Stjuarts Pols

Ridels Kriss

Malaszemes hronikas. Otrā grāmata. Vētras dzinējs

Malaszemes hronikas. Otrā grāmata. Vētras dzinējs

"Krisa Ridela lieliskās ilustrācijas ir Pola Stjuarta izcilās fantāzijas sērijas "Malaszenies hronikas" neatņemama sastāvdaļa. Otrā grāmata "Vētras dzinējs" ir tāpat darbības pārpilna kā tās priekštece. "

The Guardian

"Stjuarta neatvairāmā stāstītāja prasme, ko brīnišķīgi papildina Ridela smalki zīmētās ilustrācijās, padara to par labu lasāmvielu."

amazon.co.uk

""Stāstījums un plašais personāžu loks valdzina… Tas ir vairāk nekā tikai lasīšana: lasītājs tiek vests līdzi."

The School I.ibrarian

Bērniem, kuri lasījuši Harija Potera grāmatas un vēlas izpētīt vēl kādu pasauli… Tikai fantāzija un piedzīvojumi, un apbrīnojami zīmējumi."

Mail on Sunday

.

.

IEVADS

Kaut kur tālu, tālu, izvirzījusies pāri tukšumam tai apakšā, kā milzīga akmens kuģa priekšgals slejas Ma- laszeme. Plata, ūdeņiem bagāta upe - Malūdens upe - nebeidzami līst pār klints malu, kur tā veido pārkāri, un krīt lejup apakšā esošajā tukšumā. Tās izteka atrodas tālu iekšzemē, augstu tumšajā un baisajā Dziļajā mežā.

Lielā meža nomalē, tur, kur zemu nolaižas mākoņi, atrodas Maliene, neauglīga tukšaine, kur mutuļo miglas, gari un murgi. Tos, kuri apmaldās Malienē, sagaida viens no diviem iespējamiem likteņiem. Veiksmīgākie, neko neredzot, aizmaldīsies līdz klints malai un nokritīs, tā sagaidot nāvi. Neveiksmīgie nonāks Krēslas mežā.

Sava nebeidzamā zeltainā mijkrēšļa apspīdēts, Krēslas mežs ir apburošs - bet arī bīstams. Gaisotne tur ir skurbi- noša. Tiem, kuri ieelpo šo gaisu pārāk ilgi, iziet no prāta, kāpēc viņi vispār ieradušies kā nomaldījušies bruņinieki senaizmirstos meklējumos, ar mieru atteikties no dzīves, ja vien dzīve atteiktos no viņiem.

Reizēm Krēslas meža smagnējo rāmumu iztraucē spēcīgas vētras, kas Malaszemei brāžas virsū no apakšas. Šīs vētras, kuras tur tiek pievilktas, kā liesma pievelk naktstauriņus, riņķo kvēlojošajās debesīs - reizēm pat dienām ilgi. Dažas no šīm vētrām ir īpašas. To zibeņu spērieni rada vētrasfraksu, vielu, kas ir tik vērtīga, ka arī tā - par spīti Krēslas meža šaušalīgajām briesmām - iedarbojas kā magnēts uz tiem, kas vēlas to iegūt.

Zemākajā joslā Krēslas mežs dod vaļu Dumbrājam. Tā ir smirdīga, piesārņota vieta, ko padara riebīgu zampa no Lejaspilsētas fabrikām un metāllietuvēm, kuras izsūknējušas un izgāzušas te savus atkritumus tik ilgi, ka šī zeme ir mirusi. Un tomēr - tāpat kā visur citur Malaszemē - ari te kāds dzīvo. Tie ir ložņas, pabiras sārtām acīm un izbalējuši tikpat gaiši kā vietējā apkaime.

Tie, kuriem izdodas veikt ceļu pāri Dumbrājam, nonāk pussagruvušu būdu un nolaistu graustu labirintā, kas no abām pusēm ieskauj Malūdens upi. Tā ir Lejaspilsēta. Tās iedzīvotāju kopumu veido visas Malaszemes dīvainās tautas, radījumi un ciltis, kas iespiestas pilsētas šaurajās ielās. Tā ir netīra, pārapdzīvota un bieži vardarbības pilna, toties Lejaspilsēta ir arī visas saimnieciskās darbības centrs - gan atklātībā, gan slepenos darījumos.

Tā san, tā rosās, tā ir enerģijas pārpilna. Ikvienam, kas tajā dzīvo, ir kāds īpašs arods, kas pakļauts attiecīgai apvienībai un atrodas noteiktā rajonā. Tas noved pie intrigām, sazvērestībām, skarbas konkurences un nebeidzamiem strīdiem - rajonam ar rajonu, apvienībai ar apvienību, tirgotājam ar savu sāncensi tirgotāju. Vienīgais, kas apvieno visus apvienību biedrus, ir viņu kopīgās bailes no debesu pirātiem un naids pret tiem, kuri pārvalda debesis virs Malaszemes savos brīvi gaisā peldošajos kuģos un aplaupa katru apvienību biedru, kas gadās viņu ceļā.

Lejaspilsētas centrā atrodas liels dzelzs gredzens, no kura gara un smaga ķēde - reizēm nostiepta, reizēm vaļīga - stiepjas augšup pret debesīm. Tās galā ir liela lidojoša klints.

Tāpat kā visi citi Malaszemes planējošie akmeņi, tā cēlusies Akmeņu dārzos - izspraucās no zemes, auga, no apakšas to stūma uz augšu jauni, tai apakšā augoši akmeņi, klintij kļūstot aizvien lielākai. Ķēdi tai piestiprināja tacl, kad tā kļuva diezgan liela un viegla, lai paceltos debesīs. Uz tās ir uzbūvēta lieliskā Sanktafrak- sas pilsēta.

Sanktafraksa ar tās augstajiem, smailajiem torņiem, ko savieno gaisa tilti un pārejas, ir zinību šūpulis. Tajā dzīvo akadēmiķi, alķīmiķi un mācekļi - katram ir savs tituls -, tā ir apgādāta ar bibliotēkām, laboratorijā^! un lekciju telpām, ēdnīcām un sabiedriskām istabām. Apgūstamie priekšmeti ir tikpat neskaidri, cik nenovīdīgi tie netiek atklāti, un, par spīti veclaiku mācību labsirdības garam, Sanktafraksa ir verdošs sāncensības, sazvērestību un pretdarbību, skarbas kliķu cīņas katls.

Dziļais mežs, Maliene, Krēslas mežs, Dumbrājs un Akmeņu dārzi. Lejaspilsēta un Sanktafraksa. Malūdens upe. Vārdi ir kartē.

Tomēr aiz katra no šiem nosaukumiem ir tūkstošiem stāstu - stāstu, kas iemūžināti senajos ruļļos, stāstu, kas nodoti no paaudzes paaudzē mutvārdos, stāstu, ko stāsta pat vēl tagad.

Tas, kas seko turpmāk, ir tikai viens no šiem stāstiem.

PIRMĀ NODAĻA

ATKALREDZĒŠANĀS

Bija pats dienas vidus, un Lejaspilsēta valdīja burzma. Zem netīras miglas pārsega, kas klāja pilsētu, lidinoties ap jumtu galiem un darot blāvāku saules gaismu, ielās un sānieliņās dzīvi ritēja drudžaina darbošanās.

Notika īdzīga kaulēšanās un preču maiņa; ielu muzikanti spēlēja, ielas tirgotāji skandēja garām nelaižamus izdevīgus pirkumus, no tumšiem, ēnainiem kaktiem savas žēlabainās prasības sauca ubagi, tomēr reti kurš apstājās, lai iemestu kādu monētu viņiem cepurē. Steigdamies šurp un turp, visi bija pārāk iegrimuši savās rūpēs, lai veltītu lieku domu kādam citam.

Nokļūt no punkta a uz punktu b, cik ātri vien iespējams, būt pirmajam, kas noslēdz darījumu, panākt labāko cenu, pārspējot sāncenšus, - lūk, ko Lejaspilsētā nozīmēja gūt sekmes. Bija vajadzīgi dzelzs nervi un acis pakausī, lai izdzīvotu; bija jāiemācās smaidīt, pat citam ceļot neslavu. Tā bija skarba dzīve, grūta dzīve, nežēlīga dzīve.

Tā bija uzmundrinoša dzīve.

Zarēns steidzās no baļķu dokiem cauri tirgus laukumam - nevis tāpēc, ka viņam pašam būtu kāda īpaša steiga, bet tāpēc, ka neprātīgā noskaņa bija lipīga. Šā vai tā, viņš pēc pieredzes bija iemācījies, ka tos, kuri nepielā- gojās vietējam bīstami straujajam ritmam, varēja nogāzt no kājām un samīdīt. Līdz ar "izvairies skatīties acis" un "neizrādi vājumu" viens no Lejaspilsētas galvenajiem likumiem bija "turies līdzi straumei".

Zarēnam bija nepatīkami karsti. Saule bija savā augstākajā punktā. Lai ^ gan to aptumšoja smacējošie, smirdīgie dūmi no metāl- lietuvēm, tā karsēja briesmīgi.

Nebija vēja, un, līkumojot garām veikaliem, letēm un stendiem, Zarēnam nāsīs sitās mulsinošs smaržu sajaukums. Novadējies mežalus, nobrieduši sieri, piededzis piens un verdoša līme, grauzdēta priežu kafija un čurkstošas tildera desiņas…

Vircotā desiņu smarža Zarēnam kā parasti atgādināja bērnību. Katru Vodgisa nakti meža troļļu ciematā, kurā viņš uzauga, pieaugušie mēdza mieloties ar tradicionālo tildera desiņu zupu. Cik sen tas tagad likās un cik tālu! Dzīve tolaik bija pavisam citāda: savrupa, ar savu kārtību, nesteidzīga. Zarēns klusībā pasmaidīja. Viņš nemūžam nespētu atgriezties tajā dzīvē. Tagad ne. Neparko, ne par visiem Dziļā meža kokiem.

Viņš turpināja ceļu pāri tirgus laukumam, kārdinošā desiņu smarža kļuva vājāka, un to aizstāja cita smarža - smarža, kas uzjundīja pilnīgi citas atmiņas. Tā neapšaubāmi bija svaigi miecētas ādas smarža. Zarēns apstājās un palūkojās apkārt.

Gara auguma tips ar slaktera asinssarkano ādu un tumšsarkaniem matiem stāvēja pie sienas. Viņam kaklā bija pa- karināta koka paplāte, nokrauta ar aukliņās uzvērtiem ādas talismaniem un amuletiem, kurus viņš pārdeva vai - drīzāk - centās pārdot.

"Veiksmes amuleti!" viņš sauca. "Pērciet veiksmes amuletus!"

Neviens viņu neņēma vērā, un, kad viņš pagājās uz priekšu, lai uzkarinātu kādu amuletu garāmgājēja kaklā, katrs šāds mēģinājums tika uzņemts ar aizkaitinātu galvas purināšanu, un goblins vai trollis, vai kāds cits aizsteidzās garām.

Zarēns skumji vēroja viņu. Sis slakteris - tāpat kā tik daudzi Dziļā meža iemītnieki, kas bija saklausījušies, ka Lejaspilsēta esot bruģēta ar zeltu, - te atklāja, ka īstenība ir pilnīgi citāda. Nopūties viņš pagriezās un jau gribēja iet tālāk, kad tieši tajā brīdī viņam garām drāzās īpaši zemiska izskata alu gars skrandainās drēbēs un smagos zābakos.

"Veiksmes amuletu?" slakteris mundri piedāvāja un spēra soli uz priekšu, turēdams gatavībā ādas aukliņu.

"Aizvāc no manis savas slepkavīgās, sarkanās rokas!" alu gars ierēcās un mežonīgi atgrūda pastieptās rokas.

Slakteris apgriezās riņķī un nogāzās gar zemi. Veiksmes amuleti izbira uz visām pusēm.

Kamēr alu gars, pusbalsī lādēdamies, slāja tālāk, Zarēns piesteidzās klāt slakterim. "Vai tev nekas nekait?" viņš apjautājās, noliekdamies, lai palīdzētu viņam piecelties kājās.

Slakteris apvēlās apkārt un, acis mirkšķinot, paskatījās augšup uz Zarēnu. "Tādu rupjību," viņš žēlojās. "Es nezinu!" Viņš

novērsās un sāka uz paplātes vākt kopā amuletus. "Vienīgais, ko es cenšos darīt, ir godīgi nopelnīt kādu nieku iztikai."

"Tas nevar būt viegli," līdzjūtīgi teica Zarēns. "Tik tālu projām no tavām Dziļā meža mājām."

Zarēns labi pazina slakterus. Viņš reiz bija viesojies to meža ciematā un līdz pat šai dienai vēl aizvien valkāja aunradža ādas vesti, ko tie viņam bija uzdāvinājuši. Slakteris pacēla acis. Zarēns pieskārās pierei sveicienam un vēlreiz pasniedza roku.

Tagad, kad amuleti, visi līdz pēdējam, bija vietā, slakteris roku saņēma un uzslējās augšā. Viņš pieskārās savai pierei. "Es esmu Stiegris," viņš teica. "Un paldies, ka apstājies apraudzīt, vai man nekas nekait. Vairums apkārtējo otra dēļ netērētu ne mirkli." Viņš pavīpsnāja. "Droši vien ne…" Viņš aprāvās.

"Kas ir?" jautāja Zarēns.

Slakteris paraustīja plecus. "Es tikai iedomājos, vai tu negribētu nopirkt kādu no maniem veiksmes amuletiem." Un Zarēns klusībā smaidīja, kad slakteris nelūgts izvēlējās vienu no ādas talismaniem un sniedza to. "Kā būtu ar šo te? Tas ir ārkārtīgi iedarbīgs."

Zarēns paskatījās uz sarežģīto spirāli, kas bija iestrādāta tumši sarkanajā ādā. Viņš zināja, ka slaktētu acīs katram atsevišķam rakstam uz amuleta ir sava nozīme.

"Tie, kas valkā šo amuletu," turpināja slakteris, apsiedams aukliņu Zarēnam ap kaklu, "būs pasargāti pret bailēm no zināmā."

"Vai nevajadzētu būt no nezināmā?" jautāja Zarēns.

Slakteris iesprauslā jās. "Bailes no nezināmā piederas dumjiem un vājiem," viņš teica. "Tu man pēc tāda nelikies. Nē," viņš piebilda. "Pie manas naudas! Tas, kas ir zināms, lielāko tiesu biedē vairāk. Un, ja runājam par naudu, tas maksās sešus kvartus." Zarēns iebāza roku kabatā. "Ja nu vien," sazvērnieciskā čukstā piebilda slakteris, "tev varētu būt frakspulveris." Viņš skatījās uz lodveida sudraba medaljonu, kas karājās Zarēnam kaklā. "Ar kripatiņu pietiktu."

"Atvaino," teica Zarēns, mezdams monētas gaidošajā asinssarkanajā plaukstā. "Lieka man nav."

Slakteris samierinājies paraustīja plecus. "Tāpat vien ienāca prātā," viņš nomurmināja.

Ar jaunāko amuletu pie citiem, kurus viņš bija uzkrājis gadu gaitā, Zarēns turpināja ceļu pa līkumoto šķērsieliņu labirintu.

gribēja spēlēties.

"Sveiks, mazais," Zarēns pietupies teica, kasīdams rotaļīgajam radījumam spalvaino pazodi. Visurložņa murrāja ai/ prieka un apvēlās uz muguras. "Ak tu lielais mīluli," sacīja Zarēns. Viņš zināja, ka ilgi tā nebūs. Pilnībā pieauguši visur-

Viņš gāja garām dzīvnieku veikalam, - no tā vēdīja spēcīga mitru salmu un siltu kažokādu smaka -, kad pēkšņi viņam pretī izbrāzās mazs, nikna paskata radījums ar atņirgtiem zobiem. Zarēns satrūcies parāvās atpakaļ, tad sāka smieties, jo tas, līdz galam nostiepis saiti, satraukti ņurdēdams, sāka uz vietas lēkāt augšup lejup. Tas bija vi- surložņu mazulis, un viņš

ložņas bija gan liels slogs, gan izcils sargdzīvnieks tiem, kam piederēja kas tāds, ko vērts sargāt.

"Ei!" atskanēja ķērcošs, tomēr neatlaidīgs čuksts. "Ko velti tērē laiku ar to dēlesblusu maisu? Panāc šurp."

Zarēns paskatījās apkārt. Pie pussagruvušā veikala durvīm bez visurložņas bija izstādīti neskaitāmi citi radījumi: pūkaini, spalvaini un ar zvīņām, ari daži no mazākajiem troļļiem un gobliniem te bija pieķēdēti pie sienām. Neviens no tiem neizskatījās pēc tāda, kas nupat būtu runājis.

"Te augšā, Zarēn," atkal atskanēja balss, šoreiz uzstājīgāk. Tirpas skrēja Zarēnam pa muguru uz augšu un uz leju. Tas, kurš bija runājis, turklāt vēl pazina viņu. "Uz šo pusi!"

Zarēns paskatījās uz augšu, un viņam aizrāvās elpa. "Kāpurputns!" viņš iesaucās.

"Tas pats," kāpurputns nočukstēja un neveikli pagriezās uz laktas pret viņu. "Sveicināts."

"Sveicināts," teica Zarēns. "Bet…"

"Runā klusāk," kāpurputns nošņāca, un tā labā acs pievērsās veikala ieejai. "Es negribu atklāt Svīdlēnim, ka protu runāt."

Zarēns pamāja un norija kaklā sakāpušo kamolu. Kā gan tik cēls radījums varēja nonākt tik nolaistā vietā? Kāpurputns, kas bija pieskatījis Zarēnu kopš tā brīža, kad zēns

bija klāt pie tā izšķilšanās, - kurš gan bija uzdrīkstējies to notvert? Un kāpēc tas bija ievietots būri, kas tik tikko lielāks par pašu nabaga radījumu, tā ka tam nācās pietupties uz laktas, nespējot iztaisnoties, nespējot izplest spārnus un brīnišķīgajam, ragotajam knābim rēgojoties starp restēm?

"Es drīz dabūšu tevi laukā no turienes," teica Zarēns, izvilkdams aiz jostas aizbāzto nazi. Viņš iegrūda plāno asmeni piekaramās slēdzenes atslēgas caurumā un sāka to drudžaini grozīt.

"Pasteidzies," mudināja kāpurputns. "Un, debesu dēļ, neļauj Svldlēnim nojaust, kas tev padomā."

"Nupat jau būs…" Zarēns nomurmināja caur sakostiem zobiem. Bet slēdzene ietiepīgi palika aizslēgta. "Ja vien es varēšu…"

Tajā brīdi gaisā pēkšņi atskanēja apdullinošs KRAH! Zarēns nekavējoties pārtrauca savu darāmo un satraukts apgriezās apkārt. Viņš zināja, kas ir noticis. Tas notika visu laiku.

Papildus ķēdes, kas palīdzēja noturēt vietā lidojošo pilsētu Sanktafraksu, pa brīdim trūka pušu.

"Vēl viena!" kāds iekliedzās.

"Piesargās!" brēca kāds cits.

Bet bija jau par vēlu. Pārtrūkusi ķēde jau gāzās zemē ar neatbilstoši maigu žvadzoņu un šķindoņu. Lejā ielās visi drāzās šurp un turp, uzgrūzdamies cits citam, nekur netiekot.

Ķēde nogāzās lejā. Kliedziens cēlās augšup. Tad klusums.

Kad putekļi nosēdās, Zarēns izpētīja notikuma vietu. Dzelzslietu tirgotāja veikalam pretējā pusē bija ielauzts jumts. Divi stendi bija saplacināti. Un uz ielas gulēja nelaimīgais, ko krītošais metāls bija nositis.

Zarēns cieši skatījās uz skrandainajām drēbēm un pazīstamajiem smagajiem zābakiem. Tas bija alu gars. Varbūt tev galu galā būtu vajadzējis uzklausīt slakteri, viņš domāja un aptaustīja amuletu sev kaklā. Nu bija par vēlu. Alu garam veiksmes bija pietrūcis.

"Ak vai," viņš dzirdēja kāpurputnu nopūšamies. "Situācija tuvojas krīzei, un tas ir fakts."

"Ko tu ar to gribi teikt?" Zarēns jautāja.

"Tas ir garš stāsts," kāpurputns lēni teica. "Un…" Viņš apklusa.

"Ko?" vaicāja Zarēns.

Kāpurputns turpināja klusēt. Viņš zīmīgi pagrozīja vienu aci pret veikala ieeju.

"Ē!" atskanēja piesmakusi balss. "Vai tu domā pirkt to putnu, ko?" Iebāzdams nazi piedurknē, Zarēns pagriezās. Kājas iepletis, pretī stāvēja drukns tips, rokas iespiedis sānos.

"Es… es tikai patvēros te, kad ķēde pārtrūka," Zarēns teica.

"Hmm," noņurdēja Svīdlēnis, skatīdamies apkārt uz ķēdes radītajiem postījumiem. "Tā ir slikta padarīšana, visa tā ķēžu trūkšana. Un tas viss tā saucamo akadēmiķu bariņa dēļ. Kāds mums no viņiem jebkad bijis labums? Parazīti - visi viņi! Vai zini ko? Ja man būtu teikšana, es pārcirstu visas tās ķēdes un ļautu Sanktafraksai aizlidot plašajās debesīs. Tā tik būtu laba atbrīvošanās!" viņš rūgti piebilda, susinādams spīdīgo galvu ar netīru mutautu.

Zarēns bija mēms. Viņš nekad agrāk nebija dzirdējis kādu

runājam sliktu par akadēmiķiem un par lidojošo pilsētu.

"Tomēr," Svīdlēnis turpināja, "vismaz mans īpašums nav bojāts, ja? Šoreiz ne. Klausies, tevi interesē tas putns vai ne?" viņš jautāja piesmakušā balsī.

Zarēns atskatījās uz pazemoto kāpurputnu. "Es meklēju runājošu."

Svīdlēnis skumji iesmējās. "Nē. no tā tu neko neizspiedīsi," viņš nicīgi teica. "Tas ir dumjš. Tomēr, lūdzu, vari jau mēģināt… Es tev to atdotu par ļoti pieņemamu cenu." Svīdlēnis strauji aizgriezās. "Man šobrīd ir cits klients," viņš noteica pār plecu. "Pasauc mani, ja esmu tev vajadzīgs."

"Ak tad dumjš, ko?" kāpurputns iesaucās, kad Svīdlēnis bija projām. "Tādu nekaunību! Tādu vīzdegunību!" Putna acs apgriezās apkārt un pievērsās Zarēnam. "Nestāvi tur un nesmīni," tas uzsauca. "Dabū mani laukā no šejienes - kamēr gaiss ir tīrs."

"Nē," teica Zarēns.

Kāpurputns neizpratnē skatījās uz viņu. Tad pašķieba galvu sānis - cik nu vien būris ļāva. "Nē?" tas pārjautāja.

"Nē," Zarēns atkārtoja. "Es vispirms gribu dzirdēt to "garo stāstu". "Situācija tuvojas krīzei," - tā tu teici. Es gribu zināt, kāpēc. Es gribu zināt, kas ir noticis."

"Izlaid mani laukā, un tad es tev visu izstāstīšu," solīja kāpurputns.

"Nē," Zarēns teica trešoreiz. "Es tevi pazīstu. Tu aizlidosi, tiklīdz es būšu atslēdzis būra durtiņas, un tad es tevi vairs neredzēšu, Debesis vien zina, cik ilgi. Vispirms izstāsti man stāstu, un tad es tevi palaidīšu brīvībā."

"Ak tu bezkaunīgais, mazais zaļknābi!" kāpurputns dusmīgi uzsauca. "Un pēc visa tā, ko tavā labā esmu darījis!"

"Runā klusāk," aizrādīja Zarēns, nemierīgi atskatīdamies uz durvīm. "Svīdlēnis tevi sadzirdēs."

Kāpurputns apklusa. Tas aizvēra acis. Kādu bridi Zarēns domāja, ka tas ietiepīgi klusēs. Viņš jau gribēja kļūt pieļāvīgāks, kad kāpurputna knābis sakustējās.

"Tas viss sākās ļoti sen," putns ierunājās. "Precīzāk, pirms divdesmit gadiem. Kad tavs tēvs bija mazliet vecāks nekā pašlaik tu."

"Bet tas bija tad, kad tu vēl pat nebiji dzimis," piebilda Zarēns.

"Kāpurputniem ir vieni un tie paši sapņi, tu to zini," putns atbildēja. "Ko zina viens, to zinām mēs visi. IJn ja tu mani visu laiku pārtrauksi…"

"Nepārtraukšu," teica Zarēns. "Piedod. Es tā vairs nedarīšu."

Kāpurputns aizkaitināts nošņācās: "Nu tad pielūko."

OTRĀ NODAĻA

KAPURPUTNA STĀSTS

"Iedomājies notikuma vietu," kāpurputns teica. "Auksts, vētrains, tomēr skaidrs vakars. Mēness lec pār Sanktafraksu, tās torņi un smailes izceļas pret mēļajām debesim. No kāda īpaši nepatīkama torņa pakājes parādās vientuļš stāvs un aizsteidzas pāri bruģētajam pagalmam. Tas ir kāds lietusgaršotāju māceklis. Viņa vārds ir Vilnikss Pomplonijs."

"Ko, tas pats Vilnikss Pomplonijs?" Zarēnam paspruka. "Sanktafraksas Visaugstākais Akadēms?" Lai gan zēns nekad nebija redzējis augsto akadēmiķi, tā reputācija gāja viņam pa priekšu.

"Tieši tas pats," sacīja kāpurputns. "Daudziem, kas sasnieguši diženumu, ir visnecilākā izcelsme - īstenībā viņš reiz bija nažu trinējs Lejaspilsēta. Bet Vilnikss Pomplonijs vienmēr bijis nežēlīgi godkārīgs - un nekad ne tik ļoti kā tajā vakarā. Galvu noliecis pret vēju, steidzoties tālāk uz Gaismas un Tumsas skolas mirdzošajām smailēm, viņš perināja plānus un vērpa intrigas."

Zarēns nodrebinājās, un viņa aunradža vestes spalvas draudīgi saslējās.

"Jo, saproti," kāpurputns paskaidroja, "Vilnikss bija izpelnījies ievērību - turklāt no ļoti iecietīgas personas puses, un tas bija viens no tālaika varenākajiem Sankta- fraksas zinātniekiem. Tumsas profesors. Tieši viņš bija atbalstījis Vilniksu visu Bruņinieku akadēmijas laiku. Un, kad Vilnikss vēlāk tika izslēgts par nepaklausību, tieši viņš tam bija nodrošinājis vietu Lietusgaršotāju fakultātē, nevis pieļāvis, ka to pavisam izmet no Sanktafraksas."

Kāpurputns ievilka elpu un turpināja. "Nokļuvis profesora greznajā darbistabā, Vilnikss ar dramatisku izteiksmi pacēla pret Tumsas profesoru stikla mērglāzi. "Lietus, kas nāk no Malaszemes ārienes, te iegūst lielāku skābumu," viņš teica. "Tam par iemeslu ir skābmiglas daļiņu skaita pieaugums lietus lāsēs. Domājams, ka tas jūs varētu interesēt," viņš viltīgi piebilda.

Tumsas profesoru tas tiešām interesēja. Ļoti interesēja. Skābmiglas daļiņu klātbūtne varēja pareģot Lielās vētras tuvumu. "Man jāapspriežas ar vējskārējiem un mākoņvērotā- jiem," viņš teica, "lai noteiktu, vai ari viņi ir konstatējuši pazīmes par Lielās vētras tuvošanos. Labi strādāts, manu zēn."

Vilniksa acis iemirdzējās, viņa sirds pārmeta kūleni. Viss gāja labāk, nekā viņš bija cerējis. Cenzdamies neradīt aizdomas, viņš turpināja tincināt veco profesoru. "Lielā vētra?" viņš nevainīgi jautāja. "Vai tas nozīmē, ka viens no Bruņinieku akadēmiķiem tiks sūtīts vētrasfraksa meklējumos?"

Profesors apliecināja, ka tā esot. Viņš uzsita pa papīru kaudzīti sev priekšā. "Un tas arī nebūs priekšlaicīgi, ja vien šie cipari ir pareizi," viņš teica. "Lielā klints, uz kuras stāv Sanktafraksa, vēl joprojām aug - lielāka un lielāka, kļūdama aizvien vieglāka…" Viņa balss pieklusa. Viņš bezcerībā papurināja galvu.

Vilnikss viņu iesāņus vēroja. "Un jums vajag vēl vairāk vētrasfraksa dārgumu glabātavā, lai uzkrautu tai svaru — lai… lai…"

Profesors sparīgi pamāja. "Lai saglabātu līdzsvaru," viņš teica un nopūtās. "Ir pagājis tik ilgs laiks, kopš kāds Bruņinieku akadēmiķis atgriezies ar jaunu vētrasfraksa piegādi."

Uz Vilniksa savilktajām lūpām parādījās smaids. "Un kurš bruņinieks tiks sūtīts šajā reizē?" viņš jautāja.

Profesors nosprauslājās. "Gaismas profesora aizstāvamais. Kvintinijs… nu, kā viņu sauc?"

Vilnikss saviebās. "Kvintinijs Verdžinikss," viņš teica."

"Mans tēvs!" iesaucās Zarēns, nespēdams vairs ne mirkli ciest klusu. "Es nezināju, ka viņš pazinis Visaugstāko Akadēmu. Ari to ne, ka viņš ir bijis Bruņinieku akadēmijā…" Zarēns domīgi apklusa. "Bet es jau gan tik daudz ko nezinu par viņa dzīvi, iekams viņš bija kļuvis par debesu pirātu," Zarēns piebilda.

"Ja vien tu uz bridi pievaldītu mēli," neiecietīgi teica kāpurputns, "tad varbūt…" To pārtrauca izmisīga smilkstēšana, kas nāca no veikala iekšpuses.

Nākamajā mirklī Svīdlēnis parādījās durvīs bāls kā drēbe, burkšķēdams par to, ka plēsoņpūns - klejojošs plēsīgs putns ar zvērīgi robotu knābi un kā asmens asiem nagiem - nupat esot izmaucies no valga un uzklupis nelaimīgam klēpjasildim.

"Vai ar to viss ir kārtībā?" jautāja Zarēns.

"Kārtībā?" nosēcās Svīdlēnis. "Ar klēpjasildi? Nē, ar to nav kārtībā. Visriņķī zarnas. Un par klēpjasildi var dabūt

labu naudu. Man būs jāaiziet pakaļ dzīvnieku pūšļotājam," viņš nomurmināja. "Lai sašuj to atkal kopā." Viņš paskatījās uz Zarēnu, it kā būtu ieraudzījis viņu pirmo reizi. "Vai tev var uzticēties?" viņš jautāja.

Zarēns pamāja ar galvu.

"Hmm," Svīdlēnis norūca. "Tā kā tu vēl aizvien esi šeit, varbūt tu varētu pieskatīt veikalu, kamēr es būšu projām? Tajā varētu atrasties kaut kas tev derīgs."

"Jā, labi," teica Zarēns, cenzdamies neizrādīt pārāk lielu dedzību.

Tiklīdz Svīdlēnis bija ārpus dzirdamības robežas, kāpurputns tūlīt pat vēlreiz lūdza viņu atbrīvot. Bet Zarēns bija nelokāms. "Visam savs laiks," viņš sacīja. "Galu galā nav nekā sliktāka par stāstu, kas beidzas tā stāstīšanas vidū."

Kāpurputns klusā balsī kurnēja. "Kur tad es paliku? A, jā. Vilnikss un tavs tēvs… Viņi abi iestājās Bruņinieku akadēmijā vienā un tajā pašā rītā, un tomēr kopš pirmās dienas Kvintinijs Verdžinikss aizēnoja visus pārējos jaunos, daudzsološos - Vilniksu ieskaitot. Paukošanā, loka šaušanā, bezieroču divcīņā viņam nebija līdzīgu. Kuģojot

vētras dzinējus - debesu kuģus, kas īpaši domāti Lielo vētru izsekošanai, - viņš bija nepārspējams."

Zarēns lepni staroja un iedomājās sevi vajājam kādu Lielo vētru. Šūpoties un zvalstīties, līdz kuģis uzķer vēja virpuļus, un tad izlauzties līdz mieram iekšpusē…

"Es vēlos uzmanību!" nošņācās kāpurputns.

Zarēns vainīgi pacēla acis. "Es jau klausos!" viņš iebilda.

"Khem!" ar šaubām teica kāpurputns, sabozdams kakla spalvas. "Kā jau es teicu, profesors paskaidroja Vilniksam: ja Lielā vētra tiktu apstiprināta, tad - kā to prasīja tradīcija - Kvintinijs Verdžinikss tiktu iecelts bruņinieku kārtā un nosūtīts uz Krēslas mežu. Ja Debesis būtu labvēlīgas, viņš atgrieztos ar vētrasfraksu.

Vilnikss pasmaidīja savu īpašo smaidu. Neizdibināmo, neģēlīgo. Beidzot bija pienācis laiks pieskaities tematam, kuru viņš visu laiku bija gribējis noskaidrot. "Šis… vētras- frakss," viņš teica tik nevērīgi, cik nu vien spēja. "Kad es biju Bruņinieku akadēmijā, bieži tika runāts, ka tā esot visbrīnišķīgākā viela, kāda jebkad bijusi. Mums stāstīja, ka vētrasfraksa lauskas īstenībā esot tīrs zibens," viņš turpināja lišķīgā, nodevīgā balsī. "Vai tas var būt tiesa?"

Tumsas profesors svinīgi palocīja galvu, un, kad atkal ierunājās, viņš it kā skandēja senu tekstu. "Tas, ko dēvē par vētrasfraksu," viņš vēstīja, "rodas pašā vidū Lielajai vētrai - varenam viesulim, kas reizi vairākos gados veidojas tālu aiz Malaszemes robežām, kas atnes izkveldētus vējus ar sēra smaku, kas auro un dzirksteļo, šķērsojot debesis uz Krēslas meža pusi. Tur Lielā vētra dod sev vaļu. Tā raida vienu vienīgu milzīgu zibens šautru, kas izdrāžas cauri smagajam krēslas gaisam un iegrimst mīkstajā zemē. Tajā brīdī tā pārvēršas par cietu vētrasfraksu, kas pusgaismā mirdz. Godājams ir tas, kam izdodas būt tāda skata lieciniekam."

Vilniksa acis alkatīgi dzalk- stīja. Tīrs zibens! - viņš domāja. Kādam gan spēkam vajadzētu būt katrā vētrasfraksa gabaliņā! Viņš pacēla acis. "Un… ēē… kā tieši tas izskatās?"

Profesora sejas izteiksme kļuva sapņaina. "Nepārspējami skaists," viņš teica. "Kris

tāls, kas dzirksti, kas mirdz, kas spīguļo…"

"Un tomēr tas ir smags," sacīja Vilnikss. "Vismaz tā es mācījos, liet cik smags?"

"Savas rašanās ausmā tas nav smagāks par smiltīm. Tomēr pilnīgajā tumsā, kas valda dārgumu glabātavā Sank- tafraksas vidū, uzpirksteņa tiesa sver vairāk nekā tūkstotis dzelzsmalkas koku," profesors viņam paskaidroja. "Tas nodrošina atsvaru pret pašas klints lidotspēju. Bez tā lidojošā pilsēta sarautu savus stiprinājumus un aizlidotu atklātās debesīs…"

Vilnikss teatrāli pakasīja pakausi. "Ir kaut kas, ko es nesaprotu," viņš teica. "Ja kristāli un lauskas ir tik smagi, tad kā vētrasfraksu iznes cauri tuneļu tumsai līdz dārgumu glabātavai?"

Tumsas profesors nopietni nopētīja jaunekli." "Iespējams," teica kāpurputns, pārtraukdams pats savu stāstu, "ka tikai uz brīdi viņš apšaubīja jaunā mācekļa motīvus. F.s neesmu drošs. Tāpat es nevaru pateikt, kas beidzot izšķīra to, ka viņš uzticēja Vilniksam šo informāciju. Bet viņš to uzticēja gan. Tas bija lēmums, kas izšķīra Sankta- fraksas vēstures gaitu. "Vētrasfraksu transportē gaismas kastē," viņš paskaidroja, "tās izstarotā gaisma ir kalibrēta, lai tā pilnīgi atbilstu krēslai."

Vilnikss novērsās, lai slēptu savu līksmi. Ja gaismas kasti varēja lietot, lai vētrasfraksu ienestu iekšā, tad, protams, viņš sprieda, kasti varētu lietot, lai to iznestu laukā. "Varbūt es pats to varētu apskatīt?" viņš piesardzīgi ieteicās.

"Nekādā ziņā ne!" Tumsas profesors noskaldīja, un Vilnikss saprata, ka ir aizgājis par tālu. "Neviens nedrīkst uzlūkot vētrasfraksu," profesors teica. "Neviens, izņemot Bruņinieku akadēmiķus un dārgumu glabātavas sargu - un tas esmu es pats. Tā ir zaimošana, ja necienīgas acis gūst baudījumu no vētrasfraksa šķīstības," viņš cēli paziņoja. "Tāda rīcība, Vilniks, sodāma ar nāvi.""

Kāpurputns brīdi dramatiski klusēja. …Tajā mirklī vējš pēkšņi mainīja virzienu. Sanktafraksas lidojošā klints tika aiznesta uz rietumu pusi, un, kad visas ķēdes nostiepās, tā spēcīgi noraustījās. ""Es saprotu," Vilnikss pazemīgi teica. "Ak, Vilniks," profesors turpināja jau maigākā balsī. "Es nezinu, vai tu to patiesi saproti. Tur laukā ir tik daudz tādu, kas iekāro vētrasfraksu paši sev. Negodīgi vējskārēji un nodevīgi mākoņvērotāji, kas ilgi nedomās, lai skartu… lai vērotu…" Spēcīgi drebuļi pārskrēja viņa augumam. "Lai eksperimentētu ar vētrasfraksu, ja viņiem liktos, ka tas var kalpot viņu nolūkiem.""

Kāpurputns uz brīdi apklusa, iekams turpināja savu stāstu. "Nākamajā rītā agri," tas teica, "dārgumu glabātavas sargs būtu redzējis izstīdzējušu stāvu slepus zogamies pa dārgumu glabātavas gaiteni, ja viņš savā postenī nebūtu iemidzis. Nelūgtais nācējs kaulainajās rokās bija sagrābis gaismas kasti. Kastē atradās daži vētrasfraksa gabali." Zarēnam aizrāvās elpa. Vilnikss tos bija nozadzis. "Vilnikss steidzās atpakaļ uz Mācekļu laboratoriju Lie- tusgaršotāju torņa virsotnē," kāpurputns turpināja. "Viņš kā uzvarētājs nolika kasti pie kājām nepacietīgi gaidošai jaunu lietusgaršotāju grupai un ar plašu žestu atvēra vāku. Vētrasfraksa kristāli mirguļoja un staroja tā, kā neko citu viņi nebija redzējuši mirdzam. "Tīrs zibens," teica Vilnikss. "Ja mēs spēsim atbrīvot un savaldīt tā enerģiju, tad kļūsim par visvarenākajiem akadēmiķiem, kādus Sanktafraksa jebkad zinājusi."

Lietusgaršotāji strādāja stundu pēc stundas, tomēr, lai ko viņi mēģināja - vai tā būtu šķīdināšana, saldēšana, kausēšana vai kristālu sajaukšana ar citām vielām -, nevienam neizdevās atklāt, kā atbrīvot vētrasfraksa spēku.

Aiz loga rietēja saule. Gaisma kļuva zeltaini oranža.

Pēkšņi, dodams vaļu neapmierinātībai, Vilnikss pacēla stampu un spēcīgi trieca to uz leju, dusmās sašķaidīdams vienu drumslu. Pēc mirkļa viņu pārņēma nožēla. Viņš bija iznīcinājis vērtīgo vētrasfraksu."

Kāpurputns samiedza acis. "Vismaz tā viņš iesākumā domāja. Tomēr, kad Vilnikss uzmanīgi ieskatījās, viņš ieraudzīja savas darbības iznākumu. Kristāli bija pārvērtušies par sēpijas pulveri, kas trauka dibenā kustējās kā dzīvsudrabs. "Es nezinu, kas tas ir," Vilnikss teica pārējiem, "bet pagatavosim to vēl."

Tika paņemta otra lauska. To ievietoja otrā piestā. Pacēla otru stampu. Ārā bija satumsis. Tad visi mācekļi, izņemot pašu Vilniksu, kas bija aizņemts ar pulvera bēršanu burciņā, sapulcējās apkārt. Stampu trieca uz leju, un - BUMS!"

Zarēns aiz pārsteiguma satrūkās.

"Zibens spēks bija atbrīvots veiksmīgi," kāpurputns nosprauslājās. "Bet ar visšausmīgākajām sekām. Eksplozija brāzās cauri tornim, pusi no tā saārdīdama gruzdošos gruvešos; tā satricināja Sanktafraksu līdz pašam vidum, nostiepjot veco Enkura ķēdi gandrīz līdz trūkšanai. Sprādzienā tika nogalināti mācekļi. Visi, izņemot vienu."

"Vilniksu Pomploniju," Zarēns nočukstēja.

"Tieši tā," teica kāpurputns. "Tur viņš gulēja uz grīdas, tik tikko dzīvs, bet vēl spiezdams burciņu pie krūtīm. Gaisā bija jūtama mandeļu smarža. Apdullis un apjucis Vilnikss

skatījās uz vētrasfraksa pulveri. Kas nebija izdevies otrajā reizē? Viņš nevarēja saprast. Kas bija noticis?

Kad viņš paslējās augšā, balstīdamies uz elkoņa, burciņā no brūces vaigā iepilēja asiņu lāse. Tiklīdz tā saskārās ar pulveri, biezās, sarkanās asinis pārvērtās par kristāldzidru ūdeni…"

Kāpurputns kļuva bezgala nopietns. "Nu pār Sankta- fraksu savilkās draudoša krīze," tas svinīgā balsī teica. "Pateicoties iedomīgā, jaunā lietusgaršotāja neprātīgajai rīcībai, senā ķēde bija bīstami tuvu trūkšanas punktam. Vēl jo ļaunāk, vētrasfraksa zādzības dēļ dārgumu glabātavā bija radies iztrūkums. Tā kā klints lidotspēja ik dienas pieauga un tā kā bija mazāk tā, kas to nosvērtu uz leju, klints cēlējspēks kļuva neizturams.

Bija tikai viens cerību stars: vējskārēji un mākoņvērotāji bija apstiprinājuši, ka Lielā vētra tiešām tuvojas. Tādēļ ar steigu tika sarīkota inaugurācijas ceremonija. Kvintinijs Verdžinikss bija jāieceļ bruņinieku kārtā, tin tad viņš dotos uz Krēslas mežu vajāt Lielo vētru, lai meklētu vēt- rasfraksu."

"Pa to laiku," kāpurputns turpināja, "Vilnikss, lauzīdams galvu, gulēja slimības gultā. Iespējams, ka viņam nebija izdevies savaldīt zibens enerģiju, bet viņš aptvēra, ka viņa radītais vētrasfraksa pulveris jau pats par sevi bija brīnums - viens graudiņš, iemests visnetīrākajā ūdenī, acumirklī to attīrīja. Ko tik nedotu sadraņķētās, smirdošās Lejaspilsētas iedzīvotāji par viņa brīnumaino pulveri? "Jebko," viņš alkatīgi nočukstēja. "Pilnīgi jebko!"

Negaidīdams, kamēr viņu izraksta, Vilnikss pameta slimnīcas palātu un atgriezās sagrautajā tornī, kas piederēja lietusgaršotājiem - vai drīzāk lietusgaršotajam, jo viņš bija palicis viens pats. Tur viņš sāka darboties. Visam vajadzēja būt gatavam lielajai dienai.

Beidzot šī diena pienāca. Uzlēca saule, gaismas kūļi iespīdēja pa austrumu arku Lielajā zālē, kur jau bija sapulcējusies Sanktafraksas padome.

Gaismas profesors un Tumsas profesors - attiecīgi baļļās un melnās mantijās - sēdēja zāles priekšpusē pie galda, uz kura atradās zobens un kauss. Viņiem iepretī rindās sēdēja Sanktafraksas akadēmiķi. Bija pārstāvētas visas nozares: Mākoņu koledža, Vēja akadēmija, Ledus un sniega institūts; gaisa sijātāji, dūmakas šķirotāji, miglas zondētāji… Un ar kruķiem - vienīgais atlikušais Lietusgar- šotāju fakultātes loceklis.

Garš, spēcīgi veidots, jauns bruņinieks šķērsoja zāli un nometās ceļos Gaismas profesora priekšā. "Tās varas vārdā, kas man dota, - ak, zinību alkas, ak, prāta asums," paziņoja profesors, paceldams vispirms kausu un tad zobenu, "es stādu priekšā jūsu atzīšanai Kvintiniju Verdži- niksu no Bruņinieku akadēmijas."

Profesors palūkojās lejup uz ceļos nometušos stāvu. "Vai tu, Kvintinij Verdžiniks, apzvēri pie visa viedā, ka Bruņinieku akadēmijas Ordenim kalposi ar sirdi un

prātu, neapliecinot citu uzticību kā vien uzticību Sank- tafraksai?"

Kvintinijs nodrebēja. "Es zvēru," viņš teica."

Zarčna sirds vai plūda pāri malām aiz lepnuma. "Mans tēvs!" viņš domāja.

""Un vai tu tāpat apzvēri, ka savu dzīvi veltīsi vētras- fraksa atrašanai? Ka tu vajāsi Lielās vētras? Ka…" Profesors ievilka elpu, lēni un dziļi. "Ka tu neatgriezīsies, iekams un kamēr nebūsi paveicis savu svēto meklējumu?""

Kāpurputns pagriezās un nopētīja Zarēnu ar savu nemirkšķinošo skatu. "Viņa tēvs - tavs vectēvs - Vēja Šakālis bija debesu pirātu kapteinis. Cik nikns uz viņu bija Kvintinijs, kad vecais bija piesolījis viņu kalpošanai Bruņinieku akadēmijā, jo viņš bija gribējis sekot vecā pēdās. Tomēr tagad… Tagad! Vārdos nevar izteikt, cik lepns viņš jutās, saņemot augstāko pagodinājumu, kādu Sanktafraksa spēja piešķirt. "Kvintinij," viņš izdzirda profesoru klusi sakām, "vai tu apzvēri?"

Kvintinijs Verdžinikss pacēla galvu. "Es zvēru!" viņš teica.

Tad Gaismas profesors paliecās uz priekšu un pasniedza kausu Kvintinijam. "Dzer!" viņš teica. Kvintinijs pacēla kausu pie lūpām. Gaismas profesors paņēma zobenu, turēja to augstu viņam virs galvas un gaidīja, līdz Kvintinijs iztukšos kausu. Un gaidīja, un gaidīja… Bet Kvintinijs nekustējās, nespēdams iedzert biezo, smirdīgo šķidrumu.

Tumsas profesors neveikli pasēdās uz priekšu savā tronī. "Ko tas jaunais muļķis tagad dara?" viņš nevarēja saprast. Viņš redzēja, kā Vilnikss paceļ vienu no saviem kruķiem un viegli piesit ar to kausam. "Malūdens upes labie ūdeņi vairs nav tādi kā agrāk," viņš iesmējās un tad vērsās pie zālē sēdošajiem. "Tādā gadījumā — vai nebūtu pienācis laiks beigt muļķot pašiem sevi? Visas šīs muļķības par Bruņinieku akadēmiju. Par "vētras vajāšanu".

Par "svēto vētrasfrakšu"." Viņš nepatīkami pavīpsnāja. "Kad pēdējo reizi atgriezās kāds Bruņinieku akadēmiķis? Vai to man pateiksiet? Kas noticis ar visiem pārējiem?"

Zāli pārskrēja murdoņa. Garlinijs Džernikss? I.idijs Fēlikss? Petronijs Metrakss? Kur viņi tagad bija? Murdoņa pieņēmās spēkā. "Pirms septiņiem gadiem pēdējais Bruņinieku akadēmiķis, vārdā Skrīdijs Tollinikss, pacēla buras…" Vilnikss turpināja.

"Tas bija pirms astoņiem gadiem!" kāds iesaucās.

"Gandrīz deviņiem!" sauca cits.

Vilnikss viltīgi pasmīnēja. Viņš zināja, ka tagad tie viņam ir rokā. "Gandrīz deviņi gadi," viņš paziņoja, vārdiem atbalsojoties visapkārt zālē. Viņš pavērsās pret Kvin- tiniju Verdžiniksu un apsūdzoši norādīja viņa virzienā. "Un mēs visas savas cerības liekam uz viņuV Viņš ieturēja dramatisku klusuma brīdi. "Kāpēc lai viņš gūtu sekmes tur, kur citiem - tik traģiski - nav veicies?"

Tieši tad Lielā zāle spēcīgi sagrīļojās. "Deviņi gadi!" Vil- nikss atkal iesaucās. "Mums tūlīt pat kaut kas jādara!" Zāle sagrīļojās otru reizi. "Bet kas?" No griestu plaisām bira putekļi. "Atbilde ir vienkārša, mani draugi," Vilnikss paziņoja. "Mums jāgatavo jaunas ķēdes."

Visi noelsās, tad zālē iestājās klusums. Plāns tiešām bija vienkāršs. Tas bija arī nedzirdēts. Visu laiku bija bijusi tikai viena ķēde: Enkura ķēde.

Pirmais klusumu pārtrauca kāds vecākais lektors no Gaisa pētniecības fakultātes. "Ķēžu ražošana nozīmētu jaunas fabrikas, jaunas metāllietuves, jaunas kalves," viņš teica. "Malūdens upe jau ir piesārņota." Viņš pameta ar galvu uz kausu, ko Verdžinikss vēl aizvien turēja rokās. "Mēs riskējam padarīt ūdeni pilnīgi nedzeramu."

Visas acis pievērsās Vilniksam, . .

kurš labsirdīgi smaidīja. Tad, domās piezīmēdams, ka par šo jautājumu mļ ļ vecākais lektors jāapbalvo ar pilnu ļKjp

profesūru, viņš aizkliboja atpakaļ pie Verdžiniksa un satvēra kausu. Ar brīvo roku viņš izvilka no sava tērpa sudraba lodveida

medaljonu un iemērca to duļķainajā šķidrumā. Acumirklī ūdens kļuva kristāltīrs. Viņš atdeva kausu Verdžiniksam, kurš iedzēra malku. "Tas ir salds," viņš teica. "Tīrs. Dzidrs. Tas ir kā ūdens no Dziļā meža avotiem."

Gaismas profesors satvēra kausu un arī iedzēra. Viņš skatījās ar samiegtām acīm. "Kā tas ir iespējams?" viņš prasīja.

Vilnikss nesatricināmi skatījās pretī. "Tas ir iespējams kāda apbrīnojama atklājuma dēļ," viņš teica. "Mana apbrīnojamā atklājuma dēļ." Viņš piesita medaljonam. "Šim jaukajam nieciņam iekšā ir tik spēcīga viela, ka ar mazu kripatiņu pietiek, lai vienu indivīdu nodrošinātu ar dzeramo ūdeni uz veselu gadu." Viņš pieyērsās neticīgo akadēmiķi! rindām. "Šis vētr…" Viņš aprāvās. "Ši viela, kuru es par godu mūsu mīļotajai lidojošajai pilsētai saucu par frakspulveri, vēsta jaunu sākumu. Tagad mēs varam nodrošināt Sanktafraksas nākotni, gatavojot tās ķēdes, kuras mums tik ļoti nepieciešamas, un droši apzinoties, ka mums nekad nebūs jācieš slāpes."

Zālē atskanēja gaviles. Vilnikss kautrīgi nolieca galvu. Kad viņš atkal pacēla acis, skatienā kvēloja gaidāmās uzvaras satraukums. "Mani sabiedrotie Brīvo tirgoņu apvienībā tikai gaida atļauju, lai sāktu darboties ar ķēdēm," viņš turpināja. "Dabiski," viņš turpināja, "tie sadarbosies vienīgi ar Visaugstāko Akadēmu - tas ir, ar jauno Visaugstāko Akadēmu."

Viņš pagriezās apkārt un cieši uzlūkoja Gaismas un Tumsas profesorus. "Jo ko gan jūs vēlētos - šo ākstu pāri, kas ar saviem mistiskajiem rituāliem un bezjēdzīgajām tradīcijām pa abiem noveduši Sanktafraksu līdz sagrāves malai? Vai arī jūs vēlaties kādu, kas piedāvā pārmaiņas, svaigu sākumu, jaunu kārtību?"

No visām Lielās zāles pusēm sāka atbalsoties saucieni: "Svaigu sākumu" un: "Jaunu kārtību." Tā atkal sagrīļojās. "Un jaunu Visaugstāko Akadēmu - Vilniksu Pomploniju," pasludināja topošais Gaisa pētniecības profesors. Pārējie sāka skandēt šos vārdus. Vilnikss aizvēra acis un baudīja viņu slavinājumus, kas pieņēmās spēkā.

Beidzot viņš pacēla acis. "Lai notiek jūsu prāts!" viņš sauca. "Es, jūsu jaunais Sanktafraksas Visaugstākais Aka- dēms, runāšu ar apvienību pārstāvjiem. Ķēdes tiks gatavotas. Un Sanktafraksa, kas nonākusi bīstami tuvu aizmirstībai, tiks izglābta!""

Kāpurputns skumji paskatījās uz Zarēnu. "Tikai viena vienīga persona palika vienaldzīga," viņš teica. "Tas, kurš pašā pēdējā brīdī bija redzējis, ka viss, pēc kā viņš bija tiecies, tiek viņam laupīts. Tavs tēvs Kvintinijs Verdžinikss. Viņa seja nocietinājās. Bija kaut kas tāds, ko tie viņam neatņems: debesu kuģis, kas bija būvēts īpaši viņam. Vētras dzinējs.

Viņš aiz pretīguma nospļāvās un aizsoļoja pa zāles grīdu. Pie durvīm viņš apstājās, pagriezās. "Ja es, Kvintinijs Verdžinikss, nevaru apliecināt sevi kā Bruņinieku akadēmikis, tad es apliecināšu sevi kā Mākoņu Vilks, debesu pirāts," viņš skaļi noauroja. "Un es tev dodu solījumu, Vilniks Pomplonij. Tu un tavi nodevīgie draugi no apvienībām nožēlosiet šo dienu, cik ilgi vien dzīvosiet." To pateicis, viņš aizgāja."

Kāpurputns skumji papurināja galvu. "Protams, nekas nekad nav tik vienkārši," viņš teica. "Par spīti tava tēva atvadu vārdiem, pagāja daudzi mēneši, iekams viņa izaicinošais solījums piepildījās. Viņa pirmajā neveiksmīgajā ceļojumā gandrīz gāja bojā gan viņš, gan viņa kuģis - tiešām, vienīgais labums no tā bija viņa pirmā tikšanās ar Akmens Pilotu. Viņš bija spiests slapstīties, turēt Vētras dzinēju drošā enkurvietā un pieņemt vietu uz kāda no apvienības kuģiem, līdz sapelnīja pietiekami claudz naudas un ieguva slepeno informāciju par apvienībām, un varēja mēģināt vēlreiz." Kāpurputns nogrozīja un sa- miedza acis. "Tas apvienības kapteinis, kura padotībā viņš beigās nonāca, bija bēdīgi slavenais Multinijs Gob- trakss…"

"Tieši uz viņa kuģa piedzimu es," domīgi teica Zarēns. "Bet kā bija ar pašu Sanktafraksu?"

Kāpurputns nosprauslājās. "Neraugoties uz Vilniksa skaistajiem vārdiem par svaigu sākumu un jaunu kārtību, situācija strauji pasliktinājās. Kā tu zini, mūsdienās Lejaspilsētas iedzīvotāji strādā kā vergi metāllietuvēs un kalvēs, gatavodami ķēdes un atsvarus, lai balstītu Enkura ķēdi. Viņiem izdodas noturēt Sanktafraksu vietā - bet tik vien. Tas ir nebeidzams uzdevums. Un visu laiku Mal- ūdens upe kļūst aizvien vairāk un vairāk piesārņota. Vienīgi pateicoties frakspulvera daļiņām, ko Vilnikss Pom- plonijs piegādā sev uzticīgajiem apvienību biedriem, Lejaspilsēta vēl nav aizrijusies pati ar saviem mēsliem līdz nāvei."

Zarēns samulsumā papurināja galvu. "Un Vilnikss?" viņš jautāja. "Ko viņš no tā visa iegūst?"

"Bagātību un varu," kāpurputns vienkārši atbildēja. "Apmaiņā pret dzeramo ūdeni apvienības apber Vilniksu un viņa jauno Lietusgaršotāju fakultāti ar visu, ko vien viņi varētu vēlēties, - un vēl vairāk. Kamēr vien frakspul- vera drusciņas tiek piegādātas."

"Bet skaidrs, ka šāda situācija nevar turpināties mūžīgi," piezīmēja Zarēns. "Kad frakspulveris beigsies, Vilniksam Pomplonijam nāksies ņemt vēl vētrasfraksu no dārgumu glabātavas."

Kāpurputns piekrītoši pamāja. "Tieši to viņš arī dara," viņš teica. "Un Tumsas profesors ir bezspēcīgs viņu apturēt. Turklāt vēl - jauna frakspulvera ieguve ir izrādījusies grūti paveicama. Par spīti tūkstošiem mēģinājumu - daudzi no tiem beigušies traģiski neviens nav spējis atkārtot tā pirmā eksperimenta rezultātus."

"liet tas ir neprāts!" iesaucās Zarēns. "Jo vairāk vētras- fraksa paņem no dārgumu glabātavas, jo vairāk ķēžu viņiem jāražo. Jo vairāk ķēžu tiek ražots, jo lielāks kļūst ūdens piesārņojums. Un, jo lielāks ūdens piesārņojums, jo vairāk viņiem vajag frakspulvera, lai to attīrītu!"

"Tas ir apburtais loks," teica kāpurputns, "tā nu tas ir. Briesmīgs apburtais loks. Un divdesmit gadus pēc tās nozīmīgās sapulces Lielajā zālē situācija izskatās drūmāka nekā jebkad gan Sanktafraksai, gan Lejaspilsētai. Iegrimuši paši savās rūpēs, gan lietusgaršotāji, gan apvienību biedri paliek akli pret to, kas notiek viņiem apkārt. Bet, ja nekas netiks darīts - un darīts drīz, tad tas ir tikai laika jautājums, iekams visam pienāks sabrukums."

"Bet ko var darīt?" jautāja Zarēns.

Kāpurputns paraustīja plecus un piešķieba galvu. "Tas nav manā ziņā, ko teikt." Viņš pagrieza sarkanu aci pret Zarēnu. "Tā," viņš teica, "mans stāsts ir galā. Vai tagad tu atbrīvosi mani?"

Zarēns vainīgi sarāvās. "Protams," viņš sacīja un izdabūja no piedurknes nazi. Viņš atkal sāka grozīt šauro asmeni piekaramajā atslēgā. Atskanēja kluss klikšķis. Atslēga bija

vaļā. Viņš atkabināja piekaramo atslēgu un atvēra durtiņas.

"Oi!" atskanēja dusmīgs kliedziens. "Tu teici, ka tev varot uzticēties! Pie plašajām Debesīm, kā tev liekas, ko tu pašlaik dari?"

Zarēns pagriezās un aiz šausmām noelsās. Tas bija Svīdlēnis, beidzot atgriezies ar zvēru ārstu, un nāca viņam virsū kā trakais.

"Es nevaru…" viņš izdzirda kāpurputna žēlabas. "Palīdzi man, Zarēn."

Zarēns atskatījās. Kāpurputnam bija izdevies dabūt laukā no būra galvu un vienu spārnu, bet durtiņas bija mazas, un tā otrs spārns bija sagriezies atpakaļ un iesprūdis. "Ej atpakaļ iekšā un mēģini vēlreiz," Zarēns deva norādījumus.

Kāpurputns darīja, kā likts, sakļāva spārnus un atkal izbāza galvu laukā. Svīdlēnis bija viņiem gandrīz klāt, pie sāniem viņam šūpojās smaga nūja. Zarēns pasniedzās uz augšu un, aplicis rokas putnam ap kaklu un pleciem, uzmanīgi pavilka. Svīdlēnis pacēla

"Nu aiziet!" Zarēns izmisīgi mudināja.

"Gandrīz jau…" kāpurputns sasprindzinājās. "Man… Izdevās!" Tas izmēģinot sasita spārnus - vienreiz, divreiz tad atspērās pret būra malu un pacēlās gaisā. Acīmredzot ieslodzījums tam nebija kaitējis.

Arī Zarēnam bija laiks pazust. Apkārt neskatīdamies, viņš apsviedās uz papēža un aizdrāzās projām ielas burzmā. Brīdī, kad viņš sāka skriet, nūja viņam noslīdēja gar plecu. Vienu mirkli agrāk, un tā būtu sadragājusi viņam galvu.

Zarēns skrēja ātrāk un ātrāk, lauzdamies cauri pūlim, ar elkoņiem pastumdams sāņus dīkdieņus. Viņam aiz muguras Svīdlēnis dusmās kliedza.

"Zaglis! Nelietis! Zemiskais draņķis!" viņš auroja. "ĶERIET VIŅU!"

Zarēns iemetās šaurā ieliņā. Kliegšana pieklusa, bet Zarēns turpināja skriet ātrāk nekā iepriekš. Garām augļotājiem un zobu rāvējiem, bārddziņiem un krodziņiem, ap stūri - un ar visu sparu rokās savam tēvam.

Mākoņu Vilks spēcīgi sapurināja viņu aiz pleciem. "Zarēn!" viņš sauca. "Es tevi visur meklēju. Mēs esam gatavi pacelt buras. Kas tev bijis padomā?"

"N… nekas," Zarēns stomījās, nespēdams izturēt Mākoņu Vilka nikno skatu.

Augstu debesīs, aiz tēva galvas, Zarēns redzēja kāpur- putnu lidojam pretī rietošajai saulei — garām Sanktafrak- sai, laukā no Lejaspilsētas un projām. Viņš ar skaudību nopūtās. Iespējams, ka pats kāpurputns bija projām, bet tā nolemtības pilnie vārdi palika kopā ar Zarēnu. Apburtais loks, tā nu tas ir. Ja nekas netiks darīts, tad tas ir tikai laika jautājums, iekams visam /nenāks sabrukums.

Un jaū otru reizi Zarēns centās izdomāt: bet ko var darīt?

TREŠĀ NODAĻA

KLIEDZIENI UN ČUKSTI

Krēslas mežā

Bija krēsla. Mežā, kur pastāvīgi rietēja saule, vienmēr valdīja krēsla. Vai varbūt tā lēca? To bija grūti noteikt. Noteikti neviens, kurš ienāca Krēslas mežā, nevarēja būt par to drošs. Tomēr vairumam šķita, ka zeltainā gaisma starp kokiem čukstēja par beigām, nevis sākumu.

Majestātiski garie koki, vienmēr pilnā lapotnes plaukumā, šūpojās maigajā vējā, kas nebeidzami riņķoja mežā. To, tāpat kā visu citu - zāli, zemi, puķes -, klāja smalku putekļu sega, kas mirdzēja un spīguļoja kā sarma.

Tomēr nebija auksti. Ne uz to pusi. Vēsma bija liega, un zeme pati izstaroja glāsmainu siltumu, kas vijās augšup gaisā, tā ka viss acu priekšā viegli virmoja; nekas nebija īsti fokusā. Stāvēt Krēslas mežā bija tāpat kā stāvēt zem ūdens.

Nebija dzirdamas ne putnu dziesmas, ne kukaiņu dūkšana, ne zvēru klaigas, jo neviena no šīm radībām mežā nedzīvoja. Tomēr tiem, kam dzirdīgas ausis, bija saklau

sāmas balsis - un ne jau tikai koku sačukstēšanās. Tās bija īstas balsis - murminot, bubinot, reizēm iesaucoties. Viena no tām bija cieši blakus.

"Tā (ik uz priekšu, Vintiks," tā teica nogurusi, bet ne bezcerīgi. "Gandrīz jau esam klāt. Tagad tik uz priekšu."

Balss nāca no kaut kurienes augstu gaisā, kur avarējis debesu kuģis bija uzdurts uz robotas koka galotnes, tā nolūzušais masts apsūdzoši rādīja uz debesīm, no kurienes tas bija nokritis. Tur iejūgā karājās kāds bruņinieks, sēdus uz sava visurložņas kā kaujas zirga, labi saskatāms pret zeltainajām debesīm. Sarūsējušo bruņu iekšpusē viņu ķermeņi bija kā skeleti. Tomēr gan bruņinieks, gan viņa apseglotais jājamdzīvnieks bija dzīvi, vēl aizvien dzīvi.

Sejsegs nočīkstēja, un spokainā balss atkārtoja uzmundrinājuma vārdus, pavēles vārdus.

"Gandrīz esam klāt, Vintiks. Tā tik uz  priekšu!" Visaugstākā Akadēma pilī Palāta - jeb Iekšējā svētnīca, kā tā tika dēvēta, - bija patiesi grezna. Grīdas klāja sniegbalti kažokādas paklāji, griestus rotāja zelta reljefi, bet tās sienu daļas, kuras neaizņēma grāmatplaukti, sedza ar dārgakmeņiem inkrustēti melnkoka un sudraba paneļi. Rotājumi blīvējās uz visām virsmām - porcelāna vāzes un ziloņkaula figūriņas, izsmalcināti kokgriezumi un sarežģīti laikrāži.

Istabas centrā dzirkstīja kristāla lustra, neiedegta, bet, mirgojot saules gaismā, tā raidīja spožuma šautras pa visu istabu. Tās ņirbēja uz sudraba paneļiem, uz pulētajiem galdiem, skapjiem, flīģeļa, uz portretiem un spoguļiem - un uz paura pašam Sanktafraksas Visaugstākajam Akadēmam, kurš, cieši aizmidzis, bija izstiepies uz dīvāna blakus garam lokveida logam.

Viņš pēc izskata neiederējās bagātīgajā vidē. Melnā mantija, ko viņš valkāja, bija pabalējusi, un kājās viņam bija sandales - vienkāršas, novalkātas. Tāpat viņa stūrainais augums un iekritušie vaigi ļāva spriest drīzāk par atturības, nevis iecietības pilnu dzīvi, viņa skūtā galva - par pazemību un stingrību, tomēr arī par zināmu iedomību. Galu galā, kāpēc vēl kāds būtu licis izšūt savu personisko monogrammu - ViP- uz sava astru krekla malas?

Kāda augsta, griezīga skaņa lika vibrēt visai palātai. Augums sakustējās un pagriezās uz sāniem. Viņa aizmiegtās acis atvērās. Griezīgā skaņa ieskanējās atkal, skaļāk nekā iepriekš. Viņš piecēlās sēdus un palūkojās pa logu.

Tā kā Iekšējā svētnīca atradās Sanktafraksas augstākā un noteikti krāšņākā torņa pašā augšā, no tās pavērās aizraujoši skati pār Lejaspilsētu un tālāk. Visaugstākais

Akadēms paskatījās lejup. Starp dūmu mutuļiem viņš tik tikko varēja izšķirt kādu pusduci Lejaspilsētas iemītnieku nostiprinām pēdējo ķēdi pie lielās, lidojošās klints sāna.

"Lieliski," viņš nožāvājās un stīvi piecēlās kājās. Viņš izstaipījās, pakasījās, ar roku izklaidīgi paberzēja galvu un atkal nožāvājās. "Tas, kas jādara."

Viņš platiem soļiem piegāja pie masīvas dzelzskoka lādes, kas stāvēja istabas stūrī, izvilka no tērpa krokām smagu dzelzs atslēgu un pietupās. Saulrietā viņam bija norunāta tikšanās ar Sime- nonu Ksintaksu, pašreizējo Apvienības Galvu.

Pirms tam viņš gribēja nosvērt atlikušo frakspulveri un aprēķināt, tieši cik ilgam laikam dārgo kripatiņu

pietiks. Atslēga pagriezās ar klusu klikšķi, vāks čīkstot atvērās, un Visaugstākais Akadēms skatījās lejup tumsā, kas pavērās lādes iekšpusē. Viņš noliecās un

sadabūja stikla pudelīti, pacēla to pret logu - un nopūtās.

Pat viņš varēja redzēt, ka šķidrais pulveris ir gandrīz izlietots.

"Protams, problēma," viņš nomurmināja, "bet vēl ne kritisks stāvoklis. Tomēr labāk to nosvērt. Izrēķināt, tieši cik daudz frakspulvera daļiņu paliek. Kaulēties ar Ksin- taksu no neziņas viedokļa būtu fatāli…" Uzbudināts viņš atliecās atpakaļ. "Bet vispirms man kaut kas jādara sakarā ar šo neciešamo niezi."

Labi, ka Minuliss, viņa kalpotājs, uzmanīgs līdz pēdējam sīkumam, bija atcerējies muguras kasīkli. Tā bija glīta lietiņa ar tīra zelta rokturi un nagiem no pūķa ilkņa. Visaugstākais Akadēms locījās aiz labpatikas, kasīdams sev muguru uz augšu un leju, un atgādināja sev - kā viņš parasti to darīja -, ka lielākie prieki dzīvē bieži vien ir tie vienkāršākie. Viņš nolika kasīkli un - nolēmis rēķināšanu vēl mazliet atlikt - ielēja sev glāzi vīna no karafes, kuru Minuliss arī bija iedomājies atnest.

Viņš šķērsoja istabu un nostājās cilvēka auguma spoguļa priekšā, pasmaidīja, iztaisnojās un pacēla galvu. "Par tevi, Vilniks Pomplonij," viņš teica, paceldams glāzi. "Par Sanktafraksas Visaugstāko Akadēmu."

Tajā brīdī atsākās urbšana - skaļāk nekā iepriekš. Lidojošā klints nodrebēja, Iekšējā svētnīca sašūpojās, un spogulis notrīsēja. Visaugstākais Akadēms tik ļoti satrūkās, ka ļāva glāzei izslīdēt no pirkstiem. Tā saplīsa ar klusinātu klinkš, un izlijušais vīns izplūda pa balto paklāju kā asinis.

Visaugstākais Akadēms pagriezās un riebumā pagāja nost. Tieši tad viņš aiz muguras izdzirdēja šņākoņu, kurai sekoja briesmīgs blīkšķis. Viņš sastinga. Pagriezās. Un tur, saplīsis tūkstoš gabaliņos, uz grīdas gulēja spogulis. Pie- tupies viņš pacēla stikla gabalu un pagrozīja to rokā.

Kā viņa vecmāmiņa mēdza teikt? Kad saplīst spogulis, būs bēdas drīz. Viņš skatījās tumšajā acī, kas raudzījās viņam pretī no robainā gabala, un pamirkšķināja. "Tas gan ir labi, ka tu neesi māņticīgs," viņš teica un kladzinoši iesmējās.

III

Dumbrāj ā

Nokgoblinu vadone - neliela auguma plecīga sieviete, vārdā Mima, - paostīja gaisu, pieskārās talismanu un amuletu kolekcijai sev ap kaklu un spēra soli uz priekšu. Viņa saviebās, kad mīkstie dubļi izspiedās uz augšu starp viņas īsajiem, resnajiem kāju pirkstiem.

Skrīds Pirkstgriezis nicīgi noskatījās uz viņu. "Tu vēl joprojām domā, ka jūs spēsit šķērsot Dumbrāju paši saviem spēkiem?" viņš jautāja.

Mima neievēroja viņu un brida tālāk. Klunkš. klunkš, klunkš šļakstēja gaišie, lipīgie dubļi, apņemot vispirms viņas potītes, tad lielus, tad ceļus. Viņa apstājās un pacēla

acis. Šķita, ka Dumbrājs bezgalīgi stiepjas viņai priekšā. Pat tad, ja viņa kaut kādā brīnumainā kārtā tiktu otrā pusē, viņa zināja, ka ne vecajam Torpam, ne mazajiem nebija nekādu izredžu.

"Labi," viņa sacīja un dusmās pagriezās, - to darot, iegrimdama vēl dziļāk. "Galu galā, mēs varbūt varētu izmantot pavadoni." Viņa parāva uz augšu svārkus. Dubļi pacēlās vēl augstāk. "Palīdzi mums tikt laukā no šejienes," viņa teica.

Skrīds pagāja uz priekšu un pastiepa kaulainu, baltu roku. Tāpat kā Dumbrājs, kas bija viņa mājas, viss viņa ķermenis bija izbalējis netīru palagu krāsā. Viņš izvilka goblinu atpakaļ drošībā un, iespiedis rokas sānos, skatījās lejup uz viņu.

Goblinu sieviete rakņājās savā somā. "Piecdesmit no katra," viņa sacīja. "Tā tu teici. Tātad…" Viņa skaitīja monētas. "Kopā pieci simti."

Skrīds papurināja galvu. "Cena ir kāpusi," viņš paskaidroja izsmējīgā balsī ar deguna pieskaņu. "Simt no katra. Tik daudz tas tagad tev maksās."

"Bet tie ir visi mūsu ietaupījumi," viņai aizrāvās elpa. "No kā lai mēs dzīvojam, kad mums izdosies sasniegt Le- jaspilsētu?"

Skrīds paraustīja plecus. "Tās ir jūsu raizes," viņš teica. "Es jūs ar varu nespiežu nākt man līdzi. Ja jūs varat šķērsot Dumbrāju aitā dubļu akačiem un indīgajiem gāzu izmešiem - nemaz nerunājot par kampējlempjiem, dūņu zivīm un baltajiem kraukļiem, kuri jūs saplosīs, tiklīdz ieraudzīs… Bet jūs varat izvēlēties."

Mima drūmi skatījās uz pārējiem savas ģimenes locekļiem, kas spiedās kopā bariņā krastā. Viņa saprata, ka izvēle ir vienkārša. Vai nu viņi ieradīsies Lejaspilsētā bez graša, vai neieradīsies nemaz.

"Tas ir tūkstotis," viņa nopūtās, pasniegdama naudu. "Bet tava cena ir ļoti augsta, tā gan."

Skrīds Pirkstgriezis pagrāba naudu un sabēra to sev kabatā. Viņš aizvērsās, pusbalsī murminādams: "Mana cena ir augstāka, nekā tu vispār vari iedomāties, mīļā kundze." Un viņš devās ceļā pa izbalējušo un nepatīkamo apkārtni.

Goblinu ģimene pacēla saiņus ar savām mantām.

"Tad nāciet," Skrīds nepacietīgi sauca atpakaļ. "Esiet mundrāki. Turieties kopā. Ejiet tur, kur es eju. Un neskatieties atpakaļ."

Gaismas un Tumsas tornī

Gaismas profesors bija dusmīgs. "Nolādētās ķēdes, nolādētā urbšana, nolādētais Vilnikss Pomplonijs," viņš ņurdēja caur sakostiem zobiem. "Vai mums tagad ir jāiznīcina Sanktafraksa, lai to izglābtu?" Viņš pieslējās kājās, turēdams veselu klēpi grāmatu, un sāka likt tās atpakaļ plauktos.

Vienmēr notika viens un tas pats. Ik reizi, kad lidojošajai klintij tika piestiprināta jauna ķēde, vibrācijas nodarīja postījumus viņa necilajā darbistabā. Ļoti vērtīgs aparāts bija sabojāts, nenovērtējami eksperimenti pazudināti, un visa viņa bibliotēka atradās uz grīdas.

Kad pēdējā grāmata bija atlikta vietā, profesors atgriezās pie rakstāmgalda. Viņš jau taisījās apsēsties, kad ar acs kaktiņu kaut ko pamanīja. Kaut ko ļoti nevēlamu. Tomēr tajā brīdī atskanēja klaudzināšana pie durvīm un iekšā iebrāzās Tumsas profesors. "Mums jāaprunājas," viņš teica.

Gaismas profesors nekustējās. "Skaties," viņš drūmi teica.

"Uz ko?"

"Tur," viņš norādīja. "Gaisma!"

Tumsas profesors iesmējās. "Tev vajadzēja būt priecīgam," viņš sacīja. "Galu galā, gaisma ir tavs pētījumu lauks un kompetence."

"Tāpat kā tavējais ir tumsa," Gaismas profesors atcirta. "Vai drīzāk, gaismas trūkums. Bet visam ir sava vieta. Un, kā tumsa ir nonākusi nevietā tava kādreizējā aizbilstamā Vilniksa Pomplonija sirdī, tāpat gaisma parādās cauri plaisām manas sienas vidū." Viņš pagriezās un piebikstīja miezerim. "Paskaties uz to," viņš sacīja. "Viss drūp kopā."

Tumsas profesors ar nožēlu nopūtās. "Manā darbistabā ir tikpat traki," viņš teica.

Pirmais, ko Vilnikss nolēma darīt, kad kļuva par Visaugstāko Akadēmu, bija pārņemt pilij līdzīgo Gaismas un Tumsas skolu sev, pārceļot abus profesorus un viņu departamentus uz sagrauto Lietusgaršotāju torni. Sprādziens bija radījis nopietnus celtnes bojājumus. Ik reizi, kad kāda ķēde tika piestiprināta klintij, bojājumu apmērs pieauga. Tas bija tikai laika jautājums, līdz tornis sabruktu pavisam.

"Tā tas nevar turpināties," teica Gaismas profesors. "Tieši tāpēc…"

"Tieši tāpēc mums jāaprunājas," iejaucās Tumsas profesors.

"Tieši tāpēc," turpināja Gaismas profesors, "es jau esmu runājis ar kādu par to, kā būtu iespējams mainīt šo situāciju."

Tumsas profesors skatījās uz savu kolēģi ar jauktu apbrīnu un aizvainojumu. Par spīti sliktākiem apstākļiem, vecā sāncensība abu akadēmiķu starpā saglabājās. "Tu jau esi runājis - ar ko?" viņš prasīja.

"Ar Māti Zirgastru," skanēja atbilde.

"Ar Māti Zirgastru!" Tumsas profesors bija pārsteigts. "Ar to alkatīgo, veco putnu sievieti. Viņa pārdotu pati savas olas, ja cena būtu īstā. Vai tu nopietni domā, ka mēs viņai varam uzticēties?"

"Jā gan," apgalvoja Gaismas profesors. "Mēs varam uzticēt viņai darīt visu, kas ir viņas spēkos, lai mūs krāptu. Šī zināšana būs mūsu spēks."

V

Lejaspilsētas nomales ielās

"Te iekšā," teica Sličs, pēkšņi apstājies blakus pussagru- vušai būdai kreisajā pusē. Viņš atslēdza durvis un pazuda iekšā. Viņa pavadonis viņam sekoja. Tad pievēra durvis un gaidīja, līdz nokgoblins atrada un iededza lampu. "Goda vārds," Sličs nodrebinājās, pagriezies apkārt, kad bālā gaisma pildīja istabu. "Jūs, slakteri, gan esat sarkani."

Stiegris neveikli mīņājās. "Tev ir frakspulvēris, ko?" viņš jautāja. "Ja tev nav…"

"Labākais frakspulveris Lejaspilsētā," Sličs pārliecināja viņu. "Iespējams."

"Iespējams?"

"Es melnajā tirgū esmu ieguvis mazliet vētrasfraksa," viņš paskaidroja. "Vienīgais, kas tev jādara, tas jāsaberž, un gatavs!"

Stiegris bezkaislīgi skatījās uz viņu. "Tu droši vien domā, ka es esmu vientiesis," viņš beidzot teica. "Vētras- frakss eksplodē, kad to mēģina saberzt. Visi to zina. Viņa augst-un-varenais Akadēmstulbenis ir vienīgais, kam zināms noslēpums…"

"iMan tagad arī ir tas noslēpums," teica Sličs. Viņš paņēma piestu no plaukta un nolika to uz maza galdiņa. Tad no iekškabatas viņš izvilka samta drēbes vīkšķi, uzmanīgi atlocīja to vaļā un izņēma spīdošu, mirdzošu vētrasfraksa lausku, kuru viņš pacēla, turot starp vidējo pirkstu un īkšķi, - citu pirkstu viņam nebija, - un uzmanīgi ielika to piestā.

Stiegris vēl aizvien bija šaubu pilns. "Kāds tad ir tas noslēpums?"

"Lūk, tāds," teica Sličs, noņemdams ādas maisiņu no jostas. Viņš pavilka vaļā saites, lai Stiegris varētu ieskatīties iekšā.

"Bet kas tas ir?" viņš jautāja.

"Saberzta nāveskoka miza," sazvērnieciski teica Sličs. "Labākā, kādu par naudu var nopirkt."

Stiegris satraukts parāvās atpakaļ. Tā bija tā viela, kuru Lejaspilsētas ārsti lietoja pacientu anestēzijai operācijas laikā.

"Nāveskoka nejutību radošās īpašības neitralizē vētrasfraksa gaistamību," Sličs paskaidroja. "Eksplozija, tā sakot, tiek paralizēta."

"Vai tu par to esi drošs?" jautāja Stiegris.

"Ak Debesu dēļ!" Sličs nepacietīgi iesaucās. "Vai tu man neteici, ka tev apnicis tērēt visu grūti pelnīto naudu par dzeramo ūdeni? Vai tu neteici, ka darītu jebko, lai dabūtu pats savu lrakspulveri? Nāveskoks iedarbosies, es tev galvoju," viņš teica, bagātīgi iebērdams to piestā. "Nebūs nekādas eksplozijas, un tev, mans draugs, būs frakspulveris, ar ko tev pietiks visam atlikušajam mūžam."

Stiegris nemierpilns satvēra kaklā pakārtos amuletus. Par spīti ļaunajām nojautām, nokgoblina piedāvājums tomēr bija pārāk vilinošs, lai tam turētos pretī. Viņš

samaksāja simt kvartus, kā bija vienojušies, paņēma stampu un pacēla to virs galvas. Naudu droši noglabājis kabatā, Sličs aizmuka uz būdas tālāko galu un notupās aiz metāla krāsns.

"Bliez tagad!" viņš sauca. "Tas izdosiesT

Un Stiegris, satvēris rokturi, cik cieši vien viņa sasvīdušās rokas ļāva, ar visu spēku strauji trieca stampu uz leju.

Eksplozija būdai uzreiz norāva jumtu. Stiegris tika mests atpakaļ pret gala sienu, kur viņš sabruka bez dzīvības.

Sličs izlīda no slēptuves un ļodzīgi piecēlās kājās. Viņš nolūkojās uz slaktera nedzīvo augumu.

"Vai nu arī," viņš nopūtās, "varbūt neizdosies."

Asinsozola krodziņā

Māte Zirgastra sēdēja pie galda blakus trokšņaini muldošā Asinsozola krodziņa durvīm. Uzmeties uz bāra krēsla, viņai blakus bija Forfikuls, naktsklaidis, kas pie viņas strādāja. Abi divi vēroja dzērēju trokšņainās grupas, kā tie cits pēc cita ar kausiem pasmēla no kopējās putojošā mežalus siles. Pagrabā paslēptais nelegālais brūzis bija maziņš, labs pelnītājs - īpaši tad, kad laiks bija tik karsts.

Durvis atvērās, un lepni iesoļoja trīs apvienības biedri. Māte Zirgastra nepatikā noklakšķināja knābi. "Lai jums labs vakars," viņa teica, vairīdamās no viņu skatiena. Viņa nocēla trīs kausus no plaukta sev aiz muguras un nolika tos uz galda. "Divdesmit kvartu par katru."

"Jūs varat dzert, cik daudz gribat," pirmais apvienības biedrs - pastāvīgs Asinsozola apmeklētājs - paskaidroja pārējiem. "Vai tā nav, Māt Zirgastra?"

wlāte Zirgastra drūmi paskatījās. "Tā tiešām ir," viņa pie- krital^ Bet iegaumējiet likumus." Viņa pamāja ar galvu uz izkārtni, kas bija pienaglota pie sienas. Aizliegts lamāties. Aizliegts kauties. Aizliegts vemt šajās telpās.

"Mums nav jāatgādina," teica apvienības biedrs, pasniegdams viņai vienu zelta monētu, kas bija divtik vērta kā prasītā samaksa. "Izdot nevajag, mīļā kundze," viņš sacīja un pamirkšķināja.

Māte Zirgastra skatījās lejup uz kases aparātu. "Sirsnīgi pateicos, kungs," viņa noteica un aizcirta atvilktni. Vienīgi tad, kad viņš bija novērsies, viņa pacēla acis. Tu, tārpu apsēstais aunradža mēslu gabals, - viņa rūgti nodomāja.

"Rimsties, rimsties," piesardzīgi ierunājās Forfikuls, kustinādams savas lielās sikspārņa ausis. Māte Zirgastra pagrieza galvu un nikni paskatījās uz naktsklaidi.

"Tad tu dzirdēji to, ja?" viņa asi noprasīja.

"Es dzirdu visu," atbildēja Forfikuls. "Kā tu to labi zini. Katru vārdu, katru čukstu, katru domu — sev par nelaimi."

Māte Zirgastra nosprauslājās. Spalvas viņai ap kaklu saslējās stāvus, viņas dzeltenās acis iedzalkstījās. "Tieši tas nu viņš ir!" viņa īgni sacīja, pamādama uz apvienības biedru galdiņu. "Viņi visi ir tādi. Ar savām greznajām drēbēm, lielajām dzeramnaudām un smalkajām manierēm. Aunradža mēsli, visi kā viens!"

Forfikuls piekrītoši noklakšķināja. Viņš saprata savas darba devējas nicinājumu pret apvienību vīriem. Tā kā viņi sadarbojās ar Vilniksu Pomploniju - darināja ķēdes apmaiņā pret frakspulveri -, viņu kundzība dzeramā ūdens tirgū bija padarījusi viņus nepieejami varenus. Ja Mātei Zirgastrai nebūtu melnā tirgus darījumu ar debesu pirātiem, viņa jau sen būtu izputējusi.

"Ak, debesu pirāti," Forfikuls nopūtās. "Šie bezbailīgie debesīs kuģojošie bandīti, kas negrib pakļauties nevienam. Kur mēs būtu bez viņiem?"

"Tiešām, kur?" Māte Zirgastra piekrītot pamāja, viņas kakla spalvas beidzot bija pieglaustas. "Ja runājam par viņiem, - Mākoņu Vilkam un viņa komandai drīz vajadzētu būt atpakaļ. Es ļoti ceru, ka viņam būs izdevies ienesīgs brauciens, kā viņš vedināja mani domāt. Citādi…" Viņa pēkšņi atcerējās savu sarunu ar Gaismas profesoru, un uzplaiksnīja kāda doma, it kā ne no kurienes. Viņas acis iemirdzējās. "Ja tikai…"

Forfikuls, kas bija klausījies viņas domās, iespurdzās. "Ērglis, un tu vinnē, raksts, un viņš zaudē, ja?"

Iekams viņa paspēja atbildēt, Asinsozola krodziņu pēkšņi spēcīgi satricināja netāls sprādziens. Forfikuls satvēra ausis un aiz sāpēm iespiedzās.

"Kas tad nu!" Māte Zirgastra iesaucās, un spalvu apkakle atkal saslējās stāvus. "Tas izklausījās tuvu!" Kad

putekļi nosēdās, Forfikuls atlaida vaļā rokām satvertās ausis un papurināja galvu. Viņa lielās ausis plivinājās kā divi milzīgi naktstauriņi.

"Vēl clivi nabaga muļķi mēģina saberzt paši savu fraks- pulveri," viņš skumji noteica. Viņš pielieca sānis galvu un uzmanīgi ieklausījās. "Mirušais ir Stiegris, kāds slakteris."

"Es viņu atceros," sacīja Māte Zirgastra. "Bieži mēdz te iegriezties - mēdza. Vienmēr oda pēc ādas."

Forfikuls piekrītoši pamāja. "Dzīva palikušā vārds ir Sličs," viņš teica un nodrebinājās. "Aā, briesmu darbs. Viņš mēģināja sajaukt vētrasfraksu ar nāveskoka pulveri un piedabūja, lai Stiegris viņa vietā izdara netīro darbu."

Māte Zirgastra sadrūma. "Visi tik izmisīgi cenšas sadabūt frakspulveri," viņa teica. Viņas dzeltenās acis ļauni iemirdzējās. "Ja kādu var vainot notikušajā," viņa piebilda, ar knābi pamādama uz trokšņaino apvienības vīru galdiņu, "tad tie ir viņi! Ak, ko tik es neatdotu, lai aizvāktu šo pašapmierināto izteiksmi no viņu pretīgajām sejām reizi par visām reizēm!"

CETURTĀ NODAĻA

DZELZSMALKAS KOKU KRAVA

Bija vēla pēcpusdiena, un, veiksmīgi noslēguši darījumu ar dažiem meža troļļiem par apjomīgu dzel/smalkas koku pirkumu, Vētras dzinēja komandas biedri devās atpakaļ uz Lejaspilsētu. Gaisotne uz debesu pirātu kuģa klāja bija pacilāta, un Zarēns - tābrīža varonis - jutās īpaši apmierināts ar sevi.

Lai gan viņš nebija personiski pazinis nevienu no meža troļļiem, kurus viņi bija sastapuši, tas apstāklis, ka viņš bija uzaudzis meža troļļu ciematā, nozīmēja, ka Zarēns bija pazīstams ar to paradumiem. Viņš zināja, kad to nē nozīmēja jā. Viņš zināja, kad kaulēties un, vēl svarīgāk, kad kaulēšanos pārtraukt - jo, ja meža trollim piedāvāsi pārāk maz par viņa kokmateriāliem, tad viņš apvainosies un atteiksies pārdot, lai notiktu kas notikdams. Kad Zarēns bija manījis nodevīgās zīmes viņu sejās - lūpu savilk- šanu un mīksto degunu raustīšanu -, viņš bija pamājis ar

galvu savam tēvam. Darījums bija tik labs, cik labs vien tas varēja būt.

Pēcāk, lai to nosvinētu, Mākoņu Vilks bija atvēris muciņu mežagroka un palaidis apkārt ugunīgā šķidruma glāzītes visiem savas raibās komandas locekļiem. "Par labi padarītu darbu," viņš pasludināja.

"Par labi padarītu darbu!" debesu pirāti aurojot atsaucās.

Tems Rejūdens, matiem noaudzis milzis, uzsita Zarē- nam pa muguru un paspieda viņam plecu. "Bez šī puiša zināšanām par Dziļā meža iemītniekiem mēs nekad nebūtu dabūjuši tos kokus par tādu cenu," viņš teica un pacēla savu glāzi. "Par Zarēnu!"

"Par Zarēnu!" debesu pirāti korī atkārtoja.

Pat Slaivo īgnis, vecākais stūrmanis, kam reti kad bija labs vārds kādam sakāms, neskopojās ar uzslavu. "Zarēnam tas tiešām labi izdevās," viņš atzina.

Tikai viens no visiem nepievienojās apsveikumiem: pats Mākoņu Vilks. Īstenībā, kad Tems Rejūdens bija uzsaucis savu tostu, kapteinis bija spēji novērsies un atgriezies pie stūres rata. Zarēns saprata, kāpēc. Neviens no komandas nezināja, ka viņš ir Mākoņu Vilka dēls. Lai izvairītos no pārmetumiem par labvēlības izrādīšanu mīlulim, kapteinis atzina par labāku, lai būtu tā. Tādējādi viņš izturējās pret puisi skarbāk nekā pret citiem komandas locekļiem un nekad neizrādīja pieķeršanos, ko Zarēns varētu just.

Saprast Mākoņu Vilka īgnuma iemeslu bija viens. Tomēr, lai tas vēl spētu arī patikt, bija kaut kas cits. Katra nevērība, katra netaisnība, katrs skarbs vārds Zarēnu dziļi aizvainoja un atstāja viņā sajūtu, ka tēvs par viņu kaunas. Tagad, apvaldījis savu lepnumu, Zarēns pievienojās Mākoņu Vilkam uz tiltiņa.

"Kā tev šķiet, kad mēs atgriezīsimies?" viņš piesardzīgi jautāja.

"Līdz ar nakti," teica Mākoņu Vilks, turot stūri nekustīgi un mazliet paregulējot piekarinātos atsvarus. "Tas ir, ja vējš arī turpmāk būs labvēlīgs."

Zarēns ar bijību vēroja tēvu. Debesu kuģi bija bēdīgi slaveni grūtās vadāmības dēļ, tomēr Mākoņu Vilkam tas nāca kā otrā daba. Viņš saprata kuģi tā, it kā tas būtu daļa no viņa. Dzirdējis kāpurputna stāstu, Zarēns zināja, kāpēc. "Tu laikam iemācījies visu par debesu kuģošanu un… un vētru vajāšanu Bruņinieku akadēmijā…"

Mākoņu Vilks pagriezās un tā savādi paskatījās uz viņu. "Ko tu zini par Bruņinieku akadēmiju?" viņš noprasīja.

"N… neko lielu," Zarēns saminstinājās. "Bet kāpurputns man stāstīja…"

"Pfff!" Mākoņu Vilks pārtraucot novilka. "Tas izdēdējušais tenkotājs! Labāk dzīvot tagadnē nekā kavēties pagātnē," viņš asi noteica. Un tad, skaidri gribēdams mainīt sarunas tematu, piebilda: "Ir pēdējais laiks tev pašam mācīties debesu burāšanas pamatus."

Zarēnam notrīsēja sirds. Viņš bija kopā ar debesu pirātiem jau vairāk nekā divus gadus. Tāpat kā tie, viņš valkāja smago pirāta mēteli ar tā daudzajiem piekarinātajiem uzkabes piederumiem - tālskati, abordāžas kāsi, kompasu un svariem, dzeramo trauku… Tāpat kā tos, viņu no priekšpuses sargāja bagātīgi rotāts no ādas darināts krūšu vairogs, un uz muguras viņam bija pāris izpletņa spārnu. Tomēr pa visu šo laiku Zarēna pienākumi uz klāja bija ierobežoti ar pašiem verdziskākajiem uzdevumiem. Viņš berza. Viņš tīrīja. Viņš bija izsūtāmais zēns visādiem nolūkiem. Šķita, ka tagad tam bija lemts mainīties.

"Lidakmens, kad tas ir auksts, dabiski ceļ mūs uz augšu," Mākoņu Vilks paskaidroja. "Līdzsvars, gaita uz priekšu un manevrēšana jāpanāk ar roku vadību. Ar šo te palīdzību," viņš teica un norādīja uz divām garām rindām sviru ar kaula rokturiem - katra no tām bija novietota citā leņķī.

Zarēns dedzīgi pamāja ar galvu.

"Šīs te sviras ir savienotas ar piekarinātajiem atsvariem," viņš teica. "Tie ir pakaļgala atsvars, priekšgala atsvars, labā borta atsvari - mazais, vidējais un lielais; kreisā borta atsvari, tāpat kā labajam bortam; vidus, tuvais un tālais atsvars…" viņš teica, nobērdams vārdus. "Un šis sviras otrā pusē ir savienotas ar burām. Tās ir fokbura, pakaļ- bura, marsbura," viņš teica, pēc kārtas uzsizdams svirām.

"Grotburas - pirmā un otrā —, debesbura, stāvbura, spraišļ- bura, loka bura, spinakers un klīveris. Iegaumēji? Galvenais ir turēt visu līdzsvarā."

Zarēns nedroši pamāja. Mākoņu Vilks pakāpās atpakaļ. "Nu tad aiziet," viņš skarbi teica. "Saņem stūres ratu, un paskatīsimies, kas tev iekšā."

Iesākumā bija viegli. Viss jau bija noregulēts, un Zarē- nam vajadzēja tikai satvert koka stūres ratu, lai noturētu vienmērīgu gaitu. Bet, kad pēkšņa vēja brāzma no ziemeļaustrumiem lika kuģim novirzīties, uzdevums pēkšņi kļuva sarežģītāks.

"Pacelt vidējo labā borta atsvaru," kapteinis deva norādījumu. Zarēns krita panikā. Kura svira tā bija? Astotā vai devītā no kreisās puses? Viņš satvēra devīto un parāva. Vētras dzinējs sašķiebās uz sāniem. "Ne tik daudz!" Mākoņu Vilks uzsauca. "Mazliet pacelt stāvburu un nolaist lielo kreisā borta atsvaru… Kreisā borta atsvaru, muļķi!" viņš auroja, kad debesu kuģis sasvērās vēl vairāk.

Zarēns iespiedzās aiz šausmām. Viņš vēl sadragās kuģi. Tādā gadījumā viņa pirmais mēģinājums debesu burāšanā būtu arī pēdējais. Viņš nelokāmi turējās pie stūres, - smadzenēm drudžaini darbojoties, rokām trīcot, sirdij dauzoties tā, ka vai plīst. Viņš nedrīkst pievilt savu tēvu. Paliecies uz priekšu, viņš satvēra devīto sviru otrreiz. Šoreiz viņš to pagrieza maigi, nolaižot atsvaru tikai par pāris iedaļām.

Un tas izdevās! Kuģis izlīdzināja gaitu.

"Labi," kapteinis teica. "Tu sāc apgūt tvērienu. Tagad pacelt debesburu," viņš deva norādījumu. "Drusku nolaist priekšgala atsvaru, atkal izlīdzināt mazo un vidējo labā borta atsvaru un…"

"Apvienības kuģis labā borta pusē!" atskanēja Smailiņa griezīgā balss. "Apvienības kuģis labā borta pusē - un ātri tuvojas."

Šie vārdi atbalsojās Zarēnam galvā. Viņam sāka trūkt elpas; viņam sametās slikta dūša. Acu priekšā sviru rindas kļuva neskaidras. Viena no svirām gandrīz noteikti liktu kuģim uzņemt paātrinājumu uz priekšu - bet kura? "Apvienības kuģis nāk tuvāk," Smailiņš paziņoja. Un Zarēns savā aklajā panikā pārkāpa debesu kuģu burāšanas pirmo likumu. Viņš palaida vaļā stūres ratu.

Tiklīdz viņa sasvīdušās rokas atslābināja tvērienu, stūres rats ar sparu sagriezās atpakaļ, aizgrūžot viņu teciņiem pa

klāju. Vienā mirklī buras sašļuka, un Vētras dzinējs griezdamies pēkšņi sāka zaudēt augstumu.

"Stulbeni!" Mākoņu Vilks ierēcās. Viņš satvēra stūres ratu un, atspēries pret klāju, izmisīgi centās apturēt griešanos. "Rumbaini!" viņš iekliedzās. "Šurp! Tūlīt!"

Zarēns nupat ļodzīgi cēlās kājās, kad Rumbainis, traukdamies garām, aizķēra viņu. Tas bija tikai niecīgs sitiens,

bet albīnais pinkulācis bija milzīgs kā kalns, - un Zarēns aizlidoja pa gaisu.

Nākamajā mirklī griešanās apstājās. Zarēns pacēla acis. Stūres rats nekustīgi bija satverts pinkulāča varenajās ķepās. Un kapteinis, beidzot atbrīvots, lika rokām ātri kustēties pār svirām - te šeit, te tur - tik noteikti kā akordeona spēlētājs pār taustiņiem.

"Apvienības kuģis, attālums simt soļu, un tuvojas," sauca Smailiņš. Kapteiņa klusā spēle turpinājās. "Piecdesmit soļu! Četrdesmit…"

Te uzreiz Vētras dzinējs rāvās uz priekšu. Komanda aurojot pauda atzinību. Zarēns beidzot pieslējās kājās, murminādams izjustu pateicību Debesīm virs galvas. Viņiem tas bija izdevies.

Tad Mākoņu Vilks ierunājās. "Kaut kas nav kārtībā!" viņš mierīgi teica.

Nav kārtībā? Zarēns domāja. Kas varēja nebūt kārtībā? Vai tad galu galā viņi nebija izmukuši ar nelegālo dzelzs- koka kravu? Viņš pameta acis atpakaļ. Jā, apvienības kuģis bija jūdzēm tālu!

"Kaut kas ļoti nopietni nav kārtībā," viņš teica. "Mums nav celtspēka."

Zarēns ar šausmām skatījās uz Mākoņu Vilku. Vēderā bija tukšuma sajūta. Vai tas bija kāds joks? Vai viņš bija izraudzījies šo brīdi, lai ķircinātu Zarēnu kā tēvs? Viens skatiens uz vīra pelnu pelēko seju, kamēr viņš pats raustīja, grūstīja un bīdīja kādu sviru ar lielāku un lielāku spēku, liecināja, ka tā nav.

"Tas… tas ir nol… nolādētais stūres atsvars," viņš izgrūda. "Tas ir iestrēdzis."

"Apvienības kuģis atkal tuvojas," Smailiņš sauca. "Un pēc karoga es teiktu, ka pats Apvienības Galva ir uz klāja."

Mākoņu Vilks pagriezās apkārt. "Rumbaini," viņš ierunājās, bet tacl pārdomāja. Milzīgais radījums nebija piemērots, lai rāptos pa korpusu. Tāpat Tems Rejūdens un Stoups Bultžoklis ne. LJn ozolu elfs Smailiņš, kaut gan to vēlētos, nebūtu pietiekami spēcīgs, lai atbrīvotu lielo dzelzs atsvaru. Slaivo Ignis būtu ideāli atbilstošs, ja vien viņš nebūtu tāds gļēvulis. Savukārt Mu- casģīmis, plakangalvas goblins, lai gan bezbailīgs kaujā un visur citur, bija par stulbu, lai atcerētos, kas viņam likts darīt. "Es labāk pats ķeršos klāt," viņš nomurmināja.

Zarēns izlēca priekšā. "Ļauj man," viņš teica. "Es varu to izdarīt." Mākoņu Vilks noskatīja viņu no galvas līdz kājām, plānās lūpas cieši sakniebis. "Tev jāpaliek te, pie svirām," Zarēns turpināja. "Uz to brīdi, kad es būšu to atbrīvojis."

"Apvienības kuģis divsimt soļu attālumā!" sauca Smailiņš.

Mākoņu Vilks īsi pamāja ar galvu. "Labi," viņš teica. "Bet pacenties mani nepievilt."

"Es nepievilšu," noteikti apsolīja Zarēns, steigdamies uz kuģa pakaļgalu. Tur viņš satvēra virvi un uzvilkās uz margām. Meža zaļums nozibēja viņam gar acīm tālu, tālu lejā.

"Neskaties lejup!" viņš dzirdēja, kā Tems Rejūdens viņam uzsauc.

Vieglāk pateikt nekā izdarīt, nodomāja Zarēns, uzmanīgi nolaizdamies uz korpusa takelāžas, kas aptvēra kuģa apakšējo daļu kā zirnekļa tīkls. Jo tālāk viņš virzījās uz leju un apkārt - lēni, piesardzīgi -, jo vairāk nonāca ar galvu uz leju. Vējš plūkāja viņam matus un raustīja pirkstus. Bet tagad viņš varēja saskatīt stūres atsvaru, sapinušos darvotas virves cilpā.

Viņš līda uz priekšu, pa ceļam čukstēdams sev uzmundrinājuma vārdus. "Vēl mazliet uz priekšu. Tikai mazu gabaliņu."

"Kā tev tur iet?" viņš dzirdēja savu tēvu saucam.

"Tūlīt būšu klāt," viņš atsaucās.

"Apvienības kuģis atkal simt soļu attālumā un tuvojas," atskanēja Smailiņa pēdējais ziņojums.

Notikuma gaidās drebēdams, Zarēns pastiepās uz priekšu un spēcīgi parāva virves kamolu uz vienu pusi. Atsvaram vajadzētu brīvi šūpoties. Ja vien viņš varētu… Viņš pavirzījās uz priekšu un pagrūda milzīgo mezglu no apakšas ar plaukstas pamatni. Pēkšņi mezgls padevās, virve atritinājās, atsvars gāzās lejup un… nokrita pavisam. Aiz lielajām šausmām Zarēnam aizrāvās elpa, redzot, kā milzīgais, apaļais dzelzs riņķis aizkūleņo pa gaisu uz meža pusi lejā.

"Ko tu esi izdarījis?" atskanēja balss. Tas bija Mākoņu Vilks, un izklausījās, ka viņš ir nikns.

"Es… es…" Zarēns iesāka. Debesu kuģis šūpojās no viena gala uz otru un zvalstījās no labā borta uz kreiso, pilnīgi zaudējis vadību. Vienīgais, ko Zarēns varēja darīt, bija cieši turēties. Ko viņš bija izdarījis?

"Tu tikai ņēmi un atvienoji kuģa stūri!" Mākoņu Vilks kliedza. "Debesu dēļ, Zarēn! Man likās, ka Mucasģīmis ir stulbs!"

Zarēns drebēja zem apvainojumu un pārmetumu gūzmas. Gaužas asaras sariesās viņam acīs, asaras, kuras viņš nevarēja noslaucīt, baidoties zaudēt tvērienu. Un tad, viņš bēdīgi domāja, vai labāk nebūtu vienkārši palaisties vaļā, pazust? Jebko citu, tikai ne piedzīvot tēva dusmas.

"Zarēn! Vai tu mani dzirdi, puis?" atskanēja kāda cita balss. Tas bija Tems Rejūdens. "Mēs taisāmies nomest kravu. Tas nozīmē, ka jāatver korpusa durvis. Tu labāk pazūdi no turienes labi ātri!"

Nomest kravu! Zarēnam pamira sirds un asaras plūda vēl aumaļaināk nekā iepriekš. Dzelzsmalkas koki, kuru iegūšana bija prasījusi tik daudz pūļu - un naudas -, būs jāzaudē. Un viss viņa dēļ.

"Ātrāk!" uzkliedza Tems.

Zarēns drudžaini līda atpakaļ pa korpusa takelāžu, likdams roku aiz rokas, kāju aiz kājas, līdz atkal rāpās stāvus. Viņš paskatījās uz augšu. Tema Rejūdens lielā, sarkanā roka sniedzās lejup viņam pretī. Viņš to pateicīgi satvēra un noelsās vien, kad tika uzrauts atpakaļ uz klāja. "Kārtībā, kaptein!" Tems sauca.

Zarēns gribēja smaidot pateikties, bet debesu pirāts jau bija aizvērsies, nespēdams skatīties viņam acīs. Ja nav kravas, tas nozīmē, ka nav algas. Un, lai gan nolaista, Le- jaspilsēta nebija tā vieta, kur atrasties bez naudas vai bez iespējas to nopelnīt.

"Atvērt korpusa durvis!" Mākoņu Vilks deva komandu.

"Jā, kaptein," no kravas telpas atsaucās Stoupa Bult- žokļa balss. Tad dziļi no kuģa iekšienes atskanēja ķēžu žvadzoņa, tai sekoja dārdoņa būkš-būkš-būkš.

Zarēns vainīgi novērsās. Tur, pa spraugu korpusa apakšpusē, durvīm lēni veroties vaļā, aizripoja dzelzs- koka baļķi, cits pakaļ citam. Viņš paskatījās pāri bortam.

Tajā mirklī pēkšņi tika izmesta visa atlikusī krava. Kā baisi un nāvējoši nokrišņi baļķi sakrita atpakaļ lejā Dziļajā mežā, no kura tie bija nākuši.

Redzot, kas notiek tam pašā acu priekšā, apvienības kuģis nekavējoties pārtrauca pakaļdzīšanos un metās lejup, pakaļ krītošajiem baļķiem. Tādu apmēru kravu nevarēja noniecināt. Zarēna bēdu kauss bija pilns. Vētras dzinēja zaudējums bija izvērties par apvienības ku-

īeguvumu.

"Vai mēs nevaram nolaisties lejā un cīnīties ar viņiem?" Zarēns jautāja. "Man nav bail."

Mākoņu Vilks uzlūkoja viņu ar vislielāko nicinājumu. "Mums nav stūres," viņš teica. "Nekādas vadības. Tikai lidakmens mūs vispār notur gaisā." Viņš aizgriezās. "Pacelt grotburas!" viņš uzkliedza. "Turieties — un lūdziet Debesis. Lūdziet, kā vēl nekad mūžā neesat lūguši. Viena nelaikā nākusi brāzma, un mēs būsim zaudējuši ne tikai kravu vien. Tas būs pats Vētras dzinējs."

Neviens neteica ne vārda, kamēr debesu kuģis gorījās atpakaļ uz Lejaspilsētu. Zarēna pieredzē tas bija pats lēnākais brauciens, kas aiz spriedzes lika vai nagus grauzt. Kad gaisā lidināmies bija saskatāmas Sanktafraksas ugunis, jau bija iestājusies tumsa. Zem smaga dūmu pārklāja apakšā mutuļoja un rīstījās Lejaspilsēta. Un klusums vēl aizvien turpinājās. Zarēns jutās briesmīgi. Būtu bijis labāk, ja debesu pirāti būtu bļaustījušies un trakojuši, apsaukājuši viņu tādiem vārdiem, kādi vien zem Debesīm pastāv, - jebkas, tikai ne šis nāves klusums.

Tuvumā bija patruļas kuģi, bet neviens nepievērsa uzmanību sakropļotajam debesu kuģim, kas devās, uz baļķu dokiem. Tā kā korpusa durvis vēl joprojām bija vaļā, kuģī nepārprotami nebija nekā slēpjama.

Mākoņu Vilks iestūrēja Vētras dzinēju tā slepenajā en- kurvietā, Stoups Bultžoklis izmeta enkuru, un Smailiņš nolēca uz paaugstinātā mola, lai nostiprinātu kuģa tauvas pie gredzeniem. Komanda nokāpa no klāja.

"Izcili, kundziņ Zarēn!" Slaivo Ignis nošņāca, iedams viņam garām. Zarēns nodrebēja, bet neko citu kā tādu piezīmi sagaidīt nevarēja. īgnim viņš nekad nebija paticis. Daudz ļaunāk bija redzēt pārējo novērstās acis. Viņš nelaimīgs šļūkāja tiem nopakaļus uz trapa pusi.

"Tu ne, Zarēn!" asi ierunājās Mākoņu Vilks. Zarēns sastinga. Nu viņš dabūs dzirdēt! Nokāris galvu, viņš pagriezās - un gaidīja. Tikai tad, kad pēdējais mākoņu pirāts bija aizgājis, Mākoņu Vilks sāka runāt.

"Lai man būtu jāpiedzīvo diena, kad mans dēls - paša dēls - sabeidz debesu kuģi!" viņš teica.

Zarēns cītīgi rija siekalas, bet asaras negribēja pazust. "Piedod, man ļoti žēl," viņš nočukstēja.

"Žēl? Kāds labums no tā, ka tev žēl?" Mākoņu Vilks nodārdināja. "Mēs esam zaudējuši dzelzsmalkas kokus, stūres atsvaru - mēs gandrīz pazaudējām pašu Vētras dzinēju. ĻT n es vēl varu to zaudēt." Viņa acis dzalkstīja kā ciets krams. "Man kauns tevi saukt par dēlu."

Šie vārdi ķēra Zarēnu kā sitiens pa pakausi. "Kauns mani saukt par dēlu?" viņš jautāja, un runājot viņa ciešanas pārauga dusmās. Viņš drosmīgi pacēla acis. "Vai tas ir kas jauns?" viņš prasīja.

"Kā tu uzdrīksties!" Mākoņu Vilks kļuva nikns, viņa seja piesarka.

Bet Zarēns uzdrīkstējās. "Tu nekad nevienam neesi atzinies, ka esi mans tēvs," viņš teica. "Vai tas nozīmē, ka tu vienmēr esi kaunējies par mani, kopš brīža, kad mēs viens otru atradām? Vai tā? Nu, vai tā ir? Pasaki man, ka tā tas ir, un es aiziešu, tūlīt pat."

Mākoņu Vilks klusēja. Zarēns pagriezās, lai ietu.

"Zarēn!" ierunājās Mākoņu Vilks. "Pagaidi." Zarēns apstājās. "Pagriezies un skaties man acīs, puis," viņš teica. Zarēns lēni pagriezās. Viņš izaicinoši raudzījās augšup uz tēvu.

Mākoņu Vilks skatījās pretī, viņa acis iemirdzējās. "Tas bija labi teikts," viņš sacīja. "Tev ir taisnība. Uz kuģa klāja es neesmu atzinis, kas tu esi. Bet ne jau tāda iemesla dēļ, kā tev šķiet. Ir tādi, kas labprāt sāktu dumpi pie vismazākās iespējas un sagrābtu Vētras dzinēju savās rokās. Ja viņi dabūtu zināt, kas…" Viņš uz brīdi apklusa. "Cik daudz tu man nozīmē, - jo tu man nozīmē daudz, Zarēn. Tev vajadzētu to zināt."

Zarēns palocīja galvu un nošņaukājās. Viņam kaklā no jauna sakāpa kamols.

"Ja viņi to dabūtu zināt, tad tava dzīvība būtu ļoti nopietni apdraudēta."

Zarēns ļāva galvai noslīgt uz krūtīm. Kā viņš varēja apšaubīt, ko viņa tēvs jūt pret viņu? Tagad viņš bija tas, kam bija kauns. Viņš pacēla acis un kautrīgi pasmaidīja. "Tad es varu palikt?" viņš jautāja.

Mākoņu Vilka sejā parādījās rūpju grumbas. "Es domāju nopietni, teikdams, ka vēl varu zaudēt Vētras dzinēju," viņš teica.

"Bet kā?" Zarēns bija neizpratnē. "Kāpēc? Tas taču ir tavs kuģis. Man likās, tu to saņēmi savas inaugurācijas dienā."

Mākoņu Vilks nosprauslājās. "Tas daudz maksā, lai uzturētu debesu kuģi lidošanas kārtībā. Kopš kokgraužu invāzijas Vētras dzinējs vienmēr ir bijis parādos līdz pat tā glītajam novērošanas grozam. Es paļāvos, ka dzelzskoka krava ļaus samaksāt daļu no tās naudas, ko esmu parādā. Nē," viņš nopūtās, "ja kādam pieder Vētras dzinējs, tad tā ir Māte Zirgastra. Viņa mūs finansē. IJn savāc lielāko daļu no darījumu ienākumiem," viņš piebilda ar drūmu skatienu. "Un tagad, kad es viņai nevaru samaksāt, viņa varētu nolemt, ka paņems sev to, kas viņai likumīgi pieder."

Zarēns bija šausmās. "Bet viņa to nevar darīt!" viņš kliedza.

"Var gan," teica Mākoņu Vilks. "Vēl vairāk, viņa varētu panākt, lai es nekur citur nevarētu aizņemties. Un kas gan ir debesu pirātu kapteinis bez debesu kuģa, Zarēn? Ko? Es tev pateikšu. Nekas. Lūk, kas viņš ir. Pilnīgs nekas."

Zarēns samulsis novērsās. Vina tēvs - reiz lieliskākais

Bruņinieku akadēmiķis, kāds Sanktafraksā bija redzēts, tagad izcilākais debesu pirāts Malaszemē - skatījās negodam tieši sejā. Un viņš, Zarēns, bija vainīgs. Tā bija vienīgi viņa vaina.

"Man…';

"Tikai nesaki atkal, ka tev ir žēl," Mākoņu Vilks pārtrauca. "Nāc! Iesim un tiksim ar to galā," viņš skarbi teica. "Es tikai ceru, ka vecā klijānu mātīte nav pārāk mantkārīgā noskaņojumā. Un atceries," viņš piebilda, soļodams uz trapa pusi, "kad būsim apsēdušies sarunām ar Māti Zirg- astru Asinsozola krodziņā, esi piesardzīgs, ko tu saki - vai pat domā. Es zvēru, tur sienām ir ausis!"

PIEKTĀ NODAĻA

ASINSOZOLA KRODZIŅŠ

Cik, čīk, čīk, krodziņa izkārtne protestēja, šūpodamās šurp un turp vējā, kas arvien pieņēmās spēkā. Zarēns pameta acis uz augšu un sarāvās. Izkārtnē bija redzams - kā jau to varēja sagaidīt - mākslinieka priekšstats par asinsozolu, briesmīgu gaļēdāju koku. Attēls bija ļoti labs, nodrebinādamies atzina Zarēns. Spīdīgā miza, zalgojošie žokļi, - ik reizi, kad viņš redzēja koka attēlu, viņš gandrīz varēja saost pretīgo, metālisko nāves smaku, kas no tā nāca.

Jo Zarēns par asinsozoliem zināja visu. Reiz, nomaldījies Dziļajā mežā, viņš bija kļuvis par upuri kādam īpaši šaušalīgam šīs sugas pārstāvim. Tas bija gribējis viņu veselu norīt un būtu dzīvu apēdis, ja nebūtu viņa aunradža ādas vestes, kura bija saspurojusies šajās briesmās un iesprūdusi briesmoņa rīklē. Nodrebinājies, to atceroties, viņš sev jautāja, kāpēc gan lai kādam gribētos nosaukt krodziņu tik pretīgas radības vārdā.

"Vai tu tur stāvēsi un blenzīsi visu vakaru?" Mākoņu

>

Vilks nepacietīgi noteica, paspraukdamies garām dēlam. "Iesim iekšā."

Tiklīdz viņš atvēra durvis - BāC! - no telpas pretī gāzās enerģija. Karstums. Troksnis. Gaisma. Un spēcīgs smaržu un smaku sajaukums. Zarēns atstreipuļoja atpakaļ no tādas brāzmas. Lai cik bieži viņš apmeklētu Asinsozola krodziņu, viņš nekad nespēs pierast pie šī pirmā brīža trieciena.

Krodziņš bija kā pašas Lejaspilsētas miniatūra versija, atspoguļojot tās neticami lielo dažādību. Tur bija plakan- galvas un āmurgalvas goblini, ozolu elfi, bara rūķi, melnie punduri un sarkanie punduri, troļļi un dūkņas, visādu veidu un visādu lielumu. Tur bija apvienību biedri un debesu pirāti, skārdnieki un izputējušie, lupatlaši un blēži, tirgoņi un pārdevēji… Skatoties pa atvērtajām durvīm, Zarēnam šķita, ka nebija tāda Malaszemes radījuma, cilts vai aroda, kas kūsājošajā telpā nebūtu pārstāvēts.

Alu gars pie durvīm uzreiz pazina Mākoņu Vilku. Viņš paziņoja, ka Māte Zirgastra esot "tepat kaut kur", un ar roku pamāja dziļumā. Turēdamies cieši blakus Mākoņu Vilkam, kas lauza ceļu cauri telpai, Zarēns ļoti centās neizgāzt kādam dzērienu. Plakangalvji bija bēdīgi slaveni ar savu ātro dabu, un jau agrāk rīkles bija pārgrieztas daudzkārt mazāka iemesla dēļ nekā izliets mežalus. Stumdītam un grūstītam sasvīdušo, pārkaisušo ķermeņu jūrā, Zarēnam ienāca prātā, ka Asinsozols galu galā tiešām ir īstais vārds šim krodziņam.

Krodziņa īpašniece bija atrodama blakus sētas durvīm. Viņa pacēla acis, līdzko pienāca Mākoņu Vilks.

"Māt Zirgastra," viņš teica. "Ceru, ka esi pie labas veselības."

"Diezgan labas," sekoja piesardzīga atbilde.

Pagriezusies viņa jautājoši paskatījās uz Zarēnu.

"Ak jā," teica Mākoņu Vilks. "Tas ir Zarēns. Zarēn, iepazīsties, Māte Zirgastra. Es gribu, lai viņš ir klāt mūsu apspriedē."

Zarēns nodrebēja zem niknā skatiena, ko uzmeta būtne, kura atradās viņa priekšā. Protams, viņš jau bija redzējis Māti Zirgastru agrāk, bet vienmēr no tālienes. Tuvumā viņa bija iespaidīga, biedējoša.

Augumā tikpat gara kā Mākoņu Vilks, mazām un apaļām dzeltenām acīm, asu, līku knābi un tumšsarkanu spalvu apkakli. Rokas ar garajiem nagiem viņa bija saņēmusi kopā, un, tā kā līdz pleciem arī tās klāja spalvas, tad izskatījās, ka stāvot viņu ieskauj violeti oranža šalle. Zarēns nevarēja saprast, vai zem lielā, dzeltenā tērpa visu viņas augumu arī klāj tāda pati krāšņa spalvu rota.

Te uzreiz viņš saklausīja kādu labajā pusē ķiķinām. Viņš pagriezās. Tur, uzmeties uz bāra krēsla, bija sīks, gandrīz spīdošs radījums, kas plati smaidīja no vienas sikspārņa auss līdz otrai.

Māte Zirgastra uzrauca spalvaino uzaci un draudīgi palūkojās uz Zarēnu. "Tas ir Forfikuls," viņa teica un atkal pievērsa nemirkšķinošās acis Mākoņu Vilkam. "Viņš arī piedalīsies mūsu mazajā sarunā," viņa paskaidroja.

Mākoņu Vilks paraustīja plecus. "Man vienalga," viņš sacīja, tad turpināja, it kā Forfikula nebūtu klāt. "Kas tas tāds ir? Izskatās pēc sīkuļa no ozolu elfa metiena."

Mātes Zirgastras knābis noklakšķēja pēkšņā jautrībā. "Viņš ir mans mazais dārgums," viņa nočukstēja. "Vai ne, Forfij? Tā tas ir," viņa paziņoja pārējiem. "Sekojiet man. Mums būs vieglāk sarunāties slepenās istabas mierā." To pateikusi, viņa pagriezās uz kāju nagiem un pazuda aiz durvīm. Mākoņu Vilks un Zarēns viņai sekoja, Forfikuls noslēdza gājienu.

Istabā bija karsti, trūka gaisa, mitrumā oda pēc trūdiem. Un, ieņemdams savu vietu pie maza četrstūraina galdiņa,

Zarēns juta aizvien lielāku neveiklību. No viņa pa kreisi bija tēvs, pa labi - Māte Zirgastra, bet pretī sēdēja Forfikuls, aizvērtām acīm, trīsošām ausīm. Zarēna aunradža ādas veste saslēja asus sarus viņam zem pirkstiem.

Māte Zirgastra nolika savas zvlņainās rokas vienu uz otras sev priekšā un uzsmaidīja Mākoņu Vilkam. "Tā, tā," viņa mīlīgi teica. "Te nu mēs atkal esam."

"Tik tiešām," sacīja Mākoņu Vilks. "Un vai drīkstu teikt, cik spirgta un vesela tu šovakar izskaties, Māt Zirgastra, un cik ļoti tev piestāv dzeltenā krāsa?"

"Ak, Vilkuci!" viņa iesaucās, pieposdama sevi, pati negribot. "Tu vecais glaimotāji"

"Es katru vārdu domāju nopietni," Mākoņu Vilks apgalvoja.

"Tu arī esi žilbinošs kā vienmēr," Māte Zirgastra ar apbrīnu nokladzināja.

Zarēns paskatījās uz tēvu. Tā bija taisnība. Savās krāšņajās debesu pirāta regālijās- ar krokām un pušķiem, un mirdzošajām zelta pogām - Mākoņu Vilks izskatījās lieliski. Tad, pēkšņi nodrebējis, Zarēns atminējās, cik dusmīga bija kļuvusi tēva seja, kad viņš bija palaidis vaļā stūres atsvaru un kad Vētras dzinējs bija griezdamies gājis uz leju. Kā viņš bija lādējies, kad viņu vērtīgā dzelzskoka krava bija gāzusies lejup no debesīm.

Viņš pacēla acis. Forfikuls uzmanīgi viņu vēroja. Esi piesardzīgs, kad tu ko saki - vai pat domā, tā bija teicis tēvs. Zarēns skatījās uz naktsklaidi ar trīsošajām ausīm un nemierpilns nodrebinājās.

"Ak stūres atsvars, ko?" viņš dzirdēja Māti Zirgastru sakām. Jautrībai acīmredzot bija pienācis gals. "Tas izklausās nopietni."

"Tas ir nopietni," Mākoņu Vilks piekrita.

"Un tāpēc dārgi?"

Mākoņu Vilks palocīja galvu.

"Es nešaubos, ka mēs varēsim kaut kā vienoties," viņa jautri teica. "Kamēr vien dzelzskoka kvalitāte attaisnos manas cerības."

Zarēns juta, ka viņam asinis aizplūst no sejas, pēkšņi pilnībā aptverot, cik lielu ļaunumu viņš nodarījis. Viņa dēļ Vētras dzinējs nekad vairs nelidos. Sirds viņam skaļi sitās. IJn, kad Forfikuls paliecās un, aizlicis roku mutei priekšā, kaut ko čukstēja Mātei Zirgastrai, tā sitās vēl skaļāk.

Putnu sievietes acis iedzalkstījās. "Nu, Vilkuci," viņa jautāja, "vai tā attaisnos manas cerības, kā tev šķiet?" Viņa paliecās uz priekšu un piegrūda savu knābi viņam pie pašas sejas. "Vai arī tu gribi man kaut ko pastāstīt?" viņa noprasīja, piepeši aprauti un skarbi.

"Tev pastāstīt? Es…" viņš iesāka, pakasīdams zem acs pārsēja. "Tas ir…" Viņš paskatījās uz dēlu. Zarēns nekad agrāk nebija redzējis, ka viņš izskatītos tik noguris, tik vecs.

"Nu?" Māte Zirgastra prasīja.

"Mums tiešām gadījās visai nelaimīgs kavēklis," Mākoņu Vilks piekrita. "Bet nekas tāds, ko nevarētu labot mūsu nākamajā braucienā…"

"Tu, šķiet, esi aizmirsis," viņa strupi pārtrauca, "ka tu jau esi man parādā desmit tūkstošus. Un tas ir, nepierēķinot procentus. Protams, plus izmaksas par jaunu stūres atsvaru…" Viņa uz bridi teatrāli apklusa un sāka nevērīgi kārtot savas kakla spalvas. "Es neesmu pārliecināta, vai būtu vajadzīgs nākamais brauciens."

Zarēns iekšēji sarāvās čokurā.

"Ja nu vienīgi," viņa viltīgi turpināja, "tas notiek pēc maniem noteikumiem."

Mākoņu Vilks pat necentās izvairīties. "Un šie noteikumi būtu?" viņš rāmi jautāja.

Māte Zirgastra uzslējās savās zvīņainajās kājās un apgriezās apkārt. Rokas viņa salika aiz muguras. Mākoņu Vilks un Zarēns nogaidot skatījās viņai mugurā. Uz For- fikula lūpām rotājās puse smaida.

"Mēs kopā esam daudzko paveikuši, Mākoņu Vilk, tu un es," viņa teica. "Par spīti tavām pašreizējām neveiksmīgajām finanšu likstām, tu tomēr esi izcilākais debesu pirāts no visiem, - galu galā, tā nemaz nebija tava vaina, ka Vētras dzinēju izcaurumoja kokgrauži." Viņa panāca uz priekšu. "Tāpēc es vēršos pie tevis ar to, kas noteikti izrādīsies tev lielākais izaicinājums paveikt grūtu uzdevumu. Ja tev veiksies, tad parādi tiks dzēsti vienā rāvienā."

Mākoņu Vilks neticīgi paskatījās uz viņu. "Un kāds tev no tā būs labums?"

"Ak, Vilkuci, Vilkuci," viņa sacīja un kladzinoši iesmējās. "Tu mani tik labi pazīsti." Viņas apaļās ačteles iedzalkstījās. "Ļoti liels, to es pagaidām esmu gatava pateikt."

"Bet…"

"Pietaupi savus jautājumus, līdz es būšu paskaidrojusi," Māte Zirgastra asi pārtrauca. Viņa ievilka elpu. "Pie manis griezās," viņa teica, "Gai…"

Forfikuls skaļi ieklepojās.

"…kāds… Sanktafraksas akadēmiķis," Māte Zirgastra turpināja. "Viņš vēlas iegūt vētrasfraksu - labi daudz -, un viņš devīgi samaksās par šo privilēģiju."

Mākoņu Vilks nosprauslājās. "Ja viņam vajadzīgs vētras- frakss, tad kāpēc viņš vienkārši neiebrūk dārgumu glabātavā?" viņš iebilda. "Kā esmu dzirdējis, pašlaik visi tā darot."

Māte Zirgastra bezkaislīgi raudzījās uz viņu. "Vētras- frakss ir vajadzīgs tieši tāpēc, lai atjaunotu iztērētos krājumus dārgumu glabātavā," viņa teica. "Pārāk daudz jau ir paņemts frakspulverim," viņa turpināja, uzmetot acis sudraba medaljonam, kas pašai bija kaklā. "Nevienam gan nav paveicies, bet, ja nekas netiks darīts, tad planējošā klints saraus ķēdes un Sanktafraksa aizlidos. Atklātās debesīs. Uz visiem laikiem."

"Tpū," Mākoņu Vilks nospļāvās. "Sanktafraksa. Ko gan tā manā labā jebkad ir darījusi?"

Māte Zirgastra aizkaitināta iekladzinājās. "Sanktafraksa ir neatņemama mūsu dzīves sastāvdaļa," viņa strupi atbildēja. "Tās zinātnieki ir laika pareģotāji, karšu sastādītāji, lietpratēji tajās miglās un fantomos, kas ierodas Malaszemē no ārpuses. Tieši viņi nolasa zīmes, kas haosā ievieš kārtību. Bez viņiem Lejaspilsēta nepastāvētu. No visiem, kas te ir, tu, Vilkuci, esi tas, kas varētu to saprast."

"Es zinu vienīgi to, ka Sanktafraksa piesavinājās manus labākos gadus un tad izmeta mani," Mākoņu Vilks teica.

Mātes Zirgastras acis iedzalkstījās. "Tu jūti, ka esi piekrāpts, - vēl aizvien tā jūties," viņa teica. "Un tā tam jābūt." Viņa uz brīdi apklusa. "Tāpēc es tev piedāvāju iespēju atriebties uzurpatoriem."

Mākoņu Vilks skatījās 117. viņu, beidzot saprazdams, ko putnu sieviete grib panākt. "Tu vēlies sacīt, ka gribi, lai es burāju uz Krēslas mežu, dzenoties pēc jauna vētrasfraksa krājuma," viņš sacīja.

"Es vēlos sacīt," paskaidroja Māte Zirgastra, "ka dodu tev otru iespēju. Tu varēsi likt lietā visu to izglītību, kuru saņēmi Bruņinieku akadēmijā; tu parādīsi, ka Mākoņu Vilks ir vairāk nekā tikai rīkļurāvējs un persona ārpus likuma. Visbeidzot," viņa teica, uzbužinot krūšu spalvas, "lieliskais Vētras dzinējs tiks izmantots tādam mērķim, kādam tas sākotnēji tika būvēts. Nevis lai vadātu apkārt dzelzskokus kā tāds izdaiļots velkonis, bet lai vajātu vētru!"

Zarēnam sirds ietrīsējās, dzirdot šos vārdus. Va-jāt vēt-ru! - viņš nočukstēja, izbaudot katru zilbi. Viņš satraukts pasmaidīja. Vajāt vēēēēēēēt-ru.

Nākamajā mirklī visi sapņi, kādi viņam varēja rasties, tika sadragāti. "Pilnīgi izslēgts," Mākoņu Vilks noskaldīja.

"Bet, Vilkuci," Māte Zirgastra glaimoja, "iedomājies tās gaviles, kas gāzīsies pār tavu galvu, kad tu atgriezīsies kā uzvarētājs ar tik daudz vētrasfraksa, lai no- svarotu Sanktafraksas lidojošo klinti uz tūkstoš gadiem. Iedomājies to slavu, iedomājies to varu" viņa klusi piebilda.

Zarēns vēlējās, kaut tēvs piekristu. Mākoņu Vilks purināja galvu.

"Jo, protams, kacl dārgumu glabātava atkal būs nosva- rota," Māte Zirgastra turpināja, "tā nolādētā saikne starp

lietusgaršotājiem un apvienības locekļiem beidzot tiks lauzta." Viņas acis iedzalkstljās. "Nāksies veidot jaunas savienības, iedibināt jaunu hierarhiju. Iedomājies, cik augstu uz sabiedrības kāpnēm tu varētu atrasties. Tu un es, Vilkuci. Tikai tu un es, tur, pašā augšā."

Bet Mākoņu Vilks vēl joprojām palika vienaldzīgs. "Daudz garu gadu ir pagājis, kopš es aizgāju no akadēmijas," viņš teica. "Un Vētras dzinējs vairs nav tas kuģis, kāds tas reiz bija…"

"Vilkuci! Vilkuci!" Māte Zirgastra viņu norāja. "Tāda liekuļota pieticība! Kvintinijs Verdžinikss bija pats izcilākais bruņinieks, kāds vien akadēmijā jebkad redzēts, un tās iemaņas, ko tur apguvi, tu esi noslīpējis līdz briljanta spožumam kā Mākoņu Vilks - labākais debesu pirātu kapteinis, kāds jebkad bijis." Zarēns dzirdēja, kā tēvs nosprauslājas. "Un, kas attiecas uz Vētras dzinēju," viņa turpināja, "mēs liksim to salabot, uzpost, savest kārtībā - visu mehānismu. Tas lidos tā, kā vēl nekad nav lidojis."

Kādu brīdi Zarēnam likās, ka tikko pateiktajam būs ietekme. Protams, tēvs nespēs turēties pretī tādam piedāvājumam. Mākoņu Vilks pasmaidīja un pavirpināja savu ievaskoto vaigubārdu.

"Nē," viņš teica. Viņš ar troksni atstūma krēslu un piecēlās no galda. "Un tagad lūdzu mani atvainot…"

Māte Zirgastra pēkšņā dusmu uzplūdā sāka skrāpēt grīdu. "Atvainot?" viņa spalgi kliedza. "Nē, es tev nepiedošu'." Viņas balss kļuva aizvien griezīgāka. "Tev nebūs izvēles! Man ir kaut kas tāds, ko tev vajag, un tev ir kaut kas tāds, ko vajag man. Tu darīsi to, ko es lieku!"

Mākoņu Vilks tikai klusībā nosmējās un devās uz durvīm. Nevaldāmās dusmās Māte Zirgastra plivinājās un mētājās apkārt. Galdiņš apgāzās. Krēsli lidoja pa gaisu. Zarēns, parāvies nost viņai no ceļa, pamanīja Forfikulu.

Viņš, ausīm trīsot, cieši raudzījās uz durvīm, un mutes kaktiņos viņam parādījās smaids.

"Tev ir beigas!" Māte Zirgastra kliedza. "Beigas! Vai tu saproti? Es panākšu, lai tu nekad vairs kāju nespertu ne uz viena debesu kuģa. Es…"

Atskanēja kluss klaudziens. Māte Zirgastra sastinga. Durvis atvērās. "Jūs!" viņa iesaucās.

"Mans kungs!" Mākoņu Vilkam aizrāvās elpa, un viņš nometās ceļos.

Zarēns apjucis skatījās uz jaunatnācēju. Viņš bija vecs - ļoti vecs -, ar gariem, baltiem matiem un pamatīgu zizli, kas balstīja viņa nedrošo gaitu. Ar saplīsušajām sandalēm, bezpirkstu cimdiem, salāpīto un nodilušo mantiju viņš izskatījās tik nožēlojams kā ielu klaidonis. Tomēr tēvs viņa priekšā bija nometies ceļos.

Zarēns vērsās pie Forfikula pēc paskaidrojuma, bet naktsklaidis bija mainījis atrašanās vietu. Tas bija uz galda

un, aizlicis priekšā bālo, kaulaino roku, steidzīgi čukstēja Mātei Zirgastrai ausī. Zarēns būtu atdevis jebko, lai uzzinātu, kas tiek sacīts, bet, lai kā viņš sasprindzinājās, viņš nevarēja dzirdēt neko citu kā vien sazvērniecisku hssp- pss-pss.

Zarēns nostenējās, pievērsa uzmanību tēvam - un atkal nostenējās. Viņš bija juties sarūgtināts par Mākoņu Vilka attieksmi pret Mātes Zirgastras priekšlikumu, bet viņš jutās pazemots, redzot tēvu vēl joprojām stāvam uz ceļiem.

"Vai tu necelsies augšā un necīnīsies?" viņš ar rūgtumu domāja. "Vai arī tu esi nolēmis palikt, ceļos nometies, uz visiem laikiem?"

SESTĀ NODAĻA

SKRĪDS RIEKSTGRIEZIS

Ceļojums pāri Dumbrājam izrādījās tik skarbs, ka neko tādu Mima vēl nekad nebija piedzīvojusi. Pat nokgoblinu ģimenes vadonei iešana šķita grūta, bet pārējie bija tuvu spēku izsīkumam. Mimas raizes pieņēmās spēkā ar katru aizvadīto minūti.

Skrīds bija stingri pieteicis, ka viņiem visiem jāturas kopā, tomēr, jo tālāk viņi gāja pāri nebeidzamajai, dubļainajai tukšainei, jo vairāk sašķēlās.

Mima brida uz priekšu un atpakaļ gar garo izklaidu rindu, cik ātri vien lipīgie dubļi ļāva. Viņa staigāja no mazajiem priekšgalā līdz vecajam Torpam, kas noslēdza gājienu, un atkal atpakaļ, pa ceļam teikdama uzmundrinājuma vārdus.

"Nu vairs nav tālu," viņa tiem apgalvoja. "Gandrīz jau esam klāt." Dumbrāja pretīgā, sastāvējusies smaka kļuva stiprāka. "Aizmirstiet, kur jūs pašlaik esat, un domājiet par to brīnišķīgo vietu, uz kuru dodamies, - pārpilnības zemi, iespēju zemi, kur goblini tiek cienīti un kur ielas bruģētas ar zeltu."

Nokgoblini vārgi smaidīja viņai pretī, bet neviens nemēģināja atbildēt. Viņiem nepietika spēka. Pat mazie, kas bija devušies ceļā ar tādu aizrautību — lēkājot priekšā kā jēri -, tagad mokoši lēni vilka kājas. Mima zināja, ka nepaies ilgs laiks, līdz pirmais no viņas grupas padosies pavisam.

"Ei!" viņa uzsauca kārnajam stāvam priekšā. "Mazliet lēnāk."

Skrīds pagriezās. "Kas tad nu?" viņš aizkaitināts noprasīja.

Mima platiem soļiem devās pie viņa. Karstā saule mežonīgi cepināja. Rokas sānos iespiedis, Skrīds glūnēdams gaidīja, līdz viņa pienāk klāt. "Mums nepieciešama atpūta," viņa aizelsusies teica.

Skrīds nopētīja viņu no galvas līdz kājām, tad pašķielēja augšup uz debesīm. "Mēs turpināsim iet ljdz saulrietam," viņš sacīja. "Tad mēs nakti atpūtīsimies. Tumsā ir pārāk bīstami ceļot - kur tad dubļu akači un indīgie gāzu iz- meši…"

"Nemaz nerunājot par kampējlempjiem, dūņu zivīm un baltajiem kraukļiem," Mima dzēlīgi pārtrauca. "Nevienu pašu mēs pagaidām neesam sastapuši."

Skrīds izstiepās visā augumā un ar nicinājumu skatījās gar degunu lejup uz viņu. "Lūdzu, piedod," viņš sacīja, balsī skanot sarkasmam, "man bija tāds iespaids, ka jūs mani nolīgāt par pavadoni, lai izvairītos no šīm briesmām. Ja vien es būtu zinājis, ka jūs paši tos gribat redzēt…"

Mima kaunīgi nodūra acis. "Atvaino," viņa teica. "Tas tikai… Dažiem no mums ir grūtības turēties līdzi tik ātram solim, kādu tu uzdod."

Skrīds pārlaida acis atpakaļ pār goblinu rindu. "Tu samaksāji par divu dienu pārgājienu," viņš asi noskaldīja. "Ilgāk par to, un tev jāmaksā atkal."

"Bet mums vairāk nav naudas," Mima ievaimanājās.

Skrida dzeltenie zobi atspīdēja pret viņa lūpu izbalējušo bālumu. "Kā es teicu," viņš sacīja, pagriezdamies un iedams tālāk. "Tev jāmaksā."

Bija iestājusies tumsa, kad Skrīds Pirkstgriezis nolēma, ka tai dienai pietiks. Viņš apstājās uz kāda akmeņu krāvuma un nolika zemē laternu. "iMēs paliksim šeit," viņš sauca, salicis plaukstas pie mutes.

Cits pakaļ citam sāka ierasties goblini.

"Apklusiniet to bērnu!" Skrids uzkliedza jaunai goblinu sievietei, kurai rokās bija brēcošs mazulis. "Tas pievilinās visus kampējlempjus no jūdzēm tālas apkārtnes." Viņš pacēla laternu un pētoši lūkojās uz to pusi, no kurienes viņi bija ieradušies. "Un kur ir pārējie?" viņš strupi noprasīja. "Man būs tikai paveicies, ja viņi jau būs nomaldījušies."

"Nē, re! Tur!" viens no mazajiem iesaucās un rādīja atpakaļ uz k ādu dīvainu, druknu stāvu, kas šļūcot tuvojās no zemās miglas mutuļiem. Pienākot tuvāk, viens augums pārtapa par trim. Tā bija Mima, kas apņēmīgi slāja uz priekšu, stiepdama vienu jauno uz muguras un ar roku apķērusi veco Torpu.

Skrīds pasmaidīja. "Visi ieradušies un sveiki," viņš teica.

Pārējo līksmo saucienu uzmundrināta, Mima nostreipuļoja atlikušo gabalu pa stiegrajiem, pelēkajiem dubļiem līdz akmeņu krāvumam. Vecais Torps atbrīvojās no viņas rokas atbalsta un apsēdās. "Braši, vecais," viņa bez elpas nočukstēja. "Tu to paveici." Viņa nocēla gulošo jauniņo no muguras, uzmanīgi nolika viņu zemē un apklāja ar segu. Tad, stenēdama aiz piepūles, Mima izslējās taisni un paskatījās apkārt.

"Jā, šī noteikti nav pali ērtākā vieta, kādās esmu pārlaidusi nakti," viņa teica. "Bet te ir sauss. Un tas ir galvenais. Tāpēc, paldies, Skrīd, ka atvedi mūs uz šo vietu."

"Ņemiet par labu," viņš teica, nepievērsdams uzmanību pārējo saīgušajām sejām, - galu galā, tā bija izteiksme, kuru viņš bija redzējis tūkstošiem reižu iepriekš. "Un tagad," viņš teica, "jums visiem ir jāpaguļ."

Nokgobliniem nebija divreiz jāsaka. Pēc pāris mirkļiem visi bija saritinājušies segās kā vilnas kokonu rinda, - visi, izņemot Mimu. "Un tu pats?" viņa jautāja Skrīdam.

"Es?" viņš augstprātīgi jautāja, uzmeties uz augstākā akmens gala. "Ā, par mani neraizējies. Man nav nepieciešams daudz miega." Viņš pārlaida acis līdzenajai ainavai, kas zalgoja un mirguļoja mēness gaismā kā nospodrināts sudrabs. "Turklāt kādam ir jāpaliek sardzē."

Mima nomierinājās. Viņa novēlēja Skrīdam labunakti, ērti iekārtojās starp diviem mazajiem, un, kad pāris minūtes vēlāk tumši mākoņi aizsedza mēnesi, viņa, tāpat kā visi citi, bija cieši aizmigusi.

Skrīds klausījās krākšanas griezīgajā korī un klusībā nosmīnēja. "Guliet saldi, mazie punduri," viņš nočukstēja, "vai goblini - vai kas nu jūs esat."

Kad mākoņi aizsedza debesis, viņš pienesa tuvāk laternu, izvilka no jostas nazi un sāka to uzmanīgi slidināt šurpu turpu pa gludo akmeni. Reizēm viņš uzspļāva uz metāla un pārbaudīja asmeni dzeltenajā gaismā. Tad viņš atkal turpināja, lēni, mērķtiecīgi - švīk, švtk, švtk-, līdz asmens visā garumā bija tik ass, ka pārgrieztu matu.

Ak vai lai būtnei, kas cerējusi sagaidīt no viņa kaut ko labu! Skrīds piecēlās, turēdams laternu vienā rokā, nazi otrā. Ak vai ikvienam, kas iekritis viņa nagos!

Pēkšņi mākoņi pašķīrās un spožais mēness apspīdēja pelēcīgo apkārtni, visu padarot melnbaltu. Baltas segas. Melnas asinis.

Balts, kaulains augums, kas grīļīgā gaitā iet pa dubļiem. Melna ēna, kas stiepjas atpakaļ pāri akmeņiem.

Balti kraukļi, kas jau knābā beigtu miesu. Melni darbi. Briesmīgi darbi.

Satvēris kaulainajās rokās ar asiņaino laupījumu pilno ādas somu, Skrīds Pirkstgriezis mēroja ceļu pāri Dumbrā- jam. Tālu priekšā mēness zalgoja uz debesu kuģa vraka, kas gulēja, pa pusei iegrimis dubļos, kā milzīgs skelets. Acis nemirkšķinot, Skrīds nenovērsa skatu no sadragātā korpusa zalgojošajām ribām. Viņš gāja tuvāk un tuvāk. Viņš ne reizi nepalēnināja soli. Viņš ne reizi neatskatījās.

"Beidzot," Skrīds nomurmināja, piegājis pie vraka. Viņš palūkojās apkārt, vai nemanīs kādu nodevīgu traucējuma zīmi, un, nomierinājies, ka tur nav neviena un nekā, viņš steigšus pazuda uz sāna noslīgušā kuģa vraka ēnainajā iekšpusē.

Ja kāds būtu izmantojis iespēju iekļūt šajā vietā un to izpētīt īpašnieka prombūtnes laikā, tad viņš, viņa vai tas būtu sācis drebēt, nezinājis, kādas šausmas kuģis slēpj. Vispirms jau drēgnajā gaisā bija spēcīgi jūtama nāves sīvā smaka. Un kur nu vēl sienas, kuras visā garumā un platumā klāja pie koka pienagloti izkaltuši kāju pirksti.

Tur bija lieli pirksti, mazi pirksti, spalvaini pirksti, zvī- ņaini pirksti, pirksti ar asmens asuma nagiem, pirksti ar peldplēvēm - visi sažuvuši un melni. Un te bija tikai sīka daļiņa no kopējā skaita - maza izlase -, jo korpusa tālākajā galā milzīgā konusveida kaudzē to bija vēl tūkstošiem un tūkstošiem.

Skrīds brida pa dubļiem uz priekšu, dziļāk debesu kuģī. Viņš nepievērsa uzmanību asiņainajām trofejām, kas rindojās gar sienām, tāpat viņš neievēroja briesmīgo smaku; Skrīdam Pirkstgriezim Vēja šķēlēja vraks gluži vienkārši oda pēc mājām.

Viņš pakarināja laternu uz āķa virs lielas lādes, gatavotas no dzelzskoka un stikla, pacēla vāku, notupās un ķērās pie darba. Citu pēc cita viņš no somas izvilka nogrieztos kāju pirkstus un kā vājprātīgs manikīra meistars pakasīja zem nagiem ar mazu vīlīti. Sīkas putekļu kripatiņas - dažas mirdzoši baltas, citas pavisam tumšas - iekrita lādē pie pārējām. Un, kad viņš bija pārliecinājies, ka visas drusciņas ir savāktas, viņš sameta kāju pirkstus pie citiem lielajā kaudzē.

Beidzot ticis galā, Skrīds ar sapņainu apmierinātību nolūkojās lejup lādē. Tā bija vairāk nekā trīs ceturtdaļas pilna ar sakasām no kāju nagiem. "Ak, mans skaa-iiistais laupījums," viņš čukstēja. "Kādu dienu tu piepildīsi lādi līdz pašām malām. Kādu dienu, - ja Debesis lems, tad drīz. Un tajā brīnišķīgajā dienā, tad varbūt - bet tikai varbūt - mans uzdevums būs galā."

Skrīds piecēlās kājās, aizcirta vāku un izgāja ārā. Garā nakts bija beigusies. No viņa pa kreisi no atkāpušās tumsas vēlās tumši violeti mākoņi, vēstījot par savilkušos vētru. No viņa pa labi lielā attālumā bija debesu kuģis, kas iezīmējās pret lēcošo sauli.

Abi tuvojās.

SEPTĪTĀ NODAĻA

PIEKRIŠANA UN NODEVĪBA

Māte Zirgastra satraukta vēroja, kā vecais stāvs tuvojas Mākoņu Vilkam. No rūgtas pieredzes viņa zināja, ka ļaut satikties pretējām pusēm - tā sakot, piegādei un pieprasījumam - var būt postoši. Daudz labāk ir palikt pa vidu: kārtojot darījumu, likt lietā sakarus. Un tomēr, kā Forfikuls bija aizrādījis, tā kā viņai vienai pašai nebija izdevies pārliecināt Mākoņu Vilku doties ceļojumā, tad jaunatnācējs bija viņu vienīgā cerība.

Viņš paliecās uz priekšu un uzsita Mākoņu Vilkam ar zizli. "Celies, Kvintinij Verdžiniks," viņš teica.

Zarēns vēroja, kā viņa tēvs pieslejas kājās un paceļ acis. Viņa skatienā mirdzēja godbijība, cieņa, un tajā brīdī Za- rēnam kļuva pilnīgi skaidrs, kas noteikti ir šī vecās, apvalkātās drēbēs tērptā persona. Tas bija viņa tēva agrākais patrons un padomdevējs Gaismas profesors.

"Pagājis ilgs laiks, Kvintinij," viņš sacīja. "Tu biji lieliskākais Bruņinieku akadēmiķis simt paaudzēs, tomēr…" Viņš

apklusa un paskatījās uz Zarēnu, pirmo reizi viņu pamanīdams. "Kas tas tāds, Zirgastra?" viņš noprasīja.

"Puisis ir kopā ar mani," Mākoņu Vilks atbildēja viņas vietā. "Visu, kas jums man sakāms, var teikt viņa klātbūtnē."

"Vai tu par to esi drošs?" profesors jautāja.

"Pilnīgi drošs," Mākoņu Vilks teica pieklājīgi, tomēr stingri.

Gaismas profesors nomierinājies pamāja ar galvu. "Mēs pievīlām tevi, Kvintinij Verdžiniks. Es to saprotu. Tagad mēs nākam pie tevis kā pazemīgi lūdzēji. Mums nepieciešama tava palīdzība."

Vērojot tēva apjukumu zem profesora caururbjošā skatiena, Zarēns iedomājās pats par sevi. Un, kad Mākoņu Vilks ierunājās, Zarēns viņa balsī saklausīja pats savu nedrošo stomīšanos.

"Es… mmm… tas ir… Māte Zirgastra jau ir izklāstījusi… šo problēmu."

"Patiesi," pārsteigts teica profesors. "Tad tu sapratīsi stāvokļa svarīgumu - vai arī to vajadzētu saukt par svarīguma trūkumu," viņš piebilda, pasmiedamies par savu mazo jociņu.

Mākoņu Vilks nedroši pasmaidīja. "Tātad Sanktafraksa tiešām ir briesmās?" viņš jautāja.

"Tā varētu norauties no stiprinājumiem jebkurā brīdī," profesors sacīja. "Mums vajadzīgs jauns vētrasfraksa papildinājums."

Mākoņu Vilks klausījās klusēdams.

"Vējskārēji un mākoņvērotāji jau ir apstiprinājuši, ka Lielā vētra ir nenovēršama," profesors turpināja. "Laikā, kad tā būs klāt, kādam jābūt gatavam tai dzīties pakaļ uz Krēslas mežu, lai viņš iegūtu'vētrasfraksu, ko tā radīs. Un tas kāds, manu dārgo Kvintinij Verdžiniks," viņš sacīja,

"esi tu. Nav otras dzīvas dvēseles, kas būtu tikpat piemērota šim uzdevumam. Vai tu mums palīdzēsi vai arī noskatīsies, kā Sanktafraksa uz mūžīgiem laikiem pazūd atklātās debesīs?"

Mākoņu Vilks bezkaislīgi skatījās profesorā. Zarēns nespēja aptvert tās domas, kas viņam jaucās pa galvu. Jā? Vai nē? Kādai lemts būt atbildei?

Tad Mākoņu Vilks ar visniecīgāko galvas mājienu apstiprināja atbalstu Gaismas profesora priekšlikumam. Za- rēnam sirds aiz satraukuma dauzījās. Lai cik sīka būtu atbilde, viņa tēvs bija piekritis.

Viņi dosies vajāt vētru.

Durvju otrā pusē, piespiedis ausi pie koka, vēl kāds bija satraukts, dzirdot par ierosināto ceļojumu uz Krēslas mežu. Tas bija Slai- vo Ignis, Vētras dzinēja vecākais stūrmanis. Viņš uzmanīgi klausījās, kā tiek kalti plāni, iegaumēdams katru pieminēto sīkumu. Bija tādi, kas labi samaksātu par šīm ziņām.

Dzirdot, ka tiek atstumti krēsli, īgnis atsprāga no durvīm un ieslīdēja atpakaļ krodziņa telpā. Tagad viņu nevarētu pieķert pie slepus noklausīšanās. Labais kapteinis drīz vien varētu atklāt, ka viņa plāni ir nejauši dzirdēti.

Atbilstoši Lejaspilsētas standartiem apvienības Palāta bija grezna - tas ir, zem kājām bija grīdas dēļi, nevis nomīdīta zeme, un vairums logu bija iestikloti. Telpas lielāko daļu aizņēma milzīgs gredzenveida galds, ap kuru sēdēja visi vecākie apvienības biedri, kurus varēja saaicināt tik īsā laikā.

Galda vidū apaļā caurumā atradās grozāms ķeblis. Un uz tā sēdēja Slaivo īgnis.

Simenons Ksintakss, Apvienības Galva, skaļi paklaudzi- nāja ar savu āmuriņu pa galdu. "Kārtību!" viņš uzsauca. "Kārtību!"

Apvienības Palāta apklusa, un visu acis pievērsās viņam. Ksintakss piecēlās no krēsla.

"Uzlikt trīsragu mitras!" viņš teica, un sekoja brāzmaina darbošanās, kamēr katrs no apvienības biedriem sadabūja un uzlika savu galvassegu. Ksintakss apmierināts palocīja galvu. "Es pasludinu Lejaspilsētas Brīvo tirgoņu apvienības ārkārtas sanāksmi par atklātu," viņš paziņoja. "Iztaujāšana var sākties."

Apvienības locekļi cieta klusu, gaidīdami, lai Ksintakss kā sēdes vadītājs formulē pirmo, vissvarīgāko jautājumu, - to, kurš noteiks visu sekojošo jautājumu toni. Jo patiesība, kā visi apvienības locekļi labi apzinājās, bija nenoteikta būšana. Tā bija jāiepazīst ar piesardzību, vai tik tai nav lemts pārvērsties par kaut ko pilnīgi citu.

Ksintakss apsēdās savā vietā. "Ja mums nāktos tev jautāt, Slaivo īgni, vai tu esi - vai tu esi godīgs," viņš iesāka tajā aplinkus veidā, kādā to prasīja tradīcija, "kādu atbildi tu dotu?"

Slaivo savaldījās. Tas ir grūti pasakāms, viņš domāja. Viņš, protams, bija iecerējis atbildēt uz apvienības locekļu jautājumiem godīgi. Bet par to, vai viņš pats bija godīgs… Nu, pirmām kārtām, godīgais nebūtu slepus noklausījies.

Viņš paraustīja plecus un noslaucīja sviedru lāses no augšlūpas. "Tas, vai zināt, ir tā…" viņš iesāka.

"Tu atbildēsi uz jautājumu ar jā vai nē," Ksintakss viņu pārtrauca. "Tu atbildēsi uz visiem jautājumiem ar jā vai nē. Ne vairāk, ne mazāk. Vai tas ir pilnīgi skaidrs?"

"Jā," teica īgnis.

Ksintakss apmierināts palocīja galvu. "Tātad es atkārtoju. Ja mums nāktos tev jautāt, Slaivo īgni, vai tu esi godīgs, - kādu atbildi tu dotu?"

Nē, teica Ignis.

Apkārt galdam pārskrēja pārsteiguma murdoņa. Tad visi apvienības locekļi paslēja gaisā roku. "Es. Es. Es. Es," viņi sauca, katrs gribēdams piesaistīt sēdes vadītāja uzmanību.

"Leanduss Svinvēders, Notekas un Kalti," viņš sacīja.

Leanduss, maza auguma dusmīga izskata persona ar vienu tumšu uzaci, kas stiepās pāri visai bargajai pierei, pamāja ar galvu īgņa virzienā. "Ja mums nāktos tev jautāt, vai tev ir informācija attiecībā uz tavu kapteini Mākoņu Vilku, agrāko Kvintiniju Verdžiniksu, - kādu atbildi tu dotu?"

īgnis pagriezās uz sēdekļa, lai būtu pretī jautātājam. "Jā," viņš teica.

"Fārkvars Rokdaris," sacīja Ksintakss. "Līmes vārītāji un Tauvu pinēji."

"Ja mums nāktos tev jautāt, vai Vētras dzinējs patlaban ir debesu kuģošanas gatavībā, - kādu atbildi tu dotu?"

"Nē," teica īgnis, pagriezdamies atkal atpakaļ.

"Ellerekss Zemesmāls, Mīcītāji un Veidnes."

"Ja mums nāktos tev jautāt, vai tu, ja rastos tāda nepieciešamība, būtu gatavs nogalināt kādu no saviem komandas biedriem, - kādu atbildi tu dotu?"

īgnis strauji ievilka elpu. "Jā."

Un tā tas turpinājās. Apvienības biedri uzdeva jautājumus, un īgnis uz tiem atbildēja. Vienu pēc otra, citu pēc cita. Jautājumos nebija nekādas kārtības - vismaz, ja tāda bija, tad īgnis to nesaskatīja. Attiecībā uz viņu būtu bijusi daudz lielāka jēga, ja viņam būtu ļauts tiem precīzi izstāstīt, ko viņš bija noklausījies. Bet nē. Iztaujāšana turpinājās, un, laikam ejot, jautājumi nāca aizvien biežāk un straujāk.

Pamazām viss atklājās - un ne jau tikai kailie fakti. Iegūstot informāciju tik netiešā veidā, apvienības locekļiem

izdevās izveidot ainu, pilnīgu līdz pēdējam sīkumam, - un līdz ar to tikt pie zināšanām par to, ko īsti darīt.

Simenons Ksintakss piecēlās kājās otrreiz. Viņš pacēla abas rokas. "Iztaujāšana ir beigusies," viņš teica. "Ja mums nāktos tev prasīt, Slaivo īgni, lai tu zvērētu uzticību Lejaspilsētas Brīvo tirgoņu apvienībai, atsakoties no visām citām saistībām un solot paklausību mūsu gribai, - kādu atbildi tu dotu?"

īgnim noreiba galva. No uzdotajiem jautājumiem viņš bija uzminējis, ka tiek piedāvātas neizsakāmas bagātības. Arī pašam savs debesu kuģis. Art, svarīgāk par visu - stāvoklis apvienībā. Bet vienlaikus viņš skaidri zināja, kas tiek gaidīts no viņa, - un par tādu varoņdarbu īgnis gribēja vairāk nekā bagātību. Viņš gribēja varu.

"Uz šo jautājumu es atbildu ar savu jautājumu, ja tas tiek atļauts," viņš iesāka. Ksintakss piekrītot pamāja ar galvu. "Ja man nāktos jums jautāt, vai, sekmīgi paveicis šo bīstamo pasākumu, es varētu kļūt par Lejaspilsētas Brīvo tirgoņu apvienības jauno Galvu, - kādu atbildi jūs dotu?"

Ksintakss samiedza acis. Iztaujāšanas laikā viņš bija daudzko uzzinājis par Slaivo īgni. Viņš zināja, ka vecākais stūrmanis ir mantkārīgs radījums, nodevīgs un uzpūtīgs, - viņa uzdotais jautājums nebija nekāds pārsteigums. "Jā," Ksintakss atbildēja. 4

"Tādā gadījumā," īgnis pasmaidīja, "mana atbilde arī ir jā."

Izdzirduši viņa atbildi, visi savienības locekļi svinīgi piecēlās, piespieda savas trīsragu mitras pie krūtīm un nolieca galvu. Simenons Ksintakss runāja viņu visu vārdā.

"Mēs esam jautājuši, tu esi atbildējis, un darījums ir noslēgts," viņš sacīja. "Bet zini to, īgni. Ja tu mēģināsi piemānīt, piekrāpt vai apšmaukt mūs, mēs neliksimies mierā, līdz tev nebūs sadzītas pēdas un tu nebūsi iznīcināts. Vai tu to saproti?"

īgnis drūmi skatījās viņam pretī. "Jā," viņš teica. "Es saprotu. Bet apzinies to, Ksintaks, - kā mežā sauc, tā atskan. Tie, kas darbojas pretī man, nedzīvo tik ilgi, lai spētu mani iežēlināt."

Asinsozola krodziņa piesmakušajā istabiņā valdīja optimistiska noskaņa. Kad reiz darījums bija noslēgts - atbilstoši rituālam, par apstiprinājumu paspiežot abas rokas reizē -, Māte Zirgastra paskandināja zvaniņu, ataicinot savus kalpotājus. Bija pienācis laiks dzīrēm, kas tika gatavotas, lai nosvinētu sekmīgu vienošanos.

Ēdiens bija garšīgs, un tā bija pa pilnam, mežalus plūda straumēm. Zarēns sēdēja, aiz apmierinājuma klusēdams, tikai ar vienu ausi ieklausoties, kā pārējie vienā laidā runāja un runāja. Vētras vajāšana. Vētras vajāšana. Tas bija vienīgais, par ko viņš bija spējīgs domāt, un viņa sirds gaidās ietrīsējās.

"Man tomēr liekas, ka no jūsu puses bija pārsteidzīgi pieņemt, ka mēs varētu vienoties," viņš dzirdēja, kā Mākoņu Vilks iesmejas, tiesādams sulīgo aunradža gaļas gabalu.

"Kas teica, ka es nebūtu pagādājusi maltīti pat tad, ja mēs nebūtu vienojušies?" Māte Zirgastra pajautāja.

"Es to saku," atbildēja Mākoņu Vilks. "Es tevi pazīstu, Māt Zirgastra. ja tu kaut ko claripar velti, tad dari to sevis labā" — vai tā neskan teiciens…?"

Māte Zirgastra aiz prieka noklakšķināja knābi. "Ak, Vilkuci!" viņa teica. "Tu tik esi kaut kas!" Viņa piecēlās kājās un pacēla glāzi. "Tā kā darījums, visiem par apmierinājumu, tomēr ir noslēgts, es gribētu uzsaukt tostu. Par panākumiem!" viņa sauca.

"Par panākumiem!" skanēja sajūsmas pilna atbilde.

Gaismas profesors vērsās pie Mākoņu Vilka. "Es esmu tik ļoti iepriecināts, ka tu piekriti," viņš sirsnīgi sacīja. "Galu galā, es nebūtu gribējis uzticēt tik vērtīgu kravu kādai mazāk nozīmīgai personai."

"Jūs domājat vētrasfraksu," Mākoņu Vilks teica. "Mums tas vispirms vēl jāatrod."

"Nē, Kvintinij, ne vētrasfraksu," profesors iesmējās. "Es runāju pats par sevi, jo es došos tev līdzi. Abi kopā - tu ar savu prasmi un es ar savām zināšanām - mēs atgriezīsimies ar pietiekami daudz vētrasfraksa, lai izbeigtu pašreizējo ķēžu gatavošanas ārprātu reizi par visām reizēm."

Mākoņu Vilks sarauca pieri. "Bet vai Vilniksu nepārņems aizdomas, ja viņš par to kaut ko uzodīs?"

"Tieši te parādāmies mēs," Māte Zirgastra ierunājās, pamādama uz naktsklaiža pusi. "Rīt no rīta Eorfikuls dosies vizītē uz Sanktafraksu, lai paziņotu par Gaismas profesoru piemeklējušo traģisko nelaimes gadījumu un viņa priekšlaicīgo nāvi."

"Es tā noprotu, ka jūs par visu esat padomājuši," teica Mākoņu Vilks. "Tomēr vēl ir pats pēdējais, kas man sakāms." Viņš pievērsās Zarēnam.

"Es zinu, es zinu," Zarēns smējās. "Bet viss ir kārtībā. Es apsolu, ka šajā ceļojumā es neko neizjaukšu - nevienu pašu reizi."

"Nē, Zarēn, tu to nedarīsi," stingri noteica Mākoņu Vilks. "Jo tu mums līdzi nebrauksi."

Zarēnam aizrāvās elpa. Viņa seja izstiepās, sirds pamira. Kā viņa tēvs varēja kaut ko tādu teikt? "B… bet ko es darīšu? Kur es likšos?" viņš jautāja.

"Viss būs labi, Zaruci," viņš izdzirda Māti Zirg- astru sakām. "Viss ir nokārtots. Tu paliksi pie manis…"

labuma. Tu domā, ka es w vv

nekam neesmu derīgs…"

"Nē, Zarēn," Mākoņu Vilks viņu pārtrauca. "Es nedomāju, ka tu nekam nebūtu derīgs, un kādu dienu, ja Debesis tā lems, tu kļūsi par grūti uzveicamu debesu pirātu kapteini - par to es esmu pārliecināts. Bet patlaban tev trūkst pieredzes."

"Un kā lai es iegūstu pieredzi, ja tu mani atstāj uz zemes?" Zarēns prasīja. "Turklāt," viņš dedzīgi turpināja, "nevienai dzīvai būtnei nav nekādas pieredzes vētras vajāšanā. Pat tev ne."

Mākoņu Vilks neuzkērās uz šī āka. "Es esmu izlēmis,"

"Nē, nē, nē," Zarēns murr nāja, gandrīz nespēdams s; prast, kas notiek. "Tu nevar man to nodarīt. Tas nav godīgi…"

"Zarēn!" viņa tēvs noskaldīja. "Ciet klusu!"

Bet Zarēns nevarēja klusēt. "Tu tikai man | neuzticies, vai ne?" viņš J kliedza. "Tu domā, ka no M manis nekur nav nekāda >.

viņš mierīgi sacīja. "Tu vari to pieņemt labprātīgi, vari arī klaigāt un trakot kā bērns. Vienādi vai otrādi, tu nebrauksi, un tas ir viss."

ASTOTĀ NODAĻA

DOŠANĀS CEĻĀ

"Vai uzvelkam buras?" Tems Rejūdens jautāja.

"Tā Akmens Pilots domā," teica Smailiņš.

"Bet tā taču ir lieliska ziņa!" iesaucās Tems. "Pirms trijām dienām - pēc visas tās nelaimes ar dzelzsmalkas kokiem, un tad vēl tā stūres atsvara pazaudēšana — es tiešām baidījos, ka Vētras dzinējs varētu nekad vairs neuzvilkt buras. Tomēr - paskatieties tagad uz to, - salabots un kārtībā, un raujas ceļā. Nekad vēl neesmu redzējis misiņu tik spoži mirdzam."

"Un ne jau tikai misiņš vien," piebilda Stoups Bult- žoklis. "Vai neesat pamanījuši buras un virves? Un takelāžu? Viss ir pilnīgi jauns."

"Un atsvaru sistēma ari ir noregulēta līdz pilnībai," piezīmēja Smailiņš.

"Mēs droši vien dodamies veikt kaut ko ļoti svarīgu," minēja Tems Rejūdens, domīgi glaudīdams bārdu.

"Nav jābūt ģēnijam, lai to saprastu," sacīja Stoups Bult- žoklis. "Jautājums ir - ko?"

Tems papurināja galvu. "Nešaubos, ka kapteinis mums pateiks, kad viņam viss būs skaidrs un kārtībā," viņš apgalvoja.

"Jā, nu labi," teica Stoups Bultžoklis. "Ja mums tiešām jāuzvelk buras, tad mēs prātīgi darītu, ja dotos projām tagad, tumsas aizsegā."

"Tieši otrādi," Tems Rejūdens nepiekrita. "Mums labāk nogaidīt līdz rītam."

"Ko, un izbraukt apvienības patruļām tieši acu priekšā?" iebilda Stoups Bultžoklis. "Vai tu esi galīgi prātu zaudējis?"

"Es ne, Stoup," Tems atsaucās. "Drīzāk tu esi piemirsis, ka ar Vētrās dzinēju, kāds tas ir pašlaik, mēs varētu aizbēgt no jebkura apvienības kuģa, ko viņi iedomātos sūtīt mums pakaļ."

"Jā, bet…" Stoups protestēja.

"Un šā vai tā," Tems Rejūdens turpināja, "Dumbrājs ir bīstama vieta pat vislabākajā gadījumā - šķērsot to tumsā ir neprāts. Kaut vai indīgo gāzu dēļ, kas izverd visapkārt. Un vētras laikā nekur nevar piestiprināt abordāžas kāšus. Nemaz nerunājot par to, ka nav iespējams redzēt, kur debesis beidzas un kur zeme sākas. Es atceros, kā vienreiz - es tolaik nevarēju būt diez ko vecāks par zēna gadiem - mēs bijām atceļā no…"

Viņu pārtrauca Smailiņš. "Tas ir kapteinis," viņš nošņā- ' cās. "Un viņš nav viens."

Tems Rejūdens apklusa, un gan viņš, gan Stoups Bultžoklis un Smailiņš pagriezās, lai sveicinātu tos divus stāvus, kas kāpa augšup pa trapu.

"Kaptein," sirsnīgi ierunājās Tems. "Tieši tā persona, kuru es gribēju satikt. Varbūt tu vari atrisināt mūsu mazo strīdu. Redz, Stoups ir tādās domās, ka…"

"Nē, Tem, es nevaru," Mākoņu Vilks strupi atbildēja. Viņš palūkojās apkārt tumsā. "Kur ir Rumbainis?"

"Zem klāja, kaptein," teica Tems. "Kopā ar Mucasģlmi. Es domāju, ka viņi abi palīdz Akmens Pilotam izdarīt pēdējo regulēšanu pie jaunā stūres atsvara."

Mākoņu Vilks pamāja ar galvu. "Un īgnis?"

Debesu pirāti paraustīja plecus. "īgni mēs neesam redzējuši," sacīja Tems Rejūdens. "Mēs viņu pazaudējām Lejaspilsētā. Viņam vēl jābūt krastā."

Mākoņu Vilks saniknots pagriezās pret viņu. "Krastā?!" kapteinis ierēcās. "Cik reižu man jums jāsaka, ka Slaivo īgni nekad nedrīkst pamest savā vaļā? Kurš lai zina, kas viņam tagad var ienākt prātā?"

"Kādu laiku viņš bija kopā ar mums Asinsozolā," Stoups paskaidroja. "Nākamajā brīdī viņš bija pazudis."

Mākoņu Vilks neticīgi papurināja galvu. "īgnis ir mūsu vecākais stūrmanis," viņš paskaidroja Gaismas profesoram. "Glums tips ar dumpīgu dvēseli. Man gandrīz nesas prāts uzvilkt buras bez viņa. Nelaime ir tā, ka savu darbu viņš veic labi. Un, tā kā Zarēns paliek te, mums pietrūks divu komandas locekļu." Viņš papurināja galvu. "Es nevaru tā riskēt."

"Zarēns paliek?" pārsteigts jautāja Tems Rejūdens. "Vai puisis ir saslimis?"

"Nē, Tem, nav saslimis," dusmīgi atbildēja Mākoņu Vilks. "Lai gan - nav tava darīšana, kas viņam ir noticis."

"Bet…"

"Pietiek!" viņš uzkliedza. "Es necietīšu tādu nepaklausību mūsu viesa klātbūtnē." Viņš pievērsās Gaismas profesoram. "Un tagad, ja jūs man sekotu, kungs, es pats jums parādītu jūsu telpas."

"Pateicos, labprāt," profesors sacīja. "Vēl ir daži pēdējie aprēķini, pie kuriem man jāpiestrādā, iekams mēs uzvelkam buras."

"Tieši tā, tieši tā," teica Mākoņu Vilks un aicināja profesoru projām, pirms viņš bija paguvis pateikt pārāk daudz par gaidāmo ceļojumu.

Trīs debesu pirāti apjukuši skatījās cits uz citu. Kas ir šis vecais? Kāpēc Zarēns nebrauc kopā ar viņiem? Un uz kurieni viņi taisās braukt? Mākoņu Vilks pēkšņi apsviedās apkārt. "Tukša prātošana ir laika kavēklis muļķiem," viņš piezīmēja, ar šo likdams viņiem visiem vainīgi skatīties klāja dēļos. "Jūs man paziņosiet, tiklīdz atgriezīsies īgnis," viņš teica.

"Jā, kaptein," skanēja atbilde.

Zarēns nelaimīgs raudzījās lejup savā putojošajā meža- dzēriena glāzē. Māte Zirgastra jau sen bija ielējusi dzeramo - "lai uzlabotu viņa omu", kā viņa bija paskaidrojusi Forfikulam. Tagad tas bija silts un novadējies.

Viņam visapkārt ar pilnu jaudu turpinājās uzdzīve un iedzeršana. Skanēja piesmakuši smiekli un skaļas lamas, lika stāstīti stāsti, lika dziedātas dziesmas, izcēlās neganti strīdi, jo plakangalvas un āmurgalvas goblini kļuva aizvien nevaldāmāki. Kad nosita pusnakti, kāda skrandu trolle uzsāka rindas deju, un pēc pāris mirkļiem pa visu krodziņu vijās gara virkne, lokoties apkārt un apkārt pa telpu.

"Ei, galvu augšā, draudziņ," Zarēns sadzirdēja. "Iespējams, tas nekad nenotiks."

Viņš pagriezās un bija vaigu vaigā ar plati smaidošu baru rūķi, kas bija nostājies viņam blakus. "Jau ir noticis," viņš nopūtās.

Baru rūķis apmulsis paraustīja plecus un no jauna pievienojās dejotājiem. Zarēns pagriezās atpakaļ. Viņš atbalstīja elkoņus pret letes malu, ar pirkstiem cieši aizspiedis ausis, atbalstīja galvu rokās un aizvēra acis.

"Kāpēc tev vajadzēja mani te pamest?" viņš čukstēja. "Kāpēc?"

Protams, viņš zināja, ko tēvs atbildētu. "Es tikai domāju par tavu labklājību" vai "kādu dienu tu man par to teiksi paldies", vai, pats sliktākais, "tas viss ir tevis paša labā".

Zarēns juta, kā viņa skumjas un nožēla pakāpeniski pāraug dusmās. Tas nebija viņa labā. Tur nebija gluži nekāda labuma. Dzīve uz Vētras dzinēja bija laba. Būt kopā ar tēvu pēc tik ilgas atšķirtības bija labi. Būrāt debesīs, dzenoties pēc mantas un bagātībām, bija labi. Bet būt atdotam Mātes Zirgastras uzraudzībā viņas murdošajā, noplukušajā krodziņā, kamēr Vētras dzinējs un tā komanda devās tik brīnišķīgā ceļojumā, bija neizsakāmi slikti.

Mocīdams sevi vēl vairāk, Zarēns iedomājās visu, kas viņam iet secen. Viņš iedomājās, kādai jābūt sajūtai, kad tiec aizrauts pa pēdām Lielajai vētrai. Viņš mēģināja iedomāties to vienīgo zibens šautru, kad tā sastingst gaisā un pārvēršas par cietu vētrasfraksu. Un viņš sev jautāja, kā vajadzētu justies bēdīgi slavenajā Krēslas mežā. Jo, lai gan Vētras dzinējs bieži bija lidojis tam pāri, neviens no debesu pirātiem nekad nebija uzdrošinājies nolaisties lejā.

Vai tas būtu kā viņa bērnības Dziļais mežs? - viņš domāja. Nebeidzams, audzelīgs mežs, kurā ņudz dzīvība. Pilns ar visādiem kokiem - no sanošajiem žūžubišu kokiem līdz gaļēdājiem asinsozoliem - un neskaitāmām ciltīm un ciematiem, un visādām būtnēm…

Vai arī tas bija noslēpumaini bīstams, kā to apraksta leģendas? Nebeidzamas deģenerācijas vieta. Juteklības un maldu vieta. Ārprāta vieta. Tā stāstītāji runāja par Krēslas mežu, nododami savus mutvārdu stāstus nākamajām paaudzēm.

Zarēns nopūtās. Tagad viņš nekad to vairs neuzzinās. To, kas varētu būt viņa mūža lielākais piedzīvojums, viņa paša tēvs bija nežēlīgi laupījis. Pat tad, ja tas tika darīts drošības dēļ un tāpēc, ka Zarēns, kā Mākoņu Vilks teica, "bija viņam svarīgs"; pat tad, ja tā tas bija, nemainīgs palika fakts, ka Zarēnam tas šķita kā sods.

"Un tas vienkārši nav godīgi!" viņš žēlojās.

"Kas nav godīgi?" viņam pie elkoņa atskanēja kāda balss. Zarēns satrūkās. Ja tas atkal bija smieklīgais, smaidošais baru rūķis, kas cenšas piedabūt viņu dejot, tad viņš tam parādīs! Viņš dusmīgs pagriezās.

"īgni!" viņš iesaucās.

"Kundziņ Zarēn!" sacīja īgnis, un viņa plānās lūpas atsedza dzeltenīgus un līkus zobus. "Man tā likās, ka tas esi tu. Tieši tevi es meklēju, lai gan man, protams, ir skumji, redzot tevi tik nošļukušu," viņš piebilda.

Zarēns sarauca pieri. "Tu meklēji mani?" viņš jautāja.

"Tiešām gan," īgnis dūca, domīgi berzēdams zodu, un Zarēns aiz šķebīguma norija siekalas, redzot vecākā stūrmaņa roku ar trūkstošajiem pirkstiem un neglīto, krunkaino ādu. "Redzi, es nevarēju nepamanīt, ka tu biji klāt pārrunās starp mūsu labo kapteini un putnu sievieti."

"Un ja es arī būtu bijis?" Zarēns piesardzīgi iejautājās.

"Tik vien, ka… kaut gan, dabiski, kapteinis mani ir iepazīstinājis ar visiem mūsu mazās dēkas sīkumiem…" Zarēns bija pārsteigts. "Vai tiešām?" "Protams, ka tā," teica īgnis. "Lielās vētras vajāšana uz Krēslas mežu. Svētā vētrasfraksa meklējumi… To visu es zinu. Vienīgi tas, ka… Saproti, atmiņa… Tas ir…"

īgnis "izmeta makšķeri". Apvienības Galva bija prasījis no viņa pat vairāk, nekā viņš bija gaidījis, - pārtvert Vētras dzinēju, nogalināt Mākoņu Vilku, piegādāt vētrasfraksu. Viņa uzdevums būs grūts, un viņš bija kodis sev pirkstos, ka pirmīt tik ātri aizgājis no Asinsozola krodziņa. Galu galā, ja gribēja gūt panākumus, tad viņam vajadzēja zināt visu par šo tikšanos, ieskaitot to daļu, kas sekoja pēc viņa aiziešanas.

"Es zinu, tas ir muļķīgi no manas puses," viņš viltīgi turpināja, "bet es nekādi nevaru atcerēties, ko Mākoņu Vilks teica, kā beidzās tā tikšanās."

Zarēna atbilde vecāko stūrmani pārsteidza.

"Kā beidzās?" Zarēns dusmīgi pārjautāja. "Es tev pateikšu, kā tā beidzās. Man noteica palikt te, Lejaspilsētā, pie Mātes Zirgastras, kamēr jūs pārējie burāsiet projām uz Krēslas mežu."

īgņa piere savilkās grumbās. "Palikt te?" viņš klusi atkārtoja. "Pastāsti man vairāk, kundziņ Zarēn," viņš vedināja. "Atklāj, kas tev uz sirds."

Cenzdamies apvaldīt asaras, Zarēns papurināja galvu.

"Bet, kundziņ Zarēn," īgnis uzstāja činkstošā un glaimīgā balsī, "dalītas bēdas ir puse bēdu. Un, protams, ja vien es kaut ko varu līdzēt, ko tik vien…"

"Tas ir kapteinis," izgrūda Zarēns. "Viņš saka, viņš uztraucoties par manu drošību, bet… bet… es viņam neticu. Es nevaru viņam noticēt. Viņš kaunas par mani, tur tā nelaime! Viņš kaunas, ka viņa dēls ir tāds vārgulīgs, nemākulīgs lempis."

Slaivo īgņa uzacis aiz pārsteiguma parāvās uz augšu. Mākoņu Vilks - šī puiša tēvs? Tas nu gan bija interesanti - tiešām ļoti interesanti, un viņam galva griezās, domājot, kādos veidos viņš varētu izmantot šo svaigi iegūto informāciju savā labā. Nomierinājies viņš uzlika roku Zarēnam uz pleca.

"Kapteinim ir laba sirds." viņš klusi teica. "Un es nešaubos, ka viņš tev vēl labāko. Tomēr…"

Zarēns nošņaukājās un klausījās tālāk.

"Tomēr ir ļoti smalka robeža starp aizbildniecību un pārāk lielu aizbildniecību," viņš sacīja. "Redz, brauciens uz Krēslas mežu tev būtu vislabākā skola."

Zarēns drūmi paskatījās uz viņu. "Nē, nu jau vairs nebūs," viņš nomurmināja. Viņš nokratīja īgņa kaulaino roku no pleca un aizvērsās. "Tu būtu varējis iet projām," viņš nomurmināja.

īsu mirkli īgņa mutes kaktiņos pavīdēja smaids; tad tas pazuda. "Kundziņ Zarēn," viņš sacīja. "Es nedomāju atgriezties uz Vētras dzinēja viens pats. Es domāju - un te man jārunā atklāti -, es domāju, ka Mākoņu Vilks ir kļūdījies savā spriedumā. Protams, tev jābūt ar mums kopā mūsu Krēslas meža dēkā. Lūk, kāds ir mans plāns," viņš teica, pietuvinādams Zarēna sejai savējo. Viņa elpa bija sasmakusi un nepatīkama. "Mēs tevi slepus iedabūsim kuģī. Tu vari nolīst zem klāja Mucasģīmja guļvietā - nevienam neienāks prātā, ka tu tur slēpies."

Zarēns klusēdams turpināja klausīties. Tas viss izklausījās pārāk skaisti, lai būtu īstenība. Tomēr viņš labi zināja, ka Mākoņu Vilks beigu beigās viņu atradīs. Tad gan būs tracis!

"Viss būs labi, tu redzēsi," īgņa pieglaimošanās balsī ar deguna pieskaņu turpinājās. "Kad pienāks īstais brīdis, es pats atklāšu tavu klātbūtni Mākoņu Vilkam. Es viņu pārliecināšu. Es likšu viņam izprast. Tikai atstāj visu manā ziņā."

Zarēns piekrītoši pamāja ar galvu. īgnis saņēma Zarēna elkoni ar saviem cietajiem, kaulainajiem pirkstiem. "Tad aiziet, ejam," viņš teica. "Kamēr es neesmu pārdomājis."

Nekas nebija kārtībā uz Vētras dzinēja klāja. Komanda satraukta bija gatavībā, kamēr kapteinis soļoja šurp un turp pa kvarterklāju, tumši piesarcis aiz niknuma.

Gaismas profesors - nupat ietērpts pirāta mētelī un aprīkots ar izpletņa spārniem - bija paziņojis kapteinim, ka Lielā vētra var sākties "kuru katru bridi". Tas bija pirms vairākām stundām. Tomēr debesu kuģis vēl nebija uzvilcis buras.

Mākoņu Vilks pārtrauca soļošanu, satvēra borta margas un auroja naktī. "ĪGNI, TU NOŽĒLOJAMAIS, NOPLUKUŠAIS NELIETI, KUR TU ESI?"

"Tavā rīcībā, kaptein," atskanēja pazīstama balss.

Mākoņu Vilks pagriezās un redzēja, kā vecākais stūrmanis parādās no pakaļgala lūkas. Viņš neticēja savām acīm. "īgni!" viņš izgrūda. "Tu esi te!"

"Man likās, tu sauci mani," viņš nevainīgi teica.

"Es tevi saucu jau trīs stundas vai ilgāk!" Mākoņu Vilks ārdījās. "Kur tu visu laiku biji?"

"Kopā ar Mucasģīmi," īgnis atbildēja. "Viņa ievainojums kājā ir iekaisis. Pēda ir sastrutojusi un piepampusi. Nabaga radījums stipri murgoja."

Kapteinis asi ievilka elpu. Šķita, ka viņš bija atradis savu vecāko stūrmani vienīgi tāpēc, lai pazaudētu savu labāko cīnītāju. Mucasģīmis bija bezbailīgs jebkurā cīņā un bija izpestījis viņus no tik daudzām likstām, ka Mākoņu Vilks visas nevarēja atcerēties.

"Kā Mucasģīmim ir tagad?" viņš jautāja.

"Es atstāju viņu guļam," teica īgnis. "Ja Debesis dos, tad pamodies viņš atkal būs tas pats vecais."

Mākoņu Vilks palocīja galvu. Doties ceļā uz bīstamo Krēslas mežu bez Mucasģīmja bija riskanti. Un tomēr, tā kā Lielā vētra nenovēršami tuvojās, tas bija risks, ko viņam nācās uzņemties.

Viņš pacēla galvu. "Sanāciet ap mani!" viņš uzsauca. "Man jums visiem jāsaka kaut kas svarīgs."

Debesu pirāti klausījās, muti pavēruši, kā Mākoņu Vilks izklāstīja plānus. "Vētras vajāšana," Tems Rejūdens godbijīgi nočukstēja.

"Krēslas mežs," nodrebinājās Smailiņš.

Mākoņu Vilks turpināja: "Un mūsu uzdevums būs, kāds tas kādreiz bija: iegūt vētrasfraksu Sanktafraksas dārgumu glabātavai."

"Vētrasfraksu!" Slaivo īgnis, tēlodams pārsteigumu, iesaucās kopā ar pārējiem.

"Jā, vētrasfraksu," teica Mākoņu Vilks. "Tāpēc Gaismas profesors brauc mums līdzi. Viņš izprot tā īpašības. Viņš gādās, lai mēs droši ceļotu ar mūsu dārgo kravu."

īgnis sarauca pieri. Tad, lūk, kas bija tas jaunpienācējs. Ja vien viņš to būtu zinājis agrāk.

"Nu tad labi, nekrietnie debesu neģēļi," Mākoņu Vilks paziņoja. "Stājieties savās vietās. Mēs tūlīt pat uzvelkam buras." Kamēr debesu pirāti traucās šurp un turp, Mākoņu Vilks piegāja pie stūres. "Atdot galus!" viņš sauca.

"Jā!" atsaucās Smailiņš. "Gali atdoti."

"Atkabināt abordāžas kāšus!"

"Abordāžas kāši atkabināti."

"Un pacelt enkuru!"

Smagais enkurs tika ar vinču pacelts, un, izkustējies no pietauvošanās vietas, Vētras dzinējs pacēlās debesīs. r, ®

"Aiziet, mans mīļais," Mākoņu Vilks pačukstēja savam debesu kuģim, kaci tas paslējās augšup un sasvērās, atbildot uz vieglāko pieskārienu atsvaru un buru svirām. "Paskat vien, tu atkal esi draiskulīgs. Gluži kā tad, kad tiki uzbūvēts. Piedod man visas tās reizes, kad es tevi lietoju kā vienkāršu kravas kuģi. Man nebija citas izvēles. Bet tagad, mans brīnišķīgais vētru dzinēj, ir pienācis tavs laiks."

Dienai austot - tā izdabājot gan Temam Rejūdenim, gan Stoupam Bultžoklim -, Vētras dzinējs nekavēts majestātiski izburāja no Lejaspilsētas. Rīta blāzmas pusē pāri debesīm pletās sārti un oranži izpluinīti spārni. Brīdi vēlāk aiz labā borta virs apvāršņa parādījās saule. Tā ausa lēnām, spoži sarkana un ņirboša.

Mākoņu Vilks nepacietīgi nopūtās. Laiks rādījās neiepriecinoši labs. Kas bija noticis Lielajai vētrai, kuru vēj- skārēji un mākoņvērotāji bija pareģojuši, kuru pats Gaismas profesors bija apstiprinājis?

Tieši tad Smailiņš savā novērošanas grozā spalgi iekliedzās. "Vētra aiz kreisā borta!" viņš sauca.

Kapteinis apgriezās un pētoši lūkojās tālumā. Vispirms viņš neko neparastu nevarēja saskatīt aizejošās nakts neizteiksmīgajā tumsā. Bet tad uzplaiksnīja zibsnis. Tad vēl viens. īsi, žilbinoši gaismas uzliesmojumi, kas veidoja apli - tādu apli, kas, zibenim pazūdot, vēl palika. Melns uz zilganvioleta fona. Ar katru mirkli augdams lielāks.

Atkal uzplaiksnīja zibens, un Mākoņu Vilks redzēja, ka tas nav aplis, bet drīzāk lode - milzīga, kūsājoša, sprakšķoša elektriskās enerģijas lode, tumsas un gaismas apvienojums, kas vēlās pāri debesim viņu virzienā.

"Tā ir Lielā vētra," viņš ieaurojās, pārkliegdams spēkā pieaugošā vēja gaudas. "Attiniet grotburu, nostipriniet lūkas un droši piesienieties tauvā. Mēs dodamies vajāt vētru!"

DEVITA NODAĻA

VĒTRAS VAJĀŠANA

Slepus ielavīties debesu kuģī bija šķitusi laba doma. Tagad Zarēns vairs nebija tik pārliecināts par to. Vētras dzinējam gareniski šūpojoties un mētājoties, viņš pa tukšo rīstījās. Sviedru lāses klāja viņa ledusauksto pieri; asaras tecēja pār karstajiem vaigiem.

Mucasģīmis nepatīkami ņirdza. "Tev metas slikta dūša?" viņš vīpsnāja. "Tev tā šūpošanās par stipru, ko?"

Zarēns papurināja galvu. Ne jau lidojuma dēļ viņam bija slikti, bet tādēļ, ka nācās elpot silto, smirdīgo gaisu kopā ar goblinu. Neviens plakangalvas goblins neizcēlās ar tīrību, un Mucasģīmis bija īpaši netīrīgs. Viņš nekad nemazgājās, viņa salmu cisas bija mitras un piedraņķētas, un viņam apkārt mētājās no pusdienu galda savāktas gaļas paliekas dažādās sadalīšanās pakāpēs.

Aizsedzis degunu ar lakatu, Zarēns dziļi ievilka elpu. Nelabums pamazām pierima un līdz ar to arī briesmīgais troksnis ausīs. Viņš vēlreiz ievilka elpu.

Kad Vētras dzinējs traucās cauri rosības pārņemtajiem baļķu dokiem, pāri agrā rīta tirgiem, garām metāllietuvēm un kalvēm, viņš varēja saklausīt pazīstamos Lejaspilsētas trokšņus kuģa ārpusē. Kaulēšanos, jokus, cūkas kviekšanu, vesera sitienus, smieklu šalti, dziedāšanu kori, apslāpētu sprādzienu - to Lejaspilsētas dzīves sarežģīto skaņu jūkli, kurš pat tik agri no rīta jau gāja vaļā ar pilnu spēku.

Drīz vien šīs skaņas pieklusa un izgaisa, un Zarēns zināja, ka viņi ir pametuši trokšņaino pilsētu un dodas pāri Dumbrājam. Tagad viņš varēja dzirdēt pašu Vētras dzinēju. Čīkstoņu un krakšķus, šņākoņu, gaisam blāzmojot gar korpusu. No apakšas skanēja kuģa iekšpusē dzīvojošo žurkuputnu pīkstēšana un skrāpēšanās; no augšas - ja sasprindzināja dzirdi - balsu murdoņa.

"Ak, kā es gribētu būt tur augšā kopā ar viņiem," Zarēns nočukstēja.

"Un stāties pretī kapteiņa dusmām?" Mucasģīmis noņurdēja. "Man tā vis neliekas."

Zarēns nopūtās. Viņš zināja, ka plakangalvim bija taisnība. Mākoņu Vilks viņam noteikti dzīvam novilktu ādu, ja atklātu viņa nepaklausību. Tomēr palikt slēptuvē zem klāja bija mocība. Viņš ilgojās sajust vēju matos, traukšanos cauri gaisam, kad apakšā - Malaszeme, izklāta kā sarežģīta karte, bet virs galvas - bezgalīgo atklāto debesu plašums.

Visu savu bērnību, ko viņš bija pavadījis Dziļajā mežā, Zarēns bija ilgojies pacelties pāri meža lapotnei un izpētīt debesis tur augšā. Likās, ka pat tad viņa ķermenis bija zinājis, kur tas iederas. Un varbūt tā arī bija. Galu galā, Mākoņu Vilks pats bija teicis ne vienu vien reizi, ka debesu pirātisms esot "asinīs", un ar tādu tēvu…

Zarēns tagad varēja viņu dzirdēt izkliedzam pavēles, un viņš pasmaidīja, iedomādamies, kā komanda steidzas tēvam paklausīt. Jo Mākoņu Vilks stingri prasīja ievērot kārtību uz kuģa. Viņš bija skarbs, bet taisnīgs, un tas bija viņa, kapteiņa nopelns, ka Vētras dzinējs bija piedzīvojis mazāk nelaimes gadījumu nekā jebkurš cits debesu pirātu kuģis.

Tomēr tieši viņa taisnīguma skarbuma dēļ Zarēns pašlaik tupēja plakangalvja guļvietā, būdams pārāk satraucies, lai iznāktu ārā, pirms Slaivo īgnis būs runājis viņa vārdā. Viņam nebija citas izvēles kā vien gaidīt.

"Vētra aiz labā borta, un tā tuvojas," atskanēja Smailiņa spalgais sauciens. "Trīs minūtes līdz saskarei, aizvien tuvāk."

"Nostiprināt debesburu!" auroja Mākoņu Vilks. "Un pārbaudiet visas tinumu spailes."

Debesu kuģim strauji pagriežoties pa kreisi, Zarēns satvēra galveno statni un cieši turējās pie tā. Viņš zināja, ka šī šūpošanās bija tikai priekšspēle tam, kas sekos. Parasti šādos brīžos, kad vētra bija tik tuvu, Vētras dzinējs mēdza nolaisties, izmest enkuru un palikt uz vietas, līdz tā bija garām. Bet ne šodien.

Šodien debesu kuģis sagaidīs vētru debesīs. Tas lavie- rēs aizvien tuvāk un tuvāk vētrai, līdz tiks ievilkts viesuļ- virpuļa plūsmā un aizrauts līdzi. Vētras dzinējs lidos vēl ātrāk, tuvojoties vētras priekšpusei. Tad, kad Mākoņu Vilks nospriedīs, ka īstais brīdis ir klāt, kuģis pagriezīsies un pāršķels virpuļa ārpusi.

Tas bija visbīstamākais brīdis no visiem. Ja Vētras dzinējs lidotu par lēnu, tas salūztu spēcīgajā vējā. Ja tas lidotu par ātru, tad vienmēr pastāvēja risks, ka viņi izbrauktu vētrai cauri, līdz būtu otrā pusē un bezpalīdzīgi noskatītos, ka Lielā vētra dodas uz priekšu bez viņiem. Gan vienā, gan otrā gadījumā ar vētrasfraksa meklējumiem būtu cauri.

Nē, Zarēns bija dzirdējis, ka tikai vienā veidā varēja droši iekļūt Lielās vētras iekšējā rāmumā, un šajā nolūkā kuģis bija jānotur trīsdesmit piecu grādu leņķī pret vēja grīsti - vismaz tāda bija teorija. Tomēr, debesu kuģim saslejoties un pagriežoties, kamēr Zarēns turējās, cik spēka, Vētras dzinējs viņam likās smieklīgi mazs un trausls tik briesmu pilnam pasākumam, lai arī kādu leņķi viņi izvēlētos.

"Viena minūte līdz saskarei, un es skaitu," Smailiņš pārkliedza tuvīno rēkoņu.

"Nostiprināt spinakeru!" sauca Mākoņu Vilks. "Un, Smailiņ, kāp lejā no tā novērošanas groza, TŪLĪT!"

Zarēns nekad agrāk nebija dzirdējis tādu uzstājību Mākoņu Vilka balsī. Kāda gan tā izskatījās, viņš domāja, šī Lielā vētra, kas viņa tēvam - cienījamam Kvintinijam Verdžiniksam - iedvesa tik lielas šausmas un bijību? Viņam bija jāredz pašam.

Likdams roku pāri rokai, viņš vilkās gar šķērsbaļķi uz korpusa ārsienas pusi. Lai gan tik dziļi debesu kuģī nebija iluminatoru, spraugas starp vējkoka liektajiem dēļiem bija diezgan platas, lai varētu paskatīties cauri. Ķīļveida gaismas kūļi šķēla tumsu. Beidzot sasniedzis korpusu, Zarēns nometās ceļos un palūkojās pa spraugām.

Apakšā viņš redzēja Dumbrāja neizteiksmīgo tukšaini, kas stiepās uz visām pusēm. Baltie dubļi ņirbēja vējā, it kā visa tukšaine būtu pārvērsta plašā okeānā. Un, kā papildinot šo ilūziju, tajā atradās kuģis.

"Vienīgi - tas nav burājams," Zarēns nomurmināja, uzmetis acis tālīnajam kuģa vrakam. "Un laikam nekad vairs nebūs."

Vētras dzinējam traucoties tālāk, Zarēns saprata, ka tas kuģis nebija pamests. Tur kāds bija: garš, tievs stāvs, kas draudīgi vicināja dūri pret debesīm. Būdams tikpat bezkrāsains kā visa apkārtne, viņš bija labi nomaskējies. Zarēns vispār nebūtu viņu pamanījis, ja tuvojošās vētras spožais zibens nebūtu atspīdējis duncī, ko viņš bija satvēris dūrē.

Vai tā bija vētra, ko stāvs nolādēja? Zarēns nevarēja saprast. Bet varbūt pats skats uz Vētras dzinēju, tam lidojot pāri, bija pildījis savādo, izbalējušo indivīdu ar tādu naidu?

Nākamajā mirkli gan viņš, gan kuģa vraks pazuda skatienam. Zibens uzliesmojums uz īsu brīdi apgaismoja pla- kangalvja pretīgo mājokli. Gaiss sprakšķēja un šņāca. Zarēns ar pūlēm piecēlās kājās un palūkojās pa augstāku spraugu, saviebdamies, kad gaisa plūsma iesitās acīs. Viņš ar piedurkni noslaucīja asaras un atkal paskatījās pa dēļu starpu.

"Debesis virs galvas!" viņš iekliedzās.

Tieši debesu kuģim priekšā, aizsedzot skatam visu citu, bija bangojoša, mutuļojoša siena, neganti violeta un melna. Pūtiena troksnis bija apdullinošs - kā nebeidzams sprādziens. Vēl skaļāka bija paša Vētras dzinēja čīkstoņa un brakšķi.

Kamēr Zarēns nenovērsa skatu, zibeņi turpinājās. Tie stiepās pāri Lielās vētras izliektajai virsmai kā elektrisku upju tīkls, eksplodējot uz iekšpusi sārtos un zaļos apļos.

Troksnis pieņēmās spēkā vēl vairāk; zibšņi kļuva vēl spožāki. Un visu šo laiku, kamēr neapturami aiztikšķēja līdz sadursmei palikušās sekundes, Vētras dzinējs kratījās un grabēja. Zarēns ar abām rokām aptvēra siju no sevis pa kreisi un sasprindzināja kājas.

Pieci… četri… trīs…

Uīīīīīīuīīīī svilpoja vējš, augstajai gaudošanai uzkāpjot līdz griezīgam troksnim, kas ausis plēš pušu.

Divi…

Debesu kuģis nekad agrāk nebija braucis tik ātri. Tam brāžoties uz priekšu, Zarēns turējās, cik vien spēka.

Viens… Un…

VŪŪŪMP7/

Vēja virpulis pēkšņi sagrāba Vētras dzinēju kā krītošu lapu rudens aukā un aizrāva to līdzi. Ar joni kuģis briesmīgi sagāzās uz kreisajiem sāniem. Zarēnu kā rautin atrāva no sijas un svieda atpakaļ pāri salmu klātajai grīdai.

"Aaaii!" viņš iekliedzās, lidodams

j J

Mucasģīmis paskatījās lejup un no

pa gaisu. Viņš nokrita ar smagu būkšķi; viņa galva asi parāvās atpakaļ, trāpot pa Mucasģīmja guļvietas malu ar skaļu krakš.

Viss satumsa.

smīnēja. "Nu ta, kundziņ Zarēn," viņš

teica, "paliec te man blakus, kur es tevi varu pieskatīt."

Uz klāja Kapteinis un viņa komanda darīja visu iespējamo, lai noturētu Vētras dzindju lidojumā. Kamēr Rumbainis turēja savā varenajā tvērienā stūri, Mākoņu Vilka pirksti skrēja pāri sviru rindai.

Divdesmit gadi bija pagājuši, kopš viņš bija mācījies Bruņinieku akadēmijā; divdesmit gadi bija pagājuši, kopš viņš bija apguvis vētras vajāšanas smalkumus, un divdesmit gadi ir ilgs laiks, kurā var kaut ko aizmirst. Kad Mākoņu Vilks par kādu nieku pacēla šo te atsvaru vai mazliet nolaida to tur buru, viņu drīzāk vadīja instinkts nekā atmiņa.

"Vētras vajāšana!" viņš godbijīgi nomurmināja.

Ar šņākoņu viņi tika rauti tālāk un tālāk pāri debesīm Lielās vētras plūsmā. Lēnām un pamazām Mākoņu Vilks, izmantojot sausās, šaudīgās plūsmas, virzījās pa vētras ārējo malu virzienā uz tās priekšgalu.

"Turies, mans skaistuli," viņš čukstēja Vētras dzinējam, "Tagad mieru." Piesardzīgi viņš laida zemāk priekšgala atsvaru - pamazām, pa mazai iedaļai. Debesu kuģis sasvērās uz priekšu.

"Pacelt grotburu!" viņš rīkoja. Tems Rejūdens un Stoups Bultžoklis apjukuši skatījās viens uz otru. Kas tas par ārprātu - pacelt grotburu tādā vējā? Viņi droši vien bija pārklau-

sljušies. "PACELT TO NOLĀDĒTO GROTBURU, IEKAMS ES NEESMU JŪS UZŠĀVIS DEBESĪS!" kapteinis ārdījās.

Tems un Stoups Bultžoklis metās pie darba. Un, burai plandot un plīvojot, Mākoņu Vilks lūdza Debesis, solot, ka viņš uz laiku laikiem paliks godīgs, ja vien buru audekls izturētu.

"Un tagad paskatīsimies," viņš nomurmināja caur sakostiem zobiem, atkal pievēršoties atsvaru svirām. "Pacelt tuvējos korpusa atsvarus un nolaist kreisā borta atsvarus - mazo…" Vētras dzinējs nodrebēja. "Vidējo…" Tas sasvērās pa kreisi. "Un lielo…"

Kad tika nolaists trešais atsvars, Vētras dzinējs - paceltā grotbura to vēl aizvien noturēja joņojošās vētras priekšpusē - sāka lēnām pagriezties. Mākoņu Vilks cieši vēroja kompasu. Palēnām, palēnām debesu kuģis sāka ieņemt

trīsdesmit piecu grādu leņķi, kas bija nepieciešams, lai droši piekļūtu vētras centram.

Četrdesmit pieci grādi, viņš nolasīja. Trīsdesmit septiņi… Trīsdesmit seši…

"NOLAIST GROTBURU!" viņš uzkliedza.

Šoreiz ne Temam Rejūdenim, ne Stoupam Bultžoklim nebija jāsaka divreiz. Viņi atkabināja virvi. Bura nokrita. Debesu kuģis palēnināja gaitu, un to vienā mirklī aprija biezie, violetie un melnie mākoņu mutuļi. Viņi devās Lielās vētras iekšienē.

Gaiss žilbināja, smacēja. Tas sprakšķēja un dzirkstīja. Tas oda pēc amonjaka, pēc sēra, pēc vecām olām.

Vējš viņus sita un kūla no visām pusēm. Tas dauzīja korpusu un kuru katru bridi draudēja pārlauzt uz pusēm čīkstošo mastu.

"Vēl mazliet tālāk, mans mīļais," Mākoņu Vilks maigi mudināja Vētras dzinēju. "Tu to vari izdarīt. Tu vari mūs droši nogādāt Lielās vētras centrā."

Tomēr, viņam vēl runājot, kuģis nodrebēja, kā gribēdams teikt - nē, nē, tas to nevar. Mākoņu Vilks bažīgi paskatījās kompasā. Tas bija atgriezies pie četrdesmit pieciem grādiem. Vējš triecās pret viņiem no visa spēka. Vibrēšana kļuva stiprāka. Vēl mazliet, un debesu kuģis no kratīšanās izjuks pa gabaliem.

Trīcošām rokām Mākoņu Vilks pacēla trīs labā borta atsvarus, cik augstu vien iespējams. Vētras dzinējs pagriezās atpakaļ. Baismīgās vibrācijas pierima.

"Paldies Debesīm," teica Mākoņu Vilks, izmantodams iespēju, lai noslaucītu sviedrus no pieres. Viņš pievērsās Rumbainim, kas stāvēja viņam blakus. "Turi cieši," viņš deva rīkojumu. "Tagad kuru katru brīdi un… JĀ!" viņš iesaucās, jo tajā mirklī kompasa adata apstājās pie trīsdesmit pieciem grādiem un Vētras dzinējs ienira cauri trakojošajai, violetajai vētrai tās iekšpuses baigajā klusumā.

"UZVILKT GROTBURU!" viņš uzkliedza, un šis sauciens atbalsojās tā, it kā viņš stāvētu milzīgā alā. Ja viņi negribēja izlidot laukā vētras pretējā pusē, debesu kuģa inerci vajadzēja savaldīt. Burai vajadzētu darboties - ja viņš precīzi atcerējās iemācīto - kā bremzei. "PACELT VISAS BURAS!''

Iesākumā šķita, ka ar debesu kuģi nekas nenotiek un tas turpina drāzties tālāk virzienā uz vētras pakaļgalu. Zibens šautru pirksti, kas izpletās viņiem priekšā, nāca tuvāk un tuvāk. Tems Rejūdens, Stoups Bultžoklis, Smailiņš un pārējie metās pie virvēm - pat Gaismas profesors iesaistījās. Kopīgiem spēkiem viņi uzvilka buras, vienu pēc otras, citu pēc citas. Un, kad buras izpletās, Vētras dzinējs beidzot palēnināja gaitu.

Iekams viņi pilnīgi apstājās, Mākoņu Vilks pacēla kreisā borta atsvarus, nolaida labā borta atsvarus un - kad viņi bija pilnīgi pagriezušies apkārt - uzvilka priekšgala atsvaru tā sākotnējā vietā.

Tagad, nostājies tādā virzienā, kādā kustējās pati Lielā vētra, Vētras dzinējs tās iekšpusē burāja vētrai līdzi. Mākoņu Vilks ap sevi varēja dzirdēt komandas atzinības saucienus. Bet viņš nebija tāds muļķis, ka pārāk ātri sāktu svinēt. Ja Vētras dzinējs bija jānotur šajā stāvoklī, būtiska bija vislielākā precizitāte - viens atsvars par zemu, viena bura par augstu, un debesu kuģis aizdrāztos uz vētras vienu malu un tiktu izspļauts atklātās debesīs.

"Turi nemainīgu kursu, Rumbaini," kapteinis teica. "Un, Smailiņ," viņš uzsauca, "pēc cik ilga laika būsim virs Krēslas meža?"

"Pēc apmēram divpadsmit minūtēm," ozolu elfs atsaucās.

Mākoņu Vilks drūmi pamāja ar galvu. "Es gribu, lai jūs visi — ikviens, līdz pēdējam - vērīgi uzmanītu zibens šautru," viņš pavēlēja. "Ja mums jāiegūst vētrasfrakss, mums skaidri jāredz, - es uzsveru, skaidri, - kur tas nokrīt."

Zarēns šļūca uz vienu un otru pusi pa cieto koka grīdu zem klāja, kamēr Vētras dzinējs turpināja gareniski šūpoties un mētāties. Katrs grūdiens, katrs rāviens, katra vibrācija, ko varēja sajust uz klāja, simtkārt pieņēmās spēkā, sasniegusi debesu kuģa iekšpusi, kur viņš gulēja. Tomēr Zarēns visu laiku nebija kustējies. Vienīgi tajā brīdī, kad Vētras dzinējs beidzot tika cauri trakojošās vētras ārējai malai, viņa plakstiņi sakustējās.

Viņš saklausīja balsis sev aiz muguras. Pieklusinātas un sazvērnieciskas balsis: pazīstamas balsis. Cenzdamies palikt cik vien iespējams mierīgs, Zarēns klausījās.

"…un es vis nedomāju, ka kapteinis uzsāks kādu lielo cīņu, kad atklās, kas tādā gadījumā notiks ar viņa sagūstīto dēlu," Slaivo Ignis čukstēja. "Tāpēc pagaidām, Mucasģīmi, es gribu, lai tu viņu paturi te lejā."

"Te lejā," plakangalvis čukstus atbildēja.

"Līdz es viņam atnākšu pakaļ," teica Ignis. Viņš bridi klusēja. "īstais brīdis man būs jāizvēlas ļoti piesardzīgi."

"Ļoti piesardzīgi," Mucasģīmis atkārtoja.

"Galu galā, vētras vajāšana ir bīstams pasākums," Ignis turpināja. "Es pagaidīšu, līdz Mākoņu Vilks būs ieguvis vētrasfraksu, iekams es tieku no viņa vaļā." Viņš nepatīkami iesmējās. "Lai viņš padara visu smago darbu, un es tad baudīšu atlīdzību."

"Atlīdzību," teica Mucasģīmis.

"Un kas tā būs par atlīdzību!" sacīja Ignis. "Debesu pirātu kuģa kapteinis un Apvienības Galva! Turies kopā ar mani, Mucasģīmi," viņš klusi piebilda, "un tev būs bagātība un vara, kāda tev nav rādījusies pārdrošākajos sapņos."

"Pārdrošākajos sapņos," plakangalvis palaida smieklus.

"LIn tagad man tevi jāpamet," teica Ignis. "Es negribu, ka kapteinim rastos aizdomas. Un atceries, Mucasģīmi. Labi apsargā Zarēnu. Es paļaujos uz tevi."

Aizejošo soļu skaņai izgaistot, Zarēns aiz šausmām drebēja. Kāds muļķis viņš bijis, klausīdamies tik nelabojamā blēdī. Vecākais stūrmanis bija cieši apņēmies sarīkot dumpi un - ja viņš bija pareizi sapratis -, lai viņa ļaunais nodoms nestu augļus, plānoja izmantot Zarēnu pret viņa tēvu.

Iekams tas notiktu, viņam kaut kādā veidā vajadzētu brīdināt Mākoņu Vilku - pat tad, ja tas nozīmētu piedzīvot tēva dusmas.

Viņš mazliet pavēra vienu aci un palūrēja uz nikno plakangalvas goblinu. Jautājums bija tikai - kā?

DESMITĀ NODAĻA

ATZĪŠANAS

Iekšējai svētnīcai nepazīstama skaņa atbalsojās palātas ar zeltu rotātajos griestos. Tā bija dungošana. Lai gan pilnīgi neskanīga, tā turpinājās ar nepārprotamu prieku un optimismu.

Kalpotāji - un tādu bija daudz, kas rūpējās par Iekšējo svētnīcu un tās svarīgo iemītnieku, - bija saņēmuši stingras norādes vienmēr uzturēt pilnīgu klusumu. Un jebkura veida mūzika - dungošana, dziedāšana, svilpošana - tika uzlūkota īpaši nelabvēlīgi. Tikai pirms nedēļas vecais Džerviss - uzticams kalpotājs jau ilgāk nekā četrdesmit sezonas - bija pieķerts, pusbalsī dūcot šūpļadziesmu. (Viņš nesen bija kļuvis par vecvectēvu.) Par šo nevērīgo apmierinātības mirkli viņš uz vietas tika atlaists.

Tomēr pašlaik nedungoja kāds no kalpotājiem. Skaņa nāca no Sanktafraksas Visaugstākā Akadēma plānajām lūpām un mazā, apaļā deguna. Jo Vilnikss Pomplonijs jutās ārkārtīgi apmierināts ar sevi.

"Hmm, hmm, hmmm. Pom pom pom pom," viņš darbodamies turpināja. Viņš apklusa un iesmējās, atcerēdamies iepriekšējā vakara sīkumus. Viņš bija ēdis vakariņas kopā ar Simenonu Ksintak- su, un šī maltīte bija nesusi lielu skaidrību.

Kā parasti, Apvienības Galva nepavisam nebija iemīļots vakariņu viesis. Cik nu tas attiecās uz Simenonu Ksintaksu, viņš bija neveiklis ar sliktām manierēm: viņš strēba zupu, viņš ēda ar vaļā muti un pēc katra ēdiena skaļi atraugājās. Tomēr Vilnik- sam bija izdevīgi paturēt viņu savā labvēlībā. Ja nebūtu no apvienības saņemtā atbalsta, drīz vien pagaistu viņa paša varas tvēriens.

Ksintakss kā vienmēr bija ēdis un dzēris par daudz. Nebija tā, ka Vilnikss iebilstu. Īstenībā viņš skaidri atbalstīja Apvienības Galvas rijību, kraudams viņam uz šķīvja papildinājumu otro un trešo reizi un nepārtraukti turot Ksin- taksa glāzi pilnu ar viņa iemīļoto meža brūvējumu. Galu galā, kā viņa vecmāmiņa mēdza sacīt, pilns vēders un pļāpīga mēle jo bieži iet roku rokā. Apvienības Galvas mēle bija sākusi atraisīties deserta laikā. Kad pasniedza sieru un cepumus, viņš jau čalot čaloja.

"Māte Zirgastra, viņa ir tā, viņa… boarrrp… Atvainojiet!" Viņš apklusa, lai piedurknē noslaucītu muti. "Viņa tikai ir ņēmusi un sarīkojusi braucienu uz Krēslas mežu, ja? Viņa, Gaismas profesors un kāds debesu pirātu kapteinis - šobrīd nevaru atcerēties viņa vārdu… Lai nu kā, viņi visi ir kopā. Viņi… boalč… Vii." Viņš iesmējās. "Viņi ir nodo

mājuši atgriezties, vedot pilnu kravu ar vētrasfraksu," viņš paskaidroja un sazvērnieciski piespieda pirkstu pie lūpām. "Tas ir domāts kā noslēpums," viņš teica.

"Tad kā gan tu esi ticis pie šis informācijas?" Vilnikss Pomplonijs noprasīja.

Ksintakss zinoši piesita ar pirkstu pie deguna. "Komanda spiegā," viņš neskaidri izgrūda un atkal iesmējās. "Es gribēju teikt, spiegs komandā. īgnis. Viņš mums visu izstāstīja, tā ja." Tad viņš paliecās uz priekšu, draudzīgi satvēra Vilniksu aiz piedurknes un glūnīgi smaidīja viņam sejā. "Mēs būsim neticami bagāti."

"Pom pom pom pom," Vilnikss dungoja, atcerēdamies šos vārdus. Neticami bagāti! Vismaz viens no mums, viņš domāja.

Tajā brīdī pie durvīm atskanēja bijīga klaudzināšana un parādījās viņa personiskā kalpotāja Minulisa izspūrusī galva. "Ja jums labpatiktos, jūsu Visaugstākais Akadēm," viņš teica, "ieslodzītais ir sagatavots un gaida, kad jūs parādīsiet viņam uzmanību." >

"Ak jā," Vilnikss pamāja ar galvu un nepatīkami pasmaidīja. "Es tūlīt būšu tur."

Tiklīdz Minuliss bija aizvēris durvis, Vilnikss līksmi saberzēja rokas. "Vispirms Ksintakss izpļāpā noslēpumu, tagad šis radījums Forfikuls iekrīt mums klēpī, - nu, Vilniks, vai mēs neesam pats veiksmīgākais Visaugstākais Aka- dēms!"

Platiem soļiem šķērsojis istabu, viņš piegāja pie spoguļa - jaunā spoguļa - un paskatījās uz sevi. Atšķirībā no sava priekšteča šis spogulis nebija pakarināts, bet gan slīpi atsliets pret sienu. Tā bija drošāk, tā bija arī glaimojošāk. Atspulgs viņam uzsmaidīja pretī.

"Nu nē," viņš rājās. "Tas nekam neder. Ko gan nakts- klaidis domās, ja es ieiešu Zinību zālē tik pacilātā

noskaņā? Sagatavojies, Vilniks," viņ.š teatrāli teica, ļaujot ritasvārkiem nokrist uz grīdas. "Posies."

Darīdams to, ko viņš darīja vienmēr pirms svarīgas tikšanās, Sanktafraksas Visaugstākais Akadēms uzvilka īpašas augstā amata drēbes - tērpu, kas palīdz koncentrēt domas, uzturēt asu prātu un nomākt labo omu.

Vispirms viņš uz kailās, savītušās ādas uzvilka astru kreklu. Tad, saviebjoties, kad uz augšu palīdušās naglas iespiedās pēdās, viņš iekāpa sandalēs un cieši savilka auklas. Pēc tam viņš svaigi skūtajā galvas ādā ieberzēja kodīgu ziedi un uzmauca galvā tērauda cepuri, līdz tai iekšpusē esošie dzelkšņi iespiedās galvā. Visbeidzot viņš paņēma savu noplukušo rupjā vērpuma mantiju, uzmeta    plecos un uzlika kapuci.

Ar katru uzvilkto apģērba gabalu pamazām noplaka Visaugstākā Aka- dēma labais noskaņojums. Kad kapuces raupjais audums skāra viņa sarkani nobrāzto kaklu, viņa oma bija tik tumša kā pati Sanktafraksas dārgumu glabātava un viņš pats - gatavs uz jebkādu nežēlību.

Viņš atkal pievērsās spogulim un atzinīgi nopētīja savu atspulgu. Vilnikss Pomplonijs reti, ja vispār jelkad, bija izskatījies tik izdēdējis, tik iespaidīgs. Viņš        pacēla vienu uzaci.

\ "Tā, Forfikul, manu mazo ) vēsts nesējputniņ," viņš teica. "Esmu gatavs tevi satikt. Nevaru vien sagaidīt, kad dzirdēšu tevi dziedam!"

Zinību zāle - kā maigākā vārdā bija pazīstama nopratināšanas istaba - atradās torņa galā, plašās pils rietumu spārnā. Vienīgā ieeja bija pa slepenām durvīm augšstāva gaitenī un tālāk pa akmens vītņu kāpnēm.

Pie katra uzkāptā pakāpiena viņam pēdās dūrās sandaļu naglas. Kad Vilnikss Pomplonijs bija sasniedzis augšu, viņš pusbalsī lādējās. Viņš atgrūda vaļā durvis un iegāja iekšā. "Kur tad ir tas šausmīgais, mazais sīkaļa?" viņš noprasīja.

Minuliss piesteidzās klāt, aizvēra durvis un pavadīja Visaugstāko Akadēmu pāri istabai. Par spīli tam, ka atradās tik augstu, bezlogu telpa bija tikpat tumša un drēgna kā jebkurš pagrabs. Vienīgā gaisma nāca no divām liesmojošām lāpām, kas bija piestiprinātas pie sienas, un zeltainā mirdzuma, kas atspīdēja no gatavībā izkārtotiem nospodrinātiem kruķiem, spīlēm un knaiblēm.

Forfikuls bija nosēdināts atzveltnes krēslā, tik lielā, ka likās, tas gandrīz aprij viņu. Viņa potītes bija sasietas, plaukstas piesaitētas pie roku paliktņiem un kakls ar ādas siksnu pievilkts pie galvas balsta. Kad Vilnikss Pomplonijs pienāca viņam klāt, Forfikuls pacēla acis. Viņam pa visu ķermeni pārskrēja ledainas tirpas.

"Ak re, kur tu esi," teica Vilnikss. "Cik labi, ka esi iegriezies." Viņš pavīpsnāja. "Es ceru, ka tev tur ir ērti sēdēt."

Viņam pienākot tuvāk, Forfikuls nodrebēja. Aiz nevainīgajiem vārdiem bija tādas domas, kādas nevienam nevajadzētu domāt.

"Es tā noprotu, ka tu esi nakts- klaidis," Vilnikss turpināja.

"Nē, nē," iebilda Forfikuls un satraukti iesmējās. "Daudzi pieļauj

to pašu kļūdu. Es esmu ozolu elfs," viņš teica. "Mazākais savā metienā."

Vilnikss Pomplonijs nopūtās, kad tērauda cepures dzelkšņi iedūrās galvas ādā. "Tu būsi ievērojis šī krēsla interesanto veidojumu," viņš turpināja, pārlaizdams pirkstus pār pulēta sudraba kupolu, kas bija piestiprināts Forfiku- lam virs galvas. "Tas pastiprina skaņu," viņš teica, viegli uzsizdams.

Metāls noskanēja, un Forfikuls, kura galva bija nostiprināta tajā vietā, kur sadūrās skaņu viļņi, aiz sāpēm sarāvās.

"Es tev ieteiktu nemelot man," teica Vilnikss un uzsita pa metāla kupolu vēlreiz.

"Es… Es nesaprotu. Kāpēc jūs mani atvedāt šurp?" Forfikuls drebēja, kamēr džinkstoņa ausis pamazām pierima. "Es ierados Sanktafraksā no Lejaspilsētas pilnīgi godprātīgi, lai paziņotu jums par Gaismas profesora traģisko nāvi…"

"Forfikul, Forfikul," Vilnikss nodūca. "Tas nav labi."

Viņš novērsa acis un izraudzījās knaibles. Forfikuls notrīcēja aiz šausmām, klausīdamies, ko tieši Visaugstākais Akadēms nodomājis ar tām darīt. Iedomātie spīdzināšanas veidi kļuva aizvien briesmīgāki un briesmīgāki, līdz Forfikuls vairs nevarēja izturēt.

"Beidziet!" viņš lūdzās, ausīm drebot aiz ciešanām.

Vilnikss apsviedās apkārt, turēdams knaibles vienā rokā un sizdams ar tām pa otras rokas plaukstu. "Ak tad ozolu elfs?" viņš pārjautāja.

Forfikuls nošņaukājās. "Es esmu naktsklaidis," viņš atzinās.

Vilnikss Pomplonijs pamāja ar galvu. "Tas jau ir labāk," viņš teica un piebilda gan vienīgi domās: "No šī brīža es vēlos patiesību un tikai patiesību." Viņš draudīgi vicināja knaibles un iedomājās tās ar spēku triekt pret kupolu virs krēsla. "Vai tu mani saproti?"

"Jā," Forfikuls vienkārši atbildēja.

"Tā, kas tevi sūtīja?"

"Es pats atnācu," iebilda Forfikuls.

Neteicis ne vārda, Vilnikss piegāja viņam klāt un spēcīgi uzsita pa kupolu. Forfikuls aiz sāpēm iegaudojās.

"Nē, nē," viņš smilkstēja.

"Tad pasaki man - kas?" noskaldīja Vilnikss.

"Māte Zirgastra," sacīja Forfikuls. "Viņa tā domāja, ka jums vajadzētu zināt, - tā kā profesors ir Sanktafraksas akadēmiķis un tamlīdzīgi. Viņš… viņš bija tās krodziņā - Asinsozolā -, kad viņam uznāca lēkme. Viņš nogāzās uz grīdas. Mēs darījām visu iespējamo, lai viņu atdzīvinātu."

"Bet tas jums tomēr neizdevās," Vilnikss teica.

"Diemžēl ne," apstiprināja Forfikuls.

Vilnikss samiedza acis. "IJn kur tagad atrodas profesora mirstīgās atliekas?" viņš jautāja.

"Es… mmm… tas ir, tā kā bija tik karsts un tamlīdzīgi, Māte Zirgastra nosprieda, ka viņš būtu jāapbedī, cik ātri vien iespējams."

"Jūs esat apglabājuši Sanktafraksas profesoru zemē?" Vilnikss noelsās. "Vai tu nezini, ka tās ir katra mūsu lieliskās, lidojošās pilsētas akadēmiķa tiesības, lai viņa ķermenis tiktu ar ceremoniju noguldīts Akmeņu dārzos, kur baltie kraukļi knābās viņa kaulus? Kā citādi lai viņa dvēsele paceļas atklātās debesīs?"

"Es… mēs…"

"Bet šāda situācija, protams, neradīsies," teica Vilnikss, pagrūzdams galvu uz priekšu Forfikulam sejā, līdz viņa spīdīgās cepures mala skāra naktsklaiža degungalu. "Tāpēc, ka viņš nav miris. Vii ne?"

"Nē, nē," iebilda Forfikuls. "Ir gan."

Vilnikss pēkšņi izslējās, pacēla knaibles un trieca tās pret metāla kupolu. "Meli! Meli! Meli! Meli!" viņš kliedza

vienā ritmā ar apdullinošajiem sitieniem. "Un vēlreiz, un vēlreiz, un vēlreiz meli!"

Pēc septītā sitiena viņš ļāva rokai brīvi nokarāties. "Vai tagad tu man pateiksi taisnību?" viņš jautāja.

Forfikuls neatbildēja. Lai gan viņš bija redzējis saniknotās lūpas kustamies, tomēr dārdošā, spalgā, griezīgā trokšņu jūkļa dēļ viņš nebija dzirdējis neviena paša vārda. Pagāja vairākas minūtes, iekams viņš atkal spēja izšķirt skaņas, un pat tad vēl fonā atbalsojās šķindoņa.

"TĀ IR TAVA PĒDĒJĀ IESPĒJA!" Vilnikss auroja.

Forfikuls nodūra acis. Viņš spēcīgi drebēja. Starp trauslajiem naktsklaižiem bija zināms teiciens: Labāk, miris nekā kurls.

"Labi," viņš šņukstēja. "Es jums pastāstīšu visu, ko es zinu."

Un to viņš arī izdarīja. Viņš izstāstīja Vilniksam visos sīkumos par tikšanos, kas bija notikusi Asinsozolā krodziņa dibenistabā.- Par Gaismas profesora ierašanos un par to, kā debesu pirātu kapteinis bija nokritis ceļos. Par viņu

trijatā perināto plānu. Par Gaismas profesora lēmumu pavadīt debesu pirātus viņu meklējumos uz Krēslas mežu.

"Nodevīgais nelietis," Vilnikss izgrūda. "Un tas kapteinis?" viņš jautāja. "Vai viņam ir vārds?"

"Mākoņu Vilks," nekavējoties atbildēja Forfikuls. "Lai gan Gaismas profesors uzrunāja viņu citā vārdā."

"Un tas bija?"

"Kvintinijs Verdžinikss," sekoja atbilde.

Vilnikss palocīja galvu. "Tā, te nu ir vārds, ap kuru var burties."

Naktsklaiža pamatīgā, kaut arī novēlotā atzīšanās Vil- niksam Pomplonijam bija izrādījusies ļoti saistoša. Tā ne vien apstiprināja viņa aizdomas par Gaismas profesoru, bet tagad viņš arī zināja, ka iepriekšējā vakarā Ksintakss bija melojis. Neviens nevarēja aizmirst Mākoņu Vilka vārdu - šim debesu pirātu kapteinim bija nelaba slava. Droši vien Apvienības Galva pats kaut ko slepus plānoja.

Vilnikss nosmējās pie sevis. Bija daudz citu godkārīgu apvienības locekļu, kas ļoti labprāt noslēgtu darījumu ar Visaugstāko Akadēmu.

Viņš atkal pievērsās Forfikulam. "Un tas puisis, kuru tu pieminēji," viņš teica. "Tas Zarēns. Kāds viņam sakars ar sapulces dalībniekiem?"

Forfikuls norija siekalas. Lai gan viņš ne visai ilgi pazina Zarēnu, viņam bija paticis tas, ko saklausīja zēna galvā. Zarēna domas bija piedienīgas un godīgas, uzticamas un patiesas. Forfikulam nepatika iedomāties, ka viņa teiktā dēļ zēnam varētu nodarīt kaut ko ļaunu.

Vilnikss pavicināja smagās knaibles viņam gar seju. Forfikuls pamāja ar galvu, cik to atļāva ādas siksna, un turpināja. "Viņš ir komandas loceklis uz Vētras dzinēja klāja," viņš teica.

"Un?" jautājoši teica Vilnikss Pomplonijs, nojauzdams, ka viņš ticis kaut kam uz pēdām.

"Viņš ir dzimis un uzaudzis Dziļajā mežā," viņš sacīja.

"Un?"

Forfikuls nodrebēja. Ja viņš izskaidrotu, ka Zarēnam ar plānu nebija nekāda sakara, varbūt jaunekli liktu mierā. "Viņš nedodas līdzi pirātiem šajā braucienā," viņš teica. "Viņam jāpaliek pie Mātes Zirgas…"

Vilnikss viņu pārtrauca. "Ir kaut kas tāds, ko tu man nesaki," viņš draudīgi pacēla knaibles.

Forfikuls nodūra acis. Viņam acīs sariesās asaras. Viņš nebija slikts radījums, bet varonīgs gan viņš nebija. Lāpu gaismā knaibles atradās draudīgi tuvu metāla kupolam. Labāk miris nekā kurls.

"Viņš… viņš ir…" naktsklaidis minstinājās. "Tas ir… Mākoņu Vilks ir viņa tēvs."

Vilnikss strauji ieelpoja. "Dēls," viņš nošņāca. "Kvintini- jam Verdžiniksam ir dēls. Un viņš to nav ņēmis līdzi," Vilnikss pavīpsnāja. "Cik ļoti neapdomīgi." Viņš vērsās pie Minulisa. "Mums nekavējoties jāiepazīstas ar šo puisi," viņš teica. "Mēs viņu ielūgsim šurp uz Sanktafraksu, lai sagaidītu viņa varonīgā tēva atgriešanos."

Visaugstākais Akadēms atkal pievērsās Forfikulam. "Cik lielisku mazu tirgošanās iespēju tu mums esi pasniedzis," viņš teica, nolikdams smagās knaibles atpakaļ plauktā. "Es nevaru vien izteikt, cik pateicīgi mēs esam."

Forfikuls jutās nožēlojami. Viņa centieni pasargāt Zarēnu bija izgāzusies, un tagad jauneklim draudēja nāves briesmas. Un tomēr - lai Debesis viņam to piedod! - viņš nevarēja nejust atvieglojumu par to, ka Visaugstākais Akadēms bija tik iepriecināts par šo informāciju.

"Vai es nu varu būt brīvs un iet?" viņš jautāja.

Vilnikss atskatījās uz viņu un pasmaidīja. Forfikuls ar cerībām skatījās pretī. Tā kā viņa galvā vēl atbalsojās apdullinošais troksnis no metāla atsišanās pret metālu, viņš nespēja saklausīt tumšās domas, kas slēpās aiz Visaugstākā Akadēma smaidošās sejas.

"Būt brīvs un iet?" Vilnikss Pomplonijs beidzot pārjautāja. Viņa acis iemirdzējās. "Jā gan. Pilnīgi brīvs."

Forfikulam aiz prieka aizrāvās elpa.

Vilnikss ar galvu pamāja Minulisam. "Atsaitē viņu un izmet laukā," viņš teica. Tad, ādai no astru krekla niezot un dzelkšņiem un naglām duroties Visaugstākā Akadēma galvā un pēdās, viņš piebilda: "Bet vispirms nogriez viņam ausis."

VIENPADSMITĀ NODAĻA

VĒTRAS ACS

Zarēns gulēja kādu gabalu no Mucasģlmja netīrās, salmiem klātās migas. Viņš vēl joprojām izlikās, ka būtu bezsamaņā. Ik reizi, kad Vētras dzinējs sašūpojās un mētājās, viņš pavēlās mazliet tālāk, cerēdams, ka plakangalvim liksies, - kuģa kustības ir tās, kas pārvieto viņu pa grīdu. Lēnām - mokoši lēni - viņš manevrēja uz kāpņu pusi. Vienīgā iespēja izbēgt, vairāk izdevību nebūs.

Muļķis! Muļķis! Muļķis! - viņš teica pats sev. Viņš ne vien nebija klausījis tēvam, bet arī bija pametis viņu nodevīgu dumpinieku ziņā, - tieši tas, no kā Mākoņu Vilks bija baidījies.

Debesu kuģis stipri sasvērās pa kreisi, un Zarēns divreiz apvēlās. Attālums līdz kāpnēm saruka.

Bija tik skaidrs, ka īgnim nekas labs nav padomā, Zarēns dusmīgi purpināja pie sevis. Tu viņam nekad neesi paticis. Tev vajadzēja apjaust, kāpēc viņš izturas tik draudzīgi! "Ak Debesis," viņš nomurmināja, "ko es esmu izdarījis?"

Debesu kuģis sasvērās uz labo pusi, un Zarēnam vajadzēja pieplakt pie grīdas, lai netiktu aizvelts atpakaļ pie Mucasģīmja guļvietas. Caur pievērtiem plakstiem viņš vēroja, kā plakangalvis ošņājot pārlūkoja piemēslotos salmus, - vai nav atstājis nepamanītus kādus gaļas gabalus.

Pretīgs radījums, viņš nodomāja un nodrebēja. Un grūti pieveicams cīnītājs…

Tajā brīdī Vētras dzinējs saslējās kā uzbrūkošs visurlož- ņa, spēji noliecās pa kreisi un sagāzās uz leju. Baiļu pārņemts, Zarēns aizvēlās atlikušo gabalu līdz kāpņu apakšai. Tur viņš vilcinādamies atskatījās. Debesu kuģis vēlreiz saslējās, un atskanēja skaļš būkšķis, jo Mucasģīmis, zaudējis līdzsvaru, bija nogāzies uz grīdas.

Ātrāk! - Zarēns noteica pie sevis. Tiec laukā, kamēr vari.

Viņš pielēca kājās, stingri satvēra koka margas un kāpa augšup pa stāvajām kāpnēm, cik vien ātri viņa drebošās kājas ļāva.

"Oi!" Mucasģīmis ieaurojās, sapratis, kas notiek. "Uz kurieni tu ej?"

Zarēns neapstājās, lai atbildētu. Žiglāk! - viņš izmisīgi mudināja sevi. Viņš bija uzkāpis līdz kāpņu pusei, tomēr lūka to galā, šķiet, nebija tuvāk. Žiglāk!

Mucasģīmis jau bija pieslējies kājās, pārlēcis pāri treliņiem, kas ietvēra viņa guļvietu, un joņoja tieši Zarēna virzienā. Vēl viņam bija atlikuši seši pakāpieni, un Mucasģīmis bija tur, lejā. Pieci… četri… Zarēns varēja sajust, kā visas kāpnes nodreb, smagajam plakangalvim steidzoties viņam pakaļ. Trīs… divi…

"Gandrīz jau klāt," Zarēns nomurmināja. "Vēl viens pakāpiens un…" Te uzreiz viņš juta, ka plakangalvas goblina raupjā roka satver viņu aiz potītes. "Nē!" viņš iekliedzās un spēra pretī ar abām kājām.

Rokām drebot atgrūdis virās iestiprināto lūkas vāku, Zarēns metās uz augšu un izlīda caur šauro atveri. Viņš nometās uz ceļiem blakus lūkai. iMucasģīmja platie pirksti parādījās uz malas. Zarēns paliecās uz priekšu, satvēra lūkas vāku un ar visu spēku trieca to uz leju.

Atskanēja mokpilns kliedziens. Pirksti pazuda, un no lūkas apakšas bija dzirdams apslāpēts troksnis, Mucasģī- mim kūleņojot lejup pa kāpnēm. Zarēnam tas bija izdevies! Viņš bija izbēdzis, tomēr jau tagad viņš varēja saklausīt, kā plakangalvis rībina pa kāpnēm augšup.

Sirdij dauzoties, Zarēns aizšāva smagās bultas uz lūkas durvīm un, lai būtu divkārt drošs, atstūma pa grīdu milzīgu mucu ar marinētiem ceļašķiem, līdz tā atradās virs lūkas. Tad, pielecis kājās, viņš metās uz nākamo kāpņu posmu - uz kāpnēm, kas viņu aizvestu līdz pašam klājam. Kad viņš sāka kāpt, aizmugurē atskanēja mežonīga dauzīšanās un lamas.

Kaut nu lūka izturētu, - Zarēns nodomāja. - Lūdzu!

Uz klāja, nepavisam nenojauzdami, kādi dramatiski notikumi risinājušies zem viņiem, Vētras dzinēja kapteinis un komanda cīnījās, lai noturētu debesu kuģi lidojumā, kamēr mākoņa varenā lode sprakšķēja un plaiksnīja pāri debesīm.

"Divkārt nostiprināt virves," Mākoņu Vilks sauca, Lielajai vētrai traucoties uz Krēslas meža pusi. Bija būtiski svarīgi noturēt Vētras dzinēju tās pašā vidū. "Novākt spraišļ- buru. Atšķetināt kllvera galus!"

Gaisotne visādā nozīmē bija elektrizēta. Sīki, šņācoši zilas gaismas pavedieni lidinājās gar debesu kuģa kontūru. Tie dzirkstīja. Tie dzirksteļoja. Tie plīvoja uz visām virsmām no bugsprita līdz stūres ratam, no masta gala līdz korpusam. Tie plīvoja uz burām, uz virvēm, uz klājiem. Tie plīvoja uz pašiem pirātiem - uz viņu bārdām, drēbēm, uz pirkstiem un pēdām, liekot visam ķermenim tirpt.

Tems Rejūdens cīnījās ap grieztuves rokturi. "Nevarētu teikt, ka tas man varen patiktu," viņš kurnēja, skatīdamies, kā dzirksteļojošā, zilā gaisma rotaļājas viņam ap rokām.

Stoups Bultžoklis pacēla acis no debesburas, kuru viņš ar steigu laboja. "Man ā no tā ir ga-tf-līgs juceklis ar manu ā žokli," viņš noelsās.

Tems plati pasmaidīja.

"Tas nemaz ā nav jo-ā-cīgi!" viņš žēlojās.

"Ir gan!" Tems Rejūdens iesmējās, redzot, ka viņa kuģa biedra apakšžoklis turpina atvērties un aizvērties pats no sevis.

Pirms daudziem gadiem Stoups Bultžoklis niknā kaujā starp viņa debesu pirātu kuģi un diviem apvienības kuģiem bija zaudējis apakšžokli. Ar savu nežēlību bēdīgi slavens apvienības loceklis, vārdā Ulbuss Pentefraksiss,

bija pielavījies viņam klāt ar medību cirvi un izdarījis mežonīgu cirtienu, kurš ķēra viņu sāniski, tieši zem auss.

Atveseļojies Stoups no dzelzskoka gabala bija pagatavojis žokļa aizvietotāju. Kamēr vien viņš atcerējās labi ieeļļot bultas, mākslīgais žoklis viņam tīri

labi kalpoja, - vismaz līdz šim bija kalpojis. No tā brīža, kad Vētras dzinējs iekļuva Lielajā vētrā, savāds elektriskais spēks tam lika ik pa brīdim plati atvērties un aizcirsties, un Stoups neko nevarēja darīt, lai to apturētu.

"Cik ā ilgi tas vēl ā turpināsies?" viņš stenēja.

"Es domāju, kamēr būsim tikuši līdz Krēslas mežam," teica Tems Rejūdens.

"Un tas būs aptuveni pēc… deviņām minūtēm," Smailiņš sauca lejup no takelāžas.

"Pēc deviņām minūtēm," Slaivo īgnis līksmi atkārtoja pusbalsī. Vecākais stūrmanis, kas bija sūtīts pārbaudīt, vai pietauvošanās spailes turas stingri, bet tagad bija atspiedies pret pakaļgala margām, laiski vērdamies hipnotiskajā mākoņu mutulī ap viņiem, paskatījās visapkārt.

"Tā turpini, Kvintinij Verdžiniks," viņš pavīpsnāja. "Pabeidz savu ceļojumu uz Krēslas mežu. Iegūsti vētras- fraksu. Tad es izdarīšu savu gājienu. Un lai nolādēts ikviens, kurš…" Viņam aizrāvās elpa. "Debesu vārdā, kas tad tas?"

Pie mazās kajītes durvīm kāpņu galā stāvošais Zarēns uzdzina īgnim nevaldāmas dusmas. Ja arī Mākoņu Vilks viņu ieraudzītu, tad viss būtu zaudēts. Ne mirkli nedomādams, Ignis metās uz Zarēna pusi.

Zarēns apjucis un satraukts paskatījās apkārt. Tik tikko izglābies no plakangalvas goblina, viņš bija bez elpas un aizkaitināts. Tagad, aptverot apstākļus, sirds viņam sitās tik nevaldāmi kā vēl nekad.

Gaiss bija violets; tas oda pēc sēra, pēc piedegušā piena. Visapkārt debesu kuģi apņemošie mākoņi vārījās un locījās, un sprakšķēja žilbinošos zibeņos. Viss viņa ķermenis kņudēja, kad zilas gaismas taustekļi tinās ap viņu, liekot ikvienam matiņam sacelties stāvus.

na!

Komanda bija drudžaini nodarbināta, Rumbai- nis, briesmīgais albīnais pinkulācis, bija piesiets pie stūres, un Mākoņu Vilks pilnībā aizņemts ar buru un atsvaru svirām, pūlēdamies uzturēt gan ātrumu, gan augstumu. Tad nu gan brīdis, lai atklātu, ka viņš slepus ielavījies uz borta; tad nu gan brīdis, lai pavēstītu ziņu par gaidāmo dumpi.

"Tomēr man nav citas izvēles," Zarēns drūmi nomurmināja. Viņš jau varēja dzirdēt, kā apakšā tika sadragāta koka lūka. Tas bija tikai laika jautājums, cik drīz Mucasģīmis parādīsies uz klāja. Zarēns saprata: ja viņš nerunās tagad, tad viņa tēvam tas beigsies ar nāvi. Viņš briesmīgi nodrebinājās. "Un tā būs vienīgi mana vaina!"

Saņēmies īsajam, bet bīstamajam ceļojumam no kāpņu gala līdz stūrei, Zarēns jau taisījās doties turp, kad smaga roka uzkrita viņam uz pleca un parāva viņu atpakaļ. Ledusauksts asmens cieši piespiedās viņa kakla pamatnei.

"Vienu kustību, vienu skaņu, kundziņ Zarēn, un es tev pārgriezīšu rīkli," Ignis nošņāca. "Saprati?"

"Jā," nočukstēja Zarēns.

Nākamajā mirklī viņš dzirdēja klikšķi aizmugurē un tika rupji iestumts noliktavas skapī, kas bija pilns ar spaiņiem

un beržamām sukām, virvēm un rezerves buru audeklu. Viņš gāzās atpakaļ un smagi nokrita stūrī. Durvis aizcirtās.

"Piecas minūtes, un turpinu skaitīt!" ozolu elfa griezīgā balss paziņoja.

Zarēns drebelīgi pieslējās kājās un piespieda ausi pie aizslēgtajām durvīm. Nerimstošajos auros un rīboņā viņš varēja izšķirt tikai divas balsis, kas sarunājās sazvērnieciskos čukstos. Viena bija īgņa balss, otra - Mucasģīmja.

"Es neesmu vainīgs," plakangalvis činkstēja. "Viņš bija izmucis, pirms man bija iespēja viņu apturēt."

"Tev vajadzēja viņu turēt sasietu," sekoja īgņa aizkaitinātā atbilde. "Lai nolādēts tas Zarēns!" viņš sodījās. "Kāds viņu noteikti atradīs, iekams vētrasfrakss būs iegūts…"

"Es varētu viņu piebeigt tūlīt pat," Mucasģīmis vēsi ieteica.

"Nē," sacīja īgnis. "Mums viņš vajadzīgs dzīvs, nevis miris." Viņš ieņurdējās, niknumam augot. "Tas apnicīgais mazais zaļknābis piespiež mani rīkoties, un tas ir fakts. Bet viss vēl nav zaudēts, Mucasģīmi. Nāc, iesim. Paskatīsimies, vai mēs galu galā nevaram vērst šo situāciju sev par labu."

Kad viņi abi aizgāja, Zarēns juta sirdi dauzāmies tik stipri kā vēl nekad. Te viņš bija, Lielās vētras iekšpusē, brāžoties uz Krēslas mežu vētrasfraksa meklējumos. Beidzot viņš darīja to, par ko tik ilgi bija vienīgi sapņojis. Un

tomēr viņa paša dēļ šis sapnis bija kļuvis par nomoda murgu.

Augšpus viņa īgnis un Mucasģīmis bija tikuši līdz stūrei. Viņš varēja dzirdēt īgņa balsi, tomēr ne saklausīt viņa teikto. Zarēns satraukts norija siekalas un dauzīja pa durvīm.

"Laidiet mani ārā!" viņš sauca. "Tem! Smailiņ! Bultžokli! Nu kāpēc jūs mani nedzirdat? Laidiet mani…"

Tajā brīdī Mākoņu Vilks iekliedzās. "Ko?" viņš auroja. "Bet tas taču ir dumpis!"

Zarēns nodrebēja un nokāra galvu. "Ak, tēvs," viņš šņukstēja. "Ja mēs no tā izkulsimies dzīvi, vai tu man jelkad piedosi?"

Sadūries ar kapteiņa dusmām, īgnis palika ledaini mierīgs. Ja neskaita viņa acis, kas apaļas zalgoja aiz tērauda briļļu rāmjiem, viņa sejā neparādījās ne vēsts no emocijām.

"Tas nav dumpis," viņš teica, izvilkdams zobenu no maksts, "bet tikai varas pārdale."

Rumbainis draudoši ierūcās.

"Tās ir apvienības locekļu pļāpas," Mākoņu Vilks nosprauslājās. "Vai tiešām lik tālu ir nonācis, īgni?"

Tieši tad Vētras dzinējs sasvērās pa kreisi un pēkšņi zaudēja ātrumu. Vētras beigu gals traucās viņiem virsū. Mākoņu Vilks palaida zemāk pūpes atsvaru un pacēla gan fokburu, gan pakaļējo buru. Debesu kuģis atkal rāvās uz priekšu.

Viņš atkal pievērsās īgnim. "Vai tu nopietni esi iedomājies, ka varētu kaut brīdi vadīt Vētras dzinēju? Ko?"

īgnis mirkli vilcinājās.

"Tu esi muļķis, īgni," Mākoņu Vilks turpināja. "Kāds labums apvienībām no vētrasfraksa? Pasaki man! Viņiem vajadzīgs frakspulveris, un nevienam nav zināms noslēpums, kā to droši pagatavot."

"Gluži otrādi," īgnis atbildēja. "Brīvo Tirgoņu apvienība ir gatava maksāt augstu cenu par vētrasfraksa kravu. Tiešām ļoti augstu cenu. Un, tā kā tu tik ļoti nelabprāt to piegādātu viņiem, tad es to izdarīšu. Es domāju, tu redzēsi, ka pārējie būs manā pusē, kad aptvers, cik daudz ir likts uz spēles."

Mucasģīmis sakustējās uz priekšu. Rumbainis noplivi- nāja ausis. Mākoņu Vilka roka satvēra zobena rokturi.

"Debesis virs galvas!" kapteinis iesaucās. "Vai tu mani nedzirdēji? Apvienībām nav nekāda labuma no vētrasfraksa. Viņi tikai grib aizkavēt tā nonākšanu Sanktafraksas dārgumu glabātavā, jo, ja tas notiktu, lidojošā pilsēta atkal būtu stabila un viņu ienesīgā savienība ar lietusgaršotā- jiem izjuktu."

Slaivo īgnis ciešāk satvēra mirgojošo zobenu.

"Viņi tevi ir piemuļķojuši, īgni. Viņi grib, lai tu izgāztos."

"Tu melo!" īgnis iekliedzās un pagriezās pret Mucasģīmi. "Viņš melo!"

Mākoņu Vilks izmantoja šo iespēju. Viņš izrāva zobenu un metās virsū Slaivo īgnim. "Tu dumpīgais nelieti!" viņš ierēcās.

Bet Mucasģīmis bija ātrāks par viņu. Kad kapteinis izdarīja izklupienu uz priekšu, viņš pacēla savu šķēpu - tik masīvu un smagu, kāds piederējās spēcīgajam plakan- galvas goblinam, - un ielēca starp viņiem. Šķindoņa, metālam atsitoties pret metālu, gluži kā zvana skaņa pildīja gaisu, kapteinim un plakangalvim uzsākot cīņu uz dzīvību un nāvi.

Klink.! Krab! Klank! Kauja turpinājās, ātra un mežonīga. Mākoņu Vilks auroja aiz niknuma.

"Asinis un pērkons!" viņš rēca. "Es likšu jūs abus uzšaut debesīs!" Viņš atvairīja aizvien nevaldāmākus Mucasģīmja uzbrukumus. "Es uzšķērdīšu jums vēderu. Es izraušu jums nodevīgo sirdi…"

"Vāā-vāā!" iekliedzās pinkulācis, raudams virves, kas turēja viņu piesietu pie stūres.

Vētras dzinējs slīdēja zemāk un zvalstījās. Tas tuvojās vētras ārmalai, kur tā trakoja visniknāk; debesu kuģis vienā mirklī tiktu saplosīts sīkās druskās.

"Nē, Rumbaini," Mākoņu Vilks uzstājīgi sauca. "Man… man viss ir kārtībā. Tev jānotur nemainīgs kurss."

Skaļās balsis, metāla šķindoņa, kāju dipoņa - Zarēns tik tikko spēja noticēt tam, ko dzirdēja. Vai tēvs cīnījās viens pats? Kur bija pārējā komanda, un kāpēc viņi nenāca kapteinim palīgā?

"TEM REJŪDEN!" viņš kliedza un ar dūrēm izmisīgi dauzīja aizslēgtās durvis. "STOUP BULTŽOKLI!"

Pēkšņi durvis atsprāga vaļā. Zarēns gāzās uz priekšu, un viņu tūlīt pat sagrāba Slaivo īgnis. "Es teicu, lai turi muti ciet," viņš nošņāca, ar vienu roku izgriezdams Zarēnam roku aiz muguras un ar otru - piespiezdams nazi viņam pie kakla.

"K… kas notiek?" Zarēns jautāja.

"Drīz uzzināsi," īgnis izgrūda, stiepdams Zarēnu pa dzirksteļojošo klāju. "Dari. kā lieku," viņš pamācīja, "un tev nekas slikts nenotiks."

Raustīdamies aiz bailēm, Zarēns tika aizvadīts apkārt pa malas klāju un tad augšā pa šaurām kāpnēm, kas veda pie stūres rata. Aina, kas viņu sagaidīja, izsauca pretīgas bailes.

Mākoņu Vilks un Mucasģīmis bija saķērušies briesmīgā cīniņā. Acīm liesmojot, zobus sakoduši, viņi cīnījās katrs

par savu dzīvību. Viņu ieroči sitās kopā ar tādu niknumu, ka dzeltenas dzirksteles cita pēc citas lēca no dzirkstošā ziluma.

Zarēns gribēja mesties uz priekšu un cīnīties blakus savam tēvam. Viņš gribēja nogalināt to neganto dumpinieku, kurš bija uzdrošinājies pacelt roku pret kapteini Mākoņu Vilku.

"Tagad mierīgi, kundziņ Zarēn," īgnis šņāca viņam ausī, spēcīgāk piespiezdams dunci Zarēnam pie kakla. "Ja tev dārga tava dzīvība."

Zarēns nemierīgs norija siekalas. Cīņa turpinājās. Viņš nespēja skatīties; viņš nespēja novērsties. Te šķita, ka Mu- casģīmis uzvar, te virsroku guva Mākoņu Vilks. Un apkārtējā vētra aizvien vēl pieņēmās spēkā. Atkal un atkal plaiksnīja zibens, apgaismodams sabiezējušos mākoņus un atspīdēdams mirdzošajos ieročos.

Šai kaujai nebija nekādas pievilcības, nekādu veiklu paņēmienu. Mucasģīmim, spēcīgākajam no abiem, pietika ar cirtieniem un zvēlieniem, lai pakļautu kapteini. Zarēns uztraukumā saspringa, vērodams, kā Mākoņu Vilks tiek dzīts atpakaļ uz sienas pusi.

īgnis, baidīdamies, ka jauneklis varētu iekliegties, ar roku aizspieda Zarēnam muti. "Pacietību," viņš nočukstēja. "Tas drīz būs galā. Un tad es ieņemšu sev pienākošos Vētras dzinēja kapteiņa vietu. Kapteinis īgnis," viņš kavējās pārdomās. "Tas jauki skan."

Ak, tēvs, - Zarēns izmisīgi domāja, kamēr Mākoņu Vilks varonīgi turpināja cīnīties. - Ko es tev esmu nodarījis?

"Tem!" Zarēns dzirdēja tēva balsi, kas pārkliedza pērkonu un smago asmeņu žvadzoņu. "Bultžokli! Smailiņ!"

Bet neviens no debesu pirātiem viņu nedzirdēja. Tie bija pārāk aizņemti ar pūlēm noturēt aizvien nestabilāko debesu kuģi lidojumā.

"Buras kļūst vaļīgas," Tems auroja, rosīdamies gar buru stiprinājumiem. "Stoup, sakārto spinakeru, kamēr es nodrošināšu grotburu! Smailiņ, pieskati to virvi!"

"Lidojuma atbalsti ir iestrēguši," Smailiņš sauca pretī, kamēr debesu kuģis turpināja mētāties un grozīties. "Stoup, vai tu man vari palīdzēt?"

"Man ir likai ā viens ā roku pāris," Stoups rūca. "Bet, ja es drīz ā neatšķetināšu ā šos apakšējos pinekļus, mēs visi būsim pazuduši."

Tajā brīdī īpaši spēcīga vēja brāzma ķēra priekšgalu no kreisās puses. Stoups Bultžoklis iekliedzās, debesu kuģim sasveroties, un visas samudžinātās virves un buras tika izrautas viņam no rokām. Kuģa otrā galā Mākoņu Vilks zaudēja līdzsvaru un aizstreipuļoja pa klāju.

"Vāā!" iekliedzās pinkulācis. Ja pārējie komandas locekļi nevarēja nākt savam kapteinim palīgā, tad viņam noteikti bija kaut kas jādara.

"Nē, Rumbaini!" Mākoņu Vilks aizelsies teica, kuģim sasveroties atpakaļ uz labo pusi. "Stingri turi stūri, citādi mēs visi aiziesim bojā! Tā ir pavēle."

Zarēnam acīs sariesās asaras. Pat tagad, kad viņa rokas zaudēja spēku, Mākoņu Vilks vairāk rūpējās par komandu nekā pats par sevi. Cik varonīgs viņš bija. Cik bruņniecisks. Viņš, Zarēns, nebija pelnījis tādu tēvu.

Klink! Krab! Cērt un šķeļ! Mucasģīmja šķēps atkal un atkal triecās lejup, turklāt ar tādu spēku un ātrumu, ka

Mākoņu Vilks nevarēja darīt neko citu. kā vien aizsargāties. Te uzreiz debesis izgaismoja žilbinošas gaismas zibsnis, Vētras dzinējs atkal briesmīgi sasvērās, un nu viss debesu kuģis sašūpojās uz priekšu.

"Masts sāk klakšķēt!" Smailiņš iekliedzās.

"Nostiprināt galveno pinumu!" Tems auroja. "Nolaist buras!"

Mākoņu Vilks, būdams ar seju pret pakaļgalu, klupšus atkāpās. Mucasģīmis ātri izmantoja šo priekšrocību. Viņš lēca uz priekšu un mežonīgi trieca ar šķēpu.

Mākoņu Vilks izvairījās. Smagais asmens par mata tiesu pagāja viņam garām. Mucasģīmis dusmās ierēcās un klupa uz priekšu vēlreiz. Zarēnam aizrāvās elpa, bet tad viņš atviegloti nopūtās, jo Mākoņu Vilks pēdējā brīdī izsita pla- kangalvim ieroci no rokām un metās pēkšņā pretuzbrukumā. Viņa zobens tēmēja pret Mucasģīmja krūtīm.

Jā! Jā! - Zarēns domāja, mudinādams zobenu.

Bet tam nebija lemts notikt, jo tajā brīdī gaisu satricināja briesmīga lūstoša koka skaņa, jo trešdaļu no apakšas nolūza un nogāzās masts.

Tas atsitās pret klāju un pārkrita pāri malai, kur palika karājamies gaisā aiz kreisā borta. Debesu kuģis asi sasvērās pa kreisi, draudot apgāzties.

"Pārgriezt virves!" Tems sauca, sākdams šķelt galveno tinumu. "TŪLĪT."

Stoups un Smailiņš ar lēcienu bija viņam klāt un sāka griezt un šņāpt samudžinātās virves un takelāžu. Kad puse virvju bija pušu, pārējās visas kā viena pārtrūka no lielā svara un masts nokrita lejā. Vētras dzinējs sašūpojās atpakaļ uz labo pusi.

Zarēns izgrūda apslāpētu kliedzienu, kad viņš kopā ar īgni atgāzās atpakaļ un juta nazi iespiežamies kakla maigajā ādā. Viņa tēvam klājās vēl sliktāk. Ne vien tas, ka

pēkšņais grūdiens bija atsviedis Mucasģīmi tālāk par zobena sniedzamību, - tagad Mākoņu Vilks, zaudējis līdzsvaru, streipuļoja uz viņa pusi, zobens kuļājās pa gaisu, un viņš pats bija pilnīgi neaizsargāts. Zarēns sastinga, kad plakangalvis atkal satvēra un pacēla šķēpu. Vēl viena sekunde, un viņa tēvs uzdursies uz lielā, robotā asmens.

"VĀĀĀ!" ierēcās Rumbainis, arī ieraudzījis, kas te varētu notikt. Viņš mežonīgi rāva virves, kas viņu nelaida prom no stūres rata.

Mucasģīmis, satrūcies no trokšņa, pacēla acis un ar šausmām saprata, cik tuvu sapītajam pinkulācim bija nonācis. Viena no lāča varenajām ķetnām bija pacelta. Rumbainis ierēcās vēlreiz un deva mežonīgu triecienu. Mucasģīmis izmisīgi palēca pa kreisi - ātri, tomēr ne pietiekami ātri.

Sitiens ķēra plakangalvi pa roku. Šķēps aizvirpuļoja pa klāju, un Mucasģīmis pats nogāzās uz grīdas. Mākoņu Vilks vienā rāvienā bija viņam klāt. Ne mirkli nevilcinoties, viņš spēcīgi un strauji zvēla ar zobenu, ar vienu cirtienu nošķeldams goblinam galvu. Tad, pacēlis asiņaino zobenu, viņš iznīcinoši vērsās pret īgni.

"Un tagad tu," viņš plosījās. "Tu…" Viņš apklusa. Acis viņam iepletās, mute palika vaļā. "Zarēn!" viņš nomurmināja.

Slaivo īgnis ķiķinādams novilka ar asmeni vieglītēm pāri Zarēna rīklei. "Met zemē ieroci," viņš teica. "Vai arī tavu dēlu ķers šis."

"Nē!" kliedza Zarēns. "Nedari to manis dēļ! Tu to nedrīksti."

Mākoņu Vilks aizsvieda sāņus zobenu un ļāva rokām bezpalīdzīgi noslīgt gar sāniem. "Laid vaļā zēnu," viņš sacīja. "Tev nav pamata ar viņu ķildoties."

"Varbūt ir. Varbūt nav," īgnis ķircināja. Viņš aizvāca dunci no Zarēna kakla, bet acumirklī izrāva pats savu zobenu. "Varbūt es…"

Debesis nosprakšķēja un uzliesmoja, un Vētras dzinējs sāka mežonīgi zvalstīties - vispirms uz vienu, tad uz otru pusi. Debesu kuģis tika nests bīstami tuvu vētras malai, - un Rumbainis neko nevarēja darīt, lai to apturētu.

Tad pēkšņi, iekams kāds aptvēra, ko viņš dara, īgnis palaida Zarēnu vaļā. Viņš nogrūda zēnu uz grīdas un ar paceltu zobenu drāzās tieši virsū kapteinim.

"Āāāāāā!" viņš kliedza.

Debesu kuģis spēcīgi nodrebēja. Katrs spraislis, katrs dēlis, katrs salaidums protestējot nočīkstēja.

"Divas minūtes, un turpinu skaitīt," Zarēns dzirdēja Smailiņu saucam - tad, pēkšņā trauksmē: "Tem! Bultžokli! Kapteinis nelaimē!"

Beidzot pārējie bija pamanījuši, ka te kaut kas nav kārtībā. Bet par vēlu. Daudz par vēlu. īgņa zobens jau šķēla gaisu, tēmējot uz Mākoņu Vilka neaizsargāto kaklu.

Korpusa apakšā viens no kreisā borta atsvariem kratoties bija kļuvis vaļīgs. Pēkšņi tas norāvās un nogāzās lejā. Vētras dzinējs sasvērās uz labo pusi.

Zobens ķēra smagi, netrāpot, kur mērķēts, bet dziļi ieduroties Mākoņu Vilkam tās rokas plecā, kurā viņš mēdza turēt zobenu. Slaivo īgņa lūpas savilkās smaidā.

"Šoreiz tev paveicās," viņš teica. "Otrreiz tev tā neveiksies." Viņš vēlreiz pacēla zobenu. "Es tagad esmu kapteinis!"

"Rumbaini!" Zarēns izmisīgi iekliedzās. "Dari kaut ko!"

"Vū-vū!" pinkulācis noauroja un satvēra stūres ratu. Kapteinis viņam bija teicis - pavēlējis - palikt savā vietā.

Uz mirkli viņu acis sastapās. "Vū-vū," teica Zarēns.

"VĀĀ!" ierēcās Rumbainis. Pēc izlemšanas viņa acis liesmoja, spalvas saslējās un viņš izrāva no stiprinājumiem un sarāva virves, it kā tās būtu no papīra. "VAĀA!"

Kā pinkains, balts kalns viņš brāzās virsū īgnim, satraukti vicinot nagus un atņirdzis zobus. Viņš satvēra zemisko vecāko stūrmani ap vidukli, pacēla viņu gaisā un neganti trieca pret klāju. Tad, iekams īgnis bija paspējis pakustināt kaut vienu pirkstu, pinkulācis ierēcās atkal un uzkrita vecākajam stūrmanim uz muguras.

Atskanēja būkšķis. Atskanēja krakšķis. Slaivo īgnis bija beigts - viņa mugurkauls bija pārlauzts uz pusēm.

Zarēns nedroši pietrausās kājās un izmisīgi pieķērās pie margām, jo vētras mētātais debesu kuģis, palicis pilnīgi bez vadības, zvalstījās gan gareniski, gan sāniski. Dumpīgie varas tīkotāji bija pieveikti, un viņa tēva dzīvība glābta, bet situācija bija drūma.

Tā kā neviena nebija pie stūres rata, tas griezās, un atlikušās buras veltīgi plandīja virs galvas. No korpusa apakšas, kļuvuši vaļīgi, nokrita vēl divi atsvari. Vētras dzinējs mētājās un grozījās, saslējās un metās lejup. Tas virpuļoja apkārt un apkārt, draudēdams kuru katru brīdi apgāzties un nomest nelaimīgo komandu lejā, drošā nāvē.

Viebjoties aiz sāpēm, Mākoņu Vilks, balstīdamies uz veselās rokas, pūlējās pieslieties kājās. Tems Rejūdens, kas kopā ar citiem beidzot bija nokļuvis līdz tiltiņam, centās tikt viņam klāt. "Atstājiet mani!" Mākoņu Vilks nikni uzkliedza.

Žilbinošs zibsnis noplaiksnīja pār debesīm, apgaismojot Vētras dzinēju un atklājot bojājumu patiesos apmērus. Kuru katru mirkli kuģis varēja pilnīgi salūzt. Mākoņu Vilks pagriezās ar seju pret savu komandu.

"PAMEST KUĢI!" viņš uzsauca.

Komanda kā neticēdama skatījās uz viņu. Kas tas par neprātu? Pamest kuģi, kad viņi gandrīz bija sasnieguši mērķi?

Tajā brīdī gaiss visapkārt uzsprāga no neskaitāmu mazu putnu klaigām, kuri gāzās laukā no kuģa iekšienes. To trīsstūrainie spārni un pātagām līdzīgās astes, izmisīgi plivinoties, melni nozibēja pret žilbinošo fonu. Putnu bija tūkstošiem, tomēr tie lidoja lielā vienotībā. Kad pagriezās viens, pagriezās visi. Kliedzot un pīkstot viss bars pacirtās uz šo pusi un to pusi, it kā tos komandētu kāds neredzams deju skolotājs.

" Žurku- putni," Tems šausmās nomurmināja. Viņš zināja, tāpat kā ikviens debesu pirāts: žurkuputni pamet vienīgi to debesu kuģi, kas tiešām nolemts bojāejai. Viņš pagriezās. "Jūs dzirdējāt kapteini," viņš kliedza. "Pamest kuģi!"

"Un brīdiniet Akmens Pilotu un profesoru," Mākoņu Vilks uzsauca.

"Jā, kaptein," noteica lems Rejūdens un aizstreipuļoja darīt, ko licis kapteinis.

Pirmais kuģi pameta Smailiņš. Mezdamies lejā no margām, viņš sauca atpakaļ: "Mēs ierodamies Krēslas mežā… Tieši tagad!"

Pārējā komanda drīz vien viņam sekoja. Par spīti lielajām briesmām palikt uz Vētras dzinēja mirkli par ilgu, viņi cits pēc cita nometās ceļos un noskūpstīja klāju, iekams negribīgi uzkāpa uz ma- as un nolēca lejā violetajā gaisā. Stoups Bult- žoklis. Akmens Pilots. Tenis Rejūdens un Gaismas profesors. Tiklīdz viņus trāpīja gaisa plūsma, atvērās viņu izpletņa spārni, audekls piepūtās un viņi aizplanēja projām.

Uz tiltiņa Mākoņu Vilks virzījās tuvāk stūrei, sperdams mokošus soļus citu pēc cita, kamēr debesu kuģis turpināja vibrēt un kratīties.

"Tu ari, Rumbaini!" viņš kliedza nelokāmajam pinku- lācim. "Atstāj savu posteni. Prom!" Lielais zvērs skumīgi noraudzījās viņā. Buras plandīja un plīsa. "Tūlīt!" rēca Mākoņu Vilks. "Kamēr debesu kuģis vēl nav nokritis."

"Vū-vū," Rumbainis atsaucās un aizgrīļojās projām, lai paklausītu. Kad viņš bija pagājis nostāk, Mākoņu Vilks redzēja, ka pinkulācis ir aizsedzis vēl otru komandas locekli, kas nebija pametis debesu kuģi.

"Zarēn!" viņš noskaldīja. "Es teicu, lai tu pazudi."

Mutuļojošie mākoņi izliecās. Vētras dzinējs nodrebēja un nokrakšķēja.

"Bet es nevaru! Es tevi neatstāšu!" Zarēns iekliedzās. "Ak, piedod man, tēvs! Tā visa ir mana vaina."

"Tava vaina?" Mākoņu Vilks noņurdēja, cenzdamies saņemt stūri. "Tieši es esmu vainojams, - pametot tevi tā nelieša īgņa varā."

"Bet…" '

"Pietiek!" nodārdināja Mākoņu Vilks. "Tūlīt pat prom!"

"Nāc man līdzi!" Zarēns lūdzās.

Mākoņu Vilks neko neteica. Nebija vajadzības. Zarēns zināja, ka tēvs drīzāk zaudētu savu dzīvību nekā savu kuģi.

"Tad es palikšu kopā ar tevi!" viņš izaicinoši sacīja.

"Zarēn! Zarēn!" Mākoņu Vilks sauca, un viņa balss tik tikko bija dzirdama vētras brāzmās un dārdoņā. "Es varu zaudēt savu kuģi. Vēl es varu zaudēt dzīvību. Un, ja tāds ir mans liktenis, tad lai tā notiek. Bet ja es zaudētu tevi… Tas būtu…" Viņš uz brīdi apklusa. "Zarēn, mans dēls. Es tevi mīlu. Bet tev jāiet. Sevis dēļ un manis dēļ. Tu taču saproti, ja?"

Asarām sariešoties acīs, Zarēns palocīja galvu.

"Brašs puika," teica Mākoņu Vilks. Tad, neveikli grīļodamies no vienas puses uz otru, viņš steidzīgi atsprādzēja savu zobena jostu, aptina to ap maksti un izstiepa roku. "Ņem manu zobenu," viņš teica.

Zarēns pasniedzās uz priekšu. Viņa pirksti skāra tēva roku. "Mēs taču vēl redzēsim viens otru, vai ne?" viņš iešņukstējās.

"Uz to tu vari paļauties," sacīja Mākoņu Vilks. "Atguvis vadību pār Vētras dzinēju, es atgriezīšos pēc jums visiem. Tagad ej," viņš teica un pievērsās atsvaru un buru sviru rindām. Zarēns skumīgs pagriezās, lai dotos projām. Sasniedzis ārējās margas, viņš pagriezās un zagšus pēdējo reizi atskatījās uz tēvu. "Labu veiksmi!" viņš uzsauca brāzmainajam vējam un metās lejā.

Nākamajā mirklī viņš šausmās iekliedzās. Viņš krita kā akmens. Droši vien izpletņa spārni tika sabojāti, kad īgnis viņu iemeta noliktavas skapī. Tagad tie bija ieķīlējušies. Tie nevērās vaļā. "Tēvs!" viņš kliedza. "TĒ-ĒVS!"

DIVPADSMITĀ NODAĻA

KRĒSLAS MEŽĀ

Krizdams aizvien ātrāk un ātrāk, Zarēns cieši samie- dza acis. Ja viņam kādreiz būtu vajadzīgs kāpurputns, - kopš Zarēns bija bijis klāt tā izšķilšanās brīdī, tas bija solījis pieskatīt viņu, - tad noteikti tas bija tagad. Bet, kamēr viņš turpināja kūleņot debesīs, kāpurputns neparādījās.

Gaiss traucās Zarēnam garām, aizsizdams viņam elpu. Viņš jau gandrīz bija atmetis cerības, kad pēkšņi izdzirdēja skaļu klikšķi. Izpletņa spārnu mehānisms atvāžas, spārni izpletās, un - hūūūpf — zīda audekls piepūtās. Vēja nests, Zarēns tika mests atpakaļ uz augšu kā lapa aukā.

Viņš atvēra acis un centās izlīdzināt lidojumu. Tā bija pirmā reize, kad Zarēnam bija nācies izdarīt īstu avārijas lēcienu, tomēr, kad viņš izstiepa kājas atpakaļ un rokas uz priekšu, kā bija mācīts, izrādījās, ka viņš bez piepūles planē vējā. "Lidoju," Zarēns satraukts iesaucās, vējam plivinot matus atpakaļ. "Es liīīīī-doju!"

Viņam visapkārt gaiss sprakšķēja un dūca. Kaut kas notika. Kaut kas jauns, kaut kas savāds. Zibeņi, kas līdz šim bija mākoņu sienas ierobežoti, pēkšņi sāka šaudīties uz vētras centra pusi gariem pavedienu kušķiem. Tie lēkāja un locījās, un sāka vīties kopā elektriskas gaismas lodē.

Zarēns skatījās ar izbrīnu. "Tas ir tas," viņš satraukts nočukstēja. "Lielā vētra droši vien taisās izlādēt tās vienīgo vareno zibens šautru." Viņam mati sacēlās stāvus, galva gaidās tirpa. "Tas ir tas, ko tā ir krājusi. Tas ir tas, ko mēs ieradāmies noskatīties, - vētrasfraksa rašanās."

Gaismas lode kļuva lielāka un lielāka, un vēl lielāka. Zarēns sašķobīja seju. Viņš nevarēja atraut acis, tomēr nevarēja arī skatīties, acis nepiemiedzis. Un, kad viņš piemiedza acis, tad pamanīja kaut ko mazu un tumšu sārti zaļā atspulga vidū.

" Vētras dzinējs," viņš noelsās.

Viņš vēlreiz samiedza acis. Nebija nekādu šaubu. Debesu kuģis atradās zibens lodes vidū, kura savukārt atradās Lielās vētras vidū. Un tur, tam visam pašā vidū bija viņa tēvs, Mākoņu Vilks: Kvintinijs Verdžinikss, - izcilākais zinātnieks, kāds jebkad beidzis Bruņinieku akadēmiju, - vēl aizvien varonīgi noturot sava mīļā Vētras dzinēja kursu. Zarēna sirds bija lepnuma pārpilna.

Dūcošais troksnis kļuva skaļāks un augstāks. Gaisma kļuva spilgtāka. Šķita, ka uzlādētais gaiss pats nojautās trīc.

Kas notiks?

Sev aiz muguras Zarēns sajuta pēkšņu brāzmu, kas vēstīja par Lielās vētras pakaļgalu. Tā triecās Zarēnam pret muguru, liekot viņam novirzīties sāņus un krist lejup. Viņa izpletņa spārni čīkstēja un nostiepās, un Zarēns nevarēja darīt neko citu, kā vien turēties un lūgties, lai tie netiktu norauti viņam no pleciem.

Žilbinošās zibens strēles virs viņa pamazām izzuda, jo elektriskā jauda tika izsūkta no mākoņiem. Zarēna mati pēkšņi sagūla. Visa vētras enerģija tagad bija ietverta tajā vienīgajā zibens lodē. Tā slīdēja pa gaisu, enerģijai sitoties, gaismai pulsējot, dzīvībai dunot. Zarēns aizturēja elpu, turpinot planēt lejup. Sirds viņam dauzījās, plaukstas bija mitras. "Debesis, sargājiet mani," viņš satraukti nomurmināja.

Tad uzreiz un bez jebkādas brīdinošas zīmes - BŪŪM!!! - zibens lode sprāga ar varenu blīkšķi un žilbinošas gaismas uzliesmojumu.

Trieciena viļņi aiztraucās pa debesīm uz visām pusēm. Zarēns šausmās drebēja. Nākamajā mirklī mežonīgais sprādziens svieda viņu atpakaļ un iemeta mākoņu gūzmā, kas tuvojās.

"Āāāāā!" viņš kliedza, kamēr rēcošais, virpuļojošais vējš mētāja viņu apkārt. Viņš izmisīgi spārdījās un mēģināja pavicināt rokas, bet velti. Vējš bija pārāk spēcīgs. Tas mēģināja - vismaz Zarēnam tā likās - saraustīt viņu gabalos. Vienīgais, ko varēja darīt, bija ļauties vētrainā gaisa nepārvaramajam spēkam.

Viņš kūleņoja vēl un vēl. Izpletņa spārnu zīda audekls bija piepūties uz pretējo pusi, un viņš satraukumā kliedza, griezdamies riņķī apkārt un lejup cauri mutuļojošiem violetajiem mākoņiem.

"NĒĒĒ!" Zarēns kliedza.

Viņš krita zemāk un zemāk, ar ļenganām rokām un saliektām kājām, pārāk nobijies, lai mēģinātu iztaisnot izpletņa spārnus, ja nu vējš tos neveikli ķertu un pārlauztu pušu. Kakls viņam bija sagriezies. Mugura - izlocīta.

"Es vairāk nevaru!" Zarēns šņukstēja. "Kaut tas beigtos!"

Un tajā brīdi tas tiešām beidzās. Beidzot sasniedzis mākoņa galu, Zarēns tika izsviests laukā no Lielās vētras mežonīgā un mētājošā trakuma kā mežkāruma kauliņš. Kopumā viss šausmīgais pārbaudījums nevarēja būt turpinājies ilgāk par dažām sekundēm. Zarēnam šķita, ka, iespējams, pagājis simt gadu.

"Paldies Debesīm," viņš pateicībā nočukstēja.

Iestājās baiss klusums. Bija tā, it kā pāri gājušais viesulis būtu atstājis tukšu pašu gaisu. Zarēns pagriezās, un, tā kā

viņa izpletņa spārni atkal iztaisnojās, viņš turpināja savu lēno slidējumu lejup. Priekšā viņš redzēja Lielo vētru atkāpjamies. Tā peldēja pāri dzidri zilajām debesim, skaista un majestātiska, kvēlojot kā milzīga, violeta papīra laterna.

"Un tas bija viss?" Zarēns nomurmināja. "Vai es būtu palaidis garām pašu vētrasfraksa zibens spērienu?"

Sarūgtināts viņš nokāra galvu un raudzījās lejup uz Krēslas mežu, kad pēkšņi izdzirda kādu citu troksni. Tas atgādināja papīra plēšanu, roku plaukšķināšanu. Zarēns strauji pacēla galvu un cieši skatījās uz priekšu. No violetās vētras pamatnes rēgojās spožuma smaile.

"Te tā ir!" viņš iesaucās. "Zibens šautra. Pats vētrasfrakss."

Robotā smaile stiepās garāka un garāka, tomēr neciešami lēni, it kā paši mākoņi to kavētu. Zarēns jau sāka domāt,

vai spēriens vispār notiks, kad pēkšņi gaisā atbalsojās spēcīgs KRAKŠ! Zibens šautra bija izlauzušies brīvībā.

Tā traucās lejup cauri debesīm kā bulta, ceļā apsvilinādama gaisu. Tā sprakšķēja. Tā dzirksteļoja. Tā gaudoja un svilpa. Grauzdētām mandelēm līdzīga smarža piepildīja Zarēna nāsis, liekot tām nodrebēt.

"Tas… tas ir brīnišķīgi," viņš nopūtās.

Zibens šautra brāzās zemāk un zemāk. Zig-zag, zig-zag. Cauri augšējam lapotnes kupolam, pa ceļam šņācot un šķeļot, un tālāk līdz zemei apakšā. Tad ar sprakšķi, ar būkšķi un tvaiku mākoni tā iegrima mīkstajā augsnē. Zarēns skatījās uz zibens stabu, kas garš stāvēja starp kokiem zem viņa, un trīcēja aiz bijības un izbrīna.

"Vētrasfrakss," viņš nočukstēja. "Un es redzēju, kā tas top."

Lielā vētra pa to laiku bija kļuvusi vienīgi par tālu, violetu traipu virs paša apvāršņa, kurš strauji pazuda no redzesloka. Tagad, kad tā bija projām, Zarēns lik tikko spēja atcerēties, kā bija juties, būdams iesprostots tās iekšpusē, spēcīgo vēju svaidīts un mētāts.

Gaiss bija kā sastindzis, mitrs, smags. Tas apņēma kā slapja drēbe.

Zarēnam, atrodoties tādā augstumā, tas nebija labi.

Kad izpletņa spārnos pūta viegls vējiņš, ar tiem varēja brīnišķīgi manevrēt. Toties, kad gaiss bija tik mierīgs kā pašlaik, izpletņa spārni bija bīstami. Stūrēt vispār nebija iespējams. Nācās likt lietā katru iemaņu mazumiņu, lai būtu drošs, ka zīda audekls ir pilns ar gaisu. Viena neveikla kustība, tad spārni sašļuktu un viņš strauji nokristu zemē.

"Tas ir kā burot ar debesu kuģi," viņš atcerējās, kā tēvs reiz bija teicis. "Tev vienmēr jānotur vienā līmenī ķīlis."

"Tēvs!" viņš noelsās. Kā viņš bija varējis aizmirst? - viņš vainīgi sev jautāja. Skaidrs, ka Vētras dzinējs nemūžam nebūtu varējis izturēt tik milzīgu sprādzienu. "Un tomēr varbūt…" viņš nomurmināja cerēdams, kaut cerību nebija. "Galu galā, es neredzēju nekādas vraka pazīmes, nekādas krītošas atlūzas…"

Zarēns planēja zemāk un zemāk; vētrasfrakss nāca tuvāk un tuvāk. Nespēdams mesties lejup, viņš cerēja, ka veiksme varētu viņu virzīt tā, lai viņš piezemētos netālu no vērtīgās vielas. Bet tam nebija lemts notikt. Zarēns vēl bija augstu debesīs, kad viņš aizplanēja pāri mirdzošajai cietā zibens šautrai. Viņš vīlies nopūtās, kad tā paslīdēja garām un pazuda viņam aiz muguras.

Pārlieku baidīdamies nokrist vai pat skatīties apkārt, Zarēns nevarēja darīt neko citu, kā vien neatlaisties, cieši turēties un palikt cik vien iespējams mierīgs. Zeltainas

pusgaismas apmirdzētais koku galotņu raibais audekls nāca tuvāk ar katru brīdi. Agrāk vai vēlāk viņam nāksies nolaisties. Viņš pieskārās dažādajiem talismaniem un amuletiem, kas viņam bija ap kaklu.

"Iekšā Krēslas mežā," viņš nočukstēja, gandrīz neuzdrīkstēdamies minēt, ko viņš tur varētu atrast.

Jo zemāk viņš laidās, jo stingāks tapa gaiss. Tas kļuva siltāks, smagāks - gandrīz smacējošs. Viņam uz visa ķermeņa parādījās ūdens lāses. Viņš slīdēja lejup ātrāk un ātrāk. Izpletņa spārni draudīgi plivinājās. Pēkšņi sev par šausmām Zarēns saprata, ka vairs neplanē… Viņš krita.

"Nē!" viņš iesaucās. Nevarēja būt, ka tas notiek. Ne tagad. Ne pēc visa tā, ko viņš bija pārdzīvojis. "NĒ!"

Viņa kliedziens bezcerīgi atbalsojās, krītot zemāk, zemāk, zemāk. Kūleņojot zeltainajā gaismā. Izbrūkot cauri augšējai lapotnei. Atsitoties pret zariem un… BŪKŠ!

Viņš nokrita zemē smagi, neveikli un atsita galvas vienu pusi pret kāda koka saknēm. Maigais krēslas mirdzums tūlīt pat izdzisa. Zarēns atradās pilnīgā tumsā.

Cik ilgi viņš bija gulējis bezsamaņā, to Zarēns nekad nedabūja zināt. Krēslas mežā laiks ir bez nozīmes.

"Tā tik uz priekšu," viņš izdzirda. "Gandrīz esam klāt."

Zarēns atvēra acis. Viņš gulēja zemē blakus garam, stūrainam, aiz vecuma grubuļainam kokam. Viņš paskatījās apkārt, un šķita, ka acu priekšā viss peld. Ar acu izberzēšanu nebija līdzēts. Tas bija pats gaiss - biezs un sīrupains, kas izkropļoja redzi.

Kad viņš grīļīgi pieslējās kājās, viņam aizrāvās elpa. Priekšā atradās bruņinieks uz visurložņas kā kaujas zirga, kas, sapinies iejūga ādas siksnās, karājās pāris pēdu virs zemes.

Zarēna acis virzījās no rūsējošā stāva augšup pa samežģītu virvju mudžekli līdz lielajam debesu kuģa vrakam, kas bija kā uzdurts uz robotas koka galotnes. Sens vinčas aprīkojums rēgojās no kuģa sāna kā dusmīga metāla dūre. Bruņinieks šūpojās sastingušajā gaisā.

"K… kas tu esi?" Zarēns piesardzīgi jautāja.

Dziļi no bruņinieka sejsega iekšpuses atkal atskanēja balss.

"Tā tik uz priekšu, Vintiks," balss teica. "Gandrīz esam klāt. Tagad tā tik uz priekšu."

Visurložņas baltie kauli rēgojās no papīram līdzīgās, mu- mificējušās ādas, tukšie acu dobumi blenza no metāla bru- ņucepures apakšas, uz kuras zelta burtiem tik tikko varēja salasīt vārdu Vintikss. Visurložņa klusi un žēlabaini iezviedzas.

Zarēns norija siekalas. "Vai tu mani dzirdi?" viņš jautāja bruņiniekam vārgā un drebošā balsī.

"Tā tik uz priekšu, Vintiks," atkal atskanēja šie vārdi.

Zarēns izstiepa roku un pieskārās sejsegam. Nobira sarkanas rūsas plēksnes. Uzmanīgi, gandrīz neuzdrīkstēdamies elpot, Zarēns pacēla bruņinieka sejsegu.

Zarēns aiz šausmām iekliedzās un atsprāga atpakaļ. Viņš pagriezās un, aklas panikas dzīts, aiztraucās Krēslas meža smagajos, zeltainajos dziļumos. Lai viņš skrietu, cik ātri skriedams, tomēr bruņinieka tēls - sadalīties sācis, bet vēl ne miris - palika iespiedies viņa smadzenēs. Ādas pergaments nostiepts pār ņirdzīgo galvaskausu; nedzīvās, glūnošās acis; un, pats briesmīgākais, bruņinieka plānās bezasiņu lūpas, kas vēl aizvien kustējās. "Gandrīz esam klāt, tagad tā tik uz. priekšu."

Zarēns gāja tālāk un tālāk, viens un vientuļš, meklēdams vētrasfraksa šautru, cerēdams un lūgdamies, kaut viņa komandas biedri darītu to pašu.

Krēslas meža pusgaisma mulsināja viņa acis. Vienu mirkli tā blāzmoja sulīgi zeltaini dzeltena, nākamajā - mirgoja

melnbalta. Dziļas ēnas, spoža mirdzuma laukumi. Ogles un krits. Gaismēnu mija, kas visu tās lokā padarīja neskaidru.

Šķita, ka vecie koki ar grubuļainajiem stumbriem un līkajiem zariem valganajā gaisā lokās, pieņemot goblinu un cilvēkēdāju, un šaušalīgu milžu apveidus.

"Tie ir tikai koki," Zarēns pats sev atgādināja. "Tikai koki, un vairāk nekas." Kad viņš šos vārdus atkārtoja, tie skanēja gluži muzikāli un savādi nomierinoši. "Tikai joki- spoki koki. Nekas vairāk, tikai…"

"Zarēn!" viņš iesaucās un papurināja galvu. Viņš nedrīkst atslābināt uzmanību, nedrīkst zaudēt kontroli pār sevi.

Skatīdamies uz kājām, viņš turpināja iet pa kritušo lapu mīksto paklāju. Zemi klāja sīki, mirguļojoši kristāli, kas atgādināja izbārstītu sāli vai zvaigžņotas debesis. Zarēns klusībā pasmaidīja. "Skat, kā tie spīd. Skat, kā tie mirdz. Skat, kā tie zalgo…"

"ZARĒN!" viņš vēlreiz iekliedzās. "Rimsties!" Un viņš iepļaukāja sevi pa abiem vaigiem, vienreiz, otrreiz, trīs- četras-piecas reizes. Viņš sita, līdz seja bija sārta un sāpēja. "Pievērs domas veicamajam uzdevumam," viņš stingri noteica. "Neļauj tām aizklīst."

Bet pateikt to bija vieglāk nekā izdarīt, jo Krēslas mežs bija burvību pilns un vilinošs. Tas čukstēja, tas atbalsoja, tas kārdināja. Un, ejot aizvien dziļāk un dziļāk mežā, Zarēns ar šausmām atklāja, cik vienkārši viņa domas varēja aizplūst… aizmaldīties… pazust tālos iztēles lidojumos…

"Tu esi Zarēns, debesu pirātu kapteiņa Mākoņu Vilka dēls," viņš sev asi atgādināja. "Tu esi Krēslas mežā, tevi šurp atnesa Lielā vētra. Tu meklē vētrasfraksu, Vētras dzi- nēja komandu, ceļu laukā no šejienes."

Kamēr vien viņš spēs turēties pie šīm patiesībām, ar viņu viss būs kārtībā. Bet ar katru soli tas kļuva grūtāk. Šķita, ka mežs viņu aplenc, apdraudot viņa sajūtas. Tas pildīja viņa acis

ar savu izplūdušo sagrozījumu, viņa ausis - ar atbalsotiem čukstiem, viņa degunu un muti - ar reibumu - un trūdiem.

Maldoties tālāk, viņam šķita, ka ar acs kaktiņu kaut ko ir ieraudzījis. Viņš zagšus paskatījās pār plecu, tad aiz apjukuma sarauca pieri. Tur nekā nebija.

"Bet es būtu bijis gatavs zvērēt…" Zarēns nemierpilns nomurmināja.

Tas notika brīdi pa brīdim. Kaut kas tur tiešām bija. Viņš par to bija pārliecināts. Tomēr, lai cik ātri viņš pagrieztos, viņš to nevarēja saskatīt, lai tas būtu kas būdams.

"Man tas nepatīk," viņš nodrebinājās. "Man tas nemaz nepatīk."

Sev aiz muguras viņš saklausīja klusu klip-klap skaņu. Tā viņu pārsteidza nesagatavotu, un, iekams Zarēns to apjauta, viņš bija pārcēlies atpakaļ savas bērnības meža troļļu namiņā. Spelda Koktvere - meža trolle, kas bija viņu audzinājusi kā pašas dēlu, - rosījās pa namiņu, koka mizas sandalēm klip-klap skanot pa koka grīdu. Atmiņas bija tik skaidras, tik saviļņojošas. Viņš redzēja vējmalku degam krāsnī un saoda marinētus ceļašķus Speldas elpā. "Tu, manu mīļo Manumāt," viņš nočukstēja. "Un tu esi Zarēns, mans glītais pui

sītis, viņa čukstēja pretī.

Zarēns satrūkās, izdzirdējis savu vārdu. Viņš raudzījās uz priekšu, ne mirkli nespēdams apjēgt mirgojošo drūmumu. Vai tās bija acis, kas blenza uz viņu, kad vien viņš aizgrieza galvu? Vai tie bija nagi un zobi, kas zalgoja ārpus vina redzesloka?

"Tu esi Zarēns, Mākoņu Vilka dēls," viņš sev teica. "Tu esi Krēslas mežā. Tu meklē savus komandas biedrus, ceļu laukā no šejienes." Viņš nopūtās. "Ceļu laukā no šī murga."

Viņam galvā atskanēja klusa, čīkstoša skaņa. Metāls pret neeļļotu metālu. Zarēns pasmaidīja. Uz Vētras dzinēja klāja bija vakariņu laiks, un visi debesu pirāti sēdēja pie gara galda, ēzdami ceptu sniega putnu un zemes- ābolu biezeni. Viss bija klusu, ja neskaita pastāvīgo čīk cik čīk no Stoupa Bultžokļa dzelzskoka žokļa, viņam gremojot. "Izklausās, it kā starp mums būtu kāda meža žurka," Tems Rejūdens atzīmēja. "Ko, Zarēn? Es teicu, izklausās, ii kā…"

Zarēns savieba seju. Tas atkal bija noticis. Cik ilgs laiks paies, iekams nodevīgais mežs būs pilnībā laupījis viņam saprātu? "Tu esi Zarēns," viņš nenoteikti sacīja. "Tu esi Krēslas mežā. Tu meklē… meklē…"

Tieši tobrīd no labās puses atskanēja nepārprotama visurložņas zviegšana. Zarēns novaidējās. Viņš droši vien gājis pa milzīgu riņķi. Visa tā iešana - visa tā koncentrēšanās - vienīgi tālab, lai atklātu, ka viņš atgriezies tajā pašā vietā.

Viņš pārlūkoja koku galotnes, vai nemanīs debesu kuģa vraku, - bet neatrada. Apmulsis un satraukts Zarēns kodīja sava lakata stūri. Varbūt es to iztēlojos, viņš domāja. Varbūt…

Zarēnam kaklā kāpa panika.

"Pa… paliec mierīgs," viņš sev teica. "Sakopo domas uz to, kas ir priekšā. Neskaties apkārt. Ar tevi viss būs kārtībā."

"Uz priekšu, Bolniks, viss būs pilnīgā kārtībā," nosēca kāda veca balss.

Zarēns strauji pacēla acis. Viņš cieši ieskatījās, un sirds viņam pārmeta kūleni.

TRISPADSMITA NODAĻA

SĒPIJAS BRUŅINIEKS

Viņam priekšā atkal bija kāds bruņinieks. No galvas līdz kājām viņu sedza sarūsējušas bruņas, un viņš sēdēja visurložņas mugurā. Viņam kustoties seglos, smagās metāla plāksnes žvadzēja un grabēja; mērītāji klakšķēja, caurules klusi svilpoja.

"Tagad taisni uz priekšu, Bolniks," teica bruņinieks, viņa ķērkstošā balss skanēja spalgi, svelpjoši.

Zarēns redzēja divas acis spīdam aiz bruņucepures sejsega. Viņš bažīgi nodrebinājās un novērsās. Visurložņa, vecs un vārgs, satraukti mīņājās no kājas uz kāju.

"Uz priekšu, Bolniks," bruņinieks atkal teica. "Vēl nav tuvu."

Sēkdams aiz piepūles, bruņinieks novilka bruņucimdu. Zarēns paskatījās uz roku, kas zem tā atklājās. Tā bija tikpat grubuļaina kā veco koku zari.

Žvadzot un šķindot bruņinieks pacēla roku un sāka neveikli rīkoties ar sejsegu.

"Tagad uz priekšu," viņš teica.

Zarēns sastinga, kad ierūsējušais sejsegs nočīkstēja un lēnām pacēlās. Viņš raudzījās divās pārsteidzoši zilās acīs, kuras kā pa pusei izrakti dārgakmeņi bija iegrimušas vecā, raupjā sejā.

"Vai tas esi tu, Garlinij? Es tik ilgi esmu meklējis." Balss bija tikpat veca kā seja - un divtik grūtsirdīga.

"Nē," iebilda Zarēns, pieiedams klāt šim stāvam. "Lūdzu, kungs, es esmu pārcietis kuģa bojāeju. Vētras dzinējs…"

Bruņinieks parāvās nost, caurules un mērītāji uz viņa bruņām satraucoši iegrabējās. Visurložņa nemierīgi nosprauslājās. "Tu ar mani runā par vētras dzīšanu, Garlinij! Tu, kas man atņēmi Vētras karalieni un tā arī neatdevi. Ak, Garlinij, es tik ilgi esmu tevi meklējis. Ja vien tu zinātu."

"Lūdzu," teica Zarēns, paiedams soli tuvāk. "Es neesmu Garlinijs. Es esmu Zarēns, un es…"

"Garlinij!" bruņinieks iesaucās, noskaņojumam pēkšņi uzlabojoties. Uzvilcis bruņucimdu rokā, viņš nolēca no visurložņas un satvēra Zarēnu aiz pleca. "Cik labi tevi

satikt!" viņš teica. "Mēs nešķiramies pa draugam. Mums, bruņiniekiem, nekad tā nevajadzētu darīt. Ak, Garlinij, liet es tā esmu cietis kopš tā laika. Es esmu klīdis pa šo mežu meklējot un meklējot."

Bruņinieks cieši skatījās Zarēnam sejā, viņa acis kvēloja zaigojoši zilas. Metāla bruņucimda tvēriens kļuva stingrāks.

Zarēns saviebās un centās izrauties. "Bet es neesmu Garlinijs," viņš neatlaidās. "Es esmu Zarēns. Es meklēju savus komandas biedrus, mans…"

"Nomaldījies un meklē," bruņinieks iegaudojās. "Es tāpat. Es tāpat. Bet tam tagad nav nekādas nozīmes. Jo mēs atkal esam satikušies," viņš teica, satverdams Zarēna plecu vēl stingrāk. "Es un tu."

"Paskaties uz mani!" Zarēns izmisīgi kliedza. "Klausies, ko es tev saku. Es neesmu Garlinijs."

"Ja vien tu zinātu, cik ilgi es esmu meklējis," bruņinieks nopūtās. "Meklēju, visu laiku meklēju."

"Liec mani mierā!" Zarēns uzkliedza. "Laid mani vaļā!"

Bet bruņinieks nelaida vaļā. Un, lai kā Zarēns rāvās un locījās, viņš nevarēja atbrīvoties no smagā bruņucimda tvēriena spīlēm.

Tieši otrādi, sev par lielām šausmām viņš juta, ka tiek vilkts aizvien tuvāk un tuvāk bruņiniekam, līdz sejā varēja just vecās

būtnes silto, smirdošo elpu. Bruņinieks pacēla otru roku, un Zarēns aiz riebuma nodrebinājās, juzdams kaulainos, briesmīgos pirkstus no vienas vietas taustāmies pa savu galvu.

"Garlinij," teica bruņinieks. "Ērgļa deguns. Augstā piere. Cik labi, ka atkal esam satikušies."

Būdams tik tuvu klāt. Zarēns redzēja, ka svešinieka bruņas klāj plāna sēpijas pulvera kārtiņa. Pulveris kustējās pa metāla krūšu aizsegu gandrīz kā šķidrums. Te Zarēns varēja saskatīt savu atspulgu metālā zem tā; te seja atkal pazuda.

"Ja vien tu zinātu, cik vientuļš es esmu juties, Garlinij," bruņinieks iesaucās. "Cik ilgi es esmu meklējis."

Zarēnu sāka pārņemt panika. "Man jātiek vaļā," viņš nomurmināja caur sakostiem zobiem. "Man jātiek projām."

Viņš pasniedzās un sagrāba bruņucimdā slēpto roku, kas turēja viņa plecu, un rāva no visa spēka.

"Garlinij!" žēlabaini iebilda bruņinieks.

Zarēns strauji uzrāva augšup celi, ar skaļu šķindoņu trāpot pa bruņinieka krūšu aizsegu. Bruņinieks, krītot atpakaļ, ar žvadzošu atbalsojumu smagi nogāzās uz kristāliem klātās zemes. Gaisā pacēlās sēpijas pulvera mākonis. Stipri klepodams, Zarēns nokrita uz ceļiem.

"Garlinij!"

Bruņinieks atkal bija kājās. Rokā viņš turēja garu, līdzīgi zāģim robotu zobenu, kas, par spīti rūsas kārtai, izskatījās negants.

"Garlinij," viņš atkārtoja, balsij pēkšņi kļūstot nepatīkamai un draudīgai. Viņa zilās acis skatījās tieši Zarēna acīs, to dzidrais spriegums viņu uz brīdi hipnotizēja. Bruņinieks pacēla zobenu.

Zarēns aizturēja elpu.

Bruņinieka izdēdējusī seja apjukumā sakrunkojās. "Garlinij?" viņš sauca. "Kur tu esi?"

Viņa acis urbās Zarēna acīs.

"Nāc atpakaļ, Garlinij," viņš lūdzās. "Mēs atkal varam būt draugi. Ja vien tu zinātu, cik ilgi es esmu meklējis. Garlinij! Lūdzu…"

Zarēns aiz žēluma nodrebēja. Bruņinieks bija pilnīgi akls. Krēslas mežs bija laupījis viņam visas sajūtas līdz pēdējai: viņa saprātu, viņa sajēgu - tomēr atstājis viņam dzīvību. Viņš nekad nevarēs atpūsties. Viņš nekad nevarēs atrast mieru. Gluži otrādi, viņam bija lemts mūžīgi mūžos turpināt savu nebeidzamo meklējumu. Dziļajā mežā nekas nav tik nežēlīgs kā šī vieta, Zarēns domāja. Man jātiek laukā! Es neļaušu ļaunajam Krēslas mežam atņemt manu saprātu, manu redzi… Es izglābšos.

Bruņinieks, nesaņēmis atbildi, nožēlas pilns pagriezās projām. "Tik tuvu," viņš nočukstēja. "Vienmēr tik tuvu, un tomēr…"

Viņš klusi uzsvilpa caur bojātajiem zobiem, un visurložņa paklausīgi pienāca viņam blakus. Sēkdams un elsdams bruņinieks atkal uzrāpās seglos.

"Es tevi atradīšu, Garlinij," viņš uzkliedza savā vārgajā, ķērkstošajā balsī. "Meklējumi vienmēr ir meklējumi. Lai kur tevi aiznestu Vintikss, tomēr mēs ar Bolniksu tev sekosim."

Zarēns aizturēja elpu un palika pilnīgi nekustīgs, līdz, pakratījis gaisā dūri, bruņinieks paraustīja grožus un aizjāja Krēslas meža dziļumos. Viņam pazūdot juceklīgajā gaismas un ēnu rakstā, muguras bruņās atspīdēja zeltainā gaisma. Čīkstoņa kļuva klusāka, soļu klip-klap izgaisa.

Beidzot Zarēns izpūta elpu un tvēra gaisu. To darīdams, viņš sajuta asu kniebienu plecā. Sēpijas bruņinieka bru- ņucimds vēl aizvien nelaida vaļā tvērienu.

ČETRPADSMITĀ NODALA

SKALAKI KLIEDZIENI, KLUSĀKI ČUKSTI

Dumbrājā

Skrīds Pirkstgriezis paplikšķināja sev pa vēderu. Dūņu zivis - rūgtas, asakainas un eļļainas - bija garšojušas tikpat pretīgi kā vienmēr, bet tās bija mazinājušas viņa izsalkumu. Viņš paliecās uz priekšu un iemeta asakas ugunskurā, kur tās nosprakšķēja un uzliesmoja; galvas un astes viņš pasvieda maitēdājiem baltajiem kraukļiem, kuri gaidīdami bija lēkājuši ap kuģa vraku, kopš gaisā bija pacēlušās pirmās pēc zivīm smirdošās dūmu strūkliņas.

"Še jums būs, mani mīļie," viņš noķērcās.

Putni trokšņaini plēsās gar ēdiena atliekām, - knābdami un skrāpēdami līdz asinīm, - līdz cits pakaļ citam tie katrs paķēra gabalu pēc patikas, palēcās gaisā un aizlidoja to netraucēti apēst.

"Dūņu zivis," Skrīds nosprauslājās un iespļāva ugunī.

Pirms daudziem gadiem Skrīds bija iekārtojis mājas izbalējušajā tukšainē, tomēr viņš nekad nebija varējis

pierast pie Dumbrāja sniegtās barības garšas. Protams, reizēm viņš mēdza piesavināties pārtiku, ko bija atnesuši nelaimīgie goblini, troļļi un tiem līdzīgie, kurus viņš veda nāvē. Bet viņu saziedējušas maizes un kaltētas gaļas krājumi gandrīz nebija nekas labāks. Nē. Tas, ko Skrīds Pirkstgriezis kāroja, bija ēdiens, kādu viņš reiz bija ēdis katru dienu, - aunradža karbonādes, tildergaļas desiņas, cepti sniega putni… Viņam mutē saskrēja siekalas, vēders nokurkstēja.

"Kādu dienu, varbūt," viņš nopūtās. "Kādu dienu."

Viņš paņēma garu nūju un domīgi bikstīja gailošās ogles. Laiks šorīt bija rāms, ar vieglu vēju un bez mākoņiem - pretēji vakardienai, kad debesis bija mutuļojušas un dārdējušas negaisā. Tas bija izskatījies pēc Lielās vētras. Un viņš atminējās debesu kuģi, kas bija brāzies tai pretī kā izšauta bulta.

"Vētras vajāšana," Skrīds nomurmināja un pavīpsnāja. "Ja vien viņi zinātu!" Viņš kladzinoši iesmējās. "Bet, protams, šobrīd viņi jau zitia. Nabaga muļķi!" viņš iesaucās un smējās vēl skaļāk.

Saule kāpa augstāk debesīs. Tā neganti karsēja, no purvainajiem dubļiem liekot pacelties miglas mutuļiem.

"Nu aiziet," Skrīds teica, noslaucīdams muti piedurknē. "Nevar te sēdēt visu dienu."

Viņš pieslējās kājās, saspārdīja mitrus dubļus uz gruzdošajām oglēm un pelniem un nopētīja apvārsni. Plats smaids rotājās viņam sejā, raugoties pāri dūmakā tītajam Dumbrājam uz Krēslas mežu aiz tā.

Kas ieradīsies nākamie, izmisīgi vēlēdamies pavadoni, kas viņus pārvestu pāri Dumbrājam? - viņš minēja un nepatīkami ņirdza. "Manu dārgo laupījum," viņš nočukstēja, "te es nāku!"

IIVisaugstākā Akadēma pilī

Vilnikss Pomplonijs aiz sāpēm iekaucās un pietrūkās sēdus. "Plānprātīgais!" viņš uzkliedza.

"Tūkstoš, nē, miljons reižu atvainojos," Minuliss iesaucās. "Man misējās."

Vilnikss nopētīja ievainoto pirkstu un nolaizīja asiņu lāsi. "Nav nekas nopietns," viņš teica un pasmaidīja. "Katrā ziņā, mazliet sāpju nekad nevienam nav nācis par ļaunu."

"Nav gan, augstība," Minuliss dedzīgi piekrita.

Vilnikss atkal atgāzās dīvānā un aizvēra acis. "Tu vari turpināt," viņš teica.

"Jā, augstība. Pateicos, augstība. Tūlīt, augstība," Minuliss čaloja. "Un jūs varat būt drošs, tas vairs neatkārtosies, augstība."

"Lai nu labāk neatkārtojas," Vilnikss noņurdēja. "Daudzi gribētu izmantot iespēju, lai kļūtu par Sanktafraksas Visaugstākā Akadēma personisko kalpotāju, - ja nu šī vieta pēkšņi atbrīvotos. Vai es izteicos skaidri?"

"Kristāla skaidri, ja es uzdrīkstos sacīt," Minuliss glaimīgi teica.

Ar vislielāko uzmanību viņš vēlreiz pacēla kaulaino roku un atsāka manikīru. Visaugstākajam Akadēmam patika, ja viņa nagus apvīlēja līdz adatas smailumam. Tādi viņam ļāva ar lielāku labsajūtu pakasīt muguru.

"Minulis," pēc kāda laika Vilnikss Pomplonijs ierunājās, acis aizvien turēdams aizvērtas. "Vai tu sapņo?"

"Vienīgi tad, kad es guļu, augstība," viņš atbildēja.

"Laba atbilde," Vilnikss noteica. "Tāda atbilde, kas paskaidro atšķirību starp tevi un mani."

Minuliss turpināja nagu vīlēšanu klusumā. Visaugstākajam Akadēmam nepatika, ka viņu pārtrauc.

"Vienīgās reizes, kad es sapņoju, ir tad, kad esmu nomodā." Viņš atvēra acis. "Par visu to es sapņoju," viņš sacīja, brīvo roku plašā žestā vēzēdams apkārt pa grezno Iekšējo svētnīcu. "Un raugi, visi mani sapņi ir piepildījušies."

Minuliss pamāja ar galvu. "Sanktafraksas Padome tiešām ir laimīga, ka tās Visaugstākais Akadēms ir tik gudrs un godājams zinātnieks."

"Taisnība gan," vēlīgi teica Vilnikss. "Un tomēr, kopš panākumu smailes sasniegšanas man ir pietrūcis manu sapņu."

Minuliss līdzjūtīgi nopūtās. Pēkšņi Vilnikss piecēlās sēdus un sazvērnieciski paliecās uz priekšu. "Es tev uzticēšu kādu mazu noslēpumu, labi?" viņš nočukstēja. "Pēc vakariņām kopā ar Apvienības Galvu un pēc manas mazās patērzēšanas ar to naktsklaidi es atkal esmu sācis sapņot. Brīnišķīgus sapņus," viņš klusi teica. "Tādus sapņus, kas ir spilgtāki nekā jebkad agrāk."

IIILejaspilsētas nomales ielās

Kurls, visu zaudējis un nonācis uz ielas, Forfikuls bija kritis tik zemu, cik zemu vien bija iespējams krist. Nevienam nevajadzīgs, vismazāk jau Mātei Zirgastrai, kura, viņš zināja,'otrreiz viņam pat acis neuzmestu, ar asiņainos pārsējos ietītu galvu, viņš sakrustotām kājām sēdēja uz izdiluša paklājiņa, vērojot, kā Lejaspilsētas cienījamie pilsoņi neatskatīdamies steidzas viņam garām.

"Viii varat atlicināt mazliet sīknaudas?" viņš pa brīžam iesaucās un pagrabināja savu alvas krūzīti. "Palīdziet glābt nabadziņu, kam nav tā veicies kā jums."

Tomēr viņa vārdi skāra ausis, kas bija tikpat kurlas kā viņa paša. Pēc astoņu stundu ubagošanas krūzītē joprojām atradās vienīgi misiņa poga, kuru viņš pats tajā no rīta bija ielicis. Ap saules rietu Forfikuls jau taisījās doties projām, kad kāds beidzot apstājās viņam blakus.

"Atliciniet mazliet sīknaudas," viņš teica.

"Mazliet sīknaudas?" jaunpienācējs klusi jautāja. "Nāc man līdzi, un es tevi padarīšu neticami bagātu."

Forfikuls neatbildēja. Viņš nebija dzirdējis ne vārda. Sličs, negribēdams atkārtot savu piedāvājumu skaļāk, pie- tupās viņam priekšā, paberzējot īkšķi pret rādītājpirkstu. Forfikuls pacēla acis un pievērsa uzmanību nokgoblina mutei.

"Nauda," Sličs kustināja lūpas. "Bagātība. Dārgumi. Nāc man līdzi."

Ja Forfikuls būtu spējis dzirdēt Sliča domas - vai pat viņa balsi -, viņš uzreiz būtu to pazinis kā negodīgo gob- linu, kura dēļ bija miris nelaimīgais slakteris Stiegris. Bet Forfikuls nevarēja dzirdēt ne vienu, ne otru. Kā bērnam viņam nācās pieņemt smaidošā goblina vārdus par tādiem, kādi viņam tie šķita. Viņš piecēlās kājās, pasita netīro lupatu paunu padusē un ļāva, lai viņu ved projām.

Varbūt izmisums padarīja Forfikulu tikpat aklu, cik kurls viņš bija. Vai varbūt viņš negribēja atcerēties, ko bija redzējis iepriekš. Vismaz viņš neatcerējās pazīstamo ainu būdā ar piestu, stampu un kristālu.

"Vētrasfrakss," Sličs kustināja lūpas un pasmaidīja, pasniegdams naktsklaidim stampu.

Forfikuls palocīja galvu.

"Bet pagaidi bridi," Sličs turpināja. Viņš pagriezās un paņēma no plaukta stikla pudelīti ar tumši dzeltenu šķidrumu. "Mitrumsēklu eļļa," viņš paskaidroja un izvilka korķa aizbāzni. "Ja mēs ieliesim mazliet bļodiņā ar kristālu, tad…" Viņš apklusa. "Ko tu dari? NĒ!" viņš iekliedzās un metās virsū naktsklaidim.

Bet bija jau par vēlu. Acis piekalis spožajai, mirdzošajai vētrasfraksa lauskai, Forfikuls neko nebija dzirdējis no Sliča paskaidrojuma. Viņš cieši satvēra stampu ar abām rokām. "Aiziet," viņš nočukstēja un strauji trieca to lejup.

BUUM!

Vētrasfraksa kristāls eksplodēja ar šausmīgu spēku, būdu aizraujot līdzi. Jumts aizlidoja, sienas izgāzās, un grīda kļuva par milzu krāteri. Kad putekļi nosēdās, kļuva redzami divi ķermeņi, sakļāvušies pirmsnāves apkampienā.

IVPie Asinsozola krodziņa

"Debesu vārdā, kas tas bija?" izsaucās Tumsas profesors.

Māte Zirgastra papurināja galvu. "Ak jūs, akadēmiķi," viņa rājās. "Ar galvu mākoņos, savās gaisa pilīs. Tev nav ne jausmas, vai ne?"

Abi bija kopā izgājuši agrā vakara pastaigā. Viņiem bija apspriežami neatliekami jautājumi, un, tā kā Asinsozola krodziņš bija izrādījies tik ļoti piemērots, lai tur slepus noklausītos, viņi bija sarunu pārcēluši uz ārpusi.

"Tad pasaki man," viņš teica. "Kas tas bija par troksni? Izklausījās pēc eksplozijas."

"Tā bija eksplozija," viņa apstiprināja, spalvu apkaklei saslejoties. "Katru reizi, kad kāds nabaga muļķis mēģina pārvērst vētrasfraksu par frakspulveri, notiek eksplozija."

Tumsas profesors aiz pārsteiguma satrūkās. "Bet kur gan viņi dabū to vētrasfraksu?" viņš jautāja.

Māte Zirgastra neiecietīgi noklakšķināja knābi. "Melnais tirgus ir pārplūdināts ar šo preci," viņa sacīja. "Tā runā, ka pats Visaugstākais Akadēms to esot atļāvis cerībā, ka kāds kaut kur atklās drošas frakspulvera iegūšanas netveramo noslēpumu, kaut gan…"

"Bet… bet tas ir briesmīgi!" Tumsas profesors bija sašutis. "Man nebija ne jausmas… Nav nekāds brīnums, ka

dārglietu krātuve ir tā iztukšota." Viņš papurināja galvu. "Es nolādu to dienu, kad manas acis pirmoreiz skatīja to nodevīgo uzurpatoru, Vilniksu Pomploniju."

"Vakardiena ir pagājusi," strupi noteica Māte Zirgastra. "Rītdiena vēl nāks."

"Es zinu, es zinu," piekrita profesors, "bet ko mēs varam darīt? Es jau esmu tev stāstījis: gan Vilnikss, gan Apvienības Galva zina, ka Mākoņu Vilks ir devies meklēt vētrasfraksu. Abi gaida viņa atgriešanos. Abu rīcībā ir līdzekļi, ar kuru palīdzību konfiscēt kravu, - un, ja vienam tas neizdosies, tad otrs noteikti gūs sekmes."

"Gluži otrādi," acīm mirdzot, apgalvoja Māte Zirgastra. "Nevienam no abiem neizdosies, piemini manus vārdus. Es pazīstu Mākoņu Vilku kā viltīgu, vecu debesu neģēli. Kamēr abi viņa ienaidnieki cīnīsies, viņš izslīdēs starp tiem un atvedis vētrasfraksa kravu man. tieši tā, kā esam norunājuši." Pēkšņi viņa samiedza acis. Viņa pagriezās. "Tā vai citādi, kā tu tik daudz zini, ko?" viņa jautāja. "Vai tu tagad interesējies par Visaugstākā Akadēma domām?"

"Nē, es…" profesors iesāka. "Es noprotu, ka tava nezināšana par Sanktafraksu ir līdzvērtīga manējai par Lejas- pilsētu. Intrigas, čuksti, tenkas - mūsu cēlās lidojošās pilsētas melnais tirgus esot pārplūdināts ar šo preci!" viņš pasmaidīdams teica.

"Forfikuls," ieteicās Māte Zirgastra, "vai…?"

"Forfikuls izstāstīja Vilniksam visu," profesors sacīja.

Māte Zirgastra skaļi noklepojās un nospļāvās zemē. "Nav brīnums, ka mazais nicināmais radījums bija pārāk nokaunējies, lai rādītos man acīs," viņa žēlojās.

"Viņš tika spīdzināts, līdz izstāstīja," profesors paskaidroja. "Viņam nebija izvēles. Bet nē, es neuzzināju par Visaugstākā Akadēma plāniem no Forfikula."

"No kā tad?" Māte Zirgastra gribēja zināt.

"No kāda, kas zvērējis uzticību varas amatam, bet neatrodas šādā amatā," profesors paskaidroja. "Viņa vārds ir Minuliss," viņš teica. "Viņš ir Vilniksa Pomplonija personiskais kalpotājs - un viņš jūt, ka tuvojas pārmaiņas."

Māte Zirgastra iepriecināta iekladzinājās. "Tad mūsu ziņā ir nodrošināt, ka viņš to jūt pamatoti!"

PIECPADSMITĀ NODAĻA

DZĪVS VAI MIRIS

Zarēns pussoli apstājās un pavērās zeltainajās debesīs. Vai viņš bija pamanījis kaut ko kustamies, kaut ko lidojam virs galvas? Vai ari tā bija tikai vēl viena iedoma, vēl viens bezsatura gaismas ļauns joks?

"Tēvs," viņš iesaucās. "Vai tas esi tu?"

"Tuu… tuu… tuu…" atsaucās mežs.

Zarēns bēdīgs nodrebinājās. Tur neviena nebija - nekad tur neviena nebija. Ņirdzīgās sejas, ko viņš redzēja ar acu kaktiņu, kas vīpsnāja un ņirgājās par viņu, pazuda ik reizi, kad viņš pagriezās uz to pusi. Nepalika nekas, izņemot parādībām līdzīgas miglas vērpetes. Gluži viens.

Un tomēr, pagriežoties un turpinot vientulīgo ceļojumu, nezuda sajūta, ka viņš tiek novērots. Tā viņu nerimstoši tirdīja.

"Uz šo pusi," kāds vai kaut kas nočukstēja. "Te! Te!" Vii arī tā bija tikai silta un glāsmaina vēja pūsma, kas skāva vecos kokus?

Zarēns jutās noreibis, nespēdams orientēties, nevarēdams ticēt ne savām ausīm, ne acīm. Koki šūpojās, un to zari snaikstījās uz viņa pusi, ar garajiem koka pirkstiem raustot viņa drēbes, plūkājot matus.

"Lieciet mani mierā!" Zarēns kliedza.

"Mierā… mierā…" atsaucās mežs.

"Es te nepalikšu uz visiem laikiem!" viņš sauca.

"Uz visiem laikiem…"

Zarēns iegrūda roku bruņinieka cimdā, pasniedzās un izvilka no maksts sava tēva zobenu. Pieskaršanās rokturim palīdzēja viņam apzināties, kas viņš ir, - Zarēns, Mākoņu Vilka. dēls. Krēslas mežā viņam bija vajadzīga visa iespējamā palīdzība, lai atcerētos pat to. Tomēr zobens nesa līdzi vainas pilnas atmiņas, apkaunojošas atmiņas.

Mākoņu Vilks bija vainojis Slaivo īgni, ka tas viņu nolaupījis un pret Zarēna paša gribu uzvilcis uz Vētras dzinēja klāja. Zarēns zināja, ka tā tas nebija noticis. Viņš bija gājis no laba prāta. Vēl vairāk, tieši viņš bija atklājis nodevīgajam vecākajam stūrmanim, ka Mākoņu Vilks ir viņa tēvs. To darot, viņš bija atklājis kapteiņa vājāko vietu. Tikpat labi viņš būtu varējis iegrūst tam nazi mugurā.

"Es tā negribēju," viņš murmināja. "Tiešām negribēju. Ak, tēvs, piedod manu ietiepīgo neziņu, manu milzīgo stulbumu, manu apdoma trūkumu…"

Spožās acis un zalgojošie zobi atkal iznira no ēnām un norēgojās kaut kur malā. Zarēns pacēla cimdoto roku un asi uzsita sev pa galvu. Krēslas mežā nebija vērts spriest par apdoma trūkumu.

Laižot roku lejup, viņš vēroja, kā smalko putekļu kārtiņa slīd pa bruņucimda gludo virsmu un krīt no metāla pirkstu galiem kā šķidruma lāses. Vienīgi šī Sēpijas bruņinieka pamestā bruņojuma daļa liecināja, ka tikšanās ar viņu bijusi kas vairāk nekā tikai izdoma.

"Tu meklē vētrasfraksu," Zarēns sev teica, atkal dodamies uz priekšu. "Tu meklē Vētras dzinēja komandu, tu meklē ceļu laukā no šejienes."

Klupdams viņš gāja tālāk un tālāk. Tālāk un tālāk, un tālāk. Kas attiecas uz Zarēnu, laiks būtu varējis pavisam apstāties. Viņš nejutās izsalcis. Viņš nejutās izslāpis. Viņš nejutās noguris. LIn tomēr, turpinot ceļu caur spožajām un ēnainajām meža dzīlēm burvestību sastinguma skavās, Zarēna bažas augtin auga.

"Krēslas mežs," viņš pavīpsnāja. "Drīzāk jau Murgu mežs."

Vējš pieņēmās spēkā, šalcot lapās un liekot to mirdzošajiem kristāliem birt lejā uz mirguļojošās zemes. Apburts viņš noraudzījās spožajā skatā. Tiem krītot, viņš saklausīja kādu skaņu - klusu un maigu - līdzīgu vēja zvanu spēles šķindoņai.

Skaņai kļūstot skaļākai, Zarēns apstājās un piešķieba galvu. Kas varētu radīt tik jauku un skanīgu mūziku? Likās, ka tā nāk no kreisās puses.

"Es esmu Zarēns," viņš sev atgādināja, paceldams zobenu cimdotajā rokā. "Man jāiet no šejienes projām. Es nekļūšu tāds kā Sēpijas bruņinieks."

"…kā Sēpijas bruņinieks…" čukstus atbildēja mežs.

Zarēns sekoja noslēpumainajai mūzikai, meklējot ceļu cauri kokiem un krūmājiem, cik spēka cenzdamies neņemt vērā šaubu saucienus, kas atbalsojās gandrīz nedzirdami. Priekšā no ēnām mirdzēja spoža, sidrabota gaisma. Zarēns sāka skriet. Viņš nepacietīgi cirta krūmus ar zobenu. Ar bruņucimdu viņš lieca projām kā asmens asos ložņaugus. Ap viņu vēdīja salda mandeļu smarža. Gaisma kļuva spilgtāka, šķindošā mūzika kļuva skaļāka.

Un tad viņš to ieraudzīja…

Tur, ar vienu galu dziļi zemē, otram zigzagveidā paceļoties gaisā, atradās garš un brīnišķīgs kristāls. Tā bija zibens šautra, tagad sacietējusi, kuru Zarēns bija vērojis izšaujamies no Lielās vētras.

Zarēnam aizrāvās elpa. "Vētrasfrakss," viņš nočukstēja.

Tuvumā zibens šautra izskatījās pat vēl iespaidīgāka, nekā viņš bija iedomājies. Nevainojama, neaptraipīta un gluda kā stikls, tā pulsējot izstaroja tīru, baltu mirdzumu. Troksnis, kā viņš saprata, nāca no robotās šautras gala, augstu virs galvas.

"Tas plaisā," viņš satraukts nomurmināja. "Tas… lūst ga-

Tajā brīdī kļuva saklausāma skaļa, zvanam līdzīga skaņa, un milzīgs kristāla gabals, apkārt mirgojot sīkām, mirdzošām daļiņām, no gaisa krita viņam virsū. Zarēns atlēca atpakaļ, pieplaka pie zemes un ar šausmām skatījās, kā tas nogāzās ar smagu būkšķi sēpijas putekļu mutulī tieši tajā vietā, kur viņš bija stāvējis.

Atkal atskanēja zvanam līdzīgā skaņa, un atkal divi, vēl lielāki vētrasfraksa gabali nokrita blakus pirmajam. Arī tie iegrima zemē, un tūlīt pat visi trīs pazuda pavisam.

"Tie aprok sevi," Zarēns aptvēra.

Viņš, protams, atcerējās, ka pilnīgā tumsā šķipsna vētrasfraksa bija tikpat smaga, cik tūkstotis dzelzsmalkas koku, un tagad viņš varēja pārliecināties, ko tas nozīmē īstenībā. Katra milzīgā kristāla gabala tumšā un neizmērojami smagā apakšpuse vilka uz leju visu pārējo daļu.

Būkš, būkš, buks. Būkš. Būkš-būkš. Nokrita vairāki citi kristāla bluķi. Zarēns četrrāpus atkāpās, baidīdamies, ka kāds gabals varētu uzkrist viņam virsū. Daži bija mazi. Daži bija ļoti lieli. Tie visi iegrima zemē, kur tie bija nokrituši, dziļi lejā, pilnīgajā tumsā.

Tad griezīgas trokšņu simfonijas pavadījumā zibens šautra sasvērās, un Zarēns ieraudzīja, ka arī tā grimst dziļāk. Šī kustība uz leju bija par cēloni tam, ka augšgals plaisāja un plīsa, - un, jo vairāk no kristāla pazuda tumsā, jo stiprāks bija lejup velkošais spēks.

Zarēns samulsis papurināja galvu. Pat tad, ja Vētras dzinējs būtu noenkurojies tieši virs šī klajuma, cik grūti būtu bijis savākt vētrasfraksa gabalus. Pēkšņi ar pēdējo švuuuk-POP\ iegrima vētrasfraksa pēdējā daļa, pazūdot skatam.

"Pazuda," viņš nočukstēja.

Viņš piecēlās kājās un nopētīja klajumu. Neskaitot apdegušus un nolauztus zarus, nebija nekādas zīmes, ka vētrasfraksa šautra jebkad te būtu bijusi. Tālumā atbalsojās smiekli.

"Pazuda," viņš atkārtoja, gandrīz nespēdams noticēt acīm.

Visi tie gadi, gaidot Lielo vētru. Un visas tās briesmas, ko ietvēra vētras vajāšana. Nolauztais masts. Debesu kuģa pamešana. Tēva zaudējums. Un kālab?! Zibens šautras dēļ, kas bija pazudusi dažas stundas pēc sava mērķa sasniegšanas, - pazudusi, gandrīz nogalinot viņu!

Vienīgi, - Zarēns nodrebinādamies iedomājās, - tā nebūtu vis mani nogalinājusi, vai ne? Kāds gabals būtu varējis salauzt man muguru vai iedragāt galvaskausu, bet es nebūtu nomiris. Ledaini pirksti skrēja augšup un lejup Za- rēnam pa muguru no drausmīgās domas, kas varētu būt noticis.

"Un tagad viss, kas palicis pāri, ir šis te," viņš teica, dusmīgi sperdams pa kristālu drumslām, kas bija par sīku, lai iegrimtu zemē kopā ar lielākajiem gabaliem, un kas klāja zemi kā sarma. Mirdzošu putekļu mākonis pacēlās zalgojošajā gaisā. Zarēnu pārņēma riebums. Viņš gribēja raudāt. Viņš gribēja kliegt. "Vētras vajāšana!" viņš ar rūgtumu sodījās. "Drīzāk jau veltīgas pūles."

"Tomēr tai tik un tā piemīt savāda pievilcība," viņam aiz muguras atskanēja ķērkstoša, griezīga balss.

Zarēns satrūkās, tad nepacietīgi pacēla acis pret debesīm. Sēpijas bruņinieku viņam vismazāk būtu gribējies satikt vēlreiz.

"Zarēns," atkal atskanēja balss. "Tas taču ir Zarēns, vai

'i» ner

"Jā," pagriezdamies atcirta Zarēns. "Tas ir…" Viņš aprāvās pusvārdā. Tas nebija Sēpijas bruņinieks; tāpat tas nebija ne spoks, ne vampīrs, ne gaismas māns. "JŪS!" viņš iesaucās.

"Tik tiešām es," teica Gaismas profesors, neveikli lūkodamies augšup uz viņu. "Vienīgi baidos, ka mazliet izbojātā paskatā. Es īsti netiku galā ar tiem izpletņa spārniem," viņš paskaidroja. "Iznāca pamatīgi kūleņot."

Zarēns skatījās uz viņu, aiz šausmām iepletis muti.

"Vai tiešām es tik briesmīgi izskatos?" profesors jautāja un bezspēkā pasmaidīja. "Tā ir gan, ja?"

Zarēns juta, ka viņam rīklē kāpj kamols. "Jūsu kakls," viņš nočukstēja. "Tas ir…"

"Lauzts," teica profesors. "Es zinu." Viņš pacēla rokas, saņēma no abām pusēm galvu un uzstutēja to augšā, līdz viņa acis sastapās ar Zarēna acīm. "Vai tā ir labāk?" viņš jautāja un vārgi pasmaidīja.

Zarēns palocīja galvu. Tomēr nākamajā brīdī profesors nošķaudījās, saceldams putekļus, un galva atkal sazvēlās uz priekšu. Zarēns cītīgi rija siekalas, lai nomāktu nelabuma sajūtu.

"Mums tā kaut kā jānostiprina vietā," viņš teica un apgriezās apkārt, - šķietami, lai sameklētu kaut ko noderīgu, bet īstenībā, lai nebūtu jāskatās uz šausmīgo ainu,

kā nokarājas profesora galva. "Kādu nūju," viņš rosīgi nomurmināja. "Pagaidiet," un Zarēns pazuda starp kokiem.

Pēc mirkļa viņš atgriezās, nesdams garu un - Krēslas meža senajiem kokiem - taisnu zaru, kuru viņš bija nolauzis kādam netālu augošam kokam.

"Tam vajadzētu panākt vēlamo. Ja es pielikšu to jums pie muguras, lūk, tā. Un stingri piesiešu ar virvi, lūk… tā. Darīts."

Viņš atkāpās, lai pārbaudītu savu roku darbu. No aizmugures izskatījās, it kā profesora mugura būtu izdzinusi atvasi.

"Tā, un nu pašu galvu," Zarēns turpināja pļāpāt, no kabatas izvilkdams saiti. "Ar to vajadzētu pietikt. Tūlīt redzēsim."

Profesors, kura zods bija atbalstījies pret krūtīm, cik nu spēja, paskatījās augšup. "Ko tu esi nodomājis darīt?" viņš jautāja.

"Es jums parādīšu," atbildēja Zarēns. "Ja jūs atkal paceltu galvu, tad es to nostiprinātu pie zara, kas jums mugurpusē. Lai tā vairs nekristu uz priekšu."

"Lieliska doma!" aizrautīgi atsaucās profesors. Viņš vēlreiz pacēla augšā galvu un uzmanīgi atslēja to pret zaru.

Zarēns aptina apsēju vēl un vēlreiz profesoram ap pieri un ap pagaidu balstu, savienodams tos kopā. Kad saite bij gandrīz beigusies, viņš pārplēsa tās galu uz pusēm un sasēja dubulto mezglu. "Tā," viņš beidzot noteica.

Profesors palaida vaļā rokas. Galva palika stateniski. Zarēns izdvesa dziļu atvieglojuma nopūtu.

"Izcils improvizācijas paraugs," iesaucās Gaismas profesors. "Man jāatzīst, ka Temam Rejūdenim bijusi taisnība. Tu tiešām esi atjautīgs jauns puisis."

Zarēns bija pārsteigts un iepriecināts. "Tems?" viņš jautāja. "Tad Tems ir šeit, vai arī…?" Spokainais gaiss jautri ieņirbējās nepatīkamos smieklos. Zarēnam pamira sirds, nojaušot iespējamo kļūmi. "Vai arī jūs ar viņu runājāt uz Vētras dzinēja klāja?" viņš jautāja.

"Nē, nē," atbildēja profesors. "Uz kuģa klāja mēs gandrīz nepārmijām ne vārda. Nē, viņš ir te, Krēslas mežā…" Viņam sejā pavīdēja apjukums. "Mēs bijām kopā… Vēl tikai pirms brīža… Mēs… Es skatījos uz…" Viņš neveikli pagriezās un raudzījās uz Zarēnu. "Es nevaru atcerēties, uz ko es skatījos."

Zarēns pamāja ar galvu un nemierīgi pavērās apkārt uz mainīgajām ēnām. "Šī ir nedroša vieta," viņš klusi teica. "Te ir kaut kas… Vai kāds - vai varbūt daudzi. Es nezinu. Bet es redzu sejas, kuras ir miglaini izplūdušas, un dzirdu balsis, kas izgaist, kad mēģinu ieklausīties."

"Tā tas ir," profesors sapņaini sacīja. "Jautājumi, kas meklē atbildes. Teorēmas, kas prasa pierādījumu…"

"Nu tā," Zarēns turpināja, cimdotajā rokā augstu paceldams zobenu. "Ja nebūtu šo… Zobens atgādina man, no kurienes es nāku un kas esmu. Bruņucimds - par ko nekad nedrīkstu kļūt. Baidos, ka bez tiem es pilnībā pazaudētu pats sevi. Ak, profesor, mums jātiek projām no šī meža, cik drīz vien iespējams."

Profesors nopūtās, bet nepakustējās. "Zarēn," viņš klusi ierunājās. "Kakls man pārlūza kritienā. Vienīgi tāpēc, ka es nokritu tieši šajā vietā, es vēl aizvien esmu dzīvs. Es nevaru pamest Krēslas meža nemirstību," viņš teica. "Ja es to izdarītu, es acumirklī nomirtu."

Zarēns bēdīgi pašūpoja galvu. Profesoram, protams, bija taisnība.

"Bet nav tik ļauni. Tagad es varēšu mūžīgi pētīt vētras- fraksu." Viņš pasmaidīja. "Un ko citu gan Gaismas profesors varētu vēlēties?"

Zarēns pasmaidīja pretī, bet sirds viņam stinga no šiem vārdiem. Ja profesors nevarēja nākt līdzi, kā tad būs ar viņu pašu? Atkal viens? Pamests? Šī doma šķita nepanesama.

"Profesor," viņš piesardzīgi teica. "Vai jūs man palīdzēsiet atrast pārējos?"

Profesors pagriezās un nopietni nopētīja Zarēnu. "Par ko tu mani turi?" viņš jautāja. "Mēs, Sanktafraksas akadēmiķi, nepavisam neesam tik vārgulīgi kā tas nodevīgais preteklis, tas iznirelis nažu trinējs Vilnikss Pomplonijs, - lai arī tu būsi dzirdējis pretējo."

"Piedodiet, es negribēju…" teica Zarēns. "Vienīgi… es nevarēju…. es nevaru…"

"Nerunā vairāk, Zarēn," sacīja profesors.

"Man jātiek projām!" Zarēns iesaucās. "Man ir jāiet. Kamēr nav par vēlu."

"…par vēlu… par vēlu…" dzēlīgi atsaucās mežs.

Profesors neveikli apņēma Zarēnu ap pleciem. "Dodu savu goda vārdu," viņš teica. "Es tevi nepametīšu. Galu galā," viņš piebilda, pamādams atpakaļ uz zaru, kurš balstīja viņa galvu, "dots devējam atdodas."

"Paldies," Zarēns nošņaukājās un pacēla acis. "Es…"

Profesors skatījās kaut kur tukšā gaisā, uz lūpām viņam rotājās smaids. Viņa domas atkal bija aizvilinājuši viltīgie spoki un rēgi, kas mita meža tumšākajos nostūros. Kristāli iemirdzējās. "Gaismas iemiesojums," viņš sapņaini nočukstēja. "Gaisma, kas padarīta vieliska."

"Profesor," Zarēns satraukti sauca. "Profesor! Jūs man devāt goda vārdu!"

SEŠPADSMITĀ NODAĻA

KAPTEINIS ZARĒNS

"Profesor!" Zarēns kliedza savam ceļabiedram ausī. "Tas esmu es, Zarēns. Jums man jāpalīdz."

Bet profesors tikai novērsās un, pacēlis roku, sāka pētīt plaukstas virspusi. "Re, kā kristāli pielīp pie katra atsevišķa matiņa," viņš brīnījās. "Un kā gaisma staro tajos visā garumā no mata saknes līdz šķeltajam galam."

Zarēns pamāja ar galvu. Matiņi tiešām spīdēja. Bet kas par to? "Profesor," viņš mēģināja vēlreiz, "uzklausiet mani."

"Tev taisnība, mans vecais, uzticamais draugs un sāncensi," profesors teica. "Tiešām šķiet, ka tas uzsūc gaismu. Cerams, tu ievēro sēpijas putekļu daļiņas pa vidu. Šādai vielai noteikti piemīt attīrošas īpašības…"

Papurinājis galvu, Zarēns novērsās. Gluži kā Sēpijas bruņinieks bija noturējis viņu par savu veco cīņu biedru Garliniju, tāpat profesors tagad redzēja un dzirdēja viņu kā Tumsas profesoru. Tas bija bezcerīgi. Pilnīgi bezcerīgi.

Zarēns valdīja asaras. "Nāciet man līdzi," viņš teica, uzmanīgi saņemdams profesoru aiz rokas un vezdams viņu projām. "Iesim. Divas galvas labākas par vienu - pat tad, ja viena no tām ir iedragāta un tukša."

Viņi nebija nogājuši ne pusduci soļu, kad Gaismas profesors apstājās un pievērsās Zarēnam. "Ko īsti tu domāji, teikdams "iedragāta un tukša"?" viņš noprasīja.

Zarēns sāka smieties. "Profesor!" viņš iesaucās. "Laimīgu atgriešanos!"

"Ak, Zarēn," klusi teica Gaismas profesors. "Kas šī par ievērojamu vietu!"

Zarēns nenoteikti pasmaidīja, un, kamēr viņi abi ar profesoru turpināja pārējās Vētras dzinēja komandas meklējumus, viņš cieta klusu, bet profesors tikai runāja un runāja par vētrasfraksa kristāliem.

"Gaisma fizikālajā formā," viņš sajūsminājās. "Cieta enerģija. Vai tu kaut ko tādu vari iedomāties, Zarēn? Gaistošs spilgtā gaismā, stabils krēslas blāzmā un neaptverami smags zem tumsas segas. Vētrasfrakss ir brīnumaina viela, par to nav šaubu."

Zarēns pamāja ar galvu. Vismaz tik daudz viņš zināja, ka tas atbilst patiesībai.

"Bet savukārt svars, kā tik labi to pierādīja Ferumikss, ir relatīvs," profesors turpināja. "x vienāds ar y + z. pārsniedzot pi; kur x izsaka svaru, y - kristāla virsmas laukumu un z - tā caurspīdīgumu." Viņš sarauca pieri. "Vai arī es gribēju teikt - mirdzumu?"

Zarēns nemierīgi paskatījās uz viņu. Vai profesora aprēķini pierāda, ka viņš vēl ir pie pilna prāta, vai arī viņš tikai nesakarīgi buldurēja? "Te, protams, šī viela ir vairumā," Zarēns komentēja, paskatījies apkārt.

"Tiešām gan!" profesors iesaucās. Viņš stīvi pagriezās, lai paskatītos uz Zarēnu. Viņa acis drudžaini mirdzēja.

"Un es esmu nodomājis to visu saskaitīt — līdz pēdējai kripatiņai -, lai tādējādi noteiktu, cik Lielo vētru vajadzēja, lai radītu šo kristālu daudzumu, un cik ilgs laiks tam bija vajadzīgs. Laikmeti. Gadu tūkstoši," viņš godbijīgi nočukstēja. "Gadu miljardi."

Zarēns papurināja galvu. Visas šīs runas par garām traucošos laiku bezgala uztrauca viņu. Gaiss ņirbēja, un no ākstīgām ēnām viņam čukstēja balsis. Maigas, mierinošas balsis. Vilinošas balsis.

"Tu esi Zarēns," viņš murmināja. "Tev ir sešpadsmit gadu. Cik daudz tu esi redzējis un izdarījis šajā īsajā laika posmā…"

Un, kamēr Zarēns turpināja skatīties gaismēnu zibošajos dimantos, viņš atcerējās pazīstamas ainas, redzētas vietas un personas. Birkniati, ozolu elfu, kas bija zinājis viņa vārdu. Rupjogli, meža trolli kaimiņos. Uz Vētras dzinēja klāja kopā ar debesu pirātiem… Asinsozola krodziņa dibenistabā… Māti Zirgastru, Forfikulu, Mākoņu Vilku…

"Vēl daudz, daudz vairāk var sniegt Krēslas meža mūžība," balsis mierināja.

Zarēns cieši ieskatījās sev priekšā vīdošajā sejā. "Tēvs? Tik tuvu?" viņš nomurmināja un paspēra soli uz priekšu.

Mākoņu Vilka spokainais veidols paslīdēja atpakaļ un nesasniedzams palika šūpojamies gaisā. "Tālāk, nekā tu domā," viņš atbildēja zemā, skanīgā balsī. "Bet paliec vēl brīdi," viņš teica. "Meklē, un tu mani atradīsi. Kādu dienu, Zarēn. Tikai turpini meklēt, un kādu dienu…"

"NĒ!" iekliedzās Zarēns. "Tu neesi mans tēvs. Neesi mans īstais tēvs." Viņš ar bruņucimdu satvēra zobena rokturi un izrāva to no maksts. "Atstājies no manis, lai kas tu būtu!" viņš kliedza un sāka neprātīgi cirst sev visapkārt.

Gaiss sprakšķēja un sabiezēja. Sejas atkāpās. Tās ņirdza, vaibstījās un rādīja mēli.

"Palikt vēl brīdi? Es negribu palikt te!" Zarēns iesaucās.

"…palikt te…"

"Jums jāpazūd, es saku," Zarēns rēca. "Jāpazūd!"

"…jāpazūd…"

Un tās pazuda. Zarēns atjēdzās, skatoties Gaismas profesora satrauktajās acīs. Profesora mezglainie pirksti cieši turēja viņu aiz pleciem.

"Vai tu mani dzirdi, puis?" viņš kliedza. "Zarēn!"

"Jā," Zarēns atsaucās. "Es dzirdu… Ak, profesor," viņš šņukstēja, "ja es drīzumā neaiziešu no Krēslas meža, tad man - šaubu nav! - te būs jāpaliek uz visiem laikiem."

Viņš ciešāk satvēra bruņucimdā zobenu un draudīgi pavicināja to gaisā. "TEM!" viņš skaļi kliedza. "SMAILIŅ! STOUP! RUMBAINI! KUR JŪS ESAT?"

Viņa vārdi atbalsojās un izgaisa. Zarēns nokāra galvu. Tas bija bezcerīgi. Tas bija… bet - pag. Viņš piešķieba galvu uz sāniem.

"Kas ir?" jautāja profesors.

"Kššš!" Zarēns nošņācās un, lai vēl vairāk sakopotu uzmanību, pievēra acis. Un tur tas bija atkal. Dobji un žēlabaini - tikko sadzirdami, bet tas bija viņš - pinkulācis, kas jodelē savus sveicienus.

Bērnībā Zarēns bieži bija gulējis gultā, klausīdamies, kā šie milzīgie, vientuļie zvēri sasaucas cits ar citu pāri Dziļā meža plašumiem. Ciktāl viņam bija zināms, Krēslas mežā pinkulāču nebija - izņemot vienu.

"RUMBAINI!" viņš iesaucās un jodelēja pretī, cik labi vien prazdams.

"Vā-ā-ā-ā!" atskanēja atbilde, nu jau tuvāk.

Satvēris zobenu - katram gadījumam Zarēns metās skriešus.

"Vū-vū!" viņš satraukti sauca.

"Vū-vū!" Balss tagad bija vēl tuvāk nekā iepriekš. Nākamajā mirklī atskanēja koku lūšana un brakšķēšana, un Rumbainis pats - lielais albīnais pinkulācis - izlauzās no ēnainajiem kokiem viņam pretī.

"Rumbaini!" Zarēns iesaucās.

"Za-vū-n!" ierēcās pinkulācis, un abi iekrita viens otra siltajos apkampienos.

"Es baidījos, ka nekad vairs tevi neredzēšu," pēc brīža teica Zarēns, atbrīvojoties no skāviena. Tad viņš aptvēra, ka viņi nav vieni. Tāpat kā Gaismas profesors bija sekojis viņam, pārējie komandas locekļi bija sekojuši Rumbainim. Zarēns noslaucīja asaras un uzsmaidīja starojošo seju lokam.

"Tem," viņš ierunājās. "Smailiņ, Stoup, Akmens Pilot, cik labi jūs visus atkal redzēt."

"Un man iesilst sirds, atklājot, ka arī tu esi sveiks un vesels, kundziņ Zarēn," teica Tems Rejūdens. Viņš uz brīdi apklusa. "Es… tas ir, mēs cerējām, ka kapteinis varētu būt kopā ar tevi."

Zarēns papurināja galvu. "Mākoņu Vilks atteicās pamest Vētras dzinēju," viņš stāstīja. "Kad es viņu pēdējo reizi redzēju, viņš bija atguvis vadību pār debesu kuģi un bija to aizstūrējis līdz Lielās vētras pašam centram."

"Labais vecais kapteinis Mākoņu Vilks," sacīja Tems Rejūdens. "Drosmīgākais debesu pirāts, kādu es esmu saticis, un tas ir fakts. Viņš drīz vien būs klāt, lai mūs atrastu, jūs vēl redzēsiet."

Zarēns pamāja ar galvu, bet neko neteica. Tagad nebija īstais brīdis pieminēt ne zibens lodi, ko viņš bija redzējis aptveram debesu kuģi, ne arī sekojošo sprādzienu. Nebija jēgas sagraut debesu pirātu cerības. Taču kavēties, gaidot Mākoņu Vilka atgriešanos, varētu būt liktenīgi. Šoreiz Gaismas profesors nāca viņam palīgā.

"Jums visiem jādodas projām no šejienes, cik drīz vien varat," viņš teica.

Debesu pirāti pagriezās, lai paskatītos uz viņu. "Bez kapteiņa?" Tems, šausmu pārņemts, jautāja.

"Mēs nekādi nevaram zināt, kur ir kapteinis," atbildēja profesors. "Un es iesaku, lai viņa prombūtnes laikā mēs ievēlētu jaunu kapteini. Kādu, kam mēs visi solām uzticību, kādu, kas mūs aizvedīs līdz Krēslas meža malai."

Tems neveikli sarosījās. "Kuru tad?" viņš skarbi jautāja.

"Protams, Zarēnu," sacīja profesors. "Kuru tad vēl? Kā iepriekšējā kapteiņa dēls un mantinieks…"

Debesu pirāti noelsās visi kā viens. Tems Rejūdens neticīgi papurināja galvu. "Dēls un mantinieks?" viņš iesaucās. "Ko, jaunais Zarēns? Bet tas taču nevar būt."

"Tu apšaubi manus vārdus?" Gaismas profesors bargi noprasīja.

"Nē… Jā… Es gribēju teikt…" Tems minstinājās.

"Kvintinijs… tas ir, Mākoņu Vilks pats man stāstīja," teica Gaismas profesors. "Tāpēc viņš bija nodomājis atstāt zēnu Lejaspilsētā. Viņa paša drošības labad."

Tems nosvilpās caur zobiem. "Es atceros, kapteinis reiz stāstīja mums par bērnu, kas piedzima viņam un lēdijai Marisai," viņš sacīja. "Viņiem nebija citas izvēles, kā vien pamest to likteņa varā Dziļajā mežā…" Viņš pievērsās Zarēnam, kurš pamāja ar galvu.

"Es biju tas bērns," viņš apstiprināja.

Tems apmulsumā brīdi tikai skatījās. Tad pēkšņi viņš izvilka savu zobenu, augstu pacēla to un nometās ceļos. "Par tevi, Kapteini Zarēn, Mākoņu Vilka dēls, es apsolu atdot savu dzīvību."

To redzot, Smailiņš, Stoups Bultžoklis un Akmens Pilots sekoja viņa piemēram. Zarēns nosarka. Tas viss notika tik ātri. Debesu pirātu kapteinis - un viņam pat nebija debesu kuģa! Tomēr, kā to prasīja paraža, viņš izvilka zobenu un krustoja to ar debesu pirātu paceltajiem zobeniem, citu pēc cita.

"Un es par tevi," viņš teica. "Un es par tevi."

Debesu pirāti ielika zobenus makstis un, galvu pacēluši, sauca: "Kapteini Zarēn, mēs gaidām tavu runu."

"Jā, nu, es…" Zarēns stomījās. Viņa seja piesarka vēl vairāk.

"Lūk, zvaigzne," iestarpināja Gaismas profesors. "Austrumu Zvaigzne. Ne vien tās gaisma ir nemainīga starp klejojošiem zvaigznājiem, bet tā ir arī spoža diezgan, lai to saskatītu krēslas stundās." Viņš pietupās un neveikli paskatījās debesīs. "Tur," viņš norādot teica. "Tur tā ir."

Visi debesu pirāti pagriezās un skatījās. Cits pēc cita viņi arī ieraudzīja Austrumu Zvaigzni, kas liegi mirdzēja zeltainajā spīdumā. Zarēns pamāja ar galvu. Bija laiks pārņemt viņam uzticēto vadību.

"Ja mēs paturēsim zvaigzni acīs sev priekšā," viņš teica, "tad tā nodrošinās, ka mēs ejam taisni uz priekšu. Agrāk vai vēlāk mums ir lemts sasniegt Krēslas meža malu. Vai jūs esat kopā ar mani?"

"Jā, kaptein," viņi atsaucās. "Mēs esam kopā ar tevi."

"Tad iesim," Zarēns teica. "Profesor, jūs nāciet man blakus. Rumbaini, tu noslēgsi gājienu. Gādā, lai neviens nenoklīst vai nenovirzās sāņus."

"Vū-vū," atsaucās pinkulācis.

Viņi atkal sāka iet, un Zarēns juta lielāku pašpaļāvību nekā jebkad iepriekš kopš ierašanās Krēslas mežā. Tagad viņam bija mērķis, nolūks, apņēmība. Vēl jo vairāk, viņam bija atbildība ne tikai par sevi. Viņš atskatījās uz komandas biedriem, kā tie soļoja viņam pakaļ cauri biezajam, valganajam gaisam.

Viņi visi bija guvuši savainojumus, glābjoties no kuģa. Smailiņam bija stipri saskrāpētas rokas un seja, izskatījās, ka Tomam Rejūdenim ir lauzts deguns, Akmens Pilots neveikli kliboja, bet Stoups Bultžoklis bija pazaudējis savu apakšžokļa aizstājēju, atsedzot caurumu kā pastāvīgu, tukšu smaidu. Tomēr vissliktāk bija klājies Rumbainim.

Atkalredzēšanās brīdī Zarēns bija juties pārāk priecīgs, lai to pamanītu. Bet tagad, skatoties uz pinkulāci, viņš redzēja, ka tas ir bēdīgā stāvoklī. Priekšpusē baltās spalvas bija asinīm notraipītas un salipušas, un viņš ik uz soļa skaļi sēca. Zarēns varēja vienīgi lūgt Debesis, lai viņa vecā drauga ievainojumi nebūtu tik ļauni, kādi tie izskatījās.

Zarēns atkal pagriezās uz priekšu un pārliecinājās, vai viņi vēl joprojām dodas zvaigznes virzienā. "Tas bija labi, ka jūs nācāt mums līdzi," viņš teica profesoram.

"Nu jā," viņš atbildēja. "Mani motīvi nebija gluži nesavtīgi, jo man arī ir nepieciešams atrast Krēslas meža malu."

Zarēns bija pārsteigts. "Bet man likās, jūs bijāt nodomājis te palikt," viņš sacīja.

"Tiešām, esmu nodomājis," piekrita profesors. "Bet, ja man jāaplēš Lielo vētru skaits, tad man vispirms jānoskaidro Krēslas meža platība. LJn to es nevaru izdarīt, paliekot kaut kur meža vidū."

"Nē," izklaidīgi sacīja Zarēns. "Laikam nevarat vis." Kaut kas viņam bija ienācis prātā - kaut kas uztraucošs. Ja pieņem, ka viņi nonāks līdz Krēslas meža malai, - ko tad? Bija vispārzināms, ka Dumbrājam pat lidot pāri ir bīstami; cik daudzkārt bīstamāk būtu to šķērsot kājām. Vēl vairāk, kā kapteinis viņš būtu atbildīgs par savas komandas labklājību. Drebēdams no šīs nojautas, Zarēns vērsās atpakaļ, lai lūgtu padomu profesoram.

"Kas tad…!" viņš iesaucās. Profesora tur nebija. Panikā viņš pagriezās un ieraudzīja profesoru dažus soļus iepakaļ, stīvi nometušos uz vaļņa blakus kokam.

"Redzēt pasauli vienā vētrasfraksa graudiņā," viņš teica. "Satvert plaukstā bezgalību…"

"Profesor!" Zarēns iesaucās un spēcīgi sapurināja viņu aiz pleca.

Gaismas profesors pagriezās un ieskatījās Zarēnam acīs. Lēni, lēni nāca skaidrība. "Zarēn," viņš teica. "Es… Es atvainojos," viņš turpināja. "Turpināsim," viņš piebilda.

"Pateicos, profesor," sacīja Zarēns. "Es…" Viņš uz brīdi apklusa un pievērsās pārējiem. "Tas ir pārāk bīstami," viņš teica. "Mums jābūt drošiem, ka neviens no mums ne- aizmaldās, - pat tad ne, ja viņa prāts aizmaldās."

"Virvi," teica Smailiņš.

"Protams!" aizrautīgi iesaucās Tems Rejūdens, nomezdams no pleca pats savu virves rituli. "Mums jāsasienas kopā vienā rindā."

Zarēns piekrītoši pamāja un pārraudzīja šo darbību. Viņš paturēja Rumbaini rindas galā, apsienot virvi viņam ap milzīgo vidukli. Tālāk ik pa vienādam gabalam viņš iesēja viegli atraisāmus mezglus, lika katram debesu pirātam iebāzt kreiso roku cilpā un citu pēc citas savilka cilpas ap plaukstas locītavu. Tems Rejūdens, Smailiņš, Stoups Bultžoklis, Akmens Pilots, Gaismas profesors.

Beidzot Zarēns apsēja atlikušo virves galu pats sev ap vidukli.

"Kārtībā," viņš paziņoja. "Uz priekšu!"

Kopā sasieti, cietušie komandas locekļi turpināja ceļu caur Krēslas mežu pretī zvaigznei, kas mirdzēja tālu, tālu viņiem priekšā. "Es ceru, ka mērķis nav pārāk tālu," Zarēns nočukstēja.

"…pārāk tālu…" čukstus atbildēja gaiss.

Tieši tobrīd aizmugurē pēkšņi izcēlās kņada. Zarēns pagriezās un pārlūkoja debesu pirātu rindu. Kāda trūka.

"Kur ir Stoups Bultžoklis?" viņš jautāja, dusmīgi soļodams tukšās cilpas virzienā.

"Prom," teica Smailiņš.

"Prom?" pārjautāja Zarēns.

"Visu laiku murmināja, ka viņš nevarot, ka viņš negribot pamest savu dārgo žokli. Nākamais, ko es sapratu, viņš rikšoja projām krūmos." Smailiņš parādīja. "Tur, uz to pusi."

Zarēns papurināja galvu un nikni uzklupa pārējiem. "Kā jūs varējāt pieļaut, ka tas notiek?"

"Vū-vū, vū," pinkulācis paskaidroja.

Tikai tad Zarēns aptvēra, ka Rumbainis nevis tikai stāv blakus Temam Rejūdenim, bet cieši tur viņu. Viņš, tāpat kā Stoups Bultžoklis, bija atsvabinājies no virves.

"Kas ir? Kas notika?" Zarēns jautāja. "Tem? Kas ir lēcies?"

Bet Tems neskatījās viņam acīs. "Liec mani mierā!" viņš norūca. "Laid mani vaļā." Viņa acis pēkšņi pievērsās kaut kam kreisajā pusē. "Kel!" viņš iekliedzās. "Neaizej Ik-z manis."

Zarēns pagriezās, bet tur neviena nebija - vismaz neviena, ko viņš redzētu.

"Kel!" Tems sauca. "Pagaidi mani. Ak, manu nabaga brīnišķīgo brāli, - tik ilgs laiks pagājis." Viņš izmisīgi svaidījās Rumbaiņa tvērienā. "LAID MANI VAĻĀ!" viņš rēca. "TŪLĪT PAT!"

Zarēns skatījās uz vareno debesu pirātu ar sarkano seju, kurš cīnījās Rumbaiņa ķepās kā bērns dusmu uzplūdā, un samulsumā papurināja galvu. Krēslas mežs bija nodarījis kaitējumu komandas veselajam saprātam daudz ātrāk, nekā viņam tas bija licies iespējams.

"Mans brālis," Tems skaļi uzstāja. "Es tik ilgi esmu meklējis…"

"Tā ir ilūzija, Tem," Zarēns teica. "Tikai māņi. Tur neviena nav."

"Kel!" Tems kliedza. "Kel, atsaucies!" Un viņš sāka cīnīties vēl niknāk. "LAID MANI VAĻĀ!" viņš uzstāja.

Zarēns iekodās apakšlūpā. Kopš viņš bija saticis debesu pirātus, Tems Rejūdens vienmēr bija tik labi izturējies pret viņu - kā lai viņš tagad pamestu Temu Krēslas meža varā? Tomēr pašreizējā stāvoklī viņš tiem visiem bija bīstams. Rumbainis, būdams ievainots, noteikti nespēs noturēt viņu diez cik ilgi. Viņš skumji vērsās pie pinkulāča.

"Laid viņu vaļā, Rumbaini," Zarēns teica.

Tiklīdz Rumbainis palaida vaļā tvērienu, Tems nomierinājās. Viņš brīdi, neko neredzot, skatījās apkārt, tad pasmaidīja. "Kel," viņš sauca un aizmeimuroja atpakaļ, no kurienes viņi bija nākuši. "Kel, pagaidi mani."

Zarēns noskatījās, ka viņš klunkurē projām, un viņam acīs sariesās asaras. Lielais, vecais, uzticamais Tems Rejūdens gāja projām. "Paliec sveiks, mans draugs," viņš uzsauca. "Un kaut tu atrastu to, ko meklē."

Viņš sajuta mīkstu, bet smagu plaukstu uz pleca. Tas bija Rumbainis. "Vū-vū," milzīgais radījums klusi teica.

"Es zinu," teica Zarēns. "Mums visiem viņa pietrūks."

Sarukušā skaitā un ar nomāktu garu atlikušie turpināja iet Austrumu Zvaigznes virzienā - Smailiņš, Akmens Pilots un Rumbainis, Gaismas profesors un Zarēns priekšgalā. Viņi soļoja klusēdami. Viņi gāja pa vienam. Virvi tie bija atstājuši zemē tālu iepakaļ, uz tās jau krājās putekļi. Zarēns satvēra zobenu un sakoda zobus.

Kā tik briesmīga vieta vispār radusies? - Zarēns skumji prātoja. "Ejam tālāk," viņš mudināja. "Neatpalieciet. Nu vairs nevar būt tālu."

"Sekojam tev aiz muguras," teica Smailiņš, pielikdams soli.

"Vū-vū," piebalsoja Rumbainis un sēkdams slampāja viņam nopakaļus.

Savukārt Akmens Pilots droši vien bija pārpratis Zarēna teikto. Viņš apstājās un sāka vicināt rokas un stampāt kājas, cik vien smagais mētelis un vēl smagākie zābaki atļāva. Gaisā pacēlās sēpijas putekļu mākonis. Stikla lodziņi viņa kapucē mirdzēja žilbinoši zeltaini.

"Ak nē," Zarēns nopūtās. "Tikai ne tu arī vēl."

Akmens Pilots - pats praktiskākais un uzticamākais no visiem debesu pirātiem - arī bija padevies Krēslas meža nemirstīgajam neprātam.

"Vū-vū?" ieprasījās Rumbainis.

"Es nezinu," atbildēja Zarēns. Viņš piesardzīgi piegāja tuvāk. Tā kā Akmens Pilota galvu pilnībā sedza viņa garā, smagā kapuce, bija grūti uzminēt, kas notika viņa domās.

"Vai tu mani dzirdi?" Zarēns kliedza. "Vai tev viss ir kārtībā?"

No kapuces atskanēja ņurdēšana un apslāpēts rūciens, Akmens Pilots rupji pagrūda Zarēnu sāņus un rādīja. "Es zinu," teica Zarēns. "Es ari esmu redzējis…" "GRL'RK!" Akmens Pilots nepacietīgi noņurdēja. Viņš apgrieza Zarēnu apkārt un saturēja viņa galvu.

"Kas tad…!" Zarēns iesaucās. "Vai tu esi traks? Rumbaini! Palīgā!"

Akmens Pilots atkal ieņurdējās un pavērsa Zarēna galvu, liekot viņam skatīties virzienā, kur viņš bija rādījis. Rumbainis piesteidzās viņiem klāt. "VŪ!" viņš ierēcās.

"Grū grunh!" Akmens Pilota apslāpētā balss uzstāja.

"Ā!" Zarēns noelsās, beidzot saprazdams, ko Akmens Pilots bija ieraudzījis.

Rumbainis neveikli metās virsū Akmens Pilotam.

"Viss kārtībā!" Zarēns iekliedzās. "Skatieties!"

Visi pagriezās un skatījās uz priekšu. Un tur starp kokiem, tieši zem Austrumu Zvaigznes, spīdēja izbalējis, spožs laukums.

"Tas ir Dumbrājs," Zarēns nočukstēja. Viņš satraukts pagriezās pret pārējiem. "Mums tas ir izdevies! Mēs esam sasnieguši Krēslas meža malu un…" Viņš uz brīdi apklusa. Vai acis viņu atkal mānija, vai arī tiešām tur kāds bija? Viņš ieskatījās ciešāk. Jā. Nebija šaubu. Kalsns, stūrains stāvs ar rokām sānos un plati ieplestām kājām iezīmējās uz gaišā fona.

Rumbainis paošņāja gaisu, nemierīgi noņurdēja, un viņa kašķainās ausis aizdomās noplivinājās. Neapzinoties pinkulāča ļaunās nojautas, Zarēns ar Gaismas profesoru blakus soļoja uz priekšu.

"Es aizeju!" Zarēns uzsauca gaismēnu lēkājošajiem rakstiem. "Un es nekad netaisos atgriezties."

"…atgriezies… atgriezies…" mežs atsaucās pierunājot, pieglaimojoties.

Zarēns kā apreibis pievērsa skatu uzkumpušajam augumam tālu priekšā. Gaiss čukstēja un mirgoja, kamēr spokaino būtņu virpuļojošā, mutuļojošā migla centās pārņemt viņu vienreiz par visām reizēm.

"…atgriezies… atgriezies…" tās atbalsoja.

"Nekad," Zarēns kliedza un taustīja savu zobenu. "Nekad!"

"…kaut kad… kaut kad… kaut kad…" mežs atbildēja.

SEPTIŅPADSMITĀ NODALA

DUMBRAJS PANĒM SAVU TIESU

Skrīds Pirkstgriezis no pārkareno uzacu apakšas vēroja tuvojošos pulciņu. IJz viņa plānajām, baltajām lūpām parādījās uzjautrinājuma un nicinājuma apvienojums.

"Tā, tā, tā," viņš ķērcoši noteica. "Kas mums te ir?"

Parasti tie, kas nonāca pie viņa, ceļoja grupās kopā ar sev līdzīgiem. Tumšmuguras goblinu bars, mizas elfu sabiedrība, meža troļļu ģimene - vai, viņš pavīpsnājot atcerējās, - nokgoblini.

Bet šāds birums!

Viņš pieliecās un samiedza acis. Tur bija kāds jauneklis. Un kāds pavecāks tips, - iespējams, viņa vectēvs -, kurš izskatījās tā, it kā viņam uz muguras zem baltās mantijas būtu iesakņojies koks. Tad vēl kāds mazāks radījums - pēc izskata ozolu elfs. Un tad kāds vai kaut kas smagās drēbēs ar kapuci. Un… Skrīds nostenējās. "Pinkulācis," viņš piesmacis norūca.

Skrīds Pirkstgriezis bija piesardzīgs ar pinkulāčiem - un dibināta iemesla dēļ. Šie dzīvnieki ne vien bija neparasti stipri, bet tiem arī piemita savāda intuīcija. Tikai vienu

reizi viņš bija mēģinājis nogriezt pinkulācim kāju pirkstus, un tas viņam gandrīz bija maksājis dzīvību.

Skrīds pavīpsnāja. "Gandrīz!" viņš nočukstēja, jo kā vienmēr naksnīgais pārsteigums viņa upurim bija izrādījies par lielu. "Iegaumē," viņš teica, "viņš ne tuvu nebija tik liels un draudīgs kā šis. Man vajadzēs būt uzmanīgam."

Tie daži pēdējie soļi Zarēnam prasīja vislielākās pūles. Viņam grīļīgi ejot uz priekšu, par viņu ņirgājās spoki, gari un citādas parādības. "Savu tēvu, Mākoņu Vilku," tie čukstēja, "vai viņu tu pametīsi te? Vienu pašu? Bez vienīgā dēla?"

"Man nav citas izvēles," Zarēns bēdīgi murmināja.

"Uz priekšu," viņš dzirdēja sakām profesoru. "Uzvelc savu bruņucimdu un augstu pacel zobenu. Tu to vari, Zarēn. Tu vari izlauzties brīvībā no Krēslas meža."

"Jā…" Zarēns nedroši teica. Viņš darīja, kā profesors bija licis. "Jā, es varu, es to izdarīšu." Viņš apklusa. "Vai pārējie ir kopā ar mums?"

"Mēs vēl aizvien esam te," apliecināja Smailiņš.

Zarēns paskatījās uz priekšu. Garā, mutuļu pārņemtā tuneļa galā vīdēja zvaigzne. Zem tās stāvēja izbalējušais, stūrainais augums. Zarēns tuvojās tiem abiem, nedroši sperdams soli pēc soļa.

"Nu vairs nav tālu," uzmundrinot teica profesors. "Drīz būsim klāt."

Zarēns pagriezās viņam pretī un satvēra viņu aiz pleca. "Tad jums jāapstājas," viņš teica. "Ja jūs iesit par tālu, jums būs jāmirst."

Stāvēdams starp Dumbrāju un Krēslas mežu, Skrīds Pirkstgriezis sāka kļūt nepacietīgs. "Ak, Debesu dēļ, kas tur tagad notiek?" viņš dusmās kurnēja. "Ja viens ne, tad cits no viņiem." Tad, pamanījis, kā plivinās pinkulāča ausis, viņš mainīja noskaņojumu.

"Uz priekšu!" viņš sauca. "Es tikai gribu jums palīdzēt - iekams nav par vēlu."

Tiklīdz Zarēna galvā sāka atbalsoties skaņas no Krēslas meža ārpuses, spokainās balsis un vīzijas beidzot palaida viņu vaļā no sava tvēriena. Ausīs apklusa trokšņi. Acīs pazuda migla. Viņš apjēdza mežu tādu, kāds tas bija, - spilgts, mirdzošs, tomēr drūms, smagnējs savā sastingumā un ar trūdu smaku.

Gaismas profesors paskatījās uz Zarēnu. "iMan nekaitēs, ja paiešu vēl mazliet tālāk," viņš teica.

"Vai jūs esat drošs?" jautāja Zarēns.

Profesors apstiprinoši pamāja. "Pilnīgi drošs," viņš sacīja un aizgriezās. "Uz priekšu."

Atcerējies, ka viņš ir kapteinis, Zarēns izslējās un sauca pretī Skrīdam, kā to būtu darījis Mākoņu Vilks. "Es esmu Zarēns, debesu pirātu kapteinis. Nosauc savu vārdu un nodarbošanos."

Skrīds pretīgi noņirdza. "Kucēns, kas runā ar meža vilka vārdiem," viņš pusbalsī nomurmināja. Tad pacēla galvu. "Mani sauc Skrīds," viņš atbildēja. "Un mana nodarbošanās ir pavadīt ceļotājus pāri bīstamajam Dumbrājam."

Pinkulācis draudīgi noņurdēja.

"Kaut gan, iespējams, tev nav nekādas intereses par maniem pakalpojumiem," Skrīds turpināja, acīm šaudoties šurp un turp zem pievērtajiem plakstiem. "Iespējams, tu jau visu zini par Dumbrāju ar tā dubļu akačiem un indīgajiem gāzu izmešiem, tā kampējlempjiem, dūņu zivīm, baltajiem kraukļiem…"

"Nē, nē," iebilda Zarēns. "Tas mani ļoti varētu interesēt."

Viņš pagāja pēdējos dažus jardus pa Krēslas mežu un apstājās pie pašas malas. Skrīds - viena soļa atstatumā - stāvēja Dumbrājā. Starp viņiem atradās neredzama līnija, kas atdalīja šīs divas vietas. Brīdi viņi skatījās viens uz otru klusēdami. No tālienes pāri izbalējušajai tukšainei atskanēja piesmakusi ķērkšana.

"Baltie kraukļi," teica Skrīds. "Cīnās ap maitu - asiņu smaka padara viņus trakus."

Zarēns sajuta ceļabiedru satraukumu sev aiz muguras.

Skrīds viltīgi nosmīnēja. "Reizēm tie negaida, kad būsi miris, lai kluptu virsū," viņš griezīgi nosēca.

Zarēns saviebās. Dumbrājs, — kā viņš labi zināja, - bija skarba un bīstama vieta, tomēr viņš neuzticējās šim Skrīdam ar viņa nāves bālumu un blēdīgajām, asinīm pieplūdušajām acīm.

Ak Debesis augstās, - kas nu es par debesu pirātu kapteini! - Zarēns skumji domāja, lln viņš aptvēra, ka atkal vēlas, kaut tēvs būtu viņam blakus. Viņš zinātu, ko darīt.

Trešo reizi, kopš Zarēns bija ievēlēts par kapteini, viņam palīgā nāca Gaismas profesors. Pagājies uz priekšu, viņš nostājās Zarēnam blakus.

"Un cik tu prasi par katru?" viņš jautāja.

Cik prasi! Zarēns uztraukts domāja. Doma, ka būtu jāmaksā par pavadoņa pakalpojumiem, viņam pat nebija ienākusi prātā, tomēr dīvainais, izbalējušais radījums atlīdzību, protams, gribētu. Tikai Zarēnam nebija ne graša pie dvēseles. Nevienam no komandas nebija.

"Es teikšu tā," Skrīds sacīja, domīgi berzēdams zodu. "īpašs piedāvājums debesu pirātiem." Viņš uz tiem šķībi paskatījās. "Divi simti no katra."

Zarēns nodrebēja. Ja viņi četri gribēja šķērsot Dumbrāju, tad kopā sanāca astoņi simti - astoņi simti, kuru viņam nebija. Tomēr šķita, ka profesoru tas neuztrauc. "Kopā tūkstotis," viņš sacīja. "To es varu samaksāt."

Tagad Zarēns bija tiešām apjucis. "Bet…" viņš iesāka. "Man likās…"

Gaismas profesors pievērsās viņam. "Pēc ilgām pārdomām esmu nolēmis iet kopā ar jums," viņš paziņoja. "Tas ir, ja jūs mani pieņemat."

"Jā, jā, protams," nenoteikti sacīja Zarēns. "Bet jūs teicāt…"

"Es riskēšu," profesors paskaidroja. "Kas zina, varbūt mans kakls atveseļojas…" Viņš uz brīdi apklusa. "Katrā ziņā, es nevaru palikt te."

"Bet jūs bijāt tik pārliecināts," teica Zarēns. "Jūs teicāt…"

"Es zinu, ko es teicu," profesors viņu pārtrauca. "Man likās, ka varēšu pētīt vētrasfraksu, ja palikšu. Es kļūdījos. Lai gan Krēslas mežs man tiešām dotu laiku veikt izpēti, tas ari atņemtu man spēju to darīt."

Skrīds Pirkstgriezis nepacietīgi noklakšķināja mēli.

Neņemot viņu vērā, profesors turpināja. "Es esmu akadēmiķis, Zarēn," viņš sacīja. "Redz, Sanktafraksā es esmu pazīstams ar savai domas asumu. Es varu nodeklamēt Dil- niksa seno Apcerējumu par gaismas īpašībām, es zinu no galvas Arbemaksas tūkstoš mirdzošos aforismus… Tomēr šeit, šajā briesmīgajā vietā, kas stindzina prātu, es tik tikko varu atcerēties, kas es esmu."

"Tātad jūs gribat teikt…"

"Es gribu teikt, ka labprātāk mirtu cienīgā nāvē nekā ciestu mūžīgas neziņas kaunu." Viņš izvilka ādas maisiņu no mantijas krokām un pasniedza to Zarēnam. "Te iekšā ir pieci simti," viņš paskaidroja. "Kad mēs būsim galā, viņš varēs saņemt pārējo."

Zarēns pievērsās Skrīdam un nodrebinājās, ievērojis, kā kalsnais īpatnis, aplaizīdams lūpas, skatās lejup uz profesora kājām. "Ja tu šim nosacījumam piekriti," viņš sacīja, pasniegdams ādas maisiņu, "tad esam vienojušies."

Skrīds pacēla acis un pasmīnēja. "Ļoti priecājos to dzirdēt," viņš teica. Paņēmis maisiņu, viņš ar vienu roku aizbāza to aiz vestes krūtežas, tad atkal roku pastiepa, lai sasveicinātos ar Zarēnu.

Zarēns noskurinājās, pieskardamies sausajiem, kaulainajiem pirkstiem. "Tad uz priekšu," aicināja Skrīds un maigi, bet apņēmīgi pārvilka viņu pāri neredzamajai līnijai laukā no Krēslas meža - un iekšā Dumbrājā.

Zarēns apstājās un atskatījās. Gaismas profesors nebija pakustējies. Par spīti apņēmībai, šo soli bija grūti spert - galu galā, tas varēja būt viņa pēdējais solis.

"Uz priekšu," aizkaitināts sacīja Skrīds. "Mēs nevaram gaidīt visu dienu."

"Bez steigas, cik ilgi vien gribat, profesor," teica Zarēns.

Skrīds nosprauslājās un riebumā novērsās. Zarēns pastiepa roku, lai profesors varētu uz tās atspiesties.

"Paldies, Zarēn," profesors sacīja. "Lai notiktu kas notikdams, manu zēn, iepazīšanās ar tevi sagādāja man pagodinājumu un prieku. Kādu dienu tu būs lielisks debesu pirātu kapteinis. Pats ar savu kuģi. Es zinu, ka tā būs."

Un, to pateicis, profesors spēra šo bezgala svarīgo soli uz priekšu. Zarēns, gaidīdams, ka viņš varētu sabrukt kuru katru brīdi, centās viņu balstīt. Bet profesors nesabruka. Ieiedams Dumbrājā, viņš saviebās aiz sāpēm. Viņš iekliedzās. Viņš mazliet paklupa. Bet viņš palika stāvus.

Viņam aiz muguras Smailiņš, Rumbainis un Akmens Pilots priekā uzgavilēja. "Braši, profesor," viņi teica.

"Jā, braši!" Zarēns staroja. "Jūs atkal būsiet vesels kā rutks, kacl mēs jūs nogādāsim atpakaļ Sanktafraksā." Profesors vārgi pasmaidīja. Zarēna seju aptumšoja rūpes. "Kā… kā ]ūs jūtaties?" viņš satraukti jautāja.

"Dzīvs," profesors nostenējās. "Uz to pusi. liet baidos, ka būšu visai lēns. Varbūt labāk būs, ja es…"

"Nē," apņēmīgi teica Zarēns. "Jūs nāksiet kopā ar mums. Mēs pārmaiņus jums palīdzēsim." Viņš pagriezās pret pārējiem. "Nu tad visi uz priekšu. Iesim."

"Turklāt ne bridi par agru," dzēlīgi piezīmēja Skrīds.

Kad komandas locekļi neveikli pagāja uz priekšu, Skrīds pagriezās un aizsoļoja. Zarēns sekoja, roku aplicis profesoram ap muguru.

"Mundru izskatu!" Skrīds sauca pār plecu. "Un iegaumējiet, turieties kopā, ejiet man pa pēdām - un neskatieties atpakaļ."

Zarēnam pamira sirds, paraugoties uz priekšu un redzot, cik tālu viņiem jāiet. Šķita, ka Dumbrājs nekur nebeidzas. Ja viņš būtu bijis viens pats, šis ceļojums būtu biedējošs. Tā kā pret viņu smagi balstījās profesors…

"Soli pa solim," profesors nosēcās, kā lasīdams viņa domas. Zarēns pamāja ar galvu un paskatījās lejup uz baltajiem dubļiem, kas apņēma pēdas. Profesoram bija taisnība. Viņi bija iznākuši laukā no Krēslas meža, un tas bija pats svarīgākais, jo, kaut gan Dumbrājs bija tikpat bīstams, cik liels, tam arī bija robeža. Un, pateicoties nejauši sastaptajam pavadonim…

"Kapteini Kapteini" viņš sadzirdēja Smailiņu satraukti kliedzam. Uz bridi Zarēns aizmirsa, ka ozolu elfs uzrunā viņu. Viņš neviļus ar acīm meklēja Mākoņu Vilku. "Kapteini Zarēn!" Smailiņš kliedza. "Tev ātri jānāk šurp. Re, Rumbainis!"

Zarēns paskatījās atpakaļ. Albīnais pinkulācis gulēja, sabrucis zemē.

"Ej," teica profesors. "Es varu nostāvēt pats."

Zarēnam nebija divreiz jāsaka. Viņš aizdrāzās pa biezajiem, staignajiem dubļiem un nometās ceļos blakus savam draugam. "Kas ir?" viņš jautāja. "Rumbaini, kas noticis?"

"Vū… vū-vū," pinkulācis nostenējās. Viņš tvēra sev pie krūtīm un aizgrieza lielo galvu.

"Rumbaini!" Zarēns iesaucās, un acīs viņam sariesās asaras. "Rumbaini, runā ar mani! Saki man, ko darīt."

"Vū-ū," pinkulācis klusi ievaidējās, un pēkšņi viņam uznāca briesmīgs, gārdzošs klepus, no kura pa visu ķermeni izšāvās krampjainas sāpes.

Zarēns centās valdīt asaras. Ievainojumi, kurus Rumbainis bija guvis, glābjoties no Vētras dzinēja, bija iekšēji - un daudz nopietnāki, nekā Zarēns bija nojautis. Viņš elpoja, īsi un sēcoši elsdams. Zarēns glāstīja zvēra kaklu, visu laiku čukstēdams, ka viss būs kārtībā, viss būs labi.

Pinkulācis vāri pasmaidīja un aizvēra acis.

"Za-vū-ns. Vū-vū. Dra-vū-gi…"

Pēkšņi asiņu strūkliņa - žilbinoši sarkana pret balto spalvu - parādījās mutes kaktiņā un notecēja viņam pa vaigu. Rumbainis vēlreiz ieklepojās, nodrebēja, izšļāca siekalas - un palika nekustīgi guļam.

"NĒ!" ievaimanājās Zarēns un apkrita Rumbainim ap kaklu. "Tikai ne tu. Ne tagad. Nevar būt, ka tu esi miris!" viņš gaudoja. "Likās, ka tu esi tik… tik vesels…"

"Tā tas notiek ar pašiem labākajiem," viņam aiz muguras atskanēja izsmiekla pilna balss. Zarēns sastinga. "Vienu mirkli tiem nekas nekait," viņš turpināja. "Nākamajā - beigti kā…"

"Skrīd!" Zarēns ierēcās, pielēkdams kājās un izvilkdams zobenu. "Vēl vienu vārdu, un, tici man, es tevi pāršķelšu uz pusēm."

Skrīds pavīpsnāja. "Un nolemsi savu komandu drošai nāvei?" viņš jautāja. "Diez vai." Viņš pagriezās projām, pametot Zarēnu drebam bezspēcīgās dusmās.

"Nāc, Zarēn," teica Gaismas profesors. "Tu neko vairs nevari palīdzēt savam draugam."

"Es zinu," atbildēja Zarēns. Viņš iešņukstējās. "Bet…"

"Nāc," profesors atkārtoja. "Iekams tas nelietis Skrīds nav aizgājis pārāk tālu."

ASTONPADSMITĀ NODALA

KĀJU PIRKSTU GRIEŠANA

Skrīds Pirkstgriezis gandrīz nespēja noticēt savai veiksmei. Kad pinkulācis bija sabrucis, viņš tik tikko savaldījās, lai nesāktu aiz prieka lēkāt. Nogāzts gar zemi brīdī, kad viņš pameta Krēslas meža nemirstību, visbīstamākais no grupas locekļiem vairs nebija bīstams.

"Un ar pārējiem būs viegli tikt galā," viņš nočukstēja pie sevis un ļauni, sēcoši nosmējās. "Vecais viņus patīkami kavēs." Viņš apklusa un domīgi paberzēja zodu. "Tomēr," viņš piebilda, "žēl aizlaist postā labus kāju pirkstus. īpaši tik lielus un spalvainus."

Viņš atskatījās, lai redzētu, cik tālu tikuši pārējie, un apmierināts atklāja, ka — par spīti viņa padomam - tie jau bija izstiepušies garā rindā. Tālu nopakaļus bija ozolu elfs. Skaidri varēja manīt, ka viņam ir grūtības.

"Tagad vairs nav ilgi, mazais," draudīgi nočukstēja Skrīds. "Un tev arī nav atlicis diez ko ilgāk," viņš teica,

pievērsdams uzmanību smagās drēbēs tērptajam augumam, kas kleberēja rindai pa vidu. "Un, kas attiecas uz jums abiem," viņš teica, uzlūkodams jaunekli un veco vīru, kas balstījās uz viņa rokas, "jūs, mani draugi ar mirgojošiem kāju pirkstiem, būsiet rotājums uz glazūras!"

Viņš pacēla rokas un salika kaulainās, kā ar pergamentu pārvilktās plaukstas pie mutes. "Ei!" Viņa ķērkstošā balss atbalsojās pāri izbalējušai ainavai kā balto kraukļu ķērkšana. Neviens no viņiem nepievērsa tai uzmanību.

"Ei, tu!" Skrīds ieaurojās. "Kapteini Zarēn!"

Šoreiz jauneklis pacēla acis.

"Kas ir?" viņš atsaucās, balsij trīcot vējā.

"Mēs esam gandrīz pusceļā," Skrīds kliedza. Tad viņš norādīja sev aiz muguras. "Redzi to greizo spici pie apvāršņa? Tas ir avarējuša kuģa masts. Uz turieni mēs dodamies. Kad nonāksim tur, tad visi varēsim mazliet atpūsties."

"Mums jāatpūšas tagad!" Zarēns kliedza pretī.

Skrīds pie sevis pasmaidīja. "Diemžēl par to nevar būt ne runas. Šo apvidu ir apsēdušas visbriesmīgākās dūņu zivis. Apēdīs jūs dzīvus, tiklīdz ieraudzīs."

Sekoja klusuma brīdis.

"Vai tu vismaz nevarētu iet mazliet lēnāk?" Zarēns sauca.

"Protams, varu, Kaptein," Skrīds laipni atsaucās. "Bet es to nedarīšu!" viņš klusi piebilda. Viņš atkal salika plaukstas pie mutes. "Tagad ejiet tikai taisni vien, līdz nonāksiet pie tā vraka," viņš teica. "Jums nenotiks nekas slikts, kamēr vien jūs iesiet taisnā rindā. Bet piešargieties. Abās pusēs ir indīgie gāzu izmeši, un dubļu akači ir bīstami. Tāpēc neejiet nost no takas."

"Mēs neiesim," viņš dzirdēja, kā Zarēns atsaucās.

"Ā, un vēl pēdējais," Skrīds kliedza. "Lai gan Dumbrājs izskatās līdzens, tas ir diezgan paugurains. Nekrītiet panikā, ja pāris minūtes nevarat redzēt mani vai kuģi. Ejiet tik tālāk."

"Labi!" atkliedza Zarēns.

Skrīds pie sevis nosmējās. Izrādījās, ka šis Kapteinis Zarēns ir pakalpīgs jauns puisis. Viņš apmierināts pagriezās un turpināja ceļu pa smakojošo tukšaini. Baltā saule atmirdzēja uz tālīnā kuģa vraka. Skrīds zināja, ka tas bija tuvāk, nekā izskatījās, tomēr tas arī bija tālāk, nekā kāds no vientiesīgajiem debesu pirātiem jebkad spētu nokļūt.

"Kampējlempji, dūņu zivis un baltie kraukļi," viņš nosprauslājās. "Salīdzinājumā ar mani tie nav nekas. Jo es, Skrīds Pirkstgriezis, esmu visbīstamākais radījums visā šajā lielajā, baltajā, tuksnesīgajā plašumā - to tu drīz vien pats uzzināsi, Kapteini Zarēn," viņš ņirdza.

Skrīda vārdi atkal un atkal atbalsojās Zarēnam galvā. Neejiet nost no takas. Tieši to viņam allaž mēdza teikt Spelda un Tantems, meža troļļi, kuri bija uzaudzinājuši viņu kā pašu dēlu. Tomēr, ja viņš toreiz nebūtu nogājis no takas, viņš līdz šai baltai dienai būtu dzīvojis Dziļajā mežā. Taču šoreiz Zarēns zināja, ka tas ir prātīgs padoms, jo, ja profesors paslīdētu vai pakristu, tas viņam varētu būt liktenīgi.

Tā kā savainotā profesora galva bija piesieta pie mugurai piestiprinātā zara, viņš nevarēja paskatīties uz leju, un tāpēc Zarēna ziņā bija uzmanīt, kur viņi spēra soli, - un tas nozīmēja novērst acis no mērķa. Ik reizi, paceļot acis, viņš redzēja, ka viņi atkal novirzījušies uz vienu vai otru pusi.

"Vai man vienam viss jādara?" Zarēns aizkaitināts sūrojās. "Kāpēc jūs man nesakāt, kad mēs novirzāmies no ceļa?"

"Es nevaru," atbildēja profesors. "Es esmu aizmiedzis acis."

"Tad veriet tās vaļā!" neiecietīgi atcirta Zarēns.

"Es nevaru," viņš nogurušā balsī atkārtoja. "Tā kā mana galva ir nostiprināta šādā leņķī, tad acis atrodas pretī saulei. Ja es tajā pārāk ilgi skatīšos, es kļūšu akls." Viņš bēdīgs nošņaukājās. "Un kāds gan labums no Gaismas profesora, kas nevar redzēt? Beigsies ar to, ka es ubagošu Lejaspilsētas ielās."

Zarēns, juzdamies vainīgs, novērsās. "Piedodiet," viņš teica. "Es…"

"Ak, manu mīļo zēn," teica profesors, "tev vismazāk no visiem, kas dzīvo zem Debesīm, nāktos atvainoties. Tu paliki man blakus Krēslas mežā; tu pašlaik esi man blakus. Es esmu un vienmēr būšu tev pateicīgs." Viņš uz brīdi apklusa. "Tam tur Skrīdam gan es gribētu ādu novilkt. Viņš solīja, ka ies lēnāk."

Zarēns palocīja galvu, bet neko neteica. Iespējams, ka pavadonis bija sācis iet lēnāk. Viņš kopā ar profesoru gāja uz priekšu tik mokoši lēni, ka to bija grūti uzzināt..

Ceļojums sāka pieņemt murga nebeidzamās aprises. Katrs jards bija kā jūdze, katra sekunde šķita velkamies stundu.

"Augstās Debesis!" profesors novaidējās. "Cik tālu vēl jāiet? Nedomāju, ka es vēl daudz ilgāk varēšu izturēt."

Jums viss būs kārtībā," Zarēns viņam apgalvoja, pamezdams skatu pār plecu, lai pārliecinātos, vai Smailiņš un Akmens Pilots viņiem vēl seko. "Tagad vairs nevar būt neko tālu." Viņš pagriezās un atkal paskatījās uz priekšu, - un viņam šausmās aizrāvās elpa.

"Kas noticis?" jautāja profesors, atdarīdams acis. "Skrīds," iesaucās Zarēns,

ar vienu roku noākēdams savu tālskati un izmisīgi pētot apvārsni. "Viņa tur nav!"

Gaismas profesors piemiedza acis, lūkodamies tālumā. "Viņš mūs brīdināja, ka tā var notikt," viņš teica. "Es zinu, bet…" "Nomierinies," sacīja profesors. "Es esmu vecs un jūtu sāpes. Man ir atļauts zaudēt cerības. Bet ne tev, Zarēn. Tev vēl visa nākotne ir priekšā."

Zarēns drūmi raudzījās uz priekšu. "Dubļi," viņš nomurmināja, "tas ir vienīgais, ko es sev redzu priekšā. Ak, profesor. Ja vien es būtu klausījis tēvu, nekas tamlīdzīgs nebūtu noticis. Bet nē. Es nedarīju, kā man lika. Es biju ietiepīgs un stulbs, un man taču vajadzēja uzlavīties uz Vētras dzinēja klāja! Tā visa ir mana vaina."

"Zarēn, manu zēn," maigi ierunājās profesors. "Kas darīts, darīts. Es netaisos dalīt vainu pa daļām. Šobrīd svarīgi ir tas, kā tu tiec galā ar savas rīcības sekām. Ja tu… ĀĀĀAAp viņš iekliedzās, jo tajā mirklī bez jebkādas brīdinājuma zīmes starp viņiem abiem izvirda karstu gāzu izmetis.

"Profesor!" iesaucās Zarēns, atsviests nost no vina.

Viņš ar šausmām skatījās augšup uz verdošo dubļu resno stabu, kas uzšāvās gaisā kā liela, balta koka stumbrs. Tas cēlās augstāk un augstāk, skaļi rūkdams, tad atliecās pats sev virsū un nogāzās atpakaļ zemē kā biezu, lipīgu pilienu šalts.

"Profesor!" Zarēns vēlreiz iesaucās. "Kur jūs esat?"

"Es esmu te," no dubļu staba otras puses atskanēja trīsoša balss. "Esmu iestidzis."

"Turieties," atsaucās Zarēns. "Es eju jums palīgā."

No atveres, izplūstot dubļiem, augšup cēlās indīgu tvaiku mākoņi, kas apņēma Zarēnu. Klepodams un spļaudīdamies viņš, acīm asarojot, streipuļoja uz priekšu. Vēdīja karstums. Dubļi šļācās. Zarēns pacēla sejai priekšā saliektu elkoni, bet nekas nevarēja pasargāt no smakas, kas traucēja elpot.

"Es nevaru… jūs… atrast…" viņš izdvesa.

"Te," atbildēja profesora vārgā balss. Izklausījās tuvu. Zarēns apstājās, izberzēja acis un cieši ieskatījās biezajā miglā. Un tur, pat ne trīs soļus tālāk, bija profesors un skatījās uz viņu.

"Stāt!" viņš iekliedzās. "Ne soli tālāk."

Kādu brīdi Zarēns neapjēdza, ko īsti viņš redz. Bija skaidrs, ka profesors nebija nokritis uz muguras, jo, kaut gan viņa galva atradās zemes līmenī, viņš skatījās uz priekšu, nevis augšā debesīs. Un tad viņš saprata. Gaismas profesors bija iekritis bedrē ar plūstošiem dubļiem. Tie viņam sniedzās jau līdz padusēm.

Zarēns atraisīja savu ap kaklu apsieto lakatu un aizsēja to priekšā mutei un degunam kā pagaidu masku. Tad viņš novilka savu debesu pirāta mēteli, nometās grimstošo dubļu malā ceļos un, cieši satvēris rokās mēteļa apkakli un plecus, pasvieda tā otru galu profesora virzienā.

"Ķerieties klāt," viņš elsa. "Es jūs izvilkšu ārā."

Profesors to satvēra. Zarēns sasprindzināja kājas, atliecās atpakaļ - un vilka, kā vēl nekad nebija vilcis. "Vēl! Vēl! Vēl!" viņš izmisīgi stenēja.

Lēnām, lēnām profesors sāka pacelties laukā no zemes. Vispirms parādījās krūtis, tad vēders…

"Ak, mans kakls," profesors šņukstēja. "Mans nabaga, nabaga kakls." "Nu jau gandrīz," Zarēns noelsās. "Vēl tikai…" Šļākt… POP!

Staignie dubļi bija palaiduši vaļā profesora kājas. Viņš gulēja uz vēdera, ar seju uz leju.

"Profesor," uzstājīgi teica Zarēns, apveldams viņu uz muguras un noslaucīdams stiegros dubļus viņam no sejas. "Profesor, vai jūs mani dzirdat?"

Profesora plānās, sasprēgājušās lūpas pavērās. "Jā," viņš vārgi noķērkstēja. "Es tevi dzirdu… Tu man izglābi dzīvību."

"Nē, vēl neesmu izglābis," teica Zarēns. "Bet es to izdarīšu. Rāpieties man mugurā."

"Ak, Zarēn," profesors iebilda. "Es nevarēšu… Tu nevarēsi…"

"Mēs to nezināsim, iekams nebūsim mēģinājuši," teica Zarēns. Viņš uzvilka mēteli, pagriezās un pieliecās. "Ap- lieciet rokas man ap kaklu," viņš deva rīkojumu. "Tā."

Tad, aiz piepūles iekunkstēdamies, viņš izslējās, no apakšas ar rokām aptvēra profesora kaulainās kājas un devās uz priekšu. Viņš smagi gāja projām no plūstošajiem dubļiem. Projām no izmešu bedres ar tās indīgo miglu un verdošo dubļu strūklu. Tālāk un tālāk pa izbalējušo un purvaino apkārtni. Temperatūra pazeminājās. Gaiss noskaidrojās.

"Vēl nav ne miņas no Skrīda," pēc kāda brīža nomurmināja profesors. "Lai nu kurš, bet viņš gan ir blēdīgs tips. Paņem mūsu naudu un tad pamet likteņa varā! Varbūt viņš pašlaik sēž tajā vrakā, kājas pūtinādams."

Zarēns pacēla galvu un pārlūkoja Dumbrāju. Beidzot izskatījās, ka kuģa vraks ir tuvāk.

"Palaist debesīs tādu nekrietnu neģēli," Zarēns lādējās un nospļāvās zemē. "Ar Skrīda palīdzību vai bez tās Smailiņš, Akmens Pilots, jūs un es izturēsim šo smago pārbaudījumu. Kā komandas kapteinis es dodu savu goda vārdu."

Skrīds nebija savās debesu kuģa vraka mājās. Tiklīdz viņš bija pārliecināts, ka neviens nepamanīs, viņš bija aizlavījies aiz liela akmens, kur viņu nevarēja redzēt, un novārtījies dubļos, līdz viņu no galvas līdz kājām klāja izbalējusī zampa.

"Likšu sev pazust," viņš teica un palaida piesmakušu smieklu.

Tad, apmierināts, ka lieliski nomaskējies, Skrīds pieslējās kājās un, cik ātri vien varēdams, līkumoja atpakaļ pār Dumbrāju, turēdamies blakus takai, pa kuru gāja debesu pirāti. Lai gan viņš tos varēja redzēt, tie viņu neredzēja.

"Turieties uz takas, jūs, stulbeņi," viņš nošņāca, paiedams garām Zarēnam un vecajam. "Mēs taču negribam, ka jūs aprij Dumbrājs. Vismaz pagaidām vēl ne."

Un viņš lēkšoja tālāk. Garām savādajai figūrai smagajās drēbēs; garām ozolu elfam - elfs tagad bija četrrāpus - un tālāk uz beigtā pinkulāča pusi. Tuvodamies viņš redzēja, ka šajā vietā nav ieradies pirmais. Baltie kraukļi ar knābjiem un nagiem jau plosīja līķi.

"Pazūdiet, izbalējušie velni!" Skrīds ierēcās, drāzdamies uz to pusi un sparīgi vicinādams rokas.

Baltie kraukļi, nikni ķērkdami, palēca atpakaļ uz savām atsperīgajām kājām, bet projām nelidoja. Lai gan lielu daļu no ķermeņa maitasputni jau bija aprijuši, pēdas - lielas, spalvainas un kā asmens asiem nagiem - vēl bija neskartas. Kad viņš pielieca galvu, saule atmirdzēja neskaitāmos sīkos kristālos, kas bija ieķērusies spalvās starp pirkstiem.

"Kāds brī-īīīnišķīgs lau-au-ūūūpījums," Skrīds nosmīnēja.

Viņš izvilka aiz jostas aizbāzto nazi un ar ķirurga mierīgo precizitāti nogrieza pirkstus un iebāza tos savā ādas somā. Baltie kraukļi trakā nemierā spalgi kliedza un ķērca.

"Še," viņš tiem teica. "Tagad viss ir jūsu." Ar šiem vārdiem viņš uzmeta somu plecā un atkal aizlēkšoja. "Viens gar zemi," viņš nosmējās. "Četri vēl palikuši."

Smailiņš bija pirmais, pie kura viņš nonāca. Ozolu elfs vēl aizvien bija četrrāpus - vienīgi vairs nespēja parāpot. Viņš elpoja strauji un sēcoši. Rokas iespiedis sānos, Skrīds apstājās, skatīdamies lejup uz nožēlojamo radījumu. Nākamajā brīdī viņš ar roku aptvēra ozolu elfu ap pleciem un parāva atpakaļ. Uz mirkli nozalgoja Skrīda nazis. Ozolu elfs iegārdzās, ķēra sev pie rīkles - un sabruka.

"Nudien, izdarīju viņam pakalpojumu," Skrīds nomurmināja pie sevis un sāka darboties gar kāju pirkstiem, "tā izbeidzot viņa ciešanas." Viņš piecēlās un palūkojās uz priekšu, kur figūra ar kapuci mokoši vēl cīnījās tālāk.

"Esi gatavs vai neesi," viņš nomurmināja. "Te es nāku!"

Nogurdinošais ceļojums Zarēnam lika sevi manīt. Lai gan Gaismas profesors bija tikai mazliet vairāk nekā ar ādu apņemti kauli, šķita, ka viņa svars pieaug, kamēr Zarēns viņu bez apstājas stiepa pār šļakstošo, sastāvējušos dubļu lauku.

"Gandrīz esam klāt," profesors teica. "Vēl tikai dažus soļus."

Pēkšņi Zarēns juta, ka ieiet ēnā. Gaiss uzreiz kļuva vēsāks. Viņš paskatījās augšup. Augstu pār viņu slējās lielā kuģa vraks.

"Paldies Debesīm!" viņš izdvesa.

"Paldies tev" teica profesors.

Zarēns palaida vaļā profesora kājas un uzmanīgi nolaida viņu no muguras. "Āāā!" viņš nopūtās, un rokas it kā pašas pacēlās uz augšu. "Es jūtos tā, it kā varētu lidot!"

Profesors līdzjūtīgi nokrekšķējās. "Vai es tiešām biju tāda nasta?"

"Pirms kāda brīža man likās, ka es to nepaveikšu," Zarēns atzinās. "Bet tagad mēs esam te." Viņš palūkojās apkārt. "Skrīd!" viņš sauca.

"Skrīd… Skrīd… Skrīd…" vārds neatbildēts atbalsojās tālumā.

Zarēns papurināja galvu. "Kur viņš ir? Kādu spēli viņš spēlē?"

Profesors nosprauslājās. "No tā nelieša visu ko var sagaidīt," viņš teica.

Pēkšņā satraukumā Zarēns satrūkās. Smailiņš un Akmens Pilots! Viņš bija tik ļoti aizrāvies ar profesora glābšanu, ka bija pilnīgi aizmirsis par pārējiem komandas locekļiem.

Viņš uzdrāzās augšā pa sasvērušos kuģa korpusu, aizlēca pie masta un sāka rāpties uz augšu. Lai gan kuģis baltajos dubļos gulēja bīstamā leņķī, novērošanas grozs tomēr bija daudzkārt augstāk par jebkuru citu punktu Dumbrā jā. Viņš atskatījās turp, no kurienes viņi bija nākuši.

Tālumā viņš kaut ko samanīja. Brūns uz balta. Nekustīgs. Šausmīgās priekšnojautās drebēdams, Zarēns atāķēja tālskati no mēteļa priekšas un pielika to pie acs.

"Smailiņš," viņš izdvesa, kad drausmīgais skats parādījās fokusā.

"Kas noticis?" viņš dzirdēja profesoru saucam no apakšas.

"Tas ir… tas ir Smailiņš," viņš atsaucās. "Viņš ir miris. Noslepkavots."

"Un Akmens Pilots?" profesors vaicāja.

Zarēns grieza tālskati uz pretējo pusi, pētot balti mirdzošo līdzenumu, vai nebūs kāda zīme. "Es… es mēģinu viņu atrast," viņš izgrūda. Pēkšņi tumša, izplūdusi aprise, iznirstot no izbalējuša akmens aizsega, parādījās tālskata centrā. Mēģinot noregulēt asumu, viņa sasvīdušās rokas nevaldāmi drebēja. "Jā!" viņš iekliedzās. "Tas ir viņš. Un viņš ir gluži tuvu."

"Dzīvs?"

Zarēns palocīja galvu. "Gandrīz," viņš teica. "Bet labo kāju viņš nejauki velk. Viņš tik tikko var paiet. Es…" Viņam aizrāvās elpa. "Kas tas tāds bija?"

Kādu gabalu aiz Akmens Pilota viņš bija manījis kustību. Balts uz balta, bet tik un tā redzams, it kā Dumbrājam pašam būtu izaudzis ķermenis un galva. Kāds vai kaut kas tuvojās Akmens Pilotam.

"Kas tas ir?" Zarēns drebēja. "Vai dubļu dēmons? Dum- brāja nezvērs? Šaušalīgais kampējlempis?"

Zarēns noregulēja tālskati. Radījums kļuva skaidri redzams - izstīdzējušas rokas un kājas, līka mugura, galvaskausam līdzīga galva ar nostieptu ādu, kas bija savilkusies ap muti un uzacīm. Zarēns niknumā nodrebinājās. Tas nebija nekāds dubļu dēmons vai Dumbrāja nezvērs.

"Skrīds," viņš nošņāca. "Es būtu varējis nojaust."

Akmens Pilots apstājās. Pagriezās. Un Zarēns saklausīja apslāpētu sāpju kliedzienu, kad Akmens Pilots pastreipuļoja atpakaļ. Žilbinoša gaismas strēle nozibēja Zarēnam gar acīm.

"Un viņam ir nazis!"

Zarēns sabīdīja ciet tālskati, norāpās lejā pa mastu, pāri korpusam un aizskrēja atpakaļ Dumbrājā.

"Uz kurieni tu?" uzsauca profesors.

"Palīgā Akmens Pilotam," viņš atsaucās. "Kamēr nav par vēlu."

Sviedriem līstot un visam augumam sāpot, Zarēns klupdams steidzās, cik ātri vien varēja. Skrīds un Akmens Pilots vārtījās dubļos. Viņš tuvojās. Atmirdzēja nazis. Tuvāk un tuvāk. Te Akmens Pilots ņēma virsroku, te Skrīds bija virspusē. Ja vien viņš varētu… Te uzreiz Akmens Pilota galva, mežonīga trieciena ķerta, atgāzās atpakaļ. Atkal nozibēja nazis.

"SKRĪD!" Zarēns iekliedzās.

Kaulainais, baltais stāvs acumirklī atlēca nost no upura un pavērsās pret jaunekli kā stūrī iedzīts dzīvnieks. Viņa dzeltenie zobi zalgoja. "Tā, tā," viņš noķērcās, izvilkdams aiz jostas aizbāztu garu, briesmīga paskata sirpi. "Aiztaupīji man apgrūtinājumu iet pie tevis, ko? Ļoti uzmanīgi pret mani." Viņš vēzēja sirpi savā kaulainajā rokā uz augšu un uz leju. Asmens asā mala atmirgoja visā garumā.

Zarēns nobālēja. Viņam bija tik maz pieredzes tiešā ieroču cīņā.

"Nāc nu, Kapteini Zarēn," Skrīds izsmējīgi teica un pamāja ar brīvo roku. "Paskatīsimies, no kādas vielas tu esi." Viņš nāca tuvāk kā tāds dubļu krabis. "Vai varbūt tu labāk gribētu pagriezties un laisties lapās - es tev dotu priekšroku startā," viņš piebilda un drūmi nosmējās.

Zarēns izrāva zobenu un izaicinoši raudzījās Skrīda asinīm pieplūdušajās acīs.

"F.s palikšu un cīnīšos ar tevi, Skrīd," viņš paziņoja, cerēdams, ka ļaundaris nepamanīs, kā dreb viņa balss, kā trīc viņa roka. "Vēl vairāk," viņš pašapzinīgi turpināja, "es tevi pieveikšu."

Skrīds skatījās uz viņu, bet neatbildēja. Viņš pieliecās zemāk un sāka šūpoties no vienas puses uz otru. Uz priekšu un atpakaļ zibsnīja sirpis, ko viņš mētāja no vienas rokas otrā. Un visu laiku Skrīds nenovērsa savu nemirkšķinošo skatienu no Zarēna acīm. Tad viņš lēca.

"Āāā!" iekliedzās Zarēns un palēca atpakaļ. Liektais asmens nošņāca gaisā zemu un nāvējoši. Ja viņš uzreiz nebūtu izkustējies no vietas, tad sirpis būtu pamatīgi uzšķērdis viņam vēderu.

Viņš spēlējas ar mani, - Zarēns pie sevis teica. - Dzen mani atpakaļ uz staignajiem dubļiem. Cīnies pretī! Cīnies pretī - vai mirsti!

Viņš saspringa. Pēkšņi sirpis brāzās lejup uz viņa pusi - ātri, zemu un ar ļaunu mirdzumu -, Zarēns aizturēja elpu, cieši satvēra zobenu un pacēla to pretī asmens vēzienam.

"Ūuh!" viņš noņurdēja, kad niknais cirtiens nodrebināja viņa roku un satricināja visu augumu.

"Nu, nu, kaptein," Skrīds, šūpodamies un vicinādams sirpi sev priekšā, glūnīgi skatījās. "Vai tik vien tu vari?"

Pēkšņi gaisā sāka virpuļot liektā sirpja briesmīgā deja. Tas griezās, tas krita, tas zibēja un metās lejup. Ar drebošu sirdi Zarēns cēla savu zobenu pretī. Tas atkal atsitās pret sirpi. Un vēl, un vēl…

Es tevi pieveikšu! - Zarēna galvā kliedza kāda iekšēja balss. - Par Smailiņu. Par Akmens Pilotu… Par sevi.

Skrīds pēkšņi šāvās pa kreisi un izklupa uz priekšu. Zarēns bija ātrāks. Viņš palēca sāņus, kur nebija apdraudēts, bez pūlēm atsita sirpi un dūra ar zobenu, tēmēdams Skrīda kārnajā kaklā.

"Tā!" viņš ierēcās, streipuļodams uz priekšu. "Tu…"

Viņam paslīdēja kāja uz nepamanāmas bedres malas. "Aaaaaiii!" viņš iekliedzās, sašķiebjoties potītei.

Zarēns smagi nogāzās uz dubļainās zemes, zobens izslīdēja no rokas un nokrita mīkstajos dubļos - par tālu, lai to aizsniegtu. Skrīds vienā mirklī bija viņam klāt. Viņš ar kāju piespieda Zarēna bruņucimdā tērpto roku un kutināja viņam pazodi ar nežēlīgā asmens galu.

"Biji iedomājies, ka tev ir kādas izredzes pret Skrīdu Pirkstgriezi, ko, Kapteini Zarēn?" Skrīds jautāja, seju nicinoši saviebis.

Viņš pacēla sirpi augstu virs galvas. Pret debesīm tas iezīmējās kā melns mēness. Asmens iezalgojās.

"SKRĪDIJ TOLLINIKS!" Pāri Dumbrājam atbalsojās profesora smalkā, spalgā balss. "Ko tas radījums tev nodarījis?"

Skrīds sastinga un pagrieza galvu. "Ko tas…?" viņš nomurmināja.

Ne mirkli nedomādams, Zarēns ar rāvienu atbrīvoja pie zemes piespiesto roku, pavēlās sāņus, satvēra zobenu un ar visu spēku caurdūra Skrida kaulainās krūtis pašā vidū. Biezas, sarkanas asinis plūda lejup pa zobenu. Tās sastapās ar Zarēna bruņucimdu un pārvērtās tīrā, dzirkstošā ūdenī, kas notecēja viņam pa roku.

Sirpis nokrita zemē ar klusu plakš. Skrīds paskatījās uz leju. Likās, ka viņš ir gluži vai pārsteigts, redzot zobenu, kas rēgojās viņam no krūtīm. Viņa apmulsušais skatiens sastapās ar Zarēna acīm.

Zarēnam aizrāvās elpa. Skrīda sejas izteiksme mainījās acu priekšā. Pazuda ļauni glūnošais izskats; pazuda ņirdzīgais smaids un mežonīgais acu skats. Zarēns vēroja, kā no barbariska, asinskāra maniaka, kas vēl tikai pirms brīža bija apņēmības pilns saraustīt viņu gabalos, Skrīds pārvērtās par pilnīgi citu - rāmu, domīgu, pat cēlu. Viņa acīs dzirkstīja tāls mirdzums, un mutes kaktiņos rotājās

smaids. Lūpas pavērās, un starp tām izlauzās viens vienīgs vārds:

"Sanktafraksa."

Nākamajā mirkli viņš miris nokrita zemē.

Zarēns nedroši piecēlās kājās. Viņš skatījās uz nekustīgo ķermeni. "Ks esmu kādu nogalinājis," viņš nomurmināja, ar drebošiem pirkstu galiem aizspiezdams Skrīdam acis. Tagad Skrīds izskatījās miera pārņēmis un, tāpat kā dzīves pēdējos brīžos, savādi majestātisks. Zarēnam kaklā sakāpa kamols. Kas gan tāds bija noticis, lai pārvērstu viņu tik pretīgā radījumā? Acis apstājās pie somas, kas bija pārmesta mirušajam pavadonim pār plecu. Vai viņam piederošās lietas varētu uzvedināt uz atbildi? Zarēns paliecās uz priekšu, atraisīja saites un ielūkojās iekšā.

"Ūūūūāāā!" Viņš norīstījās. Acīs sariesās asaras, bet skats ar kāju pirkstiem nepazuda. Viņš aizsvieda projām somu, noliecās un dziļi elpoja. "Kāpēc?" viņš beidzot izdvesa un ar šausmām skatījās uz Skrīdu. "Kas par briesmoni tu esi?"

Bet Skrīds neko nevarēja atbildēt. Zarēns izslējās taisni. Kad viņš pagriezās, baltie kraukļi jau sāka pulcēties. Tikai tad viņš paskatījās uz bruņucimdu.

DEVIŅPADSMITĀ NODAĻA

SKRĪDA LAUPĪJUMS

Ar zobenu cirzdams ceļu cauri augošajam maitēdāju putnu baram, Zarēns steidzās uz Akmens Pilota ķermeņa pusi. Kapucē iestrādātie stikla lodziņi acīm no iekšpuses bija aizsvīduši. Vai tas nozīmēja, ka Akmens Pilots vēl elpo? Vai viņš pēc mežonīgā trieciena, ko bija saņēmis no Skrīda, vēl varētu būt dzīvs?

"Ja vien es to visu varētu novilkt," Zarēns murmināja, velti raustīdams aizdares sprādzes, kas noturēja vietā kapuci un cimdus. Viņš nometās ceļos un piespieda ausi pie smagā mēteļa, cenzdamies saklausīt sirdspukstus. Plats smaids atplauka viņa sejā, jo tur tā bija - vārga, bet ritmiska - Akmens Pilota pukstošā sirds.

"Tā, tagad neuztraucies." Zarēns teica, pielēkdams kājās. "Es drīz tevi nogādāšu pie kuģa vraka. Tur ir vēsi." Viņš aptvēra Akmens Pilotu zem padusēm. "Ar tevi viss būs… tīūū…" Zarēns nostenējās, paceldams viņa plecus no zemes, "…kārtībā!"

Ar katru nogurdinošo soli Zarēna augums brēca pēc atpūtas, tomēr viņš pat ne uz mirkli nepalēnināja gaitu. Ja Akmens Pilots nomirtu, tad Zarēns būtu zaudējis visu savu komandu, un tas bija kaut kas tāds, kam viņš neļautu notikt.

"Gandrīz esam klāt," viņš bez elpas nomurmināja. "Nu vairs nav ilgi."

Akmens Pilots ne izdvesa kādu skaņu, ne arī kustējās, bet Zarēns zināja, ka viņa sirds noteikti pukst, jo baltie kraukļi lika viņus mierā. Mirklī, kad sirds apstātos, tie uzbruktu tūlīt pat.

Beidzot viņu atkal apņēma kuģa vraka mestā garā ēna. Zarēns pacēla acis pret nežēlīgajām, baltajām debesīm un klusībā pateicās.

"Profesor!" viņš sauca, skatīdamies apkārt. "Profesor?"

"Te iekšā," no kuģa vraka iekšpuses atskanēja nogurusi balss. Zarēns pagriezās. No viņa pa kreisi korpusā bija liels caurums. "Te iekšā," profesors teica vēlreiz, balsij skanot tikai mazliet skaļāk par čukstu.

Kad Zarēns ievilka Akmens Pilotu pa izlauzto ieeju, viņu pārsteidza briesmīgā trūdu smaka. Viņš noguldīja Akmens Pilotu pie tālākās sienas un atrada profesoru atstutējušos pret nokritušu siju pretējā pusē. Pie muguras piestiprinātais zars vēl joprojām turēja viņa kaklu taisnu. Viņš bija dzīvs, tomēr pat tumsā bija skaidrs, ka profesoram neklājas labi.

"Viņš to nogalināja," profesors vaidēja. "Viņš to noslepkavoja."

"Nē," teica Zarēns. "Viņš ir ievainots, iespējams, nopietni, tomēr viņš vēl ir dzīvs."

Profesors vārgi nopūtās. "Tikai ne Akmens Pilotu," viņš nosēcās un pamāja apkārt ar roku. "Šis kuģis," viņš teica. "Es atradu plāksnīti ar nosaukumu. Tas ir Vēja šķēlējs. Tā kapteinis bija Skrīdijs Tollinikss. Skrīdijs Tollinikss!" viņš gaudās. "Lielisks un varonīgs bruņinieks." Viņa acis naidā liesmoja. "Tas ir, līdz viņš nonāca tā riebīgā pavadoņa rokās," viņš piebilda, un viņam uznāca klepus lēkme.

Zarēns cieši uzlūkoja profesoru. Protams! Kad profesors pirmīt bija iesaucies, Skrīds bija pazinis pats savu vārdu. Tāpēc viņš bija sastindzis… Un Zarēns bija nogalinājis viņu. Viņam nebija dūšas pateikt profesoram, ka Skrīdijs Tollinikss un viņu pavadonis bija viens un tas pats.

Viņš nometās zemē blakus profesoram. "Mēģiniet pagulēt," viņš ieteica.

"Nē, nē," profesors satraucās. "Drīz vien būs pietiekami daudz laika miegam. Mums šis tas ir jāizprot, jāizskaidro, šis tas jāapspriež…" Uz brīdi viņa acis apdzisa. Kad tās atkal noskaidrojās, tās izskatījās apjukušas, nobijušās. "Zarēn, manu zēn," viņš elšot klusi teica. "Tev mani jāuzklausa. Un kārtīgi jāuzklausa. Man tev jāpastāsta par vēt- rasfraksu."

"Bet…" Zarēns iesāka.

"Galu galā, tāpēc es esmu šeit," profesors turpināja. "Tāpēc tavs tēvs uzstāja, lai es ceļoju ar jums visiem kopā. Jo es zinu visu, ko vien var zināt par svētajiem kristāliem. Par to vērtību. To īpašībām. To spēku." Viņš uz brīdi apklusa. "Tā kā vētrasfrakss ir pārāk smags, lai to pārvietotu, kad tas atrodas tumsā, un pārāk nenoturīgs tiešā saules gaismā, mums jā… tev jāuztur pastāvīga, bet nespodra gaisma, kas to pavadīs, līdz tas būs sasniedzis savu vietu Sanktafraksas lidojošās klints sirdī. Un, kad tas būs noticis…"

"liet kāda tam visam jēga?" Zarēns izgrūda. "Mums nav vētrasfraksa. Mēs nespējām to iegūt Krēslas mežā. Vai jūs esat aizmirsis, profesor? Mums tas neizdevās."

"Zarēn, ciet klusu!" profesors uzstāja. Viņš pacēla roku un norādīja uz korpusa tālāko galu. "Lūk, tur," viņš nosēcās.

Zarēns pagriezās. Viņa acis pa šo laiku bija pieradušas pie tumsas, un, ieskatoties ēnā, viņš pamanīja lielu lādi, kas pa pusei bija iegrimusi dubļos. "K… kas tas ir?" viņš jautāja.

"Aizej un apskati," teica profesors.

Kad Zarēns gāja pa dubļaino grīdu uz lādes pusi, pūstošas miesas smaka pieņēmās spēkā. "Ūāā!" viņš noelsās un sāka rīstīties, ieraudzījis tūkstošiem sīku trofeju, kas bija pienaglotas pie koka sienām. "Bvūūrg!" viņš atkal sāka vemstīties, kad atklājās, ka milzīgā, nolaidenā kaudze stūrī nozīmē vēl neskaitāmus amputētus kāju pirkstus.

"Debesu dēļ, kāpēc?" viņš nomurmināja un atskatījās uz profesoru, gaidīdams kādu paskaidrojumu.

Profesors ar mājienu nepacietīgi mudināja viņu tālāk.

Zarēns apstājās pie stikla un dzelzskoka lādes un paskatījās lejup. Vāks bija aizvērts, bet ne aizslēgts. Viņš vilcinājās. Ja nu tā bija pilna ar vēl kādām ķermeņa daļām? Ja nu Skrīds bija aizrāvies arī ar acāboliem vai mēlēm?

"Ver vaļā!" viņš dzirdēja, ka profesors uzstāj.

Zarēns paliecās uz priekšu, dziļi ievilka elpu un pacēla vāku. No iekšpuses atmirdzēja sudrabota gaisma. Zarēns skatījās un aiz bijības drebēja, redzot lielo daudzumu spīdošo, dzirkstošo kristālu. "Vētrasfrakss!" viņš izdvesa.

"Un vairāk, nekā mūsu vajadzībām nepieciešams," teica Gaismas profesors.

"Bet kā?" jautāja Zarēns. "Es…" Viņš aprāvās. "Kāju pirksti!" viņš iesaucās.

"Tieši tā," sacīja profesors. "Kad nelaimīgie goblini, troļļi, alu gari vai kādi citi devās no Dziļā meža uz Lejas- pilsētu, ceļš viņus veda cauri Krēslas mežam. Tur vētras- fraksa daļiņas sakrājās tiem zem kāju pirkstu nagiem, saproti? Tad, kad tie sasniedza Dumbrāju, tie sastapa Skrīdu - visnekrietnāko no būtnēm -, kas tiem nozaga

naudu, pārgrieza rīkli un paņēma to kāju pirkstus." Viņš noguris nopūtās. "Tomēr - kāpēc?" viņš novaidējās. "Tāds ir jautājums. Kāds labums tādam deģenerātam varētu būt no tik brīnišķīgas vielas?"

Sēpijas bruņinieka vārdi atausa Zarēna atmiņā. Meklējumi vienmēr ir meklējumi. Un viņš šausmās nodrebinājās, apjēgdams, kas droši vien ir noticis.

Lai gan Skrīdija Tolliniksa kuģis bija avarējis, viņš nebija spējis mest saviem meklējumiem mieru. Galu galā, tāpat kā Garlinijs Gernikss un Petronijs Metrakss pirms un Kvintinijs Verdžiniks pēc viņa, viņš droši vien bija apņēmies mūžu veltīt vētrasfraksa atrašanai un zvērējis neatgriezties Sanktafraksā, līdz nebūs vai - ja nebūs paveicis šo svēto meklējumu.

Nespēdams atgriezties Sanktafraksā tukšām rokām, Skrīdijs Tollinikss bija uzcītīgi tiecies sasniegt mērķi, lai tas prasītu ko prasīdams. Cēlais Bruņinieku akadēmiķis, ko Zarēns uz mirkli bija ieraudzījis nāves brīdī, droši vien bija zaudējis prātu, vēloties pildīt solījumus, kurus viņš bija devis inaugurācijas ceremonijā, — lai cik vētrasfraksa viņš savāca, nekad nevarēja būt pietiekami daudz.

"Un es negribētu minēt, cik daudzi gājuši bojā, lai apmierinātu negantā radījuma derdzīgo kaisli," profesors teica.

Zarēns raudzījās lejup uz mirguļojošajiem kristāliem. Par katru no tiem, kā viņš tagad zināja, bija samaksāts ar asinīm. Gandrīz nevaldāmi drebēdams, viņš pasniedzās uz priekšu, satvēra vāku un aizcirta to.

"Tas nav godīgi!" viņš ārdījās. "Es biju sapņojis atgriezties - guvis panākumus un uzvaru - ar pietiekami daudz vētrasfraksa, lai stabilizētu Sanktafraksas lidojošo pilsētu uz tūkstoš gadiem."

"Bet tu vēl joprojām to vari," profesors nosēcās.

Zarēns nikni pagriezās pret viņu. "Ne jau tā!" viņš kliedza. Viņam aiz muguras miegaini iemurminājās Akmens Pilots. "Es gribēju atklāt vēl nebijušu vētrasfraksu, tīru vētrasfrakšu," viņš turpināja. "Tikko no Lielās vētras nākušu. Krēslas mežā. Nevis šo… šo nelāgo slēpto dārgumu krātuvi, kas sakasīta no mirušo kāju pirkstiem."

"Ak, Zarēn," profesors novaidējās. "Zarēn, manu zēn…" Viņš atkal sāka klepot, tā bija zema, griezīga skaņa, kas gārdza dziļi viņa rīklē. "Mērķi un līdzekli," viņš nosēcās. "Mērķi un…" Mokošais klepus atsākās, vēl sirdi plosošāks nekā iepriekš.

"Profesor!" Zarēns skrēja uz viņa pusi. Profesora seja bija ieguvusi bāli dzeltenpelēku nokrāsu. Acis bija iekritušas, vaigi nošļukuši. Katrs elpas vilciens nāca ar mokām. Zarēns saņēma viņa roku. "Profesor, vai jums nekas nekait?"

Profesors cieši skatījās uz Zarēna roku ar bruņucimdu. Vārgi viņš novilka ar pirkstu pār metālu. Pie pirksta gala pielipa sēpijas pulveris. "Protams," viņš tikko dzirdami nočukstēja. "Frakspulveris…" Viņš uz brīdi apklusa.

"Jā," teica Zarēns, "kad Skrīda asinis tam pieskārās, tās pārvērtās par tīru ūdeni." Viņš noliecās, līdz viņa auss gandrīz piespiedās pie profesora trīcošajām lūpām. Siltā elpa, kas dvesa viņam sejā, oda pēc trūdiem.

"Noslēpums…" profesors nočukstēja. "Es zinu, kā pagatavot frakspulveri. Droši." Viņš kampa gaisu un pielika rokas pie rīkles. "Krēslas mežs mums to visu laiku stāstīja."

"Turpiniet," teica Zarēns, norīdams asaras. "Tam vēl ir laiks, profesor."

Profesora lūpās parādījās smaids. "Laiks!" viņš izdvesa. "Laiks…" Viņš izvalbīja acis. "Vētrasfrakss sadalās meža krēslā. Krēslā, Zarēn! Ne tumsā, ne gaismā - bet krēslā. Gadsimtu gaitā tas sairst zem krēslas spiediena. Sairst,

Zarēn, simtiem un simtiem gadu laikā, pārvēršoties par pulveri. Frakspulveri. Par frakspulveri, kas klāj to nabaga pazudušo bruņinieku bruņas, kas klāj to cimdu, kas tev rokā."

Zarēns palūkojās uz bruņucimdu ar plāno sēpijas pulvera kārtu. "Bet noslēpums?" viņš nočukstēja. "Es nesaprotu."

Profesors nopūtās un saņēma pēdējos spēkus.

"Vai tad tu nesaproti, Zarēn? To, kas Krēslas mežam prasa simtiem gadu, lai to paveiktu dabiskā ceļā, mēs varam izdarīt ar vienu triecienu. Bet šis trieciens var notikt vienīgi tad, tam jānotiek vienīgi tad, kad iestājas…"

"Krēsla!" izdvesa Zarēns.

Profesors gari, žēlabaini nopūtās. "Pasaki… Tumsas profesoram," viņš nočukstēja. "Tu vari… uzticēties… viņam…"

Viņš apklusa. Siltā elpa rimās. Zarēns iztaisnojās un paraudzījās lejup vecajā, gudrajā sejā.

Gaismas profesors bija miris. Ārpusē jau skaļi klaigāja baltie kraukļi. Zarēns dzirdēja, kā tie grabinās virs galvas, kā skrāpē koku; viņš redzēja, kā drošākie no tiem pabāž galvu pa caurumu korpusa sānā un skatās apkārt apaļajām maitēdāju ačtelēm.

"Pazūdiet!" viņš uzkliedza.

Putni atkāpās, bet tikai uz brīdi un ne pārāk tālu. Zarēns zināja, ka viņam nāksies tūlīt pat apglabāt profesora ķermeni. Kad viņš izvilka to ārā, ap viņu, nikni klaigājot, pulcējās baltie kraukļi.

"Jūs viņu nedabūsiet!" Zarēns kliedza pretī.

Saule tagad bija diezgan zemu, viņš sekoja savai garajai ēnai pa taku virzienā uz plūstošo dubļu apaļo laukumiņu. Tā malā viņš noguldīja profesoru. Baltie kraukļi neprātīgā satraukumā lidinājās apkārt, sizdami spārnus. Zarēns pūlējās izdomāt kādus vārdus, ar kuriem atzīmēt nopietno brīdi.

"Gaismas profesors," viņš nomurmināja. "Sanktafraksas godājamais akadēmiķis. Gudrs un cēls. Ši vieta nav piemērota jūsu pēdējai atdusai…" Viņš saminstinājās, tad dziļi ievilka elpu. "Dusiet mierā."

To pateicis, viņš pastūma ķermeni uz priekšu. Pēdas pazuda plūstošajos dubļos vispirms, tad sekoja kājas un rumpis. Baltie kraukļi, būdami kā traki aiz niknuma, metās lejup, nira, tomēr nespēja piekļūt mirušajam ķermenim. Dubļi apņēma profesora krūtis. Viņa rokas. Viņa pirkstu galus. Zarēnam pa seju tecēja asaras.

"Sveiki uz mūžu," viņš nočukstēja, nozūdot profesora galvai.

Kādu bridi vietu, kur bijis profesors, iezīmēja vienīgi augšējie zariņi no tās nūjas, ko Zarēns bija piestiprinājis viņam pie kakla. Tad arī tie nogrima un vairs nebija redzami. Uz virsmas pārplīsa gaisa burbulis. Tad klusums. Rāmums. Miers.

Zarēns nometās uz viena ceļa, izstiepa savu bruņucim- dā tērpto roku un, kā apliecinot cieņu, iemērca to silto plūstošo dubļu dīķī. Tiklīdz viņš to izdarīja, dīķis pēkšņi pārvērtās. Zarēnam aizrāvās elpa. Viņa acu priekšā biezie, baltie dubļi pārtapa par ūdeni, tik kristāldzidru kā burbuļojošajos strautos, kas līkumo caur Dziļo mežu. Tālu lejā viņš varēja redzēt profesora ķermeni, kas griezdamies grima dziļāk un dziļāk savā ūdens kapā.

Zarēns notupās un uzmanīgi nopētīja smago bruņucimdu. Sēpijas pulveris, tik smalks, ka kustējās kā šķidrums, vēl klājās uz nospodrinātā sudraba.

"Frakspulvēris," viņš godbijīgi nočukstēja, pieceldamies un paraudzīdamies apkārt.

Tālu, tālu viņš varēja saskatīt Sanktafraksas gaismas, kas mirgoja gaisā. Zem tās pletās netīrā Lejaspilsēta, ko klāja pretīgu, brūnu dūmu mākonis. Abu šo vietu iedzīvotāji gūtu labumu no tā, kas slēpās stikla un dzelzskoka lādē. Vētrasfrakss atjaunotu līdzsvaru lidojošajai klintij, savukārt frakspulveris attīrītu piesārņoto Malūdens upi.

Mērķi un līdzekļi, - profesors bija teicis. Zarēns nebija pārliecināts, vai dzīvības, kuras ar šiem kristāliem varētu izglābt Sanktafraksā un Lejaspilsētā, jebkad spētu attaisnot tik daudzu dzīvu būtņu noslepkavošanu, kā bija rīkojies Skrīds. Viņš tikai zināja: ja viņam neizdotos atgriezties ar vētrasfraksa lādi, tad tās visas būtu mirušas veltīgi.

"Man jāmēģina," viņš pie sevis teica. "Dzīvo dēļ. Mirušo dēļ."

Tieši tad viņš saklausīja nemierīgus vaidus, kas nāca no kuģa vraka iekšpuses. Tas bija Akmens Pilots. Viņš beidzot nāca pie samaņas.

DIVDESMITĀ NODAĻA

AKMENS PILOTS

Atgriežoties kuģa vrakā, Zarēns vispirms iededzināja laternu, ko Skrīds bija pakarinājis uz naglas blakus atverei. Silta, medaina blāzma piepildīja drūmo iekšpusi, un Zarēns redzēja, ka Akmens Pilots ir piecēlies sēdus.

"Paldies Debesīm, tu vēl esi dzīvs," viņš teica.

Akmens Pilots pamāja ar galvu. "Bet tik tikko vien," no smagā apģērba iekšpuses atskanēja bikla, apslāpēta balss. Sekoja klusuma brīdis. "Es nemaz nevaru sajust labo kāju." Zarēns, pārsteigumā klusējot, skatījās. "Man uzbruka mūsu tā saucamais pavadonis," Akmens Pilots turpināja. "Droši vien iesita tā, ka es zaudēju samaņu. Es nezinu, kā es te vispār nokļuvu."

"Es… es tevi atnesu šurp," Zarēns paskaidroja.

Akmens Pilots atkal palocīja galvu. "IJn Skrīds?"

"Skrīds ir beigts," teica Zarēns. "No mana zobena. Viņš… Es…" Viņš apjucis notupās Akmens Pilota priekšā. "Tu vari runāt," viņš teica.

"Jā, varu."

"Bet es nezināju… Saproti, piedod, bet es vienmēr biju domājis, ka tu esi mēms."

"F.s velti netērēju vārdus," Akmens Pilots teica. "Pasaule ir plaša un briesmu pilna. Šis apģērbs un mana klusēšana ir mani aizsargi." Viņš uz bridi apklusa. "Tavs tēvs to labi saprata."

"Mans tēvs?" Zarēns bija pārsteigts. "Viņš zināja, ka tu vari parunāt?"

"Viņš zināja visu," teica Akmens Pilots un, to pateicis, sāka locīties un staipīties, līdz izdabūja labo roku no piedurknes. Caur stikla lodziņiem Zarēns redzēja pārsteidzoši smalkos pirkstus, kas noņēmās gar iekšējām aizdares sprādzēm, kuras stiprināja kapuci pie pleciem. Cita pēc citas tās ar klikšķi atdarījās.

Zarēns bija kā apburts. Akmens Pilots ne vien bija atklājis, ka spēj runāt, bet tagad - pirmo reizi - viņš taisījās parādīt savu seju. Zarēns aizturēja elpu. No kādas briesmīgas kroplības vai likstas gan varētu ciest šis nabaga radījums, ka viņš bija tā nopūlējies, lai sevi noslēptu? Kādu briesmīgu mīklu glabāja šis neērtais apģērbs?

Kad kapuce bija pacelta, parādījās kakls, bāls un tievs. Zarēns iekodās apakšlūpā. Nākamajā mirklī biezi, rudi mati izlija pār seju. Akmens Pilots pacēla roku un atbīdīja tos sāņus.

Zarēnam aizrāvās elpa. "Tu esi… tu esi…" viņš vētraini iesaucās.

"Meitene," Akmens Pilote atbildēja. "Vai tu esi pārsteigts?"

"Protams, esmu!" teica Zarēns. "Man nebija ne jausmas. Man likās, ka tu būsi kaut kāds… briesmonis…"

Akmens Pilote uzmeta viņam drūmu skatienu un novērsās. "Iespējams, būtu labāk, ja es tāda būtu," viņa mierīgi teica. "Viskroplākais un visbriesmīgāk sarētotais Dziļā meža radījums nevar būt tik zudis un vientuļš kā es, kad nu esmu zaudējusi Mākoņu Vilku - un Vētras dzinēju. Tā bija vienīgā vieta, kur es jutos droša, un pat tur man bija vajadzīga tā tur." Viņa uzsita pa noņemto kapuci.

"Galvu augšā," Zarēns teica, cenzdamies, lai vārdi skanētu nomierinoši. "Mēs no šī te tiksim laukā."

"Nav jēgas," Akmens Pilote ieraudājās. "Mēs nomirsim šajā lielajā, plašajā laukā. Es zinu."

"Tā tu nedrīksti runāt," Zarēns bargi norāja. Tad, mēģinādams novērst ciešanu māktās meitenes uzmanību, viņš sacīja: "Pēc tā, ko mans tēvs reiz stāstīja, tu esot bijusi klāt, kad es piedzimu," viņš teica. "Uz debesu kuģa klāja, uz tā debesu kuģa, kura kapteinis bija bēdīgi slavenais…"

"Multinijs Gobtrakss," Akmens Pilote viņu pārtrauca. "Es to labi atceros," viņa teica asaru slāpētā balsī. "Mēs bijām virs Dziļā meža briesmīgas vētras vidū, kad Marisai, tavai mātei, sākās dzemdības." Viņa papurināja galvu. "Es nekad neesmu piedzīvojusi tādas augšupkāp- jošas plūsmas. Debesu kuģis tika uzrauts virs meža, iekams kāds paspēja izmest enkuru vai nostiprināt abor- dāžas kāšus."

"Tomēr tev izdevās debesu kuģi paglābt," teica Zarēns. "Es atceros, Mākoņu Vilks man stāstīja, kā tu samazināji stipro liesmu malkas degļos, atbrīvoji balasta atsvarus un pārrāpies pāri bortam, lai atskaldītu gabalus no paša lidakmens."

Akmens Pilote nodūra acis. "Es darīju to, ko vajadzēja darīt," viņa mierīgi noteica.

"Es priecājos, ka tu to darīji," sacīja Zarēns. "Galu galā, ja tu to nebūtu darījusi, tad manis šeit nebūtu."

Akmens Pilotei izdevās pasmaidīt. "Un kurš būtu mani paglābis no Skrida, ja tevis te nebūtu?" viņa iejautājās. "Teiksim, ka mēs esam nokārtojuši rēķinus, ja?"

"Jā," Zarēns nenoteikti piekrita.

"Bet?" jautāja Akmens Pilote.

"Nekas," teica Zarēns. "Tikai… Tas bija pirms sešpadsmit gadiem. Kā tas nākas, ka tu…"

"Izskatos tik jauna?" viņa pabeidza iesākto jautājumu.

Zarēns palocīja galvu.

Akmens Pilote novērsās; bāla un smalka roka pasniedzās pēc kapuces. Zarēns domīgi vērās šķietami nenovecojošajā meitenē ar bālo, gandrīz caurspīdīgo ādu un rudajiem matiem. Viņa izskatījās tik pazīstama… Un tad viņš atcerējās.

"Mega!" viņš iesaucās.

"Ko, lūdzu?" Akmens Pilote bija pārsteigta.

"Tu man atgādini viņu," Zarēns teica. "Kādu, ko es pirms ilga laika satiku. Viņa bija neganto alu dūkņu meitene. Viņa…"

"Ko tu zini par negantajām alu dūkņām?" Akmens Pilote nenoteikti jautāja.

Zarēns paraustīja plecus. Ko īsti viņš zināja par negantajām dūkņām? Viņš zināja, ka Mega - tikpat bālādaina un rudmataina meitene - bija notvērusi viņu un turējusi kā mīluli pazemes alās. Viņš zināja, ka, kļūstot pilngadīga, Mega bija dzērusi no asinsozola svētajām saknēm un pārvērtusies par lielu, lempīgu sieviešu kārtas zvēru kā Mam- sija, viņas māte. Tāpat viņš zināja: ja viņš toreiz nebūtu izbēdzis, tad būtu saraustīts gabalos.

"Kā mīluli?" pārjautāja Akmens Pilote.

Zarēns palocīja galvu. "Viņa turēja mani garā pavadā. Viņa lutināja un glāstīja mani." Viņš saviebās. "Un viņa mēdza stundām ilgi pīt un rotāt ar pērlītēm manus matus."

"Līdz kļuva par neganto?"

"Tieši tā."

Akmens Pilote apklusa un ar pārakmeņotu seju skatījās zemē. Kad viņa atkal pacēla acis, Zarēns redzēja, ka tajās sanesušās asaras. "Tas bija viens labums no kapuces valkāšanas," viņa teica, piespiezdama to sev klāt. "Neviens nekad nemanīja mani raudam." Viņa nošņaukājās. "Kā vari redzēt, es nekļuvu par neganto."

Zarēns palocīja galvu, juzdams atvieglojumu. Noskatīties, kā viņa jaukā, mīlošā Mega pārvērtās par šausmīgu, asinskāru būtni, šķita viens no briesmīgākajiem gadījumiem visā viņa mūžā.

"Kad pienāca mans laiks un Māte Asinsozols manis dēļ tecināja asinis, manis tur nebija," viņa skumji paskaidroja.

"Un tās, kas palaiž garām noteikto brīdi, nekad nevar pārvērsties, bet ir nolādētas palikt tādas, kādu tu mani tagad redzi, līdz savai nāves stundai."

"Bet… bet kāpēc tu to palaidi garām?" Zarēns jautāja.

Dūkņu meitene nopūtās. "Tas notika dienu pirms tam, kad man vajadzēja pārvērsties par neganto," viņa teica. "Es biju alas ārpusē, izvedusi pastaigāties savu mīluli, vi- surložņu mazuli, kad mani aplenca mācītu baltkakla meža vilku bars. Tie saplosīja gabalos manu mīluli, bet mani atstāja savam saimniekam. Vergu tirgotājam no Lejaspilsē- tas," viņa teica, kā spļautin izspļaujot šos vārdus. "Viņš mani iekala važās kopā ar meža elfiem, troļļiem, gobli- niem un lika mums kājām iet uz Dziļā meža vergu tirgu. Tieši tur tavs tēvs mani atrada - netīru, noskrandušu un pa pusei sajukušu."

"Vai viņš tevi nopirka?" acis iepletis, Zarēns jautāja.

"Viņš redzēja, kādā stāvoklī es esmu," viņa teica. "Viņš izrāva tam nejaukajam vergu tirgotājam no rokas pātagu un dzīvam gandrīz novilka ādu pār acīm. Tad viņš saņēma mani pie rokas un teica: "Nāc, mazā, Marisa tevi savedīs kārtībā." Un es gāju."

Zarēns notupās viņai blakus. "Tev… tev tas laikam bija briesmīgi," viņš līdzjūtīgi teica.

Akmens Pilote pamāja ar galvu. "Es nekādi nevarēju atrast savas alu mājas," viņa teica. "Debesis zina, es gadiem ilgi esmu meklējusi. Bet pienāca laiks, un Mākoņu Vilks deva man arī mājas."

" Vētras dzinēju," Zarēns teica.

"Jā," atbildēja Akmens Pilote. "Un arodu. Es esmu labākais Akmens Pilots debesīs. Vai biju. Tagad man vairs nav nekā."

"Tev esmu es," sacīja Zarēns un sniedza roku.

Akmens Pilote pacēla acis uz viņu un kā šauboties saņēma viņa roku savā.

"Ja mēs taisāmies palikt te, tad mums būs jāsameklē kaut kas ēdams," jautri teica Zarēns.

"Palikt te?" jautāja Akmens Pilote.

"Protams," viņš teica. "Kā gan citādi mēs padarīsim kuģi atkal lidojamu? Mēs nemūžam netiksim laukā no Dum- brāja, ja to neizdarīsim."

Zarēns pārlaida acis vraka salūzušajam korpusam. Panākt, lai debesu kuģis atkal ir gatavs lidojumam, būtu grūti veicams uzdevums - īpaši tāpēc, ka Akmens Pilotes savainotās kājas dēļ visu darbu viņam vajadzētu padarīt vienam. Tomēr - vai tad bija izvēle?

"Remontam nav jābūt nevainojamam," teica Akmens Pilote, sekojot Zarēna skatienam. "Ja vien tu vari sameklēt lidak- meni, man šķiet, es no jauna varētu piedabūt Vēja šķēlēju pie lidošanas. Mākoņu Vilks mani ir labi izskolojis."

Zarēns pasmaidīja. "Es pat nezinu, kā tevi sauc."

Akmens Pilote brīdi skatījās uz viņu, acis domīgi piemiegusi, rokās cieši satvērusi sargājošo kapuci. "Mans vārds ir Mogina," viņa sacīja.

Tajā pirmajā rītā lecošā saule Zarēnu pamodināja agri. Viņš atstāja aizmigušo Moginu, lai atpūšas, un pamatīgi izpētīja visu debesu kuģi. Drīz vien bija skaidrs, ka saule vēl daudzkārt lēks pār smirdošo Dumbrāju, iekams Vēja škēlējs atkal būs lidošanas kārtībā.

Korpuss bija ne vien vairākās vietās salūzis, bet arī satrunējis labajā sānā, ar kuru tas balstījās dubļos; masts bija aizlūzis, un, lai gan daži iekarinātie atsvari bija vietā, dau- < dzu trūka. Lidakmens bija pāršķēlies uz pusēm. Viena puse gulēja iespiesta siltajos dubļos zem smagas sijas. Otra puse nekur nebija ieraugāma.

"Vispirms," viņš teica, "man jāpalūko, vai uz borta nav kādi rīki. Ja es nevarēšu atrast āmuru un naglas, tad es neko nespēšu salabot." Viņš brīdi svārstījās. "Taču kāda jēga to darīt, iekams neesmu atradis lidakmens otru pusi." Viņš pagriezās. "Bet, ja uz klāja nav pārtikas krājumu, mēs tik un tā nomirsim badā." To pateicis, viņš griezās atpakaļ.

Tomēr, lai meklētu kur meklēdams, viņš palika tukšā. Starpklāju noliktava, pieliekamais kambaris, tilpne - viss bija tukšs. No kajītēm viss bija izvākts. Un viņš jau zināja, ka nekā nav kravas nodalījumā, kur abi ar Akmens Piloti bija pārlaiduši nakti.

"Mums gals klāt," viņš nopūtās. "Es labāk to pavēstīšu Moginai." Un viņš devās lejup pa kāpnēm, kas veda uz kravas nodalījumu.

Nonācis līdz kāpņu apakšai, Zarēns apjucis sarauca pieri. Kur bija Akmens Pilote? Kur bija vētrasfraksa lāde un šaušalīgā kāju pirkstu izstāde? Kad viņa acis aprada ar tumsu, viņš saprata, ka atrodas pilnīgi citā kuģa daļā - drīzāk priekšējā, nevis galvenajā kravas nodalījumā. Viņš paskatījās apkārt: vispirms - elpai aizraujoties, tad - plati smaidot, tad - aiz prieka skaļi iesaucoties.

"Zarēn?" no koka sienas otras puses atskanēja balss. "Vai tas esi tu?"

"Jā!" Zarēns atsaucās. "Es esmu atradis! Esmu atradis Skrīda noliktavu un guļamvietu. Un… un… te ir viss, kas mums vajadzīgs," viņš teica. "Šķīvji un kausi, naži un karotes. Ā, un te ir viņa makšķere un āķi, un auklas. Sveces un lukturu eļļa. Un liela kaste ar sausiņiem. Un muca ar meža groku. Un… Ak, Mogin! Viņš ir gulējis uz burām."

"Un virves?" sauca Mogina. "Mums būs vajadzīgas virves, lai tās paceltu."

Zarēns pataustīja zem salocīto buru matrača. "Jā!" viņš iesaucās. "Saritinātas apakšā kā pamatne, tik daudz virvju, cik vien mums vajadzēs. Un… re! Milzīga lāde, pilna ar rīkiem. Mēs tūlīt pat varēsim sākt." Viņš uz brīdi apklusa. "Kā jūtas tava kāja?"

"Nav tik slikti," Mogina atsaucās, bet Zarēns saklausīja sāpes viņas klusajā balsī.

Zarēns rosīgi ķērās pie darba. Viņš strādāja stundu pēc stundas, pildīdams Akmens Pilotes norādījumus, kura — lai gan viņa pati to noliegtu - cieta nemitīgas sāpes no iekaisušās brūces kājā. Bet Vēja šķēlējs patiesi bija vraks. Likās, ka visi takelāžas apaļkoki ir satrunējuši, ka visi dēļi tūlīt sadrups. Lai gan viņš darīja, ko spēja, salāpīdams te,

pielabodams tur, šis uzdevums šķita bezcerīgs. Kad saule nogrima aiz apvāršņa, viņš paskatījās apkārt, samulsis no tā, cik maz paveicis.

"Es nekad to nepabeigšu," viņš sūkstījās.

"Neraizējies," Mogina viņu drošināja savā klusajā, kautrīgajā balsī. "Atrodi lidakmens otru pusi, un mēs liksim kuģim lidot."

Zarēns papurināja galvu. "Bet lidakmens ir planējošs," viņš teica. "Vai tas nebūs vienkārši aizlidojis projām?"

"Nedomāju vis," atbildēja Akmens Pilote. "Kā tu zini, auksts akmens ceļas augšup, karsts akmens laižas lejup. Pieņemot, ka tas nokritis kaut kur Dumbrāja siltajos dubļos, tam vēl vajadzētu būt te."

Lai gan Akmens Pilote bija guvusi bīstamu ievainojumu, pametot Vētras dzinēju, viņas kāja laimīgā kārtā nebija lauzta. Bieži apmazgājot to ūdenī, kas bija attīrīts ar frakspulveri, pietūkums mazinājās, apsarkums pazuda, un iekaisusī brūce palēnām sāka dzīt. Bija pagājušas desmit dienas, kad viņa pirmoreiz nedroši piecēlās kājās.

"Tas ir apbrīnojami, Mogin!" teica Zarēns un saņēma viņu pie elkoņa. "Pamēģini, vai tu vari uz tās atspiesties." Akmens Pilote piesardzīgi spēra soli uz priekšu, nostājoties uz labās kājas. Tā sašķiebās. Viņa savieba seju, bet neatlaidās. "Lieliski!" Zarēns bija sajūsmā. "Drīz tā būs tikpat kā jauna."

"Tā nekad tāda nebūs," varonīgi smaidot, teica Mogina. "Bet nešaubos, ka tā man vēl dažus gadus labi kalpos. Un kā ir ar vakariņām?" Viņa pacēla galvu un paostīja gaisu.

"Vakariņas!" Zarēns iesaucās. "Es pilnīgi aizmirsu." Un viņš iztraucās laukā, lai noceltu metāla pannu no uguns. "Tieši tā, kā man garšo!" viņš sauca no ārpuses.

"Tu gribi teikt, ar piedegumu," smaidot teica Mogina, ieskatīdamās pa caurumu korpusā.

Zarēns atskatījās un plati pasmaidīja. Akmens Pilotes kautrība lēnām zuda. "Tad tu neēdīsi?" viņš jautāja.

"To es neteicu," skanēja atbilde. "Šā vai tā, kas mums tur šodien ir? Nē, nesaki. Dūņu zivis!"

"īstenībā - aunradža gaļas šķēles," teica Zarēns. "Un svaiga maize ar kraukšķīgu garoziņu, un piedevās gardi salāti." Moginai pavērās mute. "Es tikai pajokoju," teica Zarēns, pasniegdams viņai šķīvi ar dienišķo devu: trim

dūņu zivīm, jūrnieku sausiņu un sauju žāvēta mežkāruma gabaliņu uz tā. "Vislabākā diēta," viņš teica.

"Ja tu tā saki," smaidīdama teica Mogina. Viņa atsēdās uz akmens un sāka skrubināt akmenscietā cepuma stūri.

Tālumā milzīga, oranža saule grima aiz apvāršņa, un debesis atspīdēja sārti zaļganas. Zarēns un Mogina vēroja, kā cita pēc citas parādās Sanktafraksas ugunis. Viņiem aiz muguras jau mirdzēja zvaigznes, un, kamēr viņi klusumā sēdēja un ēda, nakts izpletās pār debesīm kā atvērts pārsegs.

"Man patīk vakari," teica Zarēns, pieceldamies aizdedzināt lukturi. "Te laukā ir tik mierīgi, jūdzēm apkārt nav nekā un neviena, tikai plašās debesis virs galvas."

Mogina nodrebinājās. "Man no tā skrien šermuļi," viņa teica.

Zarēns neatbildēja. Viņš zināja, ka, par spīti debesu pirātos pavadītajiem gadiem, Mogina, būdama negantā

alu dūkņa, joprojām ilgojās pēc dzīves pazemē. Tāpat kā paša Zarēna alkas būrāt debesīs, tas bija asinīs.

"Starp citu," viņš teica, "man ir laba ziņa."

"Kāda?"

"Es atradu lidakmens otru pusi."

"Vai tiešām?" Mogina bija priecīgi satraukta. "Kur?"

Zarēns norija siekalas. Viņš to bija atradis attīrītajā dīķi, kurā bija apglabāts Gaismas profesors. Iepriekšējā vakarā viņš, izmisuma dzīts, bija aizgājis uz turieni parunāties ar veco profesoru. Un tur nu lidakmens bija, šūpojās tieši zem dzidrā, siltā ūdens virsmas.

"Netālu no šejienes," Zarēns teica. "Kā tev šķiet, vai tu varēsi to salikt kopā?"

"Esmu tikusi galā, labojot vēl lielākas vainas," teica Mogina.

Zarēns paskatījās uz viņu un pasmaidīja. "Pagaidām mums ir veicies, vai ne?"

"Vairāk, nekā es uzdrošinājos cerēt," atzinās Mogina.

Tajā mirklī augstu nakts mirdzošajā dziļumā pāri debesīm ar klusu šņākoņu aiztraucās krītoša zvaigzne. Zarēns, atlaidies uz muguras, noskatījās tajā. "Cik skaisti," viņš nopūtās.

"Kššš!" Mogina viņu apklusināja. "Un iedomājies kādu vēlēšanos."

Zarēns pagriezās un paskatījās uz viņu. "Es jau iedomājos."

DIVDESMIT PIRMĀ NODAĻA

LIDOJUMS UZ LEJASPILSETU

Nākamās divas dienas Zarēns un Mogina strādāja vēl cītīgāk nekā iepriekš. Pabeidzis šķebinošo pienākumu aizvākt Skrīda kolekcijas trunošos kāju pirkstus, Zarēns iztīrīja dubļus no kuģa dibena. Tad viņš nostiprināja aiz- lūzušo mastu, pabeidza labot korpusa takelāžu un, izmantojot dēļus no liekajām kajītēm, sāka aizdarīt lielākos caurumus korpusā. Mogina sasaistīja kopā lidakmens abas puses ar režģī sasietām virvēm, kas bija izmērcētas Dumbrāja dubļos un saulē sacietējušas. Tad abi sāka grūto darbu, stiepjot virves un buras no priekšējā kravas nodalījuma uz klājiem.

Lai gan gatavotas no meža zirnekļu zīda, buras bija neērti pārvietojamas, turklāt pa pusei satrunējušas no vecuma. Pie katras vēja brāzmas tās sāka plandīties un plivināties, un tajās parādījās nelieli plīsumi, kurus vajadzēja salāpīt.

"Turi stingri!" Zarēns deva pavēli uz leju, kad viņa turētā spraišļbura piepūtās. Viņš tobrīd bija uzrāpies mastam

līdz vidum un centās to piestiprināt pie slīdošās spailes. "Vai tiešām tu domā, ka ar tādām burām mēs nokļūsim līdz Lejaspilsētai?"

"Tev vajadzēs paļāvību," Mogina sauca uz augšu, "un vieglu pieskārienu buru svirām. Lidakmens izdarīs pārējo."

Zarēns pasmaidīja. Moginas mierīgajā izturēšanās veidā bija kaut kas tāds, kas Zarēnam iedvesa pārliecību. Viņš aizvien vairāk un vairāk kļuva atkarīgs no šīs klusās, nopietnās meitenes. "Labi," viņš teica. "Vēl tikai jāaptakelē stāvbura un kliveris, un mēs būsim beiguši."

Kad rietošā saule vēstīja, ka beigusies vēl viena diena, Zarēns pēdējo reizi pārbaudīja mezglus, turēdams līdzsvaru, atgriezās pa čīkstošo bugspritu un nolēca uz klāja.

"Tā," viņš paziņoja. "Gatavs ir." Viņš ar satraukumu aplūkoja savu roku darbu. "Vai nedosimies izmēģinājuma lidojumā?"

"Kļūst jau tumšs," atbildēja Akmens Pilote. "Mums to vajadzētu atlikt uz rītu."

"Tu zini labāk," teica Zarēns, juzdamies zināmā mērā atvieglots. "Iesim un iedzersim kādu malciņu meža groka, lai šo gadījumu nosvinētu. Mēs to esam pelnījuši."

Nākamajā dienā Zarēns tika pamodināts vēl pirms saules lēkta. "Celies," Mogina teica, sapurinādama viņu aiz pleciem.

Zarēns atvēra acis un kā apreibis paskatījās apkārt. Galva viņam pulsēja. Par daudz meža groka, viņš bēdīgi aptvēra.

"Mums jādodas ceļā, iekams vējš nav grozījies," teica Mogina. "Es nokāpšu zem klāja apraudzīt lidakmeni. Tu saņem rokās stūri. Es tev došu ziņu, kad būšu gatava," viņa teica.

Zarēns nomazgājās, apģērbās, lai remdētu slāpes un noskaidrotu galvu, padzērās pietiekami daudz ar frakspulveri attīrīta ūdens, tad devās pie stūres. Tur, pie stūres rata, - tas nupat bija savēsts kārtībā un ieeļļots, - Zarēns skatījās uz svirām ar kaula rokturiem, kas bija izkārtotas divās rindās. "Pakaļgala atsvars, priekšgala atsvars, labā borta atsvari, mazais, vidējais un lielais," viņš murmināja, pārcilādams tos prātā. "Tad bezanbura, fokbura, mars- bura," viņš teica, pievērsdams uzmanību otrai sviru rindai. "Debesbura… Nē, spraišļbura. Vai arī tā ir stāvbura…? Sasodīts!"

"Kuģošanai gatava!" atskanēja Moginas rāmā balss, atbalsodamās kuģa iekšpusē augšup pa kāpnēm. "Pacelt bezanburu!"

"Jā," Zarēns atsaucās, balsij skanot spalgi un satrauktāk, nekā viņš būtu gribējis.

Ar dūšu papēžos viņš paliecās uz priekšu, satvēra be- zanburas sviru un pavilka to. Bura izpletās un piepildījās ar gaisu. Iesākumā nekas nenotika. Tad drebēdams un brakšķēdams Vēja šķēlējs mazliet pacēlās un gandrīz nemanāmi sāka iztaisnot gaitu. Satrunējušie koki šausmīgi čīkstēja.

"Nolaist kreisā borta atsvarus," Zarēns nomurmināja. "Mazliet pacelt lielo labā borta atsvaru un… Stāt!" viņš iekliedzās, kad kuģis strauji sasvērās uz kreisajiem sāniem. Viņa ausīs atskanēja plīstoša buru audekla troksnis.

"Uzmanīgi," stingrā balsī uzsauca Akmens Pilote.

Zarēns centās saglabāt aukstasinību. Viņš drusku pacēla kreisā borta atsvarus un balansēja tos, nolaižot pakaļgala atsvaru. Debesu kuģis atguva līdzsvaru un ar ilgu, griezīgu šļakstu ļodzīgi pacēlās no iesūcošajiem dubļiem.

"JĀ!" Zarēns iekliedzās. Vēlēšanās, kuru viņš bija iedomājies, kad krītošā zvaigzne traucās pa debesīm, bija piepildījusies. Vēja šķēlējs pacēlās debesīs. Viņi bija atceļā uz Lejaspilsētu.

"Vieglu gaitu!" Akmens Pilote uzsauca.

Lēnām pagriezdams stūres ratu pa kreisi, Zarēns pamāja ar galvu. "Esi mierīgs," viņš pats sev teica. "Turi nemainīgu kursu - un koncentrējies."

Debesu kuģis sašķiebās uz kreiso pusi. Zarēnam reiba galva. Tik daudzko vajadzēja atcerēties. Tā kā vējš pūta no dienvidiem, tad labā borta atsvarus vajadzēja pacelt augstāk par kreisā borta atsvariem, bet ne pārāk augstu, citādi debesu kuģis sāktu griezties ap sevi. Viņa uzdevumu neatvieglināja tālo atsvaru trūkums un vecā, satrunējušā korpusa nepārtrauktā, kaitinošā čīkstoņa.

"Tev tas lieliski padodas!" Akmens Pilote uzmundrinot sauca no apakšas.

Vai tiešām padodas? Zarēns nebija pārliecināts. Viņš cerēja, ka tā. Pēdējā reize, kad viņš bija mēģinājis vadīt debesu kuģi, bija beigusies ar nelaimi — un toreiz blakus bija viņa tēvs, kas pārņēma vadību, kad viņam tas kļuva par grūtu. Tagad nebija neviena, kas nāktu palīgā. Zarēns bija pats savā ziņā.

"Tu to vari izdarīt," viņš sevi mudināja. "Tev tas jāizdara'."

Tajā mirklī viņš paskatījās uz augšu un ieraudzīja tumšu mākoni, kas viņiem strauji tuvojās. Kad Vēja škēlējs pacēlās augstāk, mākonis nolaidās zemāk. Tos gaidīja sadursme.

"Kas tas ir?" Zarēns noelsās. Satraukumā trīcēdams, viņš pagrieza korpusu uz kreiso pusi. Mākonis arī mainīja virzienu. "Un kas notiks, kad tas mums trāpīs?" viņš no- drebinājās.

Mākonis nāca aizvien tuvāk un tuvāk. Zarēns saklausīja dīvainu troksni - kliegšanu, pīkstēšanu, klaigas -, kas vēl un vēl pieņēmās spēkā. Pēkšņi viņš saskatīja, kas īstenībā bija šis mākonis. Putnu bars; tie visi plivināja spārnus liii vicināja astes. Atgriezās žurkuputni.

Visi kā viens putni barā apriņķoja apkārt debesu kuģim vienreiz, otrreiz, trešoreiz, traukdamies starp burām grupās pa astoņi, līdz metās lejup un pazuda korpusa iekšpusē. Tie ielidoja pa daudzajām spraugām kuģa.apakšējā kravas telpā un apmetās tur uz dzīvi. Līdz klājam nokļuva pazīstamās čalošanas un skrāpēšanās skaņas.

"Žurkuputni!" Zarēns nočukstēja, sejai līksmi starojot. Tā bija laba zīme. Tās gan bija vecu sievu tenkas, ka žurkuputni pametot bojāejai nolemtu debesu kuģi, tomēr viņš ar prieku redzēja tos atgriežamies, tāpat kā Tems Rejūdens bija izbijies, kad tie aizlidoja. Un, kad viņš pacēla pārējās buras un debesu kuģis sasvērās uz priekšu, viņa sirds gavilēja. Tāpat kā viņa tēvs un viņa tēvs pirms tam, un viņa tēvs pirms tam, Zarēns - Kapteinis Zarēns - bija atbildīgs pats par savu debesu pirātu kuģi.

Tālu lejā, - un visu laiku attālinoties, - debesu kuģa ēna traucās pāri Dumbrāja balti spīdošajiem dubļiem. Zarēns palaikam paliecās uz priekšu, lai pieregulētu kādu no piekarinātajiem atsvariem. Tagad tas padevās vieglāk. Kā Mākoņu Vilks bija teicis, viņš sāka attīstīt īsto pieskārienu.

Viņi burāja tālāk un tālāk, skriedami pa priekšu vējam. Priekšā apvārsni aizsedza mutuļojoši miglas vāli, tālīnā Sanktafraksas lidojošā pilsēta pazuda. Apakšā izgaisa arī ēna, jo mākoņi - šoreiz īsti mākoņi - aizklāja sauli. Viņam visapkārt gaisu pildīja spēcīga vēja čīkstoņa un svilpoņa, raustot un sasprindzinot debesu kuģi. Ik pa brīdim kāds dēlis salūza un nokrita. Vēja šķēlējs lēnām sadalījās pa gabaliem, bet turpināja lidot.

"Nekrīti panikā," Zarēns čukstēja, veltīgi cenzdamies nomierināt sirds dobjos pukstus. Viņš drudžaini darbojās ar svirām. "Mazliet nolaist buras. Pacelt piekarinātos atsvarus. Uzmanīgi. Uzmanīgi."

Mums vajadzētu tikt galā pirms tumsas," viņam pie pleca atskanēja balss.

Zarēns pagriezās. Tā bija Mogina. "Vai tev nebija jārūpējas par lidakmeni?" viņš satraukts jautāja.

"Pagaidām tur nav ko darīt," Mogina viņam apgalvoja. "Līdz mēs tuvosimies nolaišanās brīdim. Es apgaitā pārbaudīju kuģi. Mums tas būs jādara lēnām."

"Un vētrasfrakss?" jautāja Zarēns. "Lukturim jādeg ar tādu kā krēslas spožumu," viņš atgādināja.

"Ar vētrasfraksu viss ir kārtībā," viņa teica. "Viss ir kārtībā." Viņa apklusa. "Vienīgi…"

"Kas ir?"

"Es neesmu īsti droša," viņa teica. "Bet man ir šausmīga sajūta, ka salabotais masts, ko mēs nosaitējām, kļūst vaļīgs. Mums jāburā līdzi vējam, līdz mums pilnīgi noteikti būs jāmaina kurss tam pretī, lai sasniegtu Lejas- pilsētu. Citādi masts salūzis. Tas nozīmē, ka tad mūs aiznesīs pāri Malai. Mums līdz pēdējai minūtei jāsaglabā savaldība."

Zarēns saspringa. Plaukstas viņam bija mitras un mute sausa. Pati doma vien, ka varētu aizbūrāt pāri Malai, nezināmajās debesīs aiz tās, kur pat debesu pirāti nekad neuzdrīkstējās doties, pildīja viņu ar šausmām. Tomēr, ja Akmens Pilotei bija taisnība par mastu, tad viņiem nebija citas izvēles. Viņiem nāksies būrāt līdzi vējam, līdz viņi būs vienā līmenī ar Lejaspilsētu, un tad pagriezties, traukties atpakaļ uz zemes pusi - un lūgt Debesis.

"Vai Dumbrājs vēl ir zem mums?" viņš jautāja.

Mogina aizgāja paskatīties. "Jā," viņa atsaucās no borta. "Bet Mala tuvojas. Paturi acīs Sanktafraksas ugunis."

"Es zinu!" Zarēns atcirta, paceldams labā borta atsvarus. Kuģis sagrīļojās un nosvērās uz sāniem; masts draudīgi nočīkstēja.

"Ej līdzi vējam," teica Mogina. "Ļauj kuģim brīvību."

Zarēns drūmi pamāja ar galvu. Viņa rokas tik cieši satvēra stūri, ka pirkstu locītavas kļuva baltas; viņš līdz asinīm iekodās apakšlūpā. Debesu kuģis sasvērās vēl vairāk. Ja viņš nebūs piesardzīgs, tas apgāzīsies pavisam.

"Rāmāk!" iesaucās Mogina, kad kuģis strauji sāka traukties lejup. Zarēns palaida zemāk pakaļgala un priekšgala atsvarus. Debesu kuģis tūlīt pat izlīdzināja gaitu. Zarēns nopūtās, bet atvieglojumam bija īss mūžs. "Zarēn," viņa teica kā vienmēr mierīgā un nosvērtā balsī. "Mēs esam aizlidojuši pāri Malai."

Ledains aukstums izplūda viņam pa dzīslām. Vējš viņus bija aizdzinis viņpus Malai tajās noslēpumainajās lejas sfērās, kur, kā runāja, mēdzot klaiņot pūķi un briesmoņi, kur reti kāds iebrauca un no kurienes neviens nebija atgriezies. Tajā vietā, kas bija pazīstama vienīgi ar tās radīto laiku - Lielajām vētrām, protams, bet arī ar briesmīgiem, aurojošiem virpuļviesuļiem, kuri sagrozīja prātu un pildīja miegainas galvas ar vīzijām; ar biezām, smacējošām miglām, kas laupīja sajūtu spējas; ar brāzmainām lietusgāzēm, ar sniegu, kas neko neļāva saskatīt, ar kodīgām putekļu vētrām, kas visu apklāja ar smalku kārtiņu - reizēm zaļu, reizēm pelēku, citreiz sarkanu.

"Jāpatur acīs Sanktafraksas ugunis," viņš murmināja. "Jāpagaida, līdz tās būs vienā līmenī ar mums. Saglabā aukstasinību, Zarēn. Saglabā aukstasinību!"

Atrāvusies no hipnotizējošiem miglas vāliem, kas locījās un mutuļoja zem viņas, Mogina atskrēja atpakaļ pie stūres rata. "Es pārņemšu stūri," viņa teica. "Tu gādā par svirām."

Vējš pieņēmās spēkā. Buru driskas gaudoja, kad tas rāvās cauri jauniem plīsumiem buraudeklā. Korpusa dēļi šķeļoties kauca arvien spalgāk.

Zarēna rokas skraidīja pār svirām. Paceļot augstāk te, nolaižot zemāk tur, izlīdzinot masta klīveri. Un visu laiku Sanktafraksas ugunis tuvojās labajā pusē, mokoši mirgojot no cietzemes.

Zem Vēja šķēlēja irstošā korpusa atradās tukšuma melnummelnā tumsa. Zarēnam kaklā kāpa panika. Viņš gribēja pagriezt kuģi pretējā virzienā, tieši viņus sagrābušās aukas zobos, un traukties uz Malas pelēkajām klintīm. Ja viņi avarētu virs zemes, tad viņiem vismaz būtu iespēja izdzīvot. Bet te, viņpus Malas, viņi varētu krist mūžīgi.

Viņa roka pastiepās, lai saņemtu labā borta atsvaru. Viņš sajuta dzelžainu tvērienu. Moginas slaidie pirksti turēja viņu aiz delnas locītavas. "Vēl ne," viņa čukstēja tam tuvu pie auss. "Nezaudē paļāvību. Pagaidi, līdz gaismas būs vienā līmenī. Pagaidi, Zarēn. Pagaidi."

Zarēna panika noplaka. Bet viņš mirka sviedros un spēcīgi drebēja - aukstuma dēļ, nojautu dēļ. Te pēkšņi viņiem aiz muguras noskanēja briesmīgs krakšķis, un pakaļgala takelāžas apaļkoks, palidojis garām, pazuda lejā tumsā, aizraudams līdzi buru.

"Viss kārtībā!" nokliedzās Zarēns, izlīdzinādams stūres atsvaru, lai savaldītu saslējušos debesu kuģi., "Tas man klausa."

Mogina nopētīja apvārsni. "Aiziet tagad!" viņa uzsauca.

Tūlīt pat Zarēna roka vēlreiz tvēra pēc labā borta atsvara. Šoreiz Moginas roka viņu nekavēja. Viņš vilka uz leju no visa spēka. Kad smagais klīverkoks pagriezās, Vēja šķēlējs nodrebēja, it kā to būtu ķēris milzu veseris, un sadūrās ar ledaina vēja brāzmu.

Masts no slodzes nočīkstēja, tā buras saplīsa un plivinājās viņam garām kā spoki. Tad ar apdullinošu troksni viss varenais statnis sāka liekties.

"Nelūsti," Zarēns lūdzās. "Tikai ne tagad!"

Ar mokošu čīkstoņu masts nolīka atpakaļ. Vētras zobi dziļi iecirtās tā izminējušajā serdē un… KRAH! Tas pārlūza vidū pušu, un augšējā daļa nogāzās garām tiltiņam.

Zarēns metās aizsargāt Akmens Piloti ar savu augumu, kad lielais baļķis nošņāca garām viņu galvām kā Skrīda briesmīgais sirpis.

"Mēs esam pagalam!" viņš iekliedzās, kad buras sašļuka un Vēja škēlējs sāka krist. Vienā mirklī Sanktafraksas ugunis bija pazudušas. "Mēs esam pazuduši!"

"Nē!" Mogina kliedza pretī. "Lidakmens. Lidakmens mūs izglābs. Atdzesē lidakmeni, un mēs lidosim. Zarēn, mēs lidosim!"

Ar nagiem turēdamies, viņi aizrāpoja līdz akmens stiprinājumam, kamēr vējš svilpoja viņiem gar ausīm un kuģis griezdamies krita vertikālā grīstē.

"Parauj to dzelzs gredzenu, Zarēn!" uzsauca Akmens Pilote. "Rauj reizē ar mani. Viens. Divi. Trīs. Reizē!"

Kopīgiem spēkiem viņi pavilka atpakaļ akmens stiprinājuma būra lielo dzelzs gredzenu, un, kad aukstā zeme uzkrita uz akmens, kas atradās tur iekšā, starp stieņiem ar skaļu šņākoņu izplūda tvaiks. Rēkoņa Za- rēna ausīs kļuva klusāka. Vēja škēlējs vairs nekrita tik strauji. Tas pamazām kļuva stabils. Zarēns atvēra acis. Debesu kuģa

vraks izlīdzināja gaitu, jo, pieaugot celtspējai, lidakmens spiedās pret akmens stiprinājuma stieņiem un rāva viņus augšup.

"Tagacl klausies, Zarēn," Moginas balss bija saspringta un uzstājīga. "Kad mēs pacelsimies pāri Malai, mums būs vajadzīga bura - jebkura bura. Lai mēs tiktu uz priekšu, lai mēs atkal tiktu virs zemes."

"Es tev pagādāšu buru," teica Zarēns. Viņš bija savādi mierīgs. Viņi nebija atkļuvuši tik tālu, lai tagad piedzīvotu neveiksmi.

Vētrasfraksa lādes spīdums meta spokainu gaismu pār takelāžas un buras drisku mudžekli. Zarēns nopētīja bojājumus. Masts bija nolūzis, bet ar atlikušo daļu vajadzēs iztikt. Ar drudžainu sparu viņš metās pacelt pagaidu buru.

Viņi cēlās augšup ar aizvien pieaugošu ātrumu, kad pēkšņi, jā, tieši priekšā tālumā parādījās Sanktafraksas ugunis un Lejaspilsēta.

Zarēns ar visu spēku vilka buras virves, raupjajām šķiedrām iegriežoties miesā līdz asinīm.

Tad sāka pūst vējš. Zarēns visā ķermenī sajuta triecienu. Viņš noelsās aiz sāpēm, bet sapluinitās buras piepūtās. Vecais Vēja šķēlējs noelsās reizē ar Zarēnu un sāka virzīties atpakaļ uz Malas pusi.

"Pacelt labā borta atsvarus," Zarēns pats sevi izrīkoja, traukdamies atpakaļ pie stūres. "Nolaist kreisā borta atsvarus. Un izlīdzināt pakaļgala un tuvējos korpusa atsvarus. Tā. Tagad mazliet pacelt spraišļburu - vieglītiņām, uzmanīgi, un…" Smagais klīverkoks strauji apmetās riņķī. Zarēns satraukts paskatījās uz augšu. Nolūzušais masts bija vietā; pagaidu buras turējās.

Viņiem tas izdosies. Ļodzīgā gaitā, ar lūzumiem; skrandās saplosīti, cietuši un vēja sadragāti. Bet viņiem tas izdosies.

DIVDESMIT OTrA NODAĻA

UZ SANKTAFRAKSAS SIRDI

Zarēns pasēdās uz priekšu krēslā. "Tev nav izvēles!" viņš teica. "Man ir kaut kas tāds, ko vajag tev, un tev ir kaut kas tāds, ko vajag man."

Māte Zirgastra atļāvās mazliet pasmaidīt, jauneklis neapšaubāmi bija pārdrošs. "Tu esi sava tēva dēls," vina teica, noklakšķinādama knābi. "Atbraukt šurp tajā čīkstošajā debesu kuģa vrakā, uzstādīt ultimātus…" Viņas apaļās, dzeltenās ačteles iedzalkstījās. "Vai drīkstu tev atgādināt, ka, pirmām kārtām, bez mana atbalsta Vētras dzinējs vispār nebūtu pacēlis buras." "Es to zinu," teica Zarēns, "bet…" "Tagad tu man paziņo, ka tas ir pazudis. Ar Mākoņu Vilku uz klāja. Tomēr tu esi te un izklaigā savas prasības. Es esmu tā, kurai vajadzētu izvirzīt prasības tev, Kapteini

Zarēn," vina teica.

"Nē, es…" nedroši teica Zarēns.

"Tas maksāja piecpadsmit tūkstošus, plus procenti. Kā tu zini, es nenodarbojos ar naudas izšķērdēšanu. Es gribu saņemt peļņu no sava ieguldījuma…"

Tajā brīdī, savā aizsargtērpā atkal paslēpusies Akmens Pilote, kas pacietīgi bija stāvējusi Zarēnam pie pleca, panāca uz priekšu. Viņa uzsita ar cimdoto roku pa galdu.

"Turi knābi, putnu sieva!" viņa ierēcās. "Lai kapteinis runā."

Māte Zirgastra satraukti ieklukstējās un nogludināja saboztās spalvas ap kaklu. Viņa nikni paskatījās uz Zarēnu. "Tavs tēvs," viņa nošņāca, "bija džentlmenis."

Zarēns pamāja ar galvu un skaļi norija siekalas. "Lūk, ko es gribu," viņš teica. "Pirmkārt, visi mana tēva Mākoņu Vilka parādi jānoraksta. Otrkārt, tev jāapgādā mani ar jaunu debesu kuģi, kas pildīts ar pārtikas krājumiem un gatavs burāšanai. Es to nosaukšu par Malas dejotāju."

"Par Malas dejotāju?" Māte Zirgastra pavīpsnāja.

"Un treškārt," bez pārtraukuma turpināja Zarēns, "tu samaksāsi komandai, ko es būšu izraudzījies, lai ar to bu- rātu. Tagad es paņemšu maisiņu zelta kā tavas uzticības zīmi."

Māte Zirgastra sadrūma. "Tu ļoti daudz prasi, Kapteini Zarēn," viņa teica, pagrūzdama knābi uz viņa pusi. "Ko tādu tu piedāvā pretī, kas tik daudz būtu vērts?"

Zarēns atspiedās pret krēsla atzveltni un sāka virpināt matus. "Man likās, ka tu nemaz nejautāsi," viņš teica. "Es tev došu frakspulvera radīšanas noslēpumu."

Mātei Zirgastrai pavērās knābis. Viņai rīklē atskanēja

dīvaina čivinoša skaņa. "Bet bet bet…" viņa čaloja. "Tu gribi teikt… Bet es taču iedzīšu strupceļā ūdens tirgu," viņa iekliedzās.

Zarēns piekrītoši pamāja un ar pretīgumu skatījās, kā putnu sievietes seja sašķobījās priekā un zemis- kumā, un tīrā mantkārībā.

"Tas viss būs manā pārziņā!" viņa kladzināja. "Es būšu varenāka par to glumo Apvienības Galvu Simenonu Ksin- taksu. Un to pretīgo iznireli Vilniksu Pomploniju. Es būšu varenāka par viņiem visiem kopā." Viņa ar aizdomām pievērsās Zarēnam. "Vai tu esi drošs, ka zini šo noslēpumu?" viņa jautāja.

"Jā, esmu," sacīja Zarēns. "Un, kad tu būsi izpildījusi manas prasības, es tev to pierādīšu. Tu kļūsi varena. Un būsi tik bagāta, ka tas pārspēs tavus pārdrošākos sapņus."

Māte Zirgastra sabužināja spalvas un pavērās Zarēnā ar aukstām, nemirkšķinošām acīm. "Darījums ir noslēgts, Mākoņu Vilka dēls," viņa teica, izvilkdama no priekšauta kabatas maisiņu ar zelta monētām un pamezdama to pāri galdam. "Bet iegaumē, Kapteini Zarēn. Ja tu piekrāpsi mani, es pati parūpēšos, lai apvienības dabū zināt par tavu bezkaunību." Viņa samiedza savas apaļās acis. "Spīdzinātāju apvienībai būs īpaša interese dzirdēt, ka viņiem ir jauns izpētes objekts, turklāt pēc tik ilga laika!"

Bija vēla pēcpusdiena, kad Zarēns iznāca no Asinsozola krodziņa. Kopā ar Akmens Piloti viņš atgriezās pie baļķu dokiem, izstiepa smago lādi no Vēja šķēlēja kravas telpas, un abi kopā devās ceļā cauri Lejaspilsētai.

Šaurās, netīrās ielas bija karstas un tveicīgas, un daudzi no stendu un veikalu īpašniekiem bija slēguši savas tirgotavas, lai pēcpusdienā pagulētu. Viņi tās atkal atvērs ap saules rietu. Tomēr viena iestāde nebija slēgta, un, kad Zarēns un Akmens Pilote smagi gāja garām ar vētrasfraksa lādi, no iekštelpas iznira tās resnais un nosvīdušais īpašnieks.

"Oi! Tas esi tu!" Svīdlēnis iekliedzās un metās virsū Zarēnam.

Lieki nedomādams, Zarēns izrāva zobenu. "Lēnāk," viņš mierīgi teica, "vai tev pašam būs ļaunāk."

Svīdlēnis atkāpās, acīs viņam bija bailes. "Es… Es negribēju tevi aizvainot…" viņš neatlaidīgi uzsvēra.

Zarēns, juzdamies neveikli, skatījās uz nobijušos veikalnieku. Vai to viņam bija nodarījis meklējums? Vii par to viņš bija kļuvis? Viņš paraudzījās uz leju, novilka no rokas bruņucimdu un sniedza to Svīdlēnim. "Lūdzu," viņš teica.

"Nem to."

Svīdlēnis pasniedzās pretī. "K… kas tas ir?" viņš jautāja. "Trofeja no Krēslas meža," atbildēja Zarēns. "Tā ir klāta

ar frakspulveri - tik daudz, lai apgādātu tevi, tavu ģimeni un visus tavus dzīvniekus ar svaigu ūdeni visu atlikušo mūžu."

Svīdlēnis pavilka ar pirkstu pa šķidrumam līdzīgo sēpijas pulveri. "Frakspulveris," viņš noelsās. "Nu paldies. Paldies."

"Domāju, ka tagad tu atgadījumu ar kāpurputnu uzskatīsi par izbeigtu," teica Zarēns.

"Jā, pavisam izbeigtu, absolūti izbeigtu, pilnīgi un galīgi izbeigtu," Svīdlēnis vāvuļoja. Zarēns pagriezās, lai ietu. "Un, ja es kaut ko varu darīt tavā labā," viņš teica. "Ja tu vēlētos, lai es pagādāju kādu no vairāk eksotiskām sugām… Es varu dabūt jebko. Kā dāvanu. Tikai pasaki man."

Zarēns apstājās un atskatījās. "Es varbūt turēšu tevi pie vārda," viņš teica.

Zarēns un Akmens Pilote turpināja ceļu, un, tuvojoties Sanktafraksai, Zarēnam mežonīgi dauzījās sirds. Viņš nezināja, vai ir uztraucies vai priecīgi satraukts. Tikai tad, kad viņi beidzot bija tieši zem milzīgās lidojošās klints, Zarēns palūkojās augšup. Augstu virs galvas viņš ieraudzīja karājamies lielu grozu. "Vai tur augšā kāds ir?" viņš uzsauca. "Es vēlos apciemot Sanktafrak- su."

Maza, stūraina nokgoblina seja parādījās pie groza malas un palūkojās lejup. "Kas jūs ir ielūdzis?" viņš jautāja.

"Mums paredzēts apciemot Tumsas profesoru," Zarēns atbildēja.

Nokgoblins samiedza acis. "Ak Tumsas profesoru?" viņš noteica. Grozs sāka kustēties lejup.

Zarēns pagriezās pret Akmens Piloti un pasmaidīja. "Tiktāl viss būtu labi," viņš nočukstēja.

Grozs nolaidās tieši viņiem priekšā, un nokgoblins nopētīja viņus no galvas līdz kājām. "Es ceru, ka tā lāde nav pārāk smaga."

"Ne uz to pusi tik smaga, kāda tā reiz būs," Zarēns teica. "Bet labi būtu, ja tu palīdzētu."

Kopīgiem spēkiem viņi trijatā iecēla lādi grozā un ielēca tai blakus. Tad nokgoblins pieliecās, satvēra vinčas rokturi un sāka to griezt. Šūpodamies un grīļodamies grozs lēnām cēlās augšā.

"Interesanta persona tas Tumsas profesors," nokgoblins teica ar svelpjošu deguna pieskaņu. "Ne brīdi nav pārtraucis savu opozīciju pret Visaugstāko Akadēmu." Lai uzminētu, ko Zarēns domā, viņš ieslīpi paskatījās uz jaunekli, iekams turpināja.

Zarēns nosprauslājās. "Uzurpators paliek uzurpators," viņš teica.

Akmens Pilote nemierīgi sakustējās. Sanktafraksā visapkārt bija spiegi.

"Jā, tas nu viņš ir;" Zarēns noskaldīja.

"Tā domā daudzi cienījamā lidojošajā pilsētā," gudri pamādams ar galvu, teica nokgoblins. Viņš pacēla acis un sastapa Zarēna jautājošo skatu. "Saproti, es neklausos baumās," viņš teica, "bet tā runā, ka Vilniksa Pomplonija dienas esot skaitītas."

Zarēns klausījās klusēdams.

"Protams, tā ir viņa paša vaina. Ko viņš varēja sagaidīt no apvienībām, kad pārtrauca tām piegādāt frakspulvera krājumus? Ko?"

"Iespējams, viņam vairs nav ko tām piegādāt," Zarēns izteica minējumu.

"Gluži manas domas. Ja no viņa nav nekāda labuma ne apvienību locekļiem, ne akadēmiķiem, tad cik ilgi viņš var turēties pie varas? Ko? Pasaki man." Viņš dziļi ievilka elpu. "Ja tu man jautā, tad pinnie viņam tiks klāt apvienību locekļi. Viņiem nepatīk, ka viņus krāpj," goblins teica un ar pirkstu strauji novilka sev pār atsegto rīkli. "Ja tu saproti, ko es domāju."

Zarēns palocīja galvu, bet neko neteica. Viņam ienāca prātā, ka tad, ja Vilnikss Pomplonijs dabūtu savās rokās lādi ar vētrasfraksu, būtu atrisinātas ne vien viņa pašreizējās problēmas, bet arī viņa korumpētā vara kļūtu nepieejama.

Ceļoties augstāk, viņi klusēja. Nonākot pie mērķa, nok- goblins izlēca uz paaugstinājuma, lai palīdzētu Zarēnam un Akmens Pilotam tikt galā ar smago kravu. "Ejiet tikai pa celiņu līdz pašam galam un tad pagriezieties pa kreisi," viņš teica. "Vecais Lietusgaršotāju tornis ir tieši priekšā. To nevar nepamanīt."

"P… paldies," teica Zarēns un papurināja galvu. Acu priekšā redzamās pilsētas krāšņums bija gluži vai neizsakāms. ,

Vispirms tas, ko nokgoblins bija nosaucis par celiņu, īstenībā bija plata iela, kura sarežģītā rakstā bija bruģēta ar sarkanām, melnām un baltām flīzēm un kurai abās pusēs slējās torņi, kas zeltaini mirdzēja rietošās saules gaismā. Un kādi torņi!

Katrs no tiem bija citāds, tomēr ne mazāk brīnišķīgs kā blakus esošais. Dažiem bija minareti, dažiem bija smailes; dažiem bija kupoli, ko rotāja sarežģītas spoguļu un pusdārgakmeņu mozaīkas. Dažiem bija pulksteņa torņi, citiem - zvanu torņi. Vienam bija lieli logi ar kristāla rūtīm; citam bija grupās izkārtoti rombveida lodziņi. Viens bija tik slaids, ka šūpojās vējā; cits bija drukns un pama- tīgs.

Katra torņa ārējais izskats, protams, bija atkarīgs no tā, kurai fakultātei vai skolai tas piederēja. Tāpat tas noteica dažādos instrumentus un atribūtus, kas tiem bija piestiprināti pie sienām. Vienam bija vēja dzirnaviņas un vējko- nusi, un svari uz konsolēm; otram - saules pulksteņi, vējrāži, svērteņi un misiņa kalibra mērinstrumenti. Savukārt pie trešā bija piekarinātas sarežģītā veidā saistītas pudeles - katra citā zilās krāsas tonī —, kas šķindēja vējā.

Zarēns skatījās apkārt ar vaļēju muti. Lai kur viņš skatījās - krāšņums, elegance, lieliskas proporcijas. Tā visa bija pārāk daudz, lai to uztvertu. Bagātīgi rotātu pīlāru rinda. Ar sarežģītiem akmens kalumiem apdarināts portiks. Statujas, strūklakas - kā gan to varēja panākt, ka ūdens tā lido? Platas kāpnes. Līkumoti gaiteņi. Smalki liekti tilti.

"Neticami," viņš nopūtās.

Visapkārt bija mantijās tērpti akadēmiķi, kas steidzās uz vienu vai otru pusi. Viņi gāja pāri tiltiem, augšup un lejup pa kāpnēm, iekšā torņos un ārā no tiem: daži pa vienam, daži pa pāriem, daži čukstēdami saspiedušies grupās - visi ar noliektu galvu, aizņemti ar savām rūpēm un neievērodami apkārtnes krāšņumu, tāpat kā tie nepievērsa uzmanību jauneklim un personai ar kapuci, kas, nesdami smago lādi, lēni virzījās uz priekšu.

Zarēns bija gaidījis, ka Sanktafraksa būs rāma, mācībām piemērota vieta, atturīga un godājama, tomēr profesori un lektori, un docētāji nepavisam tā neizturējās. Sanktafraksa mudžēja. Gaisotni uzlādēja noslēpumainas intrigas, slepenas nojautas, un, akadēmiķiem ejot garām, viņš uztvēra satrauktu sarunu fragmentus.

"…bīstami tuvu beigām…" - "…ķēdes ilgi vairs neturēs…" - "Vilnikss Pomplonijs, viņš ir vainīgs…" - "Iespējams, es jūsu ieteikumus nodošu Miglas zondētāju profesoram…"' - "Atklātās debesīs - uz mūžīgiem laikiem…" — "Kaut kas ir jādara…"

"Kaut kas tiek darīts," Zarēns nomurmināja, kad kopā ar Akmens Piloti bija sasniedzis garās, līkumotās ielas galu. Viņi pagriezās pa kreisi. Priekšā stāvēja pussagruvis tornis.

Neskarta kopš tā tumstošā vakara, kad Vilnikss, toreizējais lietusgaršotāju māceklis, bija izdarījis savu liktenīgo eksperimentu, Tumsas profesora rezidence bija gandrīz drupās. Torņa labo pusi sprādziens bija pilnībā noslaucījis, atsedzot kāpnes un telpas ap tām. Atlikusī daļa apsūdzoši rādīja uz debesim.

Zarēns un Akmens Pilote klupdami pārkāpa pāri sadragātajiem bruģakmeņiem, kas veda uz dūnām. Viņi iegāja iekšā un uzstiepa lādi pa kāpnēm. Otrā stāva kāpņu laukumiņā spīdēja gaisma. Zarēns gāja tās virzienā. Pieticīga plāksnīte, kas bija piestiprināta pie durvīm, apliecināja, ka viņi ieradušies īstajā vietā.

Zarēns klusi pieklaudzināja.

"Kas tad nu atkal.T atskanēja pagurusi balss. "Es jums jau esmu izstāstījis visu, ko zinu."

"Profesor," Zarēns neatlaidīgi sauca.

"Es esmu vecs un vārgs," balss žēlojās. "Un tik ļoti, ļoti noguris. Lieciet mani mierā."

"Profesor, mums jāaprunājas," Zarēns uzstāja un mēģināja atvērt durvis. Tās nebija aizslēgtas, un, par spīti profesora nerimtīgiem protestiem, viņš un Akmens Pilote iegāja iekšā. Tiklīdz Mogina bija iegājusi, viņa tūlīt palaida vaļā savu lādes galu un, izdvesusi paguruma nopūtu, apsēdās uz vāka. Zarēns nolika zemē savu galu, paskatījās uz personu aiz rakstāmgalda, un viņam aizrāvās elpa.

Ja neņem vērā to, ka Tumsas profesors valkāja melnu mantiju, viņš bija Gaismas profesora dubultnieks.

"Debesu vārdā, kas tu tāds esi?" viņš jautāja, pielēk- dams kājās. "Man likās, ka atkal atgriezušies sargi."

Zarēns pasmaidīja. "Tagad jūs neizskatāties tik vecs un vārgs, profesor."

"Bū… bū… bū…" profesors izgrūda, būdams pilnīgi neziņā, ko lai saka.

Zarēns panāca uz priekšu. "Es esmu Zarēns," viņš teica. "Tā ir Akmens Pilote. Mēs abi kopā esam pabeiguši to meklējumu, kurā nesen tika sūtīts mans tēvs, Kvintinijs Verdžinikss."

Profesoram atkārās žoklis. "Es… tas ir, tu…" Viņam iemirdzējās acis. "Tu gribi man teikt…"

"Mēs esam atgriezušies ar vētrasfraksu," teica Zarēns.

Profesors steigšus nāca pāri istabai viņiem pretī. "Ar vētrasfraksu!" viņš iesaucās. "Vai tu par to esi pārliecināts?"

"Pilnīgi pārliecināts," teica Zarēns. "Jūsu kolēģis Gaismas profesors to apstiprināja."

"Bā, tas vecais āksts!" profesors skarbi noteica, bet Zarēns manīja mitrumu viņa acīs. "Kas tad tam milzu nejēgam padomā?" viņš jautāja.

Zarēns nodūra acis. "Diemžēl Gaismas profesors ir miris," viņš piesardzīgi teica.

"Miris!" profesoram aizrāvās elpa.

"Mirstot viņš sacīja, ka man vajadzētu jums pastāstīt par vētrasfraksu," Zarēns teica. "Ka es varot… jums uzticēties."

"Mans vecais draugs miris," profesors skumji teica. Viņš vārgi pasmaidīja. "Nu tad labi. Paskatīsimies, kas tev tur ir."

Akmens Pilote gurdeni piecēlās kājās un pakliboja sāņus. Zarēns pagāja uz priekšu un pacēla vāku. Tumsas profesors ielūkojās iekšā. "Ak tu vecais meža āzi!" viņš iespiedzās aiz sajūsmas. "Tas ir vētrasfrakss! Tas ir brīnišķīgi! Patiesi brīnišķīgi! Bet, Debesu vārdā, kā gan jūs sa- dabūjāt tik daudz? Un kāpēc visi kristāli ir tik mazi?"

"Tas ir garš stāsts," teica Zarēns.

"Un to es ļoti vēlos dzirdēt," sacīja profesors. "Bet vispirms mums vētrasfrakss jānogādā dārgumu glabātavā…"

"Nē, profesor," stingri iebilda Zarēns. "Vispirms ir kaut kas cits, kas man jums jāparāda. Laiks izbeigt to frakspul- vera ārprātu reizi par visām reizēm." Viņš pameta acis pa logu uz sauli, kas tumši oranža jau bija pavisam zemu. "Bet mums jāpasteidzas. Man vajadzīga piesta un stampa."

"Bet…"

"Tūlīt, profesor," Zarēns uzstāja. "Lūdzu!"

Profesors norādīja viņam uz marmora darba virsmu palātas tālākajā galā. "Tur tu atradīsi visu, kas vien tev nepieciešams," viņš teica. "Bet…"

"Paldies," teica Zarēns.

Viņš satvēra metāla mērtrauku un steidzās atpakaļ pie lādes. Iedams garām profesoram, viņš pameta ar galvu uz loga pusi. "Cik ilgi vēl līdz krēslai?" viņš jautāja. "īstāi krēslai."

"Ā, īstā krēsla," profesors sapņaini teica. "Tas noslēpumainais brīdis starp gaismu un tumsu. Tik netverams. Tik smalks… Tas bija vienīgais viedoklis, par kuru mēs ar Gaismas profesoru jelkad spējām vienoties…"

"Profesor!" Zarēns pārtrauca viņu, iedams atpakaļ. "Cik ilgi?"

Profesors piegāja pie loga un galvā izdarīja ātru aprēķinu. "Pusotras minūtes," viņš sapīcis teica.

"Mazāk, nekā man likās," Zarēns nomurmināja. Viņš steidzās atpakaļ pie galda un izvēlējās piestu. "Uzmanīgi, uzmanīgi," viņš čukstēja pie sevis, iebērdams dažus kristālus bļodiņā. Pēc tam viņš no plaukta izvēlējās pašu smagāko stampu un pacēla to virs galvas. "Profesor," viņš uzsauca, "jums man jāpasaka, kad būs īstās krēslas brīdis. Vai jūs saprotat?"

Profesors atskatījās. Viņš ieraudzīja Zarēnu stāvam pie vētrasfraksa bļodiņas ar stampu, ko bija pacēlis virs galvas.

"Nē," viņš noelsās. "Vai tu esi traks? Tu mūs visus uzspersi atklātās debesīs!"

"Paļāvību, profesor," teica Zarēns. "Un nenolaidiet acis no debesīm. Atcerieties, ne brīdi par ātru un ne brīdi par vēlu."

Telpā dunēja klusums, kas šķita tik ilgs kā mūžība. Zarēnam sāka smelgt roka - un domās iezagās

šaubas. Ja nu Gaismas profesors tomēr bija kļūdījies? Pa logu krītošās zeltainās gaismas kūlis mazliet mainījās.

"Tas ir tagad!" iesaucās Tumsas profesors, pārtraukdams briesmīgo klusumu.

Zarēns aizturēja elpu un no visa spēka trieca stampu lejup gaidošajā piestā. Noskanēja būkšķis. Gurkstēšana. Uzplaiksnīja mirdzošs spožums. Bet nekas vairāk. Un, zeltainajai gaismai logā mainoties uz dzintarainu, Zarēns ieskatījās bļodiņā, ko, kustoties kā šķidrums, pildīja sēpijas pulveris.

"Izdevās," viņš nočukstēja. Viņš pagriezās pret profesoru. "Izdevās!"

Tumsas profesors piesteidzās viņam klāt, sajūsmā starodams. Viņš ielūkojās bļodiņā. "Vispirms vētrasfrakss! Tagad frakspulveris! Pagaidi, man jāiekniebj sev, lai pārbaudītu, vai es nesapņoju."

"Tas nav sapnis," teica Zarēns. "Vētrasfrakss atjaunos līdzsvaru Sanktafraksai, un frakspulveris atkal attīrīs ūdeni." Viņš ar pašapziņu ieskatījās profesoram acīs. "Un tagad, zinot, ka tas izdodas, ir vēl kaut kas cits darāms, profesor," viņš nopietni teica pieklusinātā balsī. "Man ir plāns, kā varētu panākt, lai drošas frakspulvera radīšanas noslēpums nekad nenonāktu nepareizajās rokās. Bet man būs jālūdz jūsu palīdzība, lai to panāktu."

"Lūdz vien, Zarēn, manu zēn," teica Tumsas profesors. "Lūdz, un tas tiks darīts."

Iestājoties tumsai, Zarēns un Akmens Pilote sekoja profesoram. Viņi kāpa lejup pa vītņu kāpnēm elsdami un pūzdami, smagajai lādei sitoties pret sienām. Kāpņu pakājē viņi neizgāja vis pa durvīm, bet profesors veda viņus zemāk - pa vēl vienu kāpņu posmu, pa šauru, velvētu eju un tālāk tunelī. Tur bija tumšs un mitrs, vienīgi blāvā gaisma no luktura, kas atradās lādē, rādīja viņiem ceļu.

"Neuzdrošinājos iedegt lāpas, lai tās neradītu vētras- fraksa nestabilitāti," profesors pār plecu sauca.

Viņi gāja tālāk un tālāk. Uz vienu pusi, uz otru pusi, lejup pa kāpnēm un slīpām ejām, pamazām tuvojoties lidojošās klints pašam centram. Sev aiz muguras Zarēns juta, ka Akmens Pilote iet aizvien lēnāk un lēnāk. Viņam bija skaidrs, ka viņa ir tuvu spēku izsīkumam.

"Vai vēl tālu jāiet?" Zarēns jautāja.

"Gandrīz esam klāt," atbildēja profesors. "Vēl tikai ap šo stūri un…"

"STĀT! KAS TUR NĀK?"

Profesors pēkšņi apstājās. Zarēns, kuram tik un tā bija grūti saskatīt melno mantiju tumšajā tunelī, ieskrēja viņam mugurā. Mogina aiz satraukuma novaidējās un nometa lādi - sev uz kājas - un novaidējās atkal, šoreiz aiz sāpēm. Šajā sajukumā atskanēja profesora vārgā balss.

"Vai tas esi tu, Purvaini?" viņš jautāja. "Tas esmu es, Tumsas profesors. Man vajadzīga pieeja dārgumu glabātavai."

"Nevarēs," skanēja saīgusi sarga atbilde.

"Es… es… es atvainojos," profesors apjuka. "Tu uzdrīksties liegt man ieiet?"

"Pēc Visaugstākā Akadēma pavēles."

"Ko?" iesaucās profesors. "Gan tu, gan es zinām, ka mūsu cienījamais vadonis Vilnikss Pomplonijs ne sapņos netaisītos mani iekļaut šādā pavēlē. Tāpēc laid mani garām. Tūlīt pat."

"Nevienam nav ļauts ieiet dārgumu glabātavā," ar pēkšņu niknumu teica Purvainis. "Ne apvienības loceklim, ne akadēmiķim." Viņš pacēla savu gaismekli profesoram pie sejas. "Un it īpaši tev ne. Tādu pavēli es saņēmu no paša Vilniksa Pomplonija. Vēl jo vairāk, tev jāatdod sava atslēga."

"Jāatdod atslēga? Pār manu līķi!" profesors sapīka.

"Ja tu to gribi, tad - lai notiek," skanēja dzestra atbilde.

Lampa ar troksni tika nolikta uz grīdas, un Zarēns dzirdēja, kā svuš un tvip noskan no maksts izvilkts zobens un duncis. Viņš palūkojās profesoram pār plecu uz sargu, kas aizsedza viņiem skatu.

"Plakangalvis," viņš nomurmināja pie sevis. "Tā jau es domāju." Skatoties, kā uzcirties goblins - vieni vienīgi mirdzoši ausu riņķi, zelta zobi un plāksnes viņam kaklā cēlās niknums un riebums. Kā šis mežonīgais plakangal- vas goblins uzdrīkstas stāties viņiem ceļā, kad viņi tik tālu nākuši un tik daudz sasnieguši, kad viņi nonākuši tik tuvu galamērķim?

"Manu mīļo Purvaini," profesors teica. "Tas droši vien ir kāds pārpratums. Ja vien tu varētu mūs tikai uz brīdi ielaist mantu glabātavā. Neviens to nekad neuzzinātu, un…"

Tajā mirklī Zarēna dusmas uzsprāga. Viņš izvilka pats savu zobenu no maksts un izlēca priekšā.

"Laid mūs garām, esi nolādēts!" viņš ierēcās.

Kādu brīdi plakangalvas goblins izskatījās pārsteigts, bet tikai brīdi. Ar glūnīgu smaidu uz lūpām viņš ieņēma aizsardzības stāju un pēkšņi metās izklupienā 11/ priekšu, ar zobenu mērķēdams Zarēnam kaklā. Zarēns strauji atkāpās un atvairīja cirtienu. Abi zobeni mežonīgi nošķin- dēja, un, apdullis no cirtiena briesmīgā spēka, Zarēns sagrīļojās. Purvainis acumirklī bija viņam klāt, durot ar zobenu un šķeļot ar dunci.

Zarēns nodrebēja no straujā uzbrukuma un mežonīgajiem cirtieniem. Aiz piepūles elsdams, viņš streipuļoja atpakaļ, aizsargājoties, cik labi vien prazdams, bet ar katru mirkli kļūdams vārgāks. Pēkšņi plakangalvis palēca uz labo pusi un atvēzēja zobenu no kreisās. Tas Zarēnu pārsteidza nesagatavotu. Viņš sāniski paklupa un atsita elkoni pret sienu.

"Āaauuū," Zarēns iekaucās aiz sāpēm, kas izšāvās augšup pa roku un lejup pa mugurkaulu. Viņa zobens no- šķindēja uz akmens grīdas.

Purvainis, acīm iedzalkstoties, panāca uz priekšu. Viņš pacēla savu zobenu. "Mazais, dumjais nejēga," viņš nošņācās. "Vai tiešām tu biji iedomājies, ka varēsi pieveikt mani - paša Vilniksa Pomplonija personisko miesassargu, niknāko un draudīgāko sargu Sanktafraksā?" Viņš sažmie- dza zobena rokturi, līdz pirkstu locītavas kļuva baltas. Spīdīga, tumšsarkana mēle nolaizīja plānās lūpas; viņa acis dzirkstīja. "Man tas sagādās baudu."

"Stāvi!" Zarēns iekliedzās. "Necērt."

Plakangalvis pavīpsnāja. "Tātad lielais, drosmīgais lācis īstenībā visu laiku bija bikla, maza meža pelīte, ko?" viņš teica un nepatīkami iesmējās.

"Uzklausi mani," teica Zarēns un pasniedzās savas jakas iekšpusē.

"Kas tā par blēdību?" plakangalvis ieaurojās. "Roku nost, iekams neesmu to pienaglojis tev pie sirds."

Zarēns lēni izvilka roku, līdzi paņemdams maisiņu, kuru viņam bija iedevusi Māte Zirgastra. Viņš to viegli pažva- dzināja plaukstā. "Zelts, Purvaini," viņš teica. "Desmit zelta gabali varētu būt tavi."

"Protams, varētu," teica Purvainis. "Vai ari es varētu pārgriezt tavu glīto rīklīti un tos visus paņemt."

"Tu varētu," teica Zarēns, paliekot pie sava. "Bet tev no tā nebūtu nekāda labuma."

Plakangalvis kādu brīdi vilcinājās. "Ko tu ar to gribi teikt?" viņš skarbi jautāja.

"Tas, kuram tu esi solījis uzticību, drīz tiks gāzts no troņa," viņš teica.

"Ko? Vilnikss Pomplonijs? Nesmīdini mani!" teica plakangalvis. "Visaugstākais Akadēms?"

"Pretīgais uzurpators," pusbalsī nomurmināja Tumsas profesors.

"Apvienību locekļi ir pret viņu," Zarēns turpināja. "Akadēmiķi ir pret viņu."

"Bet… bet kāpēc?" prasīja plakangalvis.

"Kāpēc?" iejaucās Tumsas profesors. "Tāpēc, ka viņš ir iztērējis gan frakspulveri, kas nodrošināja viņa aliansi ar apvienību biedriem, gan vētrasfraksu, kas notur vietā lidojošo pilsētu."

Purvainis izskatījās apjucis. "Bet dārgumu glabātavā ir vētrasfrakss," viņš teica. "Tieši to Vilnikss man pavēlēja apsargāt." "Tad kāpēc gan tu nepaskaties?" ierosināja profesors, pasniegdams viņam smagu atslēgu.

Plakangalvas goblins samiedza acis. "Ja tā ir kāda viltība…?"

"Tikai paskaties!" noskaldīja profesors.

Zobenu vēl turēdams paceltu, Purvainis paņēma gaismekli un piegāja pie dārgumu glabātavas durvīm. Tur viņš pagrieza atslēgu slēdzenē, nospieda rokturi un pagrūda durvis. Viņš pabāza iekšā galvu un neticīgi paskatījās apkārt. Viņam rīklē sakāpa dusmas.

"Tukša," viņš noņurdēja. "Melīgais, blēdīgais, nejaukais… Tā ir pilnīgi tukša!"

"Vilnikss tev meloja," profesors vienkārši pateica. "Tāpat kā viņš melo visiem." "Tu nostājies nepareizajā pusē, Purvaini," Zarēns teica tā, lai viņš skaidri saprastu. "Un tagad tev vairs nevar būt vietas Sanktafraksā. Tomēr…"

"Bet es nezināju!" Purvainis izgrūda. "Es tikai dariju savu darbu. Es…"

"Tomēr;" Zarēns atkārtoja, "ir iespējama kāda izeja." Viņš uz bridi apklusa. "Tu esi labs cīnītājs, Purvaini."

"Vislabākais," viņš piekrītoši pamāja.

"Un pilnīgi uzticams," piebilda Zarēns.

"Esmu, esmu," plakangalvis dedzīgi piekrita.

Zarēns palocīja galvu. "Tad, lūk, ko es ierosinu," viņš sacīja. "Pievienojies mana debesu pirātu kuģa komandai. Bet nevis kā vergs. Uz Malas dejotāja klāja nebūs nebrīvu kalpu un galeru vergu." Viņš paskatījās uz ādas maisiņu. "Ko tu saki?"

Vienu bridi plakangalvas goblins cieta klusu. Tad pār viņa plato seju lēni izpletās smaids. Viņš ieskatījās Zarē- nam acīs. "Es saku - jā," viņš atbildēja.

Zarēns lēni noskaitīja sev rokā desmit zelta gabalus. "Bet, ja tu mēģināsi mani krāpt, Purvaini, tev pašam būs tikai sliktāk," viņš draudīgi piebilda. "Gan Lejaspilsētā, gan Sanktafraksā ir daudz tādu, kas gribētu izrēķināties ar Vilniksa Pomplonija bijušo miesassargu."

"Tu vari uz mani paļauties, Kapteini Zarēn," apliecināja Purvainis.

"Es tev ticu, ka varu," sacīja Zarēns un ar plaukšķi iesita viņam saujā monētas. "Esi laipni lūgts uz klāja, Purvaini," viņš teica.

Profesors, kas ar zināmu apjukumu bija vērojis šo vārdu apmaiņu, panāca uz priekšu. "Nāciet," viņš aicināja, "pabeigsim līdz galam savu uzdevumu."

Zarēns pamāja ar galvu. "Purvaini," viņš sacīja, "tu paņemsi lādes otru galu." Plakangalvis nekustējās. "Purvaini!"

Zarēns uzsauca. "Es ceru, ka šī nav pirmā pazīme, kas liecina par tavu dumpīgo dabu."

"Nē, nē," teica Purvainis un piegāja klāt lādei. "It nemaz, kungs, bet…" Viņš nodrebinājās. "Kāpēc tā kaste tik savādi spīd?"

"Vētrasfrakss," Zarēns atbildēja. "Mēs esam atnesuši vēt- rasfraksu. Sanktafraksas tukšajā dārgumu glabātavā tiks atjaunots līdzsvars."

Brīdi vēlāk dārgumu glabātava vairs nebija tukša. Pašā vidū aplim, kas bija iekalts akmenī telpas centrā, stāvēja lāde ar vētrasfraksu.

"Bet kāpēc nekas nav noticis?" jautāja Purvainis.

"Vienīgi tad, kad ir tumsa, tīra un pilnīga, vētrasfrakss iegūst maksimālo smagumu," paskaidroja profesors. Viņš pacēla lādes vāku un izņēma krēslas lukturi. "Nāciet," viņš teica. "Ir laiks."

Visi četri vienā rindā, kuras priekšā bija profesors un kuru noslēdza Zarēns, viņi devās uz durvīm. Viņiem ejot, lukturis un gaismeklis šūpojās, metot tumšas ēnas apkārt telpai un uz lādes. Vētrasfrakss kļuva smagāks, tad atkal gaisma, tad vēl smagāks. Un, tam notiekot, dārgumu glabātavas grīda šūpojās un drebēja.

"Ātrāk!" profesors iekliedzās un sāka skriet.

Pārējie sekoja klupdami krizdami, jo grīda turpināja stipri vibrēt. Sasniedzis durvis, Zarēns pēdējo reizi atskatījās. Lāde milzīgās telpas vidū izskatījās smieklīgi maza. Vai ar to varētu pietikt, lai stabilizētu vareno lidojošo klinti?

"Zarēn!" asi uzsauca profesors.

Zarēns izgāja ārā, satvēra smago dzelzs rokturi un aizcirta durvis, troksnim atbalsojoties pa tumšajiem tuneļiem. Tajā pašā brīdī grīda viņam zem kājām pēkšņi krita lejup.

Viņam vēderā viss sagriezās. Sirds vai lēca pa muti laukā. Aiz šausmām viņš iekliedzās.

Nākamajā mirklī krišana ar rāvienu apstājās. Iestājās klusums. Pilnīgs miers. Zarēns pagriezās pret Tumsas profesoru.

"Vai tas ir tas?" viņš jautāja.

"Tas ir tas," apliecināja profesors. "Tieši tik daudz, cik vajag."

Zarēns neticīgi papurināja galvu.

"Tici man," teica profesors. "Te dziļumā, pie klints centra, izpausme ir niecīga. Tomēr augšā, pašā pilsētā, sekas būs milzīgas. Patiesībā tev jāpiekrīt man, ja es tev teikšu, ka Sanktafraksa nekad vairs nebūs tāda kā iepriekš."

DIVDESMIT TREŠĀ NODAĻA

PLĀNU ATKLAŠANA

Kad lidojošā klints iedrebējās pirmoreiz, Vilnikss Pom- plonijs modās no dziļa bezsapņu miega. Viņš atvēra acis, pārlaida skatienu pār grezno Iekšējo svētnīcu un pašapmierināti pasmaidīja.

"Cik brīnišķīgs ir tas viss," viņš nomurmināja. "Un cik izcili gudrs es esmu, ka man izdevās to padarīt par savu."

Viņš atsvieda sāņus segu, izkāpa no gultas un piegāja pie loga. Saule - liela un sarkana, trīsuļojot kā milzīga bļoda ar gravogu želeju, - bija nupat pacēlusies virs apvāršņa. Sārta, maiga gaisma izpletās debesīs. Vilnikss nožāvājās un paberzēja rugājiem klāto pakausi.

"Vēl vienas burvīgas dienas sākums," viņš teica un plaši atrāva vaļā logu.

Atsvaidzinoša, valga gaisa pūsma ķēra viņu sejā, tā ka aizrāvās elpa. Viņam aiz muguras kristāla lustras piekariņi nošķindēja kā vēja zvanu spēle. Vilnikss izliecās laukā un atkal aizvēra logu - viņš negribēja, ka tie saplīst. Bet lustra neatlaidīgi turpināja džinkstošo mūziku.

Vilnikss sarauca pieri un apmulsis atskatījās. "Kas gan, debesu vārdā…?" viņš nomurmināja.

Tajā brīdī klints sagrīļojās un spogulis - otrs spogulis, kas bija atsliets pret sienu - pēkšņi sāka slīdēt pa biezo, balto paklāju un palika guļam uz grīdas. Vilnikss nopūtās. Tas vismaz nebija saplīsis. Bet kas tam vispār bija licis nokrist? Atsvaru regulētājiem un ķēžu skavotājiem nebija paredzēts sākt darbu vēl pāris stundu, bet lidojošo klinti tagad tik un tā tricināja grūdieni un rāvieni, kas bija daudz spēcīgāki par urbju radītajiem.

Šausmās Vilnikss Pomplonijs pieķērās pie palodzes, jo Iekšējo svētnīcu drebināja vēl stiprāk. Uz grīdas krita bezgala vērtīgi priekšmeti - porcelāna vāzes un ziloņkaula figūriņas, izsmalcināti kokgriezumi un laikrāži, grāmatas ādas vākos.

Vai tā ir vētra? Vilnikss bija neizpratnē. Vai varbūt zemestrīce? Vai ari - lidojošā klints beidzot kļuvusi tik viegla, ka raujas nost no ķēdēm?

Tajā mirklī atskanēja skaļš krakšķis, lustra pēkšņi atrāvās no griestu ciļņa un nogāzās uz grīdas. Tā nokrita ar varenu blīkšķi - virsū spogulim. Kristāla un stikla lauskas un drumslas lidoja pa visu telpu, ietriecoties ar paneļiem apšūtajās sienās.

"Kas te notiek?" Vilnikss iekliedzās. "Minulis! MINU- LTSĪ"

Bet šoreiz Visaugstākā Akadēma personiskais kalpotājs neparādījās.

"Minulis, kur tu esi?" ārdījās Vilnikss un nikni soļoja virzienā uz sava kalpa spartisko priekšistabu. Viņš parādīs tam bezkaunīgajam nelietim, ka nedrīkst likt viņam gaidīt!

Vilnikss nebija ne pusceļā pāri stikliem piebirušajam paklājam, kad pēkšņi un bez jebkāda brīdinājuma visa telpa gāzās lejup. Viņš paklupa un nokrita uz grīdas. Viņam virs galvas griestos no vienas malas līdz otrai pavērās plaisa, un smags, ar zeltu rotāts apmetuma gabals novēlās viņam blakus.

Kad putekļi nosēdās, Vilnikss pacēla galvu, piecēlās un nokratīja no uzsvārča sīkās atlūzas. Viņš saprata, ka Sanktafraksa tagad atkal ir stabila. Kā klints. "Un tomēr vienu brīdi mēs kritām," viņš nočukstēja. "Tas var nozīmēt tikai vienu…" Viņa dzeltenbālā seja piesarka aiz niknuma. "Tas ienīstais debesu pirāts droši vien nemanīts atgriezies ar vētrasfraksu."

Galvai griežoties no dažādiem lēmumiem un pavēlēm, Vilnikss uzvilka savu amata mantiju pār astru kreklu, nostiprināja vietā tērauda cepuri ar dzelkšņiem un iztraucās laukā no haosa.

"Es viņam parādīšu," viņš nikni murmināja. "Es viņiem visiem parādīšu! Viņi redzēs, kas notiek ar nodevējiem, kuri jaucas Visaugstākā Akadēma darīšanās."

Ne jau tikai Iekšējā svētnīca vien cieta postījumus. Katra Sanktafraksas torņa katras istabas katrā stūrī bija līdzīga nelaime. Instrumenti noslīdēja no galdiem; grāmatas izkrita no plauktiem. Vibrācijām pieņemoties spēkā, sienas saplaisāja, logu rūtis plīsa, mūra gabali un apmetums gāzās zemē.

Rībošo, brūkošo dārdoņu nomāca šausmu spiedzieni un sāpju kliedzieni, un Sanktafraksas pilsoņi - jauni un veci, cienījami un zema stāvokļa - steidzās laukā no torņiem laukumos un ielās. Kādu brīdi viņi tur stāvēja, nezinādami, ko darīt, kamēr minareti un smailes bruka zemē viņiem visapkārt.

"Kas tas ir? Kas te notiek?" viņi sakliedzās savā starpā. "Tas ir Sanktafraksas gals!" Tad kāds iesaucās: "Uz Lielo zāli!" - 1111 visi kā viens viņi sāka plūst pa galveno ielu uz Sanktafraksas vecāko un stingrāko celtni, uz vietu, kur viņi vienmēr patvērās kritiskos gadījumos.

Pūlis, nonācis līdz zālei, bija nikns un skaļš. Viņi devās iekšā un bija satriekti, atklājot, ka pat šai senajai patvēruma vietai nav bijušas aiztaupītas sekas no briesmīgās tricināšanas, kas bija piemeklējusi viņu lidojošo pilsētu. Uz saplaisājušās marmora grīdas mētājās nokrituši

akmens gabali; viens pīlārs bija nokritis, bet otrs izskatījās tā, ka kuru katru brīdi varētu gāzties. Un, kamēr viņi skatījās, līkumota plaisa pāršķēla gala sienu no pamatiem līdz jumtam.

"Tikai ne te," viņi iekliedzās. "Tikai ne Lielajā zālē!"

Kad pūļa pēdējās rindas bija beidzot ienākušas iekšā, klints atkal bija mierīga, toties dusmas nevienam nebija rimušas. Ne par matu. Sākot no akadēmiķiem, kas bija saspiedušies kopā zāles priekšā, un beidzot pat ar kalpiem un sargiem, kas drūzmējās gar sienām, kliedzieni bija tie paši.

"Kur ir Vilnikss?" viņi pieprasīja. "Viņš ir tā visa cēlonis." - "Tas svētulīgais nelietis!" - "Tas nolādētais uzurpa- tors!" - "Tas nodevīgais neģēlis, kas neredz tālāk par savu kabatu oderi!" - "Kur viņš ir?"

Tad, kad divas personas uznāca uz paaugstinājuma, jautājumi spēji mainījās. "Ko Tumsas profesors tur dara?" -

"Un kas ir tas viņam līdzās?"

Profesors pacēla abas rokas un lūdza nomierināties. "Draugi!" viņš sauca. "Draugi." Iestājās klusums. "Es saprotu jūsu bēdas. Es dalos jūsu sāpēs par to, ka mūsu mīļotā Sanktafraksa ir tik stipri cietusi. Un tomēr," viņš turpināja, "nebija nekādas iespējas no tā izvairīties."

Istabu pāršalca neapmierināta ņurdoņa. Ne jau to viņi bija nākuši uzklausīt. Zarēns skatījās uz dusmīgo seju jūru sev priekšā un nodrebēja. Ja profesors nebūs piesardzīgs, pūlis vispirms saraustīs viņus gabalos un tikai pēc tam uzdos jautājumus.

"Kā ir ar manu laboratoriju?" noprasīja Vējskārēju profesors.

"Un kas nomainīs logus manā observatorijā?" piebilda Mākoņvērotāju profesors.

"Celtnes var salabot," profesors drošsirdīgi turpināja. "Un, kad nu turpmāk nebūs vajadzīgas ķēdes, būs pietiekami daudz darbaroku, lai veiktu labošanas darbus."

Sākās satraukta murdoņa. "Nav vajadzīgas ķēdes?" visi jautāja cits citam. Kas tas par neprātu? Skaidrs, ka ķēdes ir vajadzīgas!

"Nav vajadzīgas ķēdes, izņemot to vienu — seno Enkura ķēdi, kas mūs notur, lai neaizlidojam," profesors paskaidroja.

"Paskaidro!" sauca Mākoņvērotāju profesors.

"Apgaismo!" pieprasīja Vējskārēju profesors.

"Ko tu gribi teikt?" no zāles dziļuma atskanēja skarba balss.

"Re, ko es gribu teikt," sacīja profesors. "Krīzei, kas mūs tik ilgi apdraudēja, beidzot ir pienācis gals. Sanktafraksa atkal ir līdzsvarā."

Viņa vārdi tika uzņemti pilnīgā klusumā. Vai tā varēja būt taisnība? Viņi visi bija neizpratnē. Vai tā tiešām varēja būt taisnība?

"Bet kā tad ir ar visu to drebināšanu un tricināšanu?" jautāja Mākoņvērotāju profesors.

"Un ar to kratīšanos un raustīšanos?" piebilda Vējskārēju prc>fesors.

"Tas bija tad," teica profesors, pagriezdamies pret viņiem, "kad klints tika nosvarota ar vētrasfraksa kravu." Viņš pacēla acis. "Tas nekad vairs neatkārtosies, kamēr vien dzīvosim. To es jums apliecinu ar savu vārdu."

Visā zālē atskanēja murmināšana; šī murmināšana kļuva skaļāka un skaļāka, līdz šķita, ka visi runā reizē. Tad dziļumā kāds iegavilējās. Pārējie pievienojās. Un nākamajā brīdī visa zāle noskanēja līksmos pārsteiguma saucienos un bezgalīga prieka kliedzienos.

"Par Tumsas profesoru!" kāds iesaucās.

"Jā, par jauno Sanktafraksas Visaugstāko Akadēmu!" vicinādams rokas pa gaisu, kliedza Mākoņvērotāju profesors.

"Vai varbūt labāk būtu teikt - par veco Visaugstāko Akadēmu?" ieteica Vējskārēju profesors.

"Vecais vai jaunais, es esmu pagodināts atkal uzņemties atbildību kā Visaugstākais Akadēms," Tumsas profesors paziņoja, skanot jūsmīgiem aplausiem. "Un tomēr," viņš turpināja, "ne jau man jāpateicas par visu, kas ir noticis. Es nebiju tas, kas uzdrošinājās doties uz Krēslas mežu un kas riskēja ar visu, lai atgrieztos Sanktafraksā ar vērtīgā vētrasfraksa kravu."

"Kurš tad? Kurš?" pūlis sauca. Taču ne jau tas kaulainais jauneklis, kas grozās profesoram blakus!

Profesors paspēra soli tuvāk Zarēnam un, saņēmis viņu aiz rokas, pacēla to gaisā. "Profesori, akadēmiķi, pilsoņi," viņš paziņoja. "Jūsu priekšā ir Kapteinis Zarēns. Viņš ir tā persona, kurai jums jāpateicas."

Pārņemts no pateicības viļņiem, kas gāzās viņam pāri, kad pūlis klaigāja un svilpa, un gavilēja, Zarēns nosarka kā mežkārums.

"Pateicoties šim brašajam un drosmīgajam jauneklim, mums vairs nebūs jāguļ gultā, drebot aiz bailēm, ka lidojošā klints varētu pārraut stiprinājumus un uzlidot atklātās debesīs," teica profesors, paceldams Zarēna roku vēl augstāk.

"Urā!" kliedza sajūsminātais pūlis.

"Pateicoties viņam, mūsu labklājība vairs nav atkarīga no alkatīgajiem apvienību locekļiem."

" Urā!" viņi auroja vēl skaļāk.

"Pie visām gudrībām - viņš kalpoja mums ar sirdi un prātu, neapliecinot citu uzticību kā vien uzticību Sankta- fraksai," profesors paziņoja.

Šos vārdus dzirdot, Zarēns nodrebēja. Kur viņš tos agrāk bija dzirdējis? - viņš centās atcerēties. Kāpēc tie bija tik pazīstami?

"Viņš veltīja savu dzīvi, lai atrastu vētrasfraksu. Viņš vajāja Lielo vētru un neatgriezās, iekams nebija paveicis savu svēto - jā, Zarēn, savu svēto meklējumu." Profesors pasmaidīja. "Meties ceļos, manu zēn,' viņš teica.

Tad, re, kas tas bija! - Zarēns atminējās. Tie bija vārdi, kādi tika teikti viņa tēva inaugurācijas ceremonijā. "Bet… es… jūs…" viņš meklēja vārdus un norija siekalas. Tad, pievērsis acis grīdai, viņš nometās ceļos.

Pūlis apklusa, kad Tumsas profesors aizgāja līdz zāles tālākajam galam un noņēma ceremoniju zobenu no ieplaisājušās sienas. Zarēns drebēja; viņš drebēja tik stipri, ka, pēc viņa domām, visi droši vien dzirdēja, kā viņam klab zobi. Pēc brīža profesors atgriezās ar zobenu un nostājās viņam priekšā. Zarēns pacēla galvu, lai redzētu, kā lielais zelta asmens lēni nolaižas, uzsitot viņam vispirms uz labā pleca, tad uz kreisā.

"Es pasludinu tevi par goda Bruņinieku akadēmiķi," profesors teica. "Arborins Verdžinikss lai ir tavs vārds. Celies!"

Vienu bridi Zarēns nekustējās. Viņš nespēja. Viņam neklausīja kājas. Tikai tad, kad profesors pasniedzās lejup un satvēra viņa roku, Zarēnam izdevās nedroši piecelties. Lielajā zālē atbalsojās varenas, trokšņainas klaigas, tik skaļas, ka viņam reiba galva.

"Urā! LJrā! Urā!" sapulcējušies klaigāja, un viņi lēkāja un dejoja aiz prieka - akadēmiķi ar kalpotājiem, profesors ar profesoru -, aizmirsuši savu nenovīdību un aizvainojumus - vismaz uz šo vienu brīnišķo brīdi.

"Mēs atkal varēsim nodarboties ar mūsu cēlajiem centieniem," Mākoņvērotāju profesors iesaucās, uzsizdams savam vecajam sāncensim pa muguru.

"Mēs atkal varēsim nodoties savam intelektam," Vēj- skārēju profesors piekrita. "Kalibrēt vēja nebeidzamos smalkumus…"

"Un mākoņu arī," Mākoņvērotāju profesors iestarpināja.

"No vakarvēja čuksta līdz varenas viesuļvētras auriem…"

"Spalvu mākoņus, slāņu mākoņus, spalvu-slāņu mākoņus, gubu mākoņus…"

Vējskārēju profesors strauji ievilka elpu. "Ja nebūtu vēja," viņš strupi iebilda, "jūsu mākoņi nemaz nekustētos."

"Vienīgi pateicoties mākoņiem," Mākoņvērotāju profesors iekarsis atbildēja, "mēs vispār redzam, ka vējš pūš…"

Bet Vējskārēju profesors vairs neklausījās savā kolēģi un sāncensī. "Skat!" viņš noelsās un rādīja uz zāles priekšējo daļu.

Visā Lielajā zālē šī viņa darbība tika atkārtota, līdz telpā valdīja klusums un visas acis bija pievērstas garajai, draudīgajai figūrai, kas soļoja pāri paaugstinājumam un kāpa augšā uz kanceli.

Tur viņš nostājās, salīcis un kaulains, ar rokām satvēris koka balstu. Viņam apkārt bija viņa miesassargi: ducis neveiklu plakangalvju - kājām plati un sakrustotām rokām.

Vilnikss saraustīja piedurknes, sakārtoja savu cepuri un no uzacu apakšas lēni nopētīja telpā esošos. Viņa lūpas nicīgi savilkās.

"Ko tas viss nozīmē?" viņš teica klusā, bet draudīgā balsī. "Vai es ne uz brīdi nevaru uzgriezt muguru?"

Pūlis neveikli sakustējās.

Vilnikss pavīpsnāja un pārliecās pāri kanceles malai. Tad, tērauda cepurei mirgojot, viņš, izliecis muguru, apsūdzoši norādīja uz Tumsas profesoru. "Vai jūs taisāties uzklausīt melus no šī viltus pravieša?" viņš ierēcās. "No šī vecā muļķa, kas jau iepriekš bija novedis Sanktafraksu līdz pašai bojāejas robežai un tagad, šķiet, apņēmies šo darbu pabeigt?"

Zarēns papurināja galvu. Nē, nē, tā tas viss nemaz nebija. Tomēr ar katru Vilniksa teikto vārdu pūlis kļuva nemierīgāks.

"Viņš bija 117. vienu roku ar renegātiem debesu pirātiem," Vilnikss teica, izspļaudams vārdus.

Noskaņai vēršoties aizvien nepatīkamākai, murmināšana Lielajā zālē kļuva skaļāka un uzstājīgāka. Acīm uzvaroši dzalkstot, Vilnikss pievērsa skatu pūlim.

"Viņš un tie, kurus viņš ir piemuļķojis, lai tie viņam ticētu, ir nodevēji, pakalpiņi un blēži. Sardze!" viņš iekliedzās. "Ņemiet viņu ciet, ņemiet ciet viņus abus - tos pretīgos kukaiņus, kas jānospiež…"

Divi no plakangalvjiem devās uz viņu pusi.

"Tāds tādu pazīst," no tālāka gala atskanēja spalga balss. Tai sekoja satrauktu smieklu vilnis.

Vilnikss apsviedās apkārt un nikni lūkojās ēnās. Sirds viņam sāka dauzīties. "Kurš to teica?" viņš prasīja. "Nu, drošāk, kurš tas bija?" Kāds baltās drēbēs ģērbies kalpotājs panāca uz priekšu. "Minulis!" Vilnikss noelsās. "Tas esi tu?"

"Tumsas profesors runāja taisnību," Minuliss izaicinoši kliedza. Gar Lielās zāles sienām noskanēja murdoņa. "Nevis kā tu!"

"Kā tu uzdrīkstiesT spalgi iekliedzās Vilnikss. "Sardze, ņemiet arī viņu ciet!"

Vēl divi plakangalvji nolēca no paaugstinājuma un sāka lauzt ceļu cauri drūzmai. Šoreiz akadēmiķi darbojās vienoti, saķerdamies rokās, stumdami pretī, ļaujot Minulisam turpināt.

"Es esmu noklausījies daudzas pieklusinātas sarunas. Tos negodīgos darījumus, kurus tu slēdzi ar Apvienības Galvu! To uzpirkšanu! To kukuļošanu! Tu esi nodevējs!" Minuliss pārdroši sauca. "Es nožēloju vienīgi to, ka, skujot tavu zemisko pauri, man nebija pietiekami daudz drosmes, lai pārgrieztu tavu izģindušo rīkli!"

Aiz niknuma nobālējis un drebēdams, Vilnikss uzkliedza, lai Minuliss apklust. "Vai jūs ļausiet, ka jūsu Visaug- stākam Akadēmam tā ceļ neslavu?" viņš vērsās pie pūļa.

"Tu neesi mūsu Visaugstākais Akadēms," atskanēja kāda balss. Tas bija Vējskārēju profesors.

"Nu vairs neesi," piebilda Mākoņvērotāju profesors.

Vilniksam atkārās žoklis. Vai viņš, kas lepojās ar prasmi tikt galā ar situāciju, būtu tik aplami novērtējis noskaņojumu?

"Sardze, sardze…" viņš uzsauca. Divi plakangalvji paspēra soli uz priekšu, bet tad apstājās. Pūlis ņirgājās un svilpa, un šņāca. "Turpiniet taču!" Vilnikss kliedza. Bet plakangalvji vairs neklausīja. Un vēl - tagad, kad akadēmiķu

parastā mazrunība bija pārvarēta, viņu dzēlīgās piezīmes un apsūdzības nāca lielā skaitā un strauji. Ka viņš ir ļaunprātīgi izmantojis varu, sadarbojies ar noziedzniekiem, saindējis upi, apgānījis vētrasfrak- su, ka viņš ir apdraudējis pašu Sanktafraksas pastāvēšanu.

"Viņš pelnījis karāties virvē!" kāds iesaucās.

"Pakāršana ir viņam par labu!" kliedza cits.

Vilnikss negaidīja, kamēr dzirdēs vēl vairāk. Tiklīdz pūlis sakustējās uz viņa pusi, viņš spēji pagriezās, parāva uz augšu mantiju un drāzās projām.

Atskanēja nikni kliedzieni. "Dzenieties viņam pakaļ!"

Vilnikss skrēja lejup pa kāpnēm paaugstinājuma malā, Zarēns viņam pa pēdām sekoja. Pretī traucās pūlis.

"Es viņam nogriezīšu ceļu," kāds sauca.

"Nē, nenogriezīsi vis," Vilnikss murmināja, izvairīdamies no pastieptajām rokām un traukdamies uz malas sienu. Aiz gobelēna bija durvis. Iekams kāds apjēdza, ka tādas tur ir, Vilnikss bija laukā.

"Viņš aizbēgs!" iekliedzās kāda nikna balss.

Zarēns pirmais viņam sekoja laukā pa durvīm. Viņš paskatījās pa kreisi. Viņš paskatījās pa labi, un tur bija Vilnikss, kas, mantiju uzrāvis līdz viduklim, drāzās projām pa galveno ielu. "Stāt!" viņš uzsauca. "Stāt!"

Zarēns skrēja aizvien ātrāk un ātrāk, un saniknotais pūlis viņam sekoja nopakaļ. Viņi skrēja pa kādu ielu, pāri izliektam tiltam, cauri tunelim un tālāk uz priekšu. Vilnikss Pomplonijs pazina Sanktafraksu kā savus piecus pirkstus, atkal un atkal Zarēns zaudēja dārgās sekundes, nepareizi nogriezdamies vai paskriedams garām kādam pagriezienam. To- M mēr viņš tuvojās. Lēnām, bet noteikti viņš samazināja attālumu.

"Tu nevarēsi izmukt," viņš sauca, kad Vilnikss pēkšņi nolēca no kādas gaisa pārejas un brāzās uz klints malu.

"To nu tu redzēsi!" Vilnikss kliedza un raustījās smieklos.

Zarēns paskatījās augšup un ieraudzīja pirmītējo nokgoblinu, kas stāvēja pie sava groza un māja Vilniksam. "Šurp, kungs," viņš aicināja. "Jūs vienā acumirklī būsiet lejā, tik tiešām."

Zarēns novaidējās, redzēdams, kā Vilnikss aizsoļo līdz piestātnes galam. Galu galā, viņš patiesi izmuks.

"Ļaujiet, es jums palīdzēšu," nok- goblins pakalpīgi teica.

"Es pats varu," skarbi attrauca Vilnikss, pagrūzdams nokgoblinu malā. Viņš uzlika roku uz pītā groza malas un ielēca iekšā.

Nākamajā mirklī atskanēja troksnis, kaut kam pārtrūkstot. Zarēns pamanīja Vil- niksa sejā uzplaiksnām šausmu izteiksmi. Tad Vilnikss kopā ar grozu pazuda un krita lejup.

"ĀĀĀĀāāāhhh!" Vilnikss kliedza, tā ka visi uz vietas apstājās. Izmisīgs, nevaldāms, stindzinošs, kliedziens pamazām izgaisa, tad pēkšņi apklusa.

Tālu, tālu lejā uz zemes Vilniksa Pomplonija ķermenis gulēja uzkritis uz nažu trinēja stumjamā darbgalda. Rokas viņam bija izstieptas, kājas saliektas, tērauda cepure tik ļoti iespiesta, ka to nebūtu iespējams dabūt nost no viņa sadragātā galvaskausa. Nažu trinējs Dzirnugrauds ieskatījās bijušā Visaugstākā Akadēma nedzīvajā sejā.

"Tā, tā," viņš noteica. "Izskatās pēc vecā Vila. Būtu nu labāk palicis pie nažu trīšanas kā es."

Augšā Sanktafraksā Zarēns pasniedzās pēc virves, kas bija pārtrūkusi. Lai gan dažas no šķiedrām bija spurainas, pārējās neapšaubāmi bija pārgrieztas ar nazi. Viņš pavērās atpakaļ, un viņa skats apstājās pie dunča, kas bija aizbāzts nokgoblinam aiz jostas. "Tu," viņš teica.

Nokgoblins paraustīja plecus. "Es tev teicu, ka apvienību locekļi tiks ar viņu galā." Viņš pašķindināja rokā maisiņu ar monētām un tad iebāza to azotē. "Viņi arī labi maksā," viņš pasmīnēja.

Zarēns piecēlās kājās un pagāja garām nokgoblinam. "Vilnikss Pomplonijs ir miris," viņš pavēstīja pūlim.

Atskanēja prieka un izsmiekla saucieni. "Viņš ir pagalam! Viņš ir pagalam!" tie visi kliedza. "Esam laimīgi tikuši no viņa vaļā!"

Zarēns satraukts novērsās. Viņš bija tikpat atvieglots kā visi citi, ka Vilnikss Pomplonijs ir pagalam, tomēr viņam nedeva mieru veids, kā Vilnikss bija miris. Tas bija slepus veikts nāvessods - un tāpēc vēl jo vairāk apkaunojošs.

"Tad te tu esi, kaptein," atskanēja kāda balss.

Tas bija Purvainis. Akmens Pilote stāvēja viņam blakus. Zarēns pamāja viņiem ar galvu. "Aiziet," viņš teica. "Iesim projām no šejienes."

DIVDESMIT CETURTĀ NODAĻA

MALAS DEJOTĀJS

Iznāca tā, ka viņu došanos projām aizkavēja Tumsas profesors, kurš, panācis viņus pie kāda no papildu groziem, visiem spēkiem mēģināja pārliecināt Zarēnu, lai viņš paliek.

"Uz kurieni tu brauksi?" viņš jautāja. "Ko tu darīsi? Te tev varētu būt tāda lieliska un cieņas pilna nākotne, manu zēn, ja vien tu to pieņemtu."

Bet Zarēns papurināja galvu. "Es nevaru," viņš teica. "Es… es esmu debesu pirātu kapteinis. Tāpat kā mans tēvs un viņa tēvs pirms tam. Tas ir asinīs."

Profesors ar nožēlu palocīja galvu. "Bet, ja tu jelkad pārdomātu…" viņš piebilda, "tituls Gaismas profesors būtu lieliski piemērots tik varonīgiem pleciem."

Zarēns pasmaidīja.

"Nu labi," profesors nopūtās. "Var jau tikai pamēģināt. Tagad par to, ko mēs apspriedām manā darbistabā," viņš teica. Profesors atkāpās, atsegdams zemē noliktus divus piebāztus maisus. "Es ceru, ka tu visu atradīsi kārtībā.

Aploksnes. Instrukcijas. Kristālus. Tieši tā, kā mēs vienojāmies. Un es gādāšu, lai zvans skanētu katru vakaru. Vienmēr ir labi sākt jaunu tradīciju." Viņš pasmaidīja. "Oficiāli tā tiks godināta tava atgriešanās no Krēslas meža."

Zarēns sirsnīgi paspieda profesoram roku. "Līdz nākamajai reizei, profesor," viņš sacīja.

Atkal atgriežoties Lejaspilsētā, Zarēns ievēroja, ka viņi ir nolaidušies spļāviena attālumā no Asinsozola krodziņa. Tomēr bija jāpaiet vēl divām dienām, iekams viņi pārkāpa pār Mātes Zirgastras nama slieksni. Tik ilgs laiks bija vajadzīgs, lai savāktu komandu.

Tajā pirmajā rītā viņi iegriezās pie Svīdlēņa. Par nelaimi resnajam, nosvīdušajam īpašniekam, no Dziļā meža nupat bija pienācis svaigs sūtījums ar dažādiem radījumiem. Ja Zarēns būtu viens, tad viņš, iespējams, būtu atcēlis savu piedāvājumu, bet niknā plakangalvja un draudīgās, kapuces segtās būtnes klātbūtne lika viņam turēt godā doto solījumu.

Tāpat kā Mākoņu Vilks pirms daudziem gadiem bija pieņēmis Akmens Piloti, lai atdotu viņai brīvību, tā Zarēns aizgāja kopā ar trim indivīdiem, kuriem vispār nekad nebūtu vajadzējis nonākt dzīvnieku veikalā.

Pirmais bija Spoliņš, ozolu elfs ar platām acīm, kas satraukti raustījās. Lai gan tas bija trausla paskata īpatnis, Spoliņam bija vērtīga debesu kuģošanas pieredze.

Otrs bija Gūms, pieaudzis pinkulācis, kuram vēl aizvien bija brūces no lamatu bedres ar mietiem,

kurā bija gadījies iekrist. Kad Zarēns noskatīja dzīvnieku no galvas līdz kājām, tas paliecās uz priekšu un pieskārās pinkulāča zobam, kas bija Zarēnam ap kaklu.

"Vū?" tas iejautājās.

"Vū-vū," Zarēns paskaidroja.

"Za-vū-ns?" tas teica.

Zarēns apstiprinoši pamāja. Lai gan šis pinkulācis bija jauns, tas zināja visu par Dziļā meža zēnu, kurš reiz kādu pinkulāci bija atbrīvojis no sāpoša zoba.

Un trešais komandas loceklis… Zarēns nemaz nebūtu pamanījis zvīņaino radījumu ar čūskas mēli un vēdekļ

veida ausīm, ja tas nebūtu ierunājies. "Tu meklē komandas locekļus," radījums nošņācās. "Ļoti noderīgi, ja uz borta būtu kāds, kas prot dzirdēt domas tikpat labi kā vārdus, Kapteini Zarēn." Tas pasmaidīja, un vēdekļa ausis aizcirtās. "Es esmu Mežeklis."

Zarēns palocīja galvu. "Esi laipni lūgts uz klāja, Mežekli," viņš teica, pasniegdams tam viņa desmit zelta gabalus.

Tagad viņi jau bija spēks. Vēl pāris, un komanda būs pilna. Tomēr tagad, kad viens no viņiem bija Mežeklis, izrādījās grūti atrast vēl divus piemērotus komandas locekļus.

Ik reizi, kad Zarēns iebraucamajās vietās un tirgos piegāja pie atbilstoša izskata personām, lai parunātos, Mežeklis, ieklausījies viņu dziļākajās domās, drīz vien, kritiski klakšķinādams, purināja galvu. Šis bija pārāk gļēvs. Šis - pārāk bezrūpīgs. Šim bija nosliece uz dum- pīgumu.

Tikai otrās dienas vēlā pēcpusdienā kādā noplukušā iebraucamajā vietā viņi nejauši uzdūrās nākamajam komandas loceklim. Iesākumā viņš likās vismazāk piemērots no viņiem visiem - plecīgs slakteris ar sarkanu seju, piedzēries pie letes, raudot mežalus kausā. Bet Mežeklis bija nelokāms. "Galvā viņam ir skumjas, bet sirds viņam laba. Vēl jo vairāk, viņš izprot debesu kuģošanas pamatus. Ej un parunā ar viņu, kaptein."

Sarunā Zarēns noskaidroja, ka slaktera vārds ir Zarps - Zarps Aungans - un ka viņš ieradies Lejaspilsētā meklēt savu brāli Stiegri, kurš esot nodarbojies ar veiksmes talismanu tirdzniecību. Šovakar pirms nepilnām divām stundām viņš bija uzzinājis, ka Stiegris ir miris, uzsprādzis kaut kādā stulbā nelaimes gadījumā ar vētrasfraksu, - jo esot bijis alkatīgs.

"Un tas nu gan nav tiesa," viņš vaimanāja.

Mežeklim bija taisnība. Zarpam Aunganam bija laba sirds, un Zarēns, kad bija nomierinājis viņu, piedāvāja viņam desmit zelta gabalus un vietu uz Malas dejotāja. Zarps piedāvājumu pieņēma.

"Piedod," viņiem aiz muguras atskanēja griezīga balss. "Bet vai es nekļūdos, noprazdams, ka tu meklē komandas locekļus? Ja tā tas ir, tad turpmāk vairs nemeklē."

Zarēns pagriezās. Priekšā stāvošais indivīds bija kalsns, tomēr muskuļains, viņam bija šaura un smaila seja, līks deguns un mazas, atkārušās ausis. "Un tu esi?" viņš jautāja.

"Spārnmīlis Silts," viņš atbildēja. "Labākais stūrmaņa palīgs šajā debesu pusē."

Zarēns pameta acis uz Mežekļa pusi, bet zvīņainais noklausīšanās pratējs tikai paraustīja plecus.

"Man ir laba galva augstumam, veikls prāts rēķiniem un vērīga acs darījumiem," Slīts paziņoja, nemierīgajām, zilajām acīm zalgojot aiz tērauda briļļu rāmjiem.

"Es… es… Pagaidi brīdi," teica Zarēns un paveda Mežekli sāņus. "Nu?" viņš nočukstēja.

"Es neesmu drošs, kaptein. Protams, viss, ko viņš teica,

ir taisnība. Un tomēr. Es nezinu… kaut kas ir. Viņam

>

piemīt kaut kas apslēpts. Kaut kas tāds, kas var izpausties jebkurā brīdī - vai vispār nekad."

Zarēns neiecietīgi nopūtās. "Tā mēs varētu meklēt bezgalīgi," viņš žēlojās. "LIn izklausās, ka šis Slīts ir piemērots. Ja mēs viņu pieņemam, tad mums ir pilna komanda." Viņš paskatījās laukā pa logu. "Mēs tūlīt varētu doties pie Mātes Zirgastras." Viņš noskaitīja pēdējos desmit zelta gabalus no maisiņa un pagriezās pret Mežekli. "Es riskēšu ar viņu."

Mežeklis palocīja galvu. "Tavs lēmums, kaptein," viņš teica. "Tavs lēmums."

"Malas dejotājs ir gatavs un gaida tevi kādā drošā vietā," Māte Zirgastra teica. "Bet vispirms noslēpums."

"Ak jā," teica Zarēns. "Noslēpums." Kamēr Māte Zirgastra piesēdās tuvāk, Zarēns izņēma no kabatas vētrasfraksa kristālu un nolika to uz galda sev priekšā. "Vai varu palūgt piestu un stampu?" viņš teica.

"Bet… bet…" Māte Zirgastra satraukti iekladzinājās. "Tieši to visi mēģina darīt, un tu zini, kas notiek."

Zarēns nepacietīgi pabungāja ar pirkstiem. Māte Zirgastra sadabūja piestu un stampu.

"Paldies," viņš teica. "Tagad vērīgi skaties. Es ielieku kristālu piestā, tā. Es paceļu stampu un gaidu."

Spalvām čaukstot, Māte Zirgastra skatījās uz jaunekli, kas klusi čukstēja dīvainus vārdus.

"Ko tu saki?" viņa prasīja. "Vai tie ir kādi buramvārdi?" Augstu virs viņiem iezvanījās Lielās zāles skanīgais zvans. Zarēns trieca lejup stampu. Vētrasfrakss pārvērtās par frakspulveri ar klusu šņākoņu un maigu mirdzumu.

"Jā, o, jā!" Māte Zirgastra iesaucās un ar saviem mīkstajiem spārniem silti apskāva Zarēnu. "Lieliski. Lieliski. Bet kas tie bija par vārdiem? Tev man jāpasaka."

Zarēns iesmējās. "Es skaitīju sekundes," viņš paskaidroja. "Noslēpums ir tas, ka vētrasfraksu droši var pārvērst par pulveri tikai īstās krēslas brīdī. Ne brīdi ātrāk. Ne brīdi vēlāk."

"Krēsla ir krēsla, cik nu man zināms," teica Māte Zirgastra. "Un tā turpinās krietni vien ilgāk par brīdi vien."

Zarēns pasmaidīja. "Tev un man," viņš teica. "LT n tomēr Tumsas profesoram tas laika mirklis, kas atdala gaismu no tumsas, ir tikpat skaidrs kā… kā knābis, kas redzams tev sejā."

Māte Zirgastra aizkaitināta noklabināja. "Un kā lai es nosaku šo mirkli?"

"Katru vakaru tieši tajā brīdī Tumsas profesors zvanīs zvanu," viņš paskaidroja. "Tev tikai jābūt gatavībā."

Putnu sieviete samiedza acis. "Tumsas profesors?" viņa ar aizdomām jautāja.

"Nav tā, kā tu domā," steidzīgi ierunājās Zarēns. "Viņš to dara, godinot manu atgriešanos no Krēslas meža. Viņš…"

"Ja tu viņam par to esi teicis kaut pušplēstu vārdu, tad mūsu vienošanās neskaitās," Māte Zirgastra noskaldīja. Viņas acis iedzalkstījās. "Īstenībā," viņa teica, "tā kā tu man jau tik daudz esi pastāstījis…"

Zarēns strauji piecēlās no galda. "Iedomājies, cik briesmīgi būtu, ja kādu dienu zvans atskanētu vai nu brīdi par agru, vai brīdi par vēlu," viņš vēsi teica. "Es savu vienošanās pusi esmu pildījis, Māt Zirgastra. Mana komanda gaida ārpusē. Tagad es gribu savu zeltu un savu debesu kuģi."

Māte Zirgastra izvilka no priekšauta atslēgu un nosvieda to uz galda. "Baļķu doki," viņa teica. "Trešā piestātne. Zelts ir uz klāja."

"Vai tiešām?" pajautāja Zarēns. "Atceries zvanu."

Matē Zirgastra bēdīgi iekladzinājās. "Bus uz klaja, iekams tu tur nonāksi," viņa teica.

Jaunā komanda iemīlējās Malas dejotājā, tiklīdz to ieraudzīja.

"Kas par skaistuli," noelsās Zarps Aungans, "un ne mazākās vainas."

"īsts dimants," nomurmināja Slīts.

Zarēns lepni staroja, skatīdamies augšup uz platajām, baltajām burām un nevainojamās takelāžas mudžekli. Pa visiem viņi uz veltņiem izvilka debesu kuģi no pussagruvušās celtnes laukā naktī. Pilns mēness spīdēja uz nopulētajiem mastiem un korpusu, uz sudraba lukturiem, uz nospodrinātajiem instrumentiem un svirām ar kaula rokturiem.

"Visi uz klāja!" uzsauca Zarēns, kā viņš tik daudzas reizes iepriekš bija dzirdējis saucam savu tēvu. "Ieņemiet savas vietas."

Debesu pirāti steidza paklausīt. Zarēns uzkāpa uz tiltiņa, satvēra stūres ratu un gaidīja, kad Akmens Pilote dos signālu, ka lidakmens ir gatavībā.

Signāls pienāca.

"Atsaitēt virves," Zarēns skaļi sauca. "Pacelt grotburu. Nostiprināt klīverkoku." Malās dejotājs sāka celties augšup. Zarēns uzmanīgi izlīdzināja pakaļgala un priekšgala atsvarus. Priekšgals saslējās, un debesu kuģis pacēlās gaisā.

Zarēns aiz prieka iesmējās. Debesu kuģis pakļāvās vadībai kā sapnī. Nevis kā Vēja šķēlējs. Viņš palaida zemāk kreisā borta atsvarus un mazliet pieregulēja grotburu. Un tomēr, viņš domāja, kad debesu kuģis paklausīgi aizslīdēja uz kreiso pusi, ja nebūtu bijis tā bīstamā ceļojuma grūstošajā debesu kuģī pāri Dumbrājam un aiz Malas, viņš nekad nebūtu iemācījies rīkoties ar vadības svirām. Tagad, kad aiz muguras bija Vēja šķēlēja pieredze, lidot ar Malās dejotāju bija viena vienīga izprieca.

Kad viņi zemu laidās pāri Asinsozola krodziņam, Zarēns redzēja, ka Māte Zirgastra no durvju priekšas nolūkojas uz viņu. "Zarp," viņš pasauca. "Spoliņ. Sāciet iztukšot maisus."

"Jā, kapteini" viņi atsaucās un, pārliekušies pāri pakaļgala bortam, sāka saujām vien sviest laukā aploksnes, kas plivinājās un lidinājās gaisā, krizdamas lejup uz Lejas- pilsētu. Debesu pirāti noskatījās, kā Lejaspilsētas iedzīvotāji eļļaini dzeltenajā lampu gaismā skraidīja šurp un turp, tvarstīdami savādos papīra gabalus, kas it kā bija parādījušies ne no kurienes.

"Atvaino, kaptein," ierunājās Zarps, kad viņi veica otro riņķi virs pilsētas. "Bet ko īsti mēs darām?"

Zarēns pasmaidīja, kad atkal redzeslokā parādījās Asinsozola krodziņš. "Mēs izbeidzam kāda monopola pastāvēšanu."

"Kā tad tā, kaptein?"

"Katrā aploksnē atrodas vētrasfraksa kristāls un pamācība, kā droši iegūt frakspulveri. Vienīgi tā es varēju būt drošs, ka ikvienam atkal būs pieejams tīrs, dzidrs ūdens."

"Ā, man tas patīk, kaptein," Zarps sauca. "Man tas ļoti patīk. Tas ir godīgi, tik tiešām. Mans brālis Stiegris to noteikti būtu atbalstījis."

"To gan nevarētu teikt par Māti Zirgastru," piezīmēja Slīts. "Izskatās, ka viņa tūlīt uzsprāgs gaisā."

Zarēns nosmējās un, atbildot uz viņas savilkto dūru kratīšanu, pamāja ar roku. "Bija pēdējais laiks tai mantrausīgajai putnu sievietei saņemt pelnīto sodu," viņš teica. "Viņa pārāk ilgi turējusi savā valdījumā Lejaspilsētas laktu." Viņš palūkojās apkārt. "Kā sokas ar maisiem?"

"Tūlīt būs darīts, kaptein," skanēja atbilde.

Zarēns pasmaidīja. Arī viņš gandrīz visu bija padarījis. Tā kā vētrasfrakss bija vietā, tad ķēžu ražošana tiks pārtraukta, piesārņošana beigsies un Malūdens upē atkal tecēs tik tīrs ūdens, ka to varēs dzert. Burvju lokam, kas saistīja Sanktafraksu un Lejaspilsētu, gandrīz bija pienācis gals.

Kad pēdējās aploksnes lidoja lejup, Zarēns pagrieza stūri pa kreisi. Bija pienācis laiks būrāt projām no Sankta- fraksas, no Lejaspilsētas. Viņš pacēla buras un nolaida zemāk pakaļgala atsvarus. Malas dejotājs rāvās uz priekšu. Un, vējam pieņemoties spēkā un dziedot takelāžā, Zarēns aizvēra acis un atmeta galvu atpakaļ, reibdams aiz sajūsmas.

Viņš to bija paveicis! Viņš bija sasniedzis to, ko viņa tēvs Kvintinijs Verdžinikss bija devies darīt pirms visiem tiem gadiem. Varbūt tieši tā tam vienmēr vajadzētu notikt… Kas lai to pateiktu?

Lai būtu kā būdams, Zarēns, meklējot vētrasfraksu, bija trencis Lielo vētru līdz Krēslas mežam, un, lai gan beigās svēto vielu bija ieguvis citā vietā, viņš to neapšaubāmi bija ieguvis. Devies ceļā kā slepus iezadzies pasažieris, viņš bija atgriezies kā kapteinis - ar uzvaru un triumfu. Kā varonis.

Vējš glāstīja Zarēna seju un jauca matus. Vai varēja būt kaut kas vēl uzmundrinošāks par traukšanos bezgalīgajā zilo debesu plašumā? Plats smaids uzplauka viņam sejā. Nē, nekas, viņš aptvēra. Nekas pasaulē. Galu galā, viņš tajā bija piedzimis.

Un tobrīd Zarēns juta, ka ir laimīgākais no visiem, kas jebkad dzīvojuši.

'"Burājot debesis pašam savā debesu kuģī," viņš nomurmināja, aiz lepnuma vai plīstot. "Malas dejotājā."

Te uzreiz gaisā atskanēja skaļa šņākoņa un spārnu vēdas. Viņš dzirdēja, kā debesu pirāti kliedz aiz bailēm un satraukuma. Zarēns atvēra acis.

"Tu!" viņš iesaucās.

"Tiešām gan," atsaucās kāpurputns, iekārtodamies uz margām un pastiepdams uz priekšu knābi.

"Vai tev viss ir kārtībā, kaptein?" sauca kāda balss. Tas bija Zarps Aungans. "Vai arī man ielaist bultu tā radījuma kārnajā kaklā?"

Zarēns apsviedās apkārt un redzēja, ka Zarps notēmējis un uzvilcis loku. "Stāt!" viņš iekliedzās. "Nolaist visus ieročus."

Kāpurputns pagrozīja acis. "Lieliska uzņemšana, kun- clziņ Zarēn," tas pavīpsnāja. "Tomēr, iespējams, tā tas pienākas, jo es nesu sliktu ziņu."

"Ziņu? Kādu ziņu?" Zarēns neveikli jautāja.

"Tā ir par Mākoņu Vilku," tas teica. "Tavs tēvs ir nonācis lielās briesmās."

"Briesmās?" Zarēns satraukts pārjautāja.

"Lielā vētra viņu neizlaida no sava briesmīgā tvēriena," kāpurputns paskaidroja. "Kad es viņu pēdējo reizi redzēju, viņu nesa projām. Es sekoju, cik tālu vien uzdrīkstējos…"

"Uz kurieni?" prasīja Zarēns.

"Tālu no šejienes. Pārlieku tālu."

"Taču ne jau…"

Kāpurputns palocīja galvu. "Pāri Malai, Zarēn. Tālāk, nekā iepriekš vispār kāds bijis, dziļi, dziļi kartē neatzīmētajās debesīs."

Zarēns skatījās uz priekšu, sirdij mežonīgi dauzoties. Viņa tēvs - tur projām, pazudis tajā briesmīgajā, miglainajā tukšumā viņpus Malas, - tas bija drausmīgāk, nekā iespējams iedomāties.

"Man jāmēģina viņu glābt," viņš apņēmīgi teica.

"Tas būs bīstams pasākums, kundziņ Zarēn…" kāpurputns iesāka.

"Kapteini Zarēn," Zarēns to noteikti pārtrauca. "Un nav tik lielu briesmu, kas mani atturētu. Malas dejotājs ir gatavs. Komanda ir gatava. Un es tāpat."

"Tad mēs tūlīt dosimies ceļā," teica kāpurputns.

Zarēns pārsteigts skatījās. "Mēs?" viņš jautāja. "Vai tu domā ceļot kopā ar mums?"

"Tu biji klāt, kad es izšķīlos," kāpurputns viņam atgādināja. "Man ir lemts pieskatīt tevi - vienmēr." Tas nopūtās. "Reizēm es vēlos, kaut tā nebūtu… Bet pietiek par to.

Mums jāsteidzas. Sameklē virvi. Nostiprini vienu galu pie bugsprita, otru apsien man ap vidukli. Es sekošu tavam tēvam atklātās debesīs." Tas apklusa un nodrebinājās. "Tas nozīmēs lidot tālāk, nekā pat es jebkad agrāk esmu bijis, bet es tevi aizvedīšu pie viņa. Ja Debesis tā lems, mēs nebūsim par vēlu."

"Ja Debesis tā lems," klusi atkārtoja Zarēns. Tad, neteicis vairāk ne vārda, viņš nolaida zemāk labā borta atsvarus un pārbīdīja stūres atsvaru.

"Viss gatavs," iesaucās kāpurputns. Tas palēcās augšup no margām un aizlidoja uz priekšu. Kad virve nostiepās, Zarēns cieši satvēra stūres ratu. Malas dejotājs rāvās uz priekšu.

Kāpurputnam lidojot pa priekšu, debesu kuģis burāja aizvien tuvāk un tuvāk Malai. Zem tās Malūdens upes ūdens strauji pazuda, uz visiem laikiem krītot cauri tumšajām debesim. Vējš pūta, buras plandīja, un Malas dejotājs lidoja projām - pāri Malai un vēl tālāk.

"Lai Debesis mūs sargā," Zarēns čukstēja. "Lai Debesis mūs visus sargā!"

SATURS

Ievads…………………………………………………………………………… 7

Pirmā nodaļa. Atkalredzēšanās………………………………………. 11

Otrā nodaļa. Kāpurputna stāsts………………………………………. 23

Trešā nodaļa. Kliedzieni un čuksti………………………………….. 46

I. Krēslas mežā………………………………………………………… 46

II. Visaugstākā Akadēma pili…………………………………….. 48

III. Dumbrājā…………………………………………………………… 51

IV. Gaismas un Tumsas tornī……………………………………… 54

V. Lejaspilsētas nomales ielās………………………….. . . . 56

VI. Asinsozola krodziņā…………………………………………… 59

Ceturtā nodaļa. Dzelzsmalkas koku krava……………………….. 62

Piektā nodaļa. Asinsozola krodziņš…………………………………. 79

Sestā nodaļā. Skrīds Pirkstgriezis……………………………………. 92

Septītā nodaļa. Piekrišana un nodevība…………………………… 100

Astotā nodaļa. Došanās ceļā…………………………………………… 111

Devītā nodaļa. Vētras vajāšana……………………………………… 126

Desmitā nodaļa. Atzīšanās……………………………………………. 139

Vienpadsmitā nodaļa. Vētras acs……………………………………. 150

Divpadsmitā nodaļa. Krēslas mežā…………………………………. 175

Trīspadsmitā nodaļa. Sēpijas bruņinieks………………………….. 189

Četrpadsmitā nodaļā. Skaļāki kliedzieni,

klusāki čuksti………………………………………………………………. 195

I.  Dumbrā jā……………………………………………………………. 195

II. Visaugstākā Akadēma pilī…………………………………….. 197

III. Lejaspilsētas nomales ielās…………………………………… 199

IV. Pie Asinsozola krodziņa………………………………………. 202

Piecpadsmitā nodaļa. Dzīvs vai miris……………………………… 205

Sešpadsmitā nodaļā. Kapteinis Zarēns……………………………. 215

Septiņpadsmitā nodaļa. Dumbrājs paņem

savu tiesu…………………………………………………………… 232

Astoņpadsmitā nodaļā. Kāju pirkstu griešana…………………… 242

Deviņpadsmitā nodaļā. Skrīda laupījums………………………… 260

Divdesmitā nodaļā. Akmens Pilots…………………………………. 270

Divdesmit pirmā nodaļā. Lidojums

uz Lejaspilsētu……………………………………………………………… 283

Divdesmit otrā nodaļa. Uz Sanktafraksas sirdi…………………. 298

Divdesmit trešā nodaļā. Plānu atklāšana………………………….. 323

Divdesmit ceturtā nodaļa. Malas dejotājs………………………… 343

pols stjuarts, kkiss ridels vĒtras DZINĒJS

Redaktore Aija Lāce

Apgāds Zvaigzne ABC, SIA. K. Valdemāra ielā 6, Rīgā, LV-1010. Red. nr 1.-1435. A/s Preses nams

Content

Stjuarts Pols, et al Malaszemes hronikas. Otrā grāmata. Vētras dzinējs

IEVADS

PIRMĀ NODAĻA ATKALREDZĒŠANĀS

OTRĀ NODAĻA KAPURPUTNA STĀSTS

TREŠĀ NODAĻA KLIEDZIENI UN ČUKSTI

III Dumbrāj ā

V Lejaspilsētas nomales ielās

Asinsozola krodziņā

CETURTĀ NODAĻA DZELZSMALKAS KOKU KRAVA

PIEKTĀ NODAĻA ASINSOZOLA KRODZIŅŠ

SESTĀ NODAĻA SKRĪDS RIEKSTGRIEZIS

SEPTĪTĀ NODAĻA PIEKRIŠANA UN NODEVĪBA

ASTOTĀ NODAĻA DOŠANĀS CEĻĀ

DEVITA NODAĻA VĒTRAS VAJĀŠANA

DESMITĀ NODAĻA ATZĪŠANAS

VIENPADSMITĀ NODAĻA VĒTRAS ACS

DIVPADSMITĀ NODAĻA KRĒSLAS MEŽĀ

TRISPADSMITA NODAĻA SĒPIJAS BRUŅINIEKS

ČETRPADSMITĀ NODALA SKALAKI KLIEDZIENI, KLUSĀKI ČUKSTI

PIECPADSMITĀ NODAĻA DZĪVS VAI MIRIS

SEŠPADSMITĀ NODAĻA KAPTEINIS ZARĒNS

SEPTIŅPADSMITĀ NODALA DUMBRAJS PANĒM SAVU TIESU

ASTONPADSMITĀ NODALA KĀJU PIRKSTU GRIEŠANA

DEVIŅPADSMITĀ NODAĻA SKRĪDA LAUPĪJUMS

DIVDESMITĀ NODAĻA AKMENS PILOTS

DIVDESMIT PIRMĀ NODAĻA LIDOJUMS UZ LEJASPILSETU

DIVDESMIT OTrA NODAĻA UZ SANKTAFRAKSAS SIRDI

DIVDESMIT TREŠĀ NODAĻA PLĀNU ATKLAŠANA

DIVDESMIT CETURTĀ NODAĻA MALAS DEJOTĀJS

SATURS