrauktajās lietus gāzēs viņi vai nu grupiņās sēž, vai pa pāriem pastaigājas. Bet uzreiz pēc saulrieta todu varenie augumi viens aiz otra pazūd miniatūro cilindr- veida celtņu mazajās atverēs. Tad tiek aizbīdītas biezās koka durvis un vēl aizslēgtas ar pamatīgu slēdzeni, un līdz ritam tods ārpusē vairs nav sastopams, arī no ēkas izmānīt viņu nav iespējams.

Todi ir sadalīti septiņos klanos jeb dzimtās; katrā ir simt vīriešu un aptuveni divi duči sieviešu. Kā viņi paši apgalvo, šis skaitlis ir nemainīgs, kopš šajos kalnos apmetās pirmā todu paaudze; tas arī nevarot mainīties. Jā, pēdējo piecdesmit gadu statistika to tik tiešām apliecina… Pēc angļu pētnieku domām, šo dīvaino faktu par todu skaitlisko nemainīgumu, tas ir, septiņiem simtiem daudzu gadsimtu garumā, varētu izskaidrot ar poliandriju: uz visiem brāļiem ir viena sieva, kaut vai brāļu būtu vesels ducis.

Sākumā ievērojami mazskaitlīgāko meiteņu piedzimšanas faktu izskaidroja ar Indijā īpaši plaši piekopto bērnu nogalināšanu. Taču tas nekad netika pierādīts, pat neskatoties uz visai lielo vēlmi pieķert todus darām kaut ko pretlikumīgu. Todi tikai nicinoši nolūkojās:

"Kāpēc mums būtu jānogalina mazās mātes? Ja viņas mums nebūtu vajadzīgas, mums to arī nebūtu. Mēs taču zinām, cik mums nepieciešams vīriešu un cik māšu, lieku mums nevajag."

Dzirdot šādu dīvainu argumentu, ģeogrāfs Toms savā darbā par Nilgiri ar niknumu raksta: "Šie mežoņi ir idioti. Viņi par mums smejas! … Turklāt pats nemaz neievēro, ka piedēvē šiem "idiotiem" spēju veikli pārsteigt "augstāko intelektuālo rasi".

lāču tie, kas todus un viņu sadzīvi pēta ilgāku laiku, ir pārliecināti, ka viņš runā patiesību: todiem, kā jau pirmatnējiem dabas bērniem, daudzi tās noslēpumi, tajā skaitā arī praktiskajā fizioloģijā, vairs nav nezināmi, ko nevarētu teikt par mācītajiem ārstiem.

Todu valodā nav vārdu "sieviete", "meitene", "jauniete" — tās visus apvieno vienā vārdā — "māte", turklāt vienalga, vai runa būtu par vecu večiņu vai mazu meitenīti. Tās visas sauc par mātēm, vienīgi pievieno īpašības vārdus — "veca", "jauna", "maza".

"Mūsu bifeļi," viņi apgalvo, "reizi par visām reizēm noteikuši mūsu cilvēku skaitu: no tiem ir atkarīgs arī māšu / skaits."

Todi nekad ilgstoši nepaliek vienā vietā; kad bifeļi noēd barību vienā, todi pārvietojas uz jaunu vietu. Turklāt šai barībai Indijā līdzvērtīgas nav. Iespējams, ka arī tāpēc viņu bifeļi ir ievērojami lielāki par ne vien Indijā, bet ari citās pasaules vietās sastopamajiem. Tomēr atkal kaut kas mulsina: ari badagiem un plantatoriem ir bifeļi, kas dabū tikpat labu

baribu… Bet kāpēc tad tie ir daudz mazāki un nespēcīgāki par todiem piederošajiem "svētajiem" bifeļiem? Jo tie patiesi ir milzīgi, it kā būtu aizvēsturisko pirmsenču pārstāvji. Turklāt todi kategoriski atsakās plantatoriem dot savus bifeļus ganāmpulku atjaunošanai. Starp citu, pateicoties šejienes maigajam pastāvīgajam klimatam un arī tam, ka nav nedz mušu, nedz dunduru vai citu tamlīdzīgu radījumu, ne tikai bifeļu, bet arī vēršu un aitu ganāmpulki šajos kalnos ir daudz lieliskāki nekā pārējā Indijā.

Katrs klans, kuru pavisam ir septiņi, dalās vairākās lielās dzimtās, kurām atkarībā no cilvēku skaita ir pašām savas mājiņas — reizēm viena, divas vai trīs katrā murti (ciematiņā), katrās ganībās. Tādējādi ģimenei, lai kur arī viņi savu bifeļu ganāmpulku aizdzītu, ir sava pajumte, apmešanās vieta ar obligāto tiriri — tcmpli-bifeļu novietni. Līdz angļu atnākšanai todi atstāja gan tiriri, gan arī citas ēkas tukšas. Taču atnācēju ziņkārība un nekaunība, kad tie ar pašu pirmo dienu centās iekļūt cilts svētākajās vietās, lika todiem kļūt uzmanīgākiem. Un turpmāk, aizejot uz jaunām ganībām, viņi tiriri atstāj askētu, vientuļnieku, kuru sauc par "polo- la" — sargātāju, kopā ar "kapilolu" — jaunāko sargātāju un divām bifelmātēm.

"Veselas simt deviņdesmit septiņas paaudzes todi netraucēti mitinājās šajos kalnos, un neviens cilvēks, izņemot mūsu vientuļniekus, neuzdrošinājās pārkāpt trīsreiz svētīto tiriri slieksni. Bifeļi dusmojas… Aizliedziet baltajiem brāļiem tuvoties svētītajai robežai, pretējā gadījumā būs liela, briesmīga nelaime," tā vietējie brīdināja valdību.

Un valdība pieņēma saprātīgu lēmumu, aizliedzot pār- ceļotājiem no ielejas, īpaši ziņkārīgajiem un bieži vien arī nekaunīgajiem britiem un viņu misionāriem, todu svētvietām pat tuvoties. Taču aizliegums patiesi iedarbojās tikai tad, kad divus šādus pārmēra ziņkārīgos bifeļi uzdūra uz saviem milzīgajiem ragiem un vārda tiešā nozīmē sabradāja.

Tāpēc ari līdz pat šim brīdim neviens nav uzzinājis, kādi noslēpumi glabājas slepenajā istabā aiz bifeļu novietnes. Majora Frēzera un dažu citu etnogrāfu apraksti šķiet pilnīgi fantastiski. Majors savā laikā esot ielīdis šajā istabā pēc tam, kad todi no šīs vietas bija aizgājuši pavisam (viņiem ierādītas ganības tālākā kalna nogāzē). Un atradis vien netīru un pilnīgi tukšu istabu — todi aizejot it visu bija izvākuši.

Izņemot savus bifeļus, todi ne ar lauksaimniecību, ne lopkopību nenodarbojas. Viņiem nav govju, aitu vai zirgu, pat nekādu putnu — viņi necieš vistas, jo gaiļi ar savu nakts dziedāšanu traucē viņu nogurušajiem bifeļiem", tā paskaidroja viens no vecajiem. Todiem nav pat suņu, kaut gan katra badaga mājās mīt šis derīgais, nepieciešamais dzīvnieks. lāpāt kā līdz angļu atnākšanai, arī tagad todi nenodarbojas ne ar kādu darbu: nedz sēj, nedz pļauj, taču acīmredzot visa kā viņiem ir gana, kaut arī naudu kā tādu viņi nepazīst, izņemot varbūt dažus sirmgalvjus. Ļoti skaisti un oriģināli viņu sievietes izšuj baltā pārklāja — sava vienīgā apģērba gabala malas. Turpretī vīrieši pavisam atklāti nicina jelkādu roku darbu. Visu viņu mīlestību, domas un reliģiskās jūtas saista patiesi lieliskie bifeļi. Un atkal savdabība: dzīvnieku apkopšanu, tāpat arī slaukšanu, veic tikai un vienīgi vīrieši.

Dažas dienas pēc manas ierašanās, tikai dāmu un bērnu pavadīta, devos apciemot kādu apmēram piecas jūdzes attālu murti. Šajā ciematā tagad mita dažas todu ģimenes un vecais tetali ar veselu savu palīgu pulku. Ar dažiem todiem jau biju sastapusies, taču vēl līdz šim nedz viņu sievietes, nedz arī ar bifeļiem saistītos rituālus nebiju rēdzējusi. Iespējams, ka šoreiz drīkstēsim noskatīties, kā notiek bifeļu iedzīšana kūtī, par kuru tik daudz dzirdēts.

Aptuveni piecos pēcpusdienā, īsi pirms saulrieta, apstājāmies mežmalā un tālāk līdz lielai pļavai devāmies kājām. Todi bija nodarbināti ar bifeļiem un mums nepievērsa ne vismazāko uzmanību; to gan nevarēja teikt par pašiem dzīvniekiem — tie sāka maurot. Viens no tiem, acīmredzot bara vadonis, jo viņa milzīgajos ragos skanēja smalki sudraba zvaniņi, pienāca pie paša ceļa malas. Pagriezis pret mums augstu pacelto galvu, pavērās ar spīdīgi ugunīgajām acīm un skaļi iemaurojās, it kā jautādams, kas tad mēs tādi esam…

Ir dzirdēts, ka bifeļi esot slinki un dumji, ka to acis ir neizteiksmīgas. Kamēr nebiju sastapusi todu bifeļus, arī biju tādās domās. Taču tagad viss izrādījās savādāk: viņš mani it kā uzrunāja savā dzīvnieku valodā, viņa acis dega kā divas oglītes, un netiešajā, nemierīgajā skatienā patiesi varēja samanīt gan izbrīnu, gan neuzticību…

— Netuvojieties tam,— iekliedzās mani ceļa biedri. — Tās ir viņu vad«nis un pats svētākais ganāmpulkā. Viņš ir ļoti bīstams!

Taču man ne prātā nenāca dzīvniekam pietuvoties, gluži otrādi, centos pēc iespējas ātrāk aiziet. Te pēkšņi, kā no gaisa nokritis, starp mani un bifeli parādījās slaida auguma jauneklis. Salicis rokas, viņš paklanījās "svētā purna" priekšā un pieliecies sāka tam čukstēt ausī nesaprotamus vārdus. Ja pati nebūtu redzējusi un citi to neapstiprinātu, nodomātu, ka redzu halucinācijas pēc visa todien pārdzīvotā un dzirdētā par šiem svētajiem dzīvniekiem.

Izdzirdot jau pirmos vārdus, bifelis pagriezā's pret viņu un patiesi klausījās, šķiet, arī saprata. Palūkojies uz mūsu pusi, kā vēlēdamies mūs uzmanīgāk apskatīt, viņš sāka māt & galvu un, it kā atbildēdams jaunekļa godbijīgajai runai, izdeva īsas, aprautas, apzinīgas skaņas. Pēc tam, vēlreiz vienaldzīgi aplūkoja mūsu grupiņu, tas pagriezās un lēnām devās atpakaļ pie ganāmpulka…

Viss tas tik ļoti atgādināja krievu zemnieciņu sarunu ar ķēdēs piesietu lāci Mihailu, ka gandrīz sāku smieties. Tomēr, palūkojoties uz manu ceļabiedru nopietnajām un nedaudz samulsušajām sejām, aprāvos.

—   Redziet nu, ka stāstu jums patiesību, — pussvinīgi, pusbailīgi man ausī iečukstēja apmēram piecpadsmit gadus vecā meitene,— bifeļi un terali viens otru saprot, terali ar viņiem sarunājas tāpat kā ar cilvēkiem.

Man par pārsteigumu meitenes māte klusēja, tikai, kā atbildot uz manu jautājošo skatienu, viņa samulsusi ierunājās:

—   Todi ir dīvaina cilts… Viņi piedzimst un dzīvo starp bifeļiem, dresē tos un patiesi no malas var izskatīties, ka savā starpā arī sarunājas…

Pie mums pienāca vēl piecas sievietes: viena rokās turēja pilnīgi kailu mazuli (neraugoties uz auksto, lietaino laiku); trīs bija jaunas un ļoti skaistas, bet piektā — cienījama sirmgalve, tikai gaužām netīra. Viņa nāca tieši pie manis un droši vien savā dialektā jautāja, kas esmu. Protams, jautājumu nesapratu, tāpēc arī manā vietā*atbildēja viena no jaunajām sievietēm. lāču, kad man pārtulkoja gan jautājumu, gan atbildi, tad tā šķita visai oriģināla, kaut arī varbūt ne īsti patiesa.

Mani nodēvēja par svešzemju māti un bifeļus mīlošo meitu. Acīmredzot šāda atbilde nomierināja un pat iepriecināja netīro veču, jo, kā vēlāk uzzināju, bez tik savdabīgas rekomendācijas nebūtu pielaista pie ikvakara rituāliem ar bifeļiem. Sirmgalve teciņiem aizsteidzās pie vecākā terali, kurš stāvēja jauno askētu vidū, turklāt visai izteiksmīgā pozā, atspiedies pret mums jau pazīstamā bifeļu vadoņa spīdīgi melno muguru. Viņš pienāca un sāka sarunāties ar misis S…, kas ļoti labi pārvaldīja vietējo valodu.

Cik lielisks, cienījams sirmgalvis!

Nevilšus salīdzināju viņu ar tādiem pašiem indiešu un musulmaņu askētiem. Cik pēdējie šķiet novājējuši, mūmijām līdzīgi, tik todu terali pārsteidz ar savu veselīgo, spēcīgo, stalto augumu. Biezā klājienā uz muguras krītošajos matos sirmums bija tikko samanāms. Man šķita, ka redzu kāda ķēniņa nākšanu. Un vēl vairāk pieauga mana vēlēšanās uzzināt visu, kas vien būtu iespējams, par šo cilti, un it īpaši — par viņu noslēpumiem.

Tobrīd tā bija absolūti veltīga un nepiepildāma vēlēšanās. Jo nepratu pat viņu valodu, kā daudzi no apkārt esošajiem eiropiešiem. Atlika vien pacietīgi vērot, ko man atļaus uzzināt, ieraudzīt.

Tovakar redzēju tikai parasto, katru dienu notiekošo ceremoniju.

Saule gandrīz pavisam bija nozudusi aiz lielo koku galotnēm, kad todi sāka gatavoties svēto lopu iedzīšanai. Pļavā izklaidus ganījās aptuveni simt bifeļu ar savu vadoni centrā. It visiem bija zvaniņi pie ragiem, tikai ne jau sudraba, bet vienkārša vara. Turklāt bara vadonim ausī bija zelta auskars…

Sākās ar to, ka jaunuļus atšķīra no mātēm un ieslēdza atsevišķā kūtī. Tad pavērās plati vārti tik zemā nožogojumā, ka mums bija iespējams redzēt visu aiz tā notiekošo. Zvaniņiem skanot, bifeļi cits aiz cita devās iekšā un stājās rindās. Vispirms tēviņi, bet mātītes pacietīgi gaidīja savu kārtu. Katru bifeli pieveda pie pagalmā izveidotās cisternas vai vienkārši peļķes, apmazgāja, noslaucīja ar sausu zāli, padzirdīja un ieslēdza tiriri.

Bet kas tad šajā rituālā ir tik interesants? Bifeļiem tuvojoties vārtiem, apmēram astoņdesmit vīriešu nostājās labajā pusē, bet divi trīs duči sieviešu — kreisajā, tad visi zemu paklanījās ikvienam bifelim, turklāt vēl ar īpašiem žestiem parādot savu dziļo cieņu. Tāpat darīja arī tad, kad tuvojās bifeļmātes, tikai katra sieviete pastiepa dzīvniekam zāļu sauju. Un laimīga ir tā "māte", no kuras rokas galvenā bifeļmāte paņem šo gardo kumosu! Tā esot ļoti laba zīme

Iedzinuši bifeļus, vīrieši uzsāka slaukšanu. Sievieti, starp citu, šie dzīvnieki nemaz nelaiž sev tuvumā! Šī svinīgā ceremonija ilga aptuveni divas stundas, jo no koku mizas pagatavotos traukus, pilnus ar pienu, septiņas reizes apnes apkārt izslauktajai bifeļmātei un tikai tad aiznes uz piena savākšanas telpu — īpašu namiņu, kurā valda apbrīnojama tīrība. Slaukšanu veic tikai iesvētītie, kurus uzrauga galvenais terali.

Pēc slaukšanas vārtus aizslēdza, un iesvētītie devās uz bifeļu patvērumu. Noslēpumainā istabiņa ir spoži apgaismota līdz pat rīta gaismiņai. Tur uzturas tikai iesvētītie, un, kas tur notiek, nav zināms. Šķiet, nav arī nekādu cerību, ka kādreiz kaut kas varētu atklāties. Todi nicina naudu, tādējādi viņi ir neuzpērkami, jo uz visu, kas nav "paša", skatās ar vienaldzību un nicinājumu.

IV nodaļa

Lapaspuse no todu, badagu un mullu-kurumbu tumšās pagātnes.— Viņu teikas.— Kur beidzas fantāzija un sākas patiesība?

Savā stāstījumā par todu un kurumbu fenomenālajām spējām esmu spiesta balstīties uz misis Morganas un viņas ģimenes sniegtajām liecībām, tomēr pieļauju, ka vairākumam tas liekas maz ticams arguments. Iespējams, ka mums teiks: "Teosofi, psihisti, spiritisti — visi ir viens un tas pats — viņi visi tic tam, kam zinātne ne vien netic, bet ko vienmēr ar pienācīgu nicinājumu ir noliegusi… Jūsu minētie fakti ir halucinācijas, kurām paši piekrītat, tomēr neviens saprātīgs cilvēks tam neticēs."

Tādai problēmas risinājuma nostādnei esam gatavi. Zinātnes pasaule un arī pūlis, kas vēlas gozēties tās spožumā, bez lielām ceremonijām spējīgi noliegt pat visai ievērojamus zinātniekus. Smieklīgi būtu cerēt, ka izdosies ieinteresēt skeptiķus nopietni uztvert divu pusmežonīgu cilšu brīnumainās spējas. Zināms taču kā profesoru Kārpentera, Hare, Vollesa, Celnero, Kruksa u.c. zinātniskie mēģinājumi par spiritiskajām parādībām tika izsmieti! Taču tomēr iespējams tas, ka vēl izdosies pierādīt, rupjš noliegums nav arguments, un šai ziņā sabiedrības izglītotākā daļa ir daudz lētticīgāka par tiem, kas respektē neapstrīdamos faktus.

Nopietni un godprātīgi vairākus gadus visus šos jautājumus pētījis ķīmiķis Krukss. Ar zinātniskas aparatūras palīdzību viņš pierādīja, ka t.s. mēdiju klātbūtnē reizēm notiek visneizskaidrojamākie fenomeni — tā ir tādu spēku un spēju esamība cilvēkā, kas Karaliskajai biedrībai pat sapņos nav rādījusies. Par šo atklājumu misters Krukss gandrīz tika izslēgts no šīs biedrības, jo tā pret visu garīgo un psihisko bija pilnīgi kurla un akla. Tomēr šis sacerējums nebūt nav spiritisma propaganda. Gluži vienkārši te sniegti fakti, lai apgaismotu publiku, izskaidrotu tai daudzu dīvainu, it kā nenormālu, bet reizē arī ne jau nu pārdabisku parādību būtību un esamību.

Piecu gadu laikā savākti materiāli par kurumbu "burvestībām" un līdzīgām gara spēka izpausmēm dažādās Indijas ciltīs. Tika izveidota komisija, kura uzmanīgi sekoja, lai netiktu pieļauti nekādi viltojumi. Šīs komisijas līdzbiedri — līdz tam vislielākie skeptiķi — vienbalsīgi secināja: "Viss par šīm ciltīm stāstītais patiesi pamatojas tikai uz faktiem, kuri vairākkārt apstiprinājās. Kas tās todiem, kurumbiem, janadiem ir par spējām, spēkiem, kas palīdz šīm ciltīm zināmā mērā iedarboties uz cilvēkiem, — to mēs nezinām un arī nemaz necenšamies izskaidrot. Mēs tikai ziņojam par to, ko paši redzējām."

Tāda bija mūsu līdzbiedru — angļu civilizācijas garā audzinātu indiešu, caur un caur ne dieviem, ne gariem ticošu materiālistu attieksme. Mēs veicām ļoti rūpīgus mēģinājumus gan ar sevi, gan citiem un pēc to rezultātiem secinājām, ka gan Šarko, Kruksa, Celnera, gan arī mūsu acu priekšā (attiecībā uz "burvjiem") darbojas viens un tas pats spēks. Vienīgi tā dažādās izpausmes vairumā gadījumu ir atkarīgas gan no cilvēku organismu dažādības un apkārtējās vides, klimatiskiem apstākļiem un — beigu beigās — no t.s. mēdiju garīgās virzības.

Balstot šo stāstu uz citu personu pētījumu rezultātiem, hipotēzēm un arī uz saviem novērojumiem, daudz svarīgāka ir patiesība, nevis tas, "ko par to teiks" noliedzēji un skeptiķi — pamatus var stiprināt tikai jauni fakti, nevis abstraktas mūžīgās hipotēzes, kas plīst kā ziepju burbuļi.

Par todiem un kurumbiem vairāki nopietni pētnieki un statistiķi rakstījuši jau pirms manis. Taču katrā atsevišķā gadījumā tie bija skeptiski noskaņoti, kaut arī, iespējams, mācīti speciālisti vai ari tādi, kas pārāk uzsvēra ikvienu tādu nenormālu faktu: tas ir, angļu un amerikāņu misionāri. Vairums no viņiem seko iesīkstējušajiem uzskatiem: savos sprediķos vairāk baida ar sātanu, nevis sludina mīlestību pret Kristu. Jau pašos iesākumos šāds misionāru darbs lemts neveiksmei. Šiem kungiem it visās iezemiešu izdarībās un rituālos rēgojas nelabā esamība. Tādējādi patiesība tiek vēl vairāk izkropļota, un faktu konstatācija tad ir apgrūtināta, reizēm pat neiespējama.

Viss iepriekšminētais pilnībā attiecas arī uz todiem un viņu vasaļiem — kurumbiem. Viņu izcelšanās iesniedzas tāltālā pagātnē, un, šķiet, nebūs iespējams kaut nedaudz kliedēt šo necaurredzamo miglas plīvuru — joprojām tiek izvirzītas viena par otru savdabīgākas un neticamākas hipotēzes.

Cenzdamies izkļūt no neziņas labirinta, iztaujājām arī vietējos panditus, kurus uzskata par staigājošām leģendu un hroniku krātuvēm. Viņi mūs sūtīja pie kāda badagu askēta — neiedomājami netīra, taču bezgala laipna un viesmīlīga sarunu biedra. Par dažiem rīsa maišeļiem trīs dienas un naktis viņš stāstīja savas cilts leģendas, par kurām nevienam no angļu-indiešu ierēdņiem līdz tam pat nojausmas nebija.

Bajdags ir kanarēziešu vārds un nozīmē "ziemeļnieks", lāgad ir arī pierādīts, ka visi badagi tik tiešām ir ieradušies no ziemeļiem aptuveni pirms 600 gadiem. Bet todi un pat kurumbi Zilganajos kalnos tad jau esot bijuši priekšā. Badagi ir pilnīgi pārliecināti, ka todi te dzīvojot gadu tūkstošiem.

Savukārt kurumbi norāda, ka viņu senči todu senčiem ir kalpojuši jau Ceilonā (Lankā) par "tiesībām dzīvot uz Zemes" un ar noteikumu, ka "viņu pēcnācēji vienmēr būs todu acu priekšā".

Jo, kā atzīmē badagi, drīz vien "šie dēmoni neatstātu nevienu dzīvu dvēseli uz Zemes, izņemot paši sevi". Un patiesi, kurumbi to nemaz arī nenoliedz, pat otrādi — ļoti lepojas ar šādu savu varu. Neganta, velnišķa niknuma brīžos bezspēcībā viņi vai zobus griež uz todiem, ir gatavi līdzīgi skorpioniem pat paši sevi sadzelt un nonāvēt. Ģenerālis Morgans, kurš reizēm viņus šādas dusmu lēkmes laikā redzējis, atzīstas, ka tajos mirkļos viņš, pozitīvists būdams, "baidās, ka pret paša gribu sāks ticēt nelabajam".

—    No otras puses, arī badagi apgalvo, ka jau izsenis dzīvojot kopā ar todiem.

—    Vēl valdnieka Ramas laikā mūsu tēvi tiem kalpoja, tāpēc kalpojam arī mēs.

—   Bet todi taču netic jūsu tēvu dieviem? — reiz vienam no viņiem pajautāju.

—    Nē, viņi tic to esamībai, bet neizrāda tiem nekādu godu vai bijāšanu, jo "viņi paši ir dievi", — tik pārsteidzoša bija kāda badaga atbilde.

Badagi stāsta tālāk: tajā laikā, kad Rama devās uz Lan- ku, daudzas Centrālās un Dienvidindijas tautas centās kļūt par viņa sabiedrotajiem. Starp tiem arī kanarēzieši — badagu sentēvi. Un patiesi, badagi dalās astoņpadsmit kastās, kuru starpā ir arī ļoti augstdzimuši bramini. Senās hronikās var rast apstiprinājumu, ka šīs valsts pamatiedzīvotāji piedalījās valdnieka Ramas svētajā karā pret Lanku milžiem un dēmoniem.

Un tieši šie bramini, lepojoties ar savu seno augstdzi- mušo izcelsmi, uztur badagos gandrīz vai dievināšanas jūtas, bet ne jau pret sevi (kā to dara bramīni citos Indijas novados), bet gan pret todiem, kas noliedz viņu dievus. Šādas pretdabiskas dievināšanas patiesos iemeslus noskaidrot grūti. Patiesi, šī lepnā kasta, kas ne par kādu naudu nav ar mieru strādāt angļu labā, vienlaikus ir visdedzīgākie todu pielūdzēji. Todu labā viņi strādā visvienkāršākos darbus, turklāt bez atlīdzības. Badagi visu veic pēc todu vēlēšanās, drīzāk gan pēc šo pašu brīvprātīgi izvēlēto saimnieku pavēles. Viņi gatavi strādāt par namdariem, trauku mazgātājiem, galdniekiem, pat par pārijiem!

Un tajā pašā laikā viņi no augšas raugās uz visām pārējām tautībām, pat uz angļiem — viņi vienīgie drīkst veikt svētos sējas un pļaujas rituālus (kaut gan no bailēm bieži vien tos atļauj veikt kurumbiem). Taču līdzko parādās todi, bramīni viņu priekšā kļūst zemāki par zāli… Starp citu, arī viņiem pašiem piemīt kaut kas no brīnišķīgā spēka maģiskajām spējām. Piemēram, katru gadu "pēdējās ražas svētku laikā" viņiem ir uzskatāmi jānodemonstrē, ka ir tiešie divreiz dzimušo, iesvētīto braminu pēcteči. Viņi, nenodarot sev nekādu ļaunumu, ar basām kājām lēnām staigā uz priekšu un atpakaļ pa sarkani kvēlojošām oglēm vai līdz pat baltkvēlei sakarsētu dzelzs plāksni. Šī apstiprinošā pārbaudījuma ceļa garums ir aptuveni desmit, divpadsmit jardu — gar visu tempļa fasādi. Bet badagu pārstāvji pa to pastaigājas kā pa parketu, turklāt katrs šo ceļu veic vismaz reizes septiņas…

Angļi apgalvo, ka badagiem esot zināma kāda auga sula, ar kuru ieziežot kājas vai rokas, lai tās uz laiku kļūst karstumizturīgas. Taču misionārs Metcs apzvēr, ka tas nenotiek, bet šeit vērojams visīstākais brīnums.

"Kas gan varētu būt par iemeslu tam, ka šī lepnā braminu kasta ir tā pazemojusies, ka dievina cilti, kas gan prāta, gan civilizācijas ziņā atrodas uz daudz zemākas attīstības pakāpes? … Protams, badagi jau pēc dabas ir bikli, turklāt pēc vairāku gadsimtu vienmuļās dzīves kalnos kļuvuši mežonīgāki. Šķiet, tam varētu būt tikai viens izskaidrojums: viņi, tāpat kā visas Indijas kalnos mītošās ciltis, ir pārpilnas ar māņticību…" šādi spriež kapteinis Harkness.

Droši vien, ka tā tas arī ir. Bet varbūt sākotnējais iemesls ir pat "interesantāks"? Sāksim jau ar to, ka, gluži pretēji apgalvotajam, gan prāta, gan izcelšanās ziņā todi ir uz daudz augstākas pakāpes. Izteiktās dievināšanas iemesls ir jāmeklē neiedomājami dziļā senatnē, kurā mūsdienu zinātnieki pat savos vispārdrošākajos sapņos neuzdrošinās ielūkoties. Tas ir grūti, taču nebūt ne neiespējami. Ņemot vērā badagu leģendu un dokumentu fragmentus, viņu braminu nostāstus par Rišeji laikmeta vadoņiem un brīnumainajiem "baltās maģijas" adeptiem, patiesi var veidot kaut ko veselu un izprotamu. Tikai nepieciešama prasme: jāiegūst badagu uzticība, tas ir, nedrīkst būt anglim sahibam, no kura badagi reizēm baidās vairāk kā no kurumbiem. Jo viņus ar to ļauno aci un briesmīgajiem darbiem vēl ir iespējams pielabināt ar dāvanām, turpretī angļi badagu izpratnē ir viņu niknākie ienaidnieki. Tāpēc badagi, tāpat kā vairums citu Indijas braminu, par savu svētu pienākumu uzskata angļu atstāšanu pēc iespējas ilgākā dziļā neziņā par savu pagātni, pašreizējo sadzīvi un tradīcijām.

Tikai Nilgiri dzīvojošajiem badagiem saglabājušās niecīgas atmiņas un pārstāsti par pagātni. Todi klusē un vēl ne reizi nav bilduši ne pušplēsta vārdiņa; iespējams, ka, izņemot viņu "svētos askētus", neviens cits par pagātni arī neko nezina. Badagi apgalvo, ka pirms nāves katra terali pienākums ir izstāstīt visu, ko vien pats zina, kādam no jaunajiem amata kandidātiem.

Bet, kas attiecas uz kurumbiem, tad, kaut arī viņi atceras leģendu par savu pakļaušanu, tomēr par todiem nezina neko. Savukārt erulāri un hoti ir pavisam mežonīgas ciltis.

Tādējādi no visām piecām Nilgiri ciltīm tikai badagi atceras savu pagātni, turklāt viņiem ir arī taustāmi pierādījumi. Tāpēc ir cerība, ka viņu saglabātajos nostāstos par todiem ne viss ir izdomājums. Patiesi izrādījās visi badagu apgalvojumi par to, ka viņi šais kalnos ir ieradušies no ziemeļiem apmēram pirms desmit gadsimtiem. Un vai tad arī tie niecīgie (mums zināmie) fragmenti par todu senvēsturi nevarētu būt patiesi?

Savdabīgā šo trīs rasu savstarpējā attieksme vienai pret otru vēl nav oficiāli izpētīta. Briti apgalvo, ka šīs attiecības izveidojušās, ilgstoši dzīvojot līdzās šajos tuksnesīgajos kalnos. Atrauti no pārējās cilvēces, todi, badagi un kurumbi esot izveidojuši savu īpašu, māņticīgu ideju pilnu pasauli. Taču šo cilšu pārstāvji apgalvo pavisam ko citu, turklāt pasniedzot to kā kaut ko jau sirmā senatnē sākušos, iedibinātu, vēl vairāk — ciešā saistībā esošu ar indiešu vissenākajām leģendām un hronikām.

Šo cilšu teikas ir vēl jo interesantākas arī tāpēc, ka, tās klausoties, šķiet, ka lasītu atsevišķus fragmentus no mītiskās indiešu poēmas "Rāmājana". Orientālisti to gan noliedz, izvirzot savus, vēl neticamākus secinājumus un bezjēdzīgākus spriedumus. Turpretī todu un kurumbu klāstītais balstās uz vēsturiskiem faktiem. Tātad daudz ko iespējams uzzināt, izpētot "Rāmājanu".

Nav izprotams, kāpēc vēsturnieki tik ļoti atšķirīgi vērtē dažādas gandrīz līdzīga rakstura vēsturiskas poēmas. Viņi praktiski bez ierunām visus Ahilejus, Hektorus, Helēnas

Homēra poēmās uzskata par vēsturiskām personām, bet tajā pašā laikā noliedz mītus par Rāmu, Lakšmanu, Sītu, Rāvanu, Hanumānu. Viii nu visi nosauktie nav nekas cits, kā viens teiksmu un pasaku varoni, vai arī viņiem ir jāizrāda pienācīga cieņa. Slīmans "Iliādā" atrada pierādījumus par Trojas eksistenci. Un tāpat, ja vien būtu meklēta, būtu atrastas gan senā Lanka, gan arī citas "Rāmājanā" pieminētās vietas. Bet galvenais — ar tādu nepelnītu nicinājumu un vieglprātību jau nu nebūtu jānoliedz braminu leģendas un teikas…

Tas, kurš kaut reizi ir lasījis "Rāmājanu", var pārliecināties, ka tajā kā stingrs pamats parādīsies neapgāžami un acīmredzami vēsturiski notikumi.

Jebkurā vēstījumā pārdabiskā esamība neizslēdz vēsturiskā klātbūtni. Iā tas ir arī "Rāmājanā". Tur esošie milži un dēmoni, runājošie pērtiķi un viedie spārnaini nedod mums tiesības noliegt šādu būtņu esamību neiedomājami dziļā pagātnē. Jo vai tad mēs tagad maz zinām, ko īsti "Rāmāja- nas" autori domāja ar šiem alegoriskajiem nosaukumiem "pērtiķi" un "giganti"? Arī kristiešu nostāstos ir pieminēti Dieva dēli, kuri iemīlējuši Zemes meitas, un tā radusies gigantu rase… Augstprātība, Bābeles sajukums, valodu sajaukšanās — vai tad te nav rodamas paralēles ar Rāvana lepnību, tautu sajaukšanos "Mahabharātā", gigantu cīņu pret Brah- mu u.tml. Tomēr galvenā nozīme ir gigantiem.

Kas "Vecajā Derībā" ir pateikts dažos pantos, kas sīki izklāstīts "Enoha grāmatā", tieši tas pats aprakstīts visā milzīgajā "Rāmājanā". Kaut gan ar citiem vārdiem, taču daudz sīkāk attēlotus, šeit var atrast visus kritušos eņģeļus pēc Rno- ha redzējumiem. Nāgāmhindu mitoloģijā pusdievišķām būtnēm ar čūskas rumpi un ar vienu vai vairākām cilvēka galvām pieder pazemes valstība pātala, kur atrodas viņu galvaspilsēta Bhogavatī un kur tiek apsargātas milzīgās zemes bagātības. Valda uzskats, ka nāgas ir gudrie un magi, kas spēj atdzīvināt mirušos un mainīt savu izskatu. Cilvēku izskatā nāgas bieži vien dzīvo cilvēku vidū, turklāt viņu sievietes, kas ir slavenas ar savu skaistumu, nereti kļūst par laicīgo valdnieku un varoņu sievām.

Indiešu avotos priekšstats par nāgām kā par dievišķām čūskām saplūst ar priekšstatu par vēsturiskām nāgu ciltīm, kas dzīvojušas Indijas ZR jau pirms tam, kad šajā teritorijā ieradās ārieši. Nāgu valsts tika uzskatīta par vienu no Indijas novadiem.

Ar sakni "nāga" ir saistīta liela daļa indiešu toponīmu. Pastāv uzskats, ka reālie nāgas reprezentē mongoloīdu rases ciltis, kuru totēms bijusi čūska (kobra). Tādējādi mitoloģiskajai interpretācijai bijis vēsturisks pamats.

Budisma mitoloģijā nāgas ir čūskveidīgas pusdievības. Acīmredzot nāgām bija liela nozīme pirmsāriešu Indijas mitoloģijā, un to iekļaušanā budisma mitoloģijā daži budisma pētnieki saskata budisma neāriskās izcelšanās pazīmi. Nāgu apraksti sastopami daudzos kanonizētos tekstos, piemēram, budistu leģendu krājumā "Džā-takas". Nāgas iedala divās šķirās — kas dzīvo ūdeņos un kas dzīvo uz sauszemes. Tās var pārvērsties arī par cilvēkiem. Nereti stājas mīlas sakaros gan ar sievietēm, gan ar vīriešiem, šo sakaru pēcteči ir ārkārtīgi maigi, jo tiem ir "ūdens būtība". Nāgas bieži niknojas. Pastāv uzskats, ka viņu elpa ir indīga, bet skatiens var atnest pat nāvi. Pret budismu nāgas ir noskaņoti labvēlīgi un bieži pat ir dedzīgi tā piekritēji. Mahājānas mitoloģijā izplatīta leģenda par to, kā slavenais filosofs Nāgārdžūna ieguva no nāgām sutru "Pradžnjāpāramita", ko nāgas apsargās tik ilgi, kamēr cilvēki būs tiktāl nobrieduši, lai spētu šo sutru saprast.

"Mitoloģijas enciklopēdijā" minētas apsaras — tās hindu mitoloģijā ir nimfām līdzīgas mītiskas būtnes, ūdens gari, kas mīt kalnos un upēs, kā arī debesīs. Hindu ikonogrā- fijā apsaras tradicionāli tēlotas kā brīnišķīgas sievietes lepnos tērpos, dārgām rotaslietām izgreznotas. Kā liecina mitoloģiskie priekšstati, tās var pēc savas gribas mainīt izskatu un pēc vajadzības pārvērsties.

"Mitoloģijas enciklopēdijā" skaidrots arī par gandhar- vām (senindiešu mitoloģijā pusdievu grupa), rākšasām — vienu no galvenajām dēmonu grupām senindiešu mitoloģijā. Darbojas galvenokārt kā cilvēku ienaidnieki. Vēdiskajā literatūrā tēloti kā nakts briesmoņi, kas vajā cilvēkus un traucē upurēšanas laikā. Viņi vai nu paši ir draudoša izskata: vienacaini, ar vairākām galvām, ragaini, vai arī pieņem baismu zvēru un putnu veidolu. Vēlāk par rākšasiem parasti runā kā par milžiem cilvēkēdājiem ar garām rokām, ugunīgām acīm, milzīgiem vēderiem, iekritušām mutēm, ar asinīm notrieptiem ilkņiem u.tml. Eposā "Rāmājana" vēstīts, ka rākšasu galvaspilsēta ir Lanka. Daudzos mītos teikts, ka par rākšasu kļūst mirstīgie cilvēki, gandharvas un citas pus- dievišķas būtnes, sliktu darbu vai lāstu dēļ.

"Enoha grāmatā" stāstīts par 300 elkoņu gariem milžiem, kas, aprijuši visu ēdamo uz Zemes, sāka rīt arī pašus cilvēkus." "Rāmājana" vēsta par rākšasiem — acīmredzot par tādiem pašiem gigantiem, kas aprakstīti grieķu un skandināvu tautu eposos, ko rodam Dienvid— un Ziemeļamerikas tautu leģendās. Vai tās būtu cilvēces pirmatnējās rases? Vai tad daudzajās leģendās visās pasaules malās atrodamajiem tēliem nevarētu būt kaut kāds kopējs pamats?

Visa būtība slēpjas jautājumā: "Vai patiesi bija iespējama šāda gigantu pastāvēšana uz mūsu Zemes? Un kad?" Domāju, ka bija: turklāt tādās pašās domās ir arī vairāki zinātnieki. Pagaidām gan antropologi ir tikai pašā ceļa sākumā atbildes meklējumos par cilvēka rašanās noslēpumu. Tomēr šķiet, ka antropoloģija nekad nav pievērsusi pietiekošu uzmanību analoģijas likumam. Jo dīvaināk tāpēc, ka dabas likumi nepārtraukti šādu analoģiju sniedz, piemēram, kā samazinājusies kaut vai paparde: no aizvēsturiskā milzu auga līdz mūsdienu nelielajai zālītei. Bet Juras perioda dinozaurs un mūsdienu ķirzaka? Un vai tāpat nevarētu būt noticis arī ar cilvēku?

lodi stāsta (kaut gan to viņi dara maz un nelabprāt) par seniem apbedījumiem uz Pakalna: "Mēs nezinām, kas šeit ir apglabāti, — šie kapi bija jau tad, kad ieradāmies. Taču šajos kapos it viegli satilptu kāds pusducis no mums, bet mūsu tēvi bija divas reizes lielāki nekā mēs." Todi gluži vienkārši nespētu kaut ko tādu izdomāt. Turklāt leģenda ir saglabājusies ne tik vien todu atmiņā, bet paaudžu paaudzēs zināma gan badagu, gan arī kurumbu ciltīm.

Mums leģendu pavēstīja sirmgalvis no Nilgiri kalniem, un skaidrības labad tā ir pārstāstīta ar atsevišķiem fragmentiem no "Rāmājanas", ar tur pieminētajiem vārdiem un nosaukumiem, jo todu sniegtie termini ir nedaudz savādāki, tomēr atpazīstami. Bet nepārprotami runa ir par RāvanO — Lankas salā dzīvojošo rākšasu valdnieku — hindu mitoloģijā tas ir rākšasu valdnieks un eposa "Rāmājana" galvenā varoņa Rāmas antagonists. Viņam ir mitoloģiska pūķa pazīmes: desmit galvas, viņš spēj pārvietoties pa gaisu savos ratos Pušpakā, dzīvo ūdeņu vidū Lankas salā, izposta zemes, aprij dzīvas būtnes, nolaupa sievietes. Leģenda stāsta arī par Rāvana brāli Vibhīšanu un tā četriem miņistriem, par kuriem "Rāmājanā" tas, stādoties priekšā Rārfiam, saka šādi:

"Esmu desmitgalvainā Rāvana vēlāk dzimušais brālis. Mani viņš apvainoja par to, ka devu viņam labu padomu: atdot tam (Rāmam) kā lotoszieds skaisto Sītu… Ar saviem četriem neiedomājami stiprajiem biedriem Anālu, Haru, Sampati un Praghašu devos prom no Lankas, pametu savu bagātību, draugus un ierados pie tevis, kura sirds lielumu nenoliedz neviena dzīva būtne. Vēlos tev vien būt pateicīgs par visu… Piedāvājos tev, tu neizmērojamās gudribas varoni, par sabiedroto; lai pakļautu Lanku, vedīšu tavu drošsirdīgo karaspēku pret ļaunajiem rākšasiem…"

Un tagad salīdzināsim šo citātu ar todu teiku:

"Tas bija tolaik, kad Austrumu valdnieks, pērtiķcilvēku dievs, ar savu armiju devās nonāvēt Rāvanu — vareno, bet ļauno dēmonu — Lankas valdnieku. Viņa tauta bija dēmoni (rākšasi), milži un lieli brīnumdari. Toreiz Lankā mita todu divdesmit trešā paaudze. Lanku no visām pusēm apņēma ūdens. Rāvana bija kurumbu sirds (tas ir — ļaunais burvis); vairumu savu padoto rākšasu viņš pārveidoja par ļaunajiem dēmoniem. Rāvanam bija divi brāļi: Kumba — milzis starp visiem milžiem, kas nogulēja simts gadu un kuru nogalināja Austrumu valdnieks. Otrs brālis bija Vibja — visu mīlēts rākšass."

Ir taču acīmredzams, ka todu mīta Kumba un Vibja ir "Rāmājanas" Kumbhakarna un Vinhīšans. Kumbhakarna, kas pēc Brahmas lāsta gulēja līdz dēmonu pārņemtās Lankas krišanai, kad Rāma viņu nonāvēja ar maģisko Brahmas bultu.

Tālāk todi turpina: "Vibja — labais rākšass, kurš bija spiests atteikties no Rāvana pēc tam, kad tas bija nolaupījis Austrumu valdnieka (Rāmas!) sievu, ar četriem uzticamajiem kalpiem devās pāri jūrai un palīdzēja atgūt valdnieci, un par šo varoņdarbu Austrumu valdnieks Vibju iecēla par Lankas valdnieku."

Tas ir precīzs Vinhīšana, viņa četru ministru un rākšasu piedzīvojumu atstāsts. Todi apgalvo, ka šie četri kalpi bija terali — vientuļnieki, labie dēmoni. Viņi atteicās cīnīties ar brāļiem — dēmoniem, pat ar ļaunajiem, tāpēc visu kara laiku centās nodrošināt Vibji karapulkam uzvaru ar maģiskiem rituāliem un, cīniņiem beidzoties, vēlējās tikai vienu — mierīgi dzīvot.

Paņemot sev līdzi vēl septiņus vientuļniekus, kā arī simts miermīlīgāko rākšasu ar visām sievām un bērniem, minētie terali uz mūžīgiem laikiem atstāja Lanku. Bet kā atalgojumu Austrumu valdnieks neauglīgajā līdzenumā izveidoja Zilganos kalnus, ko rākšasiem un viņu pēcnācējiem atdeva mūžīgā lietošanā. Septiņi vientuļnieki, lai varētu pabarot todus un padarītu nekaitīgas ļauno dēmonu burvestības, pārvērtās par bifeļiem. Četri Vibji kalpi palika cilvēku izskatā, un, izņemot iesvaidītos terali, pārējiem neredzami, dzīvo Nilgiri mežos un svētajos tiriri. Apmetušies kalnos, brīnumdari bifeļi, vientuļnieki dēmoni un todu vecākie izveidoja likumus, noteica turpmāko todu un bifeļu skaitu. Pēc tam vienu aizsūtīja atpakaļ uz Lanku, lai uzaicinātu vēl vairākus labos dēmonus ar visām ģimenēm doties šurp. Bet tur atklājās, ka Vibju nonāvētā Rāvana vietā ir kļuvis par valdnieku."

Šāda ir todu leģenda. Nevar būt šaubu, ka Austrumu Valdnieks ir Rāma, jo viņam, kā zināms, ir simtiem vārdu. "Rāmājanā viņu dēvē gan par Četru Jūru Valdnieku, gan Austrumu Valdnieku, Rietumu, Dienvidu un Ziemeļu Valdnieku, kā arī par Rāgu dēlu, Dasaratīdu, Valdnieku Tīģeri u.tml. Protams, Lankas jeb Ceilonas iedzīvotājiem viņš ir Ziemeļu valdnieks. Taču, ja todi, kā mēs domājam, ir atnācēji no rietumiem, tad kļūst saprotams nosaukums — Austrumu Valdnieks.

Tagad atgriezīsimies pie leģendas un paskatīsimies, ko tā vēsta par mullu-kurumbiem.

"Ierodoties savā cīniņos izmocītajā, iekarotajā dzimtenē, izrādījās, ka kopš viņu aiziešanas tur daudz kas izmainījies. Jaunais Lankas valdnieks visiem spēkiem centās iznīdēt valstī rākšasu ļauno burvestību, tā vietā liekot magu vientuļnieku nesavtīgo zinātni. Vibji izdevās mīkstināt veco rākšasu sirdis — tie nožēloja izdarīto. 'lāču Lankā izveidojās jauns ļaunums: lielākā daļa Austrumu karaspēka cīnītāju — karotāji pērtiķi, karotāji lāči un karotāji tīģeri no priekiem, ka iekarojuši Lanku un pakļāvuši tās iedzīvotājus — dēmonus, tik stipri piedzērās, ka daudzus gadus nespēja atskurbt, turklāt, skurbumā esot, apņēma par sievām rākšasu sievietes, un šādas nevienlīdzīgas savienības rezultātā pasaulē parādījās niknākie un muļķīgākie radījumi — punduri. Tie tad arī bija pašreizējo mullu-kurumbu sentēvi. Viņi sevī apvienoja visu no mātes mantoto melnās maģijas mākslu ar tēvu stulbumu un cietsirdību. Valdnieks Vibji jau uzreiz gribēja tos nonāvēt, taču galvenais brīnumdarītājs (bifeļa izskatā), pieņēmis uz laiku atpakaļ cilvēka veidolu, lūdza šos neradījumus žēlot, apsolot, ka pārvedīs pāri jūrai uz Zilganajiem kalniem. Ar vārdu sakot, viņš izglāba punduriem dzīvību ar noteikumu, ka viņi un to pēcnācēji todiem kalpos mūžīgi, ka atzīs tos par saviem pavēlniekiem.

Tā, atbrīvodams Lanku no briesmīgā ļaunuma, brīnumdaris simt labo rākšasu pavadībā devās atpakaļ uz Zilganajiem kalniem. Izvēloties no punduriem dēmoniem trīs simtus vismazāk niknos, ietinis sava virsvalka stūrī, viņš pārnesa tos uz Nilgiri.

Kopš tā laika kurumbi mitinās visbiežākajos kalnu džungļos un ir tā savairojušies, ka kļuvuši par mullu-ku- rumbu cilti. Kamēr viņi bija kopā ar todiem un bifeļiem — tolaik vienīgajiem Zilgano kalnu iemītniekiem, viņu ļaunās tieksmes un iedzimtās maģijas spējas nevienam nekādu ļaunumu nodarīt nespēja, varbūt izņemot niknos zvērus, kurus viņi apbūra un pēc tam aprija. Bet, kad aptuveni pirms piecpadsmit paaudzēm šeit ieradās batagi, starp viņiem sākās nesaskaņas un naids. Pašreizējo batagu tēvi arī sāka kalpot laipnajiem milžiem no Lankas. Un todi, kā vēlēja bifeļi un prasīja viņu gods, ņēma batagus savā aizsardzībā…"

Tāda ir šo Zilgano kalnu tautu leģenda, ko pa fragmentiem vien savācām. Un, izlasot "Rāmājanu", ikviens teiks, ka abi stāstījumi ir bezgala līdzīgi. Taču kā gan batagi, un it īpaši todi, to būtu varējuši sacerēt? Viņu bramini ir seno braminu bālas ēnas, turklāt nav nekā kopēja ar ielejā mītošo kastu. Viņi nezina arī sanskritu, tāpēc pilnīgi droši var apgalvot, ka viņi "Rāmājanu" nav lasījuši, droši vien pat dzirdējuši nav par to.

Atkal var sekot iebildumi: kaut arī "Māhabharatā", "Rāmājanā" aprakstītais varētu balstīties uz sen pagājušiem notikumiem, tomēr kopumā fantastiskā tur ir daudz vairāk nekā vēsturiskā, līdz ar to diezin vai var kaut ko no pieminētā atzīt par notikušu.

Taču mēs zinām, ka "Rāmājana" nav tikai brīnišķīga pasaka, kā par to domā Eiropā, bet tai ir divkārša nozīme — reliģiska un tīri vēsturiska. Un visbeidzot — tikai iesvētīti bramini spēj patiesi iztulkot, izskaidrot visas šīs noslēpumainās alegorijas. Bet tam, kuram ir atslēga no Austrumu svēto grāmatu noslēpumainajiem simboliem, kļūst skaidrs, ka:

1) visu seno galveno reliģiju kosmogonija ir viena un tā pati. Atšķiras tikai to ārējā forma. Acīmredzot visām šīm it kā atšķirīgajām, pat pretējām mācībām ir viens avots, vis- pasauleš patiesība, kas visām pirmatnējām rasēm parādījās kā atklāsn\e. Vēlāk, atkarībā no tā, kā cilvēcei attīstījās un nostiprinājās domāšanas spējas, pirmatnējie uzskati mainījās, zaudētājos palika garīgā pasaules izpratne. Tam visam pamatā bija gan klimatiskie, sadzīves, gan arī vēl daudzi citi nosacījumi. Tas ir kā kokam, kuram mainīgo vēju ietekmē zari var izaugt uz visām pusēm, izveidojot visneiedomājamākās formas, tomēr sākums tam ir pie stumbra. Līdzīgi ir ari ar dažādajām reliģijām: tās visas sākušās no vienas sēklas — Patiesības. Jo pats par sevi saprotams: Patiesība ir viena, lai arī cik daudzveidīgas būtu cilvēku domas, uzskati. Tāpat baltās gaismas stars, ejot cauri prizmai, sadalās vairākās krāsās, kas mirguļo, nepārtraukti mainās, lai beigu beigās saplūstu pirmatnējā vienotā starā. 19. gadsimta rupjajam materiālismam Visums ir tikai tūkstošiem dažādu elementu kombinācija.

2) visu šo reliģiju vēsture balstās ne tikai uz ģeoloģiskiem, antropoloģiskiem un etnogrāfiskiem senvēstures perioda faktiem, bet alegoriskā formā ir arī samērā patiesi pasniegta. Visas šīs "pasakas" ir tīri vēsturiskas leģendas un fakti. Tomēr bez iepriekš minētās atslēgas tos atšifrēt ir neiespējami. Savukārt šo atslēgu var atrast vien gupta-vidja jeb seno āriešu, haldiešu un ēģiptiešu slepenajā zinātnē. Neskatoties uz šādām grūtībām, kaut kad tālākā vai tuvākā nākotnē viss "Māhabharātā" aprakstītais neapšaubāmi kļūs par patiesiem vēsturiskiem notikumiem. Kritīs alegoriju plīvurs, parādīsies dzīvi cilvēki: pagātnes notikumi izskaidros visas mīklas, izlīdzinās robus mūsdienu zināšanās.

Mēs uzskatām, ka divas no trijām Nilgiri kalnos dzīvojošām rasēm neapšaubāmi ir, ja ne pirmatnējo rasu atliekas, tad tik aizvēsturiskas, ka ziņas par tādām "Pasaules vēsture" pat sapņos nav redzējusi.

V nodala

Par todiem vispār, bet par mullu-kurumbiem un badagiem konkrēti. — No doktora Šarko darbības izrauta lappuse

Fakti — bīstams un grūti uzvarams ienaidnieks…

Alfrēds Rascls-Volless

Todiem nav priekšstata par tiem dieviem (diviem), ko pielūdz viņu kaimiņi badagi, vēl vairāk — viņi tos pat noliedz. Tādējādi šai dīvainajai ciltij nav nekā no tā, ko pierasts dēvēt par reliģiju, tāpēc arī runāt par to ir diezgan grūti. Tāpat būtu bezjēdzīgi salīdzināt viņus ar budistiem, kuri arī neatzīst idejas par Dievu: tomēr budistiem ir samērā sarežģīta filosofija, turpretī par todiem kaut ko līdzīgu līdz šim vēl neviens nav uzzinājis.

Tad no kurienes radušies todu cildenie jēdzieni par tikumību, kā, piemēram, taisnības, patiesības mīlestība, cieņa pret privātīpašumu, dotā vārda stingra turēšana utt. Vai tiešām būtu vērā ņemama kāda misionāra unitārieša hipotēze, ka todi ir Enoha dzimtas paliekas?

Todiem ir arī sava visai dīvaina izpratne par aizkapa dzīvi pēc tam, kad ķermenis uz sārta pārvērties pelnos:

—    Toda ķermenis kļūst par zāli kalnu pļavās un baro bifeļus, — skaidro terali.— Bet mīlestība pret bērniem un brāļiem pārvērtīsies ugunī, pacelsies līdz Saulei un tur degs mūžīgi, sildot bifeļus un citus todus. Saules uguns visa sastāv no atsevišķām mīlestības ugunīm.

—    Bet vai tad tur deg tikai todu mīlestība? — jautājām tālāk.

—    Jā, — atbildēja terali, — tikai todu, jo ikviens labs cilvēks — baltais vai melnais — ir tods. Ņaunie nemīl, tāpēc arī viņi tur nevar būt.

Gan materiālisms, gan rozenkreiceru transcendentālais misticisms, gan no seno ēģiptiešu pasaules uzskata izrauts gabaliņš…

Reizi gadā, pavasarī todu klani dodas svētceļojumā uz Todabeta virsotni, kur tagad ir tikai Patiesības tempļa drupas. Šajā svētvietā notiek kaut kas līdzīgs publiskai grēku nožēlai un savstarpējai grēksūdzei. Tur apspriežas, kā arī cits citam atzīstas tīšos un netīšos grēkos. Klīst baumas, ka vēl pat pirmajos gados pēc angļu ierašanās šeit notikusi upurēšana: par patiesības slēpšanu (apzinātus, tīšus melus viņi nepazīst) ziedoja bifelēnu; par dusmošanos uz brāli bija jāšķiras no vesela bifeļa, kuram reizēm pat uzpilināja dažas asinslāses no grēkus nožēlojošā toda kreisās rokas.

Tas viss liecina par to, ka todiem ir ja ne gluži pilnīga, tad daļēja t. s. slepenās zinātnes jeb okultisma sistēma. Kopš neatminamiem laikiem šī zinātne iedalās baltajā un melnajā maģijā. Un tad rodas loģisks izskaidrojums šādai apbrīnojamai cieņai pret patiesību un tikumību gandrīz pusmežonīgā ciltī, kura neko nezina par reliģiju mūsdienu izpratnē. Todi ir izmirstoši, iespējams pat neapzināti, baltās maģijas sekotāji, turpretī mullu-kurumbi — pretīgie melnās maģijas piekritēji. Lūk, kāds pierādījums.

Vēsturē un literatūrā ir zināmi daudzi ievērojami cilvēki — sākot ar Pitagoru un Platonu, līdz pat Paracelzam un Eliasam Levi, kuri sevi pilnībā veltījuši šīs senās zinātnes izpētei. Iā māca, ka baltā jeb dievišķā maģija ir neaizsniedzama visiem tiem, kas padodas netikumiem vienalga kādā veidā. Patiesums, tikumība, pilnīgs egoisma trūkums, mīlestība pret savu tuvāko — lūk, īpašības, kas nepieciešamas īstam magam.

Rozenkreiceru aksioma vēsta, ka tikai dvēselē šķīstie "redz Dievu". Un vienlaikus maģija nekad nav bijusi kaut kas pārdabisks.

So zinātni todi pārvalda pilnībā. Pie terali atved slimos, ko viņi izdziedina. Bieži vien viņi savu prasmi dziedināt nemaz neslēpj. Slimo nogulda ar muguru pret Sauli, vairākas stundas tods dziednieks ar rokām veic dažādas manipulācijas ar kociņu uz ķermeņa,īpaši slimās vietās zīmē nesaprotamas figūras, pūš uz to. lād ņem krūzi ar pienu, to apvārdo un dod slimajam padzerties, tas ir, veic gluži tādas pašas darbības, kā mūsdienu dziednieki un zintnieces. Un diezin vai varētu atrast kādu, ko todi būtu apņēmušies dziedināt, bet neveiksmīgi. Tiesa gan, ne īpaši bieži viņi ir ar mieru to uzņemties… Turklāt ne par kādu atalgojumu viņi neķeras klāt dzērājam un izvirtulim.

"Mēs ārstējam ar mīlestību, kas plūst no Saules," viņi apgalvo, "bet tā uz ļaunu cilvēku neiedarbojas."

Lai atšķirtu slikto jeb, kā viņi paši saka, "ļauno" no labā cilvēka, slimnieku nogulda bifeļu bara vadoņa priekšā: ja slimnieks jāārstē, bifelis viņu aposta; turpretī, ja tas ir ļaunais, bifelis kļūst nikns, un steigšus vien slimais jānes prom.

Vēl kāds pierādījums — magi kategoriski ir pret mirušo garu izsaukšanu:

"Netraucē un neizsauc to (dvēseli), jo, aizejot no Zemes, tā sev līdzi nepaņēma it neko," apgalvo Haldejas Orākuls Pselijs.

Todi tic kaut kam, kas pārdzīvo ķermeni, tāpēc ari liek badagiem izvairīties no bhutiem (spokiem), arī no kurumbiem, kas esot lieli nekromanti.

Taisnība ir profesoram Molitoram, kad viņš savā darbā "Philosophy oļ History and Tradition" raksta:

"… tikai godprātīgi pētot visu tautu un cilšu teiksmas, mūsdienu zinātne spēs patiesi novērtēt senās zinātnes… Bet šajās zinātnēs ietilpst arī senā maģija, ko pētījis jau pravietis Daniēls, turklāt tā bija divējāda: dievišķā un postošā. Ar pirmās starpniecību cilvēks tiecas saskarties ar garīgo, neredzamo pasauli; bet, apgūstot otro maģijas veidu, viņš cenšas iegūt varu pār dzīvajiem un mirušajiem.

Baltās maģijas adepta mērķis ir darīt labu, turpretī melnās maģijas adepta tieksmes saistās ar visāda veida velnišķībām, zvērīgām izdarībām."

Iadējādi cienījamais bīskaps ļoti skaidri parāda atšķirību starp todiem un kurumbiem.

Ja mēs, iztopot materiālistiem, atmetam hipotēzi par balto un melno maģiju, tad kā gan lai izskaidro tūkstošiem it kā savā starpā nesaistītas, bet tajā pašā laikā pilnīgi skaidras un neapstrīdamas lietas todu un kurumbu savstarpējā saskarsmē? Teiksim, kāpēc todi dziedināšanu, ārstēšanu veic dienā, Saules gaismā, bet mullu-kurumbi savus kaitīgos, ļaunos buramvārdus atkārto tikai naktī, mēnesgaismā? Kāpēc vieni izārstē, bet otri uzsūta slimības un nogalina? Kāpēc beigu beigās kurumbi tik ļoti baidās no todiem — jau ieraugot vien kādu no šiem cilvēkiem, kuri nenodara pāri pat ne uzbrūkošam dzīvniekam (ja vien kāds zvērs todam spētu maz uzbrukt…), kurumbi gāžas gar zemi kā pie krītamās kaites? lo ievērojuši pat tādi skeptiķi, kas netic nedz baltajai, nedz melnajai maģijai. Lūk, ko, starp citu, raksta misionārs Metcs:

"… starp todiem un kurumbiem eksistē kaut kāds naidīgs spēks, kas liek kurumbiem pašiem pret savu gribu pakļauties todiem. Satiekot kādu no todiem, punduris krīt zemē kā epilepsijas lēkmē, šausmās dreb; šeit drīzāk izpaužas tikumiskas nekā fiziskas bailes… Lai arī ar ko tajā brīdī mullu- kurumbs būtu aizņemts (bet viņš reti kad nodarbojas ar kaut ko labu), pietiek jau, ka tods tikai pamāj uz viņa pusi ar savu bambusa nūju, kad kurumbs skrien prom, ko kājas nes. Tomēr biežāk gadās, ka viņš paklūp un nokrīt kā beigts, paliekot tādā kā nāves transā tik ilgi, kamēr tods nav aizgājis…"

Evanss savā dienasgrāmatā "Veterinārais ārsts Nilgiri kalnos" papildina Metca iesākto aprakstu: "… Attopoties no lēkmes (?), kurumbs sāka līst uz vēdera, locīdamies kā čūska, ar zobiem rāva ārā no zemes un ēda kādus noteiktus augus, pēc tam rīvēja seju gar zemi, kas, protams, nebūt neveicināja viņa dabisko "daiļumu". Bet ar dzelzi un okeru bagātīgi piesātinātā zeme no ķermeņa nemaz tik viegli nav nomazgājama. Pēc visa tā kurumbs bija līdzīgs cirkus klaunam: izraibināts ar dzeltenīgi sarkanām strīpām un plankumiem…"

Vēl kāds fakts: kaut arī todiem nav nedz ieroču, nedz suņu, pat visvecākais no viņiem nespēj atcerēties gadījumu, kad satrakojies zilonis vai tīģeris būtu kaut vai tikai ievainojis kādu no todiem. lāpāt arī kāds saplosīts mazs bifelēns ir ārkārtīgi liels retums; tīģera nozagts bērns vai sieviete — nedzirdēts notikums. Bet pat 1883. gadā, kad Zilganie kalni ir jau apdzīvoti, nepaiet ne nedēļa, kad nenotiktu kāds tamlīdzīgs nelaimes gadījums; arī vismaz trešdaļa no ganāmpulka tiek norakstīta uz plēsīgo zvēru rēķina. Turpretim tods caurām dienām mierīgi var sēdēt mežmalā pilnā pārliecībā par savu drošību.

Un kā tad lai nu mēs izskaidrojam šo visiem zināmo faktu? Gadījums, kā pie mums pieņemts apzīmēt visu neizskaidrojamo?

Mullu-kurumbi bailēs krīt zemē. Un līdzīgi dara arī badagi, tikai aiz lielas padevības, dievināšanas. Viņi klusējot gaida, kad viņu dievs viegli pieskarsies ar kāju sava pielūdzēja galvai, uzvilks gaisā viņam vien saprotamas zīmes un pēc tam mierīgi, cēli, kā grieķu dievs, dosies tālāk.

Taču briti šo fantastisko badagu pielūgsmi izskaidro pavisam savādāk:

"Todi fiziskajā ziņā, salīdzinot ar badagiem, ir milži, muskuļaini un spēcīgi. Lūk, arī viss šis noslēpums!

Tomēr tā nebūt nav. Tad kāpēc khoti vai erulāri, kuri ir vēl mazāki augumā par badagiem, kaut arī ciena todus un vienmēr viņu starpā ir draudzīgas attiecības, taču nekad šādu dievināšanu un pazemību neizrāda? Lai tas viss būtu skaidrs, jāzina badagu vēsture, visādā gadījumā nevajag noliegt pašu badagu stāstīto. Acīmredzot viss slēpjas apstāklī, ka badagi ir bramīni, kaut arī ļoti noplukuši un izmainījušies, turpretī erulāri un khoti ir parasti pāriji. Indijā līdz musul- manismam bramīni zināja daudz ko tādu, kas citiem bija pilnīgi neizprotams un apslēpts.

Badagu reliģija, tāpat kā daudz kas šajos Zilganajos kalnos, pārsteidz ar savu oriģinalitāti. Viņu vienīgais, turklāt vēl arī pamestais templis atrodas kailajā Rangasvāma smailē. Visa badagu reliģija sastāv no vienām ceremonijām, kuru jēga sen jau zudusi. Šī smaile ir viņu Meka, uz kurieni šī cilts dodas divas trīs reizes gadā, lai tur skaitītu maģiskus vārdus vairumā gadījumu pret pašiem braminu dieviem. Badagi ir viena no vismāņticīgākajām un bailīgākajām ciltīm Indijā. Viņi dzīvo nepārtrauktās bailēs no, viņuprāt, visapkārt esošajiem ļaunajiem gariem. Bezgalīgas ir arī šausmas, ko iedveš kurumbi. Tieši tāpat, kā pēdējie baidās no todiem…

Vai tā ir slimība, kāda lopu sērga vai kādas pavisam nejaušas nepatikšanas viņu ģimenēs, īpaši neraža, it visu bada- gi piedēvē ļauno kurumbu burvestībām. Un skrien meklēt palīdzību pie labajiem todiem. Šī muļķīgā māņticība ir tā iespiedusies visu Nilgiri mītošo cilšu apziņā, ka samērā bieži badagi jāsoda par veselu kurumbu ģimeņu nonāvēšanu, par viņu ciematu nodedzināšanu. Šīm badagu izdarībām lieciniekus atrast ir ļoti grūti. Turklāt, lai lieki nesaniknotu tautu, vainīgo jāsoda ar vislielāko piesardzību. Viņu reliģijas principi māca, ka vienīgā iespēja, kā nomierināt, pielabināt dievus, kuru dusmas izraisījuši nāvējošie kurumbu lāsti, ir atriebības dievam upurēt pašu vainīgo. Tomēr nav izskaidrojams, kāpēc arī citas Indijas ciltis pret todiem jūt ko līdzīgu bailēm, bijībai, pielūgsmei.

Un vienlaikus arī paši badagi mēdz izmantot kurumbu maģiskos spēkus, īpaši, ja tas saistīts ar kādu netīru vai nelikumīgu darbību…"

Taču vienam gan pat angļu skeptiķiem bija jānotic: nekad netīrajos darījumos nav iejaukts neviens tods. Jo bruņi- nieciski cēlie todi nekad šādu palīdzību nesniedz. No psiholoģiskā viedokļa ir ļoti interesanti paanalizēt badagu pilnīgi divējādās izjūtas pret kurumbiem. Badagi neieredz kurum- bus, šausmās dreb to priekšā, un tomēr viņiem tie ļoti bieži nepieciešami. Alkatība un mantkārība pārmāc gan badagu iedzimtās bailes, gan todu aizliegumu izmantot burvju tumšos pakalpojumus. Neviens darījums, neviena sēšana neiztiek bez "melnās burvestības", kā viņi paši sauc šos radījumus — mullu-kurumbus…

Kāda britu ierēdņa mēģinājums izskaidrot badagu māņticības iemeslus:

"Kurumbi ir smieklīgi maza auguma. Viņa neveselīgā āriene ar mežonīgu nesukātu matu ērkuli bailīgajā muļķa badagā izraisa patiesas nāves šausmas. Nejauši sastopot uz ceļa, badags metas prom, ko kājas nes. Bet, ja nespēj izvairīties no t.s. "čūskas skatiena", tūdaļ dodas atpakaļ uz mājām un ar uz nāvi nolemtā padevību (pēc viņa uzskatiem) gatavojas neizbēgamajam… Viņš veic visas pirmsnāves ceremonijas, izdala mantu, ja tāda ir, apguļas un gaida nāvi, kura ierodas starp trešo un trīspadsmito dienu pēc tikšanās ar kurumbu! Māņticīgās iztēles spēks ir tik liels, ka noteiktajā laikā nabadziņš patiesi mirst… Badagi starp labajiem burvjiem todiem, no vienas puses, un mullu-kurumbiem, no otras, jūtas kā starp diviem dzirnakmeņiem. Viņiem jāmaksā nodevas šīm abām ciltīm: todiem — kā cieņas apliecinājumu, bet kurumbiem — kā atpirkšanos, lai tie nesabojātu sējumus. Starp citu, kurumbiem ir samērā plašas zināšanas par dažādu augu, zālīšu īpašībām. Viņi reizēm izdziedina pat tādus slimniekus, no kuriem todi atteikušies, tas ir, dzērājus ar saindētām asinīm. Taču vienlaikus, protams, bieži arī nogalina — ne jau ar burvestībām un lāstiem, bet gluži vienkārši ar augu indēm un ari kļūdoties…"

Šāds skaidrojums pilnīgi iznīcina jebkuru māņticību. Lūdzu, ievērojiet augstāk izcelto. Iepriekšējā nodaļā bija aprakstīts Morgana kundzes piedzīvotais, kā arī notikums ar Betenu. Lūk, vēl kāds gadījums, ļoti līdzīgs iepriekš aprakstītajam, tikai iznākums gan ir savādāks. Ja jau ar māņticīgās iztēles spēku iespējams nonāvēt noteiktā brīdī, tad kā gan godājamais autors izskaidrotu sekojošo? Angļu sahibi ar kurumbiem var sastapties tikai mežā. Un parasti tas ir saistīts ar medībām, šoreiz "vaininieks" bija zilonis…

Notikumā, tas ir medībās, bija iesaistīts kāds diezgan augsta ranga angļu ierēdnis. Tikai pēc ziloņa nogalināšanas mednieki atskārta, ka nav paņēmuši līdzi īpašu nazi, ar ko izgriež ilkņus, tāpēc nolēma doties uz tuvāko plantāciju palūgt aizmirsto lietu. Nu, kādi gan varētu būt sarežģījumi? Radās tikai tāda neliela aizķeršanās: atgriežoties pie nomedītā dzīvnieka, uz tā atradās kādi desmit kurumbi, kas centās izgriezt ilkņus. Nepievēršot ierēdnim nekādu uzmanību, viņi aukstasinīgi paziņoja, ka zilonis nogalināts uz viņu zemes, tātad piederot viņiem.

Varat gan iedomāties, cik saniknots bija augstprātīgais anglis. Ja kurumbi steigšus neaizvākšoties, viņš likšot tos padzīt ar ieročiem. Tomēr punduri tikai nicinoši pasmējās un, pat nepaskatoties uz draudētāju, turpināja darboties tālāk.

Tad anglis uzkliedza kalpotājiem, lai padzen kurumbus ar spēku. Ar viņu bija apmēram divdesmit cilvēku, visi apbruņoti. Arī pats anglis bija skaists, spēcīgs, veselīgs 35 gadus vecs vīrietis, slavens gan ar savu milzīgo spēku, gan arī ar nesavaldīgo raksturu. Un viņiem pretī bija aptuveni desmit gandrīz kailu, neapbruņotu punduru. Šķita, ka pietiktu ar trīs četriem cilvēkiem, lai aizdzītu nelūgtos laupītājus. Taču angļa pavēlei neviens neklausīja, pat nepakustējās, vēl vairāk — visi bija vai zaļi no bailēm.

Mullu-kurumbi, kas kā skudras bija aplipuši ap ziloni, izaicinoši, cieši vērās ierēdnī, kas vēl vairāk viņu satracināja:

—   Vai jūs beidzot visi nepadzīsiet šos klaidoņus?

—  Nedrīkst, kungs, — ieminējās sirms pavadonis,— tad mūs gaida droša nāve. Viņi ir uz savas zemes…

Kurumbu vadonis sāka lēkāt uz ziloņa galvas un, vienlaikus kā šakālis atņirgdams zobus, pārlaizdams apkārtējiem niknu, aukstu skatienu, nokliedzās:

—  Kas pirmais pieskarsies mūsu zilonim, drīz vien savā nāves brīdī mūs atcerēsies. Viņš jaunu mēnesi nesagaidīs…

Ap to laiku mēnesis iegāja trešajā ceturksnī… Draudi bija gluži veltīgi, jo kalpotāji jau tāpat stāvēja kā sālsstabi.

Tas nu saniknotajam kungam bija par daudz: sizdams ar pātagu pa labi un kreisi, lādēdamies viņš sagrāba kurumbu aiz matiem un nogāza zemē, tādējādi atbrīvodams ziloņa līķi no visiem kurumbiem; bet pats sāka izgriezt ilkņus. Pēc viņa kalpotāju apgalvotā, visu šo laiku kurumbi ne acu nenolaida …

Pabeidzis darbu, misters, sēzdamies zirgā, pēkšņi uztvēra uzveiktā kurumbu vecākā skatienu.

—  Šķita, ka veros pretīga krupja acīs, sajutu fizisku nelabumu,— tā viņš stāstīja vakarā saviem viesiem. — Es nespēju novaldīties un vēl vairākas reizes ar pātagu iesitu zemē gulošajiem… Kaut arī līdz tam brīdim viņš bija gulējis nekustīgi, pēkšņi kurumbs pielēca kājās un nevis skrēja prom, bet turpināja cieši raudzīties manī.

—   Veltīgi jūs bijāt tik nesavaldīgs, — kāds no klātesošajiem iebilda,— šie punduri reti piedod…

Bet kungs skaļi iesmējās:

—  To pašu man apgalvoja arī pavadoņi. Mājup viņi devās tā, kā uz nāvi notiesātie dodas uz ešafotu. Baidās no skatiena — ļaunās acs… Stulbā, māņticīgā tautiņa! Jau sen vajadzēja atklāti pateikt visu par šādiem skatieniem. Šis slavenais "čūskas skatiens" man vien apetīti ierosināja…

Un visu vakaru anglis zobojās par indiešu māņticību.

Otrā rītā, aizbildinoties, ka iepriekšējā diena bijusi nogurdinoša, viņš nogulēja līdz vēlai pēcpusdienai, kaut vienmēr, kā visi Indijā, cēlās ļoti agri. Bet pievakarē viņam stipri sāka sāpēt labā roka.

—   Vecais reimatisms, pēc pāris dienām pāries,— viņš nevērīgi apgalvoja.

Taču nākošajā dienā anglis jutās tik vārgs, ka nespēja paiet. Un vēl pēc dienas viņš vairs necēlās augšā. Tomēr ārsti neatrada nekādu zināmu slimību pazīmju. Nebija pat drudža, tikai kaut kāds savāds nespēks, vājums.

—   It kā asiņu vietā man būtu svins, — šādi nelaimīgais stāstīja paziņām.

Bija zudusi arī it kā "čūskas skatiena" ierosinātā apetīte: slimnieku mocīja bezmiegs, nekādas zāles nelīdzēja. Četru dienu laikā spēcīgais, veselīgais vīrietis pārvērtās līdz nepazīšanai. Piektajā bezmiega naktī viņš visus mājiniekus un blakusistabā gulošo ārstu pamodināja ar skaļu saucienu:

—   Dzeniet taču prom šo netīro radījumu! Kas gan iedrošinājās to ielaist manā istabā? Ko tam vajag? Kāpēc tas uz mani tā skatās?

Ar pēdējiem spēkiem satvēris smagu svečturi, viņš svieda sev vien redzamam veidolam un, trāpīdams lielā spogulī, sasita to smalkos gabalos. Visu nakti nelaimīgais vaidēja un kliedza, lai dzenot prom no gultas viņa aizskarto kurumbu…

—   Tie nebija murgi,— viņš tik tikko čukstēja, — punduris kaut kādā veidā bija ielavījies istabā. Es viņu redzēju ar miesu un asinīm, nevis iztēlē…

Nākošajā naktī anglim patiesi bija drudzis, kļuva vēl sliktāk, tomēr viņš redzēt gan vairs neko neredzēja.

Devītajā dienā viņš vairs nespēja parunāt, bet trīspadsmitajā — nomira.

Kas gan tas bija par spēku, kurš nonāvēja nekam neticošo, bagāto un izglītoto džentlmeni? Sakritība? Vienkāršs negadījums? Iespējams. Taču pārāk daudz šādu sakritību ir Nilgiri hronikās.

Naivs ir pieņēmums, ka kurumbu netīrā, atbaidošā āriene varētu izraisīt tādas šausmas, kurām seko nāve. Jo daudzi no khotiem un erulāriem, pat badagiem, ir tikpat netīri, bieži vien pat atbaidošāki par tiem, no kuriem viņi tik neizsakāmi baidās.

Vairāki angļu pētnieki atzīst — ja vien iezemieti skāris sadusmota kurumba "čūskas skatiens", tad vēl nav bijis gadījuma, kad nelaimīgais būtu palicis dzīvs un vesels. lādu nelaimīgo glābt varot vienīgi tad, ja trīs stundu laikā cietušais spēj nokļūt pie todiem un lūdz palīdzību. Ja terali tam piekrīt, ikviens tods spēj viegli "izvilkt indi no šī ar aci noburtā cilvēka". Pretējā gadījumā nelaimīgais nolemts drošai nāvei.

Kā gan lai izskaidro šādu dīvainību? Protams, visvienkāršāko izskaidrojumu atradīs zinātnieki un skeptiķi. Viņi pat apgalvotu, ka pats notikušais ne tik vien kā nav pierādīts, bet nemaz nav arī noticis.

—   Bet mēs varam pierādīt, ka tās nav pasakas, bet gan patiesi notikumi…

—  Tomēr zinātne vienalga neticēs, jo gluži vienkārši nevēlas tam ticēt…

VI nodala

Labdabīgais purva drudzis. — Mūsdienīgs buršanās gadījums. — "Huka-mella". — Oficiālās zinātnes burvestības. — Kāda ir atšķirība starp hipnotizētāju un burvi? — Gadījums Parīzē un gadījums Utakamandā

Pats par sevi saprotams, ka gan oficiālā angļu-indiešu valdība, gan arī visi eiropiešu skeptiķi ne mazāko vērību nepievērsa todu un kurumbu "psihisma" transcendentālām īpašībām. Visos šādos neizskaidrojamos gadījumos skeptiķi uzskata par labāku vai nu klusēt (ja mirušais ir vietējais), vai arī izskaidro to ar liesas plīsumu. Turpretī, ja aizgājējs ir eiropietis, viņa nāvē vaino purva drudzi. Šīs drudža formas laikā cilvēks līdz pat pēdējai minūtei stāv kājās, turklāt nepārtraukti ar kaut ko nodarbojas: viņu moka neremdināmas slāpes, varētu pat teikt, ka cilvēks mirst stāvus. Vai tad tas patiesi nav brīnišķīgs izskaidrojums? Nejau velti nilgirie- šu ārsti ar savu mūžīgo "purva drudzi" tik ļoti kaitina Morgana kundzi.

Un par to, cik gan viegli Indijā cilvēks var nokļūt cietumā, ja viņš ir iezemietis, liecina sekojošais gadījums. Runa, protams, atkal ir par burvestībām.

Apzaga kādu braminu. Neraugoties uz visām viņa pūlēm, nedz zagli, nedz mantas neatrada. Tad viņš nolēma griezties pēc palīdzības pie pilsētā pazīstama burvja Ma- hidhāra un t.s. "Huka-mella" jeb kustīgās nūjas. Burvis turpat pie mājas izgrieza no bambusa nūju un, nostājies uz sliekšņa, sāka gaidīt garāmgājējus. Tieši tobrīd garām gāja kāds sīks ierēdnītis Rohpārs. Mahidhārs viņu pasauca, paskaidroja, kas par lietu, un pajautāja, vai viņš būtu ar mieru palīdzēt braminam atrast nozagtās mantas. Ierēdnis piekrita un paņēma rokās bambusa nūju, kuru tikko burvis bija apvārdojis. Un te nu sākās dīvainības: līdzko Rohpārs pieskārās nūjai, viņu savā varā pārņēma kaut kāds spēks. Kliegdams, ka nūja pieaugusi pie rokas, viņš metās skriet. Protams, pakaļ metās arī cietušais un apkārt salasījies pūlis. Aizskrējis līdz nelielai ūdens cisternai, Rohpārs ar nūju iebakstīja seklā lāmā un pateica, ka jāmeklē šeit. Patiesi, pēc kāda laika atraka daļu nolaupīto sudrablietu. Bet nūja atkal neatturami rāva uz priekšu. Šoreiz skrējiens bija līdz kādam kokam netālu no bramīna mājas.

— Rociet šeit! — Rohpārs kliedza. Tik tiešām, tur atrada pārējās nozagtās lietas. Taču policists, droši vien neapmierināts ar tik vieglu nozieguma atklāšanas paņēmienu (jo atlīdzība gāja secen…), apcietināja nelaimīgo rakstvedi, apsūdzēdams viņu zādzībā.

Pēc dažām dienām notika tiesa, kurā nelaimīgais izstāstīja, kā gājis garām bramīna mājai, kā pasaukts un kā piekritis mēģinājumam, turklāt pats nemaz tam neticēdams. Un vai tad viņš maz būtu gājis pa šo ielu, piekritis eksperimentam, ja vien būtu zaglis. Jo, paņemot rokā bambusa nūju, viņam zudusi paša griba, — nūja viņu rāvusi uz priekšu. Viss velti, tiesnesis, pārliecināts materiālists, neticēja stāstītajam, neņēma vērā arī to, ka, izņemot pašus policistus, neviens cits apsūdzību neuzturēja; turklāt arī visi cilvēki liecināja par labu jauneklim… Tiesneša spriedums bija: "Cietumā uz gadu un trijām nedēļām."

Un arī apelācijas tiesas spriedums bija iepriekšējais — tiesnesis pamatoja savu lēmumu ar pavisam "gudru" secinājumu: "Ja jau Rohpārs tik nešaubīgi atrada nozagtās lietas, tātad viņš ir vai nu zaglis, vai līdzzinātājs."

ladējādi tika izpostīta nabaga jaunekļa karjera, bet materiālisti triumfēja.

Protams, mēs neticam šādai indiešu burvju nūjiņai vai kaut kam tamlīdzīgam, taču ticam magnētiskajam spēkam, gaišredzībai un somnambulismam. Un tāpēc varam nosodīt šādu tiesnesi, kurš to visu noliedz, kurš nepieļauj iespēju, ka cilvēku uz mirkli var pārņemt gaišredzība.

Nedomāju, ka daudz kļūdīšos, apgalvodama, ka pus- mežonīgie kurumbi ir apveltīti ar visiem tiem spēkiem, no kuriem tikai nelielu daļu atklājuši hipnotizētāji. Un droši vien to pašu var attiecināt arī uz todiem.

Būtībā jau nav nemaz tik svarīgi, vai šīm abām ciltīm piemīt vai nepiemīt šāds spēks. Jo, kā izsacījās ģenerālis Mor- gans, noliegt daudzu aculiecinieku liecības par to, ka todi un kurumbi izmanto "dīvainu psihisku spēku", ir grūti, pat neiespējami. Tagad vēl tikai jāizzina, kāda ir atšķirība (izņemot, protams, acīmredzamās gan izteikti negatīvās, gan arī pozitīvās izpausmes) starp todu un kurumbu pielietotajiem spēkiem.

Ir daudzi atsevišķi gadījumi, kuros tieši parādās tas, ko saucam par mesmerismu un hipnotismu. Todi, šķiet, dziedina līdzīgi, kā kādreiz to darīja Hipokrāts un senie ēģiptiešu priesteri — izmantojot gan Saules staru īpašības, gan arī ar roku kustībām (tagad jau zināms, ka tā ir bioenerģētika).

Turpretī mullu-kurumbi savos lāstos un burvestībās pielieto no klasikas zināmos burvju paņēmienus. Viņi izmanto atsevišķos periodos kaitīgo Mēness iedarbību, vāc augus, no kuriem gatavo dažādus maisījumus, lieto asinis. Kurumbiem piemīt arī iedzimta spēja, līdzīgi kā čūskai, ar skatienu paralizēt upuri. Taču diezin vai ir liela starpība starp mācību hipnotizētāju, kurš domās pavēl jaunavai, pašai to neapzinoties, publiski veikt nepieklājīgas izdarības, un kurumbu, kas ar šo savu psihisko spēku piespiež badagu izdarīt dažādus noziegumus, zādzības.

Dažlabam būs nepieciešams vēl vismaz divsimt gadu, iekams viņš būs apguvis mullu-kurumbu zināšanas, prasmi vadīt vājāka cilvēka gribu. Arhitektūras māksla attīstījās gadu tūkstošiem,— no bebra zemūdens mītnēm daudz ko mācījies radības kronis — cilvēks. Bieži vien daba ir gudrāka par profesoru.

Lūk, divi gadījumi, lai jūs, cienījamo lasītāj, pats varētu spriest par to, cik gan daudz kopīga ir eiropiešu hipnotizētājam ar kurumbu burvi: abās izpausmēs ir viens un tas pats spēks.

Pirmais notika Francijā pagājušajā pavasarī, gandrīz mūsu acu priekšā. Iesākumā franču žurnālos, pēc tam arī zviedru presē parādījās savdabīgi raksti, turklāt ar turpinājumiem, ko sūtīja kāds ārsts hipnotizētājs. Jau vairākus gadus Sarko un citu Parīzes spīdekļu vadībā šis ārsts veica daudzus eksperimentus. Savos mēģinājumos viņš iemidzinātajai personai spēja dot rīkojumus domās, neizsakot ne skaņas. Turklāt viņš apgalvoja, ka spējot suģestēt cilvēku kādai noteiktai darbībai pēc zināma laika, pat pēc dažiem mēnešiem.

Ārsta paziņa V.S. 1884. gada pavasarī strādāja policijā. Viņš bija samērā korpulents 35 gadus vecs vīrietis, turklāt ļoti dievticīgs, ar maigu raksturu. Dabūjis šo nabaga cilvēku savā varā, ārsts veica dažādus mēģinājumus, arī turpmāk aprakstīto.

Policists atradās dziļā miegā — nedz aizdedzinātas cigaretes pieskāriens, nedz adatas duršana zem nagiem, nedz pistoles šāviens pie auss nespēja viņu uzmodināt. Ar vārdu sakot, viņš bija kataleptiskā stāvoklī. Tad ārsts ar saviem trīs draugiem iegāja blakusistabā, kur viens no viņiem uzrakstīja zīmīti un iedeva ārstam, kurš domās nolasīja uzrakstīto un domās pavēlēja policistam tieši pēc trīs nedēļām pulksten divos dienā veikt sekojošu noziegumu:

"Lūk, šeit ir ass malajiešu duncis," ārsts domās pavēlēja, sniegdams nelielu koka lineālu. "Es to ielieku šajā skapī. Pēc trīs nedēļām jūs to paņemsiet, neraugoties ne uz kādiem šķēršļiem vai atslēgām. Tad dosieties ar šo nazi uz parku, tur noteiktajā alejā pie septītā koka ieraudzīsiet dārznieku, kas laista puķes. Jūs nemanot viņam piezagsieties un ar trīs šī naža dūrieniem to nogalināsiet.

Tad paņemsiet lāpstu, izraksiet bedri un turpat pie koka viņu arī apraksiet. Pēc tam dosieties uz policiju un pastāstīsiet savam priekšniekam par noziegumu, tikai vainu uzvelsiet gaļas pārdevējam vācietim, kurš visu laiku, kamēr jūs raksiet bedri, stāvēs līdzās un smiesies."

Pēc tam ārsts atmodināja policistu, kurš neko nenojauta un neatcerējās. Noteiktajā dienā ārsts ar saviem vieglprātīgajiem draugiem jau savlaicīgi sāka gaidīt, viņuprāt, uzjautrinošo notikumu. Tieši pulksten divos policists pameta savu dežūrposteni uz ielas un, priekšnieka vārdiem runājot, dezertēja. Viņš — labākais policists — todien izdarīja ārkārtēju noziegumu! Bez piecām minūtēm divos uz ielas sākās kautiņš. Viņš pierakstīja nekārtības cēlāju uzvārdus, kuri jau bija sagatavojušies sekot līdzi uz policijas iecirkni. Taču pēc otrā pulksteņa sitiena, par lielu izbrīnu gan pūlim, gan arī pašiem kaušļiem, policists pēkšņi nometa savu bloknotu, izbolīja acis, strauji pagriezās un ātri, gluži kā automāts, devās pa ielu prom un pazuda aiz tuvākā stūra.

Bija pagājis pavisam īss laika sprīdis, kad viņš jau ienāca ārsta mājā, tikai ne pa galvenajām — aizslēgtajām durvīm, bet caur dārza vārtiņiem, kuru slēdzeni, ne mirkli nevilcinādamies, policists uzlauza.

Ienācis istabā, viņš atradās tik dziļā transā, ka neievēroja nedz ārstu, nedz viņa draugus, bet uzreiz devās pie skapja, kur atradās t.s., "malajiešu duncis" — koka lineāls. Aizslēgtās skapja durvis viņš atlauza ar dzelzs knaiblēm. Visas šīs darbības policists veica automātiski, īpaši gan nesteidzoties, tomēr raiti. Paslēpis paņemto lineālu zem mundiera, viņš, apkārt raudzīdamies, izlavījās no mājas.

Pavisam nelielā attālumā viņam sekoja novērotāji. Kaut arī parkā pastaigājās aukles ar saviem lolojumiem, tomēr iepriekš norādītā aleja bija tukša. Iedomātā drāma ar katru brīdi kļuva interesantāka…

Policists sāka skaitīt kokus, turklāt šķita, ka viņā radušās kādas šaubas: kurā pusē tad īsti jāskaita? Taču tās bija īslaicīgas — neatradis meklēto vienā pusē, viņš pārgāja pie pretējā pusē augošajiem kokiem. Pēkšņi, kā slēpdamies, policists pieliecās un pat nogūlās zemē. Droši vien viņš bija "ieraudzījis" dārznieku un gatavojās to nogalināt…

"Tajā mirklī viņš bija līdzīgs mežonīgam zvēram," vēlāk apgalvoja aculiecinieki.

Viņa parasti labsirdīgā, godīgā un nedaudz panaivā seja pārvērtās. Cieši sakniebti zobi, puspavērta mute, ieplestajās acīs arī skats šķita stiklains, bet mežonīgs un cietsirdīgs. Tas ar savu realitāti nobiedēja pat eksperimentatorus. Un viņu bailes pārvērtās šausmās, kad tie manīja, ar kādu pārsteidzošu patiesumu policists sāka atainot nežēlīgo slepkavību. Viņš zagās aizvien tuvāk tikai sev vien saredzamajam upurim, līdz beidzot ar milzīgu lēcienu metās "tam" virsū un ar lineālu trīs reizes šķēla gaisu, kā durot ar dunci. Pie tam ilgi vēroja "izdarīto", vienlaikus it kā notīrīdams asinis no naža asmeņa.

Ar vārdu sakot, viņš līdz vissīkākajai niansei izpildīja ārsta iecerēto: ar iedomātu lāpstu "izraka" iedomātu bedri, apraka neesošu līķi. Tad iznāca no parka un devās policijas iecirkņa virzienā.

Un te nu inscenētā drāma aprāvās, epilogs nebija plānotais: policists sastapās ar savu priekšnieku, kuru, starp citu, nepazina. Komisārs, redzot šādu attieksmi, diviem policistiem lika nekauņu aizturēt. Bet tagad visā savā šausmīgajā realitātē parādījās hipnotizācijas burvestības — vienalga, kā to sauc, spēks. Ar vienu rokas vēzienu atsviedis gūstītājus, mūsu policists, kā nekas nebūtu noticis, mierīgi turpināja ceļu. Par laimi, piesteidzās ārsts, jo komisārs gatavojās dot pavēli šaut uz nepakļāvīgo padoto. Ar dažām rokas kustībām dakteris nohipnotizēto pilnīgi atmodināja.

Taču tas nebūt nebija viss — daudz grūtāk bija pierādīt komisāram policista nevainību, to, ka viņš patiesi aptuveni divas stundas atradās nepieskaitāmā stāvoklī, ka būtu viņam jāpiedod viss notikušais.

Ārsts pavēlēja policistam nomodā atcerēties visas dotās instrukcijas:

"Atcerieties," ārsts domās pavēlēja, "viss notikušais jāno- veļ uz gaļas pārdevēju. Parādiet savam priekšniekam nozieguma ieroci — "malajiešu dunci". Jūs, tāpat arī visi pārdevēja paziņas, zināt, ka šis nazis ir viņa."

Un te nu sākās drāma-komēdija. Pilnīgi attapies, policists pēkšņi paziņoja, ka savu posteni atstājis, lai novērstu noziegumu, taču diemžēl ieradies par vēlu. Aizskrējis uz parku, viņš atradis tur gaļas pārdevēju pie dārznieka līķa, paspējis vien atņemt slepkavības ieroci — nazi, kuru nododot komisāram.

To teikdams, nelaimīgais svinīgi sniedzis pārsteigtajam priekšniekam koka lineālu, kas, protams, nodomājis, ka policists sajucis prātā.

Bet situācija kļuva vēl neskaidrāka, kad ārsts ar saviem draugiem sāka pārmest policistam, kāpēc viņš melojot…

Varat gan iedomāties, ko izjuta komisārs, kad viņa labākais policists, nokritis ceļos, visa pūļa priekšā skaļi nožēloja savu izdarīto noziegumu. Šķiet, ka viņš noticēja, un lika, lai aizved uz notikuma vietu… Turklāt komisārs noskaitās ne pa jokam, kad ārsts mēģināja izskaidrot policista halucinācijas. Tikai nonākot šķietamajā nozieguma vietā, redzot neskarto zemi un dzirdot padotā stūrgalvīgo apgalvojumu, ka te, lūk, ir līķis, te asinis…, komisārs saprata, ka tas nebūt nav vien nevainīgs ārsta joks, ka šeit slēpjas daudz kas nopietnāks, baismīgāks… liekot policistam noprast, ka tic viņa stāstītajam, bet tikai pajautājot, kāpēc gan viņš izdarījis tik briesmīgu, bezjēdzīgu noziegumu, viņš saņēma no tā atbildi, ka nezinot.

" Mani vilka nepārvarams spēks, kuram nespēju pretoties, tas lika man domāt un just, ka rīkojos brīnišķīgi, ka tā vajag."

Visa šī "izrāde" turpinājās līdz brīdim, kamēr pieaicināja it kā nonāvēto dārznieku, kurš policistam pajautāja, kāpēc tas sevi tā aprunājot. Un tad policists zaudēja samaņu…

"Nekas," atkārtoja samulsušais ārsts, "pārveidošu viņa miegu un pavēlēšu aizmirst visu, kas šodien noticis… Ticiet, nebūs nekādu bēdīgu seku…"

Tomēr šoreiz viņš kļūdījās. Pamostoties policistam parādījās delīrija pazīmes. Viņš nogulēja slimnīcā veselus trīs mēnešus; jautrā un dzīvespriecīgā vīrieša vietā no slimnīcas iznāca bailīgs, nervozs un aizdomīgs cilvēciņš.

Visa šī nejēdzīgā notikuma sācējs, tas ir, ārsts, beigu beigās bija spiests pamest dzimto pilsētu un pārcelties uz Parīzi, tā cenšoties izvairīties no komisāra un visas policijas atriebības, klerikālu un arhibīskapa nosodījuma, kas šādā cilvēka spējā saskatīja nelabā pirkstu…

Un, lūk, arī otrs gadījums ar mullu-kurumbu un kādu zēnu no Zilganajiem kalniem.

Starp Katagīru un Vīti dzīvoja kāda diezgan turīga eiro- aziātu ģimene: veca māte ar diviem dēliem un māsasbērnu bāreni.

Simpsones kundze bija laipna un ļoti dievbijīga sieviete. Dēli kalpoja gubernatora kancelejā, bet vienpadsmit gadus vecais zēns apmeklēja misionāru skolu. Viņš ilgām pēcpusdienām klaiņoja pa t.s. pilsētiņas alejām un birzīm. Pilsētiņa tā bija vien vārda pēc, jo, izņemot mazu iezemiešu kvartālu — starp divām rindām tirgus būdu un stāvajās nogāzēs kā bezdelīgu ligzdās satupinātiem iedzīvotāju mājokļiem, šeit nebija nevienas citas ielas. Bija gan lielisks rātsnams, slimnīca, klubi un vasaras laikā pat veikali, taču nevienas ielas. Vasarnīcas, kotedžas, villas kā oāzes, parasti izveidotas kalnu piekājēs lielu dārzu, parku vai plantāciju vidū.

Bez ieroča vakaros un naktīs ārā nav vēlams klaiņot, jo nepatīkamas sastapšanās ar leopardu, tīģeri vai mežonīgajiem kaķiem nav nekāds retums.

Simpsonu māja atradās pašā nomalē. Aiz tās sākās mežs, kurā mazajam zēnam bija stingri noliegts iet. Tomēr šis aizliegums reizēm tika pārkāpts, jo viņš bija aizrāvies ar savvaļas putnu ķeršanu, kuru būrīši atradās lielā gaišā šķūnī, lūr dzīvespriecīgi čivināja gan papagaiļi, gan Zilgano kalnu kolibri, trūka vien nilgiriešu bezdelīgas — maza, dzeltena, neticami viltīga un veikla putneļa, kurš lido ļoti augstu un ko tīklā noķert gandrīz neiespējami.

Reiz, sekodams bezdelīgai, zēns aizmaldījās dziļi mežā. Kā jau tuvu ekvatoram, te mijkrēšļa praktiski nav — dienas gaišumu strauji nomaina nakts. Pilnīgi saprotams, ka, atto- poties dziļi mežā, zēns pārbijās. Turklāt vēl kaut kāds dzelksnis bija iekļuvis viņa kurpē un dūrās pēdā. Kamēr zēns to vilka laukā, viņam gandrīz uz galvas uzlēca mežonīgs kaķis ar mazuli zobos. Redzot, ka zvērs, kaut arī tikpat izbijies kā viņš pats, tomēr gatavojas uzbrukt, bērns skaļi iekliedzās.

Tajā brīdī divas bultas trāpīja kaķa sānos — no krūmiem izlēca divi netīri, puskaili kurumbi un, sagrābuši medījumu, sāka izsmiet nobijušos puišeli…

Pilsētā vienmēr sastopami mullu-kurumbi, kuri ar dažādiem sīkiem darbiņiem cenšas nopelnīt kādu grasi. Tāpēc arī mazais zēns bija pateicīgs saviem glābējiem. Turklāt viņš saprata kurumbu valodu, un, baidoties iet mājup viens, lūdza tos par nelielu atlīdzību pavadīt viņu līdz mājām. Pa ceļam zēns pažēlojās, ka nekādi neizdodoties noķert bezdelīgu; arī to kurumbi apsolīja nokārtot (protams, ne jau par velti…). Jo kurumbi tiek uzskatīti par visprasmīgākajiem medniekiem un zvēru ķērājiem.

Atgriezies mājās, zēns izstāstīja par notikušo, par apsolīto atalgojumu. Vecā Simpsones kundze, kā jau visi eiro- aziāti, ļoti nicinoši izturējās pret "nēģeriem" vispār, tāpēc, iedevusi dažas vara monētas un degvīnu, lika iezemiešiem doties prom. Turklāt zēnam aizliedza turpmāk ar tiem satikties. Bet, kā jebkurš kaislīgs kolekcionārs, arī mūsu mazais draugs nespēja pretoties izdevībai iegūt savā īpašumā sen kārotos putniņus, tāpēc sirmajai radiniecei par nākošās dienas kopīgajām medībām neteica ne vārda.

Jau otrās dienas pievakarē pārītis dzelteno bezdelīgu bija zēna šķūnī… Pārņemts ar medībām, zēns nemaz nemanīja, cik bieži viņa un kurumbu rokas saskārās, tie arī kā uzslavēdami noglāstīja zēna muguru. Nabaga zēns, viņš bija tikai bērns! Ļoti iespējams, ka arī pat dzirdējis nebija, cik ļoti no šiem "nēģeriem" un elku pielūdzējiem baidās tie, kuros tek ap piecdesmit procentu šo nicināmo punduru asiņu!

Nedaudz pastāstīšu, kā kurumbi ķer putnus. Paviršam skatītājam tas šķitīs samērā vienkārši, toties uzmanīgs novērotājs pamanīs daudz interesanta.

Punduris paņem nelielu nūjiņu, pavirpina nedaudz rokās, kā pulēdams, tad nostiprina tuvējā krūmā kādas divas pēdas virs zemes, bet pats noguļas nedaudz nostāk, pievēršot skatu iepriekš izvēlētajam putnam, pacietīgi sāk gaidīt. Lūk, kā šādas medības apraksta K.Betlors:

"Kurumba acīs parādās dīvaina izteiksme… Tādu esmu novērojis tikai čūskai, kad tā gaida laupījumu. Skatiens stiklains, nekustīgs, it kā izstaro iekšēju aukstu gaismu, kas reizē pievelk un atgrūž. Par dažām rūpijām kāds kurumbs atļāva man piedalīties šādā ķeršanā. Putnelis bezbēdīgi lēkā, lidinās, te pēkšņi apstājas, it kā ieklausīdamies apkārtnē. Tad nodreb, cenšoties aizlidot. Reizēm, ļoti reti, tas viņam arī izdodas. Parasti viņu it kā kaut kas pievelk, un tas sāniski sāk tuvoties nūjiņai. Spalviņas ir sabužinātas, tas klusu, žēlabaini čiepst. Un tad — lēciens, un putns sēž uz "burvju" kociņa kā pielīmēts, tā liktenis ir izlemts. Kurumbs metas pie laupījuma tik zibenīgi, ka pat čūska to apskaustu."

Līdzīgā veidā abi kurumbi noķēra dzeltenās bezdelīgas, ko pārdeva zēnam; tikai vienlaikus "noķēra" arī pašu zēnu. Viens no viņiem pakļāva zēna gribu, sāka viņu vadīt, izveidoja no tā pilnībā sev padevīgu lietu, līdzīgi kā hipnotizētājs ar policistu. Atšķirība vien tā, ka ārsts sāka ar redzamām roku kustībām, bet kurumbs acīmredzot tikai paskatījās, pieskārās.

Kopš tās dienas zēns pārvērtās: kļuva apātisks, nomākts, vairs neskraidīja un nerotaļājās, it kā pēkšņi bija kļuvis par vairākiem gadiem vecāks,— pat apkārtējie ievēroja, ka viņš kustas kā aizmidzis. Drīz vien mājās sāka zust sudrablietas, pēc tam arī Simpsones kundzes zeltlietas. Taču, neraugoties ne uz kādām mājinieku pūlēm, nedz zagli izdevās noķert, nedz dārglietas atrast… Lietas zuda no aizslēgtā skapja, kura atslēgas vienmēr bija pie kundzes…

Reiz vakarā, saņēmusi no Madrasas sūtījumu ar lielu zelta gredzenu, viņa to ieslēdza dzelzs skapī, atslēgu palika zem spilvena, taču naktī nolēma neiemigt, pat neizdzēra savu parasto alus kausu miegam (pēdējā laikā bija ievērojusi, ka pēc tam kļūst gurdena un uzreiz aizmieg).

Zēns gulēja blakusistabā. Apmēram divos nakti durvis atvērās. Kundze tik tikko noturējās neiekliegusies, jo bērns kustējās kā nemaņā: acis plati ieplestas, bet sejā drūma, gandrīz zvērīga izteiksme. Pienācis pie gultas, zēns atslēgu paņēma tik nemanāmi, ka saimniece naktslampiņas gaismā manīja vien roku kustību. Droši atslēdzis skapi, paņēma saini, pēc tam tikpat mietlgi to aizdarīja un nolika atslēgu atpakaļ.

Ko gan izjuta cienījamā kundze, kad apjauta, ka viņas mīļais krustbērns ir zaglis! Lai nu kā, noslēpumu vajadzēja atrisināt, noskaidrot, kur zēns liek nolaupīto. Pa pavērtajām durvīm mēnesgaismā viņa manīja putnu šķūņa tuvumā kaut ko ierokam zemē.

Pārliecinājusies, ka zēns ir savā istabā, arī sieviete devās pie miera. Patiesi, gulēt jau nu viņš gulēja cieši, tikai acis bija plati atvērtas, kas cienījamo dāmu pārsteidza un ļoti nobiedēja.

Otrajā rītā, atstāstījusi dēliem nakti pieredzēto, visi devās pie putnu novietnes, tomēr atrada vien svaigi raktu zemi. Skaidrs, ka jau bijuši kādi līdzdalībnieki…

Zēnam atgriežoties no skolas, kundze izlēma aplinkus noskaidrot kaut ko sīkāk par notikušo. Kā parasti iedevusi bērnam paēst, viņa it kā nevilšus novilka gredzenu no pirksta un nolika uz galda, lai ietu mazgāt rokas. Ieraugot zelta lietiņu, zēna acis iezaigojās, bet pagriezusies Simpso- nes kundze skaidri pamanīja, kā zēns ieliek gredzenu sev kabatā un dodas uz durvju pusi. Un te nu kundze viņu aizturēja:

—   Tom, kur ir mans gredzens? Kāpēc tu to paņēmi?

—   Gredzenu? — zēns vienaldzīgi pārjautāja,— neesmu jūsu gredzenu redzējis…

—   Bet tas taču ir tev kabatā, tu mazais nelieti! — sieviete iekliedzās, iecirta pļauku un izrāva no mierīgi stāvošā zēna kabatas dārglietu.

—   Kas tad tas par gredzenu? — zēns dusmīgi jautāja. — "la taču ir tikai zelta graudu sauja, ko paņēmu saviem putniņiem. Kāpēc jūs mani sitat?

—   Un visas pārējās zelta un sudrablietas, ko tu šajos divos mēnešos esi nozadzis, vai tās arī, tavuprāt, ir tikai graudi? Kur tu tās liki? Tūdaļ saki! Ja nē, saukšu policiju! — kundze dusmās kliedza.

—    Neesmu neko zadzis. Bez atļaujas nekad neko neesmu ņēmis, tikai nedaudz graudu un maizes putniem…

—   Kur tu zagi šos "graudus"?

—   Jūsu skapī. Bet jūs taču pati man to atļāvāt. Jo šādu zelta graudu tirgū nav, tad jau nebūtu nemaz no jums ņēmis…

Simpsones kundze nojauta, ka šeit ir kaut kāda neizprotama mīkla, briesmīgs noslēpums, kuru izskaidrot viņa nespēj, tikai skaidrs ir tas, ka zēns runā patiesību vai arī to, kam pats pilnībā tic. Iapat viņa arī saprata, ka kļūdījusies. Droši vien zēnam ir līdzzinātāji, tos tad arī vajag atrast… Ar sāpošu sirdi Simpsones kundze turpināja iztaujāšanu:

—   Saki, lūdzu, Tom, vai tu neatceries, kad atļāvu ņemt šos zelta "graudus" no dzelzs skapja priekš taviem putniņiem?

—    Toreiz, kad dabūju savas dzeltenās bezdelīgas, — zēns ļoti nopietni atbildēja. — Kāpēc jūs man iesitāt? Pati taču teicāt: "Vari ņemt atslēgu, kas ir man zem spilvena, kad vien ievajagās, un ņem zelta graudus saviem putniem…" Nu, es arī ņēmu… Kaut gan tur jau ļoti maz kas ir palicis, bet bez tiem mani putniņi nomirs."

—   Kas tev to teica?

—   Viņš, kas man noķēra šos dzeltenos putniņus un tagad palīdz tos barot.

—    Kas ir šis "viņš"?

—   Nezinu,— zēns ar grūtībām atbildēja, berzēdams pieri. Bet jūs taču viņu esat vairākas reizes redzējusi. Arī pirms trijām dienām viņš šeit bija, kad pusdienu laikā paņēmu no tēvoča šķīvja sudraba graudus, ko viņš priekš manis bija atstājis…"

Simpsones kundze atcerējās, ka pirms trim dienām no galda noslēpumainā kārtā pazuda desmit sudraba rūpijas, kuras dēls bija nolicis, lai nomaksātu rēķinu. Tā bija visnoslēpumainākā, neizskaidrojamākā no visām zādzībām.

—   Kam tad tu tos graudus atdevi? Vakarā taču putnus neviens nebaro…

—   Es tos atdevu viņam, aiz durvīm. Viņš aizgāja pirms pusdienu beigām. Jo todien mēs ēdām dienas vidū, nevis vakarā…

—   Kas gan tā par dienu astoņos vakarā?

—   Nezinu, bet bija diena…, vispār nakšu sen jau vairs nav!

—   Ak, kungs! — sirmā kundze sāka raudāt,— zēns sajucis prātā!

Te pēkšņi viņai iešāvās prātā laba doma.

—   Nu tad ņem arī šo zelta "graudu" un pabaro savus putniņus,— viņa teica, sniegdama zēnam zelta piespraudi.

Puišelis paķēra mantiņu un priecīgs aizjoza uz putnu novietni. Protams, kundze sekoja, un tik tiešām arvien vairāk pārliecinājās, ka viņas mazais radinieks ir sajucis prātā. Viņš gāja no viena putnu būrīša pie otra, trina pirkstos piespraudi kā bērdams graudus, runājās ar putniņiem, kaut gan nemaz neievēroja, ka daudzi būrīši ir tukši (droši vien tas bija šādas "barošanas" rezultāts…).

—   Un tagad pārējos "graudus" aiznesīšu viņam, lai paglabā. Agrāk viņš lika ierakt šeit zem logiem, bet šorīt lika aiznest uz turieni. Tikai jūs man nesekojiet, jo tad viņš neatnāks…

— Labi, tu iesi viens.

Vecajai kundzei dažādu izdomātu iemeslu dēļ izdevās zēnu uz kādu pusstundu aizkavēt. Pa to laiku vienu no kalpotājiem steigšus aizsūtīja pēc detektīva, kuram lika sekot zēnam, novērot, kam viņš atdod piespraudi, un tad to apcietināt, jo tas tad arī būšot zaglis.

Visu dienu viņš kopā ar vēl vienu kolēģi nenolaida no bērna ne acu. Pievakarē zēns devās uz biezokņa pusi. Te pēkšņi no krūmiem izlēca kroplīga izskata punduris un paaicināja zēnu. Ieraudzījuši, ka puisis kaut ko it kā ber pundura saujā, detektīvi piesteidzās un kurumbu aizturēja ar visiem lietiskajiem pierādījumiem — zelta piespraudi.

Starp citu, kurumbs apcietinājumā pavadīja tikai kādas pāris dienas, jo praktiski trūka jelkādu pierādījumu, izņemot vien piespraudi, kuru, kā pats zēns apgalvoja, pundurim esot iedevis labprātīgi, tikai nezinot kādēļ. Turklāt tiesā mazā zēna liecība bija galīgi nederīga, jo viņš murgoja par kaut kādiem "zelta graudiem", turpretī kurumbu pat nepazina.

Ārsti viņu atzina par "neizārstējamu idiotu". Gan viņa liecība, gan arī tas, ko ne īpaši sakarīgi centās izstāstīt Simpsones kundze, tiesnešus nepārliecināja. Iespējams, ka lielāku uzticību būtu radījusi detektīva liecība, taču pēc kurumba aresta viņš saslima un pēc nedēļas, tas ir dažas dienas pirms paredzētās tiesas, nomira. Un viņa kolēģis, liecinot aci pret aci ar kurumbu, ko pats bija palīdzējis arestēt, noliedza, ka jelko būtu redzējis, jo šis cilvēks bija tikai jāapcietina. Ta nu no tiesas procesa un patiesības noskaidrošanas čiks vien iznāca.

Mēs redzējām nelaimīgo puisi, kuram šobrīd ir apmēram divdesmit gadu. Uz soliņa pie vārtiņiem sēdēja resns, ļumīgs eirāzietis un darināja kociņus putnu būrīšiem — viņš joprojām ir kaislīgs putnu mīļotājs. Turklāt citādā ziņā viņš šķiet ļoti normāls, izņemot līdz brīdim, kad tuvumā gadās zelta vai sudraba nauda, ko jauneklis joprojām sauc par "graudiem". Starp citu, pēc tam, kad piederīgie viņu uz diviem gadiem ievietoja Bombejas klīnikā ārstēties, šī mānija sāka pakāpeniski pāriet. Tikai viena lieta ir nemainīga — neatvairāmā vēlēšanās brāļoties ar kurumbiem.

Te nu ir acīmredzams, ka kurumbu un franču ārsta hip- notizēšanā ir pielietots viens un tas pats spēks.

Šo nodaļu nobeigšu ar citātiem no Voltēra "Dictionnaire Philosophiue":

"Liecība par kaut ko var tikt uzskatīta par pilnīgu, ja tā pamatojas:

1)   uz lielu skaitu ļoti prātīgu liecinieku, kas vienbalsīgi apgalvo, ka notikušo ir ļoti skaidri un labi redzējuši;

2)  kad visi šie liecinieki ir fiziski un garīgi veseli;

3)   kad viņi šajā lietā ir pilnīgi neieinteresēti;

4)   kad viņu starpā ir vienprātība;

5)   kad viņi nopietni apstiprina reiz izklāstīto."

Stāsts ir galā. Kaut ari savāktie fakti par burvestībām Zilganajos kalnos ir parbaudīti un, šķiet, pietiktu vismaz trīs sējumiem, tomēr pagaidām apmierināsimies ar šo aprakstu. Mērķis bija ne tik daudz cildināt todus un nomelnot mullu- kurumbus, kā vairāk gan parādīt viņu "balto" un "melno" maģiju, noraut burvestībām pārdabisko masku. Mēs centāmies pierādīt, ka parunai "Tautas balss — Dieva balss" ir dziļš pamatojums.

Content

Blavatska Helēna Zilgano kalnu maģija

Priekšvārds

I nodaļa, kurā dodas "dievu" medībās, bet sastopas ar boa un liliputiem

II nodaļa Atkārtota uzkāpšana Todabeta smailē. — Anglija pasludina Zilganos kalnus par savu īpašumu un iebāž Nilgiri "kabatā".— Dievi pārtop mirstīgajos.— Dažādas hipotēzes par todiem.

III nodala Iepazīšanās ar todiem

IV nodaļa Lapaspuse no todu, badagu un mullu-kurumbu tumšās pagātnes.— Viņu teikas.— Kur beidzas fantāzija un sākas patiesība?

V nodala Par todiem vispār, bet par mullu-kurumbiem un badagiem konkrēti. — No doktora Šarko darbības izrauta lappuse

VI nodala Labdabīgais purva drudzis. — Mūsdienīgs buršanās gadījums. — "Huka-mella". — Oficiālās zinātnes burvestības. — Kāda ir atšķirība starp hipnotizētāju un burvi? — Gadījums Parīzē un gadījums Utakamandā