Binga Džordžija

Mollija Mūna aptur pasauli.

Džordžija Binga

Mollija Mūna aptur pasauli

.

PIRMĀ NODAĻA

Deivīna Natela sēdēja šofera vadītā limuzīna aizmugures sēdeklī un lasīja pati par sevi kādā slavenībām veltītā žurnālā. No lappuses smaidīja pretī viņas apaļīgā seja, ko ieskāva plakāti no visām tām filmām un izrādēm, kurās viņa jau bija paguvusi tēlot galveno lomu.

"Mazā zvaigzne Deivīna Natela," meitene lasīja, "ir atgriezusies Brodvejā slavenajā izrādē "Zvaigznes uz Marsa". Pēc tam kad pārsteidzošā jaunpienācēja Mollija Mūna atteicās no lomas un atstāja Ņujorku, bija pats par sevi saprotams, ka pirmajā plānā izvirzās Natelas jaunkundze."

Deivīna iekšēji trakoja. Viņa nevarēja ciest, ka Mollijas Mūnas un viņas vārds ir pieminēts vienā teikumā.

Apturi pie saldējuma kafejnīcas Medisonā! meitene strupi izmeta šoferim.

Tas pamāja un izlauzās cauri četrām Ņujorkas trokšņainās satiksmes joslām.

Deivīna jutās īpaši nervoza. Viņai bija vajadzīgs liels, salds saldējums. Diena Brodvejas teātrī, kur viņa mēģināja jaunu dziesmu Zvaigznēm uz Marsa, nebija izdevusies. Sākās jau ar to, ka Deivīnai sāpēja kakls un viņa nevarēja izdziedāt augstos toņus. Un tad vēl tas šausmīgais starpgadījums, kas mazo aktrisi pilnīgi bija satracinājis.

Deivīna ar nagu dusmīgi paskrāpēja krēmkrāsas ādas polsterējumu. Vecāki meitenei nebija vajadzīgi pārāk bieži, bet šovakar viņa nezin kāpēc pēkšņi priecājās, ka tie ir mājās.

Kā gan tas dīvainais uzņēmējs nelūgts bija ielauzies ģērbtuvē? Viņai nebija ne jausmas, kā tas ticis garām apsardzei. Un kāds gan nekauņa vīrišķis bija, iedomādamies, ka Deivīna varētu vēlēties reklamēt viņa nejēdzīgo Modes nama apģērbu sēriju! Vai tad tas nezināja, ka jārunā ar aktrises aģentu? Un cik necienīgā veidā viņa bija atstājusi teātri! Deivīna bija drudžaini izskrējusi no ēkas un iemetusies gaidošajā limuzīnā, pat neuzlikusi kosmētiku, lai pienācīgi atgrieztos mājās.

Šis pretīgais Sella kungs bija uzdzinis Deivīnai drebuļus, un viņa nespēja izdzēst to no prāta. Šķita, ka vīrieša skatiens ir iespiedies dziļi Deivīnā apmēram tā, kā, pārāk ilgi lūkojoties saulē, cilvēkam redzes nervos tiek iededzināts debess spīdekļa attēls. Ik reizi, aizverot acis, meitene atkal redzēja, kā viņā blenž divi traka izskata acu āboli. Deivīna atcerējās vīrieša spēku, kad tas bija sagrābis viņu aiz rokas un piespiedis palūkoties acīs. Uz mirkli meitene tā arī bija darījusi. Tad viņa bija izrāvusies un metusies bēgt.

Deivīna centās nomierināties, apjūsmojot fotogrāfiju žurnālā. Cik spožas un smaidošas izskatījās viņas zilās acis! Tās bija patiešām skaistas nepavisam ne tādas kā cits acu pāris, ko Deivīna lieliski atcerējās. Tuvu viena pie otras novietotās Mollijas Mūnas tumšzaļās acis. Bet kāpēc gan šis vārds lika Deivīnai skaudībā griezt zobus? Mollija Mūna bija tikai vienkārša, trulacaina, strupdegunaina, noplukuši, kaulaina niecība. Deivīna nesaprata, ko gan visi tajā saskatījuši. Viņa zināja tikai to, ka Mollija Mūna nozagusi viņai lomu, nopelnījusi tūkstošiem dolāru, kuri pienācās Deivīnai, un sagrozījusi visiem galvu. Kaut arī Mollija Mūna bija aizlidojusi, ļaudis par viņu joprojām runāja kā par divdesmit pirmā gadsimta zvaigzni, bet šis tituls pēc taisnības pienācās Deivīnai.

Auto apstājās pie viņas iemīļotākās saldējuma kafejnīcas Medisona avēnijā. Deivīna aizpogāja melno ūdeļādas kažoku un uzvilka tam pieskaņotos cimdus. Viņa izgāja ārā aukstajā vakarā un augstprātīgi pamāja šoferim. Mājup viņa dosies kājām. Izbaudot augsto papēžu klaudzoņu uz ietves, meitene ieslīdēja kafejnīcā.

Iegājusi iekšā, Deivīna pasūtīja šīs kafejnīcas speciālo piedāvājumu. Tas bija saldējums, kura nosaukums bija Pirmdien-otrdien-trešdien-ceturtdien-piektdien-sestdien-svētdiena[1]. Cieši apņēmusies padzīt no prāta visas domas par Molliju Mūnu, viņa izvilka apzeltītu pildspalvu un uz papīra salvetes sāka izmēģināt savu parakstu. Vai vajadzētu saglabāt ķeburaino rokrakstu vai mainīt stilu?

Kad tika atnests milzīga apmēra saldējums, viņa apēda to visu.

Pēc divdesmit minūtēm Deivīna devās mājās un jutās slikti. Viņa saprata, ka vēss marta vakars nudien nav labākais laiks, lai ēstu lielu, aukstu saldējumu.

Meitene domāja ko gan lai sadara, kad atgriezīsies mājās. Viņai nebija draugu, kam piezvanīt. Doma par draugiem Deivīnai likās apšaubāma. Viņai nepatika ne pieņēmums, ka būtu jādalās ar savām mantām, ne arī tas, ka viņai kāds varētu iebilst.

Tālumā virs ielas kā tornis slējās lielā daudzdzīvokļu māja. Cik savādi, nodomāja Deivīna, parasti tās fasādi apgaismo zaļas spuldzes. Vai tās sabojājušās? Ēka tiešām izskatījās pamesta viscaur tumsā. Viņa sūdzēsies, tiklīdz sastaps šveicaru. Meitene to jau redzēja tas stāvēja pie ieejas durvīm ar apgaismotu taksometra izsaukšanas zizli rokā.

Viņa šķērsoja plato avēniju. Dzīvojamā nama ieeja atradās tikai simt metru attālu bet tagad tie bija simt tumši metri, apgaismoti tikai vienā vietā, kur ielas laterna meta uz ietves ovālu oranžas gaismas plankumu. Deivīna devās tajā virzienā. Viņai patika atrasties spožā apgaismojumā.

Uz ietves zem laternas mētājās kaut kas balts un taisnstūrains atkritumi, kā iedomājās Deivīna, vēl viens iemesls sūdzēties. Tomēr tuvojoties meitene redzēja, ka baltais taisnstūris nav nekāds atkritums. Tā bija aploksne. Un, piegājusi vēl tuvāk, viņa pamanīja kaut ko ļoti savādu. Uz aploksnes bija viņas vārds.

Vēl viena pielūdzēja vēstule ar prieku nodomāja Deivīna.

Viņa novilka pirkstaini, paņēma aploksni un izvilka vēstuli. Tajā bija rakstīts:

Dārgā Deivīna,

man ļoti žēl, bet tu zini par daudz.

Pēkšņi smaga roka sagrāba Deivīnas delmu. Palūkojusies augšup, viņa ieraudzīja pazīstamu, ņirdzīgi smīnošu seju. Deivīna bailēs pārakmeņojās. Ķermeni pārņēma stindzinošs aukstums. Pēkšņi likās, ka ausis vairs nedarbojas. Viņa vairs nedzirdēja Ņujorkas skaņas. Bija tā, it kā vairs neeksistētu taksometri un satiksme, sirēnas un taures. Deivīna dzirdēja vienīgi savu balsi kliedzienus, kad viņu vilka uz blakus novietotu mašīnu. Meitene raidīja lūdzošus skatienus uz netālu stāvošo uniformā tērpto šveicaru, kas bija pacēlis apgaismoto zizli. Viņa atkal iekliedzās:

Palīgā! Palīgā!

Taču šveicars nereaģēja. Viņš nekustīgi stāvēja un lūkojās pretējā virzienā. Izmisīgi spārdoties un pretojoties, Deivīna juta, ka viņu iegrūž rolsroisā tik rupji, kā suņu ķērāju furgonā varētu iegrūst klaiņojošu suni. Viņu veda prom naktī.

OTRĀ NODAĻA

Mollija Mūna aizlidināja milzīgu Kviešu medus pārslu paku uz priekšu pa lielveikala eju. Paka aplieca slaidu loku gaisā, un uz tās attēlotā kartona bite devās pirmajā un pēdējā lidojumā savā dzīvē, kraukšķot piezemēdamās iepirkumu ratiņos.

-     Trāpīts! Divdesmit punkti manā labā, Mollija apmierināta noteica. No otras graudaugu produktu plaukta puses ratiņos ielija Žokļa atkāršanās košļājamo gumiju lietus.

-     Kā gan Rūbija var patērēt tik daudz košļeņu? no ejas otrpus plauktam jautāja zēna balss. Viņai taču ir tikai pieci gadi.

-     Viņa ar tām pielipina savus zīmējumus, atbildēja Mollija, stumjot metāla ratiņus uz stūri, kur atradās zivju konservi. Bet kā Rodžers var apēst tik daudz sardīņu? To gan es gribētu zināt. Un aukstas, tieši no bundžiņas. Pilnīgi riebjas. Ar sardīnēm taču nevar pielipināt zīmējumus.

-     Par tām košļenēm desmit punkti, un dubulti, zaļace, jo es tās iemetu no otras puses. Aiz lielas pupiņu konservu grēdas piecēlās zēns ar piesmakušu balsi. Viņa tumšbrūno seju ieskāva balta cepure ar ausu sargiem. Zēns ratiņos ielika lielu pudeli apelsīnu biezsulas koncentrāta.

Mollija 45 100 140 175 2l0

Rokijs 40 Q0 l33 103 228

-             Nu labi jau, labi, gudriniek. Šonedēļ tu uzvarēji. Bet vēl līdz Lieldienām čempione būšu es.

Tad Mollija ielūkojās sarakstā. Tur bija lasāms:

Paldies, Rokij! pateicās Mollija. Apelsīnu biezsulas koncentrāts bija tās mīļākais dzēriens. Viņai patika to dzert neatšķaidītu.

Meitene izpiņķerēja aiz auss aizsprausto un pinkainajos matos iepinušos pildspalvu un mazā, nodilušā blociņā pierakstīja abu metienu rezultātus.

iepirkumi Laimes namam neinteresantas lietas

Laimes nams bija bāreņu nams, kurā dzīvoja Mollija un Rokijs. Kad Mollija bija vēl zīdainis, viņa tika atstāta uz tā kāpnēm Mūna mīksto karameļu kastē un sakarā ar to arī tika pie sava vārda. Vēl nesen bērnunamu sauca par Hārdvikas[2] namu un, kā jau var spriest pēc šī nosaukuma, dzīvot tajā bija ārkārtīgi grūti. Taču tieši pirms Ziemsvētkiem Mollijai dzīves loterijā palaimējās izvilkt īpaši nozīmīgu lozi. Blakus esošās pilsētiņas Braiersvilas bibliotēkā viņa bija uzgājusi apdilušu, ādas vākos iesietu grāmatu doktora Ļogana sarakstīto Hipnozes grāmatu. Tā pilnībā izmainīja viņas dzīvi. Apguvusi grāmatas noslēpumus un atklājusi, ka viņai piemīt neiedomājami spēcīgas hipnotizētājas spējas, Mollija bija pametusi bāreņu namu un mopsenes Petulas pavadībā devusies uz Ņujorku. Tur viņa bija likusi lietā hipnozi, lai saņemtu galveno lomu Brodvejas mūziklā Zvaigznes uz Marsa. Mollija bija apmuļķojusi

un pakļāvusi sev simtiem cilvēku un sapelnījusi milzumu naudas. Taču noslēpumu bija atklājis kāds krāpnieks profesors Nokmans. Viņš bija nolaupījis Petulu un šantažējis Molliju, lai tā viņa vietā aplaupītu banku.

Viss bija briesmīgi, līdz parādījās Rokijs un palīdzēja tikt galā ar Nokmanu. Mollija bija atstājusi Ņujorku ar visu nopelnīto naudu un lielu dimantu, kas bija nonācis pie viņas bankas aplaupīšanas dienā. Pēc atgriešanās Hārdvikas namā tur viss beidzot sāka iet uz labo pusi. Mollija jau iepriekš bija aizvākusi no turienes raganai līdzīgo priekšnieci, bērnunams tika pārdēvēts, un pastāvīgi palīdzēt tagad nāca laipnā lai gan prātā nedaudz pavieglā atraitne Trinklberijas kundze, kura tur bija strādājusi jau agrāk. Mollija bija stāstījusi, ka naudu, ko viņa pārveda no Amerikas, ziedojis kāds bagāts Labdaris, kurš vēlējies palīdzēt bērnunamam. Mollija bija nohipnotizējusi arī bankas aplaupītāju Simonu Nokmanu un atvedusi to līdzi, lai viņš palīdzētu Trinklberijas kundzei. Nokmans bija izvērsies par sava veida dzīvu eksperimentu. Mollija cerēja, ka, uzturoties kopā ar tik lādzīgu cilvēku kā Trinklberijas kundze un hipnotizēts labu darbu veikšanai, viņš drīz pārtaps un kļūs par patiesi labu cilvēku. Līdz šim eksperiments ritēja sekmīgi.

Mollija pārbaudīja sarakstu. Nu jau viņiem bija gandrīz viss.

Visi Trinklberijas kundzes pasūtītie veselīgie ēdieni, dārzeņi un augļi saspiesti gulēja ratiņu dibenā zem piena un gāzētajiem dzērieniem. Pašā augšā atradās speciālie pirkumi dāvanas sešiem bāreņu nama bērniem, kuri bija aizbraukuši uz kursiem.

Gordons Boilss un Sintija Redmona apmeklēja ekstravertas uzvedības kursus, uz kuriem Gordons, lai izskatītos iespaidīgāks, bija noskuvis kailu galvu. Mollija bija iegādājusies skūšanās putas un asmenīšus viņam un šokolādi Sintijai.

Heizla Hakerslija un Sintijas dvīņubrālis Kreigs Redmons bija sarīkojumu deju kursos, tāpēc Mollija sūtīs viņiem lūpu spīdumu un zobu balinātāju.

Abi piecgadīgie, Džinkss un Rūbija, uzturējās Trinklberijas kundzes laipnās māsas cūku fermā. Mollija pa pastu sūtīs viņiem kukurūzas paciņu un košļājamo gumiju.

Mollija pakasīja galvu un cerēja, ka atkal nav saķērusi utis. Tagad atlicis nopirkt vienīgi kaut ko tiem, kuri gaida mājās. Rodžeram vajag gnīdu… es gribēju teikt, riekstu* sviestu.

-     Nabaga Rodžers, viņš pats ir sagājis galīgā sviestā, teica Rokijs, iemetot ratiņos dažas riekstu sviesta paciņas. Rodžers Fibins tiešām juka prātā. Kopš Ziemsvētkiem apkārtējā pasaule viņu mulsināja arvien vairāk. Vairumu laika viņš pavadīja, uzrāpies bāreņu nama ozolā.

-    Mhm, piekrita Mollija. Man ir kečups un Nokmana kungam putnu barība… Džemmai ir šerbets, un Gerijam siera cepumi. Vēl tikai vajag saldumus mums un žurnālus Trinklberijas kundzei.

Mollija pa pēdējo eju stūma smagi piekrautos ratiņus uz veikala priekšdaļu un pa ceļam paķēra īrisu kārbiņu, konfekšu nūjiņas un milzīgu Mūna mīksto karameļu paku.

Rokijs no žurnālu stenda izvilka Slavenību Globusu un Laipni Lūdzu Manā Pasaulē mājās pie zvaigznēm.

Braiersvilas Vakara Hronikas pirmo lapu rotāja trekns virsraksts Nolaupīta mazā Natela, taču Rokijs nepievērsa uzmanību laikrakstiem. Viņš un Mollija izkrāva pirkumus uz kases transportiera lentes. Jauna sieviete, skaista,

kupliem matiem un maigām rokām, sāka izsist cenas ar kases aparātu. Mollija uzlūkoja viņas svaigo, lauciniecisko seju un neilona virsvalku. Uz priekšā guļošo spīdīgo žurnālu fona viņa izskatījās gandrīz kā citas cilvēku sugas pārstāve.

Speciālais Oskara balvas izlaidums bija rakstīts uz vāka Slavenību Globusam blakus tuvplāna fotogrāfijai, kurā attēlota sieviete ar viļņainiem zelta matiem un tik platu smaidu, ka Mollija nodomāja viņa droši vien pielikusi klāt vēl papildu zobus. Sievietes lūpas bija kā mirdzošas, sārtas gliemenes, bet acis kā leopardam. Mollija labi pazina viņas seju. To pazina visi.

Akadēmijas balvai nominētā Sukija Šampaniete demonstrē savas kurpes.

Trinklberijas kundze priecāsies. Viņas mīļākais laiks gadā bija tas, kad tika piešķirtas Akadēmijas balvas laiks, kad Holivudā talantīgākajiem kinoindustrijas cilvēkiem tika piešķirta lielākā un svarīgākā balva Oskars. Tad viņa parasti vairākas nedēļas nerunāja ne par ko citu.

Žurnālā Laipni Lūdzu Manā Pasaulē bija attēlots kāds vīrs, kas vairāk līdzinājās dievam, nevis cilvēkam. Viņa āda bija melna kā ogle, pats ietērpts sarongā, kādu būtu varējis nēsāt Tarzāns. Garie, sīkās bizītēs sapītie mati nevainojami plīvoja vējā, vīrietim stāvot saulē klints virsotnē jūras krastā.

-Ja mani ieģērbtu tādā togā, es izskatītos gluži kā viņš, Rokijs ar greizu smīnu teica. Man tikai jāuzaudzē garāki mati.

Un nedaudz muskuļu, piebilda Mollija.

Blakus zvaigznes spīdīgajam vēderam bija rindiņa: "Herkuless Stouns [3] ielūdz mūs savā Malibu villā."

Uz bridi Mollija izjuta nožēlu. Ja būtu turpinājusi savu zvaigznes karjeru Ņujorkā, viņa šonedēļ varētu uz žurnāla Laipni Lūdzu Manā Pasaulē vāka gozēties saulē okeāna krastā Kalifornijā hipnozes spējas viņai palīdzētu nokļūt pašā virsotnē -, taču Mollija bija atteikusies no slavenības dzīves un bagātības, lai atgrieztos mājās un būtu kopā ar draugiem, kas veidoja viņas ģimeni. Tagad Mollija bija īpaša tikai ikdienišķā nozīmē, gluži kā kasiere viņai priekšā. Meitene pasniedza divas čaukstošas naudaszīmes. Galvā viņa ātri aprēķināja, cik naudas vēl palicis Laimes nama kasē, un iekoda lūpā. Mollijas Ņujorkā nopelnītā nauda dila acīmredzot. Vienmēr bija tik daudz, par ko maksāt mājas rēķini, remontu rēķini, iepirkumu rēķini, apģērba rēķini, pārtikas rēķini.

Taču drīz vien Mollija nomierinājās, jo atcerējās jauko dzīvības glābēju, kas karājās ap viņas kaklu. Plauksta palīda uz augšu un aptaustīja cieto, mazo, mandeles izmēra gabaliņu zem T krekla. Viņas milzīgo dimantu. Tas noteikti ir veselas bagātības vērts.

Mollija paņēma izdoto naudu, atviegloti uzelpoja un pa ceļam ārā no veikala sameta visas sīknaudas monētas kartona cepurē vājprātīgajai sievietei, kura allaž tur sēdēja, ietinusies netīrā guļammaisā, un sarunājās pati ar sevi.

-    Paldies, mans bērns! sieviete pateicās ar retzobainu smaidu.

Mollijai nepatika, ka cilvēki viņu sauc par savu bērnu, jo viņa nebija neviena bērns viņa bija bārene. Tomēr meitene nejutās labi, tā domājot par skumjo sievieti, kura zvilnēja pie lielveikala durvīm.

-     Nav par ko, Mollija teica. Laimīgu jauno ga… ēēē… laimīgu martu!

TREŠĀ NODAĻA

Trinklberijas kundze bija novietojusi savu aprūsējušo olīvzaļo automašīnu stāvvietā pie Braieras upes. Mollija un Rokijs stūma ratiņus pa galveno ielu garām gaļas veikalam, kur viņi bieži mēdza iegādāties garšīgus gaļas atgriezumus Petulai, garām fotoveikalam un maiznīcai. Drīz viņi bija piekrāvuši mašīnas bagāžas nodalījumu. Rokijs devās atdot ratiņus un paķert dažas skrūves dzelzslietu veikalā.

Mollija atvēra automašīnas priekšējās durvis, ieslīdēja pasažiera sēdeklī un ietinās savā džinsu jakā. Viņa sāka pluinīt putu materiāla gabaliņus, kas spraucās cauri vinila polsterējumam, un domāja, ko pasākt atlikušajā nedēļas nogalē.

Viņa varētu palīdzēt Rokijam meistarot gokartu vai pat aiziet līdz zirgu staļļiem un palūgt, lai viņai sniedz mācībstundu jāšanā. Varbūt kāds vēlētos iet peldēties uz Braiersvilas baseinu. Neviena no šīm domām Molliju tā pa īstam neiedvesmoja, jo patiesībā tas, ko viņa tiešām vēlējās darīt, ko viņa bija alkusi darīt jau mēnešiem, bija hipnotizēšana. Taču to viņa nedrīkstēja. Viņa bija apsolījusi Rokijam, ka to nedarīs. Mollija apzinājās, kāpēc devusi šādu solījumu viņa un Rokijs bija vienojušies, ka hipnoze ir bīstams ierocis, kas vienmēr novedīs viņus nepatikšanās, un nebija nekā tāda, kā dēļ kādam no viņiem vajadzētu izmantot savas spējas, lai gūtu kādas priekšrocības. Rokijs mācēja hipnotizēt cilvēkus ar balsi. Arī viņš šo prasmi bija apguvis no doktora Ļogana grāmatas. Mollija balss hipnozi nepieprata tik labi laikā, kad viņa lasīja grāmatu, šīs nodaļas bija no tās izrautas. Taču viņas spēcīgās, hipnotizējošās acis bija daudz pārākas par Rokija balsi. Meitenes dzīvi bija izmainījusi ne tikai hipnotizēšanas prasme, bet arī tas, ka pirmo reizi viņa bija izjutusi, kā ir, ja kaut kas padodas labi. Mollijai pašreiz pietrūka šīs labās sajūtas. Patiesībā viņai tās neiedomājami pietrūka. Dzīve bez hipnozes vienkārši nebija tik aizraujoša. Pašas dotais solījums darīja viņu vai traku.

Kopš Ziemsvētkiem Mollijas prātu mulsināja vēl kaut kas. Izrādījās, ka pazudusi sieviete, kas bija parūpējusies, lai Mollija atrastu un paņemtu Hipnozes grāmatu. Šīs noslēpumainās dāmas vārds bija Lusija Ļogana, un viņa strādāja Braiersvilas bibliotēkā. Bibliotekāre bija slavenā grāmatas autora mazmazmeita. Lusija bija nohipnotizējusi Molliju, lai meitene atrastu grāmatu bibliotēkā un tad, apguvusi tās mācības un izbaudījusi dažus piedzīvojumus, atdotu to viņai atpakaļ. Pēc Mollijas domām, Lusija bija pilnīgi spīdoša personība un noteikti pati neparastākā pieaugusī, kādu viņai jebkad bija nācies sastapt. Mollija jutās Lusijai lielu pateicību parādā un cerēja ar to sadraudzēties. Taču tagad bibliotekāre bija pazudusi iesniegusi atlūgumu un aizgājusi.

Nespodrā marta gaisma atspīdēja aukstajā upes ūdenī, kur peldēja netīri balta pīle un pīļtēviņš. Mollija vēroja tos un centās novirzīt domas no hipnozes un Lusijas pazušanas. Viņa prātoja, kur gan atrodas pīļu pāra ligzda, un tad, it kā viņas domas būtu uzkāpušas pa kāpnēm, pieķēra sevi domājam par kaut ko citu, kas nemaz nesaistās ar pīlēm. Tas sākās jau tad, kad ubadze bija uzrunājusi viņu ar vārdiem "mans bērns". Nemaz negribot, Mollija pēkšņi jau miljono reizi apcerēja, kas gan ir viņas vecāki.

Šis jautājums bija kā apnicīgs ods, kas laiku pa laikam centās ielidot viņas dzīvē. Un, kad jautājums iedzēla, Mollijai neatlika nekas cits, kā kasīt dzēlumu.

Labā noskaņojumā meitene iztēlojās vecākus kā interesantus, jautrus cilvēkus, kuri kaut kāda šausmīga un ārpus viņu ietekmes esoša iemesla dēļ zaudējuši savu bērnu. Kad garastāvoklis bija slikts, vecākus viņa redzēja kā divus briesmīgus cilvēkus, kuri vēlējušies viņu noslīcināt kā negribētu kaķēnu. Taču, lai arī kāds būtu Mollijas garastāvoklis, domas par tēvu un māti vienmēr radīja apjukumu. Jo, lai kā arī viņa censtos tos iztēloties, meitene saprata, ka nekad neuzzinās, kas tie bijuši.

Mollija aizvēra acis un centās nomierināt satraukto prātu.

Meitenei tas padevās itin labi jau agrā bērnībā viņa bija apguvusi prasmi sapņot ar vaļējām acīm. Drīz vien viņa elpoja mierīgi un iztēlojās, ka izpeld kā mākonis ārā no Trinklberijas kundzes auto un ceļas augšup, sekojot Braieras upei kalnos līdz pat upes iztekai augstākajā virsotnē. Mollija iedomājās, ka lidinās gaisā. Ar zemes smagumu un zem viņas esošo kalnu senumu viņai it kā tika atgādināts, cik neizmērojami liela ir pasaule un cik nenozīmīgi salīdzinājumā ar to ir viņas uztraukumi.

Sajutusi atvieglojumu, Mollija atvēra acis. Tad viņa no iepirkumu somas izņēma baltmaizes klaipiņu un nolauza tā galu. Atvērusi jaunu kečupa pudeli, meitene uzlēja uz maizes nedaudz mērces. Dažas minūtes Mollija košļāja savu mīļāko uzkodu un lūkojās pa mašīnas logu uz upi.

Otrā krastā atradās nožogoti dārzi, kuros slējās kotedžas ar terasēm. Mollija bieži bija domājusi, cik jauki būtu dzīvot kādā no tām. Viens dārzs bija lielāks par citiem.

Šķita, ka tajā ir divas kotedžas. Un tieši tad Mollija pamanīja kaut ko jaunu.

Šajā dārzā nesen bija parādījušies daži biezi, zaļi krūmi, kuros izgriezti sēdošu putnu un dzīvnieku stāvi. Viena krūma galotnē no zariem un lapām izveidots liels putns ar garu asti, un blakus tam pie zemes pieplacis bukšu krūmā izgriezts zaķis ar izteikti saskatāmām ausīm. īves koka galotnē, it kā sargādams māju, sēdēja liels suns ar milzīgām, tukšām acīm.

Pavasara saule rotājās krūma suņa spīdīgajās lapās. Kad gaisma atstarojās no spīdīga zara vietā, kur varētu atrasties suņa mute, šķita, ka dīvainais veidojums Mollijai uzsmaida.

Mollija atcerējās, cik aizraujoši bija tad, kad viņa pagājušā gada novembrī pirmo reizi nohipnotizēja bāreņu nama mopseni Petulu. Viņa nopūtās un iemeta mutē pēdējo maizes gabalu ar kečupu. Bija tik grūti turēt solījumu nenodarboties ar hipnozi. Tas bija tāpat kā atteikties no dziņas staigāt uz rokām pēc tam, kad apgūta šī prasme, vai nelēkt augstu, apzinoties, ka īstenībā spēj vienā rāvienā uztikt kokā. Mollija alka atkal piedzīvot silto saplūsmes izjūtu, kas pārņēma viņu ikreiz, kad meitene ļāva acīm sasniegt hipnozes kulmināciju.

Tagad, kad suņa lapu acs viņai pamirkšķināja, Molliju pārņēma kāda ideja. Viņa Rokijam bija apsolījusi nehipnotizēt nevienu. Cauri meitenes smadzenēm izšāvās prātīga doma. Viņa taču nekad nebija solījusies nehipnotizēt lietas.

Saplūsmes izjūta bija brīnišķīga. Mollija jutās tā, it kā dzīslās būtu ieplūdis tropu saules siltums. Balss galvā mudināja viņu turpināt.

Uz priekšu, Mollij, aiziet! Tas tevi iesildīs. Hipnotizē krūmos izgriezto suni! No kā tu bīsties? Ka viņš pārlēks pāri upei un iekodīs tev? Mollija blenza uz apcirptajiem krūmiem. Hipnotizēt krūmu? Krūmu taču nevar hipnotizēt.

Tieši tā uzstāja prāts. Bet tu vismaz jutīsies jauki.

Un tā, nolaidusi logu, Mollija ar savām īpašajām spējām koncentrējās uz krūmā izgriezto suni. Viņa veidoja sevī to attālināto izjūtu, kas lika izplūst visam, izņemot suņa formā apcirpto krūmu. Tad viņa centās sajust sevī krūmu un zarus, un, jo vairāk viņa raudzījās uz krūmu, jo vairāk viņai šķita, ka tajā izgrieztā suņa lapas viņu uzsūc sevī un pilsētas skaņas kļūst aizvien slāpētākas.

Mollija jutās kā nedarbos pieķerta. Rokijs nebūt nepriecātos, ja zinātu, ka viņa ar to nodarbojas. Viņai tas bija jādara ātri, lai pagūtu, pirms zēns atgriežas. Meitene gaidīja, kad saplūsmes izjūta lēni sāks kāpt augšup pa viņas ķermeni. Kādu brīdi nenotika nekas. Tad parādījās vārgas pazīmes, it kā kaut kādas kosmiskas strāvas kāptu pa viņas mugurkaulu uz galvu, ielienot dziļi, dziļi, kur sāka riņķot un trīsēt. Domas mazliet aizmiglojās, un šķita, ka tieši ausīs atskan klusas, bet iznīcinošas skaņas. Caur viņu cirkulēja strāvas loki.

Tomēr viss bija citādi. Tas bija ļoti interesanti. Viņā bangojošās sajūtas nebija tādas kā parastā saplūsmes izjūta. Kamēr Mollija pulsējošām acīm koncentrēja skatienu uz krūmā izcirpto suni, šī sajūta it kā tika lauzta un mainīta. Tā nebija silta kairināšana, bet gan ledusauksta durstīšana, no kā viņai mirklī uzmetās zosāda. Mollija šokā noelsās un acumirklī izkļuva no transa.

Viņas ausis sasniedza asa šņik, šņak skaņa no upes otra krasta, un Mollija pamanīja, ka tērauda šķēres šņakstinās zem krūmā izcirptā putna knābja. Meitene neredzēja pašu dārznieku, bet, lai nu kas viņš arī būtu, šķita, ka tas ļoti rūpējas par krūmu glītumu, nepieļaujot nekādu īvju un ligustru atvašu patvaļu.

Sānu spogulī Mollija pamanīja apaļīgo Trinklberijas kundzi, kas mašīnas virzienā stiepa dzijas šķeteres. Mollijai nācās pārtraukt hipnozes eksperimentus.

Kad Trinklberijas kundze pienāca tuvāk, meitene redzēja, ka tā ir ļoti satraukta.

-      Tikai paskaties uz šīm br-riesmīgajām rindām, viņa paziņoja, nomezdama avīzi Mollijai klēpī.

Avīzē brēktin brēca pirmās lappuses virsraksts:

PAZUDUSI MAZĀ ZVAIGZNE

Zem tā bija izrādei Zvaigznes uz Marsa gatavotajā astronautes tērpā ģērbtās mazās aktrises un dziedātājas Deivīnas Natelas fotogrāfija.

Deivīna Natela tā arī nenokļuva savā mājā Manhetenā. Notikuma vietā atrasts ūdeļādas cimds. Ņujorkas policija uzskata, ka notikusi nolaupīšana.

Trinklberijas kundze bija satraukusies ne pa jokam. Nabaga meitene! Viņas nabaga vecāki! Vai tu to spēj iedomāties, Mollij?

Mollija to spēja iedomāties ļoti labi. Meitenei bija pieredze ar nolaupīšanu, jo Ņujorkā taču savulaik bija nolaupīta viņas Petula. Bet tāpat Mollija bija arī tikusies ar slaveno Deivīnu Natelu, tāpēc šī ziņa šķita divkārt šokējoša. Kaut arī Deivīna Mollijai ne īpaši patika, tagad viņa par to bija ļoti nobažījusies.

-     Tas taču ir šausmīgi! meitene izdvesa.

-       Nu redzi, tām slavenībām dzīve arī nemaz nav tik salda, teica Trinklberijas kundze un, nočiepstējusies kā žubīte, uzspieda siekalainu buču Mollijai uz pieres.

-        Esmu izbadējusies, Mollij, vai tu ne? Ceru, ka N. kungs gatavo pusdienas. Man ir videofilma, ko varēsim šovakar noskatīties. Tur tēlo Glorija Hīlhārta*. Tā ir filma, kura viņai pagājušajā gadā nodrošināja balvu par labāko tēlojumu. Aktrise ir burvīga. Tas liks mums aizmirst Deivīnas nedienas.

Braucot mājās, Trinklberijas kundze dziedāja līdzi radio, cenšoties sevi uzmundrināt. Viņu iejūsmināja tas, ka mazā zvaigzne Billijs Bobs Bimbls bija ticis pirmajā vietā ar savu dziesmu Žagatvīrs.

"Neļauj viņam nozagt savu sirdi," viņa dungoja līdzi,

"Nozagt to,

Nozagt to, auauauuuu,

Neļauj viņam iegūt tavu sirdi,

Sargi to, ai, auauauuuu,

Žagatvīrs, auūūūū,

Viņš vēlas sauli un zvaigznes, un tevi, ūūū,

Žagatvīrs."

Pēc divdesmit minūtēm viņas ieradās Laimes namā. Mājas fasādi klāja stalažu koki. Puse ēkas bija balti nošpaktelēta, bet otra puse joprojām izskatījās veca, pelēka un neglīta. Trinklberijas kundze aizstiepa dzijas maisus uz fasādes durvīm.

No durvīm kā melns un spalvains artilērijas lādiņš izšāvās Petula. Viņa ielēca Mollijai klēpī, luncinot apcirsto asti, un izmeta savu akmens dāvanu. Tad viņa apcirtās, aizdrāzās pa grants ceļa klājumu un atgriezās ar vēstuli zobos.

Paldies, Petula! pateicās Mollija, paņemot apsiekaloto aploksni un aplūkojot to.

Uz aploksnes zaļiem burtiem bija glīti uzdrukāts Mollijas vārds, bet burti tagad izplūduši, un varēja salasīt vienīgi Mo/IIHM liii/milna. Nolaizīta bija arī adrese. Acīmredzot pie aploksnes kādu laiku bija pastrādājusi Petula.

Palīdzi ienest šos maisus, Mollij! palūdza Rokijs. Tie ir tik smagi, ka griežas pirkstos.

Mollija ielika aploksni kabatā un paņēma no Rokija maisu. Tieši tāpēc viņa neizlasīja vēstuli uzreiz.

CETURTĀ NODAĻA

Visu mūžu Mollija bija dzīvojusi kā atkritumu izgāztuvē. Tomēr pirms kāda laika izgāztuve bija ieguvusi jaunus vaibstus. Tagad Laimes nams no iekšpuses izskatījās pavisam citādi. Piemēram, ar ozolkoka paneļiem apdarinātā dzīvojamā istaba, kas ilgu laiku vakaros bija kalpojusi kā drūma un caurvējaina pulcēšanās vieta, tagad bija ieguvusi jaunus paklājus uz grīdām un gleznas pie sienām. Nu tajā atradās ērti atzveltnes krēsli un dīvāni, kam blakus novietoti galdiņi ar grāmatām. Telpu sildīja kamīna uguns, kas vienmēr tika iedegta pa dienu. Smaržoja pēc bišu vaska, ar ko bija ieziesta grīda, un tieši šodien istaba izskatījās īpaši jauki, jo vāzēs smaržoja no netālā ābeļdārza atnestie sārtie ābeļziedi. Vienā istabas stūrī stāvēja tenisa galds, bet otrā batuts.

Septiņgadīgā Džemma sēdēja atzveltnes krēslā blakus kamīnam, uguns liesmām atspoguļojoties brillēs, un lasīja kādu šausmu romānu. Tieši tobrīd, kad Mollija nolika uz grīdas iepirkumu maisu, pie durvīm bija dzirdams troksnis.

-    Cik? noprasīja Gerijs, atgrūdis durvis ar velosipēda priekšējo riteni. Džemma paskatījās pulkstenī.

-      Piecas minūtes un desmit sekundes lēnāk nekā iepriekšējā reizē.

-    Tas tāpēc, ka sāku buksēt, braucot cauri peļķei.

Iezvanījās ēdamtelpas zvans.

-    Vari mēģināt vēlreiz pēc pusdienām, pieceļoties noteica Džemma. Varbūt tev vajag uzkrāt spēkus.

Nokmana kungs stāvēja aiz letes ēdamtelpā, un viņa sejā, liekot tai spīdēt, garoja tvaiki no karstajiem dārzeņiem, kartupeļiem un desiņām. Viņš izskatījās nesalīdzināmi labāk nekā toreiz, kad Mollija bija viņu ieraudzījusi pirmoreiz. Vīrieša seja kļuvusi kalsnāka, saskatāmi vaigu kauli, un vispār viņš izskatījās veselīgāks un mundrāks. Acu baltumi bija tiešām balti, nevis dzelteni un asinīm pieplūduši, un plikais pauris mirdzēja.

Šodien viņš bija tērpies maisveidīgās, pelēkās flaneļa biksēs un zilā jakā ar sarkanu svītru uz muguras. Uz pleca viņam jautri vīteroja mīļākais papagailis Tika, laiku pa laikam draudzīgi ieknābjot ausī. Bērni saņēma no Nokmana šķīvjus ar ēdienu un ar tiem rokās apsēdās savās vietās.

Toreiz, kad Mollija hipnotizēja ļauno Nokmanu, viņa izdibināja, ka vienīgā radība uz pasaules, ko viņš jebkad mīlējis, ir papagailis Pūkainis. Šis papagailis bija nomiris. Lai palīdzētu Nokmanam atteikties no kriminālās pagātnes, Mollija bija izdomājusi viņam īpašu psihoterapijas kursu, kurā galveno vietu ieņēma papagailis, un šķita, ka šis kurss dod pozitīvus rezultātus. Ik reizi, kad Nokmans izdarīja kaut ko īpaši pareizu, kaut ko patiesi labu, viņam bija atļauts nopirkt jaunu papagaili. Molliju nedaudz uztrauca tas, ka māju drīz pārpildīs putni, jo īsteni labus darbus Nokmans veica ik dienas. Jau kopš Ziemsvētkiem Nokmans bija nopelnījis divdesmit papagaiļus. Pusgada laikā viņa putnu skaits jau varētu pārsniegt divus simtus. Bet ap to laiku Mollijas hipnozes norādījumi jau varētu būt zaudējuši savu spēku, un tad, par ko viņa bija pilnīgi pārliecināta, viņš atkal sāktu izturēties dabiski.

Jaunais Nokmans nemitīgi staroja smaidā. Viņš jutās priecīgāks nekā jelkad iepriekš dzīvē. Trīs īpaši paglabātus cīsiņus viņš ielika Trinklberijas kundzes šķīvī.

-    Vai tu grib pupiņš, mīļum? viņš jautāja savādā vācu akcentā, jo tas bija akcents, uz kādu Mollija bija viņu hipnotizējusi.

-     Paldies, Simon! Trinklberijas kundze atbildēja, atrotot putna formā salocītu salveti.

Pēc pusdienām visi savācās mazajā televizora istabā. Trinklberijas kundze apsēdās atzveltnes krēslā, bet pārējie uzmeklēja kādu vecu maisu vai lupatu, vai kādu grīdas seguma plāksnes gabalu, uz kā apsēsties.

Nokmans iesita pa sāniem vecajam videomagnetofonam, lai tas iedarbotos, un sākās Trinklberijas kundzes izvēlētā filma Nopūtu vasara.

Izņemot brīdi, kad visas trīs Gerija pieradinātās peles izbēga no viņa krekla kabatas, bērni divu stundu laikā bija kā pielipuši ekrānam. Kad tika izspēlēta pēdējā aina, kurā Glorija Hīlhārta metas no klints jūrā, Trinklberijas kundze apraudājās un Mollija sameklēja kabatā salvetes.

Atkal atradusi Petulas atnesto vēstuli, Mollija izslīdēja no istabas, lai to izlasītu. Petula viņai sekoja. Abas devās pa kāpnēm augšstāvā un apsēdās blakus.

Mollija atplēsa aploksni. Iekšā bija nedaudz apzelēta vizītkarte ar adresi:

Ūdenspļavu ceļs 14 Braiersvifa

Zem tās bija ar zaļu tinti rakstīta vēstule, kas lika Mollijas sirdij salēkties satraukumā, vienlaikus viņa izjuta atvieglojumu.

Piektdien

Mīfā MofCijl

Atvainojos, ka nesazinājos ar tevi agrāk, bet biju slimnīcā,jo nokļuvu negadījumā. Neuztraucies, nu ar mani viss kārtībā, bet vienu faiku bija tā, kā nu bija.

Tagad esmu atjiakaf un vēfētos tevi satikt. Es pastāstīšu to, kas noticis ar mani, bet, kas vēf svarīgāk, es afkstu dzirdēt, kas noticis ar tevi fiipnozes rezuftātā.

Turkfāt ir kas foti svarīgs, ko es vēfētos, Cai tu izdari.

Atnācyie manis uz tēju svētdien četros.

Gribu tevi satikt,ja tas ir iespējams… Ceru, ka ir… Pifnīgij)recīzil

Ar laba vēlējumiem Lusija Ļogana

Nu? Kā tev tas patīk, Petula? ierunājās Mollija, apkampjot mopseni. Meitene tiešām priecājās. Beidzot viņa atkal bija sazinājusies ar Lusiju Ļoganu. Mollija dega nepacietībā bibliotekāri satikt. Viņa prātoja, kas gan varēja nodot viņai Lusijas vēstījumu, un joprojām brīnījās, ka bibliotekāre nav sazinājusies ar viņu jau agrāk. Bet varbūt Lusija visu laiku pavadījusi slimnīcā. Mollija vienīgi cerēja, ka nelaimes gadījums nav bijis pārāk smags.

Mollija atcerējās, kā līdzīgi sniegpārsliņai nakts vidū bija ielidojusi bibliotēkā pašā Ziemsvētku priekšvakarā, lai atdotu Lusijai noslēpumaino Hipnozes grāmatu tieši tā, kā viņai ar hipnozes palīdzību bija pavēlēts. Lusija bija uzmodinājusi viņu no hipnozes miega ar vārdiem pilnīgi precīzi. Mollija pasmaidīja, izlasījusi šos vārdus Lusijas vēstulē.

Mollija prātoja, ko gan Lusija grib viņai uzticēt. Meitene vēlējās pateikties Lusijai, pastāstīt par Ņujorku un parunāt arī par hipnozi. Un bija vēl viens iemesls tikties ar Lusiju.

Mollija kļuva vai traka, ievērojot savu solījumu nevienu vairs nehipnotizēt. Doma par to, ka viņa nekad vairs nedrīkstēs izmantot savas spējas, lika Mollijai justies aplaupītai vai tā, it kā kaut kas viņā būtu miris.

Lusija bija teikusi Mollijai, ka izmanto hipnozi, lai darītu labu citiem. Pirms Ņujorkas atstāšanas Mollija un Rokijs bija hipnotizējuši cilvēkus, lai tie darītu labu. Viņi bija ierakstījuši hipnotisku TV reklāmas klipu "Uzmani bērnus, kas dzīvo ap mums!". Viņi bija domājuši, ka tas liks cilvēkiem pievērst lielāku uzmanību apkārtnes bērniem. Attiecīgā televīzijas kompānija bija solījusies klipu rādīt itin bieži, un tādējādi tas varbūt bija nesis savu labuma artavu. Mollija vēlējās, lai Lusija pasaka Rokijam, ka ir ļoti labi veikt labestīgu un nesavtīgu hipnozi. Tad viņš varbūt būtu ar mieru atcelt abu noslēgto līgumu par hipnozes aizliegumu. Viņai vajadzēja to visu paskaidrot Lusijai bez Rokija.

Šī iemesla dēļ Mollija nolēma doties uz Ūdenspļavu ceļu 14 viena.

PIEKTĀ NODAĻA

Svētdienas rīts bija tik gaišs un skaists, ka svaigas un mitras izskatījās pat koku lapas aiz Mollijas loga. Meitene ieelpoja dzestro gaisu un jutās pacilāta. Šodien taču viņai jādodas dzert tēju pie Lusijas Ļoganas.

Kad spurainajā, sārtām ogām rotātajā krūmā nolaidās divi strazdi un sāka knābāt gardumu, Mollija pamanīja, ka starp ozola novītušajām lapām un aplauztajiem zariem lejup rāpjas izkāmējušais Rodžers Fibins. Ar putnam līdzīgo knābi deguna vietā un saraustītajām kustībām viņš tiešām līdzinājās putnam, kas meklē kāpurus zem mizas. Viņš varbūt simbolizēja vārtus uz kādu citu pasauli.

Rodžers bija jucis. Šķita, ka viņš dzīvo kādā baismīgā iedomu pasaulē, kur ar viņu sarunājas koku lapas un akmeņi. Viņš mēdza klīst pa pilsētiņu, meklējot slepenas vēstis, un locīt papīra lapiņas, kurās bija ierakstīti ziņojumi. Tie bija aptuveni šādi: Steidzami vajag palīdzību! Citplanētieši apēduši manas smadzenes! Esiet piesardzīgi! Smadzeņēdāji simtkāji ir klāt! vai ari: Nespriediet par ķermeni pēc ādas!

Šīs lapiņas viņš izplatīja pa visu Braiersvilu viņš atstāja tās vēstuļu kastītēs, lidināja pāri dzīvžogiem, iesvieda pa automašīnu logiem, meta veikalos un kafejnīcās.

Reiz viņš pat pamanījās ieslīdēt pa kinoteātra durvīm un izmētāt piecdesmit papīra zīmītes publikā.

Mollija pie sevis domāja, vai zināmus gara darbības traucējumus nav radījis zēna pieradums meklēt pārtiku Braiersvilas atkritumu tvertnēs, taču ārsts bija teicis, ka Rodžeram esot vajadzīgs tikai miers, labs ēdiens un laipna attieksme.

Mollija atvēra logu un sauca: Rodžer, vai viss kārtībā?

Rodžers nervozi palūkojās pār plecu un tad apkārt, lai pārliecinātos, ka neviens viņu nenoklausās. Jā, šodien viņi mani rokā nedabūs!

-    Vai negribi izbraukt ar riteni?

-    Es nevaru, Mollij. Tik daudz kas jādara. Varbūt kādu citu dienu.

-    Nu labi, tad pasaki, kad gribēsi. Tas būs forši.

Mollija aizvēra logu un domāja, vai Rodžers kādreiz

atlabs.

Rīts lēni pārgāja pēcpusdienā.

Brauciens ar velosipēdu uz Braiersvilu lejup no kalna šķita jauks un spirgts. Ceļmalā bija sazēlušas pavasara puķes krokusi un narcises, un debesis bija zilas. Svaigajā marta vējā šūpojās ziedošie koki. Daži vēl izskatījās vēsi un kaili, taču to zaros jau bija redzami pumpuri, no kuriem gatavojās izsprāgt jaunās lapas.

Mollija pabrauca garām Hārdvikas ciemam, tad minās uz priekšu pa ceļu, kas vijās starp govju pilniem laukiem, garām Braiersvilas pamatskolai un beidzot ieveda pilsētā. Rātsnams ar zaļo, piparnīcai līdzīgo jumtu bija slēgts, un platā iela izskatījās kā izmirusi.

Ūdenspļavu ceļš izrādījās šaura, bruģa klāta ieliņa, kas veda pāri tiltam un tad nogriezās pa labi. Četrpadsmitais numurs bija savrupmāja ar skatu uz līci, kas atradās starp citām ļoti vecām mājām. Mollija pieslēja velosipēdu pie mājas fasādes un, satvērusi lauvas ķepas veidā izlieto klauvēkli pie durvīm, divreiz pieklauvēja. Atrāvusi jakas rāvējslēdzēju, viņa palūkojās uz savu T kreklu un pamanīja, ka tas pusdienlaikā ir nosmulēts. Meitene centās netīrumus nosūkāt, kad durvis lēni atvērās. Mollija ļāva kreklam atkrist no mutes.

Viņai pavērās šokējošs skats tēls no kādas šausmu filmas, kam mugurā tomēr bija Lusijas Ļoganas kārtīgie plisētie svārki, blūze ar balto apkaklīti un vienkāršā zilā jaka. Visa galva bija ievīstīta baltos apsējos, izņemot elegantā mezglā sapīto matu šķipsnu pakausī. Mollija saskatīja Lusijas Ļoganas pazīstamās zilās acis un lūpas, bet pārējo sejas daļu sedza apsēji.

Lusija stāvēja, balstoties uz kruķiem. Viņas kreisā kāja bija ieauta čībā, bet visu labo kāju klāja ģipsis, un no ieģipsējuma rēgojās ar sārtu laku klātie kāju nagi.

Mollijai sākumā atkārās apakšžoklis, un kādu brīdi viņa stāvēja kā apdullusi.

-    Ak, Mollij, man tik ļoti žēl! Protams, tu ļoti pārbijies.

Mollija pamāja un tad izmocīja: Vai ar tevi viss kārtībā? Kas noticis?

Lusija izliecās pa durvīm un nervozi palūkojās uz visām pusēm. Tad viņa ierāva Molliju iekšā.

-     Es tev visu izstāstīšu, bet ātri nāc iekšā man sāk salt kājas.

Mollija attapās nelielā priekšnamā. Uz pusapļa formas ķirškoka galda klusi tikšķēja pulkstenis. Tam pretī svārstu šūpoja senlaicīgs sienas stundenis. Kad Lusija paņēma Mollijas jaku un uzkāra to uz krēsla atzveltnes, meitene sajuta grauzdētu maizīšu smaržu un pie sevis domāja, kāpēc gan namamāte izturas tik aizdomīgi.

-     Nāc siltumā! mudināja Lusija, neveikli manevrējot ar kruķiem, un, pagājusi garām šaurām kāpnēm, pavadīja

Molliju ļoti tīrā virtuvē. Tā bija tik nevainojami tīra, ka Mollija palūkojās uz savu nosmulēto T krekla priekšpusi un vēlējās, kaut būtu uzģērbusi ko citu.

-    Sēdies! Lusija laipni sacīja, aicinot Molliju apsēsties uz pusmēness veida ķebļa pie loga ar skatu uz līci. Vai dzersi tēju?

-    Ē, labāk apelsīnu biezsulu, ja tev ir, atbildēja Mollija, neuzdrīkstoties prasīt apelsīnu sulas koncentrātu, kuru viņa būtu dzērusi labprātāk. Viņa negribēja, lai Lusija uzskatītu viņu par savādu.

-    Labi, atbildēja Lusija un uzlika vārīties tējkannu.

Mollija sēdēja uz ķebļa, iespiedusi plaukstas starp ceļiem un cenšoties neskatīties uz Lusijas apsaitēto galvu un ieģipsēto kāju. Kādas briesmas tad ar viņu ir notikušas? Mollija nezināja, ko teikt, un viņas plaukstas sāka svīst kā vienmēr, kad viņa nervozēja. Klusumu pārtrauca Lusija.

-    Mollij, ļoti atvainojos, ka netiku tevi meklējusi. Tu droši vien domāji, ka atgadījies kas īpašs, un brīnījies, kāpēc tevi nemeklēju. Ir divi iemesli. Pirmkārt, manā dzīvē ir noticis kaut kas ļoti nopietns, par ko es nevienam nedrīkstēju stāstīt. Otrkārt tas negadījums. Mana automašīna aizdegās. Mana seja ir nopietni apdegusi. Joprojām nespēju kārtīgi paēst zupa jāsūc ar salmiņu un jāēd cepumi, kas šķīst mutē. No dūmiem bojāta rīkle. Kā jau tu dzirdi, ir cietusi arī balss. Varbūt tā būs aizsmakusi vienmēr un es nemūžam vairs nespēšu izdziedāt augstos toņus. Ārsti saka, ka rētas sejā paliks uz mūžu un ari mati vairs neaugs tur, kur tiem jāaug. Bet, un viņa šķībi pasmaidīja, es priecājos, ka esmu dzīva, un tagad vairs neuzskatu, ka dzīve mums ir dota pašsaprotami.

Mollija neveikli klusēja. Pēdējo mēnešu laikā viņa bija apvainojusies par to, ka Lusija viņu aizmirsusi. Mollija taču nemūžam nebūtu iedomājusies, ka ar Lusiju noticis kaut kas tik briesmīgs. Nu viņa kaunējās par savu egoismu.

-     Neņem galvā, ka tu ar mani nesazinājies, Mollija strauji teica. Zini, es jau uztraucos par to, kur tu esi pazudusi, bet man bija jārūpējas par bāreņu namu par remontiem un visu pārējo. Un tas viss varēja notikt, pateicoties tev, Lusij. Tagad viss ir kļuvis labāk. Visi ir priecīgāki. Un arī skolā ir kļuvis labāk, jo Todlijas kundze ir to pametusi. Nu, īstenībā viņa tika padzīta.

-     Dzirdēju, ka tas noticis tāpēc, ka Todlija visiem stāstījusi, cik šausmīga skolotāja viņa esot, sacīja Lusija.

-    Un tāda jau viņa arī bija, paskaidroja Mollija, cerot, ka Lusij ai nebūs iebildumu pret to, ka viņa hipnotizējusi rupjo Todlijas kundzi, lai skolotāja tā izturētos. Bet es vairs neesmu hipnotizējusi nevienu kopš brīža, kad pirms Ziemsvētkiem izkāpu no lidmašīnas, Mollija piebilda. Viņa cerēja, ka šāda pašaizliedzība atstās iespaidu uz Lusiju, taču bibliotekāre pievērsa viņai ciešu skatienu.

-      Tu to vairs nedari? Kāpēc? Vai tad tev neko nevajag?

Mollija jutās kā atsviesta atpakaļ.

-     Es nu es nemaz par to nedomāju. Es apsolīju Rokijam, ka vairs ar to nenodarbošos.

-     Ak dievs! Lusija apklusa. Tad viņa teica: Paņem dzērienu un šos cepumus! Ejam uz dzīvojamo istabu!

Bibliotekāre izkliboja cauri vēl vienām durvīm. Mollija viņai sekoja, un šīs telpas iekārtojums lika viņai novērsties no Lusijas apsējiem. Telpa bija iekārtota hipnotizēšanai.

Istabas vidū bija galdiņš ar varā izstrādātu riņķveida spirāles inkrustāciju. Mollija aplūkoja ornamentu. Tas viņai atgādināja līdzīgu spirāli uz svārsta, kas viņai reiz bija piederējis. Šķita, ka vara inkrustācija liek viņai vērst skatienu uz punktu galdiņa centrā. Pēkšņi viņa izjuta atvieglojumu. Viņa strauji izšāva: Vai šis ir hipnozes galdiņš?

-    Varētu būt, atbildēja Lusija.

-      Šoreiz es tevi pieskatīšu, Mollija smaidot sacīja. Neticu, ka novembrī bibliotēkā tu varēji mani tik viegli hipnotizēt.

-    Kā jau teicu, es gribēju, lai tu atrodi grāmatu, taisnojās Lusija. Neuztraucies, man vairs nekad nevajadzēs tevi hipnotizēt!

-     Nu jau es esmu pārāk modra, lai mani kāds spētu hipnotizēt, teica Mollija, velkot ar pirkstu pa varā inkrustēto spirāli. Vismaz man tā šķiet.

Un Mollijai laikam bija taisnība. Viss telpā viņai atgādināja hipnozes neiedomājami lielās iespējas. Virs kamīna jautrās uguns karājās kāda melnā frakā un cilindrā tērpta karalienes Viktorijas laika vaigbārdaina džentlmeņa portrets. No viņa vestes augšējās kabatas kūļājās zelta ķēde, kuras galā bija mirdzošs kabatas pulkstenis. Mollija mirklī pazina veco vīru no attēla Hipnozes grāmatā.

-    Jā, tas ir pats dižais doktors Ļogans, teica Lusija, atslīgstot krēslā. Visu šo telpu pilda viņam piederējušās lietas, kas nodotas no paaudzes paaudzē. Piemēram, šis galds, un uz kumodes tev aiz muguras ir tas pats pulkstenis, kas attēlots portretā. Viņš to izmantoja kā svārstu. Ļogans braukāja pa visu Ameriku un tā ari sapelnīja milzu bagātību. Man ir daudz attēlu, kuros redzams viņš un viņa ceļojošā hipnozes izrāde. Un te ir arī viņa miniatūro pulksteņu kolekcija. Paskaties!

Mollija piegāja pie kumodes. Tur bija sudrabā ierāmētas un ar sēpiju tonētas karalienes Viktorijas laika fotogrāfijas. Vienā no tām redzams pats doktors Ļogans uz skatuves, teatrāli pozējot blakus kādai īpašai ainai. Uz diviem krēsliem, nolikusi galvu uz viena un kājas uz otra, gulēja kāda sieviete. Viņas augumu nebalstīja pilnīgi nekas. Garā kleita bija sacēlusies gaisā kā atvērts lietussargs, neskarot grīdu, un viņa bija stīva kā dēlis. Mollija zināja, ka tas ir hipnozes triks Cilvēks dēlis. Citā fotogrāfijā ar nosaukumu Braiersvilas Parks bija attēlota milzīga māja ar lielām kolonnām fasādes durvju priekšā un augstiem pakāpieniem, kas ved lejup uz grantētu piebraucamo ceļu.

Mollija nopētīja zelta kabatas pulksteni un tad pievērsa uzmanību mazajiem rokaspulksteņiem. Pie sienas blakus kumodei karājās vēl trīs pulksteņi. Viens apaļš, otrs bākas formā, trešais ar svārstu. Visi rādīja pareizu laiku

-     Nekad neesmu redzējusi tik daudz pulksteņu vienā mājā, brīnījās Mollija.

-     Nūjā, tu jau laikam nekad neesi bijusi pulksteņu kolekcionāra mājā, atbildēja Lusija. Pulksteņi atgādina, ka dzīve ir īsa un to nedrīkst izniekot.

Domājot par to, Mollija palūkojās pa logu. Un tikai tagad viņa ievēroja, ka Lusijas dārzs ir tas pats, kur aug dzīvnieku veidolos izcirptie krūmi. Turpat pie loga atradās zaķis un suns, aizšķērsojot saules stariem ceļu istabā.

-    Vai! Es taču vakar skatījos uz taviem krūmos izgrieztajiem dzīvniekiem! Mollija spēji izsaucās. Un nemaz neaptvēru, ka tie ir tavējie. Vai tie ir nesen veidoti? Esmu bieži lūkojusies pāri upei no autostāvvietas, bet nekad neesmu tos redzējusi.

-    Jā, nesen. Es nopirku jau izaugušus krūmus un tad pati tos apcirpu.

-     Man patīk tas suns ar lielajām acīm, teica Mollija.

Lusija iesmējās.

-     Tas bija domāts kā lemurs. Man laikam jāiet dārza skulptoru kursos.

Viņa pasniedzās pēc cepuma.

-    Ņem pati, Mollij! Nespēju tevi apkalpot. Pēc tā negadījuma esmu pieņēmusies svarā. Esmu apēdusi simtiem cepumu.

Bibliotekāre pagrozījās brunčos un nedaudz pavilka vaļā rāvējslēdzēju.

-     Krūmi tur iestādīti ar nodomu, viņa piebilda. Lai neviens nevarētu ieskatīties iekšā.

Pēkšņi Lusija izskatījās satraukta.

-    Nemaz nezinu, kas mani šobrīd vēro.

Viņa brīdi klusēja. Un tad: Mollij!

Tas izklausījās nopietni.

-    Man tev ir ļoti daudz ko stāstīt. Bet vispirms es vēlos dzirdēt visu, ko tu esi pasākusi pēc tam, kad izlasīji grāmatu. Un tad es tev pastāstīšu, ko esmu darījusi pati. Bet sāc tu! Es alkstu dzirdēt tavus piedzīvojumus.

-     Protams, sacīja Mollija, gribēdama uzzināt Lusijas noslēpumus, taču arī vēlēdamās izstāstīt savus neticamos piedzīvojumus. Tā nu viņa sāka savu stāstu.

-    Tas bija neiedomājami. Īstenībā tas bija pats labākais un sliktākais manā dzīvē vienlaikus…

Lusija Ļogana klausījās uzmanīgi, taču viņas interese par Mollijas piedzīvojumiem Braiersvilā un Ņujorkā nebija gluži tik liela, kā bija cerējusi meitene. Šķita, ka Lusiju Ļoganu daudz vairāk interesē tas, tieši ko un kā Mollija ir hipnotizējusi. Viņa uzdeva Mollijai konkrētus jautājumus par to, kā tieši meitene hipnotizējusi publiku Braiersvilas talantu skatē, lai gūtu uzvaru, kā Mollija hipnotizējusi aviolīnijas stjuartes un, galu galā, kā viņa hipnotizējusi Ņujorkas viesnīcas darbiniekus. Viņa vēlējās precīzi zināt, kā Mollija hipnotizējusi talantu aģentu Beriju Bregu, un viņu ārkārtīgi interesēja tas, kā Mollija sev pakļāvusi visu ņujorkiešu publiku izrādē Zvaigznes uz Marsa. Viņa vēlējās uzzināt visus sīkumus par paņēmieniem, ko Mollija un

Rokijs bija izmantojuši, aplaupot Šoringa banku pēc tam, kad Nokmans bija viņus šantažējis. Lusijas jautājumi bija tik sīki, ka likās viņa Molliju eksaminē.

-     Un tā, viņa beigās sacīja, tu visu naudu un dārgakmeņus atdevi bankai. No tavas puses tas bija ļoti godprātīgi. Ne visi būtu tā rīkojušies.

Mollija neteica neko. Viņas pirksti automātiski pasniedzās pie dimanta, kas karājās ap kaklu. Viņa nolēma pagaidām Lusijai neko par to neteikt. Viņa negribēja, lai Lusija padomātu par viņu ko sliktu.

-      Lusij, viņa jautāja, noslaucījusi lūpas piedurknē, bet kā tad ir gājis tev? Tagad tev jāpastāsta par saviem piedzīvojumiem ar hipnozi.

-     Protams, es to darīšu, atbildēja Lusija, pakampjot vēl vienu cepumu. Bet ne tagad.

No baltajiem apsējiem uz Molliju palūkojās Lusijas zilās acis, un viņa nopietni teica: Mollij, tagad nav laika maniem stāstiem. Tas īpašais uzdevums, kura dēļ es biju spiesta atstāt bibliotekāres darbu, ir ļoti nepatīkams. Tieši tā dēļ es līdz šim ar tevi nesazinājos. Es negribēju iesaistīt tevi, jo tu varētu tikt pakļauta briesmām. Taču nu ir pienācis laiks, lai tu zinātu, kas notiek.

Lusija dziļi ieelpoja.

-     Tu droši vien domāji, ka atnāksi vienkārši padzert tēju, bet es tevi aicināju, lai lūgtu paveikt kaut ko ļoti, ļoti svarīgu. Es ārkārtīgi atvainojos, taču citas iespējas nav. Laika vairs nav daudz.

Mollija norija kamolu kaklā. Viņai nemaz vairs nepatika tas, kā izvērsusies pēcpusdiena.

Lusija piecēlās. Lūdzu, nāc man līdzi!

Mollija sekoja Lusijai ārā no dzīvojamās istabas pa gaiteni, kurā karājās vēl kāds ducis pulksteņu. Uz pagrabu veda kāpnes. Lusija lēni kliboja lejup.

Kāpņu galā bija durvis ar četrām atslēgām, no kurām divas bija šifra atslēgas, bet divas atslēgas ar slēdzeni. Mollija vēl nodomāja: kam gan nepieciešami šādi drošības pasākumi.

Te ir noslēpumi, teica Lusija, kas jāglabā. Noslēpumi, kas varētu tevi interesēt. Nāc iekšā!

SESTĀ NODAĻA

Pagraba telpa nebūt nebija tāda, kādu to bija iedomājusies Mollija. Bibliotekāres tēls viņai līdz šim bija asociējies ar grāmatu plauktiem un kartītēm, nevis ar augstākās tehnoloģijas aprīkojuma telpu un metāla plauktiem. Pie gala sienas bija plazmas ekrāns. Apslēptās griestu spuldzes izgaismoja pelēko paklāju un apspīdēja galdu telpas vidū, uz kura atradās balta tastatūra, datorpele, samtains peles paklājiņš un divi miniatūri japāņu koki puķu podos. Zem baltā ekrāna bija stiklota vitrīna. Tajā novietoti seši pāri mazu, krāsainu kurpīšu.

-     Ak, tās ir senas ķīniešu lotosa kurpes! paskaidroja Lusija, redzot, ka Mollija uz tām skatās. Dažu vecums sniedzas Dienvidu Tangu dinastijā 920. gadā mūsu ērā. Tās valkāja meitenes, kurām bija apsaitētas kājas, lai tās neaugtu lielākas. Vai nav skaistas?

-    Vai tu savos… piedzīvojumos esi devusies uz Ķīnu? vaicāja Mollija, kurai dīvainās, mazās kurpītes bija uzdzinušas zināmu neomulību.

-     Nē. Lusija apsēdās hromētā grozāmā krēslā un norādīja Mollijai, lai apsēžas otrā. Viņa ieslēdza datoru. No sienas, kas bija izveidota kā datora ekrāns, atskanēja klusa dūkoņa un parādījās faili ar dažādiem nosaukumiem.

-     Mollij, Lusija iesāka, cenšoties ieturēt svinīgu toni, es aizgāju no darba bibliotēkā, jo pirms kāda gada kaut ko atklāju. Un pēdējo mēnešu laikā izmantoju ik brīvu brītiņu, lai to izpētītu. Pasaulē notiek kaut kas ļoti biedējošs. Tas ir kaut kas tāds, kas skars gan tevi, gan mani, gan ikvienu.

Mollija saprata lai nu kas tas arī būtu, viņa negrib par to neko zināt. Kamēr Lusija ekrānā uzklikšķināja uz kāda faila, Mollija noslaucīja džinsos mitrās plaukstas. Faila nosaukums bija Losandželosa. Tajā parādījās avīzes Los Angeles Times pirmā lappuse. Virsraksts kliedzošs: "Nolaupīta mazā zvaigzne Deivīna Natela!" Mazā aktrise, apkampusi kucēnu, smaidīja pār visu seju.

-     Domāju, ka esi par to dzirdējusi, teica Lusija. Policija neko nevar atrast. Nabaga meitene ir pilnīgi pazudusi.

-     Nabaga Deivīna, nopūtās Mollija. Nebija jau nekāda jaukā, taču ceru, ka ar viņu viss ir labi.

-    Domāju, ka nav vis, sacīja Lusija. Un tāpat arī noprotu, ka policija šo nolaupīšanas gadījumu neizmeklē tik rūpīgi, kā vajadzētu. Es uzskatu, ka Deivīnu nolaupījis kāds, kuram ir liela ietekme uz policiju, un tāpēc nepastāv nekāda iespēja, ka viņš jelkad varētu tikt atrasts.

-    Kas atrasts? jautāja Mollija. Un kā tu to zini?

-     Pirms teikšu, kas viņš, pēc manām domām, ir, vēlos tev kaut ko parādīt.

Ekrānu piepildīja attēlu virkne. Savādi, taču tie visi bija attēli no reklāmām. Sākumā bija sarkana Primospeed* sporta automašīna, tai sekoja zaļš mauriņa pļāvējs Gludlaidums, pēc tam Compucell Computer dators un tad Paradīzes saldējums. Mollijas acu priekšā nozibēja dažādu savā starpā nesaistītu priekšmetu virkne. Dažus no tiem viņa pazina uzreiz. Zili sidraboto Iedvesmas pildspalvu,

Šņikt šņākt nazi, punktoto Modes nama kleitu, Flotes meitenes zupas kārbu, Kviešu medus pārslu paku, Sumpšusa tualetes papīra rulli, Svaigās telpas sejas krēma burciņu, Labās dzīves jogurtu un saspiežamo Burbuļaino trauku mazgāšanas šķidruma pudeli. Mollija prātoja, kas gan šīm ikdienišķajām lietām varētu būt kopīgs ar Deivīnas Natelas šausmīgo nolaupīšanu.

Lusija pēkšņi jautāja: Un kā tu, Mollij, izvēlies preces, kuras pērc?

-       Es taču zinu, ko gribu, atbildēja Mollija, pati nebūdama droša par atbildes patiesumu. Tagad uz ekrāna lēkāja Qube bundžiņa, kas it kā centās meitenei palīdzēt.

-       Bet kā tu zini, ko īsti gribi? jautāja Lusija. Ir taču tik daudz jauku lietu. Piemēram, paskaties uz visiem šiem saldumiem! Lusija noklikšķināja peli, un ekrānā cits citu nomainīja visdažādāko saldumu attēli. Žokļa atkāršanās košļenes, Kukū īrisi, Paradīzes saldie stienīši. Kā tu zini, kurus saldumus pirkt?

-     Nu, es taču pazīstu tos, kas man patīk.

-       Jā, bet, iekams tu pirmo reizi nogaršoji tos, par kuriem tagad zini, ka tie tev garšo, kā tu zināji, ka tev tie jānogaršo?

-     Varbūt tāpēc, ka biju par tiem dzirdējusi?

-     No kā?

-     No draugiem.

-Un…?

-     No reklāmām?

-     Nu jau tuvāk, sacīja Lusija.

Mollija brīnījās, ko gan Lusija ar to domā. Viņa nekad nebija uzskatījusi reklāmas par labām. Tiesa, bija laiks, kad viņa bija domājusi, ka visu viņas dzīvi izmainīs dzēriens Qube, un tikai tāpēc, ka tam bija tik skaista un dzirkstoša reklāma. Viss beidzās vienīgi ar atraugu. Vai tad reklāmas tiešām skalo smadzenes?

-    Labi, ka tu saproti: reklāmām piemīt spēja pārliecināt ļaudis kaut ko pirkt, teica Lusija. Un tagad aplūko šīs sejas!

Uz ekrāna cita pēc citas parādījās dažādas sejas, kuras Mollija pārsvarā pazina. Tur bija filmu zvaigznes, dziedātāji un citas slavenības. Holivudas karaliene Glorija Hīlhārta, jaunā zvaigzne Sukija Šampaniete, mazais zēns Billijs Bobs Bimbls, Herkuless Stouns, Kosmosa Dūzis, bokseris Karalis Alnis un karatē lietpratējs Tonijs Vams.

-    Es tikai domāju… teica Lusija, apstājoties pie attēla ar rudmatainu sievieti, kurai bija lielas, brūnas acis. Vai tu zini, ko šai sievietei patīk ēst pēc tam, kad viņa pabijusi trenažieru zālē?

Tas bija it kā pavisam vienkāršs jautājums, taču uzreiz pēc tā Mollija saprata, ka pilnīgi precīzi zina, kas garšo populārajai dziedātājai Stefānijai Gulašai. Pagājušajā nedēļā Heizla iepirkumu sarakstā bija iekļāvusi tieši tās pašas graudu nūjiņas.

-     Varenās vieglās, atbildēja Mollija, jūtoties kā televīzijas jautājumu un atbilžu spēlē.

-     Pilnīgi pareizi, apstiprināja Lusija. Un kā ar šo filmu zvaigzni Herkulesu Stounu? Kādu dezodorantu viņš lieto?

-    Reāls kaifs.

Vārdi atstāja Mollijas lūpas, iekams viņa vispār bija apjautuši, ka zina atbildi. Kreigs allaž runāja par Herkulesu Stounu, par to, ko viņš ēd, ko valkā, ar ko atsvaidzina savas slavenās paduses.

-    Labi, Lusija atkal turpināja. Tad nu tu saproti, kā šīs slavenības, tāpat kā reklāmas, rāda cilvēkiem, ko pirkt.

Mollija pamāja.

-     To apzinās miljoniem cilvēku, gluži tāpat kā tu. Un tieši par to jau es arī uztraucos.

Mollija nespēja iedomāties, par ko Lusijai būtu jāuztraucas. Varbūt Lusija vienkārši ir vecmodīga un uzskata, ka zvaigznēm nebūtu jālaiž savā privātajā dzīvē citi cilvēki. Bet kāds uz pasaules tam sakars ar Deivīnas nolaupīšanu?

Lusija uzklikšķināja dažus videoklipus. Tur bija Vareno vieglo reklāma, kuras beigās sīciņā Stefānijā Gulaša sēdēja uz milzīgas slavenās graudu nūjiņas. Citā Herkuless Stouns kā zobenu draudīgi vicināja Reālā kaifa baloniņu, atgaiņājoties no mazu, zaļu briesmeklīšu bara. Divdesmit reklāmas, ko pildīja lūpu krāsa, veļas mazgājamās mašīnas, datori, izklaides industrijas slavenības, sporta zvaigznes, TV diktoru sejas. Mollija pazina gandrīz visus.

-     Un te ir pats svarīgākais, sacīja Lusija. Visus šeit reklamētos produktus ražo firmas, kas pieder vienam cilvēkam. Viņš kļūst bagātāks ik reizi, kad tiek pārdota kāda no šīm lietām.

-    Tad jau viņš noteikti ir ļoti bagāts, noteica Mollija.

-     Vai nav dīvaina sakritība, ka tik daudz slavenību izvēlas reklamēt tieši viņa produktus? jautāja Lusija. Neviens no viņiem nereklamē neko tādu, ko ražo kāda cita firma.

-    Nu, varbūt viņš tiem maksā kaudzi naudas, lai viņi tā darītu, ieminējās Mollija.

-    Nedomāju, ka viņš tiem kaut ko maksā, teica Lusija. Strauji pagriezusies krēslā, viņa ielūkojās Mollijai tieši sejā. Es domāju, ka viņš tos hipnotizē.

-    Ko viņš dara?!

-     Mollij, tu noteikti esi aptvērusi, kāds spēks slēpjas hipnozē. Tev jāzina, ka tad, ja tā nonāk nepareizās rokās, tā var kļūt par ļoti bīstamu ieroci.

Mollija lēni pamāja. Viņa nemaz negribēja dzirdēt turpinājumu.

-     Man jau sen bija aizdomas, turpināja Lusija, ka, izmantojot slepenu hipnozi, kādu dienu kāds centīsies nopelnīt lielu naudu. Mans vecvectēvs vienmēr ir baidījies no šādas iespējas. Un viņam izrādījās taisnība. Hipnozes spējas piemīt kā ļauniem, tā labiem cilvēkiem. Ļauni cilvēki ir ļoti alkatīgi un nekrietni. Šis darbonis ir ļoti bīstams.

Ekrānu piepildīja gara auguma, eleganti ģērbta sirma vīra milzīgā galva un pleci. Galvu tam sedza beisbola cepurīte, un viņš bija apkampis divus slavenus beisbola spēlētājus.

-     Viņam pieder firma, kas ražo Raķešu trenažierus, Paradīzes saldos stienīšus, dezodorantu Reāls kaifs, Varenās vieglās un visu pārējo, ko šodien redzēji šajā ekrānā. Viņš ir multi-multimiljardieris. Viņš ir tik bagāts, Mollij, ka vienā dienā iegūst vairāk naudas, nekā visi Braiersvilas iedzīvotāji kopā saņem gada laikā. Viņa vārds ir Primo Sells.

Mollija apstulbusi blenza uz citiem nosauļotā, laipnā izskata magnāta attēliem. Viņam bija plata seja un pamatīgs deguns, enerģisks zods un liela mute. Viņa sejas vaibsti neizcēlās ne ar ko īpašu, izņemot acis. Viena bija tirkīzzaļa, bet otra brūna, un abas kopā tās bija pārsteidzoši piesaistošas un absolūti valdzinošas. Mollijai tā vien gribējās tajās skatīties. Viņš bija redzams gan safari, turot rokās lauvēnu, gan lidojam augstu debesīs gaisa balona grozā. Bija filmu fragmenti, kur viņš redzams nākot ārā no restorāniem un svinībās kopā ar slavenībām, kas jau pirms tam bija rādītas uz ekrāna. Tur bija Sukija Šampaniete, Herkuless Stouns, Glorija Hīlhārta, Stefānija Gulaša un Kosmosa Dūzis.

-    Primo Sells ir hipnotizētājs, par to esmu droša, teica Lusija. Arī es esmu hipnotizētāja, turklāt ļoti prasmīga.

Manas zināšanas par hipnozi jau pirms kāda laika radīja manī aizdomas par viņu. Kopš tā brīža esmu pētījusi par šo vīru visu, kas vien nokļuva manās rokās. No šīs telpas varu skatīties visas pasaules televīzijas kanālus. Jo vairāk atklāju, jo pārliecinātāka par savu taisnību esmu. Un tev pastāstīšu vēl vairāk. Pirms divpadsmit gadiem šo vīru nepazina neviens. Skaties!

Parādījās fotogrāfija, kurā bija redzams tas pats vīrs, tikai daudz jaunāks, tērpies T kreklā un džinsos, turot rokās plakātu ar uzrakstu: "PADARIET SAVUS MĪLUĻUS PAR VEĢETĀRIEŠIEM! PĒRCIET JAUKO SUŅU BARĪBU!"

-    Viņa pirmais bizness bija smieklīga izgāšanās.

-     Tomēr doma nav slikta, teica Mollija, atcerējusies, kā Petulai garšo zemenes.

-    Tieši tāpēc jau to arī sauca Jaukā suņu barība. Salīdzini šo vīrieti ar tagadējo Primo Sellu. Sella bagātība un varenība vairojas ar katru dienu. Šim pašam vīram tagad ir simtiem firmu, un miljoniem cilvēku visā pasaulē pērk viņa preces. Zvaigznes veiksmīgi reklamē viņa produktus lietas, pie kurām viņus parasti nepiedabūtu ne sitamus. Paskaties uz šo Herkulesa Stouna attēlu, kurā viņš mazgā traukus ar Burbuļoto. Tas nebūt nenāk par labu Stouna karjerai. Viņam taču jātēlo tas spožais džeks, kurš nepakustina ne pirkstiņu. Viņš nemūžam nepiedalītos šajā reklāmā, ja nebūtu kaut kā piespiests vai hipnotizēts.

Mollijas domas joņoja aulēkšiem. Viņai bija grūti iedziļināties Lusijas stāstījumā.

-    Vai tu nevari aiziet uz policiju?

-      Es jau biju policijā. Tas bija stulbi no manas puses. Viņi, protams, nodomāja, ka esmu jukusi. "Kas tas par vājprātu?" viņi teica. Un tad pēc nedēļas notika tas negadījums. Lusija noskurinājās, to atceroties. Labi vēl, ka tiku ārā no degošās mašīnas. Esmu droša, ka tas nebūtu noticis, ja es nebūtu vērsusies policijā. Primo Sells piesedz savu aizmuguri, Mollij. Cilvēkam, kuram ir tādi noslēpumi kā viņam, tas vienkārši ir jādara. Viņa varā ir augstas policijas amatpersonas gan šeit, gan Amerikā. Esmu pilnīgi pārliecināta, ka tad, ja es vēlreiz kādam kaut ko teiktu, ar mani notiktu vēl viens negadījums. Un tad gan Sells parūpētos, lai es vairs nepaliktu dzīva.

-     Viss kļūst aizvien ļaunāk, Lusija turpināja, Sella ietekme izplešas kā puve. Viņš pārvalda cilvēku domas gan tuvumā, gan no attāluma, un ļaudis to neapjauš. Viņš uzskata, ka cilvēku prāti ir kā tukšas vietas, Mollij. Visvairāk es baidos no tā, ka Sella plānos ietilpst ne tikai naudas grābšana. Ietekmīgi cilvēki jau tagad saka, ka viņam būtu jākļūst par prezidentu.

-    Ko? Par Savienoto Valstu prezidentu?

-      Tieši tā. Vai gan tu nevēlētos kļūt par prezidentu, ja būtu pēc varas traks egoistisks maniaks un spētu likt cilvēkiem darīt to, ko gribi?

Mollija zināja, ka tā ir taisnība.

-     Man vēl nav pierādījumu, ka viņš centīsies kļūt par prezidentu jau šogad, taču tas ir ļoti iespējams. Viņš varētu likt cilvēkiem sevi atbalstīt, un viņam ir pietiekami daudz naudas, lai apmaksātu vēlēšanu kampaņu.

Mollijai prātā iešāvās mulsinoša doma. Bet, Lusij, hipnoze ar laiku izbeidzas. Primo Sellam neizdosies noturēt savā varā tūkstošiem cilvēku. Viņam nāksies nemitīgi hipnotizēt visas šīs zvaigznes un slavenības, policijas amatpersonas un politiķus, un sazin ko vēl.

Lusija pamāja.

-    Tā jau varētu domāt, taču Sella varā jau ir tik daudz cilvēku un dažus no tiem viņš pakļauj jau daudzus gadus. Man šķiet, ka viņam ir izdevies atrast kādu veidu, kā pakļaut savus upurus pastāvīgai hipnozei. Domāju, ka viņš atklājis jaunu hipnozi, kas ir daudz spēcīgāka par mūsējo.

Mollija saviebās, cenšoties to aptvert. Tā bija šausminoša doma.

Lusija vēl nebija beigusi.

-     Tāpat esmu pārliecināta, ka Deivīnas Natelas pazušanā ari ir vainojams Sells. Mani pētījumi liecina, ka Sells savā firmā Modes nams šogad plāno laist klajā jaunu bērnu apģērbu sēriju. Laikrakstos esmu atradusi dažus attēlus, kuros viņš dažādos vakaros redzams nākam ārā no Manhetenas teātra pēc tam, kad noskatījies izrādi Zvaigznes uz Marsa. Viņš noteikti ir gribējis, lai Deivīna reklamē Modes namu tāpat, kā viņa produktus pārdot palīdz citas zvaigznes. Mani hipnotizētājas instinkti saka, ka kaut kas nogājis greizi. Varbūt Deivīna nav piekritusi viņa plāniem. Varbūt viņa atklājusi tā noslēpumu. Varbūt kaut kādā pārsteidzošā veidā viņa ir pretojusies hipnozei. Lai kas arī būtu noticis, es jūtu, ka viņam ir nācies no meitenes atbrīvoties. Šī nolaupīšana iezīmē biedējošas pārmaiņas Sella noziegumos. Cilvēku prāta kontrolēšana jau pati par sevi ir pietiekami nelāga, bet bērnu nolaupīšana ir kaut kas daudz ļaunāks. Šis vīrs nav kontrolējams.

Tam, kas kaut reizi mūžā ir braucis pa Amerikāņu kalniņiem, ir pazīstama baiļpilnā sajūta, kad vagoniņš lēni rāpjas augšup līdz augstākajam estakādes punktam, lai pēc tam galvu reibinošā ātrumā mestos lejup. Kuņģī briest priekšnojautu viļņi. Mollijas instinkti viņai teica, ka ir palikuši tikai daži mirkļi līdz straujam, biedējošam lejupbraucienam. Viņa juta, ka ieķeras krēsla roku balstos.

Lusija pieskārās meitenes plecam, it kā lai viņu sagatavotu. Mums jāizdibina, kā darbojas Sella jaunā hipnoze. Kā viņam izdodas pastāvīgi noturēt upurus savā varā.

-     Mums? Mollija vārgi jautāja.

-     Mollij, tu pati to varbūt neaptver, bet tev piemīt kas vairāk nekā vienīgi hipnotizētājas talants. Tev ir ļoti īpašas dāvanas. Tavi hipnozes demonstrējumi Ņujorkā bija sajūsmas vērti. Primo Sellam pretī spētu stāties tikai kāds tikpat prasmīgs kā tu, jo viņš ir hipnozes meistars, par to nav šaubu. Viņš vienkārši apritu kādu, kura spējas nebūtu tik lielas. Bet tu esi spīdoša. Man nekad vēl nav nācies sastapt kādu citu ar tik lielām spējām kā tavas. Tu esi pietiekami laba, lai spētu palīdzēt, Mollij. Un tieši tāpēc, ka tu spēj palīdzēt, tev tas jādara. Ja tu to nedarīsi, pasaulē sāksies kas šausmīgs. Un padomā par nabaga Deivīnu!

Mollija nosarka, uzklausot Lusijas slavinājumus, bet tajā pašā laikā meiteni pārņēma šausmas, iedomājoties, kāds priekšlikums viņai tiks izteikts.

-    Un ko tu gribi, lai es daru?

-    Lai tu dodies uz Losandželosu Amerikā, uz Primo Sella galveno mītni.

Ekrānā parādījās fotogrāfija, kurā bija attēlota tumšzila stikla biroju ēka ar palmām priekšpusē.

-    Te viņš strādā. Un te ir viņa māja.

Ekrānu piepildīja pelēka māja aiz ciedru kokiem, augsts mūris un lieli metāla vārti.

-     Pirmais un galvenais tev jāizdibina, vai Deivīnas nolaupīšana ir Sella roku darbs. Tad tev jāuzzina, kur viņa atrodas. Palīdzi viņai, ja tu to spēj. Izseko Sellu. Parunā ar dažām zvaigznēm, kas atrodas viņa varā. Ziņo par visu man. Lusija nedaudz pieklusa. Tev būs jāliek lietā daudz hipnozes, lai saņemtu vajadzīgo informāciju un lietas. Bet es zinu, ka tu to spēj. Vai tu to darīsi, Mollij?

Mollija iedomājās par to, cik nožēlojama bijusi viņas dzīve pirms hipnozes grāmatas atklāšanas. Un cik apmierināta viņa bija tagad. Par savu laimi viņai bija jāpateicas Lusijai. Kā gan viņa varētu atteikties tai palīdzēt? Taču, uzlūkojot nepārvaramos tērauda vārtus un iedomājoties, kā trauslā bibliotekāre cenšas izkļūt no degošas automašīnas, viņa iekšķīgi nodrebēja. Mollija negribēja doties uz Ameriku un stāties pretī bīstamajam vīram, bet par spīti viņu pārņemošajai pretestībai meitene juta, ka pamāj ar galvu.

-     Es to darīšu, Mollija teica. Tomēr tad viņa nespēja noturēties, neizmetusi: Bet kas notiks tad, ja Primo Sells hipnotizēs mani?

-     Te nevar iztikt bez riska, Mollij. Es jau nemaz neizliekos, ka tā nebūs. Taču, ja arī tā notiktu, esi droša, ka darīšu visu, lai dabūtu tevi atpakaļ.

Mollija berzēja svīstošās plaukstas gar džinsiem.

-     Varbūt tev šķiet, ka neesi nobriedusi šādam uzdevumam, Lusija sacīja. Bet tā nav. Tu esi ģeniāla hipnotizētāja. Un tu esi ideāls slepenais ierocis. Pastāstīšu tev, kāpēc.

-    Pirms daudziem gadiem, bibliotekāre stāstīja, māte deva man padomu. Viņa teica: "Vienmēr maskējies labi, Lusij. Tad, ja būs nepieciešamas tavas spējas, tu varēsi rīkoties, neizraisot aizdomas." Pelēkā bibliotekāre Lusija Ļogana bija lieliska persona, aiz kuras slēpties.

-     Ir daudz tādu kā es, kas strādā neievērojamās profesijās un tēlo nevarīgus cilvēkus, Lusija turpināja, bet neviens no viņiem nav tik piemērots šim uzdevumam kā tu. Tev, Mollij, ir pati labākā maska šim darbam. Tu vari izsekot Sellu, neradot ne mazākās aizdomas, jo tu, Mollij, esi bērns. Primo Sells nemūžam neturēs aizdomās bērnu.

Mollija jutās tā, it kā tikko būtu norijusi tableti, kam jāmaina viņas dzīve.

-    Kad man jādodas ceļā? meitene jautāja.

septītā nodaļa

Laimīgā kārtā pie Mollijas divriteņa bija starmetis, jo Lusijas māju viņa pameta jau pēc tumsas iestāšanās. Meitene nostiprināja uz aizmugures bagāžnieka Lusijas iedoto mapi un slinki minās cauri Braiersvilai un pēc tam augšup kalnā ārā no pilsētiņas.

Viņa jutās piekrāpta. Viņa bija ieradusies Lusijas mājā, tiešām vēloties klausīties stāstus par hipnozi. Tā vietā pēcpusdienu bija nolaupījis Primo Sells. Mollijai viņš nepatika jau tagad.

Tas, ko viņa bija uzzinājusi, šķita mazliet nereāls. Tas bija apmēram tā, it kā kāds būtu ieguvis neapgāžamus pierādījumus tam, ka visi putni patiesībā ir citplanētieši, kas šeit ieradušies, lai pārņemtu varu pasaulē. Šādas informācijas patiesums taču šķistu apšaubāms, kaut ari fakti būtu acu priekšā. Tieši tādas bija Mollijas izjūtas attiecībā uz Primo Sellu. Tomēr Mollija jau nu vislabāk zināja, cik vadāmi var izrādīties cilvēki. Dziļi dvēselē viņa juta, ka Lusijas teiktais ir patiesība.

Mollija nemaz nesāka domāt par to, kas varētu notikt, ja Primo Sells pieķertu viņu to izspiegojam. Ja viņš tiešām bija nolaupījis Deivīnu un atbrīvojies no citiem cilvēkiem, tad viņš bija traks īsts vājprātis un tiešām bīstams. Viņa vēlējās, kaut viņai būtu ātra automašīna ar dažādām ietaisēm. Bet viņai bija tikai vecs, sagrabējis velosipēds.

Tomēr bija divas lietas, kas sajūsmināja Molliju. Lusija bija devusi viņai jaunu atļauju hipnotizēt un Mollijai bija jādodas uz Losandželosu.

Atgriezušies Laimes namā, Gerijs un Džemma tīrīja Gerija peļu būri. Viņiem pagadījās savāds atklājums.

Gerija desmit peles skraidīja pa kartona kasti un izskatījās apjukušas.

-            Kad tu to pēdējo reizi darīji? jautāja Džemma, saraukusi seju no smakas.

-           Kopš Ziemsvētkiem netīrākās vietas esmu sakopis četras reizes. Bet tās tur es neaiztieku, jo tās nekļūst netīras.

-    Kāpēc tās nekļūst netīras?

-    Tāpēc, ka peles tur guļ.

Džemma pasniedzās iekšā un izvilka salmus un lupatas. Gerijs pajauca papīru kaudzīti tīrajā stūri.

-            Redzi, viņš teica, šie papīri izskatās gluži jauni tikai nedaudz apgrauzti malās.

Gerijs nometa tos uz grīdas.

-            Uz tiem ir kaut kas rakstīts, teica Džemma, tos paceļot. Viņa salasīja sapluinītās lappuses. Te rakstīts "…pnozes grāma…". Nevaru salasīt, tur ir sagrauzts. Un šajā gabaliņā teikts: "Sena māksla, ko atklājis…" Kā tev šķiet, ko tas nozīmē?

-            Nezinu, atbildēja Gerijs, izspiezdams ūdeni no sūkļa un slaucīdams būri. Kaut kas par senlaicīgu gleznošanu?

-            Šī ir kopija, teica Džemma, uzmanīgi atdalot lappuses. Par… tā ir par hipnozi. Kur tu to ņēmi, Gerij? Vai tev ir vēl? Džemma ielūkojās būra aizmugurē.

-            Var jau būt, bet varbūt esmu tās izmetis. Kas ir hipnoze?

-           Nu, tas ir tad, kad tu liec kādam citam kļūt sapņainam un pēc tam pavēli viņam visu ko darīt. Kur tu to ņēmi?

-    Atkritumu tvertnē. Jau labi sen.

-    Kurā tvertnē?

-            Neatceros, vai nu Rūbijas, vai Rokija, jo viņi lieto visvairāk papīra… Rokijs vienmēr aizmet dziesmu vārdus, ko pats sacerējis. Es domāju, ka tā ir dziesma. Bet, Džemma, nelasi tagad, tu taču teici, ka palīdzēsi man tikt galā ar pelēm!

Džemma bija pārāk aizrāvusies, lai turpinātu darbošanos ar pelēm.

-           Tas var būt svarīgi, viņa murmināja. Man jādodas augšā uz veļas žāvētavu, lai to izlasītu. Vari satikt mani tur.

Pēc divdesmit minūtēm Gerijs un Džemma, kājas sakrustojuši, tupēja uz dvieļu grēdām tumšajā veļas žāvētavā, notēmējuši sīka kabatas lukturīša šauro staru uz apdriskātu papīra kopiju kaudzi.

-           Vai tu domā, ka mēs tiešām varētu to iemācīties? jautāja Gerijs.

-            Mēs varam to izmēģināt ar tavām pelēm, atbildēja Džemma.

-    Tagad? Man kabatā ir Viktors.

-            Nē, mums tas sākumā labi jāiemācās. Žēl, ka te nav visu nodaļu. Gerij, šis ir milzīgs noslēpums. Saprati?

-           Sapratu, atbildēja Gerijs, un viņi sasita kopā dūres, apliecinot norunu.

Kad Mollija atgriezās Laimes namā, viņai par visu vairāk gribējās aprunāties ar Rokiju. Viņa cerēja, ka draugs nav devies kādā no saviem ceļojumiem. Rokijs nebija atrodams televizora telpā, kur Trinklberijas kundze skatījās programmu par šūšanu. Beidzot viņa to atrada virtuvē ar Petulu klēpī, lasot avīzi. Blakus zēnam bija Nokmans, kas pētīja grāmatu par putnu dresēšanu.

-    Psssst, Mollija no durvīm viņu brīdināja.

-            Nu, nu, Rokijs saausījās, kopā ar Petulu iznācis gaitenī, kad Mollija sagrāba tā piedurkni un vilka viņu augšup pa kāpnēm. Kas noticis? No kurienes tev tā mape?

Mollija aizveda viņu līdz krēslam pie loga augšstāva gaiteņa galā un lika apsēsties. Tad viņa čukstus pastāstīja Rokijam visu, kas bija noticis pie Lusijas Ļoganas. Rokijs klausījās, šķobīdams seju grimasēs un cenzdamies sekot Mollijas nesakarīgajai runai. Tad viņa atvēra mapi un parādīja tam fotogrāfijas un Primo Sella apkārtnes kartes Losandželosā.

-            Lusija domā, ka tas, ka esmu bērns, ir kā maskēšanās, Mollija nobeidza, jo Sellam nekad neienāks prātā, ka viņu varētu izsekot bērns.

Rokijs paraustīja plecus. Tas viss man šķiet kaut kāds vājprāts. Es tam neticu.

-           Tu netici tāpēc, ka negribi doties man līdzi. Tieši tāpēc tu arī tam netici.

-            Kurš teica, ka man arī jādodas turp? jautāja Rokijs jau skaļākā balsī.

-            Būs labāk, ja nāksi, Mollija klusi, bet stingri teica. Tev man jāpalīdz, Rokij. Es šeit neesmu vienīgā, kura prot hipnotizēt.

-             Bet es taču neesmu ne ceturto daļu tik labs kā tu, Mollij.

-    Tad tu tici, ka tā ir patiesība?

-    To es neesmu teicis.

-            Nu, pat ja tu tam netici, tev taču patiktu izklaidēties Losandželosā, Mollija pārliecinoši turpināja.

-Bet…

-      Kopš kura laika tad Rokijs Skārlets atsakās no ceļojuma uz saulaino Losandželosu? mudināja Mollija.

-    Varu derēt, ka tur tevi nekad nemocīs astma.

-    Bet…

-     Rokij, nevar būt ne runas, ka es varētu turp doties viena pati, Mollija teica skaļāk, nekā būtu vēlējusies.

-     Klausies, tur ir daudz siltāks nekā šeit, un tur ir pludmales. Mēs būsim prom tikai kādu mēnesi. Es to nevaru izdarīt bez tevis, Rokij. Lūdzu, brauc man līdzi!

Petula pēkšņi pieslējās sēdus un sāka strauji luncināt asti. Gaiteņa galā kāds bija.

Kaunīgi tuvojās Gerijs un Džemma. No veļas žāvētavas viņi bija dzirdējuši Mollijas un Rokija sarunas beigas un tagad, kaut arī kaunējās, ka pieķerti noklausoties, vai dega no ziņkāres.

-    Kādas izklaides? Kādas pludmales? Kurp jūs dodaties? Mēs arī gribam, uzplijās Džemma.

-Jā, gaudās Gerijs. Jūs nedrīkstat mūs te atstāt. Pagājušo reizi, kad jūs mūs atstājāt, bija briesmīgi. Atceraties?

-     Jūs nevarat doties līdzi, iesāka Mollija. Tad viņa aprāvās. Džemma un Gerijs nekad nebija baudījuši brīvdienas. Viņa iztēlojās tos pludmalē ar spainīšiem un lāpstiņām vai peldamies jūrā, vai ekskursiju autobusā kādā no Losandželosas kinostudijām, un viņas sirds atkusa. Bērniem tas noteikti patiktu, un viņa nespēja stāties tiem ceļā. Patiesībā varētu būt pat labāk, ja tie dotos līdzi.

-    Vai zini, Rokij, ja ar mums būtu arī Trinklberijas kundze, lai viņus pieskatītu, mēs izskatītos pēc parastas ģimenītes brīvdienās. Un Nokmans arī varētu noderēt.

Īstenībā Mollija domāja, ka noderīga varētu būt Nokmana noziedzīgā pieredze. Viņam īpaši labi padevās atslēgu atmūķēšana. Mollija galvā saskaitīja kopā bāreņu nama naudu un to naudu, ko viņai bija apsolījusi Lusija. Tam viņa vēl pieskaitīja visu, ko, pēc Lusijas domām, viņi varētu iegūt bez maksas ar hipnozes palīdzību.

-    Un kā tad ar pārējiem? jautāja Rokijs. Nākamnedēļ viņi atgriezīsies no kursiem.

-     Mēs taču varētu palūgt Trinklberijas kundzes māsu, lai ļauj viņiem padzīvot fermā, ierosināja Mollija. Viņa vaicājoši palūkojās Rokijā, un tas pamāja.

-    Man būs jāaprunājas ar Stratfīlda kungu, teica Mollija, domājot, kā gan būtu jāhipnotizē skolas direktors. Nu labi, Džemma, kad T. kundze būs beigusi skatīties savu programmu, es viņai pateikšu, ka uz Losandželosu mūs ir uzaicinājis Labdaris.

Rokijs pasmīnēja. Es atradīšu kādu jauku viesnīcu, kur mums apmesties, un Nokmans lai organizē lidmašīnas biļešu iegādi lai izlidotu tik drīz, cik vien iespējams.

-     Vai tas nozīmē, ka mēs lidojam? jautāja Gerijs, vēl nebūdams pārliecināts par to, kas īsti nolemts.

-    Nūja, ka nozīmē, atteica Rokijs.

-    Ūūūūūūūūūūūū, iesaucās Gerijs, ūūūūūūūūūūū! Un, nezinādams, ko iesākt no sajūsmas, viņš sāka lēkāt kā kafiju sadzēries ķengurs. LA, LA, LA, LA, viņš auroja, skraidīdams šurp un turp pa gaiteni. Tad viņš uz brīdi apstājās.

-    Kur ir LA? viņš jautāja.

-     LA nozīmē Losandželosu, teica Rokijs. Tā ir Kalifornijā, Amerikā.

-     Ā! Amerikā? Urā! Pēc tam Gerijs vairs nebija apturams. Viņš nolēkšoja lejup pa kāpnēm, apskrēja apkārt vestibilam, metās atkal augšup pa kāpnēm un atkal augšā, un atkal lejā, visu laiku kliegdams: Nebūs jāiet skolā! NEBŪS JĀIET SKOLĀ!

Džemma neskaitāmas reizes pateicās Mollijai un Rokijam un tad iedrāzās guļamtelpā, lai sapakotu mantas.

-             Tas ir pareizais lēmums, sprieda Mollija, jo tad, ja mēs nepaņemtu viņus līdzi un ar mums tur atgadītos kaut kas ļauns, viņi nekad netiktu brīvdienās.

-            Kas tad ar mums varētu notikt? jautāja Rokijs, saraucis uzacis.

-            Varbūt tas pats, kas ar Deivīnu? Es nezinu. Bet tas Sella kungs ir varas apsēsts maniaks. Un izcils hipnotizētājs. Ak dievs, Rokij, kur gan mēs tagad lienam!

-     Nepatikšanās, Rokijs lietišķi noteica.

-Jā, desmit tonnās nepatikšanu, piekrita Mollija.

astotā nodaļa

Nākamo triju dienu laikā Mollija bija lieciniece tam, kā Laimes namu pārpilda gaidāmā priekšnojautas.

Trinklberijas kundze bija tik sajūsmināta par brīvdienām, ka nometa priekšautu uz kamīna, lai nosvinētu šo notikumu. Viņu tik ļoti aizrāva doma par došanos uz Losandželosu un Holivudu, pasaules kino galvaspilsētu, kur dzīvo viņas dievinātās zvaigznes. Viņa loloja cerības sastapt kādu no tām.

Gerijs bija norūpējies par savām pelēm un pavadīja daudz laika, gatavojot tām pārnēsājamu ceļojuma kasti, bet Džemma stundām gulšņāja gultā un pārlasīja nokopētās Hipnozes grāmatas lappuses, kuras glabāja zem spilvena.

-    Vai tu domā, ka jūra būs silta, Roldj? Gerijs vaicāja, kad viņi rakņājās bēniņos, lai atrastu kādus koferus.

-     Silta? Tā būs vāroša. Mēs dodamies uz Losandželosu, Gerij. Tā atrodas Klusā okeāna piekrastē Amerikas rietumu krastā. Tur gandrīz nekad nelīst. Martā temperatūra var sasniegt trīsdesmit grādus. Tas ir lielāks karstums, nekā Braiersvilā var pieredzēt vasarā.

-    Ja tas ir tuksnesis, kā tad cilvēki var tur dzīvot? Ko viņi dzer? Viņu tur nevar būt pārāk daudz, komentēja Gerijs, aplūkojot caurumu apšuvumā. Zini, tur noteikti dzīvo pele.

-     Kalnos aiz pilsētas ir neskaitāmi aizsprosti, skaidroja Rokijs, un lielas ūdenskrātuves, no kurienes nāk ūdens. Nokmans stāstīja, ka Losandželosā dzīvo 8,5 miljoni cilvēku. Starp citu, visā pārējā Amerikas daļā dzīvo 270 miljoni.

-    Es tikai gribu zināt, cik Amerikā ir peļu, teica Gerijs.

-    Domāju, ka miljardiem. No izbalējušiem sarkaniem bērnu ratiņiem Rokijs izcēla noputējušu skārda kasti.

Kāpjot lejup ar kasti un trim veciem koferiem, viņi aizkavējās, jo izrādījās, ka ir ieslēgti. Nokmana kungs bija niekojies ar kombinācijām un visās slēdzenēs iestrādājis īpašu mehānismu, kā tās atslēgt.

Nokmans nebija gluži iepriecināts par to, ka jāatgriežas Amerikā. Tur viņš līdz nesenam laikam bija pavadījis visu dzīvi, un viņš negribēja atcerēties savu neveselīgo pagātni un tur pastrādātos noziegumus. Viņš uztraucās, ka varētu rasties kārdinājums atkal pastrādāt kādu nelietību, taču Trinklberijas kundze, kas palīdzēja viņam pāraugt, apgalvoja, ka tas nākšot viņam par labu. Tāpēc viņš rūpīgi konstruēja ceļojuma kasti saviem divdesmit papagaiļiem. Mollija bija viņam teikusi, ka Amerikas Labdaris ir parūpējies par lidojuma nokārtošanu visiem dzīvniekiem. Nokmans viņai automātiski ticēja. Viņš vienmēr cienīja Mollijas teikto, kaut gan viņam nebija īsti skaidrs, kāpēc. Viņš priecājās par to, ka varēs ņemt līdzi putnus, jo citādi viņš nebūtu ar mieru doties ceļā.

Ar hipnozes palīdzību bija jānokārto divas lietas. Viens uzdevums bija jāpaveic Rokijam, bet otrs Mollijai.

Rokija rūpe bija uzmeklēt viesnīcas numurus, kur viņiem apmesties. Viņu ceļojums uz Losandželosu bija iegadījies pašā rosīgākajā brīdī visā gadā. Pēc nedēļas bija

Akadēmijas balvu pasniegšana, kad labākie aktieri, aktrises, režisori, producenti un kinoļaudis par savu darbu tiks apbalvoti ar iekārotajām Oskara zelta statuetēm. Jau mēnešiem iepriekš bija aizņemts ikviens numurs visās viesnīcās.

-    Man nepatīk to darīt, teica Rokijs, pacēlis klausuli.

-     Mūsu dēļ daži cilvēki zaudēs savus viesnīcā pieteiktos numurus.

-    Vai tik tu neuztraucies, ka esi aizmirsis hipnotizēšanu no attāluma? apvaicājās Mollija. Taču Rokijs pašūpoja galvu.

-     Vai tev nešķiet, ka hipnotizēt ir tāpat, kā braukt ar velosipēdu? Ja tu to reiz esi iemācījies, to nav iespējams aizmirst. Molliju pārsteidza Rokija pašpārliecinātība, un lielu iespaidu atstāja tas, ka pēc desmit minūtēm viņš iznāca no televizora telpas ar ziņu, ka tagad viņiem viesnīcā Chateau Marmoset ir rezervēti divi atsevišķi namiņi un viens numurs.

-    Man tikai bija vajadzīgs nedaudz laika, teica Rokijs.

-     Kamēr vien viņi manī klausās, viņi manās rokās ir kā izkusis sviests.

Savukārt Mollija ļoti uztraucās par savu uzdevumu. Viņai bija jāapmeklē skolas direktors un tas jānohipnotizē, lai viņš atļautu visiem viņai pašai, Rokijam, Džemmai, Rodžeram un Gerijam neiet skolā un doties prom uz Losandželosu, bet pārējiem bāreņu nama bērniem padzīvot Trinklberijas kundzes māsas fermā. Molliju satrauca tas, ka viņa varētu būt zaudējusi hipnozes prasmi, it īpaši pēc tam, kad viņu bija pārņēmusi ledusaukstā saplūsmes izjūta, cenšoties hipnotizēt krūmu.

Uztraukumam nebija pamata, jo direktora kabinetā viņai nemaz nenācās sašaut Stratfilda kungu ar savām zaļajām acīm.

Mollija sāka ar skaidrojumu, ka ceļojums uz Kaliforniju ir izglītojošs. Viņa stāstīja, ka bērni ir mācījušies par zemestrīcēm un tuksnesi, par Amerikas parlamentu, ko sauc par Kongresu, tā ka ceļojums sniegs ļoti daudz jaunu zināšanu. Un turklāt, viņa piebilda, tā kā ceļojuma laiks sakrīt ar pavasara brīvdienām, bērni kavēs tikai ceturkšņa pēdējās nedēļas.

-     Pārējie lūdza, lai viņiem ļauj uzturēties cūku fermā, kur viņi daudz uzzinās par cūkām… zināt cūkām, cūku ēdienu, mēslojumu un… ē… lauksaimniecību. Tas ari būs ļoti izglītojoši.

Stratfīlda kungam šī doma likās spīdoša, jo viņš teica: Man ļoti patīk, ka tu, Mollij, atnāci pie manis lūgt atļauju. Man patīk bērni ar iniciatīvu. Piemēram, labam golfa spēlētājam piemīt iniciatīva. Ja gribi, lai bumbiņa kustētos konkrētā virzienā, tev jāiemācās, kā tā jāsit. Tu taču negaidīsi, lai kāds cits to sistu tavā vietā, vai piekriti?

-    Jā, ser.

-Ja tu jautātu man, ko darīt, tad es teiktu fermeriem būtu jāatdod sava zeme golfa laukumu ierīkošanai. Vai tev tā nešķiet?

Mollija neatbildēja.

-Tad jūs visi dodaties uz Losandželosu un fermām. Nu, ceru, ka tas būs ļoti izglītojoši, un, ja ir tāda iespēja, uzspēlējiet nedaudz golfu manā vietā, labi?

-    Paldies, ser! Jā, ser.

Šajā brīdī iezvanījās direktora telefons, un, pacēlis klausuli, Stratfīlda kungs ar mājienu deva Mollijai zīmi, ka viņa drīkst iet.

Mollija nespēja tam noticēt. Viņa tiešām bez hipnozes palīdzības bija pārliecinājusi direktoru ļaut visiem atstāt skolu ja nu vienīgi pašai viņas klātbūtnei piemita kādas mesmerizējošas* spējas. Mollija īsti nezināja, kā bija izdevies tik viegli pierunāt Stratfilda kungu, bet, būdama ļoti apmierināta ar sevi, viņa atgriezās klasē.

Tā nu beidzot pēc dažām dienām tika piekrauts mazais minibusiņš, un tajā vietas ieņēma trīsdesmit astoņi pasažieri (pieci bērni, divi pieaugušie, divdesmit papagaiļi, desmit peles un viens mopsis). Pat Rodžers ar prieku devās līdzi, lai, kā zēns teica, tiktu prom no balsīm, kuras viņu vajā.

Brīdī, kad viņi ieradās lidostā, Trinklberijas kundze krita panikā. Viņa nekad nebija lidojusi ar lidmašīnu un šķita pārbijusies līdz nāvei. Nokmana kungs turēja viņas roku un stāstīja, ka ik gadu par upuri ēzeļu spērieniem krīt vairāk cilvēku nekā lidmašīnu katastrofas. Mollija aizveda savu mazo grupiņu līdz reģistrācijas galdam, un drīz vien jau visa bagāža bija nodota.

Gerijam un Nokmana kungam bija stingri pieteikts, ka nekādā gadījumā nedrīkst pat pieminēt, ka lidmašīnā ir viņu dzīvnieki, jo pretējā gadījumā Labdara sarunātais vairs nebūs spēkā. Abi apsolījās nebilst ne vārda. Tagad peles un papagaiļi divās kastēs ar gaisa caurumiem atradās Mollijas ratiņos blakus Petulas ceļojumu grozam. Visi pārējie pēc pasu pārbaudes cauri lidostas rentgena aparātiem iegāja beznodokļu veikalu zālēs.

Mollija juta nelabumu. Viņa vēlējās, kaut būtu izmēģinājusi savas hipnotizētājas spējas uz Stratfilda kungu. Jo tieši tagad savu kravu dabūt cauri drošības pārbaudei un rentgena aparātiem viņa varēs vienīgi tādā gadījumā, ja hipnotizēšanas spējas darbosies tikpat labi kā vienmēr.

Viens no rentgenstaru aparātu apkalpotājiem ar mājienu lika viņai iet uz priekšu. Petula savā ceļojumu grozā visu laiku grozījās, cenšoties iekārtoties ērtāk. Mollija

* mesmerisms hipnotisms norija siekalas un stūma ratiņus lidostas darbinieka virzienā.

Tuvojoties viņa koncentrējās, lai panāktu saplūsmes izjūtu, un noveda acis līdz augstākajam hipnozes stāvoklim. Mollijai vairs nebija vajadzīgs lietot veco hipnozes paņēmienu ar svārstu vai rāmu runāšanu iemidzinošā un transā novedošā balsī. Viņa lika lietā savu īpašo talantu, kam bija nepieciešamas tikai dažas sekundes. Šim paņēmienam tagad bija jāiedarbojas. Tur bija divi lidostas darbinieki, no kuriem viens vēroja rentgena aparāta ekrānu, bet otrs gaidīja, lai pārmeklētu pasažierus, vai viņiem nav paslēptu ieroču. Viņai tikai vajadzēja paskatīties uz abiem uzreiz, lai tie mirklī kļūtu pilnīgi paklausīgi.

Patiesībā Mollija bija tik cieši apņēmusies, ka hipnozei ir jāiedarbojas, ka bija nepareizi aprēķinājusi skatiena spēku. Kad meitene uzlūkoja drošības darbiniekus, satriecošais skatiens, ar kuru viņa tos apveltīja, bija tāds, ar kādu varētu hipnotizēt pāris ziloņu. Pie rentgena aparāta sēdošais vīrs saspringa, kā strāvas triecienu saņēmis, bet pārmeklētājs pēkšņi izjuta milzīgu atslābumu un sāka skaļi dūkt kādu melodiju.

-     Apklusti! Mollija noelsās. Viņa nervozi palūkojās apkārt, lai pārbaudītu, vai neviens viņu nevēro. Tā kā neviens neskatījās, meitene dažas sekundes patīksminājās par silto saplūsmes izjūtu, ar prieku atkal izbaudot, kā tā piepilda viņu no matu galiņiem līdz papēžiem.

-     Nu tā, jūs abi, viņa klusi teica, jūs izlaidīsiet mani cauri, nepārbaudot manu bagāžu. Kad būšu izgājusi cauri, jums liksies, ka esat pārbaudījuši manas somas un viss ir kārtībā. Pēc tam jūs pamodīsieties. Vai viss skaidrs?

Abi darbinieki pamāja. Spriedzes brīdis bija pāri. Mollija devās tālāk uz veikalu zonu. Viņa pie sevis noirgojās un gāja uz elektronikas veikalu. Viņai vajadzēja miniatūru fotoaparātu un daudz filmiņu.

Petula savā grozā saoda lidostas smaržas un brīnījās, kurp gan Mollija viņu ved šoreiz. Papagaiļi no savas tumšās kastes ieklausījās lidostas pasažieru zāles zvanos un dūkoņā, domādami, ka tās ir savādu putnu balsis. Peles centās gulēt savā midzenī, bet viņām tas nācās grūti, jo kāds milzis tālumā visu laiku kaut ko vēstīja.

"Visi pasažieri uz Losandželosu, lūdzu, ejiet uz trešo iekāpšanas vietu!"

Šis lidojums nebūt nelīdzinājās Mollijas lidojumam uz Ņujorku vienatnē. Šis bija haotisks un trokšņains. Kad lielā lidmašīna pacēlās, Trinklberijas kundze sāka skaļi skaitīt lūgšanas, ko ar pārtraukumiem turpināja visu lidojuma laiku.

Atlantijas okeāna vidū Gerijam pazuda pele. Gerija mīļākā pele Viktors izmuka un devās uz lidmašīnas tualetēm, kur tika ieslēgts kopā ar garmatainu tūristi. Kad viņa izbrāzās no kabīnes, skaļi kliedzot, ka redzējusi vāveri, Viktors klusiņām aizlavījās atpakaļ uz Gerija sēdekli.

-      Kundze, nav iespējams, ka uz borta varētu nokļūt vāvere, stjuarte mierināja tūristi. Šis ir ilgs lidojums. Varbūt jums vajadzētu iemalkot ūdeni un izmēģināt mūsu ieteiktos vingrinājumus.

Citā reizē Mollija būtu gribējusi, lai šis lidojums, kurā Trinklberijas kundze ir tik satraukta, ātrāk beigtos, bet tagad viņa vēlējās, kaut tas turpinātos mūžīgi, jo tad viņai nevajadzētu izsekot bīstamo Primo Sellu.

Viņa to pateica Rokijam.

-    Jā, tu esi nobijusies, viņš atbildēja. Bet padomā, cik pārbiedēta ir Deivīna, lai kur viņa arī atrastos. Ja viņa ir dzīva un Sells ir viņu nolaupījis, tad viņai esi vajadzīga tu, lai viņu izglābtu.

Viņa arī ir vienīgais iemesls, kāpēc es dodos turp, teica Mollija. Es neriskētu ar savu dzīvību tikai tāpēc, lai pārbaudītu tās zvaigznes. Lai nu kā, es uzskatu, ka esmu Deivīnai parādā. Es taču pirms Ziemsvētkiem nospēru viņas lomu Zvaigznēs uz Marsa.

Mollija paliecās uz priekšu, lai iebāztu Petulas grozā desas šķēlīti. Petula lidmašīnās mēdza uzvesties ļoti labi.

Pēc vienpadsmit stundām lidmašīna izlaida šasijas virs Losandželosas spožajām ugunīm. Mollija lūkojās ārā uz milzīgo pilsētu apakšā. Šķita, ka tā plešas simtiem jūdžu tālumā visos virzienos. Viņa nevarēja vien beigt prātot, kur gan tagad starp šiem miljoniem ēku atrodas Primo Sells.

Tad riepas skāra skrejceļa segumu un viņi bija droši piezemējušies. Visi pagrieza pulksteņus par astoņām stundām atpakaļ. Bija septiņi vakarā.

Drīz visi pusaizmiguši stāvēja bagāžas zālē, gaidot savus koferus. Vienīgie, kam vēl bija palikusi kaut kāda enerģija, bija Gerijs un Džemma, kuri uz bagāžas karuseļa vizināja Gerija rotaļu supervaroņus.

Mollija vēroja nelielu, sarkanu koferīti riņķojam pa transportiera lenti. Lai ari cik pārguruši viņa bija, meitene ļāva skatienam nolaisties uz tā, uzsūcot tā raupjo virsmu un apsūbējušās sprādzes. Kādu bridi lidosta šķita ļoti tālu prom, un bija tā, it kā viņa un koferītis būtu vienīgie, kas pastāv zem lidostas jumta. Pēc mirkļa Mollija sajuta, ka koferītis atrodas viņas prāta iekšpusē. Tā bija savāda izjūta, bet ne gluži jauna. Tā atgādināja Mollijai to izjūtu, kāda viņu pārņēma, hipnotizējot kādu cilvēku. Slīdoša izjūta, kāda rodas tieši pirms tam, kad hipnotizējamais nokļūst transā, kad viņa jūt tā personības spēku vājināmies un cilvēks sāk piederēt viņai. ŠI izjūta bija mesmerisma daļa. Mollija nodomāja, cik savādi ir to izjust ar koferi, un tad, kamēr viņa miegaini blenza, pa viņas ķermeni sāka izplatīties pazīstamā siltā saplūsmes izjūta. Taču jau pēc mirkļa tā kļuva ledusauksta. Tas bija tieši tāpat kā ar krūmos izcirpto suni. Mollija pārsteigta novērsa uzmanību no kofera.

Tas bija ļoti dīvaini. Acīmredzot tam bija kāds sakars ar priekšmetu uzlūkošanu. Mollija domāja, kas notiktu, ja viņa turpinātu izjust ledusauksto sajūtu. Kas varētu notikt? Vai viņa atklātu, ka ir hipnotizējusi priekšmetu, kuru uzlūko? Tas bija smieklīgi. Kā gan varētu hipnotizēt koferi? Viņa nolēma, ka nākamreiz eksperimentēs un palūkosies, par ko pārvēršas aukstā saplūsmes izjūta.

Visi paņēma savas somas un koferus un stiepa tos uz bagāžas ratiņiem. Apdulluši un pārguruši viņi devās uz taksometru stāvvietu. Neviens nepamanīja kādu bagāžas nesēju tuvojamies Mollijai.

Ei, piedodiet, viņš teica, sejā starojot atklājuma priekam, bet vai jūs neesat tas skuķis un tas čalis no tā klipa Pieskati bērnus, kas dzīvo ap mums?

d evita nodaļa

Mollija bija satriekta. Viņai nekad nebija ienācis prātā, ka hipnotiskais labdarības televīzijas klips, ko viņi bija ierakstījuši Ņujorkā pirms Ziemsvētkiem, varētu būt redzēts Losandželosā. Cik gan vēl cilvēku lidostā bija viņu atpazinuši?

-     Mm, jā… jā, tie bijām mēs, viņa negribīgi atbildēja.

-     Lielisks darbs, teica smaidošais nesējs. Ļaujiet man jums palīdzēt!

Viņš paņēma Mollijas ratiņus un aizveda tos tieši uz taksometru rindas priekšgalu. Tur viņš iekrāva somas gaidošā minibusiņā un pamāja viņiem atvadas.

-     Re, kā nu ir ar Lusijas teikto, ka mūs neturēs aizdomās, jo esam bērni, sūdzējās Rokijs, kad viņi atslīga sēdekļos. Prirao Sells droši vien arī ir redzējis to klipu un kopš tā brīža meklē divus bērnus ar hipnotizētāju spējām.

Molliju šis starpgadījums bija pārāk satriecis, lai viņa vēl ko teiktu.

-     Mums atliek vienīgi cerēt, ka viņš to nav redzējis, Rokijs centās viņu iedrošināt.

Drīz vien taksometra busiņš izbrauca no betona kolonnu apakšas un devās Losandželosas pilsētas virzienā. Mollija sēdēja priekšpusē ar Petulu uz ceļiem, vēlēdamās, kaut viņi nebūtu te ieradušies. Viņa mēģināja vērot apkārtni, lai novirzītu domas no Primo Sella. Taču tas nebija iespējams. Kad busiņš bija atstājis lidostu, pabraucot garām autostāvvietām, stiepļu žogiem un angāriem, kuros gulēja lielas lidmašīnas, un nelielām fabriciņām, kur gatavoja lidostas ēdienus, viņi izbrauca uz ceļa, kura malās bija milzīgu reklāmas dēļu rindas. Abās pusēs reklāmas rādīja Šņikt šņākt nažus, barojošo Flotes meitenes zupu un Sumpšusa tualetes papīru, kur bija attēlots bokseris Karalis Alnis cīnāmies ar milzīgu papīra rulli. Vēl viena reklāma, kas nemitīgi atkārtojās, attēloja politiķi kovboja cepurē. Zemāk pār viņa sarkanzilbalto žaketi trekniem burtiem bija rakstīts: "Novembrī Gandolli par prezidentu." Vismaz, nodomāja Mollija, nav neviena plakāta, kas aicinātu balsot par Sellu.

Busiņš izgriezās uz šosejas. Visas automašīnas šķita milzīgas, kravas auto bija divreiz lielāki par tiem, ko varēja redzēt mājās, un bija četras, nevis trīs braukšanas joslas. Tālumā stiepās brūni, krūmiem apauguši pauguri, uz kuriem slējās naftas ieguves sūkņi, katrs apmēram nelielas mājas lielumā. Tie izskatījās kā dīvaini putni uz metāla kājām, un to knābjiem līdzīgās smailes šūpojoties likās knābājam zemi.

Lūkojoties uz knābājošajiem naftas sūkņiem, Mollija nespēja atturēties no domas, ka Primo Sells varbūt jau izsūtījis pa valsti algotus slepkavas, kam jāatrod divi bērni, kuri ierakstījuši hipnotisko klipu. Iespējams, ka viņš grib tos novākt tāpat, kā varbūt novācis Deivīnu Natelu. Lielie, bezsirdīgie dzelzs putni lika viņas drosmei ļodzīties.

Drīz ceļa malā izauga sākumā mazas, pēc tam jau lielākas dzīvojamās mājas. Tad viņi brauca pa garu ielu, pilnu ar lietotu automašīnu veikaliem un bāriem, un tad pa citu, kur bija apģērbu veikali un restorāni. Tajā milzīgs kino plakāts ar Herkulesa Stouna smaidošo seju reklamēja filmu Svešinieka asinis. Lieli burti vēstīja: "Nominēta trijām Akadēmijas balvām: labākā filma, labākā galvenā sieviešu loma, labākais scenārijs." Mollija vēroja kādu skrējēju joņojot garām ātrās apkalpošanas ēstuvei Avārijas virtuļi. Atvērts 24 stundas. Neuztraucies! Petula saspicēja ausis, pamanījusi piecus suņus, kurus bija izvedusi pastaigā sieviete uz skrituļslidām.

-    Te nu gan ir lielas priekšpilsētas, Mollija sacīja šoferim.

-     Priekšpilsētas? pārjautāja šoferis. Šī nav nekāda priekšpilsēta. Šī ir pati Losandželosa. Šī ir Eņģeļu pilsēta, eņģelīt.

-     Bet kur tad debesskrāpji? jautāja Mollija, būdama pārliecināta, ka šoferis kļūdās.

-     A, pilsētas centrā daži ir, bet vispār šī nav debesskrāpju pilsēta. Šajā pilsētā ir dārzi, jauki un zaļi, un zemas mājas, un tas ir labi, jo mums te mēdz būt zemestrīces, atrodamies taču uz Sanandreasa lūzuma līnijas. Patiesībā mēs jau gandrīz esam pie tavas viesnīcas, un tā ir pašā Losandželosas centrā. Vairums ēku ir tikpat augstas, kā tu redzi.

-    Bet vairumā pilsētu centros, teica Mollija, ēkas ir novietotas cieši kopā.

-     Jā, tāpēc ka vairumā pilsētu nepietiek vietas. Šī ir jauna pilsēta, un te allaž ir bijis gana vietas.

Platās ielas galā aiz gigantiska pudeles formas dēļa, kas reklamēja Qube, pakalni ar ēkām uz tiem strauji atkāpās.

-    Tur augšā, norādīja šoferis, ir Sangabriela kalni, un tur pāri, viņš norādīja sev aiz muguras, ir Nāves ieleja, bet tur labāk nerādīties tur ir tik karsts, ka uz mašīnas motora vāka var izcept olu.

Busiņš uzmeklēja spraugu pretī braucošajā mašīnu plūsmā un ceļa otrā pusē sāka rāpties augšup pa stāvu piebrauktuvi. Mollija pamanīja nelielu plāksnīti, ko pa pusei bija apslēpušas lapas. Chateau Marmoset. Mollija palūkojās augšup uz pasaku namu ar jumtiņiem un tornīšiem. Logi slējās desmit stāvu augstumā, to priekšā bija nelieli balkoniņi. Ieeja atradās alai līdzīgā garāžā zem viesnīcas, kur trīs vīrieši, kas vairāk atgādināja filmu zvaigznes nekā viesnīcas kalpotājus, gaidīja, lai izkrautu busiņu.

-    Laipni lūdzam Chateau Marmosetl

Visi bija ļoti sajūsmināti par to, ka beidzot atbraukuši, kaut arī pēc lidojuma bija apdulluši un pārkaltuši un acu āboli bija tik sausi, it kā tie būtu nosusināti salvetē un pēc tam ielikti atpakaļ vietā. Braucot liftā augšup uz viesnīcas reģistrācijas telpu, Mollija ievēroja, cik noguruši un apskretuši viņi izskatās ar peļu un papagaiļu kastēm un Nokmanu, kura zodu ieskāva neskūtu bārdas rugāju ēna.

Viesnīcas vestibils bija ļoti elegants un tumšos toņos ieturēts, ar augstiem griestiem un akmens grīdu. Tam blakus atradās liela, bet noplukuši uzgaidāmā telpa, pilna ar cilvēkiem. Daži uzmeta neapmierinātu skatienu bērnu pulciņam. Nokmans aizgāja meklēt vīriešu tualeti.

Mollija izvilka no mugursomas visu pases un izlika tās uz galda. Reģistrators, kura āda atgādināja nemizotu avokado, satraukti vēroja Rodžeru, kurš bija apskāvis nelielu, podā iedēstītu palmu.

-    Vai viņš ir ar jums? vīrietis jautāja.

-Jā, atbildēja Mollija, pametot skatienu atpakaļ. Pēc brīža viņš nomierināsies, viņš tikai pārāk ilgi ir sabijis lidmašīnā.

Reģistrators uzlūkoja piecus bērnus savā priekšā.

-     Baidos, ka nevarēšu jūs reģistrēt, līdz neieradīsies kāds atbildīgs pieaugušais.

Uhhh, noņurdēja Mollija. Ja godīgi, tad mēs esam tikpat atbildīgi, cik viņi. Un, lai nevajadzētu vairs šķiest laiku, viņa notvēra avokado vīra skatienu, līdz tas bija gatavs darīt tieši to, ko prasīja meitene. Tad viņa sadalīja, kur kurš gulēs. Mollija nolēma, ka Nokmans dzīvos viesnīcas numurā, bet pārējie iekārtosies namiņos ārā.

Kamēr reģistrators paklausīgi smaidīja, ieradās Trinklberijas kundze. Viņa bija aizkavējusies, jo liftā braukusi kopā ar slaveno aktieri Kosmosa Dūzi. Viņa bija tam sekojusi līdzi uz veselības telpām septītajā stāvā, kur bija vērojusi, kā slavenība min velotrenažiera pedāļus. Mollija noprata, ka Trinklberijas kundzei patiks Chateau Marmoset.

Nokmans paņēma sava numura atslēgu un ar papagaiļiem un bagāžu virzījās augšup pa kāpnēm. Pārējie sekoja nesējam ārā no ēkas.

Dārzos, kur tagad jau bija satumsis, tērauda sildītāji kā augsti, strupi lietussargi pludināja siltumu uz viesiem, kas sēdēja pie galdiņiem zem tiem.

Ejot pa līkumainajiem celiņiem starp atraitnīšu podiem, Mollija uztvēra sarunu drumslas:

"Stīvs saka, ka viņam patīk tavs scenārijs, bet viņš vēlas, lai režisors ir Spelkmans. Tad Tinsel Films būtu gatavi uzņemt filmu."

"Bet Spelkmans taču ir nejēdzīgs. Viņa filmas ir draņķīgas. Viņš nespēj panākt, lai aktieri tēlotu. Ak nē, tas ir šausmīgi!"

"Tā ir vienīgā iespēja, Rendij."

"Tu šai lomai esi ideāla, Sāra."

"Bet es vairs negribu tēlot nopietnas lomas. Es esmu jautra," ļoti nopietni atbildēja Sāra.

"Tagad klausies, Barbara! Es negribu, lai kāds, kurš ēd gaļu, ieveido man matus vai taisa manikīru, vai dara ko citu. Vai tas ir skaidrs? Es negribu sev blakus to slikto enerģiju."

"Labi, Bleik."

"Ko tu vilksi mugurā Akadēmijas balvu pasniegšanas ceremonijā, Džina? Atceries, ka to skatās cilvēki visā pasaulē!"

"Tik maz, cik vien iespējams. Es gribu būt televīzijas ekrānos, un lai no manis redz tik daudz, cik iespējams."

Viņi gāja uz priekšu pa džungļainu taku, virs kuras karājās šalcoši palmu zari un gar malām auga papardes. Trinklberijas kundzes un Rodžera namiņš atradās blakus sauļošanās dārzam, kur ūdenskritums pa akmeņu kaskādēm gāzās lejup peldbaseinā. Rodžers papliķēja platlapaina koka stumbru, un viesnīcas papagailis uzķērca viņam no sava būra.

Pārējie turpināja sekot nesējam pa šauru taciņu ar akmens pakāpieniem līdz pašai augšai, kur nonāca pie pasaulē labākā namiņa.

Mājiņa šķita ideāli piemērota Petulai, jo tās priekšā bija ar žogu apjozts mauriņš un koka vārtiņi. Tā bija moderna taisnstūrveida celtne ar stikla fasādi. Iekšpusē liela dzīvojamā telpa ar stūra dīvānu un televizoru, tās vienā pusē atradās neliela virtuves zona.

Ja kaut ko gatavosiet, kāds pēc tam atnāks un visu novāks, teica nesējs. Bet, protams, ja nevēlaties gatavot paši, jebkurā laikā varat izmantot viesnīcas pakalpojumus.

Uz letes atradās groziņš, pilns čipsu un saldumu.

-     Groziņa krājumus mēs atjaunosim, kad vien vēlēsieties.

Džemma sāka šķirstīt ādā iesieto viesnīcas prospektu.

-     Skatieties tik! Te ir viesnīcas videonoma, un tajā ir simtiem filmu. Un mūzika… Nākamās desmit minūtes Džemma pavadīja pie telefona, apzvanot pārējos bērnus. Tad viņa deva rīkojumus viesnīcas apkalpošanas dienestam, un pēc divdesmit minūtēm uz paplātēm zem sudraba vākiem tika atnestas vakariņas. Steiki, čipsi, piena kokteiļi, un, tā kā viesnīcā nebija apelsīnu biezsulas koncentrāta, Mollija pasūtīja granātābolu sīrupu. Apkalpotāja paskaidroja, ka tas izgatavots no granātāboliem un ir augļu sīrups, kas jāšķaida ar limonādi, bet, ja to sajauc ar ingveralu, amerikāņi sauc to par Šērlijas Templas kokteili.

Mollija sūca granātābolu koncentrātu no ledus gabaliņiem pilnas glāzes. Meitene atminējās, ka Šērlija Tempļa kā bērns bija zvaigzne jau trīsdesmitajos gados, un tas lika viņai atcerēties Deivlnu Natelu. Mollija cerēja, ka viņa ir drošībā, lai kur mazā zvaigzne arī būtu. Tad viņa gāja apguldīt Džemmu un Geriju.

Mollija pamodās nakts vidū, jo viņas ķermenis domāja, ka ir jau rīts. Braiersvilā tagad jau bija desmit no rīta. Viņai bija grūti atkal iemigt, jo Gerija peles skrēja savā grabošajā ritenī un ārā skaļi čīkstēja kāds koks.

Viņa vēlējās, kaut varētu šajā augstākās klases viesnīcā izbaudīt brīvdienas, nevis doties kādā nezināmā uzdevumā. Primo Sella izsekošana bija šķitusi bīstama jau mājās. Tagad tā pie viena likās arī neiespējama. Mollija apsvēra, ko tieši viņai un Rokijam vajadzētu darīt tagad, kad viņi atrodas Sella teritorijā. Pats svarīgākais noteikti bija noskaidrot, vai Sells ir vainojams Deivīnas Natelas nolaupīšanā, un, ja tā ir, tad uzmeklēt meiteni.

Kad Mollija jau grasījās iemigt, divi attēli no Lusijas iedotajām fotogrāfijām lika viņai atkal atgriezties pie pilnas apziņas. Vienā bija Sells mednieka tērpā ar bisi uz rokas un diviem beigtiem fazāniem pār plecu. Otrā viņš bija redzams safari ar vēl lielāku šauteni, uzlicis kāju uz lielas beigtas antilopes.

Mollija pasniedzās no gultas, lai noglāstītu Petulu. Primo Sellam noteikti patika nogalināt.

desmitā nodaļa

Agri nākamajā rītā Gerijs pieklauvēja pie Mollijas guļamistabas durvīm, uzmodinādams viņu. Viņš bija tērpies peldbiksēs, elkoņu apsējos un lielā viesnīcas rītasvārkā, kas vilkās pa zemi.

-    Vai nāksi, Mollij? Brokastis ir pie baseina. Mums būs pankūkas.

Kādu bridi, kad saules stari pārplūdināja istabu, Mollija vēl pusmiegā sapņoja, ka ir atgriezusies Laimes namā ārkārtīgi karstā rītā. Tad bezrūpīgās domas padzina apziņa par šodien darāmo. Viņa novaidējās.

Pēc pusstundas Mollija un Rokijs pidžamās sēdēja uz grīdas Mollijas istabā. Viņiem priekšā bija izklāts Lusijas Ļoganas mapes saturs.

-     Nu labi, sāka Mollija, lai kaut ko uzzinātu, mums ir jāpārbauda Primo Sella māja un viņa galvenā mītne, un viņa hipnotizētās zvaigznes. Ja mēs visu to izdarīsim, varbūt atradīsim kaut ko par Deivīnu.

-     Es domāju, teica Rokijs, ka mums jāpasauc šurp Nokmans, jāpavaicā, kas viņam nepieciešams atslēgu atmūķēšanai un datoru kodu uzlaušanai, un tad šonakt, kad Sella biroja telpa būs tukša, tajā jāielaužas. Ja Lusijai taisnība un viņš plāno hipnotizēt un paturēt hipnozē tūkstošus, varbūt miljonus cilvēku, un ja nelietis jau tagad sagrābis savā varā simtus, tad nav iespējams paturēt galvā visu. Viņam dati jāglabā vai nu uz papīra, vai datorā. Ir jābūt kādai vietai, kur viņš slēpj savus plānus, slēgtā skapī vai slēgtā telpā. Varu derēt, ka tur atrastos kaut kas, no kā mēs uzzinātu, vai viņam ir kāda saistība ar Deivīnu Natelu.

-      Bet kāpēc šonakt viņa galvenajā birojā? Kāpēc ne viņa mājā?

-    Tāpēc, ka viņš tur gulēs, Mollij. Mosties taču!

-     Nu labi, labi. Mollija pavilka tuvāk Losandželosas karti. Viņa galvenā rezidence atrodas Vestvudā, netālu no Beverlihilsas. Mēs varam braukt ar sešdesmit septīto autobusu.

-    Ar autobusu?

-    Tas novērsīs no mums aizdomas. Paņemsim līdzi Petulu, tad mēs izskatīsimies pēc diviem bērniem, kas ved pastaigā suni kopā ar… mmm… tēvoci.

Pēc trīsdesmit minūtēm Nokmana kungs paklausīgi stāvēja viņu priekšā. Viņš bija tērpies kreklā ar īsām piedurknēm, ko rotāja eksotisku putnu attēli, un puķainos Bermudu šortos, ko viņam bija nopirkusi Trinklberijas kundze. Viņa mute bija vaļā, tā ka Mollija varēja redzēt, ka viņam ir sešas vai septiņas zobu plombas. Petula apošņāja viņa spalvainās, vaļējās gumijas sandalēs tērptās kājas.

-     Man tik ļoti nepatīk viņam atkal to nodarīt, teica Mollija. Nokmans jau bija sācis uzvesties tik labi. Ceru, ka, vēlreiz novedot viņu transā, netiks traucēta ārstēšana. Un es tiešām ceru, ka tas, ka viņš darīs kaut ko noziedzīgu, neliks tam sailgoties pēc vecās dzīves.

-     Mēs jau neiejauksimies viņa labošanās kursā, teica Rokijs. Tā būs tikai viena nakts, un tas ir laba mērķa dēļ. Viņš neatcerēsies, ka ir to darījis.

-            Nu labi, sacīja Mollija koncentrējoties. Tu, Nokman, šovakar nāksi mums līdzi. Tu pateiksi Trinklberijas kundzei, ka tev jāpadara kāds darbs Labdarim jānomaina viņa fasādes durvju atslēgas.

-    Jā, pamāja Nokmans.

-            Tev jāņem līdzi viss, kas tev nepieciešams, lai atmūķētu atslēgas, uzlauztu kombināciju atslēgu kodus un uzlauztu kodus, lai tiktu pie datoru failiem. Iedomājies, ka tev jāaplaupa loti labi aizsargāts birojs. Vai tev ir vajadzīgs kas īpašs? Viņa apklusa, kamēr Nokmans domāja.

-    Man vajag sprāgstvielas.

-            Baidos, ka tu tās nedabūsi. Tās ir pārāk trokšņainas un rada lielus postījumus.

-           Dažas atslēgas, nošūpoja galvu Nokmans, var būt neiespējami atmūķēt.

Mollija nobažījusies palūkojās Rokijā. Sprāgstvielas izmantot nedrīkstēja. Viņi negribēja, lai Sells uzzina par ielaušanos.

-    Neviens par to nedrīkst uzzināt, uztraucās Rokijs.

-    Ne viens.

-              Tiksimies šovakar desmitos ārpusē pie viesnīcas ieejas, pavēlēja Mollija. Un tagad ej un pavadi dienu kopā ar saviem putniem un Trinklberijas kundzi! Tu izkļūsi no transa, tiklīdz iziesi no šīs telpas.

Nokmans pamāja kā ieprogrammēts robots un smagi aizslāja prom.

Mollija nopūtās un atvēra bīdāmās durvis. Viņa iztēlojās, kā pie baseina apkalpotāji izvieto spilvenus uz sauļošanās gultām un ar tīkliem makšķerē no ūdens beigtus kukaiņus.

-            Labs darbiņš, nožāvājies teica Rokijs. Mēs arī varētu doties uz baseinu. Mums nav ko darīt visu dienu. Es gribu pavingrināties niršanā.

Jā, un lai tevi atkal kāds sazīmē? Mollija asi noprasīja. Ko var zināt, kas tur guļ pie baseina! Ja Sells tiešām ir tāds, kā stāstīja Lusija, tad viņam šeit var būt spiegi. Mēs nedrīkstam riskēt.

Rokijs izmisis nopūtās. Laikam jau tev taisnība.

Viņš paņēma Sella fotogrāfiju un sāka tam piezīmēt knābi un spārnus.

Tālumā viesnīcas papagailis ķērca: Lai jums laba diena, lai jums laba diena!

Mollija aizvilka aizkarus, lai istabā neiespīdētu saule, un, paņēmusi viesnīcas videonomas sarakstu, nolēma veltīt dienu filmu noskatīšanai.

vienpadsmitā nodaļa

Desmitos tajā vakarā Mollija atstāja Trinklberijas klinti dzi malkojam sārtu dzērienu un ēdam sālsstandziņas viesnīcas vestibilā, kur viņa svētlaimē klausījās Holivudas tenkas par Akadēmijas balvām. Viņai bija pilnīgi vienalga, kurp dodas Mollija, Rokijs, Petula un Nokmans.

Izgājuši ārā, viņi devās uz autobusa pieturu pāri ielai, pretī viesnīcas piebrauktuvei. Mollijai un Rokijam bija audekla cepures, lai noslēptu sejas. Nokmans bija tērpies melnā polo džemperī un melnās biksēs. Viņš nesa nelielu audekla somu, kurā, kā domāja Mollija, bija darbarīki.

-    Tu izskaties… ē… pēc profesionāļa, teica Mollija.

-    Paldies, atbildēja Nokmans.

-      Viņš izskatās pēc kramplauža, Rokijs iečukstēja Mollijai ausī. Cerams, ka viņš neizskatās pārāk profesionāli. Mēs taču negribam izraisīt aizdomas. Darbarīkus paņemšu es.

Petula ošņāja gaisu. Nez kāpēc to pildīja daudzu ļoti tuvu esošu suņu smaka. Viņa palūkojās apkārt un aiz muguras ieraudzīja lielu plāksni ar suņa galvas attēlu. Zem tā bija rakstīts: BELLAS PUDEĻU SALONS UN SUŅU VIESNĪCA. Kaut arī Petulai neko neizteica uzraksts, viņa visu saprata no smakas. Viņas deguns sajuta labradoru, Jorkšīras terjeru, buldogu un kādu austrumnieciski smaržojošu

suni. Tur bija vēl citas suņu sugas, kuras Petula nepazina. Taču visas šīs smakas pārmāca šampūni, parfīmi un eļļu aromāti. Tur acīmredzot atradās suņu skaistumsalons. Petula cerēja, ka pēc tam, kad viņi būs padarījuši to, kas liek Mollijai tā uztraukties, viņu te atvedīs izmazgāt un nofēnot.

-    Rrrvau! Petula uzrēja Mollijai, lai parādītu, ko atradusi. Taču Mollija viņu gandrīz nedzirdēja. Pa viņas smadzenēm kā čūskas uz skrituļslidām nēsājās baiļpilnas domas.

Varbūt, viņa domāja, Primo Sells ir nolīdzis ēkā uzturēties citus hipnotizētājus noziedzniekus, kas naktī apsargā ēku. Ko viņa un Rokijs teiktu, ja viņus pieķertu? Tad viņiem vajadzētu izlikties par vietējiem palaidņiem, kas tur ielīduši. Bet vai tad šādā gadījumā viņiem nebūtu jārunā ar amerikāņu akcentu? Un ko viņi paskaidrotu par Nokmanu, kas tur stāvētu apdullis un nohipnotizēts? Mollijai tas likās tikpat šausminoši, kā no laivas mesties haizivju pilnā jūrā.

-     Kā tu domā, vai Sells mēdz strādāt pa vakariem? viņa nervozi jautāja Rokijam.

-     Nē, atbildēja Rokijs. Vakaros viņš izklaidējas ar saviem slavenajiem čomiem. Es gribēju teikt, hipnotizētajām slavenībām. Varu derēt, ka pašlaik viņš sēž kādā šikā restorānā.

Gan viņš, gan Mollija apzinājās, ka šajā nevainīgajā ainiņā pietrūkst visas tās draudīgās īstenības, kas nozīmē īsto Primo Sellu. Tāpēc neviens no abiem nejutās neko labāk.

No satraukuma viņus izrāva zili balts sešdesmit septītais autobuss, ar gaisa izlaišanas skaņu apstādamies pieturā. Viņi iekāpa un nopirka biļetes. Mollija priecājās, ka tas bija gandrīz tukšs un ari vāji apgaismots, tā ka neviens nevarētu viņus pazīt.

Autobuss lēni rāpās rietumu virzienā. Abās ielas malās bija interesantas celtnes. Kovboju atpūta bija baļķu būda, kuras priekšā mirguļoja neona gaismas. Smaragda kronis bija viesnīca kāzu tortes formā ar paklāju, izritinātu līdz ceļam kā zaļu liedagu, kas satiek asfalta jūru. Viņi pabrauca garām Gandolli prezidenta vēlēšanu plakātam, kas atradās blakus gigantiskam ķirzakas formas reklāmas dēlim virs mūzikas ierakstu veikala. Violetajam Kaijīgās klausīšanās rāpulim bija saulesbrilles un austiņas, un tas izskatījās daudz stilīgāks par modīgo politiķi ar kovboja cepuri. Ļaužu pūlis pulcējās pie ieejas mūzikas klubiņā Viskijs un meičas. Uz dēlīša blakus ieejai bija rakstīts, kas uzstājas šovakar.

-     0, tur nu gan es gribētu aiziet! sacīja Rokijs.

Mollija lūkojās uz cilvēku, kas sēdēja zem apgaismotas

izkārtnes, uz kuras bija rakstīts: "Šeit pārdod zvaigžņu kartes."

-    Kas ir zvaigžņu kartes? viņa pavaicāja šoferim.

-     Tās ir kartes, kurās redzami visi ceļi Beverlihilsā un Holivudā, un tur ir atzīmēts, kur dzīvo visas zvaigznes, viņš atteica, pārvietojot vienu no dekoratīvajiem kaktusiem uz instrumentu paneļa.

-    Ko? pārjautāja Mollija. Vai jūs gribat teikt, ka kartēs redzams, tieši kā nokļūt līdz zvaigžņu mājām?

-     Nūjā, protams. Var aplūkot viņu mājas no ārpuses, bet tuvumā tām piekļūt nevar. Tur ir signalizācija un apsardze, citādi jau pa visu zemesgabalu ložņātu fani.

Mollija bija pārsteigta. Vai tagad mēs esam Beverlihilsā?

-    Jā. Redzi, cik lepni ceļmala apstādīta ar puķēm? Un tālāk uz priekšu pa tiem ceļiem izskatās vēl greznāk. Tur ir palmu alejas un mauriņi, un, pakāpjot vēl augstāk kalnos, var atrast īsti lielas villas. Bet mēs tagad braucam uz vienu no darījumu rajoniem.

Autobuss patraucās garām lielai, sārtai ēkai Beverlihilsas viesnīcai.

-    Man būtu jāatdod divu nedēļu alga, lai pavadītu vienu nakti viņu lētākajā numurā, teica šoferis.

Drīz viņi bija Vestvudā.

-     Prieks bija jūs satikt, atsveicinājās šoferis.

Ar saspiesta gaisa šņākoņu autobusa durvis aizvērās. Un, kā atvieglojies pēc gaisa nolaišanas, autobuss līkločiem aizbrauca pa ceļu. Mollija, Rokijs, Petula un Nokmans stāvēja uz platas ietves pie mazākas ieliņas Orhideju avēnijas. Tās vidū liela un spīdoša, ar tumšzila stikla sienām slējās Primo Sella ēka Sella centrs. Mollija to pazina uzreiz. Tās plakano jumtu rotāja milzīga zelta emblēma liels disks, kas veidots tā, it kā divi melni zvēra nagi grieztos un virpuļotu pa zelta šķīvi. Mollija nodrebēja.

Pretī atradās neliels parks ar citronkokiem. Cenšoties izturēties pēc iespējas neuzkrītošāk, Mollija un Rokijs aizveda Nokmanu un Petulu līdz soliņam. Petula sāka pētīt smaržas. Tā bija laba vieta, no kuras novērot ieeju Sella cietoksnī.

-     Tas simbols izskatās kā nagi, kas sagrābj monētu, teica Rokijs.

-     Vai melnas liesmas, kas aprij zelta pasauli, ierosināja Mollija.

-     Vai drīzāk kā melnas skropstas ap zelta aci. Bet, ja neko nezina par Sellu, tad tas izskatās vienkārši pēc savādas emblēmas.

-     Tu taču nedomā, ka Sells vēl ir tur? jautāja Mollija.

-    Ir tikai viens veids, kā to uzzināt.

divpadsmitā nodaļa

Izlūku grupa devās augšup pa mozaīkā izlikto ceļu uz Sella ēkas nakti apgaismoto lielo ieeju. Zem kājām Mollija ievēroja žagatas melnbalto tēlu. Gāzelēdamies kā pingvīns, bērniem sekoja Nokmans.

Kad viņi tuvojās melnajām stikla durvīm, tās atvērās, un dūšīgs apsargs ar īsiem, cietiem matiem draudīgi uzlūkoja viņus ar acīm, ko ieskāva mežam līdzīgas uzacis.

-     Vai varu palīdzēt? viņš jautāja balsī, kas pauda, ka viņš tos labprāt nožņaugtu.

-    Jā, lūdzu, Mollija pieklājīgi atbildēja, taču iekšķīgi viņa kvēloja. Mollijai nekad nebija patikuši rupji pieaugušie. Par ko gan šī hiēna sevi iedomājas? Viņa pārliecināti pievērsa apsargam zaļo acu skatienu.

Mollijas hipnotiskās spējas bija neizmērojami pārākas par jebkura parasta hipnotizētāja prasmēm. Viņa dažu sekunžu laikā varēja uztvert atmosfēru, kas apņēma kādu cilvēku, un atklāt viņa vājās puses. Viņa juta, cik daudz hipnozes spēka nepieciešams, lai pretinieks padotos. Pēc apsarga sasaistīšanas ar skatienu manometrs viņā, gluži kā termometrs un krāsns laika relejs vienlaikus, ziņoja, ka šis skūtgalvis ir piesiets pilnīgi un galīgi. Viņš stāvēja ar tādu godbijības izteiksmi sejā, it kā tikko būtu skatījis vaigā dievieti.

-    Vai tu te esi viens? jautāja Mollija.

-Jā.

Mollija palūkojās apkārt, meklējot novērošanas kameras, un atklāja divas. Kas skatās šo kameru ierakstus? viņa jautāja. Vai pašlaik kāds tos vēro?

-            Nē. Apsargs pakratīja galvu. Ieraksti nonāk datu bāzē, un tos pārskata tikai tad, ja ir kāda problēma. Laupīšana vai ielaušanās. Man ir trauksmes poga, kas dod ziņu policijai. Tad viņi iet pie firmas, kur var noskatīties ierakstu.

-    Tu šonakt nekādā gadījumā nedrīksti spiest to pogu.

-Jā, kundze.

-            Vai kādreiz parādās negaidīti viesi? Vai Sella kungs kādreiz atnāk?

-     Dažkārt, kundze.

-    Vai tu zini, kur viņš ir šovakar?

-    Nē, kundze.

-    Nu, tad labāk ved mūs iekšā.

Pēc brauciena liftā ar sudraba sienām Mollija, Petula, Rokijs un Nokmans pa zilā akmenī apdarinātu gaiteni iegāja apaļā telpā. Tur uz marmora sienām bija attēlots tas pats melno liesmu vai nagu motīvs. Piegājis pie melnām durvīm, nakts apsargs iebāza elektroniskajā slēdzenē koda kartīti. Durvis lēni atvērās, un viņi atradās Sella birojā.

Telpu pildīja zilgana gaisma tas bija ielas apgaismojums, kas spīdēja cauri zila stikla logiem.

-            Vari atgriezties pie sava galda, teica Mollija. Kad mēs tevi vairs neredzēsim, tu aizmirsīsi, ka esam šeit un ka tu esi hipnotizēts. Tu uzvedīsies tik normāli, cik vien spēj. Ja ieradīsies Sella kungs, tev jāpiezvana uz šo telpu tā, ka viņš to nedzird, un jāpasaka mums, ka viņš ir šeit. Mēs tad iesim ārā. Kāds ir durvju koda numurs?

-    Nulle deviņi seši nulle.

-    Labi. Tagad vari iet!

Apsargs aizgāja.

-     Labi, ķeramies pie lietas! mudināja Mollija. Kur Sells visu slēpj?

Viņa pārlaida skatienu moderni iekārtotajai telpai. Vienā tās galā bija logs no grīdas līdz griestiem, kas vērsts uz nelielu parku. Pie vienas sienas karājās milzīga eļļas glezna, kurā attēlota skaista žagata sēžam ligzdā, kas pilna ar spīdošām lietām monētām, dārglietām, vērtīgiem zelta priekšmetiem; tur bija arī liels, ledains dimants. Pretējo sienu klāja grāmatu plaukti. Grīda bija krāsota melnās un baltās joslās. Pie loga atradās melni lakots galds. Uz tā bija divi pret griestiem vērsti sudraba pamatnēs iestrādāti balti ziloņa ilkņi.

-     Cik pretīgi! noskurinājās Rokijs. Es labāk ļautu nošaut sevi, nekā turētu ziloņa ilkni kā rotājumu.

Tad zēns palūkojās uz grīdu un viņa mute pavērās. Viņš pietupās un noglāstīja kaut ko.

-     Paklājs no vienas sienas līdz otrai ir no zebras ādas. Zebras kažoka paklājs! Rokiju bija pārņēmis tāds riebums pret Sellu, ka viņš pat nespēja izteikt savas izjūtas. Petula apostīja grīdu. Smaržoja pēc zirga.

Juzdamās kā zivs zilajā, ūdenim līdzīgajā gaismā, Mollija pameta Rokijam pāri Burbuļotā gumijas cimdu.

-    Ņem, viņa teica, uzvelc tos! Mēs nedrīkstam atstāt pirkstu nospiedumus.

Arī pati tādus uzvilkusi, meitene šķērsoja telpu līdz Primo Sella galdam un sāka atvērt atvilktnes. Mollija cerēja, ka kāda no tām būs aizslēgta.

Rokijs grāmatplauktā meklēja noslēptu seifu.

-     Varbūt viņš to visu nemaz netur aiz atslēgas. Vai te ir dators?

Mollija pakratīja galvu un šķirstīja mapi, pilnu fotogrāfiju, kurās bija attēlotas lielu tērauda briesmoņu skulptūras. Viņas plaukstas cimdos sāka svīst.

Nokmans klusi stāvēja, gaidot rīkojumus.

Apakšējā atvilktnē Mollija uzdūrās dažiem dokumentiem, kur bija redzams, kādas firmas Primo nesen nopircis. Vairumā dokumentu bija uzskaitīta viņa firmu peļņa. Lielāko peļņu nesa Primospeed, Compucell un Celi Oil, bet šķita, ka pat mazākās Reāls kaifs, Labā dzīve, Šņikt šņākt, Modes nams un Varenās vieglās darbojas ļoti sekmīgi. Mollija nekad nebija redzējusi tik lielus skaitļus, kādi zibēja Primo Sella banku izziņās. Tomēr šie skaitļi nebija tas, ko viņi meklēja.

Bija daudz pierādījumu tam, ka Sells ir ārkārtīgi bagāts un ietekmīgs un ka viņa firmu darbības lokā ietilpst gan degvielas stacijas, gan laikraksti, taču nekur nebija norādīts, ka viņš būtu hipnotizētājs.

Kad Mollija gribēja izvilkt kaut ko, kas izskatījās pēc adrešu grāmatas, viņa zem pirkstiem sajuta ko mīkstu. Meitene to paņēma. Viņas rokā bija mazs, melns ūdeļādas cimds. Mollijai tas būtu derējis kā uzliets.

-    Rokij, paskaties! Vai tas ir…?

Viņa ielūkojās atvilktnē, meklējot cimda pārinieku.

-     Kāpēc lai Primo Sells savā atvilktnē glabātu vienu bērna kažokādas cimdu? viņa aizsmakušā balsī čukstēja.

Rokijs tieši gatavojās atvērt muti, kad abi izdzirdēja balsis ārpusē gaitenī.

trīspadsmitā nodaļa

Mollija aši aizvilka Nokmanu aiz galda un iegrūda viņu kastei līdzīgajā telpā zem tā. Visi, elpu aizturējuši, noslēpās, it kā divi grunduļi un liels jūras gliemis ienirtu aiz akmens ūdenī.

-            Tev jābūt klusam kā… kā mironim, Mollija drudžaini noelsās.

Nokmans nekavējoties pārgrieza acis un izkāra mēli.

-            Tas nevar būt Primo Sells, nočukstēja Rokijs, jo tad apsargs būtu piezvanījis.

Elektroniskā atslēga nopīkstējās četras reizes.

-            Petula! dvesa Mollija. Petula telpas stūrī pētīja zebras spalvu. Tā smaržoja pēc kādas karstas, tālas vietas. Viņa izspļāva līdz šim zelēto akmeni, lai varētu labāk apošņāt grīdas segumu.

Telpas durvis atvērās, un sievietes balss pēkšņi skaļi teica: Sumpšusa tualetes papīrs iet labi.

Mollija izmisīgi lūdzās, lai Petula aši nāktu šurp, pirms ir ieslēgta gaisma.

-             Kampaņā palīdzēja tas bokseris… turpināja sieviete.

-    Karalis Alnis, pateica priekšā vīrieša balss.

-Jā, Karalis Alnis, kas apgalvoja, ka papīrs esot pietiekami stiprs, lai viņš to lietotu.

Pēkšņi iedegās gaisma. Mollija bija tik pārbijusies, ka likās tūlit paģībs. Vēna kaklā pulsēja tik spēcīgi, ka sāpēja. Ja pārītis, lai kas arī tie būtu, pienāks pārāk tuvu logam, tad viņi viegli ieraudzīs Molliju, Rokiju un Nokmanu, saspiedušos zem galda. Un Petula bija kā trauksmes zvans, ko atlika tikai ieslēgt.

Ienākušie stāvēja pie žagatas gleznas.

-    Vai esi redzējusi reklāmu? jautāja vīrietis.

-    Kur Karalis Alnis boksējas ar uzzīmētu tualetes papīra rulli un zaudē? Jā, tā mani sasmīdināja.

-    Un tu jau nesmejies pārāk bieži, Sallij.

-     Nevajag ironizēt, Sinklēr. Pats neesi nekāds jokupēteris.

-    Mani nopietnu padara darbs.

-    Varbūt tev savos kanālos vajadzētu likt vairāk joku, ierosināja Sallija.

-     Tur ir daudz joku, teica Sinklērs. Man tikai nav laika tos skatīties. Primo mani pārāk nokalpina. Bet vai mēs nevarētu pasteigties? Tu noteikti zini, kur ir tā mape, tu te esi katru dienu.

Valdīja klusums, izņemot skaņu, kas radās, Sallijai stumdot atvilktnes un meklējot. Mollijas nervi bija saspringti līdz pēdējam. Rokijs blenza grīdā, cenzdamies būt kluss kā mēbele un cerēdams, ka visu atstājis kārtībā.

-    Te tā ir, atskanēja Sallijas balss. Tā ir neliela firma, kas ražo pulksteņus. To sauc Laikss. Primo ļauj man šo projektu vadīt pašai. Viņš domā, ka mēs varētu to uzpumpēt tiktāl, ka katram otrajam Amerikā būtu tās ražotais pulkstenis. Darīšu visu, lai tā notiktu. Es likšu tos reklamēt Tonijam Vamam. Kunfu spērienam jābūt tieši laikā. Tā būs tāda reklāmas kampaņa! Nespēju vien sagaidīt, kad varēšu to pastāstīt Primo.

-    Tu nu gan varen centies viņu iepriecināt.

-     Lai nu kas to būtu teicis, Skolotāj Mīļumiņ!

-    Nesāksim nu atkal! Tad ko tu gribi, lai es daru?

-            Protams, dod pulksteņiem bezmaksas reklāmas laiku Aisberga TV, sacīja Sallija. Še, paņem šīs kopijas! Mollija sastinga, kad vīrieša soļi tuvojās galdam no otras puses. Pēkšņi viņš iesaucās: Neticu savām acīm! Te atkal iekļuvis tas suns.

Petula palūkojās no stūra aiz durvīm.

-            Tas suns, tas mopsis skaties! Man teica, ka vakar ēkā iekļuvis suns, un redzi te tas atkal ir. Kā tas varēja ietikt šeit?

Mollija bez skaņas plaši atvēra muti.

-           Nabadziņš, es domāju, cik ilgi gan tas šeit sabijis! Nāc šurp, mīļumiņ!

Mollija dzirdēja, kā Petula pieļepo klāt svešajai sievietei. Viņa vienmēr mēdza pielabināties, lai kāds viņai pakasītu vēderu.

-            Vai, paskat tikai, kāds labulītis! Vai man pakasīt tavu puncīti? Rādās, ka tā grib pieteikties vienai no tavām suņu barības reklāmām, Sinklēr. Sallija iesmējās. Vai, viņa ir tik mīļa! Paskaties uz to mazo purniņu. Ak, tev jādod viņai darbs, Sinklēr!

-            Paaicināšu viņu uz suņu cepumu reklāmu nākamnedēļ, Sinklērs noirgojās.

-    Vai man paņemt viņu uz mājām?

Mollija iekoda lūpā.

-            Nē, Sallij. Suns dzīvo kaut kur tepat. Saņemies! Mēs viņu vienkārši izlaidīsim, kad iesim ārā. Pēc šiem vārdiem gaisma telpā nodzisa. Nāc, mopsīt! Sinklērs ar svilpienu teica. Petula laikam nekustējās.

-           Viņa negrib nākt. Viņa sākumā grib parakstīt līgumu, iesmējās Sallija.

"Ej! EJ TAČU!" domāja Mollija.

Tad Sallija laikam pacēla Petulu, jo pēc tam durvis aizvērās un saruna starp Sinklēru un Salliju pagaisa tālumā.

Mollija un Rokijs nogaidīja dažas minūtes, pirms iedrošinājās izlīst no slēptuves. Mollija juta, ka viņas kājas ļogās. Līdz brīdim, kad bija nokļuvusi lamatās aiz galda, viņa vēl līdz galam nebija aptvērusi tā stāvokļa nopietnību, kurā viņi bija nokļuvuši. Abi gulēja uz vēdera un skatījās pa logu. Drīz viņi pamanīja Sinklēra un Sallijas galvas, kas atstāja biroja ēku. Tumšmatainā sieviete nolika Petulu zemē, tad iesmējās un norādīja uz mopseni, kas atkal devās tieši uz ēkas durvīm. Petula atgādināja talantīgu cirka suni, kas tēlo, ka necieš, ja tam saka nē. Sinklērs nepacietīgi pamāja sievietei, lai tā sēžas ietves malā novietotajā sporta mašīnā. Ar skaļu motora rāvienu viņi bija prom.

-      Brrrrrr, nodrebinājās Mollija. Turpinām! Mums jātiek ārā no šejienes.

Rokijs trīs vai četras reizes paraustīja plecus, lai nokratītu drebuļus. Vai tu domā, ka šie abi bija hipnotizētāji? viņš jautāja.

-    Varbūt viņi paši ir nohipnotizēti. Es tomēr negribētu, lai viņi pastāsta Sellam par Petulu. Mollija noliecās pie Nokmana. Tagad vari būt dzīvs, bet klusu un mierīgi, lūdzu!

Nokmans izlīda.

-    Šeit jābūt vēl kādai vietai, kur Sells glabā savas slepenās lietas, sacīja Mollija.

-Ja vien viņš tās netur mājās.

Mollija palūkojās augšup uz gleznu ar žagatu.

Pēc mirkļa Nokmans jau balansēja uz samta krēsla un ar Burbuļotā cimdiem rokās nocēla gleznu no sienas. Tur kā otra sienā iegremdēta glezna atradās mikroviļņu krāsns izmēru seifs. Tā centrā bija vara krāsas ripa ar malās iegravētiem sīkiem cipariņiem.

-             Bing-o, teica Nokmans, sajūsmā sitot galvu pret seifu.

-    Vai vari to atvērt? jautāja Mollija.

-            Pro-tams, paziņoja Nokmans. Tas ir 1965. gada Gloks un Gutmans. Smuks. Es tāds ir atvērs kāds trīs vai četrs. Viņ ir tā kā vecs bagāts kundzs grūt pierunāt, bet ir to vērts.

-           Nedomāju gan, ka Trinklberijas kundze priecātos dzirdēt tevi tā runājam, teica Mollija, domājot, cik gan netālu no virspuses ir viņa senie, noziedzīgie paradumi. Nokmans izskatījās nokaunējies.

-    Bet nu labi, ver to vaļā! mudināja Mollija.

Nokmans pamāja un neveikli tuvināja seju seifam, it kā

gatavotos to noskūpstīt. Viņš sasita degunu. Tad viņš pielika ausi pie vara ripas un ar labo roku sāka to griezt.

-            Cerams, ka hipnotizēts viņš to spēj, ieteicās Rokijs.

-           Aha, tīksmīgi sēca Nokmans, pagriezdams ripu četrdesmit piecus grādus pa labi.

-            Kaut nu tam nebūtu pieslēgta signalizācija, sacīja Mollija.

-           Mmmmmmm, noīdēja Nokmans, pagriezis ripu sešus grādus pa kreisi.

-    Kā viņš to dara?

-    Man vienalga. Es vēlos, kaut viņš pasteigtos.

-            Aāāāāāā, noņurdēja Nokmans, it kā tikko būtu pieķēris lapsu atveram vistu kūts durvis.

Kamēr Nokmans ņurdēja, vaidēja un klikšķināja, Mollija somā sameklēja miniatūro fotoaparātu. Ko Sells glabā slepenajā seifā? Viņa izjuta satraukumu, bet tajā pašā laikā arī bailes.

Pēkšņi Nokmans nopūtās. Viņš nospieda uz leju seifa volframa rokturi, un iekšā atbalsojās iepriecinoši džinkstoša skaņa.

-    Lūgtum! viņš sacīja.

Durvis atvērās.

Tad Nokmana sejā atspoguļojās vilšanās, ieraugot, ka seifa nav ne dimantu, ne dārgakmeņu. To vietā iekšā kā iemiguši briesmoņi viena uz otras gulēja četras melnas mapes. Nokmans pasniedza tās Mollijai.

-    Tu pirmais, teica Mollija.

-     Nē, tikai pēc tevis, atbildēja Rokijs.

Mollija atvēra vienu mapi.

-       Ai! Mollija nespēja noticēt tam, ko redzēja. No papīru kaudzes augšējās lapas uz viņu lūkojās Kosmosa Dūža fotogrāfija. Tā bija piestiprināta virs virsraksta Paradīzes stienīšu kampaņa. Zemāk bija datumi un adreses. Taču šī nebija pazīstamā, patīkamā seja no televīzijas reklāmām. Šis vīrietis izskatījās apdullis vai lietojis narkotikas-vai… hipnotizēts.

-       Lusijai bija taisnība, Rokijs piesmakušā balsī novilka.

Ar trīcošām rokām viņi abi ar Molliju paņēma katrs pa mapei un rakās tām cauri. Viņi tiešām bija trāpījuši desmitniekā. Visas lapas iekšā bija izkārtotas vienādi cilvēka vārds lappuses augšā, pases formāta fotogrāfija labajā stūrī gluži kā marka uz aploksnes. Mollija un Rokijs nespēja slēpt pārsteigumu.

-      Viņu ir tik daudz! Viņš ir hipnotizējis praktiski ikvienu esošo zvaigzni.

Uz dažām lappusēm bija ar sarkanu tinti veikta atzīme. Tur bija rakstīts vienkārši V diena.

Mollija bija nonākusi līdz Sukijas Šampanietes lapai. Bija savādi ieraudzīt pasaulslaveno seju mazajā, melnbaltajā fotogrāfijā. Sukija Šampaniete neizskatījās piemīlīga un dzīvespriecīga kā parasti. Šī Sukija izskatījās lietojusi narkotikas. Arī uz viņas lapas bija atzīme V diena.

-    Kā tev šķiet, kas ir V diena? jautāja Mollija.

-    Varbūt diena, kad viņš dabūs visu, ko gribēs? Es nezinu, Rokijs atbildēja. Skaties, Billijs Bobs Bimbls arī ir te!

-     Vai man fotografēt katru dokumentu? čukstēja Mollija.

-Jā. Es tos turēšu, bet tu fotografē.

To viņi ari darīja. Mollija novilka lipīgos gumijas cimdus un sāka klikšķināt. Aparāta priekšā zibēja tādu slavenību fotogrāfijas, kuras viņa zināja, un tādu, kuras ne; zibspuldze apgaismoja viņu neiedomājami pārvērstās sejas. Tur bija Herkuless Stouns, kas izskatījās pa pusei aizmidzis, Glorija Hīlhārta, atvērusi muti kā zelta zivtiņa, Karalis Alnis ar katru aci uz savu pusi un Stefānija Gulaša, kas smaidīja kā plastmasas lelle. Taču mapēs bija ne tikai aktieri un popzvaigznes. Tur bija Amerikas televīzijas darbinieku sejas, sporta zvaigznes, ziņu diktori, biznesa vadītāji, avīžu redaktori, žurnālisti, mākslinieki, rakstnieki, restorānu īpašnieki, ārsti, policijas amatpersonas, armijas komandieri un politiķi.

-    Es nemaz nebūtu pārsteigts, ja viņš vēlētos hipnotizēt Savienoto Valstu prezidentu, teica Rokijs.

Dokumenti bija sakārtoti alfabēta secībā, un Mollija ievēroja, ka ir daudz tukšu lapu ar vārdiem, bet bez fotogrāfijām. Vai tie bija cilvēki, kurus Primo Sells plāno hipnotizēt? Uz dažām lapām ar sarkanu bija rakstīts: AKTIVIZĒT PIRMS V DIENAS.

-    Kas ir šī V diena? Mollija atkal jautāja.

-    Diena, kurā viņš plāno kaut ko lielu. Mums jāuzzina, ko tas nozīmē.

Briesmīgākā lapa, kuru viņi atrada, bija par Deivīnu Natelu. No attēla viņa blenza tā, it kā tikko būtu redzējusi bumbas sprādzienu. Pār viņas lapu kā slepkavas zīme bija pārvilkts asinssarkans krusts.

-            Ak šausmas! noelsās Mollija. Tu taču nedomā, ka viņš…

Rokijs pārbīlī skatījās. Tātad Primo Sellam tiešām ir kaut kāds sakars ar viņas nolaupīšanu. Vairāk nekā tikai kaut kāds. Viņš to noteikti ir pasūtījis.

-    Vai paveicis to pats.

-    Bet kāpēc?

-            Es zinu tikai to, ka mēs spēlējamies ar uguni un mums jātiek no šejienes ārā pēc iespējas ātrāk.

Rokijs un Mollija strādāja tik ātri, cik vien jaudāja. Viņi pietupās uz grīdas, cerot, ka zibspuldzes uzliesmojumi nav redzami no ielas. Nokmans sēdēja samta krēslā, laiku pa laikam nomurminot "tik, tik" vai "klik, klik", vai "hmmm" un knibinot īkšķus.

Pēc stundas Mollija bija uzņēmusi 760 kadrus un glezna ar žagatu atgriezās savā vietā.

-           Viņš nekad neuzzinās, ka mēs esam te bijuši, sacīja Mollija.

-    Ja nu vienīgi viņš mūs vēro.

-    Neuzdzen man šermuļus! iesaucās Mollija.

Ēkā bija kluss kā piramīdā, ielā valdīja kapsētas miers, un varēja dzirdēt tikai attālus Losandželosas satiksmes skaņu signālus un sirēnas. Mollija lika apsargam izsaukt viņiem taksometru un pēc tam, kad viņi būs prom, pilnībā aizmirst, ka viņi vispār te bijuši. Petula joprojām gaidīja ārpusē pie ēkas. Mollija viņu pacēla un apkampa.

-    Tu esi nerātna mērkaķīte, Petula!

Kad viņi atgriezās Chateau Marmoset, arī Nokmanam tika dots rīkojums aizmirst šo vakaru.

-            Tu vari pastāstīt T. kundzei, ka vakaru mēs pavadījām Labdara mājā, kas ir ļoti smalka, nu, tu jau zini, ļoti grezna, pilna dārgu mēbeļu, biezu paklāju un, mmm, durvju. Jā, tur ir daudz durvju, kuras viņa mazais krustdēls bija aizslēdzis un izmetis to atslēgas, tāpēc tev vajadzēja atmūķēt katru slēdzeni un ielikt vietā jaunu. Tu vari stāstīt, ka satiki Labdari, bet tikai uz mirkli, jo viņam bija jādodas uz darījumu vakariņām. Saki, ka viņš izskatījās kā…

-    Kā laipns vecs vīrs, ierosināja Rokijs.

-             Jā, ar sirmiem matiem, ūsām, un mugurā viņam bija…

-     Rozā uzvalks?

-Jā, saki, ka viņš izskatījās pēc Ziemsvētku vecīša rozā uzvalkā. Ja Trinklberijas kundze prasīs tev vēl citus sīkumus, saki, ka neatceries.

Mollija nespēja noturēties, nepiebildusi: Un, jā, Nokmana kungs, tu tiešām kļūsti labāks. Tu esi daudz jaukāks nekā agrāk. Tu visiem tiešām patīc.

Nokmans pamāja. Tad Mollija noklikšķināja pirkstus un uzmodināja viņu no transa.

Viņi atgriezās savā namiņā un noslēpa mikrofilmas kādā atvilktnē Mollijas guļamistabā. Mollija uzmeklēja mapē Lusijas telefona numuru un sāka to sastādīt.

-    Lusija būs pārsteigta, viņa sacīja.

-             Cerams, ka viņas telefonu nenoklausās, piebilda Rokijs.

Turpināja skanēt izsaukuma signāls.

-            Viņai jau jābūt nomodā Braiersvilā tagad ir desmit no rīta, teica Mollija. Taču savrupmāja neatbildēja.

-            Laikam jau uz kruķiem viņai vajag daudz laika, lai iepirktos, Rokijs nožāvājies novilka. Piezvani rīt!

Mollija alka izstāstīt Lusijai par Deivlnu un hipnotizētajām zvaigznēm. Viņa gribēja pajautāt, ko lai iesāk tālāk. Meitene negribīgi nolika klausuli.

Tiksimies rīt, Mīkstā Karamele! iedams gulēt, teica Rokijs, cenšoties mazināt abu bailes.

Mollija tiešām jutās kā mīksta karamele mīksta, staipīga un galvu vieglu kā mākonis. Viņa bija tik pārguruši, ka tik tikko spēja saņemt spēkus, lai izģērbtos. Viņa iemiga, tiklīdz galva pieskārās spilvenam.

četrpadsmitā nodaļa

Otrā diena Chateau Marmoset bija vēl karstāka par pirmo. īstenībā temperatūra pārspēja visus rekordus. Vestibilā, kur cilvēki sēdēja, vēcinot grāmatas pret seju, zumēja ventilatori.

Uzkarsa ari Losandželosas atmosfēra, jo nākamajā vakarā bija jānotiek Akadēmijas balvu pasniegšanai. Jau tagad viesnīcās un greznajos namos slaveni režisori, producenti, aktieri, aktrises, scenāristi, mūziķi, juristi un aģenti kārtīgi izgulējās un gatavojās lielajam pasākumam. Pilsētas tērpu modelētāji, frizieri, kosmētiķi, juvelieri, limuzīnu firmas, ziedu veikali, stilisti un runu sacerētāji strādāja virsstundas. Visā pilsētā tika organizētas viesības un Oskara nomināciju vārdi bija ikviena mutē. Tikai ne Mollijas.

Viņa steidzās cauri vestibilam. Viņa dienas vidū drosmīgi devās karstajās kā cepešpanna ielās uz fotolaboratoriju, lai attīstītu filmiņas. Tagad vērtīgā informācija bija lielā aploksnē viņas padusē. Galvu viņa turēja noliektu, jo ik reizi, kad kāds šķērsoja vestibilu, visi tur sēdošie skatījās, vai tā nav kāda slavenība. Mollija nevēlējās atkal tikt pazīta, un ar tām zināšanām, kādas viņi bija ieguvuši iepriekšējā naktī, jutās ļoti neaizsargāta. Meitenei jau gandrīz likās, ka pie namiņa gaida divi īpaši trenēti Sella apsardzes darbinieki. Tomēr Mollija bez starpgadījumiem

nokļuva atpakaļ pie Rokija vēsajā namiņā ar gaisa kondicionētāju un apsēdās, lai saskaitītu Sella hipnotizētos cilvēkus.

-     Ir 217, ko viņš nav hipnotizējis, bet 542 jau ir viņa varā. Tā ka kopā viņš ir iecerējis, Rokijs galvā saskaitīja, pavisam 759.

-    Un turklāt vai nu hipnotizēta, vai ne, dzīva vai mirusi, vēl ir Deivīna, Mollija viņam svinīgi atgādināja.

-     Kā tev šķiet, kā Sells to dara? jautāja Rokijs. Vai viņš izmanto svārstu, vai arī tev šķiet, ka viņš dara kā es un izmanto balsi? Vai galvenokārt acis?

-     To mēs nezinām, sacīja Mollija, paraustot plecus. Bet pavisam skaidrs ir tas, ka mēs nekad nespēsim noņemt hipnozi 542 cilvēkiem.

-    Te ir visu viņu adreses, bilda Rokijs.

-    Var jau būt. Bet pat tad, ja mums izdotos noņemt hipnozi diviem katru dienu, gadā ir tikai 365 dienas. Mums nāktos to darīt mēnešiem. Un ja nu Sells viņus hipnotizē vēlreiz? Lai nu kā arī būtu, bet kā lai mēs noņemam viņiem hipnozi tā, lai bezgodis nepamanītu, ka mēs to darām? Viņš būs mums uz pēdām. Sells mūs sakamps tā, kā… kā krokodils sakampj…

-    Bērnus, kas bradā pa ūdeni?

-    Jā, teica Mollija, kam kļuva slikti, iztēlojoties šādu ainu.

Meitene savāca kopā attēlus un ieslēdza tos istabas seifā. Viņa dzirdēja, ka ārā Trinklberijas kundze saka Rodžeram, lai nerāpjas kokā tik augstu. Mollija aizgāja līdz mauriņam pavērot citus lejā baseinā. Viņa skaudīgi uz tiem nolūkojās.

-     Es vēlētos, kaut mēs varētu iet peldēties, Rokij! Bet labāk pēc brīža piezvanīsim Lusijai. Viņai varētu būt kāda laba doma, kā noņemt hipnozi šīm zvaigznēm. Ak, vai tad nebūtu labi, ja nebūtu nekas jādara, nekāda darba, nekāda… uzdevuma!

Abi varēja redzēt Trinklberijas kundzi vecmodīgā peldkostīmā un platmalē, atlaidušos sauļošanās krēslā, ar kaudzi slavenību žurnālu klēpī. Viņa meta cepumu drumslas melnajiem strazdiem, kas pastaigājās turpat blakus. Baseina apkalpotājs baltā uzvalkā nolika uz galdiņa viņai blakus zaļu dzērienu augstā glāzē. Nokmana kungs bija uz dēļa un gatavojās lēcienam. Rodžera kājas karājās no koka zariem blakus mūrim. Viņš karināja lapās zila papīra lidmašīnas.

Nokmana kungs ar milzīgu plunkšķi ievēlās ūdenī. Tam sekoja Trinldberijas kundzes spiedziens.

-     Simon, kā tu tā varēji?! Tu samērcēji manu Speciālo Oskaru Žurnālu!

Mollija pēkšņi atplauka. Viņa pagriezās pret Rokiju. Kad ir tie Oskari, Rokij?

-     Mollij, vai tad tu neko neredzi? Visi ir kā traki no tā Oskaru drudža. Oskari ir rit. Nemaz nespēju aptvert, ka tu to nezini.

-    Nu, it kā jau pamanīju, Mollija domīgi novilka. Es tikai nebiju iedomājusies, ka tas ir tik drīz. Kas iet uz Oskariem, Rokij?

-    Visi. Visi svarīgie kinoļaudis.

-    Jā, piekrita Mollija. Viņa atcerējās visas televīzijas pārraides, ko bija redzējusi par Akadēmijas balvām. Balvu bija tik daudz. Balvas labākajiem aktieriem, režisoriem, operatoriem, scenāristiem, komponistiem, speciālo efektu radītājiem, stilistiem un producentiem.

-     Nesaprotu, kā es par to neiedomājos agrāk. Tas taču ir ideāli! Kad gan vēl mēs varētu noņemt hipnozi ikvienai no šīm stulbajām zvaigznēm ātri un uzreiz? Mēs ari iesim uz Oskariem.

Rokijs pacēla uzacis un pasmaidīja. Tu laikam joko.

-     Dažiem tas varētu likties joks, bet nelaime tā, Rokij, ka mums tas ir darbs. Ja tas notiek rīt, tad mums jāsāk rīkoties. Ja mēs ejam, mums jāizskatās pēc kinoļaužu bērniem. Man vajag kleitu, mums abiem vajag kurpes, un tev jāsadabū smokings.

-Kas?

-     īpašs vakara uzvalks. Tagad mums labāk ātri doties uz veikaliem. Lusijai piezvanīsim vēlāk.

Pateikusi to, Mollija ieskrēja iekšā pēc savas mugursomas.

Viņiem nebija ne jausmas, ka turpat blakus savu pirmo mācībstundu notur daži jauni hipnozes mācekļi.

-     Man šķiet, ka mums jābūt pavisam klusiem, ja gatavojamies to darīt, teica Džemma, nometusies ceļos uz paklāja. Šajā brīdī pie durvīm kāds skrāpējās. Gerijs ielaida Petulu.

-    Labi, Petula, vari nākt iekšā, bet netrokšņo!

Petula saausījās un nogūlās blakus gultai, lai pavērotu, ko gatavojas darīt abi mazie cilvēkbērni. Džemma un Gerijs notupās pie stikla krūzes. Tajā bija Viktors, lielākā no Gerija pelēm.

Viktors bija dusmīgs, ka izcelts no siltās salmu guļvietas, kur viņš bija pavadījis laika joslu maiņu. Viņš grauza sēkliņu un centās raidīt pēc iespējas piktāku skatienu uz abiem cilvēkiem ārpus viņa ieslodzījuma vietas. Pelēna iemīļotākais cilvēks, zēns, kuru viņš sauca par Lielo, un meitene, kura bieži bija kopā ar to, ari raudzījās uz viņu, abu tēlus izkropļoja stikls. Un tur bija arī tas spalvainais briesmonis.

-     Nu labi, pirmo daļu mēs būtu paveikuši, teica meitene. Vai esi pārliecināts, ka peles pīkst tieši tā, Gerij?

-    Jā. Tā viņas pīkst pirms laišanās miegā. Zēns čukstoši iepīkstējās.

-     Pī-ī-ī-ī-ī! Atkārto! viņš aicināja. Meitene viņu atdarināja.

-    Pareizi. Dari tā! Gerijs pētīja kopētos norādījumus, kas atradās viņa priekšā. Te rakstīts, viņš lasīja, "Iemidzinoši atkārtojiet dzīv-nie-ka balsi, līdz dzīv-nieks laižas tran… tran…" es nevaru to izlasīt.

-     Transā. Papīru paņēma Džemma. Tas ir kā sapņošana pirms hipnotizēšanas. It kā sapņošana vaļējām acīm.

-    Vai mēs gribam likt Viktoram sapņot vaļējām acīm?

-     Novest transā. "Tiklīdz dzīvnieks ir nokļuvis transā, jūs to uzzināsiet no saplūsmes izjūtas." Labi. Darām!

Viktors ar pakaļkāju pakasīja ausi un prātoja, vai zem skriešanas riteņa vēl ir palikuši čipsi ar kariju. Te pēkšņi meitene ārpus krūzes atkārtoti sāka pīkstēt kā ļoti liela pele.

Pēc pieciem pīkstieniem Viktors saspicēja ausis. Likās, ka meitene cenšas ar viņu sazināties peļu valodā. Viņa neizklausījās gluži kā pele. Viņai bija spēcīgs cilvēku akcents, bet tomēr tas bija saprotams pīkstiens. Šķita, ka tas skan kā "goli, goli, goli". Viktors pieņēma, ka viņa grib teikt "guli, guli, guli". Viņš jutās mazliet aizkaitināts. Tieši to jau viņš arī bija darījis pirms tam, kad bija ticis tik rupji uzmodināts un ielikts šajā stikla traukā.

Petula gulēja, nolikusi galvu starp priekšķepām. Viņa bieži bija dzirdējusi peles sarunājamies savā starpā. Un vēl vairāk, Petula ļoti labi saprata, ko gatavojas darīt Džemma. Dzīvojot kopā ar Molliju Ņujorkā, Petula bija redzējusi, dzirdējusi un, vēl svarīgāk, sajutusi, kā tiek hipnotizēti daudzi cilvēki. Petula nojauta, ka Džemma cenšas hipnotizēt Viktoru. Sajūta nav īstā, nodomāja Petula.

Meitenes balss ir nomierinoša, bet viņai trūkst kaut kā īpaša, kas piemīt Mollijai.

Petula pavirzījās uz priekšu, līdz varēja saskatīt peli krūzē. Viņa maigi ieņurdējās.

Viktors vēroja tuvojamies spalvaino briesmoni. Viņš zināja, ka tas nav bīstams, jo bieži bija skraidījis pa grīdu tur, kur tas guļ. Reiz viņš kļūdas pēc pat bija pārskrējis tam pār muguru. Taču viņš nekad nebija ielūkojies spalvainā briesmoņa acīs. Tagad viņš to darīja. Petulas acu skatiens viņam maigi atbildēja. Viktoram šī sajūta likās jauka. Bija tā, it kā viņš ielūkotos acīs mīļam, lielam, draudzīgam, nomierinošam, draudzīgam, nomierinošam, garšīgam, draudzīgam, mīļam, nomierinošam siera gabalam. Un jo vairāk Viktors lūkojās uz sieru vai arī tas bija spalvainais briesmonis? jo vairāk viņš juta, ka gāžas uz sāniem.

Kad Viktors beidzot atgāzās krūzes dibenā tik mierīgi, it kā gulētu no plēsoņām brīvā un puķu pilnā pļavā, viņš jutās tā, it kā vienmēr būtu gribējis gulēt šajā traukā un lai spalvainais siers tur sēdētu mūžam.

-    Paskaties uz Viktoru! iesaucās Džemma. Domāju, ka mums tas ir izdevies!

-     Tu domā, ka Viktors ir hipnotizēts? Vai tev bija tā plūstamā izjūta?

-     Saplūsmes, Džemma viņu izlaboja. Nezinu. Bet droši vien bija. Tagad mums jāliek viņam kaut ko darīt, Gerij. Ko mēs liksim viņam darīt?

-    Es zinu, teica Gerijs un piecēlās, lai ieslēgtu kasešu magnetofonu.

Viktora pļavu pēkšņi piepildīja maigas flautas mūzikas skaņas. Caur stikla krūzes attēlu kropļojošajām sienām viņš redzēja Lielo, kas ritmiski kustējās mūzikas skaņās.

Viktors bija pārāk atslābinājies, lai kustētos. Viņš aizvēra acis un iztēlojās, ka sēž guļamtīkla formas ziedlapā zem lielā, spalvainā briesmoņa-siera.

Džemma un Gerijs bija vīlušies, ka Viktors atsakās dejot, bet viņiem vismaz likās, ka ir to hipnotizējuši, kas, protams, nebija taisnība.

piecpadsmitā nodaļa

Pussešos Mollija un Rokijs atgriezās namiņā. Rokijs devās uz virtuvi, lai pagatavotu abiem dzērienus, un Mollija paskatījās modinātājā. Viņa tiešām vēlējās sazvanīt Lusiju Ļoganu. Ja pieskaitīja stundas, kas šķir viņu dažādās laika joslas, Lusija vēl varētu būt nomodā. Tāpēc, tiklīdz Rokijs atgriezās ar dažiem Qube, viņa sastādīja numuru.

Atbildēja aizsmakusi, miegaina, pusnomodā esoša balss.

-     Lusij, vai tā esi tu? Šeit esmu es.

Bibliotekāre noklepojās un vairākas reizes nokrekšķējās. Jā, jā, te Lusija. Mollij! Vai viss kārtībā? Ir nakts vidus.

-     Viss ir labi, teica Mollija. Piedod, ka uzmodināju tevi, Lusij, bet mēs esam veikuši dažus pārsteidzošus atklājumus. Tev bija pilnīga taisnība par Primo Sellu. Un Mollija sīki aprakstīja pēdējās divdesmit četras stundas.

Viņa izstāstīja Lusijai, ko viņi atraduši Primo Sella birojā. Mollija paziņoja, ka abi paredzējuši doties uz Akadēmijas balvu piešķiršanas ceremoniju, lai noņemtu hipnozi tik daudzām zvaigznēm, cik vien izdotos, un, ja iespējams, lai noskaidrotu, vai Deivīna vēl ir dzīva. Mollija bija cerējusi, ka Lusija varētu zināt, ko nozīmē noslēpumainie, ar sarkano tinti rakstītie vārdi V diena, bet Lusija nezināja neko. Pēc desmit minūtēm šķita, ka saruna iet uz beigām.

Mollija apvaicājās: Un kā ar tevi, Lusij? Vai tev ir bijušas vēl kādas nepatikšanas?

-    Ar mani viss ir labi. Ar apdegumiem grūti iemigt, tas ari viss. Lusija nopūtās. Esmu pārsteigta, cik labi tev tas padodas, Mollij. Bet, lūdzu, esi piesardzīga! Atceries, ka tas vīrs nav normāls. Viņš ir briesmonis.

-     Būsim piesardzīgi. Un, Lusij, vai tā nauda drīz būs klāt? Piedod, ka tā jautāju, bet mūsu rēķini te nav no mazajiem.

-    Protams, Mollij. Es par to tūlīt parūpēšos. Tad Lusija sirsnīgi piebilda: Nodod sveicienus Rokijam, un esiet uzmanīgi! Zvani. Paliec sveika!

Mollija nolika klausuli.

-    Ko tad viņa teica? jautāja Rokijs.

-     To es tev pastāstīšu tad, kad būsim viņai nosūtījuši šīs lietas. Bet klausies, mums vēl ir visa atlikusī diena, un es domāju, ka mums jāatpūšas. Ejam peldēties!

-    Vai tiešām?

-    Un kāpēc gan ne? Ja jau mēs ejam uz Akadēmijas balvām, tad mums jāpierod pie domas, ka ļaudis varētu mūs pazīt. Un vienalga, pat ja Sells ir redzējis mūsu klipu, esmu pārliecināta, ka viņš šonedēļ ir tik ļoti pārņemts ar Oskariem, lai neuztrauktos par diviem hipnotizētājiem.

Pēc gājiena uz viesnīcas reģistrācijas telpu, lai organizētu eksprespastu uz Braiersvilu, peldmēteļos tērpušies, Mollija un Rokijs nesteidzīgi devās uz baseinu. Kaut ari bija jau gandrīz seši, cepināja kā uz pannas.

Arā nebija pārāk daudz viesu. Trinklberijas kundze un Džemma pamāja viņiem no galdiņa ēnā, kur abas našķojās ar saldējumu. Mollija un Rokijs uzmeklēja sauļošanās gultas blakus baseina ūdenskritumam. Rokijs ienira tirkīzkrāsas ūdenī, lai pievienotos Rodžeram, bet Mollija uzlika salmu cepuri. Viņa papliķēja savas tievās kājas maltās gaļas krāsā. Pirms peldes meitene gribēja, lai tās kļūst jaukas un sasilst.

Viņa aizvēra acis. Pēcpusdienas karstums, kaut kur ceptas gaļas smarža un netālo strazdu maigā svilpošana gandrīz lika Mollijai iegrimt jaukā letarģijā. Saule apspīdēja viņas acu plakstiņus, un caur tiem viss izskatījās oranžs. Viņa klausījās, kā ūdenskritums šļakstot līst baseinā, un pamazām atslābinājās.

Pēc kādas minūtes Mollija sāka lūkoties apkārt.

Pie galdiņa zem saulessarga ar muguru pret viņu sēdēja divas darījumu sievietes. Abām bija ieveidotas frizūras un kostīmi vienai gaišzils, otrai sārti violets. Mollija palūkojās uz sārti violetajā kostīmā tērptās sievietes matiem. Tajā bija baltas un zeltainas šķipsnas, un frizūras vidū bija nostiprināta bruņrupuča bruņu saspraude, kas atstaroja saules gaismu.

Saspraude mirgoja un dejoja saules staros, un, jo vairāk Mollija uz to lūkojās, jo vairāk sievietes mati atgādināja lieliski kopta zirga krēpes. Tie kā savērpts zelts vēlās pār sievietes muguru.

Un tad, kamēr Mollija lūkojās un saule viņu karsēja, meitene sajuta saplūsmes izjūtas nojausmu. Atcerējusies, kas bija noticis, kad viņa skatījās uz krūmos izcirpto suni Braiersvilā un koferi lidostā, viņa sāka prātot, vai, uzlūkojot bruņrupuča matu saspraudi, atkal parādīsies aukstā saplūsmes izjūta. Un tā tiešām parādījās. Mollija sajuta dīvaino pāreju no siltuma uz aukstumu. Tomēr šodien aukstums viņai daudz netraucēja, jo diena bija tik karsta.

Kad stindzinošais aukstums sāka līst augšup pa muguru, Mollijai prātā iešāvās kāda doma. Varbūt, ja viņa pilnībā ļautos šai sajūtai, tad varbūt pretēji tam, par ko viņa bija uztraukusies pirms tam viņas hipnozes spējas nevis tiktu iedragātas, bet gan kļūtu spēcīgākas. Drosmes uzplūdos Mollija nolēma ļaut uzplaukt aukstajai saplūsmes izjūtai. Skatoties uz bruņrupuča saspraudi tā, it kā vēlētos to hipnotizēt, Mollija gaidīja šo izjūtu. "Kas varētu notikt?" domāja Mollija. "Vai saspraudi iespējams hipnotizēt? Vai varētu likt tai atlaist tvērienu un nokrist zemē?"

Sākumā izjūta kautrīgi kā šaura strūkliņa sūcās augšup pa ķermeni. Tad tā sāka plūst augšup pa kājām kā straume. Un tad kā pēkšņa ledaina banga tā izlauzās pa visu ķermeni, liekot Mollijai trīcēt. Likās, ka Mollijas vēnas pilda ledusauksts dzirkstošs minerālūdens un dimants uz viņas krūtīm kļūst auksts kā ledus gabals. Tā bija ļoti savāda izjūta. Mollija nespēja pilnībā ar to samierināties, taču tā likās vilinoša. Viņa nenovērsa skatienu no matu saspraudes. Meitenei likās, ka viņa ir to hipnotizējusi. Vai tā bija?

Mollija pamanīja, ka visapkārt ir kluss. Ļoti kluss. Pat baseina ūdenskritums bija aprimis. Mollija brīnījās, kāpēc gan tas izslēgts. Joprojām pārņemta no aukstuma, viņa pagrieza galvu, lai paskatītos.

Ieraudzītais viņu satrieca. Ūdenskritums tiešām bija beidzis plūst. Bet ne jau tā kā parasti tagad tas bija sastindzis kā pēkšņi sasalis ūdens stabs. Ja neņem vērā to, ka tas nemaz nebija sasalis, tas bija mirdzošs kā slapjš ūdens. Mollija palūkojās pa kreisi.

Gerijs, kas bija rotaļājies, stāvēja sastindzis kā statuja pavisam neiedomājamā pozā. Viņš balstījās uz vienas kājas pirkstgala, bet otra kāja bija pacelta gaisā, kur viņš tikko bija spēris bumbu. Acis pievērstas bumbai, kas karājās gaisā, it kā to turētu kāds neredzams pavediens. Pa kreisi no viņa Džemma bija devusi Trinklberijas kundzei nogaršot saldējumu. Sievietes mēle kā sarkans tārps karājās no mutes, pa pusei iegrimusi sārtajā un ledainajā saldumā. Džemma bija nedaudz uzpūtuši gumijas burbuli, un Nokmana kungs teicis viņai kaut ko atzinīgu, vārdiem klusi sastingstot gaisā. Dūmi no darījumu sieviešu cigaretēm vīdēja gaisā kā mākoņu stabi. Visa pasaule bija nekustīga kā glezna, taču trīsdimensiju glezna.

Molliju pilnībā piepildīja aukstā saplūsmes izjūta. Viņa spēja sadzirdēt vienīgi savus sirdspukstus un izbiedēto elpu. Meitene juta, ka tad, ja viņa visu atlaistu vaļā tāpat kā "izslēdz" acis tad, kad kādu hipnotizē, aukstā saplūsmes izjūta pazustu vismaz viņa cerēja, ka tā notiktu. Puse no viņas bija pārbijusies par to, vai tas ir uz labu, ka pasaule šādi apturēta, bet otra puse bija stāvā sajūsmā.

Mollija ar skatienu uzmeklēja Rokiju. Zēns karājās horizontāli gaisā, lai nirtu baseinā. Petula gulēja zem galda baseina seklajā galā, kur bija spēlējusies ar akmeni. Tad Mollija pamanīja Rodžeru. Tas bija zem ūdens. Bez skābekļa viņš taču varētu noslīkti Cenšoties nekrist izmisumā, Mollija koncentrēja prātu, un līdzīgi tam, kā izņem dibenu no ūdens bļodas, viņa mirklī izlaida ledusauksto sajūtu no ķermeņa. Tā aizplūda nanosekundes laikā. Un tajā pašā brīdī bez nekādas aizķeršanās pasaule atkal sāka darboties. Rokijs ienira, Petula uz viņu rēja, Rodžers iznira, Trinklberijas kundze nolaizīja saldējumu, un ūdens atsāka gāzties baseinā.

Dimants uz Mollijas krūtīm vēl joprojām bija auksts, bet meitene atkal jutās karsta un ļoti atvieglota par atgriešanos. Viņa ļodzīgi piecēlās un ienira baseinā, lai uzpeldētu blakus Rokijam. Ūdens iekļuva viņai degunā.

Rokij, tikko notika kaut kas patiesi neparasts, viņa izšļupstēja.

-           Jā, tu tikko ieniri ar visu T kreklu un cepuri galvā, Rokijs teica, pirms nostājās zem ūdens uz rokām.

Mollija norāva cepuri no galvas un sarauca pieri.

-            Nē, ne jau tas, Rokij. Rokij, klausies! Viņa sagrāba zēna roku un parāva. Tas bija citādi nekā jebkas, kas ar mani jebkad ir noticis.

-    Kas? jautāja Rokijs, peldot uz muguras.

-            Nu, Mollija sastomījās, tikko spēdama apspiest balsi līdz čukstam, man šķiet… ak, izklausīsies, it kā es būtu jukusi…

-     Kas? Pasaki man!

-            Es vienkārši domāju, ka es… Man šķiet, ka es liku… Mollija vilcinājās.

-     Ko tu liki?

-            Man šķiet, ka es tikko liku pasaulei apstāties. Es domāju, ka apturēju laiku!

sespadsmitā nodaļa

Rokijs pavīpsnāja: Es to nepamanīju. J Nu, protams, stulbeni! Tu taču biji tā visa daļa.

-    Pa kuru laiku? Neatceros, ka tā būtu bijis.

-            Tu nemaz neklausies, nošņāca Mollija. Tu biji sasalis.

-    Kā tad varbūt kādos mīnus desmit grādos?

-            Nē, ne jau iesaldēts, vienkārši nekustīgs. Man gan bija auksti.

Mollija norādīja uz sievieti sārtajā kostīmā. Es koncentrējos uz tās sievietes matu sprādzi, cenšoties to it kā hipnotizēt…

-     Kāpēc tu tā darīji?

-            Tāpēc, ka… Nu, šī sajūta man īstenībā pirmo reizi parādījās Braiersvilā, bet tev par to nestāstīju, jo domāju, ka tu uzskatīsi, ka esmu lauzusi solījumu nevienu nehipnotizēt. Bet es jau arī nevienu nehipnotizēju. Es hipnotizēju priekšmetus… un no tā arī rodas šī aukstā saplūsmes izjūta.

Rokija uzacis izliecās.

-             Lai nu kā, turpināja Mollija, cenšoties neievērot zēna aizdomu pilno skatienu, es hipnotizēju matu saspraudi, lai panāktu auksto saplūsmes izjūtu, un šoreiz ļāvu tai iestāties pilnībā. Es kļuvu tiešām auksta, un, kad paskatījos apkārt, tad viss bija… Mollija ielūkojās Rokija neticīgajā sejā. Goda vārds, Rokij, viss bija apstājies! Laiks bija apstājies apstājusies nebiju vienīgi es. Arī tu biji apstājies, Rokij. Tu karājies gaisā pa ceļam uz ieniršanu. Es nejokoju. Tad es atlaidu šo izjūtu un viss atkal sākās, un tu ieniri ūdenī.

Rokijs norūpējies lūkojās Mollijā.

-    Vai tik tu neesi dzērusi kaut ko no minibāra?

-    Nē! Mollija saniknota paskatījās uz Rokiju. Es tev saku: tā ir taisnība!

Rokijs uzlika roku viņai uz pleca.

-    Mollij, labāk kāpjam ārā no ūdens. Zinu tu domā, ka notikušais ir patiesība, bet varbūt tu šodien esi pārāk pārkarsuši saulē. Man arī tā vienreiz bija no saules, kad devos tālā pastaigā, un man bija drudzis, un viss šķita…

-     Ak dievs, Rokij, dažkārt tu padari mani vai traku! Ja tu man netici, es tev to pierādīšu.

Mollija aizpeldēja līdz baseina malai un izkāpa ārā. Rokijs sekoja.

-     Apsēdies uz šīs sauļošanās gultas! viņa tam lika. Un skaties uz kāju pēdām.

Rokijs satraukti palūkojās uz viņu, bet paklausīja.

Mollija sāka blenzt uz oranžo glābšanas riņķi, kas ka-" rājās pie staba. Dažos mirkļos viņa atkal bija panākusi savādo aukstuma sajūtu. Viņa ļāva tai izplatīties pa ķermeni, līdz oranžais glābšanas riņķis pulsēja viņas acu priekšā, bet pārējā pasaule pagaisa miglā. Beidzot aukstums sagrāba viņu ar saltu, dzirkstošu tvērienu. Viss sastinga gluži kā iepriekš. Mollija atsvabināja skatienu no glābšanas riņķa, bet daļa viņas joprojām koncentrējās uz auksto saplūsmes izjūtu, ieslēdzot to ķermenī un iztēlojoties divus iedomātus aizbāžņus, kas neļauj izjūtai izplūst ārā caur kāju pēdām. Tam bija nepieciešamas neiedomājamas pūles.

Viņa paskatījās pa labi. Viss bija sastindzis. Trinklberijas kundze turēja paceltu adīkli, meklējot tajā cilpiņas. Gerijs bija meties baseinā šļakatas karājās gaisā kā lielas ūdenspuķes ziedlapas. Rodžers kokā šķita kā statuja. Baseina viesmīlis bija sastindzis, sniegdams dzērienus abām kostīmos tērptajām dāmām.

Rokijs blenza uz savām kāju pēdām. Mollija noklikšķināja pirkstus zēna acu priekšā, bet viņš tās pat nepamirkšķināja. Viņa pielika ausi pie zēna mutes viņš pat neelpoja. Viņa palūkojās apkārt. Bija grūti noticēt, ka neviens viņu nevēro ka viņa ir vienīgā, kas kustas. Vienīgā, kas elpo. Tas bija šausminoši. Un ja nu viss iesprūst un tā arī paliek? Bet Mollija zināja, ka viņai jādara kaut kas, lai pierādītu Rokijam, ka laiks ir apstājies. Dziļi ievilkusi elpu, viņa lēni piecēlās. Ar neiedomājamu koncentrēšanos, lai neizkliedētu saplūsmes izjūtu, Mollija sāka iet virzienā uz rotaļlietu grozu baseina malā. Viņas ķermenis tirpa. Katrs solis bija pilns baiļu. Pasaules noturēšana tomēr prasīja milzīgu sasprindzinājumu. Mollijai izdevās paspert desmit soļus. Viņa paņēma piepūšamu vardi, pīles formas gumijas riņķi un vaļa formas piepūšamo matraci. Meitene aiznesa tos atpakaļ pie Rokija un uzlika pīli kā kroni viņam galvā, matraci novietoja pie kājām un vardi ietupināja klēpī. Un, lai būtu tiešām droša, ka viņš noticēs, Mollija no puķu poda paņēma trīs dzeltenas puķes un vienu iesprauda starp zēna pēdām, otru starp pirkstiem, bet pēdējo iebāza tam mutē.

Mirkli meitene sēdēja nekustīgi kā apmulsis kukainis ar izslietām antenām, cenšoties saprast, kas ar viņu noticis. Viņa pārlaida skatienu baseinam. Vai visa Losandželosa ir sastingusi? Vai sastingusi ir visa pasaule? Šī doma bija pārāk traka, lai tajā iedziļinātos. Un tomēr Mollija juta, ka tā ir. Un tad, gluži kā dzīvnieks sajūt tuvojošos lietu, viņa sajuta vēl kaut ko. Uz mirkli Mollija bija pārliecināta, ka sajūt kustību kaut kur kaut kur ārpusē. Tomēr viņa nevarēja pateikt, ko tieši sajūt. Viņas sirds sitās pārāk strauji, un viņa bija pārāk nobijusies. Viņa izmisīgi vēlējās, kaut viss atkal kustētos, tagad.

Viņa atslēdza koncentrēšanos un izslēdza saplūsmes izjūtu. Tajā pašā mirklī Rokijs negaidīti salēcās un nosvieda rotaļlietas. Viņš izspļāva puķi.

-     Aāāā! draugs iekliedzās. Viņš pārsteigumā pagriezās pret Molliju.

-    Kā? Kā tu to izdarīji? Cik ilgi es biju sastindzis? Kā tu to izdarīji, Mollij? Vai esi atradusi vēl kādu grāmatu?

Tovakar Mollija devās pie miera pārguruši un nervoza. Doma par ielaušanos Oskara ceremonijā nākamajā dienā bija biedējoša, un viņa bija ļoti norūpējusies par to, ka viņu un Rokiju varētu pieķert. Taču vēl mulsinošāka bija Mollijas jaunatklātā hipnozes prasme. Doktora Ļogana hipnozes grāmatā nekas nebija minēts par pasaules apturēšanu. Tā kā nebija nekādu gudru vārdu par šo tēmu, Mollija juta, ka kuģo pilnīgi neapgūtos ūdeņos. Viņa nezināja, vai apturēt pasauli ir labi vai slikti. Viņa nezināja, vai tas ir bīstami. Tas pavisam noteikti bija spokaini. Viņa izdzirdēja klauvējienu pie durvīm. Ienāca Rokijs.

-     Esmu noguris, bet miegs nenāk, viņš sacīja, apsēdies uz meitenes gultas gala.

-     Ar mani ir tas pats, Mollija atbildēja.

-     Es pārbaudīju televīziju, vai laiks Amerikā un citur pasaulē ir pareizs. Ir gan. Šī laika apturēšana ir pamatīgs kumosiņš pārdomām, viņš norūpējies turpināja. Man prieks, ka tā esi tu, nevis kāds cits, kas to spēj. Iedomājies, ko tikai tu varētu darīt! Tu varētu nesodīti slepkavot.

-     Ak, izbeidz taču! nodrebinājusies teica Mollija un iecēla Petulu gultā.

-    Es jau nedomāju īstu slepkavību, es vienkārši domāju, ka tu varētu dažādi muļķot cilvēkus. Ja tu būtu noziedznieks, tu varētu viegli apzagt bankas vai nolaupīt cilvēkus. Apturi pasauli. Nolaupi cilvēku. Visiem pārējiem liktos, ka cilvēks ir vienkārši izgaisis. Vai arī, ja tu gribētu, lai uzvar tava futbola komanda, soda sitiena laikā tu varētu sastindzināt pasauli un pārvietot bumbu tā, lai tā trāpa vārtos.

Mollija paslēpa degunu Petulas spalvā. Doma par to, ka viņa, mazs cilvēciņš uz planētas, ir spējusi apturēt visu pasauli, viesa apjukumu un bailes. Viņa juta, ka tā būtu pārāk liela vara.

-    No rīta piezvanīšu Lusijai un apvaicāšos, vai viņa par to kaut ko zina, meitene nolēma. Tagad centīšos par to vairs nedomāt. Mums jāizguļas, Rokij. Rīt mums vajadzēs daudz enerģijas.

Rokijs pamāja un izslēdza gaismu.

-     Saldus sapņus, Lollīt! viņš teica, aizverot durvis.

-    Tu gribēji teikt: "Priecīgus murgus!" atbildēja Mollija un pārvilka segu pār galvu.

septiņpadsmitā nodaļa

Akadēmijas balvu pasniegšanas diena uzausa saulaina, bez neviena mākonīša debesīs. Namiņā pirmā pamodās Petula. Viņa pārlūkoja mazo akmeņu kaudzīti, ko bija noslēpusi aiz televizora, izvēlējās apaļu oli sūkāšanai un pa caurumu dzīvžogā izlavījās ārpus namiņa teritorijas. No pakāpieniem virs peldbaseina viņa varēja saskatīt milzīgo, uzgleznoto pūdeli lēkājam virs Bellas Pūdeļu salona un Suņu viesnīcas izkārtnēm. Viņa saoda garšīgas gaļas brokastis, ar ko baroja turienes iemītniekus. Petula palūkojās lejup uz savām ķepām. Viņai noteikti vajadzēja apgriezt nagus. Un viņas āda niezēja vēl kopš ceļojuma lidmašīnā. Pēc suņu šampūna smaržojošā vieta atgādināja Petulai kādu komfortablu mazgāšanas vietu, ko viņa bija apmeklējusi kādā citā lielā pilsētā. Zinot, ka laba apkope viņai tiešām iedvestu jaunu dzīvību, Petula devās uz viesnīcas piebrauktuvi.

Šķērsot četras satiksmes joslas uz Bellas salonu tiešām nenācās viegli, un Petula kādas piecas minūtes nostāvēja drošības zonā starp pretējo virzienu joslām, gaidot pārtraukumu satiksmē. Tomēr drīz vien viņa jau devās uz Pūdeļu salona zilajiem metāla vārtiem, kurus atstūma ar ķepu. Dažus pakāpienus uz leju bija durvis. Tās atvērās, kad kāds sportiska izskata vīrs iznāca no salona ar pekinieti uz rokas. Pekinietis smaržoja pēc lilijām, un spalvās tam bija četras rozā lentes. Petula veikli pamanījās abiem garām. Viņa jau sen to bija pelnījusi.

Iekšpusē viss bija domāts suņiem. Tur bija plaukti ar kaklasiksnām un pavadām, kas karājās kā kārdinošas dārglietas. Tur bija skaisti kažokādu spilveni, uz kuriem suņiem atpūsties, skaistas ēdiena bļodiņas, speciālās suņu barības vitrīnas, uzkožamie, graužamie kauli un ēdami suņu cigāri. Tur bija elegantu rotaļlietu kaudzes un pudeles ar suņu smaržām, visu izmēru suņu apģērbi un pat suņu kurpes dienām, kad nebija vēlams sasmērēt ķepas. Aiz letes, sastādot kādu rēķinu, sēdēja sieviete ar sprogainiem, blondiem matiem un milzīgiem stīpveida auskariem. Aiz viņas muguras atradās salons, kur liels, spalvains čau-čau stāvēja īpašā stikla kastē un ar siltu gaisu tika žāvēts tā apģērbs. Kad Petula šķērsoja grīdu, viņas garie nagi radīja skaļi klikšķošu skaņu.

Salona īpašniece Bella pacēla skatienu, domādama, ka kāds no viņas suņu klientiem ir izlavījies no blakus esošās atpūtas telpas. Tā vietā viņa ieraudzīja, kā, asti luncinādama, tuvojas Petula. Petula uzlika priekšķepas uz sievietes kājām.

-     Vai, tu nu gan esi pats jaukākais mazais mīļumiņš! Kur ir tavs saimnieks, jaukumiņ? Vaimandieniņ, tev nu gan ir gari nagi!

Petula, protams, neteica neko. Viņa apveltīja Bellu ar vienu no saviem valdzinošākajiem skatieniem, koķeti piešķiebusi galvu uz vienu pusi. Bella paraudzījās uz durvīm un tad atkal uz samtaini melno mopseni.

-     Kāpēc tu nevalkā kaklasiksnu, saldumiņ? Bella piecēlās un palūkojās ārā. Šķita, ka mopsenei nav saimnieka. Petula ierējās. Bella pasmaidīja un papliķēja viņu. Viņa vienmēr spēja noteikt, kad suņiem vajadzīga kopšana.

Bella paskatījās uz čau-čau, kas izbaudīja žāvēšanu, un ielūkojās pulkstenī.

Nu labi, dārgumiņ! Tu esi ļoti jauka mazulīte, tiešām! Nāc līdzi! Apkopsim tevi!

Un tā Petula saņēma pilnu apkopi, kādu viņa jutās pelnījusi jau sen. Vispirms Bella aizveda viņu uz mazgātavu un izpeldināja rozmarīna šampūnā. Tad Petula tika masēta, skalota, žāvēta, viņai apgrieza un nopulēja nagus un visādi lutināja, līdz viņa jutās kā suns no Pilnības Zemes. Tad viņu aizveda uz salona atpūtas telpu.

Petula nodibināja kontaktus ar suņiem, kas bija reģistrēti šajā viesnīcā. Tur bija milzīgs, zīdains afgāņu kurts, kuru ļoti interesēja, ko Petula vakar ēdusi vakariņās; franču buldogs ar sikspārņa ausīm un bez nekādām manierēm tas bez jebkāda aicinājuma sāka ostīt viņas dibenpusi; sudrabspalvots samojeds; jau redzētais čau-čau; desai līdzīgs taksis un ķīniešu cekulainais suns.

Petulu visvairāk interesēja mazais, bezspalvainais, pelēki rožainais ķīniešu cekulainais. Viņa tādu vēl nekad nebija satikusi. Tam tiešām nebija spalvu, izņemot cekulu galvas vidū, un ausis bija milzīgas un smailas. Petulai patika ķinieša skatieni, un viņš noteikti smaržoja labi pēc pētersīļiem un gudrām domām. Petula apgūlās viņam blakus uz rozā dīvāna, un abi sadraudzējās. Kādu stundu viņi sazinājās tā, kā jau suņi to mēdz darīt viens otram telepātiski sūtot domas un atmiņas. Ķīniešu cekulaino sauca Kvaroars, un viņš bija apmeties Suņu viesnīcā, jo saimnieki piedalījās viesībās par godu Oskara balvai ar uguņošanu un pilnu māju cilvēkiem. Kvaroars bija pilnīgi pārliecināts, ka viņš labprātāk turas no tā visa pa gabalu.

Atgriezās Bella un aizveda Petulu uz veikalu, kur izvēlējās ar viltotiem dimantiem inkrustētu kaklasiksnu un aplika to ap mopsenes kaklu. Ieskanējās zvans virs durvīm, piesakot kārtējo klientu, un Petula, jūtot, ka varētu būt vajadzīga Mollijai, izmantoja izdevību un izslīdēja pa durvīm.

Atgriezusies Chateau Marmoset, Petula atrada Molliju vēl guļam. Meitene bija iepinusies palagos un nelaimīga šņukstēja. Petula ielēca gultā un mierinoši pieglaudās viņai.

Mollija redzēja šausmīgus murgus, kuros viņa Akadēmijas balvu pasniegšanas ceremonijā atradās uz skatuves krātiņā. Viņai blakus stāvēja Primo Sells un smējās, kamēr publika apmētāja Molliju ar beigtām žagatām. Tad viss sastinga un viņa bija vienīgā dzīvā būtne sastingušā pasaulē, kur nekam nekad vairs nav lemts kustēties.

Mollija pamodās un atklāja, ka noslienājusi visu spilvenu. Viņas piere bija karsta un mitra. Kad Mollija centās pieslieties sēdus, Petula nolaizīja viņas seju. Tad Mollija paķēra telefonu no galdiņa blakus gultai un sastādīja Lusijas Ļoganas numuru.

Viņa dzirdēja telefonu zvanām tūkstošiem jūdžu tālumā Lusijas nelielajā savrupmājā. Tas zvanīja un zvanīja. Viņa iedomājās, kā zvanu pavada Lusijas pulksteņu tikšķēšana. Pulksteņi. Pirmo reizi Mollija par tiem aizdomājās. Lusija noteikti kaut ko zināja par laika apturēšanu. Kam gan vēl lai viņa kolekcionētu pulksteņus? Mollija izmisīgi vēlējās ar viņu runāt, taču neviens neatbildēja. Meitene gaidīja, līdz telefons pats atslēdzās no Braiersvilas numura. Tikai tad viņa nolika klausuli. Kur ir Lusija? Vai ar viņu kas noticis? Mollija pakošļāja plaukstu. Petula ierējās.

Petula… Meitene apkampa suni. Tu smaržo burvīgi… un kas tev iedeva šo skaisto kaklasiksnu? Kur tu esi bijusi?

Petula luncināja asti, bet Mollija joprojām vēl jutās kā murgā. Viņa nevēlējās domāt par šausminošajām izredzēm piedalīties Akadēmijas balvu pasniegšanas ceremonijā. Bet viņa arī apzinājās, ka pēcpusdiena pienāks tikpat nenovēršami, kā zeme tuvojas krītošam izpletņlēcējam. Un tā pienāca.

Četros Mollija un Rokijs bija saģērbušies. Rokijs bija tērpies elegantā, melnā smokingā, un kājās viņam bija jaunas melnas kurpes. Mollija uzvilka tērpu, ko pati bija nopirkusi, smaragdzaļu kleitu ar pieskaņotām zaļām kurpēm.

-     Mollij, tev kaut ko vajadzētu darīt ar matiem. Izskatās, it kā tava friziere būtu bijusi viesuļvētra, smējās Rokijs.

Mollija pieglauda matus.

-     Tie ir traki izspūruši. Tev vajadzētu izskatīties mazliet… nu, oskarigākai.

-     Vai tad, ja es tos sasiešu ar lenti, tie izskatīsies kārtīgāki?

-    Tavās zeķbiksēs ir iziris liels caurums.

Mollija novilka zaļās zeķbikses.

-    Man nav citu. Nāksies iet kailām kājām. Vai tu domā, ka zvaigžņu bērniem varētu būt kājas kā maltā gaļa?

-     Vai tu domā, ka mēs tiksim iekšā? jautāja Rokijs, kad viņi stāvēja pie spoguļa. Es gribu zināt, vai mēs izskatāmies pēc zvaigžņu bērniem? Viņš raustīja tauriņu. Es ņemšu to nost. Tas izskatās stulbi, un es tāpat neprotu to sasiet.

-     Mums tur jāiekļūst, citādi hipnozes noņemšana visām šīm zvaigznēm prasīs gadus. Mollija paņēma baltu papīra karti, ko pati bija aprakstījusi, un pārlasīja norādījumus.

-            Tā mums neko daudz nepalīdzēs tur iekļūt, sacīja Rokijs. Tavām acīm būs jāpalīdz mums tikt garām durvju sargiem.

-            Šī lapa atvieglos mums iekšā tikšanu, es vismaz ceru, ka tā. Tu, Rokij, ari palīdzēsi noņemt zvaigznēm hipnozi. Mēs atradīsim kādu klusu vietiņu, kur tu varēsi zvaigznes apstrādāt ar balsi.

No kleitas kabatas Mollija izvilka sarakstu ar Holivudas ļaužu vārdiem.

-    Cik ilgi notiek Oskara ceremonija?

-            Trinklberijas kundze teica, ka sešas stundas, atbildēja Rokijs. Tas ir pietiekami ilgs laiks, lai apstrādātu daudzus cilvēkus.

-    Var gadīties, ka kāds apstrādā mūs.

Ietipināja Petula. Viņa bija gatava doties uz saviesīgu vakaru un uzrēja Mollijai, lai paziņotu, ka ies līdzi. Mollija viņu paņēma rokās.

-            Tu pēc zvaigznes izskaties daudz vairāk nekā mēs, viņa tai teica. Tava spalva mirdz tāpat kā tavi dimanti!

Iezvanījās telefons, un Rokijs to pacēla.

-            Vai nu esat gatavas, vai ne, viņš teica, bet mašīna ir klāt. Oskari, mēs ejam!

astoņpadsmitā nodaļa

Pie viesnīcas ieejas pakāpieniem kā mirdzošs nezvērs uz riteņiem gaidīja melns limuzīns. Elegants šoferis pelēkā uzvalkā ar melnām brillēm atvēra mašīnas durvis, un Mollija, Petula un Rokijs iekāpa.

Viņu aiziešanu nepamanīja neviens. Trinklberijas kundze bija pielipusi televizoram, skatoties komentārus pirms Akadēmijas balvu pasniegšanas, Nokmans praktizējās atvērt savas istabas seifu, nezinot tā ciparu kombināciju, un Džemma ar Geriju trenēja Gerija peles skriet pa pašu izgatavotu kartona trasi. Rodžers darbojās pa koku, gatavodams to naktsguļai.

Limuzīns aizslīdēja no viesnīcas un brauca Holivudas bulvāra virzienā. Savulaik tā bija pati galvenā kino un teātra iela pasaulē. Tagad tā vairāk kalpoja pagātnes piemiņai, taču joprojām izraisīja sajūsmu ar slaveno Manna ķīniešu teātra ēku, kuru klāja vara zaļš pagodas stila jumts. Šeit betona bruģakmeņos savu kāju un roku nospiedumus bija atstājušas dižākās zvaigznes kino vēsturē.

Kad viņi turpināja doties virzienā uz Kodaka teātri, kur tiek pasniegti Oskari, satiksme kļuva blīvāka.

Re, paskatieties uz visiem tiem cilvēkiem! teica šoferis, kad viņi palēnināja gaitu līdz kājāmgājēja ātrumam.

Pa mašīnas aptumšotajiem logiem Mollija redzēja policistus, kas ar karodziņiem regulēja satiksmi, steidzināja automašīnas ar mutes pavērušiem pasažieriem un lika citām mašīnām ātri atbrīvoties no kravas. Pusceļā bija pilnīgs mašīnu sastrēgums, un uz ietvēm drūzmējās pūlis, kas bija sanācis, lai kaut uz mirkli ieraudzītu savas iecienītās slavenības. Limuzīns pierāpoja tuvāk.

-    Varu derēt, ka jūs nu gan esat sajūsmā, ka drīkstat iet pa to sarkano paklāju.

Mollija vārgi pamāja. Viņa cerēja, ka kājas nebūs aizmirsušas, kā iet, neķeroties vienai aiz otras. Viņa juta nelabumu. Meitene domāja par visām TV kamerām un preses fotogrāfiem, kas gaidīja slavenā sarkanā paklāja malās.

-     Tu taču nedomā, ka kāds mani pazīs no Zvaigznēm uz Marsa, ko? viņa nervozi pačukstēja Rokijam. Tas tiešām visu varētu sabojāt. Es negribu, lai kāds mani nofotografē bridi, kad es hipnotizēju vārtu sargus.

-     Ņujorka ir otrā Amerikas pusē, un tu jau Brodvejā nebiji tik ilgi, Rokijs ne visai pārliecinoši atbildēja, nervozi raustot bikses. Ja cilvēki tevi pazīs no televīzijas, tad viņi vienkārši nodomās, ka tu esi tā jaukā meitene no labdarības reklāmas. Tas arī viss.

Mollija apklusa, kad viņi apstājās aiz mirdzoša linkolna. Šoferis izkāpa, pats gribēdams redzēt, kas notiek, un atvēra Mollijai durvis.

-     Lai jums izdevies vakars! viņš teica. Gribētu būt jūsu vietā.

Mollija iedomājās, cik muļķīgi izskatītos šoferis viņas zaļajās kurpēs, bet tajā pašā laikā vēlējās, kaut varētu mainīties ar viņu vietām.

Priekšā stāvošais izaicinājums lika sarauties čokurā viņas kuņģim un sagriezties galvai. Norijusi nervu kamolu, kas bija ieperinājies rīklē, viņa izspieda: "Paldies!" un izkāpa no mašīnas. Petula izlēca aiz viņas. Gaisu pildīja saucienu un svilpienu troksnis. Mollija trīcēja tā, ka zeme šķita līgojamies.

Uz ietvē iestrādātajām bronzas zvaigznēm zem kājām varēja lasīt pagājušo laiku kino leģendu vārdus. Pagājuši piecpadsmit soļus un izstūmušies cauri ļaužu drūzmai, Mollija, Petula un Rokijs iegāja norobežotajā zonā un nonāca līdz asinssarkanā paklāja malai, kas kā upe plūda cauri drošības posteņiem. Šim paklājam vajadzēja izvadīt viņus cauri norobežotajai Holivudas bulvāra daļai un ievest pašā Kodaka teātri. Atpakaļceļa vairs nebija.

Uz sarkanā paklāja drīkstēja uzkāpt vienīgi tie, kuriem bija ielūgumi uz Oskara ceremoniju. Visus uzreiz interesēja, kas ir viņa un Rokijs. Šķita, ka uzliesmo tūkstošiem fotoaparātu zibspuldžu. Mollijai ejot pa paklāju, tas izplūda viņas acu priekšā.

-    Vai viņi ir aktieri? meitene dzirdēja kādu jautājam.

Priekšā bija vārti zemas, ziediem klātas arkas. Kad

Mollija redzēja, kā viesi iet tiem garām un nodod savas somas, lai tās tiktu izlaistas caur rentgenstaru aparātiem, viņa saprata, ka vārti ir maskēti metāla detektori, kuru uzdevums atklāt noslēptus ieročus vai sprāgstvielas.

-    Augstākās pakāpes drošība, teica Rokijs.

-     Cerams, ka tā nav tik augsta, lai es nevarētu viņus hipnotizēt, nomurmināja Mollija, sažņaugusi rokā balto karti. Veiksmei viņa saspieda zem kleitas noslēpto dimantu.

Aiz muguras nāca kāda liela slavenība. Pūlis sāka kliegt un spiegt. Tas bija labi. Tas deva Mollijai iespēju strādāt tā, lai neviens viņu nevērotu.

Meitene sakoda zobus, ieslēdza acu skatienu uz pilnu jaudu un sagatavojās tikt galā ar vienu no vārtu sargiem.

Hipnozei bija jāiedarbojas ātri, kamēr neviens cits nebija to pamanījis.

Pie šiem vārtiem stāvošais vīrs bija rūdīts profesionālis. Tomēr, kad Mollija redzēja, ka viņš pār meitenes galvu paskatās uz slavenību aiz viņas muguras, viņa saprata, ka sargs nemaz nav tik vienaldzīgs pret vakara notikumiem, kā vēlētos izlikties. Novērstās uzmanības dēļ Mollijai izdevās nostāties tieši sargam priekšā un pievērst tam skatienu, pirms viņš bija meiteni uzlūkojis.

Kad viņš to darīja, Mollijas hipnoze bija kā sitiens sejā. Sargs apstulba.

Paskaties uz manu ielūgumu! Mollija klusi teica, un vīrs, protams, paklausīja.

Tur bija rakstīts:

ŠIS IR ĪSTS IELŪGUMS UZ AKADĒMIJAS BALVĀM. IZLAID MANI, MANU DRAUGU UN SUNI CAURI BEZ SAREŽĢĪJUMIEM!

IZTURIES NORMĀLI! KAD BŪSIM CAURI, AIZMIRSTI MŪS!

Vīrietis pamāja un redzēja tieši to, kas viņam bija jāredz, skaistu ielūgumu ar kaligrāfiskiem, zeltā iespiestiem burtiem un zelta Oskara statuetes attēlu tā augšdaļā.

Sargs lika Mollijai, Petulai un Rokijam iziet cauri metāla detektoram. Tad Mollija atdeva ielūgumu Rokijam, kas to salocīja un ielika kabatā. Viņi bija iekšā.

Viņu priekšā, augstu palmu ieskauts un pilnībā klāts ar sarkanu paklāju, pletās Holivudas bulvāris. Iela izskatījās pēc rāma, līdzena, sarkana ezera. Un uz tā stāvēja simtiem cilvēku. Galvenokārt tās bija zvaigznes, ko Mollija pazina un kas izskatījās kā dievi, kuri staigā pa ūdens virsu. Visi bija nevainojami tērpti pašos elegantākajos un dārgākajos vakartērpos, kādus vien iespējams nopirkt par naudu. Vīrieši pārsvarā bija ģērbušies melnos zīda, samta vai smalka auduma uzvalkos; sievietes bija greznos vakartērpos, ko darinājuši pasaules slavenākie tērpu modelētāji. Dažām bija gaisīgas, īsas kleitiņas, taču vairumam tās bija garas. Un, tā kā Mollija nevarēja redzēt viņu kājas, izskatījās, ka viņas slīd pa sarkano ezeru kā daudzkrāsaini gulbji. Aiz misiņa barjerām bija norobežotas platformas, uz kurām stāvēja simtiem laimīgo, kas bija ieguvuši stāvvietu biļetes, lai noskatītos kino pasaules spīdekļu ierašanos.

-     Ak, tikai ne to! novaidējās Mollija. Paskaties uz kamerām!

Pār bulvāri liecās tilts. Uz tā stāvēja fotogrāfu siena. Zvaigznes tiem māja un apveltīja tos ar profesionāliem smaidiem. Gar paklāju stāvēja televīzijas kameras un intervētāji ar mikrofoniem. Zvaigznes pozēja un smaidīja, apzinoties, ka tās vēro visa pasaule. Milzīgas lēcas grozījās pa labi un kreisi, un, kaut arī vēl bija pilnīgi gaišs, gaisā bez mitas mirgoja elektrisko zibspuldžu uzliesmojumi.

-    Ei, laimīgi teica Rokijs, tad tā jūtas zvaigzne!

-    Rokij, mēs te nevaram ilgi uzkavēties. Ejam uz priekšu pa bulvāri un teātrī iekšā, cik ātri vien spējam.

Kad Rokijs saņēma Mollijas miklo roku un vilka draudzeni uz priekšu, izbadējušās kameras pagriezās, lai viņus saplosītu, gatavas saķert un norīt viņus attēlā.

Mollija dažas īsas nedēļas Ņujorkā bija izbaudījusi zvaigžņu pasauli, taču tagad viņa jutās nepieredzējusi un vēl nedrošāka par sevi nekā Rokijs. Sajūta, kas viņu tirdīja visvairāk, bija bailes, ka kāds uzliks roku uz pleca un iesauksies: Ei, tev te nav jāatrodas! Vari tūlīt apstāties, apgriezties un iet projām!

-     Rokij, kā tev šķiet, vai kāds aptvers, ka mums te nav jāatrodas?

-     Vienīgi, ja tu turpināsi tā runāt, teica Rokijs, uzsmaidot kamerai. Televīziju skatās arī cilvēki, kas prot lasīt no lūpām.

Un tiešām, daudzu jūdžu attālumā Oklahomā Oskarus skatījās kāds nedzirdīgs zēns, vārdā Bens. Viņam vienmēr patika televīzijā lasīt vārdus no lūpām. Šī prasme bija viena no nedzirdīguma priekšrocībām. Piemēram, viņš ļoti labi pazina prezidentu un viņa sievu, jo nolasīja viņiem no lūpām to, ko viņi saka viens otram tad, kad viņiem tuvumā nav mikrofonu. Viņš ļoti gaidīja brīdi, kad televīzijā rādīs prezidenta vēlēšanas. Šovakar, vērojot interviju ar kādu kinorežisoru, viņš ievēroja pārīti bērnu, kas stāvēja tam tieši aiz muguras. Viņš redzēja, kā tie runā.

-     Vienkārši izbaudi to, Mollij! Neviens nezina, ka tu neesi ielūgta. Es jau esmu pārliecinājis sevi, ka esmu ielūgts, teica glīts melnais zēns, kas, pēc Bena domām, izskatījās pēc mazas zvaigznes.

Meitene zaļajā kleitā ar nekārtīgajiem matiem viņam blakus atbildēja: Tev taisnība. Tas ir pārāk labi, lai par to uztrauktos. Taču iesim teātrī iekšā, cik ātri vien spējam.

-    Uz priekšu! mudināja Bens, vēlēdamies, kaut varētu būt kopā ar bērniem televizora ekrānā.

Zibspuldzes zibsnīja nemitīgi. Baltā, spilgtā gaisma izcēla pērlēm līdzīgās zobu rindas, kas atklājās superideālos Holivudas smaidos. Tā lika zaigot dimanta kaklarotām, platīna rokassprādzēm un zelta aproču pogām.

Mirdzēja arī Petulas jaunā kaklasiksna tāpat kā pati Petula. Viņai patika saviesīgi pasākumi. Viņai patika gaisā virmojošā enerģija un sajūsma.

Mollija palūkojās apkārt uz visām slavenajām sejām. Tieši priekšā viņa redzēja piecas vai sešas slavenības, kuru vārdi bija sarakstā, Primo Sella upurus. Visi izturējās normāli. Nu, protams.

Tur bija Stefānija Gulaša tumšzilā, caurspīdīgā kleitā, tās uzspraustie mati sarkani liesmoja. Dažus soļus atstatu sudrabainā uzvalkā tērpies Kosmosa Dūzis sarunājās ar televīzijas žurnālistu. Mollija varēja saskatīt Herkulesu Stounu baltā uzvalkā, kas virzījās cauri drūzmai ar skaistu ķīniešu sievieti zem rokas.

Tad meitene ieraudzīja kaut ko, kas lika viņai iekšķīgi salēkties. Dažu metru attālumā no viņas kāda neliela auguma sieviete tumšā kostīmā pētīja Molliju, it kā viņu pazītu. Pie sievietes mikrofona bija liela plāksne, uz kuras rakstīts: THE NEW YORK TIMES. Mollija viņu pazina kā Ņujorkas lielākā laikraksta mākslas korespondenti. Viņa bija intervējusi Molliju tad, kad tā bija uzstājusies Zvaigznēs uz Marsa. Mollija vilka Rokiju prom, bet bija jau par vēlu.

-     Hei, atvainojiet! Mollij! Mollij Mūna! žurnāliste sajūsmā sauca. Tuvējo operatoru galvas pagriezās Mollijas virzienā.

-     Mollij, kāds patīkams pārsteigums tevi te ieraudzīt! Un Petula arī! Cilvēki prasa, kad tu atgriezīsies.

deviņpadsmitā nodala

Mollijas pagātne bija viņu panākusi, un nebija vairs iespējams tikt vaļā no intervētājas ar mikrofonu.

-            Kā tu un Petula esat atguvušās pēc nolaupīšanas? izprašņāja sieviete.

-             Ē… jā, paldies! novilka Mollija, cenzdamās izvairīties no lielās lēcas, kas bija pievērsusies viņai. Petula palūkojās augšup uz to un priecīgi ierējās.

-            Un vai tas, ka tu esi šeit, nozīmē, ka tu atgriezīsies uz skatuves vai varbūt parādīsies uz ekrāniem?

Mollija centās neizskatīties apjukusi. Ēē… nē, viņa sacīja. Es šeit tikai pavadu laiku kopā ar savu draugu. Paldies, nu man jāiet!

-            Vai šis ir tas draugs, kurš kopā ar tevi taisīja to reklāmklipu? To par bērnu pieskatīšanu ap mums? urdīja žurnāliste.

-            Jā, tas esmu es, attrauca Rokijs. Priecājos jūs redzēt! Zēns uzsmaidīja kamerai un labprāt būtu sniedzis interviju, taču Mollija uzmina viņam uz kājas un pasmaidīja tā, it kā teiktu: "Nemaz neuzdrīksties!"

Kad Mollija vilka Rokiju prom, viņa dzirdēja žurnālisti sakām: Mollija Mūna ir tikpat noslēpumaina kā allaž. Taču lieliski redzēt, ka viņa ir atgriezusies. Varbūt tagad uz spēles ir likta kinoaktrises karjera.

Mollija ieveda Rokiju dziļi pūlī.

-    Uhhh, viņa noelsās, tas gan bija briesmīgi! Šiem avīžu ļautiņiem tiešām ir laba atmiņa. Tad viņa pamanīja, ka Petula atpalikusi.

-    Ak vai, Petula ir iestrēgusi tur! Meitene uztraukti lūkojās pār plecu uz gaismas zibšņiem aiz muguras. Ceru, ka ar viņu viss kārtībā.

Mollijai nebūtu vajadzējis uztraukties. Petula izbaudīja savas dzīves zvaigžņu stundu. Viņai bija patikušas rampas ugunis Ņujorkā. Bija tik labi atkal tajās peldēties. Mopsene kameru priekšā grieza galvu pa labi un pa kreisi. Viņa nostājās uz pakaļkājām un lūdzās. Viņa lēkāja riņķī. Fotogrāfiem Petula patika. Tad viņa viltīgi ierējās un aizrikšoja meklēt Molliju. Pa ceļam viņa paskrēja garām gara auguma samta uzvalkā tērptam vīrietim ar spēcīgu iedegumu un zirgastē sasietiem melniem matiem. Petula apstājās viņš smaržoja kā tāds, ko viņa jau kādreiz bija satikusi, kā tāds, kurš bija stāvējis pie kameras dažās televīzijas studijās Ņujorkā.

Kaut arī Petula to nezināja, vīrietis, kurš viņai uzsmaidīja, īstenībā bija viens no vadošajiem Holivudas režisoriem. Tas bija itālietis Džino Puči. Viņa pēdējā filma "Svešinieka asinis" šovakar bija nominēta kā labākā filma. Petulai patika viņa smarža. Viņa piecēlās un uzlika ķepas uz vīrieša kājas, un, kad viņš pieliecās, lai aprunātos, viņa to apveltīja ar vienu no savām valdzinošākajām acu izteiksmēm. Tas bija graujošs skatiens. Džino bija pārāk šokēts, lai ko teiktu. Petula vilinoši ierējās un tad aizskrēja meklēt Molliju.

Mollija un Rokijs tagad stāvēja pie masīvas akmens arkas ieejas Kodaka teātrī. Pie tās kā pagānu elks stāvēja gigantiska zelta Oskara statuja, gandrīz tikpat augsta kā pati arka, it kā Kodaka teātris būtu templis zvaigžņu pielūgšanai. Šī vieta bija tik pārpilna ar slaveniem cilvēkiem, ka nepazīstama seja viņu vidū izskatījās savādi un īpaši.

-            Paskat tik! Rokijs klusi iesmējās. Te ir tik daudz aktieru, ka es jūtos tā, it kā pats piedalītos kādā filmā!

Molliju pārsteidza tas, cik daudzi no aktieriem augumā ir mazāki, nekā viņa bija iztēlojusies. Vērojot aktierus lielajos kinoekrānos, viņai bija radies iespaids, ka tiem ir pārcilvēcisks augums. Īstenībā daudzi no viņiem bija maza auguma. Tuvumā visas zvaigznes bija tik cilvēciskas. Viens no viņiem urbināja degunu, cits kasīja aiz auss. Mollija bija pārsteigta par to, cik visi šie cilvēki ir vienkārši.

-           Tas ir jocīgi, vai ne? prātoja meitene. Mums viņu sejas ir tik labi pazīstamas, bet viņi mūsējās vispār nepazīst. Es vismaz ceru, ka nepazīst.

Dažas minūtes Mollija un Rokijs uzsūca sevī iespaidus, apzinoties, ka tas ir kaut kas tāds, ko viņi atcerēsies visu mūžu.

-            Nu labi, nosprieda Mollija, pietiek ar šo zvaigžņu dullumu. Ejam iekšā!

Petula jau bija viņus panākusi, un visi trīs steidzās uz priekšu.

Taču izvairīties no reportieriem nebija iespējams. Ziņas par Molliju bija izplatījušās strauji.

-    Čau, Mollij! Uzsmaidi mums!

-    Hei, Petula! Uzrej mums!

Viesnīcā Chateau Marmoset Trinklberijas kundze nolika adīkli un paskatījās televizorā.

-           Simon, viņa sauca, nāc paskaties! Man šķiet, ka es Oskaru ceremonijā redzēju Molliju un Rokiju.

Uz ekrāna pūlī pazibēja divi bērni, kas izskatījās uz mata kā viņas aizbilstamie. Viņa bija pārliecināta, ka dzirdējusi kādu saucam: Hei, Mollij, kas ir tavs draugs?

Taču tajā brīdī, kad Nokmana kungs bija iznācis cauri virtuvei, abi bērni jau bija pazuduši lielajā Kodaka ēkā.

Nu lab, Mjuriel, viņš teica, nedos tev vairs nekāds rozā dzēriens. Ko tu domā? Mollij un Rokijs ir tepat savā bungalo.

Kodaka teātra slēgtajā priekšpagalmā bija vēsāks un klusāks. Šeit nebija atļauts filmēt un ari drūzma bija mazāka. Platā pasāža viņu priekšā, kas parasti kalpoja kā iepirkšanās pastaigu vieta, bija rotāta ziediem, un pie tās sienām karājās sarkani aizkari. Milzīgas, sarkana paklāja klātas kāpnes kā liela sarkana mēle veda uz ieeju teātrī.

Slavenības grupās stāvēja visapkārt, sveicinot un nopētot cita citu.

Iestājās pēkšņs klusums, kad pa durvīm ienāca neviens cits kā Glorija Hīlhārta. Viņu pavadīja kāds ievērojama izskata pavecs vīrs. Gaidošais pūlis saspringa pielūgsmē. Glorija Hīlhārta bija tik diža zvaigzne, ka ikviens, kas viņu vēroja, varēja justies vien kā sīka dzirkstīte salīdzinājumā ar viņu.

Šovakar viņai mugurā bija tērps, kas izskatījās pēc zelta spirāles. Spageti resnuma caurulītēs sašūts mirdzošs zīds bija savīts un sasprausts, un veidoja mirgojošu kleitu, kas klāja ikvienu slavenā ķermeņa daļu. Gulbja kaklu skāva īsta zelta spirāle, kas savienoja viņas galvu ar pleciem kā dārga atspere. Tādas pašas spirāles bija uz viņas augšdelmiem. Austrumnieciskās acis bija tikpat skaistas un noslēpumainas kā allaž. Daži viņu sveicināja ar pieldājīgiem labvakar, citi vēroja klusā cieņā, pie sevis vēloties, kaut arī viņi to pazītu tuvāk. Glorija Hīlhārta demonstrēja savu slaveno smaidu un pagāja garām, graciozi pamājusi ar dārgakmeņiem klātajiem pirkstiem.

Mollija, vērojot, kā iespaidīgās zelta spirāles majestātiski slīd pār vestibilu, prātoja, cik neiedomājami Holivudas karaliene iekļuvusi Primo Sella tīklos. Viņa likās tik cienīga, bet īstenībā nebija neko daudz pārāka par verdzeni.

-     Šī ir lieliska vieta, teica Mollija.

-            Bet kā mēs viņus notversim? čukstēja Rokijs. Mēs taču nevaram tā vienkārši iet un hipnotizēt tos visu acu priekšā. Turklāt te kaut kur jābūt arī Sellam.

Mollija nervozi palūkojās apkārt. Tā bija ārkārtīgi nepatīkama doma un viņai tā iepriekš nebija pat ienākusi prātā. Doma, ka Primo Sells varētu būt šeit, viņā izraisīja tādas pašas izbailes kā no savā vaļā palaista tīģera.

-            Mums jāatrod kāda klusa vietiņa. Tad viņas skatiens atplauka. Es zinu, kur.

divdesmitā nodaļa

Rokijs sāka žēloties: Bet, Mollij, es taču nevaru slaistīties pa vīriešu tualeti! Tā nav tāda kā sieviešu. Zini, tur nav pārāk daudz kabīņu. Viss notiek tieši acu priekšā, ja saproti, ko es ar to domāju. Vai es nevaru iet kopā ar tevi un Petulu?

-    Šššš, Rokij, protams, nevari! Klausies, šī doma ir laba! Tualetes droši vien ir jaukas un klusas. Tu vismaz vari censties noņemt hipnozi dažām vīrieškārtas zvaigznēm. Es darbošos ar sievietēm.

-    Bet es neesmu tik prasmīgs kā tu. Man ir jārunā diezgan ilgi, lai balss iedarbotos.

-     Rokij, pamēģini! Lūdzu! Tu tiešām esi pievilcīgs. Tu vari viņiem uzdot daudzus jautājumus par viņiem pašiem.

Rokijs negribīgi devās uz vīriešu tualeti vestibila otrā pusē. Mollija ar Petulu iegāja sieviešu pūderēšanās telpā.

Tā bija ļoti spilgti apgaismota. No balti flīzētas apaļas telpas ar izlietnēm un spoguļiem varēja nonākt garā, šaurā gaitenī, kura malās sudrabotās kabīnēs atradās tualetes. Dažas sievietes pielaboja grimu. Viņas neievēroja ne Molliju, kas apsēdās uz ķebļa pie durvīm, ne Petulu, kas pieklājīgi apgūlās zem kosmētikas galdiņa.

Mollija zināja, ka agrāk vai vēlāk kādai no viņas sarakstā esošajām zvaigznēm ir jāienāk telpā. Un tad, kad tās ienāks, viņa būs tam gatava.

Tualetes apkalpotāja iznāca no kādas kabīnes, kur bija sakārtojusi papīra rullīti tā, lai tā vaļējais gals būtu salocīts kārtīgā trijstūrī. Viņa bija tērpusies iestērķelētā svītrainā formas tērpā ar nelielu baltu apkaklīti, un gaišie mati bija rūpīgi safrizēti stingrās cirtās. Viņa bija liela auguma sieviete, kura vienā piegājienā varēja apēst divas saldējuma porcijas, taču šovakar apkalpotāja bija pārāk saspringta un sajūsmināta, lai domātu par ēšanu. Šis bija lieliskākais vakars visā viņas četrdesmit gadu ilgajā Losandželosas tualešu apkalpotājas karjerā. Viņa bija neiedomājami lepna, ka var noslaucīt tualetes podus pēc tam, kad uz tiem sēdējuši slavenie dibeni. Kad vien kāda viešņa iznāca no kabīnes, viņa metās iekšā, lai visu tīrītu un spodrinātu.

Apkopēja tik acīmredzami izbaudīja savu darbu, ka Mollija tīri vai kautrējās viņu pārtraukt. Taču hipnotizēt vajadzēja, un, tiklīdz Mollija atrada bridi, kad telpā nebija neviena cita, viņa ķērās pie darba.

Drīz vien meitene apkalpotāju bija pakļāvusi.

-     Tu neievērosi, ka es hipnotizēju cilvēkus, Mollija čukstēja. Tu vienkārši ignorēsi mani un turpināsi savu darbu. Kad es būšu prom, tu aizmirsīsi, ka esmu šeit bijusi.

Apkopēja pamāja.

-     Kā tevi sauc?

-    Brenda Kārtraita, sieviete lēni teica.

-     Labi, Brenda, pēc šī vakara tu jutīsies tā, it kā būtu paveikusi pašu labāko darbu, un visi tevi mīlēs. Neesi tik satraukta. Izbaudi to!

Brenda pamāja, sapņaini pasmaidīja un aizpeldēja, dungodama dziesmu no mūzikla Dollija.

Mollijai par lielu pārsteigumu un prieku nākamā, kas ieradās pūderēšanās telpā, bija Sukija Šampaniete. Tagad Mollija varēja ķerties pie darba.

Šampanietes jaunkundze bija tērpusies ekskluzīvā nāras tērpā. Tas bija zaļi sidrabots, un no tā karājās samtaini jūras ziedi. Visu to klāja sīki piliena formas tīkla caurumi, tērps bija sasiets uz kakla, bet ar ļoti zemu priekšdaļu, un vēdera rajonā bija apaļš izgriezums, kas atsedza Sukijas smaragdiem rotāto nabu. Tērpa svārki ap ceļiem bija tik cieši sakļauti, ka kājas spēja paspert vienīgi sīkus solīšus, un pēc tam tērps pārgāja velcē, tā ka izskatījās, ka viņa aiz sevis velk jūraszāļu vālu.

Aktrise pieliecās tuvāk spogulim un no vakara somiņas izņēma lūpu zīmuli. Tad viņa apveltīja pati sevi ar īpašo skatienu it kā viņu negaidot būtu pārsteigušas šķīstoša viļņa šļakatas un likušas strauji ievilkt elpu. Apmierināta ar savu skaistumu, viņa pieskārās lidojošo matu krēpēm. Tieši tad slavenība spogulī pamanīja Mollijas zaļās acis, kas lūkojās viņā.

Dažu sekunžu laikā Sukijas Šampanietes žoklis bija atkāries un lūpu zīmulis iekritis izlietnē.

-    Un tagad, nobēra Mollija, runājot, cik ātri vien spēdama, tu esi manā varā. Pilnīgi, galīgi un tā tālāk.

Pūderēšanās telpas durvis atsprāga vēlreiz. Mollija ievilka elpu un atslīga atpakaļ, kad viņai garām palīgoja Glorija Hīlhārta, līdzīgi zutim kustoties savās zelta spirālēs. Redzot Sukiju Šampanieti, bet nepaskatoties uz viņu, Glorija Hīlhārta devās pie sava personiskā spoguļa.

-    Sukij, mīļumiņ, sveicu! viņa gari stiepa vārdus. Apsveicu, ka esi nominēta! Tev nu gan šis ir īpašs vakars.

Mollija vēroja, kā Glorija atver savu zeltīto vakara somiņu, izvelk un noskūpsta pekiniešu suņu attēlu.

Sukija Šampaniete, joprojām transā, blenza uz savu atspulgu spogulī, it kā viņai būtu amputētas smadzenes.

-            Vai ar tevi viss kārtībā? pieri saraukusi, jautāja Holivudas karaliene, kaut arī viņa nemaz nevarēja saraukt pieri, jo tā bija saņēmusi daudz pretgrumbu injekciju. Viņa ar sarkanu lūpu zīmuli darbojās ap plato muti. Rādās, ka tevis šeit nemaz nav, mī-ī-ī-īlulllīt.

Sukijas mēle izkārās no mutes kaktiņa.

-     Dddth, dde dotha, viņa teica.

Mollija aši uzsita Glorijai Hīlhārtai pa plecu.

-            Viņa sacīja, ka jūtas lieliski. Vai tu šovakar saņemsi balvu? meitene jautāja. Glorija valdonīgi pagriezās, lai paskatītos, kas iedrošinājies viņu uzrunāt, un tad, kad Mollijas acu skatiens sastapās ar slavenās aktrises skatienu, Mollija bija paņēmusi arī viņu. Glorija Hīlhārta stāvēja kā sazāļots dzīvnieks. Viņas izstieptais kakls nolaidās, un viņa izmeta somiņu.

-            Pareizi, noskaldīja Mollija, vērojot durvis un cerot, ka vairs neienāks neviena no Holivudas radībām. Jūs abas esat pilnīgi manā varā, un es gribu, lai jūs kaut ko izdarāt manā labā.

Abas pamāja.

-           Es gribu, lai jūs atcerētos, viņa turpināja. Domājiet par Primo Sellu! Viņš hipnotizēja jūs, vai ne?

Abas sievietes pamāja. Mollijas sirds sajūsmā salēcās.

-             Es gribu, lai jūs atceraties, ko Primo Sells pavēlēja jums darīt.

Abas atkal pamāja.

-            Labi. Manas spējas ir spēcīgākas par Primo Sella spējām. Un tagad es jums pavēlu aizmirst visas Primo Sella pavēles. Jums jāizdzēš no prāta viņa rīkojumi! No šīs

dienas jūs varat rīkoties tā, kā jums patīk. Jūs vairs nekad neklausīsiet Primo Sellam! Patiesībā jūs viņam neiesiet ne tuvu.

-    Ne-varu, monotoni teica Glorija.

-     Es ne-va-ru pa-klau-sīt, atbalsoja Sukija.

-Jūs to darīsiet! uzstāja Mollija, juzdamās kā skolas direktore, kurai jātiek galā ar nepaklausīgiem skolēniem. Es negribu dzirdēt šīs nejēdzības, viņa stingri teica, pati pārsteigta par savu runas veidu. Viņai bija jātiek galā ar aktrisēm, iekams pūderēšanās telpā bija ienākusi kāda cita.

-    Ieskatieties man acīs!

Viņa pastiprināja acu skatiena spēku, līdz Glorijas Hīlhārtas sirds sāka dauzīties un Sukijas Šampanietes ķermenis sāka slīgt zemē, spicajām kurpēm salokoties zem viņas. Petula smilkstēja. Mollijai tiešām nepatika redzēt viņas šādā stāvoklī, taču citas izejas nebija.

-    Pastāstiet man, ko Primo ir licis jums darīt, viņa pavēlēja Glorijai.

-    Ļoti slepeni, paziņoja Holivudas karaliene.

-      Klausies, Glorija! teica Mollija, pārsteigta un uztraukta par to, ka neviens no viņas rīkojumiem neiedarbojas. -Ja tu vēli sev labu, tu pastāstīsi to man, un tūlīt!

-    Es nevaru tev neko pa-stāstīt, nogārdza Glorija un sāka raustīties. Tas nav ie-spē-jams.

Abas zvaigznes saļima Mollijas spiediena ietekmē. Parasti cilvēki pilnībā pakļāvās šādam hipnozes spiedienam. Šī neveiksme bija satriecoša. Ja Mollija vēl turpinātu abas uzlūkot, viņas gulētu uz grīdas. Sells bija tās nohipnotizējis tik pamatīgi, ka pat Mollijas spēcīgākie centieni nespēja aktrises atbrīvot. Kā viņš bija to panācis?

-    Nu labi, meitene padevusies teica, vēlēdamās atkal novest abas cilvēka cienīgā stāvoklī. Pēc mirkļa, kad es noklikšķināšu pirkstus, jūs aizmirsīsiet, ka esat bijušas transā, un izturēsieties normāli.

Šajā brīdī Mollija redzēja savā priekšā paveramies neiedomājami vilinošu iespēju. Meitene atkal vēlējās izbaudīt to skurbinošo varas sajūtu, kāda viņai bija ikreiz, kad kāds izpildīja viņas rīkojumus. Mollija varēja mainīt šo cilvēku dzīvi vai arī likt tiem izdarīt kaut ko viņas labā.

Mollija taču varēja likt slavenībām ielūgt viņu un Rokiju pie sevis mājās uz pusdienām. Meitene varēja pastāvēt uz to, ka viņai, Mollijai, kopā ar tām jāpiedalās nākamajās filmās. Mollija būtu varējusi likt Sukijai Šampanietei vadīt kampaņu lietusmežu glābšanai.

Tā vietā, dzirdot Brendu Kārtraitu laimīgi dungojam, Mollija pēkšņos cēlsirdības uzplūdos pavēlēja: Sukij un Glorija, šovakar jūs ievērosiet, cik izcila darbiniece ir tualetes apkalpotāja Brenda Kārtraita. Patiesībā jūs viņai pēc tam uzrakstīsiet vēstuli, kurā pastāstīsiet, ka vakars bez Brendas brīnišķīgā darba nekad nebūtu bijis tāds, kāds tas bija. Jūs pat varat ielūgt viņu uz tēju. Un tad jūs abas atcerēsieties, ka šis bija pats ievērojamākais gadījums Oskara ceremonijā. Un tagad, kad vien es teikšu "pūderis puff", jūs atkal būsiet zem mana pūdera… ē… es gribēju teikt, manā varā*. Mollija vēlreiz noklikšķināja pirkstus, un abas sievietes atjēdzās.

-     Es prasu, vai ar tevi viss kārtībā? atkārtoja Glorija Hīlhārta, atsākot no tās vietas, kur bija pārtraukusi.

-     Protams. Vai zini, ka šovakar esmu pieteikta Oskara balvas nominācijai par savu lomu filmā Svešinieka asinis?

-Jā, mīļumiņ, es tikai apsveicu tevi!

-     Vai tiešām? Sukija Šampaniete nevarēja saprast, kā viņa nav dzirdējusi Glorijas apsveikumu. Tad no viņas

* powder pūderis, power vara (tulk. no angļu vai.) 140

lūpām atskanēja savāds, kluss kliedziens tā varētu brēkt kāds alnis.

-     Ak nē jel! Man nokrita lūpu zīmulis, un nu tas ir pazudis. Tā ir slikta zīme. Šo lūpu zīmuli īpaši man radīja Vilomena Dreikslenda. Redzi, tas ir ideāli pieskaņots mana tērpa krāsām. Ak, augstā debess, es vairs nedomāju, ka varētu iegūt Oskaru!

Glorija Hīlhārta neldausījās. Kad viņa noliecās, lai paceltu savu somiņu, viņa pamanīja Petulu.

-     Ak, kāds bri-ī-īnišķīgs sunnis! viņa stiepa vārdus. Vai tas ir tavs? viņa jautāja Mollijai. Parasti man mopši nepatīk. Es mīlu pekiniešus, bet cik brīnišķīgs sunnītis! Aktrise pieliecās, saņēma rokās Petulas galvu un noskūpstīja tās purnu. Petulu nomāca zvaigznes parfīms, un viņa ļoti nopriecājās, kad no kādas kabīnes iznāca Brenda Kārtraita un Glorijas uzmanība tika novērsta.

-     Brenda, mī-ī-īļumiņ! Glorija jūsmoja. Šovakar tu esi paveikusi brī-ī-īnišķīgu darbu. Balvu vajadzētu saņemt tev.

Brenda, slīkstot Glorijas un Sukijas glaimu straumē, bija pārāk saviļņota, lai spētu ko pateikt.

Vēl dažas reizes papliķējušas Petulu, vēl vairākas reizes pateikušās Brendai par viņas izcilo darbu un vēl vairākas reizes uzvēdījušas savas smaržas, abas aktrises bija prom.

Mollija atslīga uz ķebļa. Viņa jutās pagalam apjukusi. Viņa no visas sirds bija centusies noņemt hipnozi abām zvaigznēm, bet tas nebija izdevies. Viņa nespēja izprast, kāpēc.

Hipnozes grāmatā nekas nebija teikts par hipnozi, kuru nevarētu atcelt. Līdz šim Mollija bija domājusi, ka ikvienam, kurš reiz ticis hipnotizēts, hipnozi var arī noņemt. Sellam kaut kā bija izdevies padarīt hipnozi pastāvīgu.

Mollijai nebija ne jausmas, kā viņš to paveicis. Viņa jutās tā, it kā viņas priekšā būtu masīvas tērauda durvis ar dzelzs piekaramo slēdzeni un viņai nebūtu atslēgas. Mollija sāka apjaust Sella spēju patiesos apmērus.

Sella hipnotizētie cilvēki bija iekļuvuši lamatās pilnīgi un galīgi. Ja jau Primo Sells spēj noturēt tos savā kontrolē tik ilgi, cik vien grib, viņš ir neuzvarams. Šī doma bija ļoti biedējoša. Viņš kļūs arvien varenāks un arvien bagātāks. Un viņš kontrolēs arvien vairāk cilvēku visā Amerikā varbūt pat visā pasaulē. Primo Sells par hipnozi zināja nesalīdzināmi vairāk nekā Mollija. Un varbūt tieši tagad viņš atrodas šajā ēkā. Meitene bija nobijusies.

Mollija dzirdēja, ka ārpusē skaļrunis aicina cilvēkus ieņemt vietas zālē. Vēl dažas sievietes iesteidzās pūderēšanās telpā pirms ceremonijas sākuma. Mollija vēl cerēja. Varbūt viņas tīldos iekļūs citi Sella upuri citi, kuri varbūt nav pakļauti tik spēcīgai hipnozei. Viņai jācenšas uzzināt vairāk par to, kas noticis ar šiem cilvēkiem.

Tomēr cerības vakara gaitā neattaisnojās.

Visu vakaru ļaudis gāja ārā no zāles, lai ieturētu pauzi. Sievietes ielidoja pūderēšanās telpā, lai pārbaudītu seju un apmeklētu tualeti. Mollija sastapās ar lielām un mazām kinozvaigznēm, kā arī ar trim režisorēm, četrām producentēm, piecām scenāristēm, vienu operatori un vienu kostīmu modelētāju. Viņa secināja jo slavenākas ir šīs sievietes, jo lielāka iespēja, ka viņas hipnotizējis Sells. Viņš bija nohipnotizējis divas režisores un vienu producenti. Un atkal visi viņa dotie rīkojumi bija cieši un nelokāmi.

Vakars ritēja Akadēmijas balvu publikas priekšā. Visi skatījās fragmentus no gada labākajām filmām. Tika piešķirts Oskars pēc Oskara. Sajūsmināti un emocionāli cilvēki kāpa uz skatuves, lai tos saņemtu. Petula smilkstēja, jo gribēja iet un skatīties.

Beidzot pie pūderēšanās telpas durvīm atskanēja klaudziens. Tas bija Rokijs. Viņš bija ļoti saīdzis. Visi, kuri bija ienākuši vīriešu tualetē, bija pārāk steidzīgi, lai runātu ar viņu.

-    Tas bija tiešām stulbi, Rokijs strupi noteica.

Mollija pastāstīja viņam par savu atklājumu.

-    Bet kā to var izdarīt? jautāja Rokijs.

-             Es nezinu. Izskatās, ka viņš tās ir aizzīmogojis no iekšpuses. Uzskrūvējis viņām vāku. Tas ir savādi.

-    Tas ir bīstami.

-     Man pietiek, teica Mollija. Ejam mājās!

divdesmit pirmā nodaļa

Petulai par lielu prieku viņi izgāja tukšajā vestibilā. No turienes varēja dzirdēt apslāpēto troksni, ko radīja cilvēki zālē. Mollija un Rokijs nolēma, ka pirms aiziešanas jāuzmet īss skats notiekošajam. Abi klusi ieslīdēja iekšā un paslēpās aiz aizkara zāles tumšajā stūri.

Zāle bija milzīga tā atgādināja dziļu, sarkanu muti, kurā izkārtotas zobiem līdzīgu sēdekļu rindas. Šajos zobos sēdēja simtiem smokingos, vakartērpos un dārgakmeņos tērptu cilvēku, kuri skatījās, klausījās, aplaudēja un jutās labi. Mollijai likās, ka viņi sēž kāda izsalkuša briesmoņa rīklē, kura vārds ir šovbizness.

Zāles malās piķējošas kameras uz metāla strēlēm aptvēra un pētīja publiku. "Rīs fiksēja slavenību reakciju tad, kad tika paziņots kāds uzvarētājs. Ikviena zvaigzne apzinājās, ka to vēro miljoniem cilvēku visā pasaulē.

Ceremonija bija nonākusi līdz balvai Labākā galvenās lomas aktrise. Uz milzīgā ekrāna parādījās fragments, kurā Tanja Tolaili tēlo galveno lomu filmā Ceļš uz pirmatnību, un tad attēls sadalījās četrās daļās. Tiešās pārraides kameras pievilka klāt četras aktrises, kuras bija nominētas šim Oskaram, un virs skatuves divu metru augstumā parādījās viņu cerību pilnās sejas. Protams, viena no tām bija Sukija Šampaniete.

Balvas pieteicēja, spāņu aktrise spārnotā kleitā, kas teju, teju gatavojās aizlidot, turēja rokās aizzīmogoto Oskara aploksni. Viņa to atplēsa, izvilka iekšā esošo kartīti… publika aizturēja elpu… un viņa paziņoja: Un uzvarētāja ir… Sukija Šampaniete par Svešinieka asinīml

No zāles atskanēja spiedziens, kad Sukija saprata, ka ir uzvarējusi. Ekrānā pārējās trīs aktrises centās slēpt savu vilšanos. Publika mežonīgi aplaudēja.

Sukija drebot piecēlās. Viņa noskūpstīja cilvēkus sev blakus savu māsu un filmas režisoru Džino Puči savāca savu nāras tērpu un centās graciozi izslīdēt pa eju. Sasniegusi skatuvi, viņa pārsteigumā aizklāja muti ar roku. Visu mūžu viņa savā prātā bija iztēlojusies šo brīdi un tagad vairs nespēja sakarīgi domāt. Pēc mirkļa, kas likās kā stunda, bet tajā pašā laikā kā sekunde, zelta Oskars tika iespiests viņas rokās un balvas pieteicēja noskūpstīja viņu uz vaigiem.

-    Labs darbs, labs darbs, viņu apsveica spāņu aktrise, stumjot pie mikrofona.

Sukija Šampaniete sajuta kameru acis uz savas sejas. Viņa pasmaidīja, apzinoties, ka pavērtās lūpas parādās miljonos televīzijas ekrānu visā pasaulē.

Viesnīcā Chateau Marmoset Trinklberijas kundze raudāja aiz prieka par Sukijas Šampanietes uzvaru.

-    Viņa ir pelnījusi katru tās mazās statujas collu, teica Trinklberijas kundze. Ak, cik viņai tā ir brīnišķīga diena! Es domāju, ka viņas māte ļoti lepojas ar viņu.

-    Varbūt viņa ir bārene, teica Džemma.

-     Es domāju, ko gan Sukija teiks, turpināja Trinklberijas kundze. Viņa izskatās šausmīgi satraukta.

Televīzijā Sukijas mazā sejiņa izskatījās tā, it kā viņa gaidītu aplausus rimstamies. Īstenībā viņa izmisīgi centās atcerēties iepriekš sagatavoto runu. Šķita, ka uzvaras pārsteigums ir iztukšojis viņas galvu.

Trinklberijas kundze apslaucīja acis.

-    Paldies! iesāka Sukija Šampaniete, meldējot smadzenēs pazudušās runas dāvanas. Beidzot viņa tās atrada.

-Jā, aktrise nopūtās. Es gribu pateikties visiem, kas radīja iespēju man piedalīties šajā filmā. Man tas bija neiedomājams piedzīvojums, un bez jums visiem es šodien te nestāvētu. Bet, pirmkārt, mana pateicība ir veltīta brīnišķīgajai Brendai Kārtraitai, kura arī šovakar ir šeit. Viņa uztur Kodaka teātra pūderēšanās telpu tik lieliskā kārtībā, ka es tajā varētu pavadīt visu vakaru. Es nekad neesmu redzējusi tik brīnišķīgi notīrītus tualetes podus. Jā, Brenda, paldies tev, tu esi padarījusi man šo vakaru par vienu vienīgu prieku!

-     Kas par jauku meiteni! priecājās Trinklberijas kundze.

Publika domāja smieties vai ne, un daži arī iesmējās. Citi juta līdzi Sukijai Šampanietei. Viņi apzinājās, ka uzvara aktrisi noteikti ir dziļi aizkustinājusi, tāpēc viņi sāka aplaudēt. Daži režisori pie sevis atzīmēja Šampanietes jaunkundzi kā ekscentriskāku un interesantāku aktrisi, nekā viņi bija domājuši pirms tam.

Sukija Šampaniete apjukusi pasmaidīja un pameta skatuvi.

Rokijs no malas pašķielēja uz Molliju.

-    Savāda izturēšanās. Es taču nedomāju, ka tam ir kāds sakars ar tevi?

-     Es nebiju domājusi, ka viņa tā pateiks, Mollija vainīgi sacīja.

Mollija, Petula un Rokijs stāvēja aiz aizkara un vēroja ceremoniju. Beidzot viss bija galā, un sajūsminātais, tērgājošais pūlis izbira laukā, piepildot vestibilu un gaiteņus.

Stumdīta šurpu turpu, Mollija uztvēra sarunas beigas par Deivīnas Natelas nolaupīšanu.

-     Vai tu domā, ka tā ir nolaupīšana? Kāpēc tad Deivīnas ģimene nav saņēmusi prasību par izpirkuma maksu? jautāja kāds vīrietis.

-     Es zinu tikai to, atbildēja viņa sarunu biedrs, ka esmu nolīdzis miesassargu, kas pavada manus bērnus uz skolu. Es vairs neļauju tiem iet ārā vieniem.

Pēkšņi Mollija un Rokijs sajuta, ka viņiem būtu vajadzējis aiziet agrāk. Lai izvairītos no kamerām, viņi nolēma pamest ēku pa saimniecības izeju. Un tieši tad kāda roka uzsita Mollijai uz pleca.

Mollija apsviedās apkārt. Virs viņas slējās gara, valdonīga sirma vīra stāvs. Mollija parāvās sāņus un tik tikko spēja apspiest kliedzienu.

Primo Sells smaidīja. Man ļoti žēl, ka liku tev palēkties, viņš sacīja.

Mollija centās padzīt no sejas pārbīli. Sells skatījās tieši uz viņu. Mollija pazina viņa dažādo krāsu acis. Viena bija tirkīzzaļa, bet otrai piemita savādi brūns tonis. Viņa redzēja vīrieša spalvaino degunu.

-    Priecājos, ka izdevās tevi noķert, viņš turpināja sirsnīgā, draudzīgā balsī. Tu taču esi Mollija Mūna, vai ne? Mans vārds ir Primo Sells. Šis te ir mans dēls Sinklērs. Viņš pastāstīja par tavu uzstāšanos Ņujorkā pagājušajā gadā. Tad jau tu laikam esi divdesmit pirmā gadsimta zvaigzne.

Aiz Sella Mollija saskatīja Sinklēru. Viņam bija gaiši mati, zilas acis, viņš bija vingrs un iededzis.

-     Sveika! viņš smaidot teica, it kā viņa dzīves galvenais mērķis būtu savaldzināt Molliju. Petula ieņurdējās. Mollija uzreiz saprata, ka Sinklērs ir tas pats vīrietis, kurš ienāca Sella birojā naktī, kad viņi bija paslēpušies zem galda. Viņa paspēra soli priekšā Petulai, lai aizsegtu to.

-     Ir tāds izaicinājums tevi satikt, sacīja Primo Sells. Mani vienmēr interesē jaunas zvaigznes.

Viņa balss bija plūstoša un gluda, it kā balsene, mēle un zobi būtu ieziesti ar šķidru silikonu. Viņa savādās acis bija platas un spulgas. Mollija nevēlējās tās uzlūkot. Primo pasniedza manikirēto roku, lai meitene to paspiestu. Viņa to nepieņēma.

Primo Sells laikam uztvēra Mollijas vilcināšanos kā kautrību. Viņš teica: Nu, protams. Tev taču nav ne jausmas, kas es esmu, vai ne?

Mollija izlikās, ka viņu nepazīst, un pakratīja galvu. Vīrieša balss bija šausminoši valdzinoša, un viņa juta, ka pēc iespējas ātrāk jābeidz tajā klausīties.

-     Priecājos jūs satikt, Mollija nomurmināja un sāka novērsties.

Primo nebūt nejutās atraidīts. Šai nenobriedušajai zvaigznītei droši vien ir iestāstīts, ka Holivuda ir īsts haizivju dīķis, kur katrs vēlas nokost no viņas pa gabaliņam.

-    Es tiešām vēlētos iepazīties ar tevi tuvāk, viņš murrāja. Mollij, šovakar es rīkoju pašas spicākās viesības Holivudā. Tur būs visi. Tur ir jābūt. Es priecātos, ja tu un tavs draugs būtu mani viesi. Sells pasniedza Mollijai divus melnus ielūgumus ar zeltītām žagatām.

-    Gaidu jūs! Primo Sells vēlreiz pasmaidīja un izzuda trokšņainajā pūlī.

Mollija un Rokijs aplūkoja ielūgumus. Abi klusēja.

Beidzot Mollija pārtrauca klusumu. Mēs jau varam tur aiziet tikai uz brītiņu.

-     Mums nav tur jāiet, uztraucās Rokijs. Vai tad tu neredzēji, kā viņš uz tevi skatījās?

-     Mums jāiet, jau pārdomājusi uzstāja Mollija. Tikai padomā tā mums būs lieliska iespēja uzzināt par viņu vairāk. Mums jāatklāj, kā viņš panāk savu nepārvaramo hipnozi. Varbūt kaut kas viņa mājā dos mums kādu norādi. Viņam droši vien ir speciāla hipnotizēšanas istaba, no kuras mēs ari varētu kaut ko uzzināt. Ja Sells ir nolaupījis Deivīnu, varbūt viņš to ir noslēpis bēniņos vai kur citur. Rokij, es saprotu, ka tas ir tāpat, kā doties lauvu midzenī, bet mums tas ir jādara.

-    Mollij, doma par to, ka mēs varētu droši okšķerēt Sella mājā, ir tas pats, kas iedomāties, ka ir droši rotaļāties transformatoru būdā un netikt nosistam ar strāvu.

-     Nē, sacīja Mollija, paņēmusi rokās Petulu, jo mēs tur neejam rotaļāties, mēs ejam noslēgt strāvu.

divdesmit otrā nodaļa

Mollija un Rokijs īsti nezināja, kā nokļūt līdz Primo Sella mājai. Viņu šoferis bija prom, un abi saprata, ka sadabūt taksi pie Kodaka teātra ēkas būtu sarežģīti, jo tur drūzmējās autogrāfu mednieki. Tāpēc, ieraudzījuši vecu, garkājainu aktieri, kas saulē iedegušajā rokā turēja ielūgumu ar žagatas attēlu, viņi tam pieklājīgi pavaicāja, vai tas nevarētu viņus aizvest. Mollija pazina viņu no vecām kovboju filmām, kas bija atrodamas videokasešu skapītī Laimes namā. Tas bija Dastijs Goldmans.

-    Ja vien jums nav iebildumu pret neērtībām, varu jūs aizvest. Mana mašīna ir tur tālāk, viņš teica, smaidam sašķobot vēju appūsto seju.

Priecīgi beidzot sastapt kādu, kas šķiet īsts un kam nerūp tas, cik ērta ir viņa mašīna, Mollija un Rokijs sekoja Dastijam Goldmanam uz Kodaka teātra aizmugures ieeju.

-    Esmu pārsteigts, ka pazināt mani, viņš kautrīgi teica. Jau gadiem neesmu piedalījies nevienā lielā filmā.

-     Kāpēc tad jūs bijāt balvu ceremonijā? jautāja Rokijs.

-     Kāda mana sena draudzene bija režisore filmai, kas tika nominēta par labāko mūziku, un viņas vīrs nevarēja iet saķēris kaut kādu kašķi -, tāpēc viņa man piedāvāja šamējā biļeti un ielūgumu uz dropi. Domāju, ka jāaiziet veco laiku dēļ.

Kad viņi nonāca pie teātra preču piegādes durvīm, saule jau bija norietējusi un kļuvis aukstāks. Dastijs aizveda Molliju, Petulu un Rokiju līdz apdauzītai automašīnai ar nolaižamu jumtu. Tā bija sarūsējusi, apskrambāta un nošķiesta netīrumiem.

-    Kāpēc gan citi neiet ārā pa aizmugures durvīm? jautāja Mollija. Te taču nav nekāda pūļa.

-     Nu, tieši tā. Cilvēki jau vēlas, lai viņus pamana citi, it īpaši kameras, teica Dastijs. Jo biežāk tiek publicēts viņu attēls, jo slavenāki viņi kļūst. Jo slavenāki viņi kļūst, jo vairāk kameru vēlas iegūt viņu attēlu. Tā ir spirāle, kas vijas un tinas, un vairums aktieru ir gatavi uz tās uzsēsties. Viņi pa šo spirāli vēlas nokļūt augstāk, nekā kāds to ir spējis pirms viņiem. Augstāk par Merilīnu Monro vai Elvisu. Viņi vēlas kļūt par dieviem cilvēku priekšā. Tāpēc arī tikai nedaudzi saglabā sevi. Viņš iekāpa savas neaizslēgtās mašīnas priekšējā sēdeklī. Es jau nesaku, ka daudziem šeit nebūtu īsta talanta. Viņi ir tiešām labi aktieri un pasaules klases režisori, bet daudzus no viņiem iesūc šī stulbā spirāle.

Mollijai un Rokijam patika Dastijs. Viņa kājas turējās pie zemes un galva bija īstajā vietā. Abi ielēca vecajā Thunderbird un ieslīdēja tā novalkātajos ādas sēdekļos. Dastijs ar kreiso roku satvēra apsūbējušo hromēto stūres ratu, ieslēdza aizdedzi, un pēc dažiem ātrumkloķa pārslēdzieniem un motora rēcieniem viņi jau bija prom.

Brauciens mašīnā ar nolaistu jumtu bija atspirdzinošs, bet pavēss. Dastijs iedeva Mollijai jaku, kur ietīties. Petula sēdēja viņas klēpī un ar mēli ķēra vēju. Viņi brauca atpakaļ pa Holivudas bulvāri un palielināja ātrumu, joņoja cauri Rietumu Holivudai, garām nozibot spilgtajām restorānu, viesnīcu un bāru gaismām. Petulas ausis plīvoja vējā.

-    Tev patīk mūzika?

-    Es to mīlu, apgalvoja Rokijs.

Dastijs ieslēdza kantri un vesternu mūzikas radiostaciju.

-    Pats ari kaut ko spēlē?

-    Ģitāru, atbildēja Rokijs.

-            Vai jūs tur kādreiz esat bijis? Mollija vaicāja, kad viņi brauca garām Beverlihilsas viesnīcai.

-            Jā. Tā ir ļoti dārga visa zeltā un rozā un pilna spilvenu. Tur iekšā ir kā salvešu kastē. Viņš pievērsās ceļam. Redziet tur augšā? Tā ir Primo Sella villa, visa vienās gaismās.

Mollija pazina Sella māju no Lusijas fotogrāfijām. Tā milzīga slējās augstu pakalnā, un ap to pletās ciedru parks. Tas pelēkās mūra sienas un dārzus apgaismoja sudrabaini starmeši. Viņiem braucot augšup, Sella teritorija arvien vairāk pazuda skatam, līdz beigās viss, ko varēja redzēt, bija augstā siena, kas ieskāva villu.

Dastijs piebrauca pie iespaidīgajiem vārtiem, izslēdza mūziku un parādīja viņu ielūgumus apsargiem.

-    Nekad neesmu šeit bijis, viņš paskaidroja.

-    Mēs arī ne.

Mollija cerēja, ka viņas straujais lēmums ierasties šeit neizrādīsies neprātīgs.

Viņiem vajadzētu pēc iespējas ātrāk veikt izmeklēšanu un cerēt, ka Sēlis būs pārāk aizņemts ar viesiem, lai domātu par bērniem.

Dastijs sekoja virknei citu mašīnu pa garo, līkumaino ceļu, garām ciedriem un maziem ezeriņiem ar krāsainām zemūdens gaismām. Viļņotajos mauriņos bija izkaisītas milzīgu apmēru skulptūras, kas attēloja robainus tērauda briesmoņus, kuri izskatījās tā, it kā ganītos pilnmēness gaismā. Vietumis zālē kustējās mazas gaismiņas.

-     Mākslas mīļotājs. Domāju, ka iekšā jābūt veselai kolekcijai. Tātad, Dastijs sausi bilda, ari tad, ja cilvēki nebūs interesanti, varbūt tādi būs priekšmeti, kas karājas pie sienām. Un, aplūkojot saimnieka mākslas priekšmetus, gūstam priekšstatu par viņu pašu.

Ceļš noveda pie grantēta laukuma augšā aiz galvenās ēkas, kur apkalpotājs norādīja Dastijam uz vietu pie sienas. Autostāvvietas vidū strūklakas centrā atradās lidojumam sagatavojusies liela akmens žagata. No tās spārnu galiem tecēja ūdens.

Mollija izkāpa no mašīnas un iedziļinājās ainavā. Zem viņiem bija Primo Sella mājas jumti, skursteņi un augšējo stāvu logi. Aiz muguras pletās Losandželosas plašumi kā sega, kas sastāv it kā no miljoniem Ziemsvētku svecīšu, no kurām dažas sakārtotas pareizās rindās, bet citas veido krāsu un mirgojoša neona jūkli.

-    Esmu dzirdējis par šo skatu. No šejienes pilsēta šķiet kā datora slēgumu shēma, vai ne? ierunājās Dastijs, kad viņi cauri liesmojošām lāpām devās lejup pa akmens pakāpieniem uz mājas aizmuguri.

Pa labi un pa kreisi izkārtoti rožu dārzu ornamenti, un katrā no tiem uzstādītas vēl citas tērauda skulptūras. Petulai ejot garām, astes spalvas izpleta kāds pāvs. Kāpņu lejā bija japāņu ūdensdārzs ar ziedošiem kokiem. No izgriezumiem rotāta koka gājēju tiltiņa nokarājās violeti gliclniju puduri. Dīķi zem tā starp ūdensrožu lapām peldēja lielas oranži un balti lāsumainas zivis.

-     Ķīnas karpas, Dastijs norādīja uz tām, kad viņi šķērsoja tiltiņu. Mollija saprata, ka šī ir pirmā reize, kad viņa atrodas tiešām bagāta cilvēka mājā. Meitene nodomāja, cik ārkārtīgi īpašai jābūt sajūtai, katru dienu pārnākot mājās šādā vietā. Viņi pagāja zem arkas un nokļuva pie apaļa, bruģēta pagalma, kur viņus pārsteidza olas skulptūra, pēkšņi no savas augšdaļas izšaujot oranžu liesmu stabu. Priekšā bija kokgriezumu ornamentiem rotātas durvis. Šeit ielūgumus pārbaudīja vēl viens apsargs. Tad Mollija, Petula un Rokijs sekoja Dastijam vestibilā ar augstiem griestiem.

Pāri margām viņi varēja nolūkoties lielā zālē. Platas ozolkoka kāpnes veda lejup uz marmora grīdu, kuras ornaments izskatījās tā, it kā pa grīdu kāds būtu izlaistījis kafiju. No telpas aiz zāles plūda džeza mūzika. Dodoties lejup pa kāpnēm, Mollija skatījās pa labi un pa kreisi uz garo zāli, no kuras varēja nokļūt citās mājas daļās. Visur rosījās apkalpotāji un apkalpotājas, kas steidzās iekšā un ārā no telpām ar glāžu un uzkodu paplātēm.

-     Ejam ārā uz mājas priekšpusi! vedināja Dastijs un virzīja viņus uz Primo Sella viesu telpu.

No milzīgās zāles, kuru tagad pildīja viesi, uz laiku bija iznestas mēbeles. Griestu vidū karājās varenu apmēru kroņlukturis, no kura kā tūkstošiem rasas pilienu nokarājās kristāla gabaliņi. Četru cilvēku ansamblis spēlēja Tu esi ieguvusi manī. Kad viņi gāja garām mūziķiem, Dastijs nedaudz pagorījās smieklīgā dejā un izveda viņus ārā.

Kad viņi iznāca uz tenisa laukuma izmēru balkona, kāda balss iesaucās: Ei, Dastij, tu esi klāt!

Slaida, skaista arābiete sarkanā caurspīdīga auduma kleitā apvija rokām vecās filmu zvaigznes kaklu.

-     Lai jums labs vakars, bija prieks jūs satikt! Dastijs atsveicinājās, pamājot Mollijai un Rokijam un pagriežoties, lai pievienotos savai draudzenei režisorei.

Kāds apkalpotājs piedāvāja Mollijai un Rokijam augļu kokteiļus. Petula apēda olīvu, ko bija atradusi uz grīdas. Tad viņa sāka sūkāt tās kauliņu. Mollija aplūkoja Primo Sella mājas fasādi.

Mājai bija četri stāvi. Pa apakšstāva logiem viņa redzēja cilvēkus svinam viņiem rokās bija šampanieša un trijstūrainas kokteiļu glāzes. Glorija Hllhārta bija apkampusi Džino Puči; Herkuless Stouns apbrīnoja Sukijas Šampanietes Oskaru; Stefānija Gulaša ar skūpstu apsveica Karali Alni. Ieradies bija pat politiķis Gandolli, kuru Mollija pazina no vēlēšanu kampaņas plakātiem visā pilsētā. Nakts gaisu pildīja čalas, smiekli un sajūsma. Cilvēki izbaudīja sajūtu, ka šovakar Holivudā šis ir labākais saviesīgais pasākums.

Daudzi no viņiem "ķemmēja" telpas, lai aprunātos ar svarīgākajiem cilvēkiem. Aktieri centās apburt režisorus, režisori pieglaimojās producentiem, producenti meklēja zvaigznes, par kurām domāja, ka tās varētu padarīt viņu nākamo filmu par kases grāvēju.

Bet Mollija apzinājās, ka viņiem ir paveicies nokļūt šeit šādā vakarā. Lejā villa zumēja no trokšņa un rosības, bet aiz augšējo stāvu logiem nebija redzama nekāda kustība. Pietiekami jauki un klusi, viņa nodomāja, lai nedaudz papētītu.

divdesmit trešā nodaļa

Mollija un Rokijs iztukšoja savus augļu kokteiļus un atgriezās it kā kafijas pielaistītajā marmora zālē. Ozolkoka kāpnes, pa kurām viņi devās lejā, pildīja trokšņaini ļaudis, un kāpņu augšgalā stāvēja divi apsargi. Šādā situācijā augšējos stāvos iekļūt nebija iespējams. Mollija un Rokijs nolēma sākumā pārlūkot apakšstāvu. Izspiedušies starp zeltītā, austrumnieciskā kleitā tērptu sievieti, kura bija plata kā govs, un resnu vīru ar sirmām ūsām, viņi iegāja kādā tukšākā telpā. Tā bija pilna modernās mākslas, un to apgaismoja liela tērauda un stikla lustra, kas bija veidota kā Zemes mākslīgais pavadonis.

-    Atceries, ko teica Dastijs, Rokijs atgādināja Mollijai. Aplūkojot Sella mākslu, mēs varēsim noprast, kas viņš ir par cilvēku.

Kreisajā pusē bija ļoti dīvaina, zaļpelēkos toņos ieturēta glezna, kas attēloja sīku kā pelīšu cilvēciņu barus, kam nebija nekāda apģērba, vienīgi pavadas, un ko veda leijerkastnieka pērtiķis, kuram ari bija kaklasiksna ar pavadu. Pretī bija paša Sella portrets, tik liels, ka audekls pilnībā nosedza sienu. Viņa acīs, no kurām viena bija brūna, bet otra tirkīzzaļa, atspoguļojās lidojoša žagata.

-    Es domāju, kur viņš pašlaik atrodas, pačukstēja Mollija, kad viņiem tuvojās apkalpotājs ar paplāti. Uz tās mākslinieciski bija izkārtots kaut kas, kas izskatījās pēc ceptiem krabjiem, un bļoda ar melnu mērci.

-    Kas tas ir? jautāja Mollija.

-    Mīkstčaulas krabis, atbildēja apkalpotājs. Pamanījis Mollijas samulsušo skatienu, viņš piepilda: Tos var ēst veselus, tā ir īpaša krabju suga.

-    Nē, paldies! atbildēja Mollija. Rokijs vienu paņēma.

-     Mmmmmm, kraukšķīgs, viņš paziņoja.

Rokijs tagad bija tik sajūsmināts par viesībām, ka doma par Sellu viņu vairs nemaz nebiedēja.

-     Es nedomāju, ka viņš tik ļoti interesētos par mums. Viņam ir jācep daudz lielākas zivis.

-     Es vispār negribu, lai mani izcep, teica Mollija, garāmejot atkal uzlūkodama gabaliņos sagrieztos krabjus.

Mollija, Petula un Rokijs, neviena neievēroti, sāka klīst cauri arvien dzīvākajiem viesu pūļiem, meklējot Sella privātās telpas. Viņi nokļuva līdz marmora zāles galam un atvēra kādas durvis, kas veda uz ziemas dārzu. Pa stabiem rāpās biezi džungļu vijumi, kuros slēpās simtiem ziedošu orhideju, un gaiss bija mitrs, ar saldenu smaržu. Vienā dārza galā dzirkstīja iekšējā strūklaka, pie kuras trīs cilvēki spēlēja ģitāras un dziedāja.

Tur bija tievs gara auguma padsmitnieks ar lielu degunu un pinkainiem matiem un aptuveni sešpadsmit gadus veca meitene, kurai bija ezīša frizūra un vienai uzacij izcirpta daļa. Trešais, Mollijai un Rokijam par pārsteigumu, bija Billijs Bobs Bimbls. Viņi apstājās, lai paklausītos. Mollija redzēja, ka Rokijs izmisīgi vēlas paņemt vienu no malā noliktajām ģitārām un iesaistīties mūzikā, taču viņa apveltīja zēnu ar izteiksmīgu skatienu, atgādinot tam par abu svarīgāko uzdevumu.

Rokijs sāka dungot līdzi.

-            Forši, vecīt, teica pinkainais, spēlējot mādams ar galvu un pievērdams acis.

Tad Rokijs sāka runāt mūzikas ritmā. Uz Molliju tas atstāja iespaidu. Viņš turpināja izrunāt vārdus, un tas izklausījās tiešām labi. Taču, kad zēns deva Mollijai zīmi, viņa kopā ar Petulu aizgāja uz otru ziemas dārza galu. Mollija nevēlējās, lai Rokijs viņu apdullina. Viņa nogaidīja dažas minūtes. Atgriezusies viņa atrada tris ģitāristus nekustīgu skatienu blenžam Rokijā.

-    Foooorši, teica pinkainais. Visi trīs bija transā.

Mollija vēl papildus apveltīja katru ar acu skatienu. Tad viņa tiem jautāja, vai Sells viņus hipnotizējis. Tā bija. Pēc Mollijas pavēles aizmirst visus Sella rīkojumus meitene ar izcirpto uzaci atbildēja: Nekādi, draudzenlt! Kā Primo saka -, tā ari ir.

-Jā, teica Billijs Bobs Bimbls. Primo ir vēsais vecītis. Uzrakstīšu dziesmu par viņu.

-           Vai tad tu to vēl neesi izdarījis? Tava žagatas dziesma taču ir par viņu, teica Mollija, domādama par melodiju, ko atskaņoja radiostacijas visā pasaulē.

-            Nē, skuķīt, tā dziesma ir par sievieti, kurai lauzta sirds. Tā ir mīlas dziesma.

Mollija saprata, ka virspusēji Bimbls nepamana Primo Sella īsto dabu. Taču, viņa domāja, sirds dziļumos zēns droši vien aptver, kāds cilvēks ir Sells. To apliecināja Billija dziesma.

-    Nodziedi to žagatas dziesmu! viņa aicināja.

Atskanēja Billija Boba saldenā balss.

Neļauj viņam nozagt savu sirdi,

Nozagt to,

Nozagt to, auauauuuu,

Neļauj viņam iegūt tavu sirdi,

Sargi to, ai, auauauuuu,

Žagatvīrs, auūūūū,

Viņš vēlas sauli un zvaigznes, un tevi, ūūū,

Žagatvīrs.

-    Kur Sells tevi hipnotizēja?

-    Kino zālē, atbildēja Billijs Bobs Bimbls.

-    Kur tā atrodas?

-            Tur lejā pa kāpnēm. Viņš norādīja uz kāpnēm ziemas dārza attālajā galā.

-    Ārā, kroketa dārzā, teica Pinkainis. Meitene pamāja.

Mollija deva viņiem rīkojumu neatcerēties, ka satikuši viņu vai Rokiju, un atbrīvoja mūziķus no hipnozes. Tad viņi atstāja tos strinkšķinot un devās meklēt kinozāli.

Tā bija brīnišķīga mājas kino un teātra zāle ar atzveltnes krēsla izmēra atlaižamiem sēdekļiem. Plīša zīda priekškari bija atvilkti, atsedzot milzīgu ekrānu, uz kura divas ļoti ātras Ferrari automašīnas dzinās pakaļ viena otrai pa ceļu klints virsotnē. Jauns vīrietis ar nopietnu seju demonstrēja paša uzņemto filmu kādam gados vecākam producentam.

Mollija un Rokijs negribīgi devās atpakaļ pa to pašu ceļu, pa kuru bija atnākuši.

-           Tur mums neizdosies atrast nekādas norādes, teica Mollija.

-            Es vēlētos, kaut mēs visu nakti varētu vienkārši piedalīties svinībās un skatīties filmas, teica Rokijs, kad viņi devās atpakaļ ārā. Pie maza kroketa mauriņa, kam apkārt bija āra sildītāji, viņi atrada trīs slavenus aktierus, no kuriem viens bija karatē zvaigzne Tonijs Vams, bet abi pārējie tēloja populārās Amerikas TV ziepju operās. Viņi runāja par pielūdzēju vēstulēm. Petula apošņāja viņu bikses. Mollija gāja noklausīties divas dāmas, kas sēdēja un sarunājās zem citronkoka. Veca aktrise deva padomus skaistai, jaunai meitenei.

-       Runājot atklāti, mīļumiņ, jums vajadzētu izcelt vaigu kaulus zem ādas tiks palikts tikai nedaudz kaulu vielas bet jūsu seja pārvērtīsies. Un derētu ari dažas jaukas botoksa injekcijas pierē, jo tad jūs varētu atvadīties no tām krunciņām, kas jums jau sāk rasties. Man bija botokss. Skatieties, es tagad raucu pieri, bet jūs neredzat, ka es to daru, vai ne?

-     Nē, tur nav nekādu krunciņu.

-    Tieši tā.

-       Bet vai tad krunciņas nav vajadzīgas? Kā tad skatītāji var zināt, ka jūs raucat pieri, esat dusmīga vai noskumusi? jautāja jaunā aktrise.

-       Nezinu, mīļumiņ, bet es netaisos vaikstīties tikai tāpēc, ka tas nepieciešams kādai lomai. Tā dēļ es nebojāšu savu seju.

Mollija pārbaudīja abas un secināja, ka ari viņas ir paklausīgas Primo Sellam. Mollija veica ari pirmo nozīmīgo atklājumu šajā vakarā.

-       Kur Primo Sells jūs hipnotizēja? viņa jautāja botoksētajai sievietei.

-       Augšā savās privātajās telpās, atbildēja sieviete.

-     Kā tur var nokļūt?

-      Jākāpj augšup pa galvenajām kāpnēm un kāpņu laukumā jāgriežas pa labi, garām visām skaistajām guļamistabām.

-       Tās ir tik burvīgas, es tur vienreiz paliku, nopūtās jaunā aktrise.

-       Jūs ejat līdz galam, līdz nonākat pie īpašām durvīm…

-     Sapņu durvīm…

-    Aiz tām ir vēl kāpnes…

-     Smalkas kāpnes…

-           Ja jums paveiktos, jūs varētu uzkāpt tur kopā ar Primo un padzert tēju.

-    Ak, tur augšā ir paradīze…

-            Jūs redzētu Primo brīnišķīgās privātās telpas viņa darba telpu, bibliotēku un kabinetu, viņš ir ļoti interesants, inteliģents…

-            Viņš ir spīdošs vīrietis. Viņam būtu jākļūst par prezidentu.

-Tas vīrs ir ģēnijs…

-    Tur viņš runāja ar mani.

-    Un ar mani arī.

Mollija un Rokijs palūkojās viens otrā. Abi juta neiedomājamu satraukumu. Likās, ka no viesībās esošajiem Sells ir hipnotizējis praktiski visus, izņemot viņus. Doties augšup būtu ļoti riskanti. Bet tad abi iedomājās par Deivīnu Natelu un apzinājās ja viņa atrodas ēkā un iekļuvusi nepatikšanās, viņiem jācenšas meiteni atrast.

DIVDESMIT CETURTĀ NODAĻA

Mollija, Rokijs un Petula galvenajā zālē gaidīja izdevību nepamanītiem nokļūt augšstāva gaiteņos. Vēl joprojām ieradās jauni viesi un cilvēki kāpnēs nāca un gāja. Visu notiekošo modri vēroja apsargi. Beidzot to uzmanību novērsa kāds žurnālists, kurš centās ielauzties pa durvīm. Aši kā pāris burunduku, kas uzskrien riekstu pilnā kokā, Mollija ar Petulu rokās un Rokijs uzšāvās pa kāpnēm un nogriezās pa labi. Pēc mirkļa viņi jau aizelsušies stāvēja aiz kolonnas gaiteņa vidusdaļā. Viņi brīdi vēroja kāpņu laukumu, lai būtu pārliecināti, ka nav pamanīti. Tad, sirdīm dauzoties krūtīs, viņi lavījās uz priekšu pa gaiteni un nogriezās ap stūri. Pēc mirkļa abi nokļuva aci pret aci ar apsargu, taču Mollija to ātri padarīja rāmu un viņi devās tālāk.

Mollija un Rokijs atrada nebeidzamas guļamistabas, no kurām visas šķita aizņemtas, kā liecināja dažādie uz gultām izklātie apģērbi.

-     Sellam acīmredzami patīk uzņemt viesus, čukstēja Mollija, aptaustot izšūtu zīda gultas pārklāju. Šis nams ir kā pils, vai ne?

-     Tomēr ne tik auksts, atteica Rokijs. Un jācer, ka tajā nav pazemes cietuma.

-     Tas arī līdzinās mākslas galerijai, novēroja Mollija, kad viņi klusi devās uz priekšu. Gar sienu rindojās aerosola gleznojumi, kuros bija attēloti zaķi automašīnu starmešu gaismā. Tiem sekoja cilvēku portreti, kuru galvas skrūvējās nost no ķermeņiem.

-    Viņš sapņo par to, čukstēja Mollija, lai ikviens, ko viņš hipnotizējis, viņa dēļ zaudē galvu.

-     Vai tu domā, ka tās uzgleznojis viņš? jautāja Rokijs.

-    Nē. Sellijs ir kolekcionārs. Bet tās viņam piederas, vai ne? Tās rāda, kas tam aiz ādas.

Bērni bija sasnieguši tālāko šī mājas spārna stūri. Zilā neona uzrakstā blakus aizvērtām durvīm mirgoja vārdi: "Laikā veikts dūriens ietaupa deviņus citus." Viņi saprata, ka gatavojas doties iekšā Primo Sella apartamentos.

Rokijs nospieda durvju rokturi. Tās nebija aizslēgtas. Aiz tām augšup veda zaļa marmora kāpnes.

Mollija jutās kā raganas tornī, kur gaida draudīgs moku rats. Aizvērusi aiz sevis durvis, viņa sekoja Rokijam augšup pa kāpnēm. Abi iegāja nelielā dzīvojamā istabā ar dzeltenas ādas sienām un iekurtu kamīnu. Degošā malka smaržoja pēc liepas koka, un liesmas lika ēnām un gaismai dejot uz griestiem. Bija tāda sajūta, it kā telpa vērotu savus apmeklētājus.

Mollija piegāja pie galda, ko klāja papīru slogi katrs no tiem bija pienenes zieds, ko apņēma cieta caurspīdīgu sveķu bumba.

-     Neskaries klāt tiem var būt pieslēgta signalizācija.

-    Rokij, ja es to nedarīšu, mēs neko neatradīsim. Mollija paraustīja galda atvilktnes. Tās bija aizslēgtas.

-     Droši vien abas Sella pielūdzējas ir dzērušas ar viņu tēju šeit, Mollija teica.

Bija vēl divas citas telpas. Vienā novietotas dokumentu kastes un vēl citi skapji, bet arī tie bija noslēgti.

Vajadzēja no Nokmana iemācīties atmūķēt slēdzenes, čukstēja Mollija. Taču Rokijs viņu nedzirdēja. Viņš jau atradās pretējā telpā, alkstot pēc iespējas ātrāk tikt ārā.

Šī nākamā telpa bija neliela bibliotēka, gar kuras sienām no grīdas līdz griestiem rindojās koka plaukti. Tur bija visdažādākās grāmatas romāni, enciklopēdijas, uzziņu grāmatas, biogrāfijas, mākslas grāmatas, lugas un fotogrāfiju grāmatas. Vēl viena kamīna abās pusēs bija pa krēmkrāsas atzveltnes krēslam. Uz zema galdiņa atradās skulptūra, kas attēloja plaukstu, kura cenšas satvert aizlidojošu sirdi. Pie sienām karājās vēl divas dīvainas gleznas. Vienā bija attēlota žagata ar kroni galvā un aizsietām acīm. Otrajā bija žagata lidojumā, karājoties pie spārniem un astes piestiprinātās auklās.

Mollija izlasīja vārdus, kas bija ieausti brūna paklāja malās viņai zem kājām.

Lai zina tava sirds Zināšanas ir spēks Lai zina tava sirds Zināšanas ir spēks Lai zina tava sirds Zināšanas ir spēks Lai zina tava sirds Zināšanas ir spēks

Viņa pa grīdu sekoja vārdiem. Vienā vietā paklājā bija savāds izcilnis, it kā zem tā kaut kas atrastos. Mollija pieliecās un aptaustīja izcilni. Smaidot viņa pacēla paklāja stūri un atrada misiņa atslēgu. Mollija palūkojās uz galdu. Atslēga bija pārāk liela atvilktņu slēdzenēm tā drīzāk izskatījās pēc durvju atslēgas. Varbūt tā bija no durvīm, pa kurām viņa nupat bija ienākusi. Tad Rokijs ieraudzīja, kur der atslēga. Viņš klusējot norādīja uz sienu, kur dažas tievas plaisiņas iezīmēja slēptu durvju atrašanās vietu. Pie grīdas bija mazs atslēgas caurums. Tik klusi, cik vien spēdama, Mollija iebāza atslēgu caurumā un pagrieza to. Tā viegli noklikšķēja, un slepenās durvis atvērās uz iekšu. Lai ko viņi tur arī atrastu, tam jābūt kaut kam tādam, ko Primo Sells noteikti nevēlētos viņiem rādīt.

Slepenajā telpā atradās vēl viena bibliotēka. ŠI bija daudz mazāka par pirmo. Tās vidū bija sarkanbrūns galds ar ādas virsmu un krēsls ar augstu atzveltni. Mollija, Petula un Rokijs ielavījās iekšā.

Gar visām sienām rindojās grāmatas. Taču atšķirībā no tām, kas atradās iepriekšējā telpā, šis visas bija vienāda izmēra un biezuma. Un to iesējums bija vienādas krāsas sarkanbrūns. Dažas bija spilgtas, dažas ļoti izbalējušas, tomēr Mollijai radās iespaids, ka visu grāmatu krāsa sākotnēji bijusi pilnīgi vienāda. Mollija pazina šo krāsu, taču nespēja to ierindot kādā konkrētā vietā. Taču, izlasījusi zeltīto uzrakstu uz vienas grāmatas muguriņas, viņa apjausmas pilnā atmiņas uzplaiksnījumā pēkšņi ļoti labi zināja, kāpēc krāsa likusies tik pazīstama.

-    Ārprāts! viņa noelsās, lūkojoties uz sienām augšup un lejup.

Jo tur, katrā telpā esošajā plauktā, bija vienas un tās pašas grāmatas eksemplāri grāmatas, kuru Mollija un Rokijs tik labi pazina. Primo Sellam bija simtiem tās eksemplāru.

H I P

N 0 Z E

-     Es biju domājusi, ka Braiersvilas bibliotēkā ir vienīgais šīs grāmatas eksemplārs, kas vēl saglabājies pasaulē, Mollija norija kamolu.

-    Es jau arī, čukstēja Rokijs. Bet sākumā taču ir nodrukāts vesels lērums eksemplāru.

-     Kā tev šķiet, kā viņš tās visas ir ieguvis? jautāja Mollija. Tās taču ir piederējušas dažādiem cilvēkiem.

-    Dažādiem hipnotizētājiem, piebilda Rokijs.

Ar Molliju tagad notika tas, par ko viņa bija domājusi, ka tā mēdz notikt vienīgi zīmētajās filmās. Viņas kājas sāka trīcēt tā, ka ceļgali sitās viens pret otru.

-    Es domāju: kur gan viņi ir tagad?

Rokijs neteica neko.

-     Miruši? Mollija izgrūda aizsmakušā čukstā, kas izklausījās pēc ēzeļa klepus. Petula līdzjūtīgi iesmilkstējās.

-     V… varbūt viņš tiem vienkārši licis aizmirst, ko viņi zinājuši par hipnozi, un nosūtījis tos atpakaļ uz turieni, no kurienes tie nākuši, minēja Rokijs, nevēlēdamies atzīt, cik ļauns īstenībā varētu izrādīties Primo Sells.

-     Tās ir kā trofejas, šņāca Mollija. Tās ir kā visu viņa pārspēto hipnotizētāju skalpi. Meitenes plaukstas svīda tā, it kā viņa atrastos saunā. Man tas nepatīk. Mums jāizkļūst no šejienes.

Sella neiedomājami lielā Hipnozes grāmatas grāmatas, kas bija pārvērtusi Mollijas dzīvi, kolekcija bija pilnībā likusi viņai zaudēt savaldību, jo tā tikai apstiprināja nojautu, ka Mollija un Sells atrodas pilnīgi dažādos līmeņos. Mollijas pašas prasme bija kā plastmasas rotaļlieta salīdzinājumā ar Sella augstās tehnoloģijas mašīnu. Viņa atmeta visas domas meklēt vēl kādas norādes par Deivīnu. Viss, ko meitene tagad vēlējās, lai visi trīs droši izkļūtu no ēkas.

Viņi aizslēdza telpu, nolika atslēgu atpakaļ slēptuvē un piesardzīgi devās uz galvenajām ieejas durvīm.

Apakšstāvā Primo Sells apstaigāja viesus. Kaut arī viņam patika šī svinību nakts, viņš nespēja atslābināties. Sellam šis pasākums bija tikai kārtējā varas nostiprināšanas iespēja. Primo patika atrasties uzmanības centrā un būt tuvās attiecībās ar tik daudzām Holivudas spožākajām zvaigznēm. Visus šos cilvēkus Sells uzskatīja par saviem, taču to ziedošanās viņam padarīja tos mazāk saistošus. Visvairāk viņu interesēja viesi, kurus viņš iepriekš vēl nebija sastapis.

Sells rotaļājās ar vēlmi hipnotizēt kādu vecu aktieri Dastiju Goldmanu, kaut arī nedomāja, ka tas viņam varētu būt īpaši noderīgs. Persona, kas intriģēja viņu visvairāk, bija kāda vienkārša izskata meitene Mollija Mūna.

Ar savu lomu Zvaigznēs uz Marsa viņa Ņujorkā bija iekļuvusi pirmajās lappusēs. Mollijas atbalsts Sellam varētu būt ļoti noderīgs viņa bērnu televīzijas kanālā. Viņš jau tagad izmantoja popzvaigzni Billiju Bobu Bimblu, taču slavena meitene tiešām palīdzētu Sellam iekarot Amerikas bērnu sirdis. Viņam piepeši ienāca prātā, ka meitene varētu būt hipnotizētāja. Viņas pēkšņā pacelšanās slavas augstumos, noslēpumainība, vienkāršība, bet pretēji tai kļūšana par zvaigzni viss liecināja par hipnozi. Vienmēr bija satraucoši satikt kādu kolēģi, lai gan, protams, no pieaugušiem hipnotizētājiem beigās bija jāatbrīvojas. Tā bija drošāk.

Sells nopūtās, iedomājies par Deivīnu Natelu. Viņš bija paredzējis, ka meitene varētu vadīt lielu Modes nama meiteņu apģērbu reklāmas kampaņu. Viņš nesaprata, kāpēc nebija iespējams to hipnotizēt. Un, vēl ļaunāk, likās, ka Deivīna ir viņu kaut kādā veidā vājinājusi. Varbūt Molliju Mūnu hipnotizēt būtu vieglāk lai gan bija jābūt piesardzīgam. Viņa būs Modes nama jaunā seja.

Kur palikusi Mollija Mūna? Primo pārlūkoja balkonu un dārzu zem tā. Viņš centās iedomāties, kur šādā vakarā varētu doties bērns, bet Sellam nekad neizdevās atcerēties senākus laikus par tiem, kad pašam bija nedaudz pāri divdesmit, tāpēc viņš sāka meklēt melnu mopsi, kas vienmēr pavadīja meiteni.

Pie durvīm, smēķēdams cigareti, stāvēja kāds pūcei līdzīgs vecs scenāriju autors.

-           Tu taču zini to mazo zvaigzni Molliju Mūnu. Vai neesi viņu redzējis? jautāja Primo Sells.

-           Jāāāā, atbildēja vecais vīrs. Tas ir tā. Panorāma pāri zālei uz ozolkoka ieejas durvīm, lai redzētu, kā meitene un draugs spiežas cauri pūlim, pametot viesības. Meitenes sejas tuvplāns. Viņa nedroši smaida. Kāds ir to pazinis. Fokuss uz meitenes mopsi. Tas seko bērniem ārā pa durvīm. Kadrs satumst.

-    Pirms cik ilga laika tas bija? jautāja Primo.

-    Pirms piecpadsmit minūtēm.

-            Tagad viņi jau būs taksī, Primo pie sevis norūca, piespiedis īkšķa galu saviem asajiem priekšzobiem.

-            Nākamreiz, ieteica scenārists, izpūšot dūmu stabu, tev varbūt vajadzētu nolīgt bērnu aukli.

Mollija un Rokijs devās uz priekšu pa piebraucamo ceļu un izgāja pa Sella villas vārtiem. Viņi nolēma, ka atpakaļ uz Chateau Marmoset vienkāršāk būtu iet kājām.

Primo Sella slepenā bibliotēka bija abus nobiedējusi ne pa jokam.

-            Kāpēc mums būtu jānoņemas ar Primo Sella problēmu? -jautāja Rokijs. Mums nemūžam neizdosies viņu apturēt. Viņš ir pārāk spēcīgs.

Mollija piekrita.

-            Tas tiešām ir darbiņš labi apmācītam speciālistam, viņa teica, lūkojoties pāri ceļam uz kādu šausmu filmas plakātu. Pati doma par to, ka es spētu to paveikt, ir smieklīga.

-    Un tas nav godīgi.

-     Nepavisam ne. Kāpēc Lusija nevarētu nogaidīt, kamēr viņai kļūst labāk, un nodarboties ar to pati? jautāja Mollija.

-    Te nu mēs esam vienā no pasaules interesantākajām vietām, sūrojās Rokijs, un apmeklējam viesības, par iekļūšanu kurās vairums cilvēku ļautu sev nocirst labo kāju, un tagad mums iet garām visi prieki, un mums jāslapstās apkārt, riskējot, ka mūs varētu pieķert tas Trakā kungs. Tas nav godīgi!

-    Un arī ne saprātīgi.

Tā prātojot, abi draugi devās vēsajā naktī.

Citus gājējus viņi nesastapa, jo Losandželosā visi pārvietojas braukšus.

Kad abi bija atgriezušies viesnīcas namiņā, Rokijs pagatavoja dzērienus īstas Šērlijas Templas. Mollija skapītī sameklēja paciņu mīksto karameļu.

-     Kad tu taisies zvanīt Lusijai Ļoganai un paziņot, ka mēs šo darbu nespējam veikt? vaicāja Rokijs.

-     Tagad tur būs septiņi no rīta, bet es nedomāju, ka man vajadzētu viņu uzmodināt kā pagājušo reizi. Piezvanīšu viņai rīt.

Rokijs saprata, ka Mollija cenšas atlikt zvanīšanas bridi, taču neko neteica.

Mollija ielika mutē mīksto karameli un ļāva tai izkust. Viņa gribēja aizmirst Sellu un domāt par kaut ko jauku un patīkamu, taču nespēja. Par šo vīru nebija iespējams nedomāt.

-    Ja tu būtu viņš, meitene beidzot jautāja, ko tu plānotu darīt?

-     Es neapstātos, atbildēja Rokijs, piekalis skatu apstulbušo, hipnotizēto cilvēku sejām avīzē viņa priekšā. Es gribētu kontrolēt visu Ameriku, lai visi rīkotos pēc manas pavēles. Es gribētu kļūt par prezidentu.

-    Un kāpēc tad jāpaliek pie tā? Kā būtu ar pasaules pārvaldīšanu? -jautāja Mollija. Lusija nojauš, ka Sellam ir padomā tieši tas. Viņš jau nu pavisam noteikti netaisās tā vienkārši atstāt skatuvi. Varu derēt, ka viņš grib visu.

Mollija apsvēra šo domu. Viņa uzlūkoja pazīstamo Mūna [4] mīksto karameļu paciņu savā rokā. Uz tās uzzīmētais mēness bija apaļa, balta mīkstā karamele. Zeme apakšā bija attēlota kā zila marmora bumba. Kad Mollija bija maza, viņa bija domājusi, ka mēness sastāv no mīkstajām karamelēm un ka visas karameles Mūna mīksto karameļu paciņā nāk no mēness. Tāpat viņa bija domājusi, ka visā pasaulē zīdaiņus atrod kartona kastēs vai ratiņos gluži kā viņu un Rokiju. Viņa bija pārliecināta, ka bērni ierodas no kosmosa lidojošās kartona kastēs un kosmiskos ratiņos.

-    Kā tev šķiet, vai mēs esam vienīgie pasaulē, kuri zina, kas padomā Sellam? jautāja Mollija.

-    Nezinu, un man vienalga, atrūca Rokijs, skaņodams ģitāru.

Mollija satvēra mīksto karameļu paciņu tā, ka mazā planēta Zeme bija iekļauta viņas plaukstās.

-     Iedomājies, ka mēs neko ar viņu neizdarām, Rokij. Iedomājies, ka viņš uzsāk kaut ko pavisam, pavisam sliktu.

-     Mēs vienmēr redzēsim, kas notiek. Ja būs vajadzīgs, mēs varēsim tikt ar to galā vēlāk.

-    Vēlāk būs par vēlu, noteica Mollija.

Mollija jutās ļoti savādi. Jo vairāk viņa vērās mazajā zemeslodē uz paciņas, jo vairāk izjuta pati sevi kā daļu no Primo Sella problēmas. Zināt par viņa ļauno spēku un nedarīt neko nozīmētu, ka Mollija ir līdzvainīga, ļaujot viņam īstenot savus plānus. Ja viņa ir vienīgā, kas var tam kaut ko padarīt, bet nedara neko, tad viņa patiesībā tam palīdz. Viņa izturas tā, it kā vēlētos, lai Sellam viss izdodas. Un to nu viņa nepavisam negribēja. Mollija domāja par miljardiem cilvēku, kas dzīvo pasaulē, visiem brīvi domājošajiem, kurus Primo gribētu pakļaut. Šķita, ka mazā, zilā planēta Mollijas plaukstās klaudzina pie viņas sirds. Braiersvilā Molliju bija pārņēmusi doma, ka viņai un Rokijam būtu jālieto hipnoze, lai darītu labu. Kā gan viņa varēja tā runāt, bet pēc tam, kad uz likmes ir visas pasaules nākotne, vienkārši pagriezties un aiziet? Tieši šis bija īstais brīdis, kad jāliek lietā hipnoze, lai palīdzētu. Viņa nedrīkst ļaut Primo uzvarēt. Tas bija pilnīgi izslēgts.

-      Vai nu tagad, vai nekad, Mollija teica Rokijam. Mums jācenšas palīdzēt Deivīnai. Mums jāizdibina noslēpums, kā Sellam izdodas padarīt savu hipnozi paliekošu. Ja to zinātu, mēs varētu atbrīvot viņa upurus. Un tad briesmoņa spējas sāktu dilt. Mums tas jādara. Mēs nekad nepiedosim sev, ja nebūsim vismaz centušies viņu apturēt.

Rokijs veltīja ilgpilnu skatienu ģitārai un novaidējās.

-    Tad jau mums jāatgriežas tajā namā. Kad?

-     Rīt, teica Mollija. Kamēr neesam pavisam zaudējuši drosmi. Zini, kāds ir teiciens par kritienu no zirga? Uzreiz jākāpj atpakaļ, kamēr nav zudusi drosme. Mums jākāpj šajā zirgā, Rokij!

-     Mana drosme jau tagad nav neko daudz lielāka par zirni, žēlojās Rokijs.

-    Manējā ir kā lēcas grauds.

divdesmit piektā nodaļa

Nākamajā rītā Molliju un Rokiju atmodināja klauvēšana pie durvīm. Uz mirkli abus pārņēma panika, iedomājoties, ka viņiem pakaļ atnācis Primo Sells. Tad viņi aptvēra, ka ārā ir jau gaišs un tā ir Gerija balss, kas lūdz, lai viņu ielaiž.

-            Nāciet, jūs abi! Mostieties! viņš sauca. Mēs ejam uz Grūtību fermu.

Mollija samiegojusies atslēdza durvis. Reizē ar lēkājošo Geriju istabā ielija silti rīta saules stari.

-              Tas ir izpriecu parks. Viņiem ir Bīstamais plunkšķis. Džemma saka, ka tas esot pats slapjākais ūdensbrauciens pasaulē. Un tad tur vēl ir Bumerangs un vēl viena atrakcija Jaguārs. Nokmana kungs ved mūs visus, un pat Rodžers nāk līdzi, bet mums jāiet drīz, citādi būs lielas rindas.

-     Cik pulkstenis?

-            Apmēram desmit, man šķiet, tā ka ģērbieties, jo mēs tūlīt ejam.

Mollija pakratīja galvu.

-           Mēs nevaram, Gerij. Mums jāpaveic kāds darbiņš Labdarim.

-            Atkal? Tas nu gan ir stulbi, Mollij! Tur būs superīgi forši.

Mollija nopūtās. Zinu jau, zinu, neērcini mani! Tici man, ka labprāt dotos jums līdzi, bet nevaru. Un Rokijs arī ne. Bet mēs noteikti iesim kādu citu reizi.

-    Nu labi, Gerijs vīlies novilka.

-     Lai jums labi veicas! Neēdiet pārāk daudz saldo vati, vai arī visi skraidīsiet kā mušas atceries pagājušo reizi? Un neņem līdzi savas peles! Braucienos tās var izkrist no kabatas un savainoties.

-    Labi, Gerijs nodziedāja pār plecu, jau noskrējis labu gabalu pa taciņu.

Mollija un Rokijs mēģināja iepriecināt sevi, ieturot gardas brokastis ārā namiņa priekšā, bet tas bija grūti, jo acu priekšā zibēja Grūtību fermas atrakcijas un Primo Sella darbs nekustīgi tupēja viņu priekšā kā neglīts, resns briesmonis.

Mollija pabeidza omleti un ielēja sev neatšķaidītu granātābolu sīrupu. Rokijs atvēra avīzes un sāka pētīt sporta lappuses. Pēkšņi Mollija sajuta vieglu nelabumu. Viņa palūkojās uz šķīvi sev priekšā cerībā, ka vienkārši ir apēdusi vecu olu, taču tajā pašā brīdī caur viņu izvirmoja ledains aukstums. Tas nebija nelabums, tas bija… kaut kas cits. Mollija instinktīvi tam pretojās un pārsteigumā lūkojās apkārt, kā pasaule ap viņu sastingst. Rokijs bija apstājies, kasot galvu.

Kādu mirkli Mollija domāja, ka sapņo. Taču tā nebija. Tas bija pa īstam. Mollija bailīgi palūkojās pakalnu virzienā. Lai arī kas būtu izraisījis šo laika apstāšanos, viņa domāja, tas atradās kaut kur tur diezgan tālu, bet ne tik tālu, kā vajadzētu.

Mollija paķēra no gaisa sastingušu lapseni, paliecās sēdus uz priekšu un ieklausījās.

Pasaule bija tik klusa. Bez viņas pašas drudžainās elpas nebija nekādas citas skaņas. Ne satiksmes, ne mūzikas, nekādu putekļsūcēju vai zāles pļāvēju. Vienīgi klusums. Šajā brīdī visa pasaule bija klusa. Neviens nesmējās, neraudāja, nekliedza un nedziedāja. Vēji un ūdeņi klusēja.

Tad pēkšņi, it kā būtu atlaists videomagnetofona pauzes taustiņš, viss atkal sākās. Lapsene sakustējās Mollijas plaukstā un sāka dūkt. Mollija palaida to vaļā.

-        Ko tu dari, dullā? jautāja Rokijs. Gribi, lai tev iedzeļ?

Bet tad, pamanījis, ka Mollija izskatās kā varde zem akmens bluķa, viņš jautāja: Vai viss kārtībā?

Mollija paliecās uz zēna pusi, gatava tam, ka pasaule atkal varētu apstāties. Viņa pastāstīja par notikušo Rokijam.

Zēnam bija grūti viņai noticēt.

-       Varbūt laiks mēdz apstāties dabiski, kā zemestrīce, viņš minēja. Šeit bieži notiek zemestrīces varbūt šī ir kāda laikatrīce. Varbūt zeme dara to pati.

Abi apsvēra šo ģeoloģisko iespēju. Mollija nezināja, ko domāt.

-      Un vēl kas, Mollija, ļoti apjukusi, piebilda. Patausti šo dimantu.

Roldjs to pataustīja. Tas ir auksts.

-      Dimanti taču parasti tā neatdziest, vai ne? viņa noprasīja. Es gribu teikt, ka viss ap dimantu ir silts. Mana āda ir silta. Vai tad dimantam nevajadzētu būt tādā pašā temperatūrā?

-       Varbūt dimants tiek uzlādēts ar aukstumu tad, kad tevi pārņem aukstā saplūsmes izjūta. Varbūt tas saglabā aukstumu, tāpat kā, saproti, metāls saglabā karstumu, kad to izņem no krāsns?

Pēc brokastīm Mollija un Rokijs uzvilka džinsus un T kreklu. Mollija nespēja vien beigt domāt par savādo laika apstāšanos.

Izskatījās, ka Petula devusies pastaigā, un Mollija nolēma, ka šoreiz būtu labāk, ja tā paliktu mājās.

Abi negribīgi devās ceļā. Bērniem bija pārdrošs plāns. Viņi bija nolēmuši noslēpties Sella privātajās telpās. Tas bija vienīgais veids, kā noskaidrot to, kā darbojas viņa hipnoze, un, kā viņi cerēja, arī to, kas noticis ar Deivlnu.

Viņi paņēma taksometru un drīz jau brauca pa Saulrieta bulvāri. Mollija pa logu lūkojās ārā, kā cilvēki savās automašīnās dara visu ko drošu, piemēram, dodas uz darbu vai veikaliem. Viņa domāja, cik gan tie visi ir laimīgi. Reizi vai divas lejup no sarkanbaltziliem priekšvēlēšanu reklāmas plakātiem uz viņiem ņirdza smaidīgais politiķis Gandolli. Mollija pie sevis nosprieda, ka viņam nav nekādu izredžu uzvarēt, ja uz prezidenta posteni kandidēs Primo Sells.

Iepriekšējā naktī, atstājot Primo villu, Mollija bija hipnotizējusi vārtu sargu, lai tas ielaiž Rokiju un viņu vienmēr, kad vien viņi to vēlētos. Tagad viņi bez šķēršļiem ielavījās teritorijā.

Tomēr nokļūt līdz galvenajai ieejai izrādījās ārkārtīgi grūti. Likās, ka iepriekšējais vakars vēl nav beidzies. Uz grantētā piebraucamā ceļa valdīja dzīva satiksme. Garām traucās šoferu vadīti garie limuzīni ar aptumšotiem logiem. Mollijai un Rokijam ik pusminūti nācās mesties krūmos un slēpties. Ceļš, ko varētu veikt desmit minūtēs, viņiem prasīja četrdesmit.

Izskatās, ka viņš rīko vēl vienas viesības, secināja Mollija, pār milzu bruņurupuča čaulu vērojot ieejas durvis. Izskatījās, ka bruņurupucis zelē rožu krūmu, aiz kura bija paslēpušies bērni.

No automašīnas izkāpa vīrietis militārā formā. Viņi vēroja miesassargu pavadībā ierodamies daudzus svarīga izskata vīriešus un sievietes.

-     Es nemaz nebrīnītos, ja ierastos pats prezidents, teica Rokijs. Varu derēt, ka Sells jau ir ar viņu ticies.

Mollija drūmi palūkojās viņā. Ja tā ir, Sells varētu būt vēl varenāks, nekā mēs domājām. Viņa pētīja ieradušos viesus. Šie ļaudis izskatās pēc politiķiem, vai ne?

-Jā, nočukstēja Rokijs. Patiesībā tas ir Kalifornijas gubernators. Redzēju viņa attēlu avīzē. Kas Sellam varētu būt padomā?

Iekļūt mājā pa galvenajām durvīm nebija iespējams, tāpēc Mollija un Rokijs kā partizāni līda pa augšējo rožu dārzu. Mollija nelaimīgā kārtā trāpīja pāva mēslos. Viņi parāpās garām skulptūrām un Ķīnas karpu dīķim, līdz bija nonākuši pelēkās villas attālajā galā. Tur viņi pamanīja nelielu, zemu logu, kas bija pusvirus. Mollija, kura gāja pirmā, izspraucās tam cauri. Viņa juta, ka vienu kāju iebāž slapjumā. Iedabūjusi iekšā pārējo ķermeņa daļu, meitene secināja, ka iekāpusi lielā izlietnē, pilnā ar ūdeni. Viņa atradās ziedu kārtošanas telpā. Uz galdiem stāvēja vāzes, grozi un dārza šķēres, bet uz grīdas rindojās eksotisku ziedu pušķi. No vienas kājas pilot ūdenim, viņa klusi nolēca uz linoleja grīdas un pabrīdināja Rokiju, lai skatās, kur kāpj. Ar lupatu viņa noslaucīja no džinsiem pāva mēslus.

-     Runā, ka putna mēsli nesot laimi, pačukstēja Rokijs.

-    Tikai tad, ja tie tev uzkrīt no gaisa. Lai nu kā, neesmu māņticīga, atbildēja Mollija.

Viņi izdzirdēja ārpusē sarunājamies kalpotājus. Starp puķēm nebija, kur noslēpties, tāpēc Mollija pielavījās pie durvīm, gatava vajadzības gadījumā lietot acumirklīgu hipnozi. Tomēr balsis attālinājās, un pēc mirkļa viņa palūkojās īsā gaitenī. Tā galā bija kaut kas, kas izskatījās pēc kalpotāju kāpnēm. Klusu kā kaķi un priecīgi, ka sienas ir zilas un viņu džinsu apģērbs palīdz maskēties, viņi metās uz tām un lavījās augšup.

Viņi atradās pretējā mājas galā tam, kur abi bija pabijuši iepriekšējā vakarā, un varēja saklausīt sarunu un smieklu murdoņu no galvenajām pieņemšanas telpām. Abi slepus uzzagās vēl augstāk un nonāca violeta paklāja klātā kāpņu laukumiņā. Viņi devās pa kreisi.

Šī gaiteņa abās pusēs bija durvis. Izdzirdējuši tuvojošos soļus, bērni klusi ieslīdēja pa tuvākajām no tām un paslēpās aiz četrvietīgas gultas.

Viņi atradās greznos apartamentos ar dzīvojamo istabu un guļamistabu, kas bija savienota ar vannasistabu. Apartamenti bija ieturēti rozā un baltos toņos, un visur uz krēsliem un gultas bija izmētāti pūkaini spilveni. Uz maziem, mežģīņu galdautu klātiem galdiņiem bija vāzes ar rozā lilijām un mazas porcelāna suņu skulptūriņas. Izskatījās, ka viesis, kas šeit uzturas, tiešām iekārtojies kā mājās. Uz tualetes galdiņa bija mazs, dimantu gredzeniem apkārts sudraba koks. Atvērtā kārbiņā tam blakus mirdzēja trīs dimanta kaklarotas. Ieraudzījuši Glorijas Hīlhārtas seju ar dažiem baltiem sunīšiem blakus smaidām no ierāmētas fotogrāfijas, viņi saprata, ka laikam atrodas zvaigznes guļamistabā. Pēc mirkļa viņi izdzirdēja rūkšanu.

Mollija vēlreiz palūkojās uz gultu. Tās pārklājs, ko viņa bija kļūdaini uzskatījusi par kažokādas segu, īstenībā bija dzīvu kažoku masa, kuri joprojām nebija šķīrušies no to īpašniekiem. Glorijas Hīlhārtas desmit baltie pekinieši bija pieritinājušies cits citam, baudot pusdienlaika snaudu. Vidējais bija uzmodies.

Mollija un Rokijs jutās kā sērkociņi, ar kuriem tūlīt tiks aizdedzināts ļoti skaļš uguņošanas rīks. Klusi kā čūskas viņi izlavījās ārā.

Viņi atklāja, ka visos apartamentos gaiteņa malās mitinās zvaigznes. Apdzīvota acīmredzami bija katra telpa, un katrai bija savs stils, it kā tā būtu pielāgota tās īpašniekam. Drēbju skapji bija pilni. Atvilktnes piebāztas.

Uz galda kāda vīrieša istabā Mollija atrada bankas izziņu ar Herkulesa Stouna vārdu tās augšdaļā. Zemāk bija drukāta adrese: Žagatas muiža, Ziemeļu pusmēness ceļš, Rietumu Holivuda.

-    Viņš te ir apmeties uz dzīvi, ja jau uz šejieni sūta viņa bankas dokumentus, teica Rokijs. Diez, cik ilgi viņš te paliks? Tad, izlasījis paziņojumu, zēns piebilda: Palūk, viņam nu gan nav jāuztraucas par naudu. Trīsdesmit četri miljoni dolāru! Viņš tajā peldas.

Mollija atrada aerosola pudelīti, kurā bija kaut kas ar nosaukumu Paliec sveika, plikpaurība! Viņa nedaudz uzsmidzināja uz plaukstas mugurpuses, un tā mirklī izskatījās tā, it kā uz tās būtu izaugusi melnu matu šķipsna.

-     Stounam acīmredzot krīt ārā mati, noteica Mollija. Viņa aplūkoja divas rubīna aproču pogas uz galdiņa pie gultas un fotogrāfiju, kurā Herkuless Stouns bija apkampis Primo Sellu.

-    Sells tur viņus šeit kā vērtīgus ieguldījumus. Kā putnus krātiņos. Domāju, ka tie viņu izklaidē. Droši vien viņš ik reizi liek tiem palikt šeit vairākas nedēļas.

-     Savāda izklaide, teica Rokijs. Iedomājies, ka pie tevis paliktu katra zvaigzne, ko tu vēlētos.

-    Mēs vēl aizvien neesam atraduši neko par Deivīnu, teica Mollija. Taču, ja Sellam šodien ir parasta darba diena, kas droši vien izpaužas kā cilvēku hipnotizēšana, tas nozīmē: ja vēlamies uzzināt, kā viņš strādā, mums aši jātiek viņa telpās. Nekavēsimies šeit!

Abi atstāja Herkulesa Stouna telpas un devās uz laukumu milzīgo ozolkoka kāpņu galā. No marmora zāles atskanēja balsis, kas sveica cita citu. No šīs pozīcijas viņiem pavērās skats uz galvām plikpaurainām, pa pusei plikpaurainām un tādām, kas atgādināja labi koptus garspalvainus dzīvniekus.

Politiķi, armijas krējums un slavenības, teica Mollija. Es saprotu viņa spēli. Viņš dabū šurp politiķus un armijniekus, apsolot, ka šeit tie satiks zvaigznes. Viņš zina, ka zvaigznes apreibina pat politiķus. Es nemaz nebrīnītos, ja Sells būtu iecerējis līdz dienas beigām dabūt zem sava papēža dažus politiķus.

Pārskrienot kā zirnekļi, Mollija un Rokijs pa gaiteni traucās uz Sella apdzīvoto mājas spārnu. Viņi pajoņoja garām gaismā apdullušo zaķu attēliem. Tad nonāca līdz mirgojoši zilajam neona uzrakstam, kas vēstīja: "Laikā veikts dūriens ietaupa deviņus citus," un tūdaļ trīcot kāpa augšup pa zaļajām marmora kāpnēm, kas veda uz Primo Sella darbības centru. Abi lēsa, ka Primo Sells apakšstāvā izklaidē viesus, taču prātā kā draudīgs mākonis melnēja doma par nonākšanu aci pret aci ar viņu. Mollijas ausīs dobji dunēja, sirdij spēcīgi dauzoties un sūtot pulsējošas asinis cauri galvai.

Tomēr, kad viņi bija nonākuši kāpņu augšgalā, gaiss bija tīrs. Abi aši ieslīdēja Sella pēc liepām smaržojošajā kabinetā.

Tiklīdz bērni bija to izdarījuši, viņi izdzirdēja gaitenī atbalsojamies divas rupjas balsis. Tās tuvojās.

divdesmit sestā nodaļa

Mollijas prāts no šoka atteicās darboties, un viņa nezināja, ko iesākt. Meitene pieķēra sevi skatāmies uz kamīna malkas grozu un domājam, vai nevarētu noslēpties tur. Laimīgā kārtā Rokijs nezaudēja galvu un rāva draudzeni pie atvilktajiem aizkariem. Katrs veikli satvēra pa auduma pusei un paslēpās aiz tumšzaļā samta, sakārtojot to tā, lai aizkaru kritums izskatītos dabisks. Mollija apvaldīja satraukto elpu. Palūkojoties apkārt zaļajā auduma rullī ap sevi, viņa jutās kā kāpurs kūniņā.

Durvis atvērās un aizvērās, telpā ienākot diviem cilvēkiem. Mollija uzreiz pazina Primo Sella glumi samtaino balsi.

-     Te es to visu daru, viņš teica. Mans mājas kabinets. Te es domāju un atslābinos. Ak jā un te es izrakstu čekus.

Mollija dzirdēja Primo pagriežam atslēgu un atveram galda atvilktni šausminoši tuvu viņas slēptuvei. Meitene norija siekalas galvā skanēja tā, it kā ūdens gāztos lejup pa notekcauruli.

-    Ak jā, mana labdarības čeku grāmatiņa. Te tā ir.

-    Tas tiešām ir ļoti laipni no jūsu puses, Sella kungs, teica otra vīrieša balss.

-      Nepavisam nē, ģenerāli. Tas man tiešām sagādā prieku. Lūdzu, sauciet mani par Primo!

Mollijas krūtis sažņaudzās. Ciktāl viņa atcerējās, ģenerālis bija augstākā armijas pakāpe.

-     Paldies, un sauciet mani par Donaldu!

-            Donald, nav par ko. Mana paša māte bija atraitne, tāpēc es neesmu uzaudzis kopā ar tēvu. Es jau nu vislabāk zinu, cik ļoti būs palīdzēts šīm ģimenēm, ja tās saņems līdzekļus no jūsu labdarības fonda. Lūdzu, apsēdieties!

Mollija dzirdēja ādas krēslu iegrimstam zem ģenerāļa pēcpuses un tad čīkstoņu, kad apsēdās arī Primo Sells.

-     Kam man jāizraksta čeks? jautāja Sells.

-            Savienoto Valstu armijas Atraitņu fondam, skanēja atbilde.

-    Vai ar desmit miljoniem dolāru pagaidām pietiks?

Ģenerālis skaļi norija siekalas.

-            Pilnīgi. Tas ir vairāk nekā pietiekami. Mani pārsteidz jūsu cēlsirdība.

Kādu brīdi Mollija domāja, vai viņa un Lusija Ļogana nav nepareizi novērtējušas Primo. Varbūt viņš lieto hipnozi, lai darītu labu.

Iestājās klusums, un Mollija sasprindzināja dzirdi. Atskanēja rakstāmspalvas švīkstoņa uz papīra. Sekoja ilgs pārtraukums, un tad viņa izdzirdēja apmēram šādu skaņu:

-    Bdeughhhh.

Tā nāca no ģenerāļa lūpām.

Mollija uzreiz zināja, kas noticis. Tagad viņi uzzinās, kā Primo Sells nostiprina savu hipnozi.

-            Labi, teica Sells, kā runādams ar bērnu. Tagad tu, Donald, pilnībā esi manā varā. Tu aizmirsīsi, ka es apsolīju ziedojumu tavam labdarības fondam. Tu neatcerēsies mūsu tikšanos šeit. Tā vietā tu atcerēsies brīnišķīgas pusdienas manā mājā. Pēc mirkļa tu atgriezīsies pie citiem viesiem un domāsi, ka esi vienkārši apmeklējis tualeti. No

šī brīža tu izpildīsi manas pavēles. Un tava paklausība būs cieša un nesatricināma. Tu paliksi manā varā vienmēr… vienmēr… vienmēr…

Mollija aiz aizkariem nodrebēja. Viņai cauri augšup cēlās aukstums, tik salts, it kā nāktu no šļūdoņa vidus, un viņas dimants pēkšņi kļuva auksts.

Viņa ļāva ledainajai sajūtai plūst sev cauri, bet neļāvās tai pilnībā. Kad laiks apstājās, viņa saprata divas lietas. Pirmā bija šokējošais fakts, ka Sells spēj apturēt laiku, bet otrā ka tieši tā viņš nostiprina savu hipnozi. Viņš apturēja pasauli, kamēr viņa upuri bija hipnotizēti, un tas kaut kā nostiprināja viņa iedarbību.

Primo Sells strauji saslējās sēdus krēslā pretī ģenerālim, it kā būtu saņēmis elektrošoku. Matiņi pakausī sacēlās stāvus, jo viņš bija sajutis pretdarbību. Šajā pašā telpā bija kāds, kas palicis neskarts un elpo. Viņš piecēlās un ar trim enerģiskiem soļiem šķērsoja kabinetu loga virzienā. Sells prāva sāņus samtu. Mollija būtu kliegusi, bet rīkli bija aizžņaugušas bailes.

Kādu mirkli Primo Sells izskatījās šokēts. Pat uzjautrināts. Viņa ceļā reti pagadījās cilvēki, kas spēja turpināt kustēties laika apturēšanas brīdī.

-    1\i? viņš norēja. Mollija Mūna, tā jau varēja domāt.

Atjēgusies no izbīļa, Mollija koncentrēja uz vīrieti acu

skatienu. Tas sāka smieties.

-     Ak, tu liec man vilties! viņš teica. Biju domājis, ka esi tikai mācekle, bet no tavas sejas redzams, ka tā vis nav. Un, bez šaubām, te ir arī tavs draudziņš. Sells rupji atrāva sāņus Rokija aizkara pusi. Ha! Bet nekustīgs kā statuja. Redzu, ka viņš nav tik prasmīgs kā tu. Sells sagrāba Mollijas delmu. Jūs abi vēlēsieties, kaut šodien būtu palikuši mājās, viņš nošņācās.

Sells rāva Molliju pie sastingušā ģenerāļa. Tad, uzlicis roku uz vīrieša pleca, viņš izdarīja ko pārsteidzošu. Mollija juta, kā Primo Sells sūta no sevis aukstās saplūsmes izjūtas vilni ģenerālim, tā ka tas notrīs, un pēkšņi ģenerālis atkal varēja kustēties.

-    Paņem zēnu! Primo Sells viņam pavēlēja. Taču nekādā gadījumā neļauj manai rokai zaudēt kontaktu ar tevi.

Mollija saprata, ka tas ir tāpēc, lai vīrietis atkal nesastingtu. Ģenerālis paklausīgi piecēlās un paņēma Rokiju, kas kā lupatu lelle karājās pār viņa kreiso roku.

-    Tagad turi meiteni. Nelaid viņu vaļā! Ģenerāļa masīvā labā roka sažņaudza Mollijas tievo bicepsu. Labi. Tagad mums jāpasteidzas.

Ar brīvo roku Primo Sells pasniedzās līdz pogai galda augšējās atvilktnes iekšpusē. Kāds grāmatu plaukts pavirzījās, atsedzot durvis.

-    Var jau būt, ka šādi mēs izskatāmies smieklīgi, teica Sells, manevrējot aiz Mollijas un ģenerāļa, bet ārējais iespaids var būt mānīgs, it īpaši Holivudā. Ņemsim, piemēram, mani, viņš teica stumdams visus uz slepenajām durvīm. Visi domā, ka esmu burvīgs cilvēks. Labdaris. Kāds, pret kuru var izjust cieņu. Bet man nepiemīt neviena no šīm īpašībām. Es esmu egoistisks, alkatīgs slepkava.

Mollijai pēkšņi atausa gaisma, kad viņa ieraudzīja lejup vedošas kāpnes. Vai uz šejieni Sells bija atvedis Deivīnu? Viņa izrāvās no ģenerāļa tvēriena un sāka kliegt.

-     Palīgā! PALĪDZIET taču man kāds! Bet viņu, protams, neviens nedzirdēja. Lielajā viesu telpā politiķi stāvēja kā skulptūras ar šampanieša glāzēm rokās un sastingušu valdzinājuma izteiksmi sejās, sarunājoties ar slavenībām. Ja pasaule kustētos, Mollijas kliedzienus būtu apslāpējusi sarunu murdoņa. Taču gaiss bija sastindzis kā glezna, skaņas karājās telpā, tāpēc zālē atbalsojās Mollijas tālie kliedzieni, kad Primo vilka viņu lejup pa kāpnēm.

Kliedzienus dzirdēja tikai viens cilvēks. Viens bija mierīgi aizgājis no sastingušās viesu saimes un tagad tīrīja nagus ar zobu bakstāmo. Kad Sinklērs Sells ievietoja izlietoto zobu bakstāmo Stefānijas Gulašas izstieptajā rokā, iezvanījās viņa telefons. Viņš nospieda atbildes taustiņu.

-     Es jau eju, viņš laiski teica.

-     Sinklēr, nāc tūlīt šurp! atskanēja tēva nepacietīgā balss. Sinklērs telefona ekrānā palūkojās uz tēva stingro seju.

-     Kā jau tu dzirdi, man te ir nelielas nepatikšanas. Sells pagrieza telefonu, lai parādītu kliedzošo Molliju un ģenerāli ar sastingušo Rokiju padusē. Nāc un palīdzi man!

-     Labi. Eju! Slikti tikai tas, ka tad, kad tu apturēji pulksteni, es sarunājos ar Groztukas kundzi. Kad viss sāks atkal kustēties, viņa brīnīsies, kur es tik pēkšņi esmu pazudis.

-    Liec viņu mierā! Tas sievišķis tāpat dzer pārāk daudz. Kundze vienkārši nodomās, ka viņai bijusi halucinācija.

-     Labi.

Molliju rupji stūma lejup pa akmens kāpnēm. Tās spirālē virzījās arvien tālāk lejup, it kā nolaižoties ellē. Viņas augšdelms sāpēja no ģenerāļa dzelžainā tvēriena.

Mollija sāka just spēku izsīkumu. Bija ļoti nogurdinoši pretoties aukstumam un tajā pašā laikā kliegt.

-      Laidiet mani vaļā! nemitējās kliegt meitene. Taču viņas pūliņi bija velti pret divu lielu vīriešu spēku. Izlocījusies Mollija pavērsa skatienu pret Sellu.

Viņas kvēlojošais skatiens atlēca no tā kā ūdens no vaska.

-     Tev nu gan ir iekšas! Zini, mazām meitenēm nevajadzētu rotaļāties ar uguni. Vai arī ledu. Pēkšņi Primo Sells apturēja savādo gājienu. Noņem kristālu.

Mollija brīnījās, kā gan Sells varēja zināt, ka viņa nēsā dimantu.

-     Nē, neņemšu, viņa teica. Tas ir mans.

-     Noņem to, vai ari tavā vietā to noņemšu es, Primo drūmi uzstāja.

Mollija bija pārsteigta. Primo Sells bija viens no bagātākajiem cilvēkiem pasaulē, bet šādā brīdī viņam vēl prātā dimanti. Viņš bija pilnīgs materiālists. Mollija iedomājās, ka tā ir viņas samaksa, viņas sods.

-     Tu esi ļauns, alkatīgs, pretīgs cilvēks! viņa atcirta. Vēl ļaunāk tu esi mēsls! Tev to nevajag. Bet man vajag. Mollija iedomājās par pārējiem bāreņu nama bērniem, par nenomaksāto viesnīcas rēķinu, kūstošo naudu Laimes namā, par to, ka nav vairs daudz ēdamā, par gaidāmajiem grūtajiem laikiem. Tu to nevari dabūt.

-     Tur, kurp tu dodies, tev tas vairs nebūs vajadzīgs, Sells salti pasludināja. Tūlīt atdod to man!

Mollija sadzirdēja draudīgumu viņa balsī un bailēs nodrebēja. Viņa bija pārguruši. Viņai vairs nebija spēka pretoties. Meitene pasniedzās pie kaklarotas ķēdītes aizdares. Dimants bija uzsūcis aukstumu no viņas ķermeņa un pie ādas bija kā ledus gabals. Viņa atdarīja ķēdīti, bet joprojām turēja dimantu sažņaugtu rokā.

-     Domāju, ka tu aizdosi to Glorijai Hīlhārtai, un vai gan viņa nebūs stāvā sajūsmā? Mollija čukstēja. Bet vai zini ko? Ja viņa saprastu, kāds tu īstenībā esi, viņa tevi ienīstu. Tevi ienīstu visi tevis hipnotizētie cilvēki.

-    Vai manu dieniņ, tad tev nav ne jausmas par dimanta patieso spēku! Sells sausi noteica. Viņš pasniedzās un izņēma dārgakmeni no Mollijas plaukstas.

Un, kaut arī Mollija pati to neapzinājās, viņa sastinga.

DIVDESMIT SEPTĪTĀ NODAĻA

Tagad ģenerālis lejup pa akmens kāpnēm nesa divus nekustīgus bērnus. Viņi jau bija nolaidušies zem zemes līmeņa, un, jo zemāk viņi kāpa, jo vairāk gaismas nāca pretī no apakšas. Akmens sienu nomainīja biezs stikls. Kāpņu telpa kā ledus caurule nolaidās milzīgā katedrāles izmēru telpā. Viņi sasniedza apakšu un apstājās.

Šī telpa bija masīva un moderna, līdzīga ļoti lielai mākslas galerijai, kaut arī pie sienām nebija mākslas darbu. Tās centrā atradās kaut kas līdzīgs savādai skulptūrai. Tas bija augsts tērauda tornis. No tā virsotnes paralēli griestiem stiepās garš stienis, kura galā tālumā bija piestiprināts kaut kas liels un smags. Torņa pakājē bija tērauda sols.

Uz tā sēdēja Sinklērs Sells, aplūkodams savu atspulgu kabatas spogulītī.

Sinklēr, varēji nu gan nākt un man palīdzēt, tu slinkais krupi! teica Primo. Palīdzi man! Sasien viņiem rokas aiz muguras!

Sells pavēlēja ģenerālim nolikt Molliju un Rokiju zemē. Nekustīgais pāris tur gulēja kā beigtas zivis, kamēr Sinklērs pienāca un sasēja viņus.

Tad Sells ļāva pasaulei iziet no sastinguma. Mollijas un Rokija laiks tūlīt atsāka ritēt uz priekšu. Abi satriekti apjauta savu jauno stāvokli. Kas attiecas uz Rokiju, tad viņš tikko bija stāvējis aiz aizkara, bet Mollijas laiks bija apstājies bridi, kad Primo bija atņēmis viņai dimantu. Pēc dažiem mirkļiem viņa noelsās, aptvērusi, kas noticis.

-    Tātad dimantam ir saistība ar laika apturēšanu!

Primo nepievērsa viņai uzmanību. Viņš stāvēja pie nelielas metāla kastītes un kaut ko tajā regulēja.

Mollija ar Rokiju centās piecelties sēdus. Viņu abu acis kā magnēts pievilka stienis torņa virsotnē un smagais priekšmets tā galā. Tas bija kaut kas masīvs un draudīgs, viscaur melnā un baltā krāsā. Tajā pašā brīdī Primo parāva kādu rokturi. Melnbaltais priekšmets sāka krist. Tad tas metās lejup, un nākamajā mirklī milzīga metāla žagata, izpletuši spārnus lidojumā, piķēja viņu virzienā.

Smagais, nāvējošais plēsējputns palidoja garām, tā resnajam, zobenam līdzīgajam knābim un smagajam ķermenim padrāžoties zemu virs tērauda sola. Mollija sekoja tā lidojumam. Garais stienis pacēla to otrā pusē pie galerijas griestiem, kur tas sastinga trajektorijas augstākajā punktā. Kad smaguma spēks to atkal vilka lejup, tas sāka savu lidojumu atpakaļ, tēmējot uz sēdekli. Kā giljotīna uztrītā putna aste šķēla gaisu ar šņācošu troksni, liekot vējā noplīvot Mollijas matiem.

-     Priecājos, ka tu neesi māņticīga, Rokijs teica Mollijai, jo viena žagata ir slikta zīme.

-     Skaista, vai ne? teica Sells, it kā demonstrētu kādu nenovērtējamu dārgumu. Tas ir mans žagatas svārsts. Tas pat spēj virzīt laiku. Tas var svārstīties turp un atpakaļ visu dienu, un tur augšā pie sienas ir pulkstenis. Redzat? Lepni uzlūkodams savu briesmoni, Sells nospieda kādu pogu, un žagata ar mehānisku, putna kliedzienam līdzīgu skaņu apstājās augstu gaisā. Sells piegāja pie sola un viegli papliķēja tā metāla sēdekli.

-     Šeit, Mollij, tu sēdies šeit!

Mollija šausmās pakratīja galvu. Sēdēt slepkavīgās žagatas lidojuma ceļā bija pasaulē pēdējais, ko viņa varētu vēlēties.

-     Ved viņu šurp! Sells pavēlēja ģenerālim, kas kā hipnotizēts medību suns pacēla Molliju un aiznesa uz sēdekli. Sinklērs ar stingru roku turēja Rokiju. Tiklīdz Mollijas kājas bija zem sēdekļa, divas metāla skavas satvēra viņas potītes.

-    NĒ! Mollija nikni spiedza. TU NEDRĪKSTI LIKT MAN SĒDĒT ŠEIT! TU ESI PILNĪGI ĀRPRĀTĪGS! Viņa mežonīgi cīnījās ar metāla skavām, bet Sells bija tik mierīgs, it kā gaidītu uzvārāmies tējkannu. Viņš vēroja, kā Sinklērs stumj Rokiju, kas spārdījās un kliedza, uz solu blakus Mollijai. Sinklērs pārbaudīja, vai abu bērnu potīšu skavas ir nostiprinātas pietiekami cieši.

Iedarbinātas ar distances vadības pulti Sella rokā, no gūstekņu aizmugures kā ļaunas čūskas izslīdēja metāla jostas un saslēdzās ap viņu gurniem.

-     Nu, tagad nedaudz papriecāsimies, Sells iesmējies teica. Mollija pacēla skatienu uz baismīgo nāves putnu virs galvas. Viņa un Rokijs atradās tieši tā ceļā.

-     Tu neuzdrošināsies! viņa kliedza, uzlūkojot te Primo, te vadības kasti, te distances pulti viņa slepkavīgajā rokā.

Sells pavilka atpakaļ sava kašmira uzvalka piedurkni un palūkojās zelta pulkstenī. Tad viņš no krūšu kabatas izvilka Mollijas dimantu un pasniedza to Sinklēram. It kā telepātiski uztvēris tēva domas, Sinklērs aplika ķēdi ar dimantu atpakaļ ap Mollijas kaklu. Sells nospieda dažas pogas uz distances pults.

-     Žagatas jaunkundze ir ieprogrammēta, viņš paziņoja. Pēc aptuveni divarpus minūtēm tā kritīs atkal. Kad viņa to darīs nu, jūs jau redzējāt manu princesi darbībā. Esmu pārliecināts, ka iztēlojaties tās svaru. Tās knābis it tik ass kā… kā sauc tos virtuves nažus, ko mēs pārdodam, Sinklēr?

-    Šņikt šņākt.

-     Tik ass kā Šņikt šņākt nazis, un tās aste ir nāvējoša. Abi ir ārkārtīgi asi un smagi, tā ka jums nav jāuztraucas lai ari kuru galu jūs izvēlētos, viss notiks ātri.

-     TU ESI ĀRPRĀTĪGS! spiedza Mollija. Viņa nevarēja iedomāties, kāpēc Sinklērs aplika dimantu ap viņas kaklu, taču nespēja novērst acis no slepkavīgā putna. Tu nedrīksti sakapāt mūs ar savu žagatu! Kāds plānprātiņš gan tu esi!

Taču tad Mollija ievēroja noteku režģus grīdā un pie sienas piestiprinātu sudrabotu šļūtenes rituli. Viņas prātā iešāvās Deivīnas tēls. Meitene izmisīgi pagriezās pret Rokiju. Zēns atbildēja viņai ar tikpat mežonīgu un pārbiedētu skatienu.

Mollijas apakšlūpa trīcēja.

-      Lūdzu, Sella kungs! viņa lūdzās klusā, padevīgā balsi. Lūdzu, nedariet to! Tikai ļaujiet mums iet, un mēs jūs vairs nekad netraucēsim! Lūdzu! Nelieciet mums sēdēt šeit, kad kritīs putns!

Primo Sells viņu ignorēja.

-     Izlabošu sevi žagata atkal kritīs pēc divām minūtēm. Tu, Mollij Mūna, protams, vari likt pasaulei sastingt. Sinklērs tev atdeva kristālu. Tā ka tev īstenībā ir vairāk laika, nekā tās divas minūtes, ko esmu tev atvēlējis, lai tu izlemtu savu likteni. Uz cik ilgu laiku tu spēj apturēt pasauli? Personīgi mana robeža ir aptuveni desmit minūtes. Tas taču ir tik nogurdinoši, vai ne? Jūsu dēļ es tagad esmu noguris jau pirms manis rīkotajām pusdienām, un tas mani kaitina. Kad strādāju, man patīk, ka esmu labi atpūties. Sells palaida vaļīgāk zīda kaklasaiti.

-     Vai zini, Mollij, ir tik dīvaini, ka tu nekad neesi sapratusi: kristāliem laika apturēšanā ir būtiska nozīme. Vai tad tu neievēroji, cik auksts dārgakmens kļuva, kad tu to lietoji? Vai tu nezināji, ka dimanti nevada siltumu? Ko gan mūsdienās tajās skolās māca? Sells atpogāja apkaklīti un izvilka tievu sudraba ķēdīti no krekla apakšas. Tās galā karājās liels, dzidrs kristāls, kas atspoguļoja un lauza moku kambara balto gaismu, dzirkstot kā drūmā atvadu sveicienā.

-    Parādi viņiem savējo! viņš pavēlēja Sinklēram. Sinklērs ap kaklu nēsāja ādas sloksnīti, kurā karājās vēl viens liels un mirdzošs dārgakmens.

-    Nu labi, teica Sells, aizpogādams kreklu, es labprāt parunātu par to visu, bet man tiešām jāiet atpakaļ pie viesiem. Varbūt kādu citu reizi… Ak, es jau piemirsu, jūs taču būsiet kādā citā vietā! Primo palūkojās uz notekām. Žēl gan. Lai nu kā, Mollij, un… ē… neesmu dzirdējis tava drauga vārdu -, lai jums jaukas vienpadsmit minūtes. Laimīgu ceļu!

Kad Sells pacēla roku atvadu sveicienā, Mollija sakopoja visus spēkus, lai piešķirtu skatienam pilnu hipnozes jaudu, un pacēla acis pret Primo Sella acīm. Viņas skatiens izurbās cauri gaisam un pilnā sparā ietriecās vīrieša sejā. Trieciens gandrīz atsvieda Sellu atpakaļ.

-    Vai, vai, Mollij! Kaut ko jau es biju gaidījis, bet ne kaut ko tādu. Tad Sells aizgriezās un, atkārtojot: "Cik žēl!" pamāja savam dēlam un ģenerālim, lai tie viņam seko, un visi trīs sāka kāpt augšup pa stikla kāpnēm. Mollija dzirdēja viņu sakām: Sinklēr, šīs kāpnes ir ļoti skaistas, bet ir grūti kāpt. Atgādini man, ka jāiebūvē lifts!

divdesmit astotā nodaļa

Mollija un Rokijs stīvi sēdēja uz nāves sola ar dzelzs skavām ap potītēm, un viņu ķermeņus cieši turēja nežēlīgās tērauda jostas. Rokijs juta, ka krūtis sažņaudzas. Mollija paliecās uz priekšu, lai pārbaudītu, vai ir iespējams aizkļūt tālāk no punkta, kur trauksies garām žagatas knābis.

-     Tas ir bezcerīgi, es nevaru izvairīties no žagatas trajektorijas. Viņa ar šausmpilnu skatienu uzlūkoja pretīgo nāves riku. Rokij, es negribu, lai manu mugurkaulu pāršķeļ. B-bet, ja mēs sēdēsim taisni, putns mūs izšķaidīs pilnīgi.

-    Knābis trāpīs man, sēcot kā astmas slimnieks, ieteicās Rokijs. Es redzēju, kur tas nāk. Tas caururbs mani… un tad spārnu malas saplosīs mūs abus. Un, putnam krītot atpakaļ, aste nogriezīs mums galvas. Viņš izmisumā sāka raustīt metāla jostu.

-    Ak, Rokij! Ak, lūdzu, kāds… Palīgā! Mollija kliedza pilnā balsī, bezjēdzīgi cīnīdamās. Tā taču nedrīkst notikt. Viņš vienkārši mēģina mūs iebiedēt. Viņš atgriezīsies. Es zinu, ka tā būs. Viņš taču negribēs mūs… mūs…

-    Mūs noslepkavot?

-    Ak, es tam neticu, Rokij! nosēcās Mollija. Viņš grib mūs nogalināt… Tāpat kā nogalināja Deivīnu. Mollija iekliedzās tik skaļi, kā nebija kliegusi visa savā dzīvē. PALĪGĀ! PALĪGĀ! NĀCIET TAČU KĀDS PALĪGĀ!

Rokijs saņēma Mollijas roku.

-     Divas minūtes ir jau gandrīz cauri.

Mollija apklusa. Par spīti savai panikai, viņa sajuta, cik mierīgs un līdzsvarots ir Rokijs.

-     Neviens taču mūs nedzird, vai ne?

Rokijs pakratīja galvu. Viņa acīs bija asaras.

-     Piedod, Mollij!

-     Bet kaut ko taču mēs varam darīt! lūdzās Mollija. Mums taču jāvar pārlauzt šos… Pēkšņi likās, ka visām viņas hipnozes spējām vairs nav nekādas jēgas. Tā taču nevar būt.

Žagata pēkšņi apdullinoši ieķērcās. Mollija no bailēm gandrīz paģība.

-     Tagad tu vari apturēt pasauli, teica Rokijs. Mēs iegūtu vēl nedaudz laika.

-    Jā, Mollija noelsās. Protams, protams… jā. Mollija blenza uz noteku blakus viņiem un koncentrēja prātu. Viņas rīcībā bija tikai dažas sekundes. Kāda sīka balstiņa no prāta stūrīša sauca: Kas ir, Mollij? Tā taču jūs tāpat nositīs. Mollija izlikās to nedzirdam. Zibens ātrumā viņa sasniedza auksto saplūsmes izjūtu. Un brīdī, kad tā pārņēma viņas ķermeni, viņa izdzirdēja putna kritiena svelpoņu. Viņa redzēja to nākam. Ar milzu pūlēm Mollija uzsūknēja aukstuma sajūtu līdz augstākajai pakāpei. Sekundes daļās putns jau bija virs viņiem, bet tomēr vēl nebija tur. Pasaule bija apstājusies pēdējā brīdī. Mollija drebot palūkojās augšup. Žagatas knābis bija tikai dažas collas no Rokija kakla. Zēna acis bija cieši aizžmiegtas. Viena spārna gals atradās tikai dažu pēdu attālumā no Mollijas krūtīm. Mollija uzlika roku uz Rokija pleca un tāpat, kā bija redzējusi Primo Sellu atdzīvinām ģenerāli, viņa raidīja saplūsmes izjūtu uz leju pa savu roku un iekšā zēnā. Rokijs atvēra acis, instinktīvi raujoties nost no krītošā knābja cirvja.

-    Tas ir sastindzis, teica Mollija.

-     Uz cik ilgu laiku? nogārdza Rokijs. Tas mani uzšķērdīs. Un kāpēc es kustos?

Mollija turēja sasaluma sajūtu sevī tik apņēmīgi, kā nebija turējusi neko visā savā dzīvē. Kamēr vien tu pieskaries man, tu neesi sastindzis, viņa tam teica. Un žagata būs mierā tik ilgi, cik vien es spēšu to noturēt.

Kaut kur mājā virs viņiem Mollija juta Sinklēra un Primo Sella pretošanos laika apturēšanai. Viņa domāja, cik gan aizkaitināts ir Sells, ka nespēj izrādīties kādam viesim. Viņš noteikti nav pabeidzis kādu teikumu un brīdī, kad laiks atkal turpinās savu gaitu, atcerēsies, ko ir teicis, kā ari kādā pozā ir stāvējis.

Kad pasaule atkal sāks kustēties… ja tā sāks, tad Mollija un Rokijs būs jau miruši. Mollija blenza uz melnbalto slepkavošanas mašīnu sev priekšā. Vai pasaulei atkal jākustas? Nu, protams.

Rokijs pieskārās žagatas knābja galam.

-    Cik gan cilvēku šī žagata ir nogalinājusi pirms mums? Putna metāla acis neizteiksmīgi uzlūkoja viņus.

-     Ko lai mēs darām? jautāja Mollija. Es domāju, ja šie ir… nu, saproti… mūsu dzīves pēdējie brīži.

Viņai gribējās raudāt.

-     Domāju, ka mums vajadzētu tos izbaudīt, teica Rokijs. -Ja nu mums jāmirst, tad lai tā arī ir. Mollij, tas notiks tik ātri, ka mēs to pat nejutīsim. Mēs mirsim uzreiz. Tāpēc mēs tagad varētu censties justies laimīgi.

-    Ko, vai tad mums tagad vajadzētu stāstīt jokus? sacīja Mollija, cietam kamolam rīklē sūtot sāpju impulsus uz kakla skriemeļiem. Vai arī atcerēties, vai zini, vecos labos laikus? Viņa vairākas reizes dziļi ieelpoja. Bija nepieciešama milzu koncentrēšanās, lai vienlaikus runātu un turētu pasauli sastingumā.

-            Te nav nekādu vajadzētu, bilda Rokijs. Sells pat neļāva mums izteikt pēdējo vēlēšanos nu, kā filmās. Un šeit tiešām ir Holivuda. Runāsim par būtiskāko!

Mollija palūkojās uz draugu. Rokijs izskatījās pilnīgi nomierinājies. Viņš gandrīz bija licis Mollijai pasmaidīt.

-    Ko tu būtu lūdzis?

-            Savu ģitāru. Tad es būtu varējis likt lietā balsi un hipnotizēt viņu ar dziesmu. Un tu?

-    Šaujamo.

Mollija juta, ka apturētā pasaule teju, teju paspruks vaļā kā spēcīga atspere, lai atkal varētu kustēties. Meitene to saspieda. Tas viņā radīja aukstumu lielu aukstumu. Mollija nostenējās.

-    Vai viss labi? apjautājās Rokijs.

-    Es sāku nedaudz pagurt.

-            Es priecājos, ka tevi pirms daudziem gadiem atveda uz bāreņu namu, Rokijs pēkšņi teica.

-            Es par tevi ari. Mollija apzinājās, ka šī saruna varētu viņu skart vairāk nekā jebkas, ko viņa līdz šim izjutusi. Rokij, es visu mūžu esmu vēlējusies uzzināt, kas ir mani vecāki. Tagad es priecājos, ka to nezinu. Es priecājos, ka esmu bārene, jo, ja es tāda nebūtu, es nebūtu iepazinusi tevi, Rokij. Tu esi pats labākais draugs, kādu vien varētu vēlēties. Un tu esi pats labākais dziedātājs tavas dziesmas ir kolosālas. Pasaulei tās patiktu, ja vien… Rokij, kā tu domā, kā ir nāvē?

-            Es domāju, ka tur ir kā miegā, bet bez sapņiem. Dziļš miegs, kurā tu neko nedomā un nejūti.

-    Mūžīgi?

-           Mūžība ir kā otrs gājums, jo tu esi miegā.

-    Kā tev šķiet, vai mēs vēl atmodlsimies?

-            Nedomāju, nē. Es domāju, ka mēs mūsu dvēseles, ko sauc Mollija un Rokijs, mūžīgi dusēsim dziļā miegā, paši to pat neapzinoties. Bet varbūt enerģija, ko mēs izstarosim pēc nāves, tā enerģija, kas nepazīst nejūtu, ne domu, varbūt tā pārvērtīsies un kļūs par ko citu. Kā akumulators. Enerģija, kas devusi spēku mūsu dzīvei, gaidīs, līdz tai pieslēgsies kāds cits. Un kā tu, Mollij, gribētu izmantot savu enerģijas akumulatoru nākamreiz?

-    Petulas kucēniem, ja viņai tādi būtu.

Rokijs noglāstīja Mollijas roku.

-     No nāves nav jābaidās, Mollij.

-    Kā tu to visu zini?

-           Es vienkārši tam ticu, skaidroja Rokijs. Tas ir veselais saprāts. Nekad neesmu bijis īpaši reliģiozs. Reliģijas ir radījušas lielisku mūziku, tas jau nu pavisam noteikti, un kolosālas būves, bet šķiet, ka visas reliģijas liek cilvēkiem pārāk daudz cīnīties citam pret citu. Manuprāt, pietiek, ja tu pēc iespējas labi izturies pret apkārtējiem cilvēkiem un dzīvniekiem tā ari ir visa reliģija. Vai tev tā nešķiet?

-           Vai tu domā, ka mēs esam pietiekami labi izturējušies pret cilvēkiem un dzīvniekiem? jautāja Mollija.

-     Mēs neesam pati pilnība, bet tu esi jauka, Mollij.

-           Tu arī… Bet, ja jau visi mirst un nokļūst dziļā miegā, kāda tad vispār ir visas dzīvošanas jēga?

-            Tas jau būtu tāpat kā jautāt, kāda jēga ir skaistam saullēktam vai fantastiskai mūzikai.

-    Un kāda tad jēga tiem?

-             Bet kāpēc vispār jābūt kaut kādai jēgai? jautāja Rokijs.

-           Varbūt pastāv kaut kāda jēga ārpus tā, teica Mollija. Varbūt mēs esam nākuši šajā pasaulē, lai noskaidrotu, kur tad ir tā jēga.

Mollija trīcēja tā, ka nespēja sevi savaldīt. Viņa juta zūdam savus spēkus, jo pasaule spieda uz viņu, lai varētu atkal kustēties. Visu pasaules miljardu cilvēku, dzīvnieku, kukaiņu, augu un mašīnu spēks vēlējās izlauzties, lai turpinātu savas gaitas un dzīvotu. Mollija iztēlojās sastingumu visā pasaulē. Cilvēkus tikko stāstīta joka vidū smejamies, kaut neviena skaņa nenāk pār lūpām. Cilvēkus, kuri kaujas ar gaisā sastingušām dūrēm. Pasaulē vienmēr ir notikuši kari. Kaut kur gaisā ir apstājušās izšautas lodes, tikko uzsprāgušas bumbas. Visa šī vardarbība ir pārlieku šausmīga, lai par to domātu. Mollija centās domāt par kaut ko labu. Par bērnu, kurš sper pirmos soļus. Par kādu, kurš slimnīcā atgūstas no komas. Varbūt kaut kur ir kāds, kas gatavojas uzrakstīt skaitli, ar kuru varētu gūt laimestu loterijā. Dzima bērni, kāds uzvarēja sacīkstēs, idejas radās gan izgudrotājiem, gan māksliniekiem. Šajā brīdī kaut ko svarīgu bija atklājuši zinātnieki. Visi šie cilvēki gribēja turpināt iesākto. Mollija grieza zobus. Ar katru minūti spiedienu izturēt kļuva arvien grūtāk. Viņa saprata, ka vairs nespēj parunāt. Bija pagājušas astoņas minūtes.

Mollija ar naidu uzlūkoja metāla putnu sev priekšā; viņa to nicināja un vēlējās, kaut tas pazustu. Viņai bija nelabi, un galva griezās arvien vairāk. Slapjo kāju, ar kuru viņa bija iekāpusi ūdenī, svilināja aukstums. Mollijai izdevās noturēt pasauli vēl četras minūtes. Tad vēl četras.

Mollija saspringa tā, ka viņai likās, ka izšķīdīs gabalos.

Mollija karājās kā ar pirkstu galiem ieķērusies klints malā virs bezdibeņa, lūkojoties nāvei acīs. Likās, ka Rokijs ir pieķēries viņai pie kājām un abus tur tikai Mollijas pirksti. Nagi grauzās klintī cerībā rast atbalstu, taču izslīdēja.

Es vairs nespēju, viņa murmināja. Man ir tik ļoti auksti.

Mollija aizvēra acis un juta, kā smagums velk viņu bezdibeni un visu aprij laiks.

divdesmit devita nodaļa

Vakarā Sells ieturēja maltīti ar zvaigznēm, kas mitinājās pie viņa.

Sells allaž labprāt uzturējās zvaigžņu sabiedrībā, un vīrietim patika, ka bieži atgādina, cik varens viņš ir.

Visi bija pulcējušies ap lielo ēdamistabas galdu, uz kura saliktas kristāla glāzes un zelta ēdampiederumi; Sells uzklausīja, kā dienā gājis katrai slavenībai.

Glorija Hīlhārta bija priecīgi satraukta, jo Džino Puči tās filmas režisors, kurā viņa bija filmējusies visu gadu, tikko bija atradis aizvietotāju suņa lomas tēlotājam.

-    Vai zini, Primo, vai es tev stāstīju, ka pirmajam sunim bija sirdstrieka? Mēs nemaz nezinājām, kā lai atrodam citu, kas būtu tikpat burrrrrvīgs. Es nevarēju likt šo lomu tēlot kādam no maniem mazajiem bumbulīšiem, jo pārējie deviņi tad kļūtu greizsirdīgi. Un tagad Džino šai lomai ir atradis vienkārši supermīļu sunīti. Mopsi! Nākamnedēļ mums jāpārfilmē visas ainas ar suni. Tāpēc filma būs gatava novembra sākumā.

Primo iedūra tējkarotīti jēlajā jūras ezī sev priekšā. Viņš izgrāba tā sāļo vidusdaļu un ielika mutē.

-    Tas labi, viņš pamāja.

Herkuless Stouns palūkojās uz savu šķīvi un sarauca pieri. To es nevaru ēst, viņš norūca. Kā uz burvja mājienu viņam blakus nezin no kurienes parādījās viņa personiskais sulainis. Man šķiet, ka mēs šefpavāram pateicām, kādi burgeri man garšo. Siers jāliek virs gaļas, un gurķīšiem jābūt starp tomātiem un salātiem, nevis uz salātu lapas. Sinepes jāliek zem gaļas, nevis uz tās, un majonēzei jābūt starp gurķiem un tomātiem.

-    Piedodiet, ser, teica sulainis, bet šefpavāram to ir ļoti grūti atcerēties, jo sastāvdaļu kārtība nemitīgi mainās.

-     Es to nevaru ēst, uzstāja Herkuless Stouns un kā niķīgs bērns apgrieza šķīvi otrādi.

-    Ak dievs! iesaucās Sukija Šampaniete no galda otras puses. Es tagad vairs nespēšu ieēst savus salātus.

Kosmosa Dūzis bija saprotošāks. Neuztraucies, Herk!

Taču Karalis Alnis, kas sēdēja blakus Sukijai, pastūma sāņus astoņžuburaino svečturi, lai varētu ielūkoties Herkulesam Stounam tieši acīs.

-     Es tev saku, Stoun! viņš ierēcās. Vēlreiz tāda uzvedība, un vakariņās tu saņemsi manas dūres sviestmaizi. Uz tās nebūs ne majonēzes, ne marinētu dārzeņu, ne sinepju. Tā būs tāda, kāda tā ir, un tā izsitīs visus tavus skaistos zobus, tā ka pēc tam tev nāksies pārtikt vienīgi no zupām.

-     Pamēģini tikai, Alni! Es sūdzēšos tiesā, atbildēja Herkuless, vingrinot bicepsu.

-     Ja jau runājam par ēdienu, Alni, iejaucās sporta zvaigzne Tonijs Vams, kā tev patiktu nogaršot kādu no maniem kungfu siteņiem?

-    Primo, lūdzu, apturi viņus! Nevaru ciest, kad viņi strīdas, gaudulīgi lūdzās Sukija.

-     Pietiek! nokomandēja Primo Sells. Un pēkšņi visas telpā esošās zvaigznes paklausīgi nokāra galvas. Ienāca Sinklērs Sells un atvainojās par kavēšanos.

-    Kārtējais kašķis? viņš apjautājās.

-     Šovakar nemaz nebija tik slikti, atteica Sells.

Pēc vakariņām visi devās lejup uz kinozāli. Lielais kinoekrāns bija izjaukts, un telpā aiz tā atklājās skatuve ar priekškaru. Uz tās pie koncertflīģeļa sēdēja frakā tērpies vīrietis ar baltu kaklasaiti.

Visi ieņēma vietas, jau iepriekš labi zinādami, kāda izklaide viņus sagaida. Tā bija izrāde, par kuru neviens nekad nerunāja.

Sells iekārtojās atzveltnes krēslā. Šī viņam bija dienas mīļākā daļa. Viņš sasita plaukstas, un gaisma nodzisa, atstājot vienīgi divus baltus starmešus, kas apspīdēja skatuves priekšdaļu. Pianists sāka spēlēt Sella mīļākās dziesmas melodiju. Un tad parādījās zvaigzne.

No kulisēm iznāca Deivīna Natela. Viņa izskatījās kalsnāka un vairāk nogurusi nekā žurnālu fotogrāfijās. Blakus viņai stīvs kā alvas zaldātiņš stāvēja miesassargs.

Viņa skatījās tumšajā zālē.

-     Es nedziedāšu, viņa izaicinoši teica.

Sells palūkojās viņā un klusi nopūtās. Jau kādu simto reizi viņš pārdomāja, kas gan Deivīnā met izaicinājumu viņa hipnozes spējām. Kad viņš bija centies meiteni hipnotizēt, tā bija izvairījusies no viņa magnētisma kā ķirzaka no tīkla. Tomēr, kaut arī Sellu tas mulsināja, viņš par to pārāk neuztraucās, jo Deivīnā bija kaut kas tāds, kas iedvesa Sellam bijību. Viņš bija atklājis, ka mazās zvaigznes dziedāšana liek viņam justies labāk nekā jebkas cits. Viņš nezināja, kāpēc. Meitenes balss viņam bija kļuvusi par nomierinošām zālēm, un tagad viņš bez tās vairs nespēja iztikt.

-     Ak, mīļumiņ Deivīna! atsaucās Sella zīdainā balss.

Vai tu tiešām domā, ka vēl kaut dienu brokastīs,

pusdienās un vakariņās spēsi pārtikt tikai no jūras ežiem? Tu taču zini, kā tev tie riebjas. Padomā, kas viss vēl varētu būt tavā ēdienkartē! Mums tagad ir lielisks jauns šefpavārs, kurš gatavo pašu garšīgāko šokolādes torti un sviesta virtuļus mājas gaumē.

Uz mirkli Deivīnas apakšlūpa nodrebēja. Tad viņa piecirta kāju.

-    Es neesmu lakstīgala krātiņā, Sell. Es nedziedāšu tikai tāpēc, ka tev tā patīk. Par dziedāšanu man maksā. Es nedaru to par velti. Un it īpaši es nedarīšu to tev. ES TEVI IENĪSTU!

-     Nu, nu, Deivīna! Es jau lūdzu tikai vienu dziesmu. Tad tu atkal varēsi dzīvot kā princese. Tu varēsi iet vannā ar eksotiskām eļļām. Varēsi izmazgāt matus. Deivīna lūkojās tumšajā zālē, ap viņas pelēkajām acīm bija tumši loki. Viņa dusmīgi pakratīja galvu. Tomēr meitene apzinājās savu sakāvi.

-    Labi, labi, es dziedāšu.

Pēc šiem vārdiem pianists atkal sāka spēlēt melodiju.

Sells atlaidās krēslā. Dziesma, ko gatavojās dziedāt Deivīna, bija vienīgais, kas jelkad bija spējis likt viņam izjust kaut kādas emocijas. Varbūt, Primo domāja, viņam to bērnībā dziedājusi māte. Sells nezināja, kāpēc dziesma izraisa viņā maigas jūtas, taču tā nu tas bija. Nožēlas un ilgu izjūtas. Un tad, kad dziesmu dziedāja šis bērns, tā kļuva vēl desmitkārt iedarbīgāka. Deivīnas raksturs nebija nekāds jaukais, taču tam nebija nozīmes. Viņa atgādināja Sellam par kaut ko zudušu. Varbūt par bērnību.

Deivīnas dzidrā balss plūda cauri gaisam kā svaiga pavasara vēsma.

Sēžot uz salas okeānā,

Domā par brīvi.

Guļot zeltsmilšu pludmalē, Izbaudi dzīvi. Izklausās kā paradīzē, Bet paradīze tā nav, Nav gan.

Jo redzi, miljardiem viļņu

Dala tevi no manis.

Tikai tu spēj vērst manu pasauli

Debešķīgu.

Sells nopūtās. Un Deivīna turpināja dziedāt sudrabotajā gaismā.

trīsdesmitā nodala

Gaisma bija balta kā paradīzē.

Mollija atvēra acis un, palūkojusies apkārt, bija satriekta. Viņa atradās pilnīgi atšķirīgā vietā no tās, kur bija piesaistīta vēl pirms dažiem mirkļiem. Un viņa uzreiz saprata, ka jūtas pilnīgi citādi.

Mollija nejutās ne nogurusi, ne sastingusi, ne izmisusi, ne gatava mirt. Viņa jutās atpūtusies, sasilusi un mierīga, it kā visi dzīves uztraukumi un nepatikšanas būtu palikuši tālu aiz muguras. Viņa jutās kā paradīzē. Kājas bija basas un sausas.

Meitene vairs nebija piesaitēta dzelzs solam ar slepkavīgo žagatu nepilna metra attālumā no viņas. Tā vietā viņa sēdēja senlaicīgā krēslā sausā koka būdā, caur kuru pūta saules sasildīta rāma vēsma. Ārā bija redzams aplupis balts sols. Aiz tā mols un okeāna zilgme.

Rokijs sēdēja krēslā viņai blakus un arī lūkojās okeānā. Kādu mirkli abi nekustējās, klausoties, kā tālumā skalojas sīki vilnīši un atskan kaiju kliedzieni.

Rokij, Mollija teica. Mēs esam miruši. Mēs esam paradīzē.

Viņa palūkojās apkārt baltajā telpā. Tur bija divas gultas, uz katras pāris palagu, sega un spilvens. Labajā pusē bija neliela virtuvīte, bet kreisajā durvis uz mazu vannasistabu. Pie sienas karājās ģitāra.

-     Es neatceros, ka putns būtu mums trāpījis, teica Rokijs. Vai tad mēs neatcerētos to sekundes daļiņu, kad tas mums iecirta? Sāpju mirkli.

-     Varbūt mēs jau bijām miruši pirms tam, kad sāpju impulss nokļuva līdz smadzenēm.

Mollija uzlūkoja divus krēslus pie pretējās sienas. Uz tiem bija daži apģērba gabali. Izbalējušas, saplēstas drēbes. Zem viena krēsla bija Mollijas tenisčības. Tagad tās izskatījās citādas nonēsātas. Un viņas T krekls bija ieplēsts. Mollija piecēlās un ar nereālu sajūtu, it kā staigātu pa gaisu, gāja un paņēma savus džinsus. Tie bija nogriezti līdz celim, un gali pavisam spuraini. Vai paradīzē tiek glabātas drēbes, kurās cilvēki mirst?

-    Paskat, Mollij, tu esi tik brūna! brīnījās Rokijs. Skaties, kādā krāsā ir tavas kājas!

Mollija paskatījās. Viņas kājas vairs nelīdzinājās maltajai gaļai tās klāja zeltaini brūns iedegums.

Arī Rokijs pētīja savas kājas. Tik tumšādains es vēl nekad neesmu bijis.

-     Mēs noteikti esam mir… Mollijai nācās grūti izrunāt šo vārdu, .. .jau ilgāku laiku. Viņa pacēla Rokija kreklu. Uz tā nekas neliecināja par nāvi vai asinīm. Tagad tas bija bāli oranžs un tā piedurknes nogrieztas.

Rokijs piegāja pie būdas atvērtajām durvīm. Ārpusē bija čīkstošs koka balkons ar margām. Pakāpieni veda lejup uz saules izbalināto molu. Kādus piecus metrus tālāk tas beidzās. Vēl tālāk nebija nekā cita, kā vien jūra, kur baltās viļņu galotnes atgādināja olu iesaiņojuma kartonu, un plašs apvārsnis ar sauli debesīs. Mollija pievienojās Rokijam un no balkona pacēla lielu perlamutra gliemežnīcu.

-    Tas viss izskatās tik pazīstams, viņa teica. Meitene aplaizīja lūpas un ieelpoja sāļo gaisu.

-    Šķiet, ka mēs te jau esam bijuši, piekrita Rokijs. Šajā brīdi no būdas stūra parādījās Petula.

-    Ak, Petula! Mollija nometās ceļos un piekļāva Petulu sev cieši klāt, paslēpjot seju suņa kažokā. Vēl pirms kāda brīža viņa bija domājusi, ka Petulu neieraudzīs vairs nekad. Petula paluncināja asti un draudzīgi nolaizīja Mollijai seju.

-    Tad jau laikam arī Petula ir mirusi, Mollija aprāvās.

-     Bet, pagaidi, es nebūt nejūtos mirusi. Man tikai liekas, ka mēs te esam pavadījuši…

-    Veselu mūžību, nobeidza Rokijs.

-    Jo es pazīstu to molu. Es precīzi zinu, kur no tā var nirt, sacīja Mollija, saraukusi pieri.

-     Un to gliemežnīcu, kas tev rokā, turpināja Rokijs,

-     man šķiet, ka es to atradu, bet neatceros, kā. Rokijs un Mollija palūkojās viens otrā.

Izrādījās, ka viņu būda atrodas stāvas klints pakājē. Klintī bija ala, bet nevarēja saskatīt nevienu vietu, kur varētu iziet uz pārējo zemi. Klints siena turpinājās vairāku jūdžu tālumā. Viņi varētu būt jebkur pasaulē, domāja Mollija. Nebija nekā tāda, kas liecinātu, kur tieši viņi ir, izņemot to, ka klimats bija maigs.

-     Mēs te esam jau veselu mūžību, paši to neapzinoties, teica Mollija. Liekas, ka kaut kāds laika viesuļvirpulis ir pacēlis mūs gaisā un atnesis šurp.

-     Es domāju, bilda Rokijs, ka esam bijuši hipnotizēti.

Virs viņiem spalgi ieķērcās kaija. Tajā pašā brīdī no būdas puses atskanēja soļi. Pagriezušies Mollija un Rokijs ieraudzīja tuvojamies gaišmatainu vīrieti zilā treniņtērpā. Viņam rokās bija divas pilnas glāzes. Tas bija Sinklērs Sells.

-    Qube tev, viņš teica Rokijam. Un tev, Mollij, granātābolu sulas koncentrāts ar ledu.

Mollija jutās tā, it kā viņas izjūtas grieztos veļas mašīnā. Sākumā viņa bija domājusi, ka ir mirusi, tad izjutusi atvieglojumu, ka nav, tad viņu bija pārņēmis pārsteigums, un nu viņa bija pārbijusies. Šis cilvēks vēlas viņas nāvi. Viņš noteikti atnācis Molliju nogalināt. Viņa kāpās atpakaļ, apsverot, vai izdotos glābties, lecot jūrā. Meitene uzlūkoja dzērienus vīrieša rokās. Vai šoreiz viņš vēlas Molliju un Rokiju noindēt?

Tad viņas šokētajās smadzenēs kaut kas mainījās, aptverot, ka viņa līdz šim vēl nav nogalināta žagata bērnus bija saudzējusi. Mollijā uzbangoja spējas dusmas, secinot, ka Sinklērs viņus hipnotizējis. Viņu pārņēma trakums. Gluži kā hameleons, kas maina krāsu, Mollijas emocijas no bailēm pārvērtās mežonīgā niknumā.

-     Tad tu te rakņājies mūsu smadzenēs, vai ne? viņa izspļāva. Turēji mūs kā trusīšus sprostā un liki mums stāstīt par savu dzīvi visu, ko vien tu vēlējies uzzināt. Cik tad ilgi mēs esam bijuši tavas mazās jūrascūciņas? Divas nedēļas? Trīs?

Sinklērs nolika dzērienus uz galda, kas bija pagatavots no kuģa atlūzas.

-    Ak vai, man jau nu vajadzēja zināt, ka jūsu reakcija būs šāda! viņš laipni teica. Mollij, es izglābu jums dzīvību.

Taču Mollija plosījās dusmās. Viņa ari nesaprata, kā Sinklērs uzdrošinās censties ar viņiem sadraudzēties.

-    Pat ja tu izglābi kādam dzīvību, tas nedod tev tiesības krāmēties pa šī cilvēka prātu!

Sinklērs pakratīja galvu. Es to neesmu darījis.

-     Un tu domā, ka mēs tam noticēsim? Mollija nikni uzlūkoja vīrieti. Tad es zinu, ko tu esi darījis. Tu atslēdzi mūsu dzīvi, vai ne?

Sinklērs lūkojās uz saviem kāju pirkstiem.

-    Uz cik nedēļām? Mollija uzstāja.

Sinklērs ar kurpes purngalu bakstīja kādu gliemežnīcu. Viņš visu laiku bija baidījies no šī brīža.

-    Uz septiņarpus mēnešiem, viņš klusi teica. Mollija bija kā apdullusi. Viņa galvā skaitīja mēnešus.

Tas nozīmēja, ka viņa un Rokijs ir dzīvojuši bez apziņas pusi marta, aprīli, maiju, jūniju, jūliju, augustu, septembri un oktobri.

-    Kāds šodien datums? viņa nočukstēja. Sinklērs viņai to pateica. Trešais novembris.

-    Ārprāts! izsaucās Rokijs.

-           Un kas tad notika ar pārējiem?! kliedza Mollija. Ar Trinklberijas kundzi, Džemmu, Geriju un ari ar visiem citiem, kas palika bāreņu namā? Kur viņi ir?

-           Viņiem visiem klājas labi. Viņi dzīvo Malibu. Es viņiem noīrēju lielu māju piekrastē. Pārējie atlidoja no Braiersvilas. Ar viņiem viss kārtībā, es apsolu.

Nu Mollija tiešām uzsprāga.

-            Tu apsoli? Ko tu mums vispār vari solīt! Tu domā, ka mēs tev ticēsim pēc tam, kad esi izdzēsis no mūsu dzīves septiņarpus mēnešus? Tu sevi uzskati par Dievu, vai? Tu esi traks. Nāc, Rokij! Ejam prom! Ir taču jābūt kādam ceļam, pa kuru izkļūt no šejienes. Viņa apcirtās ap būdas stūri tajā virzienā, no kura bija parādījies Sinklērs. Rokijs pretīgumā pašūpoja galvu, nospļāvās pie Sinklēra kājām un sekoja.

No sānu verandas iznāca drukns, divmetrīgs tēvainis un aizšķērsoja viņiem ceļu.

-     Man ļoti žēl, Mollij un Rokij, atvainojās Sinklērs,

-    bet jums mani jāuzklausa. Tomēr vispirms jums atdošu atmiņu. Sinklērs sasita plaukstas un stingri noteica:

-    Atcerieties!

Bija tā, it kā Mollijas un Rokija prātā tiktu aizslaucīts aizsargdambis. Viņu smadzenēm cauri skrēja daudzi vasaras atmiņu pilni mēneši, kairinot nervu šūnas ar skatiem un skaņām, smaržām un izjūtām no jūras krastā pavadītajām dienām.

Atmiņas par makšķerēšanu un zivju gatavošanu uz ugunskura, par to, kā Rokijs spēlē ģitāru un lasa neskaitāmas grāmatas, vāc gliemežnīcas, peld, nirst ar akvalangu, sērfo. Kā Rokijs pazaudē kājas nagu, lido ar pūķi, glezno, raksta, met kokus Petulai, vakarā sēž pie ugunskura, dzied dziesmas vai mācās runāt līdz šim nezināmā valodā.

-     Hemos aprendido a hablar Espānol? Vai mēs esam iemācījušies runāt spāniski? jautāja Rokijs.

-    Si, atbildēja milzenis.

-    Es nodomāju, ka jums nenāktu par ļaunu apgūt kādu valodu, paskaidroja Sinklērs.

Mollija atklāja daudz jauku atmiņu par Sinklēru vasaras gaitā nevis par slinko, uzpūtīgo, slepkavīgo Primo Sella dēlu, bet gan par Sinklēru kā draugu. Mollija ielūkojās pazīstamajā sejā, līdz pleciem garajos matos un simpātiskajās zilajās acīs un izjuta mulsumu.

-     Bet kāpēc? viņa jautāja. Kāpēc tu turēji mūs hipnozē?

-    Tāpēc, ka citādi jūs nebūtu palikuši šeit.

-    Un varbūt ari nebūtu palikuši, Mollija atsāka. Taču tikai mūsu darīšana ir tā, ko mēs iesākam ar savu dzīvi. Ne tavējā. Pat tad, ja esam pieredzējuši brīnišķīgu vasaru, tā nebija mūsu izvēle. Tur jau ir tā lieta, Sinklēr. Tev vajadzēja ļaut izlemt mums pašiem.

-    Es nevarēju ar to riskēt.

-    Kāpēc?

-    Divu iemeslu dēļ. Pirmkārt, es uztraucos, ka jūs neatstāsieties no Primo. Nākamreiz, noķēris jūs, viņš noteikti pārliecinātos, vai esat beigti. Otrkārt, tā bija mana paša drošība. Primo nogalinātu mani, ja uzzinātu, ka esmu viņu piekrāpis un jūs abi esat dzīvi.

-    Bet kā tad tu mūs izglābi? Mollija klusi vaicāja. Viņa sāka just, ka Sinklēram var uzticēties.

-     No kāpņu augšgala es vēroju, kā tu apturi pasauli, viņš teica. Es nevarēju pārprogrammēt putnu, jo koda kombinācija ir pieejama vienīgi Primo. Es gaidīju, kamēr tu nogursti arvien vairāk un vairāk līdz tu biji gandrīz padevusies, un tieši pirms tam es pārņēmu visu savās rokās un ari apturēju pasauli.

-    Tad pasaulei sastingt likām mēs abi tu un es?

-     Tieši tā. Lai nu kā, tu paģībi, sastingi, un Rokijs, protams, sastinga kopā ar tevi, skaidroja Sinklērs. Kad tu atslēdzies, laiks neatsāka ritēt, jo es turēju to ciet. Tad es jūs nekavējoties atbrīvoju un mēs ar Ērlu viņš norādīja uz miesassargu aiznesām jūs prom. Mēs devāmies tieši šurp, uz šo būdu.

-    Vai tu nebaidījies, ka Sells tevi pieķers?

-      Mazliet. Bet viņš domāja, ka es tur visu novācu. Ar šļūteni aizskaloju asinis notekās un tieku vaļā no līķiem. Pēkšņi izskatījās, ka viņam kļuvis slikti. Man nekad nebija jātīra žagatas kamera. Primo hipnotizēja citus, lai tie paveiktu šo darbu. Sinklērs apsēdās koka krēslā un pieklusināja balsi. Protams, viņš tur ir nogalinājis arī citus. Nezinu, cik.

-    Vai viņš nogalina ikvienu, kas viņu apdraud? jautāja Rokijs.

-     Nē, atbildēja Sinklērs. Vairums vienkārši pazūd. Primo aizslauka prom viņu personību, lai viņi nekad vairs nezinātu, kas viņi ir. Viņš pārvērš tos pazudušās dvēselēs, kas dzird galvā skanam balsis. Tad viņš tos noslēpj nomaļās vietās.

-    Izmet kā atkritumus.

-Jā. Neviens nekad vairs neuzzina, kas viņi ir, vismazāk jau viņi paši.

Sinklērs nemierīgi sagrozījās krēslā, jo šī saruna viņam acīmredzot nepatika. Taču Mollijai bija pārāk daudz jautājumu, lai atstātu viņu mierā.

-    Vai tu nekad neesi mēģinājis viņus paglābt?

-     Esmu gan, bet Primo nekad nav ļāvis man piedalīties apziņas izdzēšanā, tāpēc palīdzēt bija grūti. Es nezinu, no cik cilvēkiem viņš tā ir atbrīvojies. Ja runājam godīgi, tad bija daži, kuriem es būtu varējis palīdzēt, taču es baidījos. Es ienīstu sevi par to. Redzat, es neesmu varonis. Esmu vājš.

-    Tu izglābi mūs, teica Mollija. Tas bija drosmīgi. Bet kāpēc tu negāji uz policiju?

-     Mollij, Losandželosas policiju kontrolē Primo. Praktiski visa Amerikas policija ir viņa varā. Tev nav ne jausmas, cik varens viņš ir. Tas pats ir arī ar avīzēm. Vairums izdevēju ir zem viņa papēža. Ja es dotos pie žurnālistiem un viņiem visu izstāstītu, tad, tiklīdz viņi mēģinātu to nodrukāt, Primo panāktu avīzes bankrotu. Un tad viņš ķertos pie manis.

-    Vai tu nevarētu noņemt hipnozi kādiem no viņa upuriem? ierosināja Rokijs. Tu taču ari spēj apturēt pasauli. Mēs zinām, ka Sells padara hipnozi neatgriezenisku, apturot laiku. Tu varētu vēlreiz to apturēt un noņemt viņiem hipnozi.

-     Izklausās jau vienkārši, teica Sinklērs. Tikai jūs nezināt, ka Primo izmanto speciālas paroles. Tās arī nostiprina viņa hipnozi pilnībā.

-    Paroles? jautāja Mollija.

-     Jā. Tās arī ir īstās atslēgas. Nezinot šīs paroles, nav iespējams atbrīvot viņa upurus. Es nezinu Primo paroles.

-            Un kāpēc tu beidzot mūs atmodināji? vaicaja Mollija.

-            Man vajadzīga jūsu palīdzība. Žagatas kamerā pēc tam ir noticis vēl kaut kas. Primo ir kļuvis vēl bīstamāks. Laika nav palicis daudz.

-    Tas ir sakarā ar to V dienu, vai ne? jautāja Rokijs.

-    Tā droši vien tuvojas. -Jā-

-    Ko tas nozīmē? jautāja Mollija.

-    Vai tad jūs nezināt?

-    Nē, abi vienā balsī atbildēja.

-            V diena, teica Sinklērs, ir vēlēšanu diena. Sinklērs lūkojās uz neizpratnes pilnajām Mollijas un Rokija sejām.

-    Primo ir iecerējis kļūt par nākamo Savienoto Valstu prezidentu.

-     Bet tas taču nav iespējams, Mollija neticīgi bilda.

-     Lai kļūtu par prezidentu, ir nepieciešams simtiem atbalstītāju, ir jāpārstāv vesela politiskā partija un gadiem jāsēž Kongresā kā politiķim.

-           Tas nav tiesa. Par prezidentu var kļūt ikviens, skaidroja Sinklērs, ja vien šis cilvēks ir dzimis Amerikā un viņam nav sodāmības. Tagad ir trešais novembris, bet Primo sāka savu kampaņu jūnijā tiešām vēlu, bet tajā viņam veicas spīdoši.

Sinklērs turpināja viņiem stāstīt par vasaras kampaņu Sellu par prezidentu. Sells tajā bija iesūknējis miljoniem dolāru, uzstādamies kā neatkarīgais kandidāts; tas nozīmē, ka viņš nepieder nevienai politiskajai partijai. Kampaņa bija izvērsusies pa visu Ameriku, un tā bija ļoti intensīva un izšķērdīga, tāpēc nebija iespējams, ka par Sellu kāds valsts pilsonis nebūtu dzirdējis. Plakāti ar uzrakstu Sellu par prezidentu bija piestiprināti pie tūkstošiem sienu. Karsta gaisa baloni ar uzrakstu Sellu par prezidentu lidinājās virs pilsētām. Viņš bija apmeklējis visus štatus un īrējis stadionus, kur publikas priekšā ar runām bija uzstājušās daudzas no iecienītākajām slavenībām. Sella hipnotizētās zvaigznes bija runājušas par to, cik daudz labāka dzīve visus gaida tad, kad Sells būs kļuvis par prezidentu, un kāpēc tās balso tieši par Sellu. Katrā pasākumā Sells teica runu, viņa seja tika filmēta un parādīta uz ekrāniem, kur tā slējās desmitiem metru augstumā. Un, protams, Sells hipnotizēja ikvienu, kurš lūkojās ekrānā.

Sella kampaņas greznums un spēks bija pilnībā aizēnojuši Gandolli un visu pārējo kandidātu kampaņas.

Cilvēku vēlme redzēt prezidenta postenī Sellu bija izplatījusies kā ārkārtīgi lipīga slimība. Amerikas dvēseles un Amerikas šūniņas, mums vajag Amerikas Sellu*, tāds bija viņu sauklis.

-    Tu runā tā, it kā vēlēšanu diena būtu jau notikusi, ievēroja Rokijs. Sinklērs pagrozījās krēslā un lūkojās uz savām kājām.

-    Ir jau arī.

-     Ir jau arī?! Mollija iekliedzās tik skaļi, ka Petula ierējās. Un kas notika? Vai viņš uzvarēja?

Sinklērs vairījās skatīties viņai acīs. Viņš nometa pie Mollijas kājām laikrakstu.

Primo Sells uzvar prezidenta vēlēšanās skanēja virsraksts.

-     Tā bija nepārprotama uzvara, murmināja Sinklērs. Vēlēšanas vienmēr notiek novembra pirmajā otrdienā. Tas bija vakar. Otrajā novembrī. Tā ir šīrīta avīze.

Kādu bridi valdīja klusums. Tad Mollijas smadzenes beidzot spēja iekustināt mēli.

-    Vai tu esi traks, Sinklēr? Kāpēc tu gaidīji tik ilgi un tad modināji mūs? Mēs būtu varējuši izjaukt viņa kampaņu,

* celi (angļu vai.) šūna, šūniņa

mēs būtu varējuši censties uzzināt viņa paroles, mēs būtu varējuši kaut ko darīt, bet tā vietā tu atstāji mūs šeit. Vai tad tu esi tik stulbs? Mollija aprāvās. Piedod, Sinklēr! Man tikai šķiet, ka tu esi gaidījis pārāk, pārāk ilgi, lai mūs modinātu.

-     Es nevarēju riskēt. Vecais domāja, ka jūs esat miruši, un tieši tāpēc jūs bijāt drošībā, teica Sinklērs. Bet šodien… pēc viņa uzvaras… Sinklēra balss trīcēja. Man bija neprātīga cerība, ka viņš neuzvarēs. Bet viņš, protams, uzvarēja. Tagad viņš ir pats bīstamākais cilvēks uz šīs planētas.

Mollija domāja par Sellu kā par milzīgu, gļotainu radījumu, kura slidenie taustekļi iesniedzas visās pasaules valstīs.

-    Kāpēc viņš vēlas būt tik varens? meitene jautāja.

-     Jo viņš ir vājprātīgs, atbildēja Sinklērs. Es nezinu.

Mollijai pēkšņi kļuva Sinklēra žēl. Viņam noteikti nācās ļoti grūti nodot tēvu. Tāpat viņa domāja, ka Sinklērs noteikti ir ļoti labs cilvēks. Galu galā, kad Primo Sells pacēlās virsotnē, viņš ņēma līdzi arī Sinklēru, bet Sinklērs nevēlējās piedalīties šajā spēlē. Viņš vairāk domāja par citiem, nevis par sevi.

-    Ak, kā es vēlētos, kaut tas nebūtu noticis! vaimanāja Mollija. Tas nav godīgi. Visi Sella plāni gatavi īstenoties. Toties mums viss ir jāizgāž notekā. Tad, iedomājusies par žagatas moku kambari, viņa vēlējās, kaut nebūtu lietojusi šo vārdu.

-     Vēl viņš īsti nav prezidents, Sinklērs jau cerīgāk teica. Mollija un Rokijs neizpratnē skatījās viņā.

Sinklērs paskaidroja.

-      Vēl ir neliela cerība. Pašlaik Primo ir tikai ievēlētais prezidents. Viņam pirms varas pārņemšanas vēl ir daži mēneši laika, lai sagatavotu savus padomniekus un sastādītu valdību. Tā notiek vienmēr. Viņš vēl nav īsts prezidents, kamēr desmitajā janvārī nenodos zvērestu. Mums vēl ir laiks izsist viņu no sliedēm.

-     Tagad ap Sellu noteikti ir divas vai trīs reizes vairāk apsargu, domīgi novilka Rokijs.

-     Bet es esmu viņa dēls un viņš man uzticas, atteica Sinklērs. Vismaz pagaidām. Un viņš nezina, ka tu esi dzīva, Mollij, tā ka mums piedurknē ir savs dūzis.

Mollija sāka domāt, ka Sinklērs ir tikpat traks kā Primo Sells. Fakts, ka ļaunais hipnotizētājs kļūs par Savienoto Valstu prezidentu viņas prātam bija pārāk neaptverams. Kā viņa, bērns, vispār varēja tur līdzēt?

-    Es nespēju tev palīdzēt, Sinklēr. Paskaties, kas notika, kad es to mēģināju iepriekšējo reizi! Es neesmu burvju līdzeklis pret visu.

-    Tu maldies, teica Sinklērs. Ir neliels cerību stariņš. Bet tagad es nevēlos par to runāt. Viņš pielēca kājās, gribēdams mainīt tēmu. Es tev par to pastāstīšu mašīnā. Ērls pasniedza viņam beisbola cepuri, saulesbrilles un atslēgas. Un tu, protams, vēlēsies uzzināt, kā iet tavējiem Malibu.

-    Uz kurieni mēs braucam? vaicāja Mollija.

-     Atpakaļ uz Holivudu. Tur ir kāds īpašs cilvēks, ko tev vajadzētu satikt.

trīsdesmit pirmā nodaļa

Ala klintī aiz būdas bija interesanta. Sinklērs Sells un Ērls pa šauru taciņu ieveda Molliju, Petulu un Rokiju plašā grotā, kur valdīja zaļgana gaisma. Ūdens iekšpusē bija trīs metrus dziļš un tik dzidrs, ka varēja saskatīt smilšaino dibenu.

No mitrajiem, aļģu klātajiem griestiem nokarājās stalaktīti. Alas tālākajā galā bija betona siena un tajā lifta tērauda durvis. Pēc dažām minūtēm visi strauji šāvās augšup klintī. Augšā viņus pārsteidza ar krēmkrāsas zamšu klāta siena un mirdzoši pulētas stikla durvis. Sinklērs nospieda pogu sienā. Durvis atslīdēja vaļā, un viņi stāvēja ārā pie betona bunkura, kurā atradās lifts. Tas bija nomaskēts kā masīvs klintsakmens.

Klintij blakus bija novietots Sinklēra Aston Martin. Skats no klints šķita iespaidīgs.

-     Tur pāri ir Havaju salas, norādīja Sinklērs. Varbūt, kad viss būs beidzies, mēs varētu piespiest Primo aizdot jums savu privāto lidmašīnu.

-    Vai mēs esam mācījušies lidot ar lidmašīnām? jautāja Mollija, berzējot degunu un cenšoties atsaukt atmiņā mācību stundas.

-     Nē, iesmējās Sinklērs. Tai ir pilots.

Petula uzrēja, lai Sinklērs atver automašīnas durvis. Klints augšā pūta spēcīgs vējš, un vēsums līda viņas kažokā.

Visi iekāpa mašīnā. Sinklērs iedarbināja astoņu. Tā motors skanēja kā lauvas murrāšana. Drīz jau viņi pa līkumotu, klints sienu ieskautu ceļu brauca tālāk uz virsotni. Priekšā pavērās šoseja.

-     Šī ir Klusā okeāna piekrastes šoseja, skaidroja Sinklērs. Tā ved gar visu Amerikas rietumu krastu. Tur, viņš norādīja pa kreisi, ir ziemeļi Sanfrancisko, tad Sietla, līdz nokļūst Kanādā, un tur, viņš rādīja pa labi, ir dienvidi Malibu, tad Losandželosa un beigās Meksika.

-    Kolosāli, jūsmoja Rokijs. Un kur mēs tagad esam?

-    Šo vietu sauc par Kāpu pludmali. Līdz Holivudai ir apmēram divu stundu brauciens, tāpēc dosimies ceļā.

Aston Martin izlidoja uz šosejas asfalta.

-    Ja jau brauksim gar Malibu, vai nevaram iegriezties un apraudzīt, kā viņiem visiem tur iet? jautāja Mollija. Sinklērs noliedzoši pakratīja galvu un ieslēdza ātrumu pārslēga sviru stāvoklī liela jauda.

-     Man ļoti žēl. Pagaidām vēl ne, Mollij. Pašlaik viņi domā, ka tu strādā pie Labdara. Man nācās visus hipnotizēt, lai viņi neuztrauktos par tavu pazušanu. Ceru, ka tev nav iebildumu. Bet viņiem tiešām iet labi un, ja tu viņiem pievienotos šodien, pastāvētu briesmas, ka Primo varētu uzzināt, ka tu esi dzīva, un to jau nu gan mēs negribam.

Mollija, turot klēpī Petulu, atslīga zilajā ādas polsterējumā. Meitene aizvēra acis. Viņa jutās visai dīvaini. It kā būtu ceļojusi augšup pa laika stabu, pa laika cilindru, kurā ir redzējusi vasaras un rudens mēnešus, bet nav tos īsti piedzīvojusi. Tātad šāda sajūta ir cilvēkam, kas hipnotizēts ilgāku laika posmu. Mollija jutās atbildīga par cilvēkiem, kuru prātos viņa bija rakņājusies, kaut ari nejuta vainu par to, ka bija hipnotizējusi Nokmanu, lai tas kļūtu labāks. Viņš taču tagad izbauda dzīvi vairāk, vai ne? Drīz hipnozes iedarbība uz Nokmanu būs beigusies un viņš būs pārvērties par labu cilvēku.

-            Ko pa šo laiku sadarījuši Nokmans un Trinklberijas kundze? Kaut ko jauku?

-Jā, ir gan, atbildēja Sinklērs, smaidot nospiezdams taustiņu videoiekārtā. Ja vēlaties braucot izklaidēties, pavērojiet ekrānu.

Pie griestiem viņu priekšā iegaismojās neliels ekrāns, un par lielu pārsteigumu Rokijam un Mollijai sākās amatieru videoieraksts.

Tajā bija redzami visi bāreņu nama bērni, kas bija sarīkojuši kaut kādas svinības kopā ar Nokmana kungu un Trinklberijas kundzi. Mikrofons bija uztvēris Nokmana runas beigas.

-            Un nu beidzot, viņš teica, es zin, cik brīnišķīg ir pasaul.

Visi aplaudēja.

-            Kam ir dzimšanas diena? jautāja Mollija. Nokmanam?

-            Nē, tās ir Nokmana kunga un Trinklberijas kundzes saderināšanās svinības. 1as notika jūlijā.

-            Kas notika? Mollija un Rokijs satriekti vērās Sinklērā.

-            Vai tu esi par to pārliecināts? jautāja Mollija. Vai viņi, nu, mīl viens otru?

-    Jā, kā divi balodīši.

-    Vai! noelsās Rokijs.

-            Jā, viņi ir loti laimīgi, apgalvoja Sinklērs. Mollija palūkojās uz Rokiju.

-Ja vien viņš to neievedīs noziedzīgajā pasaulē.

-            Nekādi, sacīja Sinklērs. Cik redzu, tas čalis ir vai traks pēc viņas un darīs visu, lai viņu iepriecinātu.

-     Nu, ja jau T. kundze ir laimīga, tad es arī, noteica Mollija. Un kā tad iet citiem?

Sinklērs patina kaseti uz priekšu. Dzīvojamā istabā Džemma un Gerijs bija sarīkojuši izrādi pārējiem bāreņu nama bērniem. Džemma palūdza Heizlu iznākt priekšā un paziņoja, ka hipnotizēs viņu. Mollija un Rokijs neticēja savām acīm. Tad Džemma un Gerijs hipnotizēja Heizlu un pārliecināja viņu, ka tā atrodas uz ļoti augsta mūra un ka ikreiz, kad Džemma izpūš gaisu, mūris līgojas. Heizla gulēja iepletusies skatuves vidū un turējās, lai vējš viņu nenopūstu.

-    Bet kas viņiem to iemācījis? jautāja Rokijs.

-    To izdarīji tu, atbildēja Sinklērs. Nu, netiešā veidā.

-Es?

-Jā, apstiprināja Sinklērs. Rādās, ka tu esi nokopējis oriģinālo hipnozes grāmatu un viņi atraduši kopijas daļu. Viņiem tīri labi izdodas izskatīties pēc īstiem hipnotizētājiem.

-     Bet viņi taču ir īsti, vai tad ne? Šī izrāde izskatās spīdoši!

-      Neļauj sevi apmānīt! Heizla tēlo. Džemmai un Gerijam nav nekādu hipnotizētāju spēju. Es to pārbaudīju. Bet ņem vērā, ka viņi ir ļoti labi dzīvnieku dresētāji. Paskaties!

Tās pašas telpas priekšplānā stāvēja galds ar miniatūru vingrošanas zāli uz tā. Tur bija mazi slidkalniņi un šūpoles, šūpošanās dēļi un karuseļi. Mollija un Rokijs izbrīnā vēroja, kā Gerijs liek savām pelēm braukt pa slidkalniņu, šūpoties šūpolēs un uz dēļa un griezties karuseļos. Peles pat stāvēja cita uz citas, veidojot mazas peļu piramīdas.

-    Gerijs pavisam noteikti spēj tikt galā ar šīm pelēm, teica Sinklērs, kad filma beidzās. Petula skatījās uz ekrānu un mirkšķināja acis.

Kādu bridi viņi brauca klusējot. Sinklērs pievērsa uzmanību ceļam, taču šķita uztraukts, padeva un atkal noņēma gāzi un bungoja pa stūri. Šķita, ka viņš kaut ko dziļi prāto. Mollija domāja cik grūti viņam ir nodot paša tēvu.

Tad, it kā Sinklēru nodarbinātu tā pati doma, viņš ierunājās: Vai zināt, Primo Sells nemaz nav mans īstais tēvs. Viņš mani adoptēja. Un Salliju arī. Viņš atvēra skapīti zem cimdu nodalījuma. Tajā atradās mazs ledusskapis. Sinklērs pasniedzās pēc dzērieniem.

-     Adoptēja? Mollija un Rokijs pārsteidzoši vienbalsīgi jautāja. Rokija uzacs pacēlās tik augstu, cik vien iespējams. Petula juta, ka viņas cilvēkus pārņem jauni pārsteiguma uzplūdi.

-      Tieši tā, turpināja Sinklērs, pasniedzot Rokijām bundžu ūdens. Mēs ar Salliju pat neesam īsti brālis un māsa.

Mollija un Rokijs bija pārsteigti. Tā kā viņi paši bija bāreņi, adopcijas tēma bija ļoti tuva viņu sirdīm. Un vēl vairāk neviens no abiem ārpus bāreņu nama nekad nebija sastapis kādu, kas būtu adoptēts, tāpēc abi vērīgi klausījās Sinklēru stāstām par savu dzīvi.

Izrādījās, ka viņu un Salliju pirmo reizi četru un piecu gadu vecumā bija adoptējuši kāds cirka īpašnieks un viņa sieva. Tas, teica Sinklērs, bijis tā, it kā viņus būtu pieņēmusi liela ģimene. Viņš un Sallija bijuši neizmērojami priecīgi. Cirka īpašnieks uzstājies arī ar hipnozes seansiem. Nelaimīgā kārtā viņa spējas bijušas tik lielas, ka tad, kad viņš nonācis Primo Sella uzmanības lokā, pēdējais uzskatījis, ka cirka īpašnieks ir bīstams, tāpēc Sells no viņa atbrīvojies. Viņš hipnotizējis cirka pāri. Tagad viņi esot dārznieki Žagatas muižā.

Mazajam Sinklēram un Sallijai nācies pārcelties uz dzīvi pie Sella. Viņš tos kārdinājis ar greznu dzīvesveidu un devis bērniem visu, ko vien tie vēlējušies, mazus automobilīšus, fantastiskas guļamistabas, māju ar kinozāli un baseinu, lauku rančo ar jājamzirgiem un brīvdienas pie jūras, kur vienmēr bijušas lielas laivas, ūdensslēpes un visas rotaļlietas, kādas vien tie vēlējušies. Viņš pieņēmis tiem mājskolotāju. Kādu dienu, viņš teicis, bērni vadīšot viņa impēriju. Kad bērniem bija desmit un vienpadsmit gadi, viņš sācis tos apmācīt par hipnotizētājiem.

Taču, Sinklērs turpināja ar rūgtumu balsī, es viņu ienīdu kopš tās dienas, kad viņš atņēma brīvību maniem cirka vecākiem. Es redzēju, ka viņam nav sirds. Es sev zvērēju, ka darīšu visu, kas manos spēkos, lai viņam nekad nenāktos hipnotizēt mani. Es spēlēju savu lomu. Izlikos, ka mīlu viņu kā dēls tēvu. Bet dziļi dvēselē es viņu ienīdu. Sallija mēdza pieļaut kļūdas. Viņa pārāk bieži nepiekrita Primo. Tad tas viņu hipnotizēja. Taču Primo nekad nav hipnotizējis mani. Viņam patīk iedomāties, ka pasaulē ir vismaz viens cilvēks, kuram viņš patīk ne tāpēc, ka ir hipnotizēts. Bet, kā jau es jums teicu, man viņš nemaz nepatīk. Es viņu nolādu.

Mollija palūkojās ārā uz jūru un miljoniem sīko vilnīšu ūdenī. Viņa nezināja, kā uztvert Sinklēra dzīvesstāstu. Pašlaik viņu bija vienkārši pārpildījuši visi šīsdienas pārsteigumi. Mollija zināja, ka viņai ir vēl citi jautājumi, ko uzdot Sinklēram, taču nespēja atcerēties, kādi tie ir. Tā vietā viņa iemiga, automašīnas vibrāciju un motora dūkoņas pievārēta. Un Petula viņai piekļāvās, ar lielu atvieglojumu juzdama, ka beidzot atgriezusies īstā Mollija.

trīsdesmit otra nodaļa

Sinklērs dzīvoja kādā mājā Holivudas pakalnos. Automašīna rāpās augšup pa stāvo trlsjoslu ceļu. Abās tā pusēs pakalnu nogāzēm bija pielipušas jaukas un kārtīgas mājas.

-     Visas šis mājas ir seismiski drošas tas nozīmē, ka tās ir būvētas, lai spētu izturēt zemestrīces, stāstīja Sinklērs. Manējā ari.

Sinklērs iegriezās kādā piebrauktuvē. Viņa māja bija moderna blokveida ēka, ko balstīja kolonnas.

Viņi izkāpa autostāvvietā zem mājas, kur stabus klāja tropu efejas un bugenvilejas. Sinklērs pieveda viņus pie lifta durvīm.

-    Redzu, ka tev diez ko nepatīk kāpnes, teica Mollija, kad viņi traucās augšup.

Un tad gan Mollija, gan Rokijs pārsteigumā izsaucās, ieejot Sinklēra dzīvojamā istabā.

Panorāmas logā pavērās skaists skats uz Losandželosu. Slavenā Holivudas zīme, kas izskatījās kā milzīgs ģeogrāfijas grāmatas vāks, bija pielipusi pakalna nogāzei tikai kādas jūdzes attālumā. Loga priekšā bija garš, līkumains sēdeklis. Petula uzlēca uz tā un iekārtojās ērti. Mollija palūkojās ārā. Šaurs, stabu balstīts akvedukts, pilns ar ūdeni, kā čūska aizlocījās prom no mājas pāri koku galotnēm, pakalnam un ceļam. Tad tas pagriezās atpakaļ un iegāja mājā pa aili stikla logā. Tas aplocījās ap telpu, kur saķēra savu asti, lai atkal dotos ceļā pāri kokiem, pakalnam un ceļam.

-            Tas ir mans cilpveida baseins, skaidroja Sinklērs. Man tas patīk. Ir dienas, kad es nopeldu pa to vienu reizi prom no mājas un atpakaļ -, bet citās dienās es varu nopeldēt desmit reižu.

-    Tas gan ir foršs, jūsmoja Rokijs.

-    Man gribētos pa to papeldēt, piebilda Mollija.

-            To jūs varēsiet darīt. Bet tagad es parādīšu jums pārējo māju, aicināja Sinklērs.

Guļamistaba bija apaļa, tāpat kā gulta tās vidū.

-    Vai esat kādreiz gulējuši ūdensgultā?

Mollija un Rokijs izmēģināja.

-            Savādi, teica Mollija. Tas ir tāpat kā gulēt uz galerta.

-           Tas ir tiešām ērti, apgalvoja Sinklērs, nospiežot kādu slēdzi. Ūdens gultā sāka burbuļot. Tas ļoti nomierina, viņš pavēstīja bērniem, bet guldzošā ūdensgultā izraisīja Mollijā un Rokijā tikai ķiķināšanu.

Sinklērs dzīvoja ar stilu. Viņam bija viss.

Sinklērs parādīja bērniem savu kinozāli, kur noskatīties jaunākās filmas, datoru telpu un fotolaboratoriju. Pie stiepļu režģiem pieknaģētas svaigi attīstītas fotogrāfijas rādīja Sinklēra nesen fotografētas ainas. Tur redzama Mollija un Rokijs airu laivā, starp viņiem iespiedusies Petula. Rokijs spēlē ģitāru. Mollija, pielikusi pie auss gliemežnīcu, ieklausās jūras šalkās. Tur bija arī dažas fotogrāfijas ar Petulu. Viņu skūpstīja Glorija Hīlhārta.

-             Es pavisam aizmirsu! iesaucās Sinklērs. Kamēr jūs bijāt, ēēē… prom, Petula piedalījās filmā. Tās režisors bija Džino Puči. Redziet, šajā attēlā ir viņš. Viņš ir tas itālietis.

-     Petula piedalījās filmā? Mollija blenza fotogrāfijā.

-    Kā tad tā?

-             Džino viņu sastapa Akadēmijas balvu ceremonijā. Acīmredzami arī Glorija Hīlhārta, teica Sinklērs.

-           Ak jā, piekrita Mollija. Es nu satiku viņu dāmu tualetē.

-             Glorija Petulu dievināja, tāpat arī Džino. Viņš izsekoja Petulu. Trinklberijas kundze viņam atļāva to iznomāt. Filmu sauc Pērkondārdi, un to sāks rādīt pēc desmit dienām.

-           Kolosāli! Vai mēs varēsim tikt uz pirmizrādi? jautāja Rokijs.

-            Tas nav iedomājams. Mēs nedrīkstam pieļaut, ka jūs piesaistāt sev uzmanību.

-            Kas par labu mopsenīti! Mollija staroja. Viņa izjuta patiesu lepnumu. Petula, tu esi zvaigzne! Un tik gudra, ja jau pati spēji to noorganizēt.

-     Viņa saņēma arī sulīgu honorāru, teica Sinklērs.

-    Viņa varēs dabūt filejas steiku, kad vien vēlēsies. Mollija īpaši spēcīgi apkampa Petulu. Petula brīnījās,

ko gan nozīmē visa šī jezga. Tad Mollija pamanīja kristāla attēlu.

-     Kur ir mans dimants? viņa jautāja.

-            Man nācās to atdot Primo, teica Sinklērs. Viņš lika to noņemt pēc tam, kad tu būsi mirusi.

-    Lieliski, izdvesa Mollija.

-            Man joprojām ir pašam savs, sacīja Sinklērs. Tu to vari aizņemties, ja ievajagas.

-            Paldies! Mollija bija satracināta un aizkaitināta par to, ka Primo Sellam ir gan viņas dimants, gan vēl pašam savs.

-             Klausies, Sinklērs uzmundrināja viņu, ja vien mums izdosies dabūt Primo savā varā, es varēšu viņam atņemt visus kristālus, un tad tu varēsi dabūt divus vai trīs.

-    Cik tad viņam to pavisam ir?

-            Astoņpadsmit, ieskaitot tavējo. Tie visi iegūti no citiem hipnotizētājiem. Viņš sēž tiem virsū kā veca žagata.

-           Astoņpadsmit! Tad jau viņš nemaz nepamanīs manējā trūkumu, ja tu to nočiepsi, vai ne?

-           Tici man, Mollij, es nevaru atdabūt kristālu. Man ļoti žēl. Tev atliek vienīgi nogaidīt.

-            Es vēlētos uzzināt, teica Rokijs, aplūkojot fotogrāfiju, kā tas nāk, ka tik daudziem hipnotizētājiem ir bijis pa vienam no tiem? Es domāju: kā viņi visi zināja, kādu spēku dod kristāls? Mollija to nezināja. Viņa dimanta spēku atklāja nejauši.

-            Īstenība, teica Sinklērs, ir ļoti noslēpumaina. Nedomāju, ka arī pārējie hipnotizētāji būtu zinājuši, ka viņiem vajadzīgi kristāli. Šķiet, ka kristāli paši atrod savus īpašniekus. It kā tiem būtu savs prāts. Protams, tiem tā nav, bet man liekas, ka tie magnētiski, gandrīz vai fiziski tiek pievilkti hipnotizētājiem.

-    Vai tad tie kustas paši? Mollija šausmās jautāja.

-            Nē. Taču šķiet, ka tie izraisa cilvēkos tieksmi tos pārvietot. Tie spēj manipulēt ar cilvēkiem, lai viņi tos noliek tuvāk un tuvāk tai vietai, kur tie vēlas atrasties.

-    Un kur tā ir?

-    Pie hipnotizētājiem.

-    Bet kāpēc?

-           Varbūt tāpēc, lai varētu tikt izmantoti savam īstajam mērķim. Es nezinu. Tas ir pilnīgs noslēpums. Tiem piemīt māju instinkts kā baložiem.

-    Baložiem?

-           Nu, ne gluži kā baložiem, jo baloži tiek apmācīti. Drīzāk kā zušiem.

-    Un ko tad dara zuši?

-     Ik gadus zuši izpeld no Eiropas upēm, dodas pāri Atlantijas okeānam uz Sargasu jūru, kur tie vairojas. Tad zušu kāpuri atgriežas Eiropas jūrās, kur pārvēršas par zušu mazuļiem un peld augšup tieši pa tām pašām upēm, no kurām nākuši viņu vecāki, kaut arī viņi vecākus nekad nav redzējuši. Aptuveni pēc desmit gadiem, kad mazuļi pieauguši par lieliem zušiem, instinkts liek viņiem peldēt uz Sargasu jūru, lai vairotos. Neviens zušu mazuļiem nav stāstījis, ko darījuši viņu vecāki. Viņi vienkārši zina, ka tā jādara. Protams, šie kristāli nav dzīvi, bet šķiet, ka tiem piemīt kāds iekšējs instinkts gluži kā dzīvniekiem. Biju domājis, ka šo noslēpumu varētu izskaidrot zinātnieki. Esmu dažus no viņiem hipnotizējis. Zinātniekus, kas pēta magnētismu un senus klintāju veidojumus, atoma uzbūvi un izturēšanos, kā arī kvantu fiziku. Neviens nav spējis izdibināt saistību starp šiem kristāliem, hipnotizētājiem un pasaules apturēšanu.

-     Tātad Primo ir kristālu kolekcija, secināja Rokijs. Līdzīga hipnozes grāmatu kolekcijai.

-    Tieši tā.

-      Briesmīgi, sacīja Mollija. Vismaz viņa zaglīgās rokas nav aizstiepušās līdz Lusijas Ļoganas hipnozes grāmatas eksemplāram. Viņas balss aizkrita. Lusija Ļogana! Es apsolīju viņai piezvanīt un nu esmu pazudusi jau vairākus mēnešus. Viņa domās, ka esmu mirusi.

Sinklērs sarauca pieri. Un tad Mollijai nācās uzzināt kaut ko šausmīgu. Sinklērs viņai pastāstīja, ka drīz pēc notikuma ar žagatu viņš dzirdējis, ka Primo Sells pa telefonu runā ar kādu Lusiju. Pēc sarunas Sinklērs bija izsekojis zvanam un atklājis, ka numurs atrodas Braiersvilā. Tajā laikā viņš vēl neko nezināja par Lusiju Ļoganu, tāpēc nepievērsa tam uzmanību. Taču pēc dažām dienām, kad hipnotizētā Mollija bija pieminējusi Lusiju, viņš saprata, kas varētu būt šī zvanītāja. Sinklērs nonāca pie nepatīkama secinājuma. Pēc Mollijas pazušanas Lusija noteikti ir nolēmusi piezvanīt Sellam, lai censtos hipnotizēt viņu pa telefonu. Neaptverot, cik meistarīgs hipnotizētājs no attāluma ir Sells, viņa pati ir tikusi hipnotizēta. Viņa, teica Sinklērs, tagad pati ir ienaidnieka pusē.

Mollija saņēma galvu rokās, cenšoties aptvert baismīgos jaunumus.

-     Vismaz, viņa teica, vismaz es domāju, ka Lusijai briesmas vairs nedraud. Tā kā viņa tagad ir Sella pusē, tas nozīmē, ka viņa vismaz vairs neiekļūs autokatastrofā.

Molliju satrieca skarbā patiesība, ka Sells izskalojis Lusijas smadzenes. Īstenībā tas ir tik nomācoši. Nabaga Lusija! Viņa zināja par Sellu un ienīda viņu.

Mollija domāja par pēcpusdienu, ko bija pavadījusi, sēžot Lusijas pagrabtelpā un skatoties filmas. Un tā, Sinklēr, vai Lusijai bija taisnība par Deivīnu? Vai viņu nolaupījis Sells?

-    Viņai bija pilnīga taisnība, atbildēja Sinklērs. Sells bija Ņujorkā, un viņam neizdevās meiteni hipnotizēt. Nezinu, kāpēc. Lai nu kā, Deivīnai radās aizdomas par Sella nolūkiem, tāpēc viņam nācās to aizvākt. Viņš izmantoja kristālu un apturēja laiku, tā ka neviens nepamanīja meitenes nolaupīšanu. Deivīna jau visu gadu uzturas Žagatas muižā. Viņš to tur ļoti skaistos apartamentos kā dziedātājputnu krātiņā. Kamēr vien Deivīna tam dzied, tai dod visu, ko viņa vēlas. Viņš to apsargā kā vanags. Viņai nav iespējams piekļūt. Tas ir ļoti savādi.

-     Nabaga Deivīna! Un, kas attiecas uz Lusiju, es to nespēju panest. Šodien pludmalē es jutos jauki, nebija nekāda uztraukuma. Tagad tas atkal pilda mani.

-     Mollij, es droši vien saprotu, kā tu jūties, teica Sinklērs, bet tev jāpaceļas pāri savām jūtām. Tas jādara mums visiem, jo tagad pats svarīgākais ir neļaut Sellam dot prezidenta zvērestu. Lai to izdarītu, mums jāsagrauj viņa spēka piramīda. Tev būs darbiņš, Mollij! Tev jāpaveic kas tāds, ko es nekad neesmu spējis. Tev jāizdibina, kā atklāt Primo paroles.

-     Bet kā lai es atrodu paroles? Tās taču ir viņa galvā! nesaprata Mollija.

-    Mollij, tev ir ārkārtējs hipnotizētājas talants. Domāju, ka tev piemīt instinkts gluži kā zušiem. Šis instinkts, Mollij, var tev parādīt, kā izdabūt paroles no Primo.

-     Es neiešu viņam ne tuvumā! satracināta iesaucās Mollija.

-    Tev nav viņam jātuvojas, teica Sinklērs. Tas cilvēks, ar kuru gribēju tevi iepazīstināt, ir draugs, kurš iemācīs tev, kā iekļūt Sella galvā, nemaz neatrodoties viņam blakus.

Mollija satraukta paskatījās. Vai Sinklērs pavisam zaudējis prātu?

-     Esmu centusies pietiekami daudz, viņa paziņoja. Skaties, kas notika ar Lusiju! Es jau teicu tev, Sinklēr, ka neesmu burve.

-    Tu esi pārāk satraukusies, sacīja Rokijs.

-     Ir pienācis laiks, teica Sinklērs, lai tu iepazītos ar Forestu [5] .

-    Mežu? Ko tad tas nozīmē? Pastaigu zem kokiem?

-     Nē! Sinklērs iesmējās. Forests ir mans jogas meditācijas skolotājs.

trīsdesmit trešā nodaļa

Sinklērs piegāja pie loga un iesvilpās. Pēc dažām minū tēm telpā ienāca garš, ļoti tievs vīrs ar bizītēs sapītiem sirmiem matiem, kas nokarājās viņam līdz gurniem, un biezās acenēs. Viņš bija tērpies vaļīgās, baltās flaneļa biksēs un vējjakā ar rāvējslēdzēja aizdari, kājās bija kapzeķes un iešļūcenes.

Čau, prieks jūs abus redzēt, Mollij un Rokij! Esmu daudz pārjums dzirdējis.

Kā izrādījās, Forests jau desmit gadus bija jogas meditācijas skolotājs. Pirms tam viņš bija apceļojis pasauli. Trīs gadus viņš bija mitinājies kā vientuļnieks kādā alā Francijā, apcerējis dzīves jēgu, pārticis vienīgi no riekstiem un ogām, kukaiņiem un zupas konserviem. Pēc tam viņš bija ceļojis Amazones džungļu dzīlēs kopā ar mūku grupiņu, kuriem ticība neļāva griezt matus. Viņš bija uzturējies pie salā rūdītu inuītu [6] cilts un iemācījies būvēt iglu [7] . vienpadsmit mēnešus viņš bija pavadījis kokā uzceltā būdā Šrilankā, ar autostopiem ceļojis pa Indiju un kamieļu karavānā šķērsojis Kalahari tuksnesi.

Tagad Forests bija apmeties Losandželosā, kur skaitījās Sinklēra personiskais jogas skolotājs. Viņa mazais dzīvoklītis atradās apakšstāvā. Forestam bija pagalmiņš, kur viņš audzēja vistas, un stikla pūšanas darbnīca. Visas skaistās spoguļstikla skulptūras, kas atradās uz kafijas galda, bija viņa roku darbs. Mollija pie sevis nodomāja, ka Sinklērs viņu hipnotizējis, lai tas paliktu uz vietas.

-    Kas ir jogas meditācija? meitene jautāja, kad Forests sakrustotām kājām apsēdās uz grīdas.

-       Tas ir tā, iesāka Forests dziļā balsī, kas Mollijai atgādināja krāčainas kalnu upes dārdoņu. Jogas meditācija liek ķermenim justies labi, lai varētu noskaņoties un uztvert Visuma pozitīvās vibrācijas.

Forests pēkšņi atgūlās uz muguras un pielieca kājas pie galvas, saāķējot tās ap kaklu. Galva rēgojās starp kāju lieliem, un rokas gulēja uz grīdas vietā, kur vajadzētu atrasties kājām. Viņš izskatījās kā mezglā sasiets cilvēks.

-      Mmmmmm, cik ērti! viņš nopūtās, aizvēris acis. Tagad es koncentrējos uz neko, un, jo vairāk es redzu neko, jo vairāk mani piepilda gaisma no nekā, līdz es…

Mollija un Rokijs gaidīja.

-     Līdz tu ko? jautāja Mollija.

-    Šķiet, ka viņš ir aizgājis, pačukstēja Rokijs.

-    Viņš meditē, teica Sinklērs.

-     Cik ilgi viņš tā paliks? jautāja Mollija.

-      Stundu. Vai dienu. Es gribētu, kaut tā spētu, bet es to nevaru. Dažkārt Forests galvā pārvar lielus attālumus. To sauc par transcendentālo meditāciju. Viņš var doties ceļojumā, lai apmeklētu draugus Indijā, un, ja patlaban meditē ari tie, viņiem notiek transcendentālā tikšanās.

-     Izklausās kā labs attaisnojums īsam, nē, ilgam snaudienam, ironizēja Mollija.

Sinklērs viņu ignorēja.

-     Dažkārt, turpināja Sinklērs, Forests koncentrē savu prātu tā, ka var staigāt pa uguni.

-    Vai ūdeni? jautāja Mollija.

-     Vai gaisu? minēja Rokijs. Sinklērs nepievērsa uzmanību viņu ciniskajām piezīmēm.

-     Es ceru, viņš turpināja, ka Forests palīdzēs jums koncentrēt domas un atslābināties. Tā varētu nokļūt vislabākajā iespējamajā stāvoklī, lai spētu ceļot pa kosmiskajiem gaisa strāvojumiem un telepātiski izvilkt Primo paroles.

-     Vai tu runā nopietni? noprasīja Mollija, it kā Sinklērs tikko būtu licis viņai izplest rokas un lidot. Viņa bija dzirdējusi par Kalifornijas jaunās paaudzes spirituālismu, un, cik viņa saprata, tas bija galīgs sviests.

-     Neesi tik negatīvi noskaņota, teica Sinklērs. Forests savedīs tevi kopā ar tavu instinktu. Pagaidi tikai. Tu būsi pārsteigta pati par sevi.

Sinklērs novērsās no Mollijas un Rokija, lai vērotu mezglā sasieto vīrieti uz grīdas. Forestam paspruka pīkstošs pirdiens. Rokijs un Mollija ar pūlēm apslāpēja smieklu lēkmi.

-     Nezinu, kā ar manis savešanu kopā ar manu instinktu, Mollija klusi noteica, bet bez viņa iekšējās smakas [8] mēs laikam neiztiksim.

Dažas nākamās dienas valdīja miers un klusums. Sinklērs devās uz Vašingtonu Amerikas austrumkrastā, kur Primo organizēja savu jauno valdības padomnieku komandu. Bija ļoti svarīgi, lai jaunietis turpinātu izlikties par Primo uzticamo dēlu un labo roku, tāpēc viņam bija jāiet talkā tad, kad viņu sauca. Taču arī Sinklēra paša plānos ietilpa atrasties tuvāk Primo, jo vajadzēja zināt par tā darbībām.

Ciktāl Mollija saprata, tad Holivudas pakalnu mājā Forests nemācīja viņai neko tādu, kas varētu palīdzēt izvilkt paroles no Sella prāta. Tomēr meitenei patika pavadīt ar viņu laiku.

Blakus Foresta dzīvoklītim bija skaists, ziedu pilns dārzs. Tas bija kā krāsu kaleidoskops ar mozaīku zem kājām un zaļumu pilniem režģiem gar sienām. Jogas skolotājs iepazīstināja Molliju un Rokiju ar savām vistām un uzcienāja bērnus ar mājās dētu olu. Viņš tiem ierādīja, kā pūst stiklu. Forests pielika aukstu stikla masas pikuci garas metāla caurules galā, uzkarsēja to uz spēcīgas liesmas un uzmanīgi pūta caurulē, līdz karstā stikla masa uzpūtās par burbuli. Forests viņiem mācīja ari meditēt.

Rokijs centās koncentrēties, taču secināja, ka plastmasas lidojošā šķīvīša mešana Petulai viņam sagādā daudz vairāk prieka nekā sēdēšana ar aizvērtām acīm blakus Forestam. Toties Mollija atklāja, ka tas ļoti nomierina. Viņa vienmēr bija spējusi atslēgt domas un lidot izplatījumā, tāpēc tas viņai padevās ļoti labi.

Kamēr Mollijas domas pacēlās augšup kā mākonis, pašūpojās virs Holivudas uzraksta un kāpa tālāk debesīs, līdz Sinklēra māja jau bija pārāk maza, lai to saskatītu, un beigās zem viņas izzuda arī Losandželosa, Mollija domāja par to, cik niecīga ir viņa pati. Losandželosā dzīvo astoņi ar pusi miljoni cilvēku un viņa ir tikai viens cilvēks no šī milzīgā iedzīvotāju skaita. Paceļoties vēl augstāk iedomātajā izplatījumā un aptverot sešus miljardus cilvēku visā pasaulē, Mollija jutās vēl sīkāka.

Uz mirkli meitene ļāva sev noticēt Forestam. Ja viņa tiešām spētu paveikt to, kas no viņas tiek gaidīts, viņa izdarītu kaut ko, kas nepavisam nebūtu sīks, patiesībā kaut ko tiešām lielu. Ja vien viņa spētu atklāt Sella paroles un ja izdotos novērst prezidenta zvēresta nodošanu, novērst to, ka viņš kļūtu par pašu varenāko cilvēku pasaulē, tad viņas veikums būtu dižens. Diženāks par diženu.

Peldot gaisā, Mollija jutās mikroskopiska un tajā pašā laikā masīva mulsinoša kombinācija. Taču tas bija labi, jo niecīguma izjūta neļāva lieluma izjūtai likt Mollijai iedomāties, ka viņa ir kāds ļoti svarīgs pārcilvēks.

-     Kā jūtas ļoti slaveni cilvēki, zinot, ka viņus pazīst tik daudz ļaužu pasaulē? Vai viņi iedomājas, ka ir pārcilvēki? viņa, kādu dienu sēžot uz grīdas un šķirojot derīgos krāsaina stikla gabaliņus no nederīgajiem, jautāja Forestam.

-     Tā domā tie no viņiem, kas ir muļķi, atbildēja Forests. Gudrie saprot: viņiem paveicies, ka ir piedzimuši tādi, kādi ir, talantīgi, un viņiem ir laimējies nokļūt situācijās, kas ļāvušas pacelties virsotnē. Viņi apzinās, ka slava nepadara cilvēku labāku par nevienam nezināmu. Slava ir kā piramīda, kuras virsotnē atrodas patiešām nozīmīgi cilvēki, mazāk pazīstamie ir pa vidu, un pavisam nepazīstamie apakšā, bet laime ir kā ola. Varētu teikt, ka paši laimīgākie cilvēki ir olas virsotnē, vidēji laimīgie vidusdaļā un nelaimīgie apakšā. Es labāk gribētu atrasties olas, nevis piramīdas augšdaļā.

-     Bet, neatlaidās Mollija, kāpēc cilvēki uzskata, ka slava ir tik nozīmīga?

-     Varbūt viņi kļūdaini uzskata, ka slava paver ceļu uz laimi.

-     Es pazīstu daudzus cilvēkus, kas vienmēr lasa par zvaigžņu dzīvi. Viņi par zvaigznēm zina vairāk nekā par saviem kaimiņiem.

-     Tie žurnāli ir pilni ar vistu sūdiem. Es labāk vēlētos kaut ko zināt par mēslu vaboles dzīvi. Pēc kāda laika šo žurnālu lasītāji sāk justies tā, it kā viņu pašu dzīve būtu vistu sūdi. Un nav labi domāt, ka tava dzīve ir vistu sūdi. Tie smird. Es jau nu to zinu.

Mollija palūkojās ārā uz vistu, kas gatavojās dēt olu vienā no Foresta kurpēm.

-     Dzīve ir kā vasaras brīvdienas, Mollij. Tā uzplaiksni vienā īsā zibsnī. Mēs visi sastāvam no zvaigžņu oglekļa molekulām, un tajā zibsnī, kad mēs mirstam, mēs atkal pārvēršamies tajos pašos zvaigžņu putekļos.

-    Tad jau mēs visi varam nebūt zvaigznes, teica Mollija. Bet mēs visi sastāvam no zvaigžņu putekļiem.

-     Tu pareizi saprati. Forests aizvēra acis. Atklājot sevī zvaigžņu putekļus, ir jāatrod spēks. Tad arī cilvēks bieži parāda savu diženo pusi.

Mollija apšaubīja to, ka šīs sarunas ar Forestu par dzīves jēgu varētu novest viņu līdz Primo Sella parolēm, taču nešķita, ka Forests pasniegtu kādas īpašas mācību stundas telepātijā, par kurām bija runājis Sinklērs.

-    Es jūtu, ka tava enerģija ir laba, Mollij, teica Forests. Tev jāmeklē niecīgais nano…

-     Kas ir Niecīgā Nano? jautāja Mollija, domājot, ka Nano izklausās pēc krunkaina, miljardiem gadu veca cilvēka.

-    Tas nav cilvēks. Nano nozīmē pats niecīgākais. Ja tu meklēsi pašu niecīgāko sevī, Mollij, tad tu atradīsi savu īsto spēku.

-     Ē… paldies! sacīja Mollija. Es to atcerēšos.

"Dažkārt," viņa nodomāja, "Forests kļūst pavisam dīvains."

trīsdesmit ceturta nodaļa

Nedaudzās atpūtas dienas tika strauji pārtrauktas. ģ^l Primo Sells bija nospriedis, ka viņa Vašingtonas mītnē tagad ir ieviesta kārtība. Pateicoties jaunajai varai, viņa priekšā pavērās visdažādākās naudas raušanas iespējas, un viņš Losandželosā organizēja lielu konferenci ārzemju uzņēmējiem.

Kādu rītu mājās ieradās Sinklērs un izskatījās apjucis. Kad viņš bija nolicis koferi un aiz viņa aizvērušās lifta durvis, viņš sacīja Mollijai un Rokijam: Es teicu Primo, ka man nepieciešams pameditēt ar Forestu, bet viņam tas nepatika.

Sinklēra noskaņojums bija tikpat drūms kā pelēkais laiks ārā. Viņš pastāstīja, ka kļūst grūti vispār atrauties no Primo Sella. Primo gribot, lai Sinklērs pārvācas uz tā villu un būtu atrodams dienu un nakti. Sinklērs nezināja, cik ilgi viņam vēl izdosies tēlot. Viņam arvien grūtāk un grūtāk nācās darīt to, ko lika Primo. Nesen Sinklēra uzdevums bija hipnotizēt amatpersonas un augstu stāvokli ieņemošus cilvēkus, lai novāktu jebkādus šķēršļus Sella ceļā uz panākumiem. Viņam visu laiku bija jāslēpj savas patiesās jūtas, un Sinklērs bija pārliecināts, ka Sells drīz vien saodīs puvuma smaku, un jaunietis zināja, ka tad saņems devu Sella acu skatiena.

Mollijai un Rokijam līdz šim bija atļauts peldēt Sinklēra cilpas baseinā un pastaigāties dārzā, bet tagad savā jaunajā apsēstībā viņš aizliedza tiem vispār iziet no mājas. Sinklērs uztraucās, ka Sells varētu izspiegot māju, agrāk, viņš teica, Sells bieži esot izmantojis spiegus un uzstāja, ka Mollijai un Rokijam jāpaliek slēpnī.

Dažu pēdējo dienu laikā Mollija un Rokijs bija atradušies pastāvīgā spriedzē. Mollija visu laiku gaidīja, kad atsprāgs Sinklēra mājas durvis un iegāzīsies policija, lai viņus arestētu. No šīm domām meitenei naktīs rādījās murgi.

Tagad Mollija izjuta vēl lielākas bailes, bet pamazām viņu pārņēma arī dusmas. Tas, ko Sinklērs gribēja no viņas, bija nereāli. Doma par to, ka Mollija varētu telepātiski izvilkt no Sella smadzenēm paroles, bija vienkārši stulba. Paroles varētu iegūt, tikai pateicoties brīnumam. Viņa dusmojās, ka Sinklērs tik ļoti paļaujas uz viņu un ka vēl nav nekāda prātīgāka plāna.

Migla krita. Mollijai gribējās iziet no mājas. Viņa iesāka spēlēt šahu ar Rokiju, bet Sinklērs soļoja šurpu turpu pa telpu, laiku pa laikam pametot skatu uz ainavu aiz loga un iegrimstot domās. Tad beidzot viņš ierunājās.

-    Ir viens veids, kā tikt galā ar Primo.

-    Tu taču nedomā viņu nogalināt? Mollija pacēla skatienu no šaha galdiņa. To mēs nevaram. Mēs neesam slepkavas. Un es neredzu neko citu, kas tagad varētu apturēt Primo Sellu, izņemot… nāvi.

-    Un kā būtu ar labu hipnotizētāju?

Mollija nolika bandinieku, ar kuru bija gatavojusies izdarīt gājienu, un neticīgi pašūpoja galvu. Viņa jau zināja, kas Sinklēram padomā.

-    Vai tev kādreiz ir izdevies hipnotizēt Primo Sellu, Sinklēr Sell?

-     Reiz es to mēģināju, teica Sinklērs. Kad biju jaunāks. Primo tas likās uzjautrinoši. Viņš zina, ka es nekad nevarēšu viņu hipnotizēt. Manas spējas salīdzinājumā ar viņējām nav nekas. Viņam ir tas īpašais kaut kas. Ir tikai vēl viens cilvēks, ko es jebkad esmu saticis, kam arī tas piemīt.

Petula iesmilkstējās. Viņa juta, ka Molliju pārņem satraukums.

-    Mollij, tev piemīt tas īpašais kaut kas. Tu taču zini, ka tā ir, Sinklērs turpināja. Kad glābu tevi no žagatas, tad spēju tevi hipnotizēt tikai tāpēc, ka tavi spēki bija izsīkuši. Citādi tu spētu man pretoties. Ieraudzījis tās reklāmas, ko tu ierakstīji Ņujorkā, es atskārtu tavu īsto spēku. Tev ir tikpat spēcīgas acis kā manam tēvam.

Mollija piecēlās un piegāja pie loga tālākā gala.

-     Neliec man censties viņu hipnotizēt, Sinklēr, viņa teica, lūkodamās pa logu. Lūdzu, nevajag! Man nav nekādu izredžu, pat ne mazāko.

-     Tev tas jādara! uzstāja Sinklērs. Es tiešām ticu, ka tu to spēj.

-    Tev jau nekas cits neatliek, kā to sacīt, Mollija skumji nopūtās, jo es esmu tava pēdējā iespēja.

Viņa iztēlojās, kā Primo Sells izsūc atmiņas no viņas galvas, atstājot to tukšu kā izēstu kečupa paciņu.

-     Tas ir tik muļķīgi, viņa turpināja. Ir taču jābūt kādam citam, izņemot mani, kas spētu to paveikt. Pieaugušam hipnotizētājam. Es negribu to darīt.

-    Visus pārējos Primo ir pārspējis, iebilda Sinklērs.

-    Tieši tā, un kādas tad var būt manas izredzes! Mollija izmisusi izsaucās. Viņa sāka raudāt.

-     Piedod, piedod! Man ļoti žēl! Sinklērs satraucās. Tev tas nav jādara. Protams, nav. Viņš pacēla rokas pret loga stiklu un atspiedās pret to. Bet, lūdzu, padomā par to. Tas ir tavs lēmums, un es pilnīgi sapratīšu, ja tu izlemsi nepal… neriskēt. Sinklērs apsviedās. Bet klausies, Mollij, es varu tikt klāt Primo. Viņš man uzticas. Mēs varam viņu pārsteigt nesagatavotu, kad viņš ir tikko pamodies vai noguris dienas beigās. Tikai iedomājies, Mollij!

Sinklērs palūkojās pulkstenī. Nolāpīts, man tagad jāiet, vai ari viņš sāks uztraukties, kur es esmu. Man jāpalīdz viņam novadīt vakariņas. Pie viņa nāk FIB šefs un Japānas premjerministra palīgs, lai tiktos ar Sukiju un Gloriju. Sinklērs apveltīja Molliju un Rokiju ar drūmu smaidu. Cerams, ka šis vakars man nebūs pēdējais.

Tad viņš papliķēja Petulu, dziļi ieelpoja un gāja uzvilkt mēteli.

Mollija, Petula un Rokijs palika sēžam un lūkojamies ārā pa panorāmas logu.

Pa Mollijas vaigiem ritēja lielas asaru lāses.

-    Piedod, Rokij, viņai izdevās izspiest caur šņukstiem un saraustītām elsām, bet… bet es nezinu, ko darīt!

Rokijs noņēma lakatu, ko bija apsējis ap plaukstas locītavu, un iedeva to Mollijai, lai tā noslaucītu degunu. Viņš vēroja savu labāko draudzeni kratāmies elsās un jutās briesmīgi.

-     Ir jābūt citam ceļam, Mollija beidzot saņēmās. Es negribu vadīt savas dienas ar biezputru smadzeņu vietā.

-     Man šķiet, ka ir cits ceļš, Rokijs domīgi teica. Un rādās, ka es zinu, kāds tas ir.

trīsdesmit piektā nodaļa

Varētu jautāt kā gan iespējams bez Mollijas hipnozes pievārēt cilvēku, kuram ir Primo Sella stāvoklis un neiedomājamā ietekme? Atbilde uzbrūkot viņam no pilnīgi negaidītas puses.

Labākais uzbrukuma veids vienmēr ir pārsteigums, un Rokija plāns balstījās tieši uz to. Zēns teica, ka tieša kauja ar Sellu nekad nenesīs panākumus. Aptvērusi šo domu, Mollija nevarēja likt Rokijām vienam pašam riskēt ar dzīvību un uzstāja, ka piedalīsies plāna īstenošanā. Kādam joprojām bija jāstājas pretī Sellam, taču tas bija iecerēts tik pārsteidzošā veidā, ka Mollija vēlējās būt šis kāds.

Pēc divām dienām Sinklērs aizbrauca, lai pārlūkotu pēdējos priekšdarbus Primo konferencei ar ārzemju uzņēmējiem. Tai bija jānotiek Sella centrā, taču tā sākās ar oficiālu pieņemšanu un pusdienām viņa mājā.

Agri no rīta Sinklēra mājā ieradās viens no Holivudas labākajiem grimētājiem un kostīmu mākslinieks. Protams, abi bija nohipnotizēti.

Profesionāļi ķērās pie darba, un Mollija aizrautīgi skatījās, kā garā auguma maskēšanās meistars ar slaidiem pirkstiem pārvērta Rokiju citā cilvēkā.

No astoņiem līdz deviņiem viņš tam izgatavoja jaunu degunu. Izmantojot speciālu protēžu gumiju, meistars Rokija sejai pielipināja cēlu, izliektu ērgļa degunu. No deviņiem līdz desmitiem viņš strādāja pie grumbiņām un matiem, piešķirot Rokijam biezas, melnas uzacis un īsu, melnu bārdiņu. Rokijam tika uzģērbta polsterēta apakšveļa, lai viņš izskatītos apaļīgs, un tad viņš tika ietērpts melnā, izšūtā arābu dišdaša tunikā un sarkanbaltā galvassegā, kas tika apsieta ar lenti. Galarezultāts bija fantastisks. Rokijs izskatījās pēc īsta arāba.

-    Te ir karsti, viņš sūdzējās Sinklēram. Kā tad mani sauc?

-     Šeihs Jalavīts. Tu esi viens no Saūda Arābijas bagātākajiem naftas magnātiem.

-    Un tu esi pārliecināts, ka neuzradīsies īstais Jalavīts?

-     Pilnīgi droši. Es viņam pateicu, ka sanāksme ir pārcelta.

-     Un kā tad ar viņa augumu? Vai esi pārliecināts, ka viņš ir tikpat maza auguma kā es?

-    Kad būsi apāvis šīs platformas kurpes, apsolīja kostīmu mākslinieks, tavs augums būs tieši metrs sešdesmit divi, un tas ir šeiha augums.

-Jā, tas nu man varētu izdoties tikai tad, ja man nekas nav jāsaka, Rokijs nervozi teica.

Kamēr Rokijam tika veikti pēdējie labojumi, Mollija aizgāja uz Foresta darbnīcu. Viņš mērcēja stikla gabalu ķimikāliju traukā.

-    Tas ir gandrīz gatavs, viņš sacīja. Mollija nodomāja, cik labprāt viņa šeit paliktu visu dienu. It kā nolasījis meitenes domas, Forests papliķēja viņas galvu un teica: Niecīgā nano tevi pasargās, Mollij. Neuztraucies!

Un, kaut arī tam nebija nekādas jēgas, kaut kāda iemesla dēļ Foresta teiktais lika Mollijai justies labāk.

Kad Mollija atgriezās augšā, bija viņas kārta tikt pārveidotai. Viņu saģērba kā šeiha Jalavīta sievu. Gluži kā Rokijs, arī viņa saņēma polsterus, lai izskatītos lielāka, plīvojošu tērpu, ko sauca abaja, Mollijai tas bija violets un platformas kurpes, lai izskatītos garāka. Taču viņai nebija vajadzīgs pārāk daudz grima, jo galvu klāja plīvurs un seju, izņemot acis, slēpa melns zīda nikab. Seja ap acīm tika nogrimēta tumšāka.

Beidzot ap pusdienlaiku Mollija un Rokijs, iespīlēti jaunajos ķermeņos un apģērbos, iekāpa melnā limuzīnā ar šoferi, cenzdamies izskatīties un justies kā arābi.

Viņi piebrauca pie Primo Sella villas apsargātajiem vārtiem. Automašīna bez šķēršļiem tika izlaista tiem cauri.

Mollijai kļuva nelabi, iedomājoties moku kambari zem mājas pamatiem. Tāpēc viņa centās domāt par Deivīnu Natelu, kas bija iesprostota kaut kur šajās sienās, un par prieku, kādu izjutīs Deivīna pēc atbrīvošanas, ja izdosies viņu plāns. Tērauda briesmoņu skulptūras zālājos mirgoja pusdienlaika saulē un izskatījās izbadējušās un ļaunas. Molliju pārņēma šausmas, iedomājoties, ka jāšķērso bruģētais pagalms platformas kurpēs. Gan viņai, gan Rokijam bija spieķi, it kā viņi būtu ļoti veci arābi, bet vai ar tiem būs pietiekami, lai noturētu līdzsvaru?

-    Sells atmaskos šo izrādi, Mollija drudžaini čukstēja Rokijam. Es izskatos kā izkāpusi no Arābijas naktīm. Varbūt mums labāk atgriezties mājās.

-     Tu izskaties pēc īstas arābietes, Rokijs viņu drošināja. Nu, ejam!

Mollija viņa balsi dzirdēja kā caur vati, jo, tāpat kā Rokijs, viņa bija piebāzusi ausis ar vasku, lai padarītu bezspēcīgu jebkuru vārdisko hipnozi, kādu varētu izmantot Sells.

Ar muti, sausu kā Sahāras tuksnesis, un no uztraukuma lipīgām rokām Mollija satvēra sudraba spieķa rokturi un uzmanīgi izkāpa no mašīnas.

Pie ieejas drūzmējās citas piebraucošas mašīnas un viesi, kas devās uz māju. Caur plīvuru Mollija redzēja, ka visapkārt čum un mudž apsargi, acīmredzot šo ietekmīgo ārzemju personu dēļ bija paaugstināta apsardzes pakāpe. Viņas ķermenis sastinga. Rokijam nācās pabakstīt Molliju ar apzeltīto spieķi, lai viņa spertu soli uz priekšu.

Apsveicot viņus, pagalma ola izšāva liesmu šalti. Kaut arī Mollija bija to gaidījusi, viņa parāvās sāņus.

Sinklērs palīdzēja saviem vecajiem arābiem nokāpt pa ieejas kāpnēm. Tad, aizbildinoties ar viņu vecumu, viņš izvadīja tos caur marmora zāli, kur pulcējās konferences dalībnieki, tieši uz Primo Sella konferenču zāli. Tādējādi viņi izvairījās no jebkādām sarunām ar citiem viesiem, vai, kas vēl ļaunāk, ar pašu Primo Sellu. Viņi pagāja garām stendam, kas liecināja par Sella lielāko uzņēmumu spēku: tur bija automašīnu rūpnīca Primospeed, datoru ražotāji Compucell Computers, medikamentu firma One Celi Medicine, naftinieki Celi Oil Milzīgas fotogrāfijas ilustrēja viņa slavenākos zīmolus: Kviešu medus pārslas, pulksteņus Laikss, Burbuļoto trauku mazgāšanas līdzekli, Paradīzes šokolādes stienīšus, Reālā kaifa dezodorantus, Sumpšusa tualetes papīru, Varenās vieglās diētiskās nūjiņas, Modes namu. Visvairāk Mollijai nervozēt lika Šņikt šņākt nažu attēls.

Tukšā telpā ar sānu galerijām bija uzklāts milzīgs galds divdesmit astoņām personām. Pie katras vietas bija glāze, minerālūdens pudele sudraba tureklī, kristāla bļodiņa ar ledu un dažas ietītas šokolādes. Sinklērs pavadīja Molliju un Rokiju uz telpas pretējo pusi, kur galda vidū bija novietotas kartes ar uzrakstiem Šeihs Jalavīts un Šeiha Jalavīta kundze.

Nu labi, Sinklērs klusi teica. Tagad es jūs atstāšu. Sākšu vest iekšā viesus un viņu tulkus. Kad visi būs šeit, ienāks Primo. Mollij, esmu nosēdinājis tevi blakus viņam kreisajā pusē. Sells parasti sāk ar tiem, kas sēž viņam pretī, un tad turpina pulksteņa rādītāju kustības virzienā ap galdu, kamēr nonāk līdz galda kaimiņam pa labi. Tad viņš pievērsīsies tev. Vēlu veiksmi, un tiekamies vēlāk!

Mollija apsēdās, kājām trīcot un sirdij strauji sitoties. Uz galda viņai priekšā bija arābu valodā tulkota Sella runa. Mollija paņēma papīra lapu un izlikās, ka lasa.

Sēžot uz spilveniem, ko Sinklērs bija uzlicis uz viņu krēsliem, Mollija un Rokijs izskatījās pietiekami lieli, it īpaši tad, kad otrā pusē Primo Sella vietai apsēdās divi ļoti maza auguma filipīniešu vīrieši. Filipīnieši bija ļoti sabiedriski. Viņi sajūsmā tērgāja, tinot no papīriņiem šokolādes. Viņi stādījās priekšā Mollijai, kura pamāja, pieliecās viņiem tuvāk, paspieda viņu rokas un nomurmināja: Sabah alkheir. Ē, kalla doola beela, cerot, ka tas izklausās pēc arābu izrunas. Tad viņa sāka kārtot plīvuru un cerēja, ka filipīnieši nevēlēsies uzsākt ar viņu sarunu.

Mollija caur spraugu nikabā vēroja, kā piepildās telpa. Ieradās eleganta indiete sarkani oranžā sari kopā ar partneri tumšzaļā uzvalkā. Tad apsēdās kāds japāņu pāris. Sieviete bija tērpta dzeltenā, speciāli saburzītā modes dizainera darinātā tērpā un neparastā, krokotā trijstūra formas cepurē. Vietas ieņēma arvien vairāk viesu. Mollija nekad nebija redzējusi tik daudz dažādu ādas krāsas toņu, ne arī tādu apģērba krāsu dažādību.

Mollija sēdēja klusu, noliekusi galvu un izliekoties, ka lasa, taču burti lēkāja acu priekšā, izraisot nelabumu. Viņa centās atbrīvoties meditējot, taču saspringtā situācija bija pārāk traucējoša.

Drīz vietas pie apaļā galda bija ieņēmuši divdesmit pieci uzņēmēji. Telpa zumēja. Ikviens jutās glaimots un izredzēts, ka ir ielūgts pašu ievēlētā prezidenta mājā. Visi cerēja, ka viņu firmas saņems lielus kontraktus no nākamā Amerikas prezidenta un viņi nopelnīs milzumu naudas.

Pēkšņi atskanēja skaļš KLING KLANG, Sinklēram uzsitot ar tējkarotīti pa glāzes malu.

-     Dāmas un kungi! viņš iesaucās, apklusinot sajūsminātās sarunas. Sveiksim nākamo prezidentu Primo Sella kungu!

Ar skaļiem aplausiem telpā ienāca Primo. Viņš pasmaidīja, pamāja viesiem un pacēla roku sveicienā.

Primo bija tērpies melnbalti svītrotā uzvalkā, un viņa acis staroja dedzīgā apņēmībā. Viņš izskatījās nevainojami rāms un mierīgs, bet Mollijai nepaslīdēja garām alkatība, kas slēpās zem virsējā tēla. Kad Sells ieņēma vietu blakus Mollijai, viņa atkal centās aizgaiņāt bailes.

-     Es sveicu jūs visus, iesāka Sells. Labdien! Bonjour! Hola! Buongiorno! Konnichiwa! Marhaban! Paldies jums, ka esat ceļojuši tūkstošiem jūdžu, lai šodien būtu šeit! Esmu ārkārtīgi pateicīgs. Ir brīnišķīgi redzēt, ka šeit pārstāvētas tik daudzas pasaules tautas, un man kā ievēlētajam prezidentam ir prieks apliecināt, ka Amerika sadarbosies ar jūsu uzņēmumiem.

Tulki visapkārt galdam novadīja viņa vārdus viesiem, kuri tos novērtēja atzinīgi un uzmanīgi klausījās Sellu turpinām.

-     Biznesā ir svarīgi, lai jūs varētu iepazīt cilvēkus, ar kuriem sadarbojaties. Ielūkojoties manās acīs, jūs, cerams, redzēsiet, ka esmu cilvēks, kam varat uzticēties.

Nu viņš sāka.

Mollija bija pārsteigta, cik ātri darbojas Sells. Ikviens zālē sēdošais pieklājīgi un paklausīgi pievērsa skatienu viņam.

-Jā, turpināja Sells savā brīnišķīgi nostādītajā, zīdainajā balsī. Ja jūs ielūkosieties man acīs jūs redzēsiet ka varat man uzticēties pil-nī-bā.

Runājot viņš sāka hipnotizēt visu sabiedribu. Vasks Mollijas un Rokija ausis apslāpēja viņa balss skaņas. Abi sēdēja nekustīgi, no visa spēka koncentrējoties, lai neklausītos. Mollija galvā skaļi dziedāja vārdus no dziesmas par žagatu. Nozagt to, auauauuuu, Neļauj viņam iegūt tavu sirdi, Sargi to, ai, auauauuuu, Žagatvīrs, auūūūū,

Viņš vēlas sauli un zvaigznes, un tevi, ūūū, Žagatvīrs.

Tagad Mollija juta viņai visapkārt paceļamies saplūsmes izjūtu, kad izcilais hipnozes meistars Primo Sells sistemātiski apstrādāja pie galda sēdošos, pakļaujot sev ikvienu. Kā jau bija teicis Sinklērs, Sells sāka ar viesiem sev pretī. Tagad viņš apstrādāja no sevis pa labi sēdošos. Viņš tos sita gar zemi kā ķegļus.

Tuvojās Mollijas brīdis. Viņa centās elpot tā, kā pēc jogas bija mācījis Forests, ieelpa pa vienu nāsi un izelpa pa otru. Taču nebija iespējams nomierināties brīdī, kad sirds spēra kā pārbiedēta truša pakaļķepa. Viņa pacēla galvu tādā leņķī, lai ielūkotos tieši Primo Sella acīs. Pēc dažām sekundēm viņš novērsīs uzmanību no filipīniešiem labajā pusē un pagriezīsies pret viņu.

Mollija plaukstā turēja monētas lieluma plastmasas slēdzi. Tas bija pievienots tievam vadiņam, kas gāja augšup pa piedurkni un zem plīvura. Tagad viņa nospieda tā pogu. Maza, ieliekta spoguļota plāksnīte, ko perfekti bija izgatavojis Forests un kas bija turēta gatavībā zem plīvura, noslīdēja lejup kā durvis un aizpildīja vietu viņas acu priekšā. Spogulis no iekšpuses bija caurredzams. Caur to Mollija saskatīja melnbaltu Sellu. Viņai vajadzēja gaidīt, līdz viņš pagriezīsies un ielūkosies viņai tieši acīs. Tad viņai cieši jāaizver acis.

Primo Sells jutās ārkārtīgi pašpārliecināts. Kā jau viņš bija gaidījis, visa cerīgo uzņēmēju kompānija šajā telpā bija galīgi stulbeņi. Vēl bija atlikuši tikai daži. Nākamie bija šeihs Jalavīts un viņa kundze. Primo piešķieba galvu šeiha sievas virzienā. Bija neparasti, ka arābu sieviete piedalās vira darīšanās. Varbūt viņai labi padodas lēmumu pieņemšana. Viņš apveltīs to ar īpaši valdzinošu hipnotisku skatienu, tādu, no kura viņa nespēs atrauties. Primo piekala viņai savu acu skatienu.

No spraugas plīvurā atmirdzēja viņas acis, un sev par lielu pārsteigumu Primo ieraudzīja, ka tās ir tādā pašā krāsā kā viņam. Viena bija tirkīzzaļa, otra brūna. Sells pie sevis nodomāja: cik gan reta un pievilcīga ir šāda kombinācija.

Šeiha Jalavīta kundze skatījās uz Sellu nesatricināmā pašpaļāvībā.

-    Ir svarīgi uzticēties tiem, ar kuriem jūs sadarbojaties, viņš uzstāja, maigi smaidot. Sievietes acis atbildēja tam ar smaidu. Sells pārsteigumā sarāvās. Vai viņa tam pretojas?

Primo Sells rāmi un lēni atkārtoja dažus viņam zināmos arābu vārdus.

-    Marha ban dikoum. Caur vasku Mollijas ausīs Primo teiktais skanēja neskaidri un līdzinājās burvju vārdiem.

Pienācis laiks, nolēma Sells, dot pēdējo iznīcinošo triecienu šai šeiha Jalavīta kundzei. Savācis savās dzīlēs milzu enerģiju, viņš raidīja ļoti graujošu skatiena spēka staru tieši sievietes acīs.

Viss notika vienā mirklī.

Sella skatiena lode atsitās pret Mollijas spoguļa aizsegu un rikošetā traucās atpakaļ.

Primo Sella galva nošļuka uz sāniem, it kā tikko būtu saņēmusi sitienu no Karaļa Aļņa. Sells izslēdzās no paša raidītā trieciena. Viņš palika blenžam uz ūdens glāzi sev priekšā.

Mollija pacēla spoguļoto plāksni plīvura iekšpusē.

-    Tev tas izdevās, elsa Rokijs, nespēdams noticēt tam, ko skatīja viņa acis.

No Mollijas pa kreisi tris atlikušie viesi un viņu tulks norūpējušies uzlūkoja ievēlēto prezidentu. Ar viņiem ātri tika galā Sinklērs. Tagad visi sēdēja pie galda, ar stiklainām acīm uzlūkojot Sellu, kurš turpināja truli blenzt uz ūdens glāzi sev priekšā. Sinklērs, aizturējis elpu, virzījās tuvāk Sellam, it kā vērotu guļošu tīģeri.

-     Tas iedarbojās, viņš pārsteigumā teica. Es vienmēr esmu gribējis redzēt Primo hipnotizētu, un tu esi to paveikusi. Paraugies uz viņu izskatās, ka viņam veikta lobotomija!

-Lobo… kas?

-     Nu, zini, it kā viņam būtu amputēts gabaliņš smadzeņu. Tu esi to paveikusi!

-    Īstenībā jau viņš to izdarīja sev pats, sacīja Mollija, noņēmusi no galvas smacīgo plīvuru, nikabu un spoguļoto aizsargierīci. Un tā bija Rokija spīdošā ideja un Foresta lieliskā amatnieka prasme. Viņa apmierināta nolūkojās uz Sellu. Bet labāk netērēt laiku. Viņš vēl var atgūties.

Mollija un Rokijs aizspēra prom platformenes, un Rokijs ar prieku norāva lieko degunu un parūku. Sinklērs pameta viņiem maisiņu ar viņu teniskurpēm. Tad viņš ātri ieprogrammēja tulkus, lai tiem būtu, ko pastāstīt ārzemju uzņēmējiem, katram skaidri iestāstot, kas noticis pusdienu laikā. Sinklērs tiem sacīja, ka viņš un Primo dodas ilgā atpūtas ceļojumā kalnos. Jaunietis zināja, ka visi atmodīsies no transa pēc stundas.

Mollija tuvojās Primo.

-     Es gribu dabūt viņa kristālu, viņa paziņoja, pievilkusi tuvāk krēslu, uz kā pakāpties.

Primo stāvēja nekustīgs kā vaska statuja. Taču atšķirībā no cilvēka veidotas skulptūras viņš elpoja. Viņš atgādināja zombiju, taču tādu, kurš jebkurā bridi var atmosties un iekost. Mollija uzmanīgi attaisīja platīna ķēdīti, izvilka aiz krekla paslēpto kaklarotu un aplika to ap savu kaklu. Tā tur ļoti labi iederējās. Primo palika nekustīgs.

-    Labi, laiks apturēt pasauli, viņa teica, uzliekot roku uz Rokija pleca. Vai esi gatavs? Zēns pamāja. Tad, koncentrējoties uz slīpēta kristāla ūdens krūzi, Mollija ātri ieelpoja sevī auksto saplūsmes izjūtu un kā pieredzējusi profesionāle bez pūlēm apturēja laiku. Mirklī visi ap galdu sēdošie, to skaitā Sells, kļuva stingi kā durvju stenderes. Sinklērs pasmaidīja.

-    Visu laiku Primo tā izrīkojās ar citiem. Varu derēt, ka viņš nekad negaidīja, ka tā varētu notikt ar viņu pašu. Cerams, ka varēšu to izdarīt, neatbrīvojot viņu no stinguma.

Sinklērs pagāza Sellu atpakaļ un paņēma to rokās.

-    Ufff! Viņš jau sver kādu tonnu.

Ar grūtībām Sinklērs sāka vilkt Sellu ārā no ēdamtelpas, no visa spēka koncentrējoties, lai nepārraidītu aukstās saplūsmes izjūtu pa savām rokām Sellā. Tas bija ļoti grūti.

-     Kā tev ir, Mollij? Vai domā, ka varēsi to noturēt, līdz tiksim ārā no šejienes?

Mollija pamāja. Līdz šim Sinklērs bija vienīgais, kam varētu rasties grūtības. Jaunietis vilka ievēlēto prezidentu pa marmora zāli. Sellam, kā lupatu lellei bumsījoties augšup pa ozolkoka kāpnēm, nokrita zamša mokasīns. Mollija, cieši turoties pie Rokija, to pacēla. Viņa palūkojās uz mājas augšējiem stāviem un iztēlojās, kā tur kaut kur pilnīgi viena sēž Deivīna Natela. Tagad viņi nevarēja to glābt viņiem nebija laika. Taču, ja viss notiks saskaņā ar plānu, Deivīna drīz būs brīva.

Sinklērs pārvilka Sellu pāri pagalmam, kur virs milzīgās olas gaisā karājās sastingusi liesma. Viņi sasniedza Aston Martin, un Sinklērs iestīvēja Sellu aizmugures sēdeklī. Noslaucījis sviedrus no pieres, viņš aši ielēca priekšējā sēdeklī un, riepām švīkstot, ātri iegriezās grantētā ceļa līkumā.

-     Nospied pulti! viņš uzsauca Rokijam, un čuguna vārti atvērās tieši laikā, lai izlaistu ārā rēcošo mašīnu. Pēc dažām minūtēm viņi jau drāzās pa Saulrieta bulvāri, līkumojot caur sastingušo satiksmi. Sastrēgumus viņi apbrauca pa pretējo joslu vai ietvi un traucās pāri visiem krustojumiem pie sarkanās gaismas. Mollija sāka trīcēt, ar pūlēm turot ciet laiku.

Pēkšņi Sinklērs nobrauca malā un apturēja mašīnu. Mollija atlaida apturēto laiku, un mašīnas otrā ielas pusē atkal kustējās ar pilnu ātrumu. Primo Sells noņurdējās, bet palika transā.

-    Vai man likās, vai tu arī to sajuti? Sinklērs klusi jautāja.

-    Ko tad? vaicāja Rokijs. Zemes grūdienu?

Mollija nervozi palūkojās pa logu. Tas nāca no debesīm.

-    Tas bija tālu, bet likās, ka tuvojas, piekrita Sinklērs.

-    Es neko nejutu, teica Rokijs.

-    Kāds pretojās sastingumam, paskaidroja Mollija.

-     Citplanētieši?

Mollija juta, ka nobāl. Nekad mūžā viņa nebija ticējusi, ka citplanētieši tiešām varētu pastāvēt, taču pēdējā laikā viņa bija redzējusi, ka iespējams ir viss. Sinklērs neteica neko.

trīsdesmit sestā nodaļa

Mollija, Rokijs un Sinklērs sēdēja uz garā, baltā sola pie milzīgā panorāmas loga Sinklēra dzīvojamā istabā. Viņi jutās noguruši, taču vienlaikus visus pildīja prieka pilns apmierinājums. Sinklērs tik tikko spēja apvaldīt sajūsmu.

-    Tas ir tik forši! viņš atkal teica; šo frāzi viņš bija atkārtojis nemitīgi visu laiku, kopš viņi beidzot bija ielikuši Sellu liftā un iedabūjuši mājā. Patiesībā Sinklērs bija ne tikai priecīgs, bet ari satriekts. Ieraudzīt, ka Primo, cilvēks, kurš bija ar varu vadījis viņa dzīvi, tagad kļuvis par tukšu čaulu, bija šokējošāk, nekā viņš bija iedomājies.

Sells, pilnīgi un dziļi hipnotizēts, sēdēja krēslā ar augstu atzveltni un izskatījās tā, it kā būtu norijis litru javas maisījuma. Mollija bija apveltījusi viņu ar bīstami spēcīgu acu skatiena devu. Petula apošņāja viņa kājas.

-    Ko mēs tagad darīsim? Rokijs klusi jautāja.

-    Mums jāatņem viņa vēlme kļūt par prezidentu, čukstēja Sinklērs. Mums jādara gals viņa tieksmei pēc varas. Dari tā, lai viņš negribētu kontrolēt visu pasauli, lai viņš negribētu bezgalīgu bagātību.

-     Acīmredzot mums jāatņem viņam zināšanas par to, kā hipnotizēt cilvēkus, teica Mollija.

-Jā, piekrita Sinklērs. Un tad mums jāveic ar paroli fiksēta hipnoze, lai viņam tā saglabātos vienmēr.

Mollija neomulīgi mīņājās no kājas uz kāju. Viņai nekad nebija patikusi doma, ka varētu kādu ieprogrammēt domāšanai noteiktā veidā uz visiem laikiem.

-            Mums tas nav jādara. Es gribu teikt, ka Nokmanam mēs nepielietojām mūžīgu hipnozi. Un paskaties, cik daudz labāks viņš ir kļuvis! Varbūt mēs varētu likt Sellam laboties pašam?

-            Sells nav tik sīka zivtiņa kā Nokmans, Mollij. Viņam piešauts pārāk daudz piparu. Viņa smadzenes nav normālas. Mēs nevaram atļauties būt lādzīgi un dot viņam analīzes iespējas. Mēs nevaram tā riskēt.

-    Laikam jau ne, Mollija negribīgi piekrita.

-           Pats svarīgākais, atgādināja Rokijs, ir atbrīvot visus Sella upurus. Mums jānoskaidro, kur viņi atrodas un kādas ir viņu paroles, lai varam noņemt viņiem hipnozi.

-   Ja viņš zina, kur tie ir, teica Mollija.

-    Un ja tie vēl ir dzīvi, Sinklērs piebilda.

-    Nu labi, nosprieda Mollija. Rīkojamies!

Mollija uzlūkoja vīru, kurš vēl pirms neilga laiciņa bija viens no varenākajiem planētas cilvēkiem.

-            Primo Sell, tagad tu atbildēsi uz visiem maniem jautājumiem! viņa tam pavēlēja. Kur ir Lusija Ļogana? Vai viņa ir drošībā? Vai viņa ir dzīva?

-            Ļogana ir Kalifornijā. Viņa apmetusies Beverlihilsas viesnīcā.

-            Vai re! teica Sinklērs. Tātad viņš to ir atvedis sev tuvumā, lai viņa varētu strādāt tā labā, kad tas būs nepieciešams.

-            Tas ir neiedomājami, teica Mollija. Bet paldies dievam par to! Tad mēs ātrāk varēsim tikt pie viņas un noņemt viņai hipnozi.

Tikusi vaļā no mokošā jautājuma par Lusiju, viņa uzdrošinājās pavaicāt ko drūmāku.

-            Un tā, Primo Sell, cik cilvēku tu īstenībā esi nogalinājis?

-            Astoņus, atbildēja Sells tik bezkaislīgi, it kā stāstītu, cik cilvēku uzvarējis galda tenisā. Mollija šausmās atkāpās.

Viņai izdevās izspiest jautājumu: Vai tu nožēlo to, ko esi izdarījis?

Sinklērs nopūtās. Mollij, es taču tev teicu, ka viņš ir traks. Protams, nenožēlo.

-             Nožēloju? Sells vilcinājās. Daļa manis kaut kur kaut kur dziļi iekšienē nožēlo. Bet es netieku klāt tām jūtām. Deivīna… Deivīna Natela palīdzēja man pieskarties manām jūtām. Bet citādi tām priekšā ir siena.

-     Siena?

-    Aizliegums.

-Kas?

-    Man ir aizliegts iet pie manām jūtām.

Mollija sarauca pieri. Rokijs un Sinklērs pieslējās sēdus. Gluži kā informācijas zeltracis Mollija nejauši bija uzdūrusies necerētai patiesības āderei.

-            Vai tu, Primo, saki, ka tev kāds ir aizliedzis jūtu dzīvi? viņa lēni vaicāja.

-Jā'

-            Kas tev to ir aizliedzis? Mollija juta, ka matiņi pakausī saslienas stāvus savādā, biedējošā satraukumā.

-    Mans pavēlnieks, atbildēja Sells.

-    Kas ir tavs pavēlnieks?

Primo Sells nodrebēja, it kā censtos, bet nespētu atcerēties vārdu. Sinklērs un Rokijs ieplestām acīm pieliecās tuvāk.

-            Saki! uzstāja Mollija. Primo sāka kratīt galvu, it kā mēģinātu izdabūt no auss korķi.

-    Atbilde ir ieslodzīta, viņš teica.

Mollija saņēma Primo roku un skatījās uz savām kurpēm.

-            Sinklēr, viņa teica, palīdzi Rokijam, lai viņš nesastingst!

Tikpat viegli, kā aptur kinofilmu projektora spoli, Mollija apturēja pasauli.

-            Tagad, viņa teica Sellam, tu aizmirsīsi visus saņemtos rīkojumus par visa turēšanu noslēpumā. Vairs nekādu noslēpumu! Kas ir tavs pavēlnieks?

Sellam pa muti sāka nākt putas, kad viņš pūlējās izrunāt vārdu.

-     Slakg Klegg, viņš siekalojās. Slakgg Kllak.

Bija tā, it kā vārds būtu ieslēgts viņa balsenē un nespētu izlauzties.

-     Slasss Šššladd.

Dubultais d atbalsojās telpā. Petula, nekustīga kā izbāzts suns, blenza augšup uz Sellu.

-            Ir kaut kāda parole, Sinklērs izbrīnīts teica. Vārds ir noslēgts ar paroli. Vai nu arī viņš mums nesaka patiesību. Vai viņam tiešām var būt pavēlnieks?

-            Ir jābūt kaut kādam veidam, kā atrast paroli, teica Mollija. Viņa jautāja Sellam: Kāda ir parole, ar kuru noslēgtas tavas pavēles?

-    Es nevaru tev to teikt, atbildēja Sells.

-    Mums atliek vienīgi minēt! Sinklērs uztraucās.

-            Bet tam var būt nepieciešams miljons gadu, teica Mollija. Tur taču ir triljoniem iespēju!

-            Ļauj pasaulei atkal kustēties! nervozi izsaucās Sinklērs. Tā pretestības sajūta tuvojas. Viņš palūkojās ārā pa logu uz apvārsni, no kurienes nāca elektriskā, tirpinošā sajūta.

Mollija pamāja un atlaida laiku. Ūdens cilpveida baseinā atkal sāka plūst, un no āra varēja sadzirdēt Forestu savā dziļajā balsī dziedam vistām.

-     Lai kas tur ārā ari būtu, turpināja Sinklērs, tas kontrolē Sellu. Un tagad tas noteikti viņu meklē. Viņa sejas izteiksme pauda bailes. Ja tie nonāks šeit un to tur būs vairāk par vienu, mēs būsim nokļuvuši lielās nepatikšanās. Viņi gribēs atpakaļ savu ievēlēto prezidentu.

Mollijas prāts vārījās. Viņi visi apzinājās, ka Primo Sella pavēlnieks vai pavēlnieki varētu ielauzties mājā. Ja tie tā rīkotos, tad viņiem kaut kas jādara, pirms tie ierodas. Mollija no kafijas galdiņa paķēra pildspalvu un papīru un strauji pagriezās pret Sellu.

-     Labi, Primo, es gribu, lai tu ātri pasaki man visas paroles, ko tu izmantoji citiem hipnotizētājiem, zvaigznēm, visiem cilvēkiem, ko tu esi hipnotizējis, lai mēs varam viņus atbrīvot.

-    Vienmēr ir bijusi tikai viena parole, ko esmu izmantojis, izšņāca Sells.

-    Un kāda tā ir? Mollija tuvināja pildspalvu papīram. Gaisā biezēja gaidas, un visi smagi elpoja.

-    Parole, ko es lietoju, ir "pilnīgi precīzi".

Mollija jutās kā saņēmusi belzienu pa smadzenēm. Smagu belzienu.

-     Pilnīgi precīzi? Bet tā… Viņa nespēja parunāt. Šie vārdi. Abu šo vārdu savienojums tika izmantots viņai. Izmantots, lai atmodinātu Molliju pirmo reizi, kad viņa bija hipnotizēta. To lietoja persona, kurai Mollija uzticējās. Un tie paši vārdi bija tie, kurus izmanto Primo Sells, lai valdītu pār saviem upuriem. Šos vārdus nebija izdomājis Sells, bet kāds cits.

Mollijas smadzenes pēkšņi salika visu pa plauktiņiem. Vai pilnīgi precīzi bija arī tā parole, ar kuru tika kontrolētas Sella smadzenes?

Bez brīdinājuma Mollija saķēra Rokija un Sella rokas un atkal sastindzināja pasauli.

Saki, kas ir tavs pavēlnieks! Mollija uzkliedza Primo. Pilnīgi precīzi!

Šī bija parole, kas bija jādzird Sellam. Mollijas minējums bija trāpījis desmitniekā. Tā bija ne tikai parole, ko Sells lietoja, tā bija lietota arī viņam.

Pēkšņi Sells izplūda padevībā un pavisam vienkārši pateica: Lo-gana ir mana pavēlniece.

trīsdesmit septītā nodala

Rokija mute pavērās tik plati, it kā tajā kāds būtu iestūmis lielu siera gabalu. Sinklērs izskatījās tā, it kā tikko būtu norijis dzīvu zuti. Petula ierūcās.

-     Tu gribi teikt, ka tava pavēlniece ir Lusija Ļogana? jautāja Mollija, cenšoties aptvert šausminošo patiesību.

-     Lusija Ļogana ir mana pavēlniece, apstiprināja Sells. Gandrīz visu, ko es daru, es daru tāpēc, ka Lusija ir tā pavēlējusi.

Mollija atkal tuvāk nekā iepriekš sajuta pretestību laika apturēšanai. Nekavējoties viņa ļāva aizplūst aukstajai saplūsmes izjūtai, un debesīs helikopters, kas bija apturēts lidojuma vidū, atkal turpināja savu ceļu.

Tātad ienaidnieks bija Lusija Ļogana. Lusija Ļogana, klusā, jaukā bibliotekāre, par kuru viņi visi bija domājuši, ka Sells to hipnotizējis, patiesībā visu laiku bija devusi pavēles Sellam. Un, ja Sinklēram bija taisnība, tad Lusija Ļogana ir tā, kas zogas caur apturēto pasauli, meklējot savu paklausīgo automātu, un tuvojas ar katru minūti. Molliju pārņēma šoks. To, ka ienaidnieks ir Lusija, bija gandrīz neiespējami aptvert. Tas bija pats rūgtākais, pats sāpīgākais atklājums. Viņa bija uzskatījusi Lusiju par savu draugu.

Visi izjuta šausminošu satraukumu. Neviens nezināja, ko iesākt. Vai vajadzētu ņemt Primo un bēgt, pirms Lusija sasniegusi māju? Bet uz kurieni? Viņi nevarēja riskēt ar to, ka viņus ierauga kopā ar hipnotizētu ievēlēto prezidentu. Mollija gandrīz fiziski dzirdēja sirēnu kaukoņu, kas atskanēs viņu notveršanas brīdī.

Bet varbūt bibliotekāre nemaz netuvojas Holivudas pakalniem? Varbūt viņa pagaidām nemaz nezina to, ka Primo Sells ir sagūstīts? Visi saprata, ka nepieciešams izdabūt no Sella pēc iespējas vairāk informācijas.

-    Kā tu pazīsti Lusiju Ļoganu? jautāja Sinklērs.

-    Mēs satikāmies universitātē.

Mollija galvā drudžaini atkārtoja neiespējamu domu sērijas. Vai Lusija bija izgudrojusi slepkavīgo žagatu? Vai Lusija bija izplānojusi, ka tai jānogalina Mollija un Rokijs? Protams, ne. Lusija bija gribējusi apturēt Primo Sella plānus, vai tad ne?

-     Un no kurienes bija Lusija Ļogana? jautāja Mollija neprātīgā cerībā, ka varētu būt divas Lusijas Ļoganas.

-    Lusija bija no Braiersvilas.

Mollijai likās, ka viņas galva tūlīt eksplodēs. Tam taču nebija nekādas jēgas.

-      Kāpēc lai Lusija sūtītu mani iznīcināt Primo Sellu, ja jau pati vadīja visas viņa darbības? Mollija jautāja Rokijam un Sinklēram. Viņa taču bija tā, kas lika man atrast hipnozes grāmatu un galvenokārt iemācīties hipnotizēt cilvēkus. Kāpēc lai viņa ļautu man atrast grāmatu, ja plānoja atbrīvoties no manis? Mollija pievērsās Sellam. Vai tu zini, kāpēc Lusija mani sūtīja?

Hipnotizētajam Sellam bija nepieciešams kāds laiciņš, lai to pārdomātu, tad viņš izteica minējumu. Tā pamatā varētu būt aizdomīgie apstākļi sakarā ar Deivīnu Natelu. Zini, es nespēju hipnotizēt Deivīnu. Un tas neiekļāvās parastajā lietu kārtībā. Tā bija pirmā reize, kad man neizdevās. Varbūt Lusijai radās aizdomas par mani. Varbūt viņa uztraucās, ka viņas hipnoze pār mani sāk izzust.

-    Vai tā bija?

-Nē.

-            Tad kāpēc tu nespēji hipnotizēt Deivīnu? jautāja Mollija.

-            Viņā bija kaut kas spocīgs viņas vecums. Kaut kas, kas atgādināja man kaut ko aizmirstu. Es jutu, ka gandrīz mīlu viņu kā meitu. Viņa mazināja manas spējas. Es nespēju viņu hipnotizēt, un, tā kā viņa zināja par mani, es nevarēju viņai ļaut izstāstīt citiem par mani. Tāpēc viņu vajadzēja nolaupīt. Un to es darīju bez Lusijas Ļoganas pavēles. Varbūt Lusija sūtīja tevi, lai tu pārbaudi, vai es bez viņas pavēles nedaru vēl ko citu.

-    Kad tu pēdējo reizi redzēji Lusiju Ļoganu?

-    Pirms vienpadsmit ar pusi gadiem.

Tas bija savādi. Vienpadsmit ar pusi gadu bija neilgi pirms Mollijas dzimšanas.

-           Vai tu gribi teikt, ka viņa nekad nebrauca uz Ameriku, lai tevi apciemotu? Viņa visu laiku palika Braiersvilā?

-            Viņa nekad nav mani apciemojusi. Viņa ir ceļojusi uz daudzām citām pasaules malām.

-    Kā viņa tevi vadīja?

-    Viņa runāja ar mani katru nedēļu.

-            Un kad tu pēdējo reizi runāji ar viņu? jautāja Mollija.

-           Jūnijā. Tieši pirms tam, kad es paziņoju, ka gribu kļūt par prezidentu.

-            Bet tas taču bija pirms pieciem mēnešiem, teica Rokijs. Kāpēc lai Lusija vienpadsmit gadus runātu ar viņu un tad jūnijā pārtrauktu ar viņu runāt?

-    Vai tu zini atbildi uz šo jautājumu?

Primo Sells paraustīja plecus.

-    Varbūt Ļogana jūnijā juta, ka man var uzticēties un viss ir nokārtots vēlēšanu kampaņai, un viņa var to atstāt manās rokās.

-    Un tā, kad tu kļūtu par prezidentu, kādi pēc tam bija Lusijas Ļoganas plāni? jautāja Mollija.

-    Viņas plāns bija kļūt par pirmo lēdiju.

-    Pirmā lēdija? Kas tā tāda?

-    Tā mēdz saukt prezidenta sievu, teica Sinklērs, pārsteigumā iesvilpies.

-    Par manu sievu, Primo truli noteica. Viņa plānoja drīz ar mani tikties. Mums bija jātiekas labdarības pasākumā Grāmatas gādā gudrību, un tur mums bija jāiemīlas. Ideja par romantisku prezidentu bija tā, kas, pēc viņas domām, padarītu mani vēl populārāku amerikāņu vidū.

Tas bija tik satriecoši, ka Mollija, Rokijs un Sinklērs brīdi sēdēja tā, it kā viņiem smadzeņu vietā būtu sīrups. Taču, kā nodomāja Mollija, viņai vairs nevajadzētu būt pārsteigtai par to pakāpi, kādā cilvēki spēj būt neīsti.

-     Viņa ir izcila, apbrīnā teica Sinklērs. Visus šos gadus viņa hipnotizējusi Primo, lai tas viņas vietā padara netīro darbu. Lai atbrīvojas no visiem konkurējošajiem hipnotizētājiem, kas varētu apdraudēt viņas godkārīgos plānus…

-    Izņemot tevi un Salliju, norādīja Rokijs.

-    Nu, prātoja Sinklērs, viņa droši vien būs gribējusi, lai blakus Sellam blakus viņai būtu daži apmācīti, pieradināti hipnotizētāji. Viņš saīdzis apklusa.

"Nabaga Sinklērs," nodomāja Mollija. "Sajūtai, ka viņam nolaupīta dzīve, lai izdabātu kādas sievietes patmīlīgajiem plāniem, ir jābūt briesmīgai."

-     Un tad, turpināja Rokijs, viņa lika Primo raust bagātibu.

-    Lai viņš kļūtu tik bagāts, ka vēlēšanu kampaņā varētu atļauties tērēt miljoniem dolāru vairāk par jebkuru citu un uzvarēt, piebilda Sinklērs.

-Jo, teica Mollija, Lusija gribēja kļūt par prezidenta sievu. Viņa noteikti bija aprēķinājusi, ka tajā laikā, kad Primo būs prezidents, viņš būs kļuvis tik bagāts un varens, ka viņa varēs droši iesaistīties. Kā pirmā lēdija Lusija visur ceļotu kopā ar Primo. Viņa būtu tam tieši blakus, elpotu ausī un čukstētu kā čūska. Tas nav Primo, kas vēlas pakļaut pasauli, tā ir viņa! Mollija enerģiski pakratīja galvu, it kā lai palidzētu tai analizēt visus juceklīgos faktus, kas tur pēkšņi bija sakrājušies. Visu laiku, viņa neticīgi sacīja, Lusija Ļogana mani izmantoja un beigās grib manu nāvi. Un tad, Mollija riebumā izkāra mēli, kad es apmeklēju viņu savrupmājā, viss viņas stāstītais bija meli. Autoavārija, ieģipsētā kāja, apdedzinātā seja bibliotekāre to visu bija izdomājusi, lai pārliecinātu mani viņai palīdzēt.

Mollija atcerējās to neparasto svētdienas pēcpusdienu. Viņa domāja par pulksteņu pilnajām telpām, slepeno, aizslēgto istabu ar miniatūriem japāņu kociņiem uz galda un briesmīgajām zīda kurpītēm kastē ar stikla priekšdaļu kurpītēm, kas bija jāvalkā ķīniešu meitenēm, lai viņu kājas neaugtu lielākas. Tas viss bija saistīts ar Ļoganu. Viņa bija smadzeņu saistītāja. Mollija domāja par pedantiski koptajiem un figūrās izgrieztajiem krūmiem. Tagad Mollija iztēlojās Lusiju nevis kā jauku sievieti, kas kopj dārzu, bet kā ārprātīgu kontrolēšanas maniaku, kas apgraiza krūmus, lai turētu tos savā varā un neļautu tiem būt pašiem dabiskiem un brīviem. Mollija atcerējās lielo putna formas krūmu. Vai tā bija žagata? Vai tā nozīmēja

Primo Sellu? Un pārējie krūmu dzīvnieki lemurs, kuru Mollija sākumā bija noturējusi par suni, zaķis. Vai katrs nozīmēja cilvēku, kas atrodas Lusijas varā? Tad Molliju satrieca baisa doma. Vai ari viņa atrodas Lusijas Ļoganas varā? Vai viņa ir tas krūmu lemurs?

-Vai jūs domājat, ka Lusija ir nohipnotizējusi ari mani? viņa jautāja Rokijam un Sinklēram.

-     Nē, es zinu, ka nav, noliedza Sinklērs. Ja tā būtu, es būtu to atklājis Kāpu pludmalē. Bet vispār interesanti, kāpēc tā nav.

-     Tiešām, vai ne? piekrita Mollija. Es arī brīnos, kāpēc.

-     Pateicies savām laimes zvaigznēm! Bet… Sinklērs pēkšņi aptvēra, cik maz laika varētu būt viņu rīcībā, par to, Mollij, mēs domāsim vēlāk. Tagad mums labāk vajadzētu koncentrēties uz programmas noņemšanu Sellam.

Šai darbībai bija nepieciešams krietns laiciņš, jo viņiem bija pamatīgi jāpārliecinās, ka kaut kur nav vēl citas papildu instrukcijas ar citām parolēm. Tomēr tādu nebija. Viss bija aizslēgts ar paroli pilnīgi precīzi. Bija pārsteidzoši uzzināt, cik lielā mērā tikusi kontrolēta Primo dzīve. Mollijai viņa bija žēl, un viņa prātoja, kā gan viņš iekļuvis Lusijas Ļoganas tīklos.

-    Kāpēc Lusija Ļogana izvēlējās tieši tevi? jautāja Mollija.

-     Tāpēc, ka reiz viņa mani mīlēja, atbildēja Primo. Universitātē viņa man iemācīja visu, ko es zinu par hipnozi. Viņa iedeva man kristālu. Viņai bija diži plāni. Plāni apturēt pasauli un izbeigt ciešanas. Nest planētai mieru. Reiz mēs bijām laimīgi.

-     Kas notika? Kad viņa sāka jukt prātā?

-     Pēc tam kad dzemdēja mūsu bērnu, teica Primo.

-     Lusijai Ļoganai bija bērns? jautāja Mollija. Doma par slepkavīgo jaunatklāto Ļoganu kā māti likās galīgi nepieņemama. Lusijas mājā Mollija nebija redzējusi neko, kas liecinātu par to, ka viņai būtu bērns. Tur nebija ne rotaļlietu, ne fotogrāfiju.

-    Nabaga bērns. Šitādu māmiņu! noteica Rokijs.

-    Vai bērns ir pieaudzis un aizgājis no mājām?

-     Mūsu bērns nekad nav dzīvojis Lusijas mājā, stāstīja Primo. Lusija aizveda bērnu uz bāreņu namu. Es nekad neesmu redzējis mūsu bērnu. Lusija par to parūpējās.

-     Cik šausmīgi no viņas puses! sacīja Mollija. Bet uz kuru bāreņu namu viņa bērnu aizveda? Kādā citā pilsētā? Mollijas prāts jau bija izsijājis visus bērnus, par kuriem viņa zināja, ka tie pabijuši Braiersvilas bāreņu namā. Ja bērnam būtu trīspadsmit gadu, tad tā varētu būt Sintija, bet Sintija bija dvīne.

-    Uz Hārdvikas namu, teica Primo Sells.

-    Vai viņai bija dvīņi? jautāja Mollija.

-    Nē. Lusijai piedzima viens bērns. Viens meitene.

Mollija domāja. Tā nevarēja būt Heizla. Heizla bija ieradusies sešu gadu vecumā. Mollijas sirds pēkšņi strauji un sāpīgi salēcās, un viņu pārņēma divaina sajūta, ka viņa sapņo ar atvērtām acīm.

-     Bērnam tagad būtu vienpadsmit ar pusi gadu, neatlaidīgi kā ceļu rullis turpināja Primo Sells.

Mollija juta, kā visu viņas augumu dursta neredzamas bultas. Viņa ar prātu centās tās atvairīt, taču, lai kā viņa censtos, viņa netika prom no ugunslīnijas. Patiesība bija atnākusi tik pēkšņi un pārsteidzoši kā eksplodējošs lodveida zibens.

-     Vai… vai viņu… atveda… mīk… mīks… Mollija nespēja to pateikt. Viņa dziļi ieelpoja un mēģināja vēlreiz. Mīksto karameļu kastē?

-     Varbūt, Primo lietišķi teica. Lusijai ļoti garšoja mīkstās karameles īpaši tad, kad viņa bija stāvoklī. Viņa ēda tās kastēm.

-    M… Mūna mīkstās karameles? Mollija ļoti negribēja ticēt savām ausīm.

-     Jā. Tā bija viņas iecienītākā marka, teica Primo Sells bez jebkādām emocijām balsī.

-    Nē! Nē, tā nevar būt patiesība! Mollija novērsa skatienu.

Viņas galvā par virsroku sāka cīnīties divas balsis.

-     Neesi taču idiote tā nav taisnība! dusmīgi dārdināja viena. Kāpēc lai tu ticētu šim cilvēkam? Tā nav taisnība!

-     Vai tu esi stulba? kliedza otra balss. Kādus pierādījumus vēl tev vajag? Patiesība ir tavu acu priekšā. Mollija pielika rokas pie galvas, lai apklusinātu apdullinošo troksni. Rokijs uzlika roku uz viņas delma.

-    Tu esi atradusi savus vecākus, viņš klusi teica. Mollija sagrāba zēna roku.

-     Bet… bet kādi viņi ir? viņa riebumā jautāja. Es tam neticu. Es negribu tam ticēt!

Mollija jutās pilnīgi apkrāpta. Kā cilvēks, kurš visu mūžu ir lūdzis kaut ko īpašu un konkrētu un pēkšņi to saņēmis, bet, atvēris kārbiņu, secina, ka tas nav nekas labs. Mollijai nepatika viņai pasniegtā dāvana. Tomēr viņa arī nevarēja to atdot atpakaļ. Tā bija neatgriezeniska dāvana, ar kuru atliek vien samierināties.

-     Paskaties, kādi viņi ir, Rokij! Es negribēju atrast savus vecākus šeit… tagad… šādus. Es negribu, lai viņi ir mani vecāki!

-    Tu vienmēr viņus meklēji, Mollij, Rokijs atgādināja. Mēs abi meklējām. Tev ir paveicies. Tagad tu zini, kas ir tavi vecāki.

-    Bet mans tēvs ir slepkava! kliedza Mollija. Es viņu negribu.

Primo truli blenza tukšumā. Sinklērs piecēlās un aizgāja uz virtuvi. Viņš ne visai labi jutās emocionālās situācijās.

-      Es viņam neteikšu, ka esmu viņa meita. Es negribu, izspieda Mollija, nodrebot pie šīs domas. Viņa sažņaudza Rokija piedurkni. Un it īpaši es nekad negribu satikt to sievieti. Mollija domāja par Lusiju Ļoganu, un viņu pildīja skumjas.

-    Tev nemaz nav viņam jāsaka, kas tu esi, teica Rokijs.

-     Tu vari tagad izvest viņu no transa, un viņš to nekad neuzzinās. Bet, Mollij, varbūt tas ir pats skumjākais viņa dzīvē, ka viņš nekad nav tevi redzējis. Atceries, ka viņš bija hipnotizēts, lai neliktos ne zinis. Tad Rokijs piebilda:

-    Vai atceries, ko viņš teica par Deivīnu? Viņš teica, ka Deivīnā ir kaut kas tāds, kas palīdzējis viņam kaut ko izjust, kaut arī viņam bija aizliegts just. Primo teica, ka Deivīnā ir kaut kas tāds viņas vecums -, kas atgādina viņam ko tādu, ko viņš ir aizmirsis. "Es jutu, ka gandrīz mīlu viņu kā meitu. Viņa mazināja manas spējas." Vai atceries, ka viņš to teica? Kaut arī Lusija Ļogana bija hipnotizējusi Primo, lai viņš tevi aizmirstu, Deivīna viņam par tevi atgādināja. Vai saproti, Mollij? Viņš tevi nekad nav pilnīgi aizmirsis.

Mollija pamāja, bet bija pārāk nomākta, lai runātu. Viņa paņēma Petulu un atstāja telpu, lai padomātu.

Nākamās pusstundas laikā Rokijs un Sinklērs pabeidza programmas noņemšanu Sellam. Abi teica, ka tagad tam ir pieejamas visas jūtas, ka Primo ir pilnībā ticis ārā no Lusijas Ļoganas tvēriena un viņš ir brīvs. Rokijs atstāja Primo visas zināšanas par hipnozi. Tad jaunieši aizveda to uz Sinklēra guļamistabu un lika viņam gulēt.

Sinklērs nolūkojās uz Primo ķermeni, kas guļus uz mutes bija sabrucis apaļajā gultā.

Viņš ir noguris kā suns pēc visa tā, kas ar viņu noticis, ievēroja Sinklērs. Viņš droši vien gribētu gulēt kādus simt gadus. Mums jāļauj viņam atpūsties pēc iespējas ilgāk, lai tad, kad viņš modīsies, prāts būtu pilnībā uzsūcis programmas noņemšanu. Un, Rokij, kas attiecas uz pārējo, Primo Sells joprojām ir ievēlētais prezidents. Mums viņš jātur noslēpts šeit, jo, ja Lusija Ļogana piekļūs viņam pirms tam, kad viņš paziņos, ka atsakās no prezidenta amata, viņai joprojām būs iespēja īstenot savus plānus. Drošības pēc ieslēgsim viņu manā istabā. Kad viņš atkal nāks pie sajēgas un viņa galva būs skaidra, mēs aizvedīsim viņu uz Aisberga studiju un viņš varēs televīzijā paziņot, ka vairs nevēlas būt prezidents. Tiklīdz mēs būsim to izdarījuši, ar Ļoganu būs cauri.

Tā nu viņi aizvēra durvis aiz Sella un pagrieza atslēgu. Rokijam bija žēl šī vīra. Kad viņš pamodīsies, viņam būs jāsamierinās ar to, ka Lusija Ļogana nozagusi vienpadsmit viņa dzīves gadus un viņu izmantojusi.

Mollija pamazām atguvās no daudzajiem pārdzīvojumiem, kas bija nogruvuši pār viņu. Pietiekami liels šoks jau bija tas, ka Lusija ir viņu nodevusi, ka Lusija stāv aiz Primo Sella muguras. Taču tas, ka Lusija ir viņas māte māte, kas vēlējusies viņas nāvi, un Primo ir viņas tēvs, bija tāda apmēra šoks, ka Mollija nemaz nezināja, kā tikt ar to galā. Rokijs viņai palīdzēt nespēja. Viņai vajadzēja pabūt vienai. Mollija devās augšup, lai apsēstos saules staros uz Sinklēra mājas jumta.

trīsdesmit astota nodala

Dažas nākamās stundas Mollija pavadīja kopā ar Petulu, klusi sēžot siltajā sauļošanās klājā uz Sinklēra mājas jumta. Viņa no visas sirds centās tikt skaidrībā ar saviem milzīgajiem atklājumiem.

Mollija centās elpot dziļi un mierīgi. Viņa aizvēra acis un aizpeldēja prom tieši tā, kā bija mācījis Forests, un iztēlē nolūkojās lejup pati uz sevi. Lidinoties augstu gaisā virs Losandželosas, trekna, sarkana līnija savienoja viņu ar Primo Sellu un vēl viena kvēlojoša sarkana līnija ar Lusiju Ļoganu, lai kur tā arī atrastos. Mollija saprata, ka šīs līnijas ir bijušas vienmēr, bet agrāk viņa nav tās redzējusi. Mollija ienīda līniju, kas viņu savieno ar Ļoganu, taču nekāds vēlmju sasprindzinājums šo līniju izdzēst nespēja. Mollija bija ar to saistīta vai nu tas viņai patika, vai ne. Šī nežēlīgā, ļaunā sieviete bija viņas māte.

Lai piespiestu sevi justies labāk, Mollija iztēlojās īpašas zelta līnijas, kas savieno viņu ar cilvēkiem, kurus viņa vislabāk pazīst un mīl, ar Rokiju, Trinklberijas kundzi, Džemmu un Geriju, mazo Rūbiju un Džinksu. Mollija no sevis lika gaisā aizritināties sudraba līnijām, bronzas līnijām, zaļām, violetām un zilām līnijām. Tās visas palīdzēja aizklāt šausminošo sarkano līniju, kas šāvās uz Lusiju Ļoganu.

Lusija Ļogana. Mollija ienīda pat šo vārdu.

Kad Ļogana būs atklājusi, ka viņas plāni izgāzušies, viņa noteikti centīsies visu atdabūt vecajās sliedēs. Viņa atkal mēģinās padarīt Primo par savu marioneti. Viņa tos visus hipnotizēs. Mollija baidījās pat iedomāties, cik spēcīgām jābūt Lusijas hipnotizētājas spējām.

Mollija ļāva sev lidot tieši kosmosā, līdz apzinājās savu ķermeni kā mikroskopisku šūniņu uz zemes virsmas. Bija tā, it kā viņas prāts lidinātos un lūkotos uz to vietu, kur atrodas viņas ķermenis, viņas Mollijas Mūnas ķermenis. No saviem augstumiem viņa centās iztēloties, kur varētu atrasties Lusijas Ļoganas ķermenis. Mollija aizvēra acis un spēcīgi koncentrējās, taču tajā pašā laikā ļāva atpūsties prātam. Mollija lūkojās pāri uz miglā tītajiem Sangabriela kalniem, taču nejuta, ka Ļogana būtu tur. Mollija skatījās dienvidrietumu virzienā uz Santamonikas pludmali, taču instinkts sacīja priekšā, ka Ļoganas nav arī tur. Tagad Mollija pavērsa prāta aci tieši zem sevis, uz Holivudu. Tikpat droši kā radara ekrānā viņa juta, ka Ļogana atrodas tepat. It kā ieregulējot asumu teleskopa lēcai, Mollija sakoncentrēja iztēli. Viņa pievilka tuvāk vietu, kur varēja iedomāties Ļoganu. Prāts kļuva gaišāks. To pildīja saules gaisma un skats no augšas uz zaļiem kokiem. Tad viņas gara acs uztvēra Ļoganas galvas virsu. Mollija dziļi ieelpoja un ļāva savādajam redzējumam izplesties. Viņa redzēja Ļoganu ejam pa taku, kuras malās auga ģerāniju krūmi un piparu koki.

Pēkšņi Mollija zināja, ka ir iztēlojusies taku uz Sinklēra māju. Un nākamajā mirklī, atvērusi acis, viņa aptvēra, ka vīzija viņas galvā nav iedomāta, bet patiesa.

Iezvanījās durvju zvans. Mollija dzirdēja, ka Sinklēra balss atbild iekšējo sakaru aparātā.

Hallo.

-    Sinklēr, ārpus ieejas durvīm atskanēja dziļa sievietes balss. Sinklēr, tu varētu nonākt lejā. Es esmu sena tava tēva draudzene un gribētu satikties ar viņu. Mans vārds ir Lusija Ļogana.

Mollija pielēca sēdus kā lapsenes dzelta un satvēra Petulas purnu plaukstā gadījumam, ja tā sadomātu ierieties.

-     Man ļoti žēl, Mollija dzirdēja Sinklēra atbildi, bet, ja jūs vēlaties sastapt Primo Sellu, domāju, ka jums vajadzētu pieteikt tikšanos viņa sekretārei.

-    Bet, Sinklēr, man jārunā… selektors noklakšķēja kā atslēdzoties. No apakšas Mollija izdzirdēja neapmierinātu nopūtu. Lusija bija atstāta aiz durvīm. Mollija pastiepa kaklu un dzirdēja soļu šņirkstoņu grantī attālināmies no mājas. Tiklīdz meitene domāja, ka vairs nepastāv briesmas tikt pamanītai, viņa iebēga sauļošanās klāja lūkā, aizbultēja aiz sevis tās vāku un abas ar Petulu metās lejup pa stāvajām kāpnēm mājas drošībā.

Kāpņu lejā viņas ieskrēja tieši krūtīs Sinklēram un Rokijam. Mollija palēcās.

-    Mollij, man ir…

-    Zinu. Sliktas ziņas. Lusija ir šeit, es viņu dzirdēju.

-     Viņa noteikti zina, ka Primo ir te, Sinklērs panikā izgrūda, soļodams šurpu turpu pa telpu. Mollija nekad nebija redzējusi viņu tik pārbijušos. Vai redzēji, uz kurieni Lusija aizgāja?

-     Izklausījās, ka viņa aiziet prom caur dārzu, teica Mollija.

-    Vai Primo guļamistaba ir aizslēgta? jautāja Sinklērs. Rokijs uzsita pa viņa kabatu.

-    Tu pats to aizslēdzi.

-    Es aizslēdzu arī aizmugures durvis. Viņa nekādi nevar tikt iekšā. Jūs abi labāk turieties tālāk no logiem.

-    Varbūt mums vajadzētu uzmodināt Primo un tūlīt pat izdabūt viņu no šejienes, ierosināja Mollija.

-     Pārāk riskanti, Sinklērs uzreiz atbildēja. Viņš vēl nebūs pie pilnas apziņas. Mēs varam sabojāt programmas noņemšanu. Un tāpat, kas zina, ko varam satikt pa ceļam. Sinklērs sāka berzēt pirkstus, it kā spaidīdams neredzamu tepi.

-     Man šķiet, ka tev vajadzētu izpildīt dažus jogas vingrinājumus. Izskatās, ka tu tūlīt uzsprāgsi. Vai gribi, lai es pasaucu Forestu?

-     Forests! iesaucās Sinklērs. Un ja nu viņa ir iekļuvusi Foresta dzīvoklī? Viņš bieži mēdz atstāt durvis vaļā. Ceru, ka ar viņu nekas slikts nav noticis!

-    Forests teica, ka šopēcpusdien gatavojas kaut kur iet, atcerējās Mollija.

-    Cerams, ka viņš tā ari ir darījis, nočukstēja Sinklērs.

Minūtes ritēja. Viņi palika uz vietas ārpus dzīvojamās

istabas ieejas, cīnīdamies ar bailēm, kas līda augšup pa muguru.

-    Vai tu domā, ka viņai tur ir vēl citi? jautāja Mollija, košļādama piedurkni. Man liekas viņai varētu būt neliela armija, kas gatava mums uzbrukt no slēpņa.

Pēkšņi Mollija un Sinklērs sajuta vēsumu uz ādas zem saviem kristāliem un caur viņu ķermeņiem izstrāvoja aukstums. Mollija sagrāba Rokiju un, pasaulei sastingstot, palīdzēja viņam pretoties. Ārpusē uz ceļa ielejā apstājās satiksme. Ūdens strūklakā, kas baroja Sinklēra cilpas baseinu, apstājās pusceļā. Petula bija sastingusi. Visur valdīja klusums.

-    Kas viņai padomā?

-     Sajūta nāk no turienes, Mollija ar Rokiju iegāja dzīvojamā istabā un norādīja uz vietu, kur pakalna nogāzē aiz kokiem slēpās ceļš.

-     Vai tu domā, ka viņa ir apturējusi policijas automašīnu un hipnotizē policistu, lai tas nāk un tevi arestē?

-     Es paskatītos, teica Sinklērs, Mollijai piebiedrodamies, bet negribu, lai kāds man iešauj tiešā trāpījumā.

-    Domāju, ka mums tieši tagad vajadzētu paķert Primo un laisties lapās, mudināja Rokijs. Ja viņa ir mājas attālajā pusē, mēs varam nepamanīti Sellu iedabūt mašīnā. Varbūt.

-    Varbūt tiešām vajadzētu riskēt, piekrita Sinklērs.

Tikpat pēkšņi pasaule atkal sāka kustēties.

-     Lai kas arī būtu tas, kā dēļ viņai ievajadzējās apturēt laiku, viņa to ir izdarījusi, teica Mollija. Neesmu pārliecināta, ka mums būtu jādodas prom. Es gribu teikt, ka viņa nezina, ka Primo ir šeit. Viņa nezina, ka šeit esam mēs ar Rokiju, viņa domā, ka esam miruši. Ja iesim prom tagad, uz ceļa varam nonākt aci pret aci ar viņu vai kādu kruķi, ko viņa nohipnotizējusi. Viņa liktu tam atņemt mums Primo Sellu. Un kas zina, ko viņa izdarītu ar mums! Mums būs labākas izredzes, ja gaidīsim, kad viņi pienāks pie durvīm. Šeit mums ir pārsteiguma priekšrocība. Es pret viņu varu likt lietā savas acis.

Visi neomulīgi tupēja telpas aizmugurē uz zvaigznes formas stiepļu pinuma krēsliem, kas īstenībā nemaz nebija paredzēti sēdēšanai. Ikviens gaidīja jebkurā brīdī ieskanamies durvju zvanu. Rokijs knibinājās ap caurumu biksēs, minūtēm ritot, padarīdams to divreiz lielāku. Sinklērs pārskatīja numurus mobilajā telefonā, it kā to uzlūkošana varētu sniegt atbildi, ko darīt tālāk. Mollija blenza uz cilpas baseina šauro grāvīti. Ūdens tajā tecēja gar lielās telpas sienu uz strūklaku, kur tika papildināts. Strūklaka nemitīgi klusi šļakstēja, taču tas nepalīdzēja kliedēt spriedzi. Vilnīšu ņirba no pretējās puses sadūrās ar ūdens plūsmu un lika ūdenim šļakstīties pret cilpas baseina malām. Mollijas skatiens sekoja grāvītim, kas līkumoja uz loga pusi, un viņa, nelabumā sagrīļojoties, secināja, ka ir kāda ieeja mājā, par kuru visi ir piemirsuši. Tad viņa sev par lielām šausmām ieraudzīja, no kurienes nāk vilnīši. Kāds peldēja pa cilpas baseinu. Lusijas Ļoganas galva kā pīle atrakciju parka šautuvē cīnījās pa ūdeni viņu virzienā.

trīsdesmit devītā nodala

Galva sāka lēni celties augšup, un pilošā Lusija Ļogana kā slepkavīgs nezvērs izslējās no ūdens ar zobos sakostu sudrabotu pistoli. Viņai vairs nebija apsēju un ieģipsējuma, kas bija viņu klājis Braiersvilā. Petula sāka aizgūtnēm riet.

Lusija apveltīja Sinklēru, Molliju un Rokiju ar aukstu, stindzinošu skatienu. Viņa nepavisam nelīdzinājās tai Braiersvilas bibliotekārei, kuru bija pazinusi Mollija. Viņa joprojām bija tērpusies tvīda svārkos un vilnas jakā no apģērba tagad straumēm tecēja ūdens -, un viņas gaišie mati, kā jau vienmēr, bija sakārtoti laucinieciskā mezglā galvas virspusē, taču viņa izskatījās tracinoši citāda. Acis bija zaudējušas visu labestību, un deguns izskatījās vēl līkāks.

-    Neskatieties viņai acis! noelsās Sinklērs.

Tas nevienam nebija jāatgādina. Mollija jau bija piekalusi skatienu šaujamrīkam Lusijas Ļoganas rokā.

-    Un neklausieties viņā!

-   Bet viņai ir stroķis! iesaucās Mollija, it kā neviens to nebūtu pamanījis.

-   Un tas ir pielādēts, Lusija piebilda tik rāmi, it kā gatavotos sākt vadīt ekskursiju pa māju. Viņa pavērsa pistoli pret Petulu. Apklusini suni, vai arī es to nokniebšu!

Mollija paķēra Petulu un apklusināja to, instinktīvi pakāpdamās atpakaļ no Lusijas. Sinklērs un Rokijs atvirzījās kopā ar viņu.

-     Kur viņš ir? Ļogana noprasīja, paceļot ieroci. Jūs varētu man viņu atdot, vai arī es jūs nogalināšu un tāpat viņu atradīšu.

-    Tu mūs nogalināsi jebkurā gadījumā, teica Sinklērs.

Mollija norija kamolu. Doma par to, kā lode, cieta tērauda lode, ieurbjas viņas miesā, bija šausminoša. Taču bailes mijās ar domu, kas viņu mocīja. Ārprātīgā sieviete, kas stāvēja viņas priekšā, bija viņas māte. Ļogana pacēla šaujamo.

-Ja tu šausi, tu nemūžam neuzzināsi, kur ir Sells, meloja Mollija. Mēs noņēmām viņam programmu, un viņš ir tik drošā vietā, ka pat tu nespēsi viņu atrast.

Lusija Ļogana nolaida revolveri. Viņa palūkojās uz virtuvi un otrām durvīm, kas veda ārā no telpas. Sinklēra guļamistaba. Viņa devās uz to, turot visus uz grauda. Lusija paraustīja durvju rokturi, kas nepadevās. Skaļi, bet tik mīļi, it kā paziņotu, ka gatavas pusdienas, viņa pasauca: Primo!

-     Kas ir? atskanēja Primo miegainā atbilde. Ļogana viltīgi pasmaidīja.

-     Bez šaubām, kādam no jums ir atslēga, viņa pieklājīgi sacīja. Mollija blenza viņā. Bija pārsteidzoši, ka tagad, kad viņa to ienīda, Lusija izskatījās daudz neglītāka, nekā Mollija viņu atcerējās.

-     Viņam ir noņemta programma, bilda Mollija. Tev vairs nekad nebūs varas pār viņu.

-     Tu pārāk zemu novērtē manas spējas, Lusija vēsi teica. Tieši tāpat kā es tavu veiksmi.

-     Tu domāji, ka žagata mani un Rokiju ir nogalinājusi jau sen, vai ne? jautāja Mollija.

-    Jā, es domāju, ka jūs esat beigti. Man gan vajadzēja parūpēties un atstāt tevi kādu hipnotisku pavēli gadījumam, ja tu izdzīvotu.

-    Tev nemūžam nebūtu izdevies mani nohipnotizēt tajā dienā tavā mājā. Es biju pārāk modra, Mollija izaicinoši sacīja.

-      Ak, varētu gan, ja vien būtu mēģinājusi, atteica Lusija. Man vajadzēja to darīt. Tagad viss būtu daudz vienkāršāk, ja tu būtu zem mana papēža. Taču izredzes, ka tāds sugas pārstāvis kā tu varētu pārdzīvot Sellu, bija pārāk mikroskopiskas.

Petula ierūcās.

-    Mikroskopiskas tavās acīs, bet tavs mikroskops acīmredzot ir salūzis, dusmojās Mollija.

Ļogana viņu ignorēja un pavērsa ieroci pret Sinklēru.

-    Un es domāju, ka tev ir saistība ar viņas aizbēgšanu. Atceros, ka esmu redzējusi tavas fotogrāfijas, kurās tu esi mazs un noskrandis cirka puika. Mēs ar Primo kļūdījāmies attiecībā uz tevi. Es domāju, ka tev ir potenciāls. Domāju, ka tev var uzticēties. Un tu, viņa turpināja, uzlūkojot Rokiju. Varbūt tu esi talantīgāks, nekā es domāju.

Lusijas skarbās, zilās acis nicīgi nopētīja viņus visus.

-Jūs taču saprotat, ka man jātiek no jums vaļā, vai nu hipnotizējot jūs, vai nošaujot. Tad kas man jādara? Manas acis vai lode? Tas jāizlemj jums.

Visi klusēja. Pacietība pavisam noteikti nebija Lusijas tikums, jo, nesaņēmusi atbildi, viņa strupi noteica: Īstenībā jūs visi esat man apnikuši. Šaušu nost jūs visus. Uz redzi! Viņa pavērsa ieroci pret Rokiju.

Mollija redzēja, ka Lusijas pirksts kustas, lai nospiestu revolvera gaili. Tajā pašā mirklī viņa aptvēra, ka tā nav rotaļa. Lusija Ļogana gatavojās nošaut Rokiju. Tādā ātrumā, kādu Mollija sevī nekad nebija apzinājusies, viņa tieši no gaisa savāca aukstās saplūsmes izjūtu un mirkli apturēja pasauli. Šajā laika kripatiņā viņas ausīs iesitās pirmā skaļa blīkšķa nanosekunde.

Viss bija sastindzis. Izņemot Ļoganu, Molliju, Petulu un Sinklēru. Lode kā sastindzis šāviņš karājās gaisā trīs collu attālumā no Rokija rīkles. Ļogana pasmaidīja un pavērsa ieroci pret Molliju.

-    Labi aprēķināts, viņa sacīja. Pamēģini apturēt šo!

Mollija bija apjukusi. Viņa jau tāpat turēja pasauli

stingumā. Vai tagad tā jāaptur vēlreiz, pa virsu pirmajai sastingušajai pasaulei? Viņa turēja sastingušās lodes pasauli pilnīgā mierā. Tagad Mollija vēroja Lusijas plaukstu, cenšoties sajust, kad tā atkal nospiedīs gaili. Sinklērs aiznira aiz krēsla.

Mollija redzēja nedaudz saspringstam cīpslu Lusijas savilktajā plaukstā un izvēlējās mirkli. Laiks atkal apstājās. Mollija bija aprēķinājusi precīzi. Šoreiz lode karājās gaisā pa vidu starp viņu un Lusiju. Šī lode bija tēmēta uz Mollijas krūtīm.

-    Hhhmmm, komentēja Lusija. Šī būtu trāpījusi tev sirdī.

Mollija nedrīkstēja padoties apdullinošajām bailēm. Viņai bija jāsaglabā vēss prāts, jo citādi viņa mirs. Līdz šim viņa nebija zinājusi, ka laiku var apturēt virs jau apturēta laika. Viņa paskatījās uz Sinklēru, lai redzētu tā reakciju, bet tagad ari viņš bija statuja, gluži kā Rokijs. Mollija ātri nolika Petulu aiz dīvāna, kur sastinga arī tā.

Meitene domāja, cik reižu viņai izdosies apturēt pasauli. Taču nebija laika domāt, jo Lusija gatavojās viņu nogalināt. Viņa izšāva trešo lodi. Mollija atkal apturēja laiku. Uz mirkli gan Ļoganas, gan Mollijas uzmanība bija novērsta, jo viņām bija jāpretojas sastingumam.

Ļoganai bija nepieciešams kāds brīdis, lai pielāgotos jaunajam laikam, bet tad viņa noņurdēja: Tu sāc zaudēt spēkus, Mūna, un drīz es tikšu tev klāt.

Viņa atkal izšāva.

Ceturtā lode. Piektā lode. Bailes caurstrāvoja Molliju, kad Ļogana vērsa šaujamo pret viņas galvu, sirdi, vēderu. Meitene drebēja, apturot pasauli astoto reizi. Viņa gandrīz nokavēja. Lode karājās gaisā collas attālumā no viņas pieres. Mollija metās dīvāna aizsegā.

-     Tev palikušas vēl tikai dažas lodes! viņa kliedza cauri ledainajai miglai, kas sāka celties no ūdens un piepildīt telpu.

-     Tu pārāk daudz skaties filmas. Es tikko pārlādēju, teica Ļogana. Mollija pameta skatu ap sava slēpņa stūri. Ļogana viņu pamanīja, un atskanēja vēl viens šāviens; skaņa mirklī apklusa, kad Mollija atkal visu sastindzināja. Mollija trīcēja. Ļogana trīcēja. Telpā sāka kļūt ļoti, ļoti auksti.

-    Tu esi gļēvule, Mollija, smagi elpojot, izspieda. Būtu tikai godīgi, ja ari man būtu stroķis.

-     Es neesmu gļēvule, atbildēja Ļogana. Es tikai gribu iegūt negodīgas priekšrocības, tas ari viss. Galu galā man jāuzvar, Mollij!

Ļogana sarauca pieri. Viņa tiešām negribēja spēlēt paslēpes ar šo skuķi. Viņa gribēja darīt galu šai lietai. Visa šī laika apturēšana bija ļoti nogurdinoša. Bet vēl nepatīkamāk bija apzināties, ka viņa nekad neiedomājās, ka Mollija varētu būt tik spējīga. Pasaules vairākkārtējai apturēšanai nepieciešama ārkārtīga koncentrēšanās. Ļogana nekad nebūtu domājusi, ka to spēj paveikt bērns. Taču viņa zināja, ka, gluži tāpat kā daudzas reizes lokot papīra lapu, arī laika locīšana galu galā kļūst neiespēja-ma. Ļogana zināja, ka beigās Mollijai vairs nebūs nekādas iespējas izvairīties no viņas lodēm. Tāpēc, kaut arī Ļoganas spēki tika pārbaudīti pilnā apmērā, viņa tomēr apzinājās, ka uzvarēs. Viņa atkal pacēla revolveri.

Mollijai klabēja zobi. Ikreiz, kad viņa izspieda uz āru auksto saplūsmes izjūtu, bija tā, it kā pasaule izsūktu siltumu no viņas ķermeņa. Tagad pa visu telpu klājās ledusaukstas miglas plīvuri. Lusijas Ļoganas ķermenis bija saskatāms, bet Mollija tik tikko spēja izšķirt viņas pirksta kustību pret revolvera gaili. Viņa drīzāk nojauta nekā redzēja, kad Ļogana gatavojas šaut.

Arī Lusijas Ļoganas skatiens šķita aizmiglojies. Dzirdamība bija neskaidra. Likās tā, it kā viņa atrastos aukstā lidmašīnā ļoti lielā augstumā. Lusija šāva uz Molliju, taču, streipuļojot viņas virzienā, secināja, ka aprises, uz kurām viņa bija šāvusi, ir mētelis vai krēsls, nevis Mollija. Kreisajā pusē viņa pamanīja kustamies neskaidru tēlu.

Pasaule atkal sastinga. Šoreiz pirms vēl Ļogana bija izšāvusi. Kad Lusija pretojās sastingumam, viņas kājas kļuva nejūtīgas. Viņa pieķērās pie kāda priekšmeta, lai paliktu stāvam. Tagad abas jau tuvojās neiespējamajam laika locījumam. Ja jau viņa sāk zaudēt spēkus, tad bērns noteikti tūlīt sabruks. Lusijai bija priekšrocība. Viņa bija gadiem vingrinājusi savu prātu. Viņa uzvarēs šajā sacensībā, Lusija to zināja. Ļogana pataustīja savu kristālu zem slapjās jakas tas bija aukstāks par ledu. Ar lielām pūlēm viņa sāka runāt.

Nu, Mollij, bārenīt Mollij, kā tu justos, ja es tev pateiktu, ka zinu, kas ir tava māte un tavs tēvs?

Tupot aiz krēsla pie loga, Mollija atbildēja: Es gribētu teikt, ka šīs ziņas ir novecojušas. Tu nāc par vēlu, Logan. Es zinu… Es zinu, ka tu esi mana māte, un es zinu, ka Sells ir mans tēvs, un neuztraucies, jo es jau esmu no jums atteikusies.

Mollija cīnījās par savu dzīvību. Viņas mugurkauls bija auksts kā lāsteka. Likās, ka tas varētu pārlūzt. Kaklā pakārtā kristāla aukstums ieurbās ādā, it kā tas saldētu pašu dvēseli. Mollija domāja par to, cik ļoti viņa ienīst Lusiju Ļoganu. Viņa nespēja noticēt, ka cilvēks var būt tik ārprātīgs, tik ļauns. Taču vēl tūkstoškārt ļaunāk bija tas, ka pretīgā cilvēkveidīgā būtne, kas vicinājās ar pistoli, bija Mollijas miesa un asinis. Visu dzīvi Mollija bija vēlējusies uzzināt, kas ir viņas māte. Viņa bija iztēlojusies laipnu, gudru, jautru sievieti. Bet īstenībā tā bija šī lielummānijas apsēstā slepkava. Mollija viņu ienīda par to, ka tā bija sagrāvusi viņas sapņus. Mollija neļaus Ļoganai darīt galu arī viņas dzīvei. Bet viņa bija tik nosalusi… tik ļoti nosalusi… un tik nogurusi.

Mollija aizvēra acis. Aiz tām viņa redzēja sevi telpā ar Lusiju. Tad, kā jau viņai tik dabiski izdevās, viņa iztēlojās, ka izšaujas no sava ķermeņa kosmosā kā raķete. Vienā milisekundē viņa bija tur.

Šoreiz kosmoss bija citāds. Zem sevis Mollija redzēja sastingušu visu pasauli. Apkārt orbītās bija apstājušās planētas, arī zvaigznes, kas apturētas uz īsu mirkli laikā.

Mollija saprata, ka kosmoss ap viņu plešas vienmēr, mūžīgi. Šajā stingajā plašumā viņa jutās sīkāka par sīku, kā puteklītis, pat sīkāka. Viņa šķita tik niecīga, ka praktiski nebija nekas. Viņa bija atklājusi sevī pašas nanoniecīgumu.

Un tomēr…

Mollijas niecības izjūta izzuda. Pēkšņi Mollija bija pārsteigta par to, cik liela viņa ir. Viņas dēļ bija ticis apturēts izplatījums. Viņas dēļ bija sastinguši visi elementi zeme, vējš, uguns un ūdens. Mollija jutās sīka, bet pēc tam ļoti, ļoti liela, un tāpat arī nanoniecīgums mazs, bet pēc tam gigantisks. Mollija jutās pilnībā vienota ar visu izplatījumu, un viņu piepildīja neiedomājami visaptveroša mīlestība pret visu tajā esošo.

Tālu, tālu lejā meitene sajuta Lusijas Ļoganas kustību pasaulē. Šķita, ka pasaule iedveš Mollijai domu par Ziemeļpolu. Viņa saprata, ka ledus var būt auksts. Ja vien Mollija spētu iedziļināties ledus būtībā, tad viņai, iespējams, vairs nebūtu auksti. Viņa atslābināja prātu, ļāva ķermenim atvēsināties ledū. Un pēkšņi Mollijai vairs nemaz nebija auksti. Kaklā pakārtais kristāls kļuva silts. Mollija zināja, ka atkal spēj apturēt laiku.

Aizvērtām acīm un tik piesardzīgi, it kā nopūstu sveci, Mollija apturēja laiku astoņpadsmito reizi. Tagad ar katru elpas vilcienu viņa lika laikam apstāties. Deviņpadsmito reizi, izelpa, ieelpa. Divdesmito reizi, izelpa, ieelpa… Divdesmit pirmo reizi…

Mollija vairs nejuta pretestību. Mollija bija vienīgā kustīgā būtne izplatījumā. Visur citur dzīve bija apstājusies. Mollija jutās tik vientuļa, it kā būtu mirusi, lai gan bija dzīva. Kādu mirkli viņa brīnījās, kāpēc gan ir viena. Vai tad viņa ir vienīgā apziņas pildītā būtne telpā un laikā? Mollija juta kaut arī viss atrodas stingumā, spēki viņā un ārpus viņas vēro viņu. Un tagad viņa tiešām jutās kā pētāms eksemplārs zem noslēpumaina, milzīga palielināmā stikla. Viņa jutās labi. Šķita, ka nezināmais spēks viņai pateicas.

Mollija atvēra acis. Tagad telpa vairs nebija miglaina un auksta, bet gan pilna krāsu. Viss bija skaidrs un nekustīgs. Lusija Ļogana bija sastingusi ar naida un sāpju izteiksmi sejā.

Mollija izgāja cauri telpai un rūpīgi savāca katru gaisā karājošos lodi. Viņa izmeta tās visas pa logu. Tad meitene izņēma šaujamo no Lusijas Ļoganas rokas un pārbaudīja, vai drēbēs nav paslēpti vēl citi ieroči.

Apmierināta ar to, ka ienaidnieks vairs nav bruņots, Mollija sasprindzināja acis līdz hipnozes pakāpei. Viņa nostājās tā, ka Ļoganas acis bija pavērstas tieši pret viņas acīm. Un tad, pieskārusies Ļoganas plecam, Mollija atkal ļāva atsākties kustībai.

Ja ari Lusijā Ļoganā bija palikusi kāda kripatiņa enerģijas, lai cīnītos ar Molliju, tā tika mirkli izsūkta. Iekams Lusija apzinājās, ka ir dzīva, iekams saprata, ka ir bijusi sastindzināta un tagad atkal var kustēties, Mollijas acu skatiens bija pārvarējis viņas skatienu.

Lusija Ļogana bija nohipnotizēta.

četrdesmitā nodaļa

Mollija teica: Tagad tu pilnībā esi manā varā. Vai saproti?

Lusija Ļogana pamāja, un meitene pavērās tai sejā, lai redzētu, vai pastāv kāda līdzība starp viņu un šo šausminošo radījumu. Žoklis bija daudz izteiktāks, un seja daudz kaulaināka par to, kādu atcerējās Mollija. Ķermenis bija muskuļots. Meitene cerēja, ka pēc pamošanās tas tāds vairs nebūs.

No šī brīža, pasludināja Mollija, tu pieņemsi, ka visi tavi plāni, kas izdomāti pirms šīs tikšanās, nekad netiks īstenoti. Tagad tev ir viss, kas tev vajadzīgs. Tu nekad neatcerēsies, kā apturēt pasauli. Kad tu izkļūsi no transa, tu izturēsies tik mierīgi kā… Mollija centās iedomāties vienmēr mierīgu radījumu, kā jērs… Mollija aprāvās.

Nākamais solis bija ļoti svarīgs attiecībā uz tik bīstamu būtni kā Lusija Ļogana. Un šie rīkojumi paliks tevī ar vārdiem, ko tu nekad neatcerēsies. Šie vārdi ir… Mollija palūkojās uz kafijas galdiņu, Mūna mīkstās karameles. Tad viņa piebilda: Kad sasitīšu plaukstas, tu pamodīsies.

Mollija palaida vaļā Lusijas plecu, un bibliotekāre atkal mirklī sastinga. Mollija noņēma kristālu no Lusijas kakla. Beidzot viņa varēja stāvēt mierīgi, nolaidusi rokas gar sāniem, un atpūsties. Viņa ļāva aukstajai saplūsmes izjūtai

pa pirkstu galiņiem izplūst no ķermeņa. Izkusa sasaluma kārtas, ko viņa bija uzlikusi laikam, līdz laika apturēšana, kas bija sagūstījusi Rokiju, Sinklēru un Petulu, viņus atlaida un atdzīvojās arī visa pasaule. Lodes, ko Mollija bija izmetusi pa logu, cita pēc citas aizlidoja ar šāvienu skaņām. Mollija sabruka uz dīvāna.

Rokijam un Sinklēram bija vajadzīgs kāds brītiņš, lai saprastu, kur kurš atrodas.

-             Viss kārtībā, teica Mollija. Lusija nenošāva nevienu no mums. Un tagad viņa ir nekaitīga.

Logana visiem laipni uzsmaidīja un teica: Bēē, bēēēēē, bēēēēēēēēē!

Rokijs uzmeta gaisā spilvenu.

-    Urā, Mollij, tev izdevās!

Mollija atlaida galvu uz dīvāna atzveltnes. Jā, izdevās gan. Bet tas bija tik grūti.

Sinklērs paņēma no galda Ļoganas sudraboto pistoli un nopētīja to. Tad viņš to ieslēdza skapītī.

Rokijs apsēdās blakus Mollijai un uzlika roku uz viņas delma.

-     Paldies, Mollij! viņš sacīja.

Pie guļamistabas durvīm sāka klaudzināt Primo.

-    Vai tā ir Lusija? viņš prasīja. Kas jums tur notiek?

-            Tagad varam laist viņu ārā, atļāva Mollija. Rokijs atvēra durvis.

-            Vai Lusija Ļogana ir šeit? jautāja Primo, iznācis pa durvīm. Kur viņa ir? Viņš palūkojās uz Lusiju un tad pārlaida skatienu telpai. Kur?

Mollija palūkojās uz sievieti, kas visus šos gadus bija hipnotizējusi Sellu. Acīmredzot viņš to nebija redzējis tik ilgi, ka vairs nepazina.

-            Re, kur viņa ir! Mollija rādīja. Viņa kļuvusi vecāka.

-     Nekļūsti smieklīga! iesaucās Primo Sells. ŠI nav Lusija. ŠI persona ir… viltvārde. Un, piegājis sievietei klāt, viņš to sagrāba aiz rokas.

-     Kas tu esi? Kur ir īstā Lusija Ļogana? viņš agresīvi pieprasīja.

Būtne ieblējās kā aita: Viņa ir Braiersvilas Parkā.

Mollija bija šokēta. Meitene nopētīja sievieti savā priekšā, un pēkšņi tai kļuva pilnīgi skaidrs, ka šī nepavisam nav tā Lusija Ļogana, ko viņa pazina. Šī persona bija bibliotekārei ļoti līdzīga, taču vaibsti daudz skarbāki. Deguns bija lielāks. Ķermenis cīpslaināks. Mollija jau pirms tam bija nodomājusi, ka Lusija izskatās neglītāka par bibliotēkā sastapto laipno sievieti, taču nebija aizdomājusies tālāk. Tagad, pamatīgi nopētot šo seju un ķermeni, bija pilnīgi skaidrs, ka tie nepieder Lusijai. Un šī persona nebija viņas māte.

-    Vai īstā Lusija ir drošībā? jautāja Mollija.

-Jā, viņa ir jauki un droši ieslēgta.

-    Un tātad, kas tu esi?

-     Es, persona saldā balstiņā ieteicās, bet tad, it kā vārdus būtu grūti izrunāt, izdabūja: Nu… kā, es esmu K-Korn… ēlijs Ļogans.

-     K-Kornēlijs? Bet, bet tas taču ir vīrieša vārds! izstostīja Mollija.

-Jā, taisnība. Personas balss pēkšņi pieņēma zemāku, vīrieša balss tembru. Protams, tas ir auna vārds. Es esmu auns.

četrdesmit pirmā nodaļa

Uzacīm uzšaujoties gandrīz līdz pieres vidum, Rokijs neticīgi noprasīja: Kas tu esi? Tu taču muldi!

Kornēlijs Ļogans pamāja. Tā tas ir. Es esmu auns, viņš teica un sāka lēkāt pa telpu, it kā viņam milzīgu atvieglojumu sagādātu tas, ka beidzot var to pateikt. Bēēē! viņš ieblējās, rikšodams gar sēdekli pie panorāmas loga.

Petula viņam uzrūca.

-    Vīrietis? Bet kāpēc?

-    Tāpēc, ka tāds es biju, kad piedzimu, paziņoja Kornēlijs Ļogans, lēkšodams ap dīvānu.

-     Kornēlijs Ļogans! izsaucās Primo Sells. Šo vārdu neesmu dzirdējis jau daudzus gadus. Primo pagriezās pret pārējiem. Viņš ir Lusijas Ļoganas dvīņubrālis. Tāpēc jau ir tai tik līdzīgs gluži kā izkropļota Lusijas versija.

Visi blenza uz dīvaino radījumu, kurš tagad kā auns kārpīja grīdu. Lusijas Ļoganas maska, kas bija viņus piemānījusi pēdējo divdesmit minūšu laikā, mezglā sasietie mati, jaukās bibliotekāres svārki ar tiem pieskaņoto jaku un pērļu kaklarota viss tagad sāka izjukt. Kad viņš pakratīja galvu, parūka nošļuka sāņus. Sākdams aulekšot gar cilpas baseina malu, viņš parāva augšup slapjos svārkus, un visi redzēja, ka kājas zem tiem ir spalvainas un cīpslainas un nepavisam nelīdzinās sievietes kājām.

Norāvis jaku un atsedzis džemperi ar īsām piedurknēm, viņš demonstrēja muskuļotās rokas.

Mollijas domas atgriezās tajā marta pēcpusdienā pie Kornēlija, kas Braiersvilas savrupmājā bija pārģērbies par Lusiju Ļoganu.

Pēkšņi Mollija aptvēra, cik spīdoši šis vīrs bija viņu apmuļķojis. Ieģipsējums un apsēji bija viltīga maldināšana. Kornēlijs bija zinājis, ka bērniem tiek mācīts, lai viņi neblenž uz cilvēkiem, kuriem kaut kas kaiš. Un, protams, Mollija nebija vēlējusies uzlūkot viņa savainoto seju. Viņa bija skatījusies uz sārtajiem, lakotajiem nagiem, kas rēgojās ārā no ieģipsējuma, un tā tika apmānīta. Mollija intensīvi domāja. Ir jābūt kādai norādei. Pēkšņi viņa atcerējās, cik zema izklausījās Kornēlija balss tajā vakarā, kad viņa tam piezvanīja no viesnīcas, Mollija bija viņu pārsteigusi nesagatavotu.

-    Vai parasti tu valkā vīriešu drēbes? Mollija jautāja.

-     Protams. Vai tad tu domā, ka man patīk ģērbties kā sievietei?! griezīgi iebrēcās Kornēlijs. Vai tu domā, ka man patika runāt tajā stulbajā, augstajā balsī? Viņš trakā atvieglojumā iesmējās. Bēēē bēēēēēē! Man bija jākļūst par Lusiju, man tas bija jādara, lai es varētu piedabūt Molliju Mūnu izsekot Sellu. Redzi, bija ļoti vajadzīgs izsekot Sellu. Viņš uzvedās tik dīvaini nespēja hipnotizēt Deivīnu un tad notika nolaupīšana, ko es nebiju licis darīt. Un man pašam, protams, bija jāpaliek uz vietas, lai atkal novājinātu Lusiju. Kornēlijs kārpīja grīdu.

-    Atkal? Kā tu to domā?

-    īstā Lusija Ļogana, Kornēlijs ar blējienu paskaidroja, mana māsa Lusija bija manā varā jau vairākus gadus. Vienpadsmitarpus gadu. Tikpat ilgi, cik Sells. Manā varā bija gan Sells, gan viņa. Tas bija ģeniāli. Tas bija brīnišķīgi. Es biju ieplānojis sūtīt Lusiju, lai viņa apprecas ar Sellu.

Viņai bija jākļūst par prezidenta sievu. Un tad es, Kornēlijs, būtu kontrolējis viņus abus. Bēēēēē, ha, ha!

Šajā bridi Primo Sells pieslējās sēdus. Viņa seja bija kļuvusi bāli olivzaļa.

-     Man laikam ir nelabi, Sells teica. Ar šiem vārdiem viņš grīļīgi devās uz Sinklēra vannasistabu.

-    Nabaga cilvēks, nopūtās Rokijs.

-     Tas viss viņam noteikti ir šausmīgs šoks, noteica Mollija.

Kornēlijs, nemaz neievērojis Sella likstu, turpināja: Viss gāja labi līdz brīdim, kad Lusija bibliotēkā sastapa Molliju Mūnu.

Mollija domāja par pašu pirmo viņu tikšanos. Un kas tad notika? viņa noprasīja.

-     Kaut kas tāds, ar ko es nebiju rēķinājies! Kornēlijs spalgi izbrēca. Kaut arī es biju hipnotizējis Lusiju aizmirst savu meitu un kaut ari biju viņu apstrādājis ar pastāvīgu hipnozi, tomēr tad, kad viņa satika savu meitu Molliju Mūnu un runāja ar viņu, tad bloķētā hipnoze kaut kāda iemesla dēļ sāka atbloķēties un atlaist viņu, bēēē. Vai varat iedomāties, ha, ha?

Mollija sajuta kamolu kaklā.

-     Tiklīdz Lusija atcerējās savu bēē-bēē-bērnu, blēja Kornēlijs, viņa mēģināja mani izaicināt, kas no viņas puses bija muļķīgi, jo es, bez šaubām, viņu pārspēju. Viņa vienmēr klausīja sirdij. Kas par stulbu sievišķi! Viņai būtu vajadzējis likt lietā galvu.

-     Ko tu ar viņu izdarīji, un kad tas notika? jautāja Mollija.

-     Es ieslēdzu viņu istabā Braiersvilparkā. Tas notika janvāra sākumā. Visu laiku kopš tā brīža es centos viņu novājināt un tad atkal hipnotizēt, lai ievirzītu plānus vecajās sliedēs. Vai tu domā, ka esmu gribējis valkāt sieviešu drēbes? Kornēlijs neprātīgi iesmējās un parāva pērļu kaklarotu. Stīga pārtrūka, un pērles kā birstošas pupiņas izkaisījās pa grīdu. Man nekad nevajadzēja ļaut tai bēē Mollijai Mūnai atrast hipnozes grāmatu.

-     Kāpēc tad tu ļāvi viņai to atrast?

-    Tāpēc, ka man bija interesanti redzēt kādas ir Mollijas hipnotizētājas spējas. Pirms daudziem gadiem es ievietoju skuķēnu bāreņu namā, bēē lai viņa neuzaugtu normālos apstākļos. Es gribēju, lai viņa ir rūdīta. Es nogaidīju vienpadsmit gadus, bēēēē līdz meitēna spējām būtu jāsāk atraisīties. Tad es ļāvu Mollijai atrast grāmatu. Bēēēēē! Kāds gan es biju muļķis! Viņa bija pārāk līdzīga savai mātei, lai jebkad būtu man noderīga. Un, protams, viņa bija spēcīgāka par mani. Es biju dvīnis tāpēc spējas tika sadalītas starp mani un māsu, bet Mollijas Mūnas spējas bija koncentrētas vienā cilvēkā. Cik akls es biju… man nekad nevajadzēja viņu izmantot, lai pārbaudītu Sellu! Nemūžam nebiju domājis, ka viņas spējas kļūs tik spēcīgas… tik ātri!

Kornēlijs sāka nikni plosīt savu džemperi.

-    Labāk iedod viņam kaut ko, ko uzvilkt mugurā, Mollija sacīja Sinklēram. Viņš tik ļoti cenšas nokļūt atpakaļ pie savas īstās būtības, ka pēc mirkļa jau būs bez nekā.

Un tiešām, Kornēlijs Ļogans jau bija noplēsis džemperi, zem kura pavērās savāds apakštērps. Tas bija polsterēts, lai izskatītos, ka viņam ir krūtis.

-     Neiedomājami! iesaucās Rokijs. Viņam gandrīz izdevās mūs apmānīt.

-    Viņam nācās to darīt, teica Sinldērs, tagad atviegloti iesmiedamies. Kornēlij, ej manā istabā un paņem kaut ko no manām drēbēm! Skapī karājas zils treniņtērps, kas varētu tev derēt.

Kornēlijs taisnā ceļā devās uz Sinklēra guļamistabu. Kad viņš bija pagaisis skatam, Mollija palūkojās Rokijā un abi sāka smieties. Skats, kā Kornēlijs izģērbdamies bija riņķojis pa istabu, bija ļoti negaidīts un nedaudz biedējošs, bet tagad tas likās tik smieklīgi, ka abi nespēja vien beigt ķiķināt.

Pēc piecām minūtēm viņi arvien vēl nespēja rimties.

-    Tas nemaz nav tik smieklīgi, teica Sinklērs. Taču Mollija un Rokijs viņu nemaz nedzirdēja, un tad, kad Kornēlijs iznāca, tērpies treniņtērpā, ar parūku galvā un kosmētikas klātu seju, un sāka knibināt papardi podā blakus televizoram, viņi atkal sāka skaļi smieties.

Beidzot abi saņēmās.

-    Fū! noelsās Mollija. Kādu bridi taču es domāju, ka tas tēvainis ir mana mamma!

-     Jā, tas nebija neko iepriecinoši, teica Rokijs. Tagad vismaz viņš ir tikai tavs onkulis. Un abi atkal sāka ķiķināt.

ŠI histērija īstenībā bija veids, kā abi atbrīvojās no ilgi krātās spriedzes. Visu laiku kopš ierašanās Losandželosā Mollija un Rokijs bija atradušies zem spiediena. Bija tiešām labi beidzot justies brīviem.

Kad nu beidzot abi bija tikuši galā ar smiešanos, Mollija devās uz virtuvi un pagatavoja sev kečupa sviestmaizi un ielēja pusglāzi granātābolu sulas koncentrāta. Rokijs izvēlējās grauzdētu sviestmaizi un Qube. Kad viņi atgriezās, Kornēliju iztaujāja Sinklērs, un bērni, atlaidušies dīvānā, uzklausīja patiesību, kas vēlās pār Kornēlija nosmiņķētajām lūpām.

Kornēlijs Ļogans bija iekļuvis cilpveida baseinā no ceļa, kas gāja zem Sinklēra akvedukta. Viņš bija apturējis pasauli, lai novietotu kādu smago automašīnu tā, lai tā kalpotu kā ideāla platforma, no kuras rāpties augšup. Ticis galā ar šīm sīkajām tehniskajām detaļām, Sinklērs pieprasīja atbildes uz daudz svarīgākiem jautājumiem.

Kaut arī īstā Lusija Ļogana dzīvoja Braiersvilas savrupmājā, no kurienes viņa savā hipnotizētajā stāvoklī bija veikusi izlūkošanas darbu Kornēlija labā, viņš pats bija apmeties Braiersvilparkā, milzīgā, greznā mājā ārpus pilsētas. No turienes viņš bija plānojis savas darbības. Viņš bija pavadījis daudzus gadus, lai nostiprinātu savu varu, tāpēc vairākās valstīs viņš jau tagad kontrolēja policijas augstāko priekšniecību, armijas komandējošo sastāvu, laikrakstu redaktorus un televīzijas staciju pārraudzītājus.

Tomēr viņa izdomas pilnās darbības uzmanības centrā bija Amerika. Kornēlijs bija ieplānojis, ka viņa hipnotizētais prezidents Primo Sells apprecēs kluso, neuzkrītošo bibliotekāri nohipnotizēto Lusiju Ļoganu. Tiklīdz viņa kā pirmā lēdija būtu ievākusies Baltajā namā, uz turieni pārceltos arī viņš Kornēlijs Ļogans. Un no šī brīža Kornēlijs būtu ceļojis pa pasauli kopā ar savu dvīņumāsu un viņas vīru prezidentu Sellu.

Mēs būtu neuzvarama bēēēē trijotne. Es būtu ārkārtīgi varens. Citas valstis būtu, bēēē, pievienojušās Amerikai, un kādu dienu tā tiktu pār bēē dēvēta par Loganiju.

Viņi dzirdēja, cik vājprātīgi greizsirdīgs Kornēlijs bijis uz savu dvīņumāsu. Un tiešām, kad pirms daudziem gadiem Lusija Ļogana gaidījusi bērnu, Kornēlijs bijis tik greizsirdīgs uz viņas laimi, ka nohipnotizējis viņas nākamo vīru jauno Primo Sellu; un pēc tam, kad Lusija dzemdēja bērniņu, viņš bija izmantojis māsas prāta pagurumu un nohipnotizējis arī viņu.

Kornēlijs bija ticis vaļā no mazās meitenītes, ielikdams viņu mīksto karameļu kastē un atstādams uz Hārdvikas bāreņu nama sliekšņa. Tā tas viss arī bija sācies.

Kad Kornēlijs pabeidza savu stāstu, viņa iztukšotās acis šaudījās uz visām pusēm un galva zvārojās uz pleciem.

-    Es nekad neesmu saticis ar cilvēkiem, bēēēē. Tieši tāpēc arī man vajadzēja izmantot Sellu kā savu prezi bēē dentu.

Mollijai no viņa balss kļuva nelabi. Viņa nolādēja šo ārprātīgo, nežēlīgo cilvēku, kurš bija veidojis visu viņas dzīvi.

-      Nu, no šī brīža tu aizmirsīsi savu pagātni, viņa pēkšņi teica, un tāpēc jutīsies labi. Tagad tu ilgi gulēsi. Kad tu pamodīsies, vairs negribu dzirdēt ne vārda par tavu šausmīgo dzīvi, ja nu vienīgi tev par to jautāšu.

Kornēlijs Ļogans pamāja un, saritinājies uz grīdas pie kamīna, iegrima miegā. Mollija uzvilka sev segu un lūkojās ugunī; viņas domas pārtrauca vienīgi Kornēlija nesakarīgie šļupsti.

-    Bēēēē! viņš iebrēcās. Nēēēē! viņš lūdzās. Tad viņš noblēja: Lūdzu, neapēdiet mani!

četrdesmit otrā nodaļa

Kad Mollija pamodās, ārā krēsloja. Viņa bija gulējusi tik cieši, ka viena sejas puse bija sakarsusi un piesārtusi. Atvērusi acis, viņa redzēja, ka Kornēlijs Ļogans joprojām ir sabrucis uz grīdas. Rokijs un Primo sēdēja pie kafijas galdiņa un kaut ko dzēra no krūzēm, un aiz viņiem mirgoja Losandželosas ugunis kā elektriskie zibšņi. Primo izskatījās noguris. Viņš stāstīja Rokijam par to, ko darījis Kornēlija ietekmē. Mollija ietinās segā un aizšļūca līdz viņiem, lai apsēstos blakus. Mirkli viņa domāja, vai Rokijs ir pateicis Primo, ka Mollija ir viņa meita. Tad, apzinoties, ka Rokijs nekad nebūtu to darījis, viņa nomierinājās.

-     A, tu esi augšā! Primo smaidot sacīja. Tad viņš norādīja uz Kornēliju. Viņam laikam piemetusies laika nobīde pēc lidojuma.

-    Nobīde pēc hipnozes, paskaidroja Mollija.

-     Viņš nu gan bija kā īsta ragana, vai ne? atcerējās Rokijs, un visi iesmējās.

-    Un kāda vēl! Primo jau nopietnāk turpināja. Man būs vajadzīgs ilgs laiks, lai samierinātos ar to, ka vienpadsmit gadus esmu dzīvojis kā radiovadāms robots. Es būtu dzīvojis pavisam citādi, ja nebūtu Kornēlija Ļogana pavadā.

Mollija un Rokijs nezināja, ko teikt, lai viņš justos labāk. Abi zināja, cik apkrāpti bija jutušies, kad kāds bija atņēmis viņu laiku un viņu vietā izlēmis, kā viņiem tas jāpavada. Primo Sells, kā bērni domāja, tomēr bija izbaudījis kādu daļu šī laika, taču atšķirībā no viņiem Sells bija piespiests rīkoties patiesi ļauni.

-     Centies domāt par visu labo, kas ar tevi noticis! ierosināja Mollija. Nu, tu taču esi ieguvis milzum daudz draugu. Tagad tu tiešām vari ar viņiem sadraudzēties.

-     Mollij, viņi tika hipnotizēti, lai es tiem patiktu. Kad es tos atbrīvošu, viņi vairs neuzskatīs mani par tik veiksmīgu, interesantu un spīdošu.

-    Daži varbūt uzskatīs.

-    Varbūt.

-     Un klausies, tev taču ir daudz labu uzņēmumu, kuri tev pieder joprojām un kurus tu vari vadīt! Tev joprojām ir TV stacijas. Un tagad tu varētu darīt daudz ko tādu, ko tev nekad nav ļāvis Kornēlijs Ļogans.

-    Tā ir.

-     Un tu esi ļoti, ļoti bagāts, mierināja Rokijs. Tava nauda ir mērāma vismaz tonnās.

-     Nav iespējams nopirkt laiku, drūmi noteica Primo. Man ir ar varu atrauti vienpadsmit gadi. Un, kas vēl ļaunāk, nav iespējams nopirkt mīlestību. Mani nemīl neviens. Neviens. Man pat nav suņa vai zelta zivtiņu, kas mani mīlētu.

Mollijai bija ļoti žēl Primo, jo viņa teiktais bija taisnība. Meitene nezināja, kā viņu uzmundrināt. Protams, Mollija negrasījās Primo atklāt, ka ir viņa sen zudusī meita. Viņa negribēja lielu puņķošanās ainu.

-     Klausies, Primo, viņa mēģināja. Man tevis žēl, un vai zini ko? Nedomāju, ka man būtu tevis žēl, ja es tevi nemaz nemīlētu.

-     Es tāpat, teica Rokijs.

-    Mīlestībai ir kaut kur jāsākas, un, kā redzi, pret tevi tā ir sākusies mūsos abos, ja saproti, ko es gribu teikt. Tātad tu neesi viens. Tev esam mēs.

Petula klusi, mierinoši ierējās, it kā arī nedaudz mīlētu Primo.

-    Paldies jums visiem trim, teica Primo. Taču es neesmu to pelnījis. Viņa seja satumsa, un viņš neviļus nodrebēja. Man ļoti žēl. Es visu laiku atceros notikušo, un tas manī izraisa briesmīgas izjūtas un, ak… Primo sāpēs aizvēra acis.

-     Tas ir tāpēc, ka tev daudzus gadus nebija ļauts neko izjust, mierināja Mollija. Kornēlijs neļāva tev just neko. Tāpēc tagad visas tavas jūtas metas ārā no krātiņiem, kur tās bijušas ieslodzītas.

Primo skumji nopūtās. Protams, viņš sacīja. Nespēju noticēt tam, ko esmu izdarījis.

Mollija palūkojās tēvā. Viņa saprata, ka dažu nākamo gadu laikā viņš būs kā tukšs grozs. Viņam būs vajadzīgi gadi, lai tiktu galā ar pagātni. Nebija nekādu izredžu, ka viņa, Rokijs un Sinklērs paši varētu savest Sellu kārtībā. Tad Mollija atcerējās Forestu.

Mollija atrada Forestu lejā, kur viņš ēda lucernas asnus un izsaiņoja dažus dziedinošus kristālus, ko bija iegādājies.

-     Sveika, Mollij! viņš uzsmaidīja. Priecājos, ka esi šeit! Varēsi palīdzēt pakārt šo ķermeņa karti. Redzi, ja tev sāp galva, vari atbrīvoties no sāpēm, saspiežot kājas īkšķi.

Izrādījās, ka Forests ir zinājis visu par Primo Sellu un hipnotizēšanu. Īstenībā tieši viņš bija mudinājis Sinklēru norobežoties no tēva. Kad Forests uzzināja, ka Kornēlijs nolaupījis Sella dzīves gadus, viņš pārbolīja acis un noirgojās.

-     Vai manu! Daži cilvēki ir traki kā bezgalvainas vistas. Un, kad Mollija lūdza Forestam palīdzēt atveseļoties Primo, tas atbildēja: Mollij, tas būs mans kosmiskais prieks.

-     Protams, viss neies tik gludi, sacīja Mollija. Viņš ir nogalinājis cilvēkus.

-     Nogalināt cilvēkus nav labi, atteica Forests. Taču neaizmirsti, ka tad, kad Sells to darīja, viņš nevaldīja pār sevi. Neuztraucies, Mollij, es tikšu ar to galā! Atceries es taču esmu dzīvojis pie kanibāliem.

Mollija apskāva Forestu.

-    Un vai tu palīdzēsi tikt skaidrībā ari Deivīnai Natelai? Izdomāsi, kā mēs varam atdabūt viņu atpakaļ tā, lai viņa neapzinātos, kur bijusi, un tamlīdzīgi?

-Ja tu tā vēlies, atbildēja Forests.

-    Un, Forest, vaicāja Mollija, vai vari izdarīt man vēl vienu pēdējo pakalpojumu? Lūdzu, nesaki Primo, ka esmu viņa meita! Es vienkārši tagad negribu visu to smagumu. Pašlaik man ir labi tā, kā ir.

-    Protams, tā ir labi, teica Forests, pasniegdams viņai ar ingvera un pupiņu biezeni pildītu kāli. Tu, Mollij, esi viens foršs skuķis!

-    Paldies, Forest! pateicās Mollija, nokodusi no netīrā dārzeņa. Tas izskatās… interesanti. Es paņemšu to līdzi augšā un apēdīšu tur.

četrdesmit trešā nodaļa

Mollija un Rokijs vai mira aiz nepacietības pēc iespējas ātrāk satikties ar draugiem no bāreņu nama. Nākamajā dienā lieliska iespēja pavērās pati no sevis.

Vakarā paredzēta pirmizrāde filmai Pērkondārdi, kurā bija piedalījusies arī Petula. Tā kā tās režisors bija Džino Puči un galvenajā lomā Glorija Hīlhārta, vakaram vajadzēja būt pilnam kinozvaigžņu, greznības un līksmības. Primo vēl nebija noņēmis hipnozi nevienai no slavenībām un pēc Mollijas lūguma bija ielūdzis vairumu viņu ciemos. Mollija zināja, ka tas patiks visiem no Laimes nama, īpaši jau Trinklberijas kundzei un Heizlai. Mollija vēlējās dāvāt visiem tādu vakaru, ko tie atcerētos visu mūžu.

Un tā nu nākamajā dienā, kamēr Primo Sells uzņēmās svarīgo uzdevumu paziņot Kongresam un visai pasaulei, ka nevēlas kļūt par prezidentu, Mollija atrada patīkamāku darbu un aizveda Petulu uz Bellas Pūdeļu salonu. Pēc tam viņa pārbaudīja, vai viņai un Rokijam ir piemērots apģērbs.

Sešos vakarā Sells piebrauca savu iemīļoto rolsroisu blakus Sinklēra astonam martinam pie mājas pakalna galā. Rokijs, Mollija, Petula, Sinklērs un Forests nobrauca lejā liftā, visi uzposušies un gatavi pārsteigt pilsētu. Forestam kājās joprojām bija kapzeķes un iešļūcenes, taču par godu svinīgajam notikumam viņš bija uzvilcis gaišo siera krāsas uzvalku un savu iemīļoto T kreklu, uz kura bija rakstīts: "Pārtopiet, čaļi!" Nelaimīgā kārtā bija jāņem līdzi ari Kornēlijs, jo neviens tā īsti neuzdrošinājās atstāt viņu vienu pašu. Tērpies pelēkā treniņtērpā, ar neskūtiem bārdas rugājiem, viņš izskatījās samērā normāli, ja neņem vērā, ka brauciena laikā viņš visu laiku bāza galvu ārā pa logu un blēja. Neviens nepievērsa viņam uzmanību.

Viņi aizbrauca līdz Holivudas bulvārim, kur izkāpa un devās uz kinoteātri.

Kad viņi tuvojās ļaužu pārpilnajai, spoži apgaismotajai ieejai, Mollijas sirds salēcās. Viņa nevarēja vien sagaidīt, kad ieraudzīs savu bāreņu nama ģimeni.

Un viņi visi bija te, stāvēja uz ietves, visi uzposušies un acīmredzot tikpat satraukti kā Mollija un Rokijs.

-     Ooooo, te viņi ir! iespiedzās Trinklberijas kundze, traucoties viņiem pretī kā violeta šifona raķete. N-nespēju izteikt, cik ļoti man jūsu abu pietrūka! viņa izsaucās, apkampienā sasitot kopā viņu galvas un gandrīz nosmacējot.

Mollija un Rokijs ieelpoja pazīstamo Trinklberijas kundzes aromātu. Viņa smaržoja pēc lauku mājām, kūkām un rožūdens, vaniļas un lavandas, medus un sviesta. Tā bija smarža, kas atgādināja viņiem bērnības skaitāmpantiņus un paslēpju spēlēšanu.

-     Ak, T. kundze! teica Mollija, acīm pildoties asarām. Ak, cik jauki ir jūs atkal satikt!

-    Man tāpat, cālīt! atbildēja Trinklberijas kundze, saspiežot meiteni tā, lai viņa saprastu, ka beidzot atgriezusies mājās.

-    Apsveicu… nu, ziniet, ar saderināšanos un tā tālāk!

-      Paldies, mīļumiņ! Vēl kādu laiciņu neprecēsimies, bet paskaties uz manu gredzenu! Trinklberijas kundze parādīja Mollijai spilgti dzeltenu gundegu, kas rotājās uz viņas tuklā pirksta.

-    Tas ir burvīgs!

Mollija juta, ka kāds viņu parauj aiz kleitas. No lejas augšup uz viņu lūkojās Rūbija un Džinkss.

-    Mollij, es tagad māku lasīt, teica Rūbija. Un vēl es protu rakstīt. Skaties! Viņa atplēsa aploksni, uz kuras bija rakstīts "Sveicam ar at griezšanu", un iekšā bija kartīte, uz kuras uzzīmēta Petula.

-     Tā ir jums abiem, viņa teica, iestumjot to Mollijai rokās.

Tad apsveicināties nāca pārējie.

Mollijai likās pārsteidzoši tas, kā bērni bija mainījušies. Visi izskatījās pastiepušies garāki, it īpaši Džemma un Gerijs. Gordons, Sintija un Heizla bija nedaudz nodēvējuši. Kreigs kļuvis muskuļots. Visgrūtāk bija pazīt Heizlu, jo viņa bija nokrāsojusi matus platīnblondus. Visi izskatījās veselīgi, it kā arī būtu baudījuši saules starus vasarā.

-     Čau, veči! uzsauca Heizla, noskūpstot viņus.

-     Kas noticis ar tavu izrunu? Tu izklausies pēc amerikānietes, ievēroja Mollija.

-      Es trenējos savai statistes lomai filmā, atteica Heizla. Man tev ir lērums stāstāmā.

-     Sveiki, jūs abi, prieks jūs redzēt! Aiz Heizlas muguras smaidīja Nokmans. Viņš bija tērpies zaļā samta uzvalkā un havajiešu kreklā ar sarkanu papagaili. Mollija bija pārsteigta viņa vācu akcents izzudis, un tagad viņš atkal runāja savas dzimtās Čikāgas izloksnē.

Vienīgais no Laimes nama, kas nenāca klāt, bija Rodžers. Mollija pamanīja viņu desmit metrus tālāk, kur viņš sarunājās ar palmu. Šķita, ka zēns nemaz nemana Kornēliju, kas traki auroja un meta lokus ap viņu, kliegdams: Bēē mans, bēēē mans, bēēēēēē mans!

Sinklērs devās viņu nomierināt.

Fotoaparātu zibšņos visi kāpa uz īsā, sarkanā paklāja kinoteātra priekšā. Zvaigznes jau sāka ierasties. Herkuless Stouns noskūpstīja Trinklberijas kundzes roku un pavadīja viņu aiz barjerām, gar kurām drūzmējās gavilējoši fani. Trinklberijas kundze mirkšķināja skropstas un māja tiem, it kā pati būtu karaliene. Kosmosa Dūzis stādījās priekšā Heizlai. Karalis Alnis devās iekšā kopā ar Sintiju, un Stefānija Gulaša paņēma pie rokas sarkstošo Nokmana kungu un Gordonu. Dastijs Goldmans ieveda iekšā Džinksu un Rūbiju, Sinklērs tika galā ar Kornēliju, Rokijs sadraudzējās ar Biliju Bobu Bimblu, un Mollija ar lielu prieku devās kinoteātrī kopā ar Džemmu, Geriju un Primo Sellu.

Petula un Glorija Hīlhārta izturējās kā īstas profesionāles, kādas viņas arī bija. Petula aprēja aplaudējošo pūli, pēc fotogrāfu lūguma notupās uz pakaļkājām un ļāva Glorijai sevi smacēt smaržpilnās mīļuma izpausmēs. Viņa patika visiem.

Filma bija Džino Puči pašlaik labākais darbs. Un, bez šaubām, pašas aizraujošākās epizodes tajā izpildīja Petula. Visi aplaudēja un gavilēja it īpaši tad, kad viņai un Glorijai ar izpletni bija jālec no degošas lidmašīnas.

Pēc pirmizrādes visi kopā ar hipnotizētajām zvaigznēm devās uz svētku vakariņām.

Losandželosā ir lieliski restorāni. Tur var nobaudīt japāņu, ķīniešu, taizemiešu, spāņu, angļu, meksikāņu, indiešu, marokāņu, persiešu un vienmēr, protams, amerikāņu ēdienus. Taču tas restorāns, ko Primo Sells bija pasūtījis svinībām, bija franču. To sauca Oranžērija, un tā šefpavārs bija ļoti slavens. Šeit varēja atrast omāru biezeņzupu un gliemenes ķiploku mērcē, sarežģītas mērces un ēdienus, kuru pagatavošanai nepieciešamas vairākas stundas, īstus ceptus kartupeļus, suflē torņus un piesūcinātus pudiņus.

Tas bija jauks vakars. Pasūtīšana notika haotiski, jo neviens nesaprata ēdienkarti franču valodā, bet viss bija brīnumgards, un viesi pieēdās arvien vairāk. Mollija un Rokijs dega nepacietībā uzzināt, kā klājies pārējiem.

-     Kreigs sērfo tiešām labi, stāstīja Džinkss, stumdams mutē čipsus. Bet viņš teica, ka sākumā juties kā tualetē aizskalota muša. Drīz es arī iemācīšos. Vienīgi nezinu, vai mēs vēl būsim šeit. Džinkss pagriezās pret Trinklberijas kundzi. Vai mēs vēl ilgi paliksim Kalifornijā? viņš jautāja.

Čalas ap galdu aprāvās, jo bāreņu nama bērnu ausis kā radari reaģēja uz Džinksa spalgā balsī izteikto jautājumu. Visi apklusa.

-    Nu… čap-čap… Trinklberijas kundze stostījās salātiem pilnu muti, es tiešām nezinu. K-kā jūs visi domājat? Mollija un Rokijs tagad ir atgriezušies. Varbūt mums ir p-pienācis laiks doties mājās. Mēs taču n-nevaram gaidīt, lai Sinklēra kungs m-m-mūžīgi maksātu par mūsu uzturēšanu. Un Simons v-varēs pelnīt sev iztiku, ja n-nokārtos atslēdznieka pārbaudījumus Braiersvilā.

Primo Sells viņu pārtrauca. Jūs visi varat nākt un palikt pie manis, viņš aicināja.

Trinklberijas kundze sāka klepot, jo salātu lapa bija iesprūduši rīklē. Nokmana kungs uzsita viņai pa muguru.

-     Protams, arī jūs un Nokmana kungs esat gaidīti, teica Primo. Ja nu vienīgi vēlaties dzīvot kur citur, bet man šķiet, ka bērniem jūsu pietrūktu, ja jūs dzīvotu tālāk par vārtu namiņu.

-    Jā, tā ir laba doma, priecājās Trinklberijas kundze. Vai piekriti, Simon, mīļais?

-            Vienīgā problēma ir tāda, ka mums ir vesels lērums dzīvnieku un putnu, teica Nokmans.

-           Jā, man tagad ir trīsdesmit trīs peles, palielījās Gerijs. Patiesībā es domāju, ka Murskuļbumbai teju, teju būs bērni.

-            Mana māja ir milzīga. Mēs varētu tur iekārtot zoodārzu, Primo nepalika atbildi parādā.

Tika nolemts balsot. Visi gribēja apmesties pie Primo. Šķita, ka jautājums izlemts. Tad Mollija atcerējās Rodžeru, kas sēdēja zem apelsīnu koka pie restorāna ieejas.

Rodžers no bļodiņas ēda pekanriekstus.

-            Kā tev iet, Rodžer? Mollija klusi apjautājās. Rodžers apveltīja viņu ar viltīgu skatienu un pameta viņai zilu papīra lidmašīnu.

Mollija to atlocīja. Iekšā kricelīgā rokrakstā bija rakstīts:

Man ļoti žēl, bet es zinu pārāk daudz

-    Zini pārāk daudz par ko, Rodžer?

Rodžers skumji uzlūkoja viņu. Pārāk daudz par viņšviņa, zēns sērīgi novilka.

Mollijas prātu pildīja atmiņas par citām Rodžera rakstītajām papīra zīmītēm.

Ātri sūtiet palīdzību! Citplanētieši apēduši manas smadzenes!

Uzmanieties! Smadzeņu simtkāji ir klāt!

Nespried par ķermeni pēc ādas!

Mollija iedomājās zaķi Kornēlija izcirpto krūmu kolekcijā. Vai tas bija trakais marta zaķis? Vai tas attēloja Rodžeru?

Tīri instinktīvi Mollija apturēja pasauli. Viņa saņēma Rodžera roku un raidīja tajā aukstumu, lai viņš varētu kustēties, un dziļi ielūkojās zēna samulsušajās acīs.

-    No šī brīža, viņa teica, tu, Rodžer, vairs neatradīsies neviena cita varā. Tu būsi tu pats. Tad viņa papildināja sakāmo ar veco, noderīgo paroli: Pilnīgi precīzi.

Pēc šiem vārdiem Rodžers samirkšķināja acis un stiklainais skatiens viņa acīs pagaisa.

Mollija atkal ļāva pasaulei kustēties. Rodžers palūkojās apkārt un satvēra Mollijas roku, it kā viņam būtu grūti noturēt līdzsvaru. Viņš izskatījās pilnīgi zaudējis orientāciju, it kā telpā viss karātos kājām gaisā. Tad viņš uzlika roku uz krūtīm, it kā pārbaudot, vai vēl ir dzīvs. Vienā mirklī viņš aptvēra, kas noticis.

-    Ak, paldies, Mollij! Mollij, tu mani izglābi! Rodžers iesaucās. Viņš aplika rokas Mollijai ap kaklu un cieši to apkampa. Viņš smaržoja pēc lapām, koka mizas un zāles.

-    Es biju ieslodzīts pats sevī tas bija šausmīgi! viņš šņukstēja. Visu laiku es centos to pateikt, bet es nespēju sazināties ar citiem. To izdarīja Kornēlijs. Viņš man uzsūtīja arī halucinācijas. Viņš hipnotizēja mani, lai es domātu, ka mani vajā balsis. Tas bija tik biedējoši! Es tev nevaru izstāstīt, cik biedējoši tas bija.

-    Neuztraucies, Rodžer, tagad viss būs labi! mierināja Mollija, atbildot viņa apskāvienam.

-     Paldies, Mollij! Rodžers elsoja. Tu mani atbrīvoji. Paldies, paldies, paldies! Uz brīdi Rodžers bija kā pielipis Mollijai. Tad viņš to atlaida un saņēma galvu rokās.

-     Tad tu biji uzzinājis pārāk daudz par Kornēliju Ļoganu? minēja Mollija. Kā tev tas izdevās?

-     Tu jau atceries, kā man patika rakņāties atkritumu urnās, stāstīja Rodžers, nu, un reiz es tā rakņājos bibliotēkā Lusijas Ļoganas papīrgrozā. Es atradu Kornēlija

Ļogana rakstītos rīkojumus. Es redzēju Lusīju Ļoganu strīdamies ar viņu. Viņi izskatījās tik līdzīgi. Tas bija savādi. Es redzēju, kā viņš iestumj Lusiju automašīnā. Viņa tika aizvesta. Kornēlijs mani pamanīja. Es zināju pārāk daudz. Viņš mani nohipnotizēja. Es biju traks daudzus mēnešus.

-    Tagad vairs neesi, Rodžer, teica Mollija.

Mollija domāja par Forestu. Šoziem viņa rokās tiks nodoti divi bezprāši. Rodžeram, tāpat kā Primo, nāksies palikt šeit kopā ar Forestu, līdz viņš būs atlabis. Lēmums kļuva pavisam skaidrs visiem jāpaliek Losandželosā.

Tikai ne Mollijai. Mollijai bija jādodas prom. Mollija saprata drīz vien Primo Sells uzzinās, ka viņa ir tā meita, bet viņa tiešām vēl nebija tam gatava. Mollija gribēja dzīvot vienīgi ar domu, ka viņai ir tēvs, līdz pienācīgi iepazīsies ar to. Turklāt viņai bija jāpaveic kaut kas daudz svarīgāks.

Krietnu laiku vēlāk tajā pašā vakarā, kamēr visi ieradās Primo Sella pelēkajā mūra savrupmājā sajūsmā, ka tās tagad būs viņu jaunās mājas, Mollija, Petula un Rokijs stāvēja uz Losandželosas lidostas betona seguma. Savu vienīgo pasažieri gaidīja privāta lidmašīna, kuras asti greznoja melni zeltīts simbols.

-    Man tevis pietrūks, teica Mollija.

-     Man arī tevis pietrūks, atbildēja Rokijs. Vai esi droša, ka nevēlies, lai lidoju līdzi?

-     Nē, Rokij! Tas ir kaut kas tāds, ar ko man jātiek galā pašai. Tev no tā nebūs nekāda prieka. Tev jāatpūšas. Un liekas, ka Bilijam Bobam Bimblam ļoti gribētos pamuzicēt kopā ar tevi. Tev tas jādara. Es drīz atgriezīšos.

-Ja vien tev šķiet, ka tā būs labāk, Mollij. Bet, ja tev mani ievajagas jebkāda iemesla dēļ, jebkurā laikā, pat nakts vidū, piezvani man!

-     Es tā darīšu.

Abi draugi apkampās, un tad Mollija iesvilpās.

-    Nāc, Petula!

Rokijs noskatījās, kā viņa labākā draudzene kāpj aug šup pa trapu. Tika iedarbināti motori, Mollija vēlreiz pa māja un prom bija.

četrdesmit ceturtā nodala

Lidojums mājup Primo Sella privātajā luksuslidmašīnā bija brīnišķīgs. Lidmašīnas galvenais salons bija iekārtots kā dzīvojamā istaba ar krēmkrāsas paklājiem, nelieliem galdiņiem un zaļiem ādas atzveltnes krēsliem.

Stjuarte bija ļoti laipna, un drīz jau Mollija ar dzērienu rokā bija piesprādzēta Petulai blakus. Ierēcās motori, un Losandželosa ar miljardiem elektrisko spuldžu un miljoniem gribētāju kļūt par zvaigznēm aizslīdēja zem viņiem.

Lidostā Molliju gaidīja automašīna, un drīz viņa jau plaša mersedesa aizmugures sēdeklī brauca pa lauku ceļiem.

Līdz Kornēlija Ļogana mājām bija piecdesmit minūšu brauciens.

Visus šos gadus Kornēlijs nebija mitinājies pieticīgā lauku mājā kā viņa māsa. Viņam bija pieejams tik daudz naudas, cik vien viņš vēlējās, Primo Sella nauda. Pieradis pie greznības un pārpilnības, Kornēlijs bija iegādājies neiedomājami lielu un greznu māju laukos.

Braiersvilparka piebraucamais ceļš bija četras jūdzes garš. Kad Mollija bija nohipnotizējusi vārtu sargu, mašīna līgani aizšūpojās tam garām. Viņa un Petula pa logu vēroja lamu baru, kas ganījās zem veciem ozoliem. Tad lamu aploki beidzās un parka zālienu pildīja tumšzaļi krūmi. Tie visi bija apcirpti, un katrs attēloja kādu radījumu. Zirga

krūms, ziloņa krūms, kaķis, pele, pērtiķis. Vietumis Mollija redzēja cilvēkus dzeltenos darba tērpos uz kāpnītēm ar šķērēm rokās, izcērpot lapu skulptūras. Mollija bija pārliecināta, ka katrs krūmu dzīvnieks attēlo kādu Kornēlija Ļogana hipnotizētu cilvēku.

Beidzot mašīna iegriezās plašā likumā un Mollijas priekšā atradās māja. Tā bija milzīga, lepna un grezna, plašo lieveni balstīja četras augstas kolonnas, un pakāpieni veda lejup uz grantētu riņķveida piebrauktuvi. Zālienos mājas priekšā krūmos izgrieztie dzīvnieki izskatījās tā, it kā vēlētos iet iekšā. Grantētā riņķa vidū auga milzīgs krūms lidojošas žagatas formā.

Mollija paņēma rokās Petulu un apturēja pasauli.

Meitene izkāpa no auto un devās augšup pa platajiem pakāpieniem. Viņa pagāja tieši garām sastingušajam sulainim pie ieejas durvīm un devās vestibilā. No sienām nolūkojās dzīvnieku bizonu, tīģeru, leopardu, antilopju un briežu galvas. Petula tām uzrūca. Ieraudzījusi senlaicīgas dzirkles, Mollija neviļus atcerējās, kur viņas atrodas.

Meitene ieskatījās plānā, ko Kornēlijs bija viņai uzzīmējis, un kāpa augšup pa galvenajām kāpnēm. Šeit sienas klāja pulksteņi. Kāpņu augšgalā stīva kā statuja stāvēja kalpone. Mollija sāka skriet. Viņa skrēja pa gaiteni, kura malās bija galdi. Uz katra stāvēja miniatūrs, sens japāņu kociņš podā. Meitene turpināja ceļu augšup pa vēl vienu kāpņu laidumu.

Tagad viņa atradās mājas augšstāvā. Šīs telpas bija kalpotāju mītnes. Mollija mierinājumam saspieda Petulu un devās uz priekšu pa garo gaiteni.

Gaiteņa galā pie sarkanām durvīm nekustīgi sēdēja sargs.

Mollija uz mirkli aizturēja elpu. Tad viņa lēni atbīdīja bultu.

Iekšā nekustīgi stāvēja Lusija Ļogana, mierīga kā logs, pa kuru viņa lūkojās ārā. Viņa bija tērpusies baltā rītatērpā un izskatījās izdilusi un nogurusi. Taču viņa beidzot bija īstā Lusija Ļogana Lusija ar debeszilajām acīm.

Mollija paspēra soli viņai tuvāk. Tajā pašā brīdī viņas skatiens uz palodzes pamanīja papīra lapiņu, uz kuras bija uzrakstīti vārdi. Tie bija izkārtoti pantos. Mollija nespēja noturēties, neizlasījusi tos. Tie skanēja tā:

Sēžot uz salas okeānā, Domā par brīvi. Guļot zeltsmilšu pludmalē, Izbaudi dzīvi. Izklausās kā paradīzē, Bet paradīze tā nav, Nav gan.

Jo redzi, miljardiem viļņu

Dala tevi no manis.

Tikai tu spēj vērst manu pasauli

Debešķīgu.

Izklausījās pēc kādas senas dziesmas vārdiem. Mollija aprāvās, pēkšņi aptvērusi, ka viņas priekšā ir nezināma nākotne. Viņa domāja, kāda gan būs veco laiku Lusija Ļogana. Mollija cerēja, ka viņas patiks viena otrai.

Patiesībā tagad, kad Mollija gatavojās atmodināt savu māti, viņa nebija isti pārliecināta, vai vispār vēlas māti. Viena lieta bija zināt, kas ir viņas māte, bet pavisam cita ka viņai tiešām ir māte. Vai Mollijai pēkšņi liks kaut ko darīt? Tas nu viņai nepavisam nepatiktu. Viņa bija radusi būt pati sev pavēlniece. Dažus mirkļus Mollijas acis pārslīdēja dziesmas vārdiem, kamēr viņa apsvēra nepatīkamo stāvokli, kādā atrodas. "Nu labi," nodomāja Mollija, "man nāksies pēc iespējas ātrāk ļoti, ļoti skaidri izteikt Lusijai Ļoganai savu nostāju. Tas arī viss."

Tagad Mollija jau bija gandrīz gatava. Tad viņas smadzenes caurstrāvoja citas bažas.

Ja jau Mollija tagad ir Lusijas Ļoganas un Primo Sella meita, vai viņai nāksies mainīt uzvārdu? Doma par to, ka viņai būtu jākļūst par Molliju Sellu vai Molliju Ļoganu, bija ārkārtīgi nepatīkama. Mollija jau juta, kā iecērt papēžus zemē, lai pretotos.

Bet vēl netīkamāka bija doma par to, ka Mollija varētu tikt pārtaisīta citādi. Viņa nevēlējās kļūt par tādu, kādu viņu varētu vēlēties redzēt viņas jaunatgūtie vecāki. Viņa vēlējās vienmēr būt viņa pati Mollija Mūna.

Mollija apsēdās uz krēsla. Viņa palūkojās uz čībās tērptajām mātes kājām un pēc tam uz savām sporta kurpēm. Un tad mirklī viņa saprata, ka nav nekādas nozīmes, kas ir viņas vecāki. Viņi ir viņi, un Mollija ir Mollija, ja reiz viņa pati tā ir izlēmusi. Ko tad viņa bija iedomājusies? Ka ļaus jaunajiem vecākiem skalot sev smadzenes? Protams, ne. Viņas prāts taču ir brīvs, vai tad ne?

Un tieši tad torņa istabas klusumā Mollija deva sev slepenu zvērestu. Viņa sev solīja lai kas arī notiktu, viņai vienmēr par visu būs pašai savs viedoldis. Lai arī kā pavērstos liktenis, viņa vienmēr būs uzticīga pati sev Mollijai Mūnai. Savai mainīgajai būtībai.

Mollija palūkojās ārā pa logu uz gaisā plīvojošu rudens lapu un apsvēra, cik ļoti viņa ir mainījusies kopš brīža, kad pēdējo reizi bija redzējusi Lusiju Ļoganu. Bija pagājis nepilns gads, un pa šo laiku viņa gandrīz bija atstājusi šo pasauli. Bija aizvadīti izcili skaisti brīži, taču arī daži šausminoši.

Turot pasauli stingumā, Molliju biedēja nākotne uztrauca tās neparedzamība. Viņa nervozēja, zinot, ka būs jāļauj notikt tam, kam jānotiek. Kas zina, kādus vēl galvu reibinošus pārsteigumus dzīve viņai paglabājusi?

Taču, kā Mollija saprata, dzīve vienmēr ir neparedzama. Tieši tas dara to tik aizraujošu. Neviens nekad nezina, kas gaida aiz nākamā pagrieziena. Protams, var gadīties arī kļūmīgas situācijas, taču dzīve ir tik pilna interesantu lietu un skaistuma, gudru cilvēku, jauku dzīvnieku un dzīvespriecīgu draugu, ka īstenībā jau nav ko baidīties. Dzīve dota, lai dzīvotu, nevis tupētu ieslodzījumā kā džins pudelē.

Debesis aiz loga bija neatvairāmi zilas.

Mollija juta, ka viņas gars ir kā ugunīgs putns, kas alkst pacelties spārnos. Viņa bija gatava gan saules stariem, gan lietus un vēja brāzmām. Un tā, aptvērusi šo brīdi, Mollija "izrāva pudeles korķi" un drosmīgi atlaida vaļā laiku.

Holivudas pakalnos kāda meitene sakrustotām kājām sēdēja zemē noplukušā vistu pagalmā. Viņa bija tērpusies violetā pidžamā, un viņas acis sedza tumšas saulesbrilles. Blakus viņas rokai zemē graudus meklēja Bentamas vista, bet pretī sēdēja gara auguma vecs hipijs. Viņa acis aiz pudeļu dibeniem līdzīgajām brillēm bija lielas un virpuļojošas. Mati bija gari un sirmi.

-    Gribi vēl rāceni ar pupiņām, Deivīna?

-Jā, lūdzu! Un, Forest, vai mēs atkal varētu to ēst, stāvot uz galvas?

-    Protama lieta. Tas būs mans kosmiskais prieks.

[1] sunday (angļu vai.) svētdiena; sundae (angļu vai.) krējuma saldējums ar augļiem, riekstiem, sīrupu. Šos vārdus izrunā gandrīz vienādi.

[1] vārdu spēle: nits gnīdas, nuts rieksti (tulk. no angļu vai.)

[1] glory slava; heelheart dvēseļu dziedinātāja (tulk. no angļu vai.)

[1] speed (angļu vai.) ātrums

[2] hard (angļu vai.) smags, grūts

[3] stone (angļu vai.) akmens

[4] moon (angļu vai.) mēness

[5]forest (angļu vai.) mežs

[6] inulti amerikas eskimosi

[7] iglu inuītu mājoklis no ledus

[8] netulkojama vārdu spēle: instinctinstinkts, in stink iekšējā smaka (tulk. no angļu vai.)

Content

Binga Džordžija Mollija Mūna aptur pasauli.

PIRMĀ NODAĻA

OTRĀ NODAĻA

TREŠĀ NODAĻA

CETURTĀ NODAĻA

PIEKTĀ NODAĻA

SESTĀ NODAĻA

septītā nodaļa

astotā nodaļa

d evita nodaļa

desmitā nodaļa

vienpadsmitā nodaļa

divpadsmitā nodaļa

trīspadsmitā nodaļa

četrpadsmitā nodaļa

piecpadsmitā nodaļa

sespadsmitā nodaļa

septiņpadsmitā nodaļa

astoņpadsmitā nodaļa

deviņpadsmitā nodala

divdesmitā nodaļa

divdesmit pirmā nodaļa

divdesmit otrā nodaļa

divdesmit trešā nodaļa

DIVDESMIT CETURTĀ NODAĻA

divdesmit piektā nodaļa

divdesmit sestā nodaļa

DIVDESMIT SEPTĪTĀ NODAĻA

divdesmit astotā nodaļa

divdesmit devita nodaļa

trīsdesmitā nodala

trīsdesmit pirmā nodaļa

trīsdesmit otra nodaļa

trīsdesmit trešā nodaļa

trīsdesmit piektā nodaļa

trīsdesmit sestā nodaļa

trīsdesmit septītā nodala

trīsdesmit astota nodala

trīsdesmit devītā nodala

četrdesmitā nodaļa

četrdesmit pirmā nodaļa

četrdesmit otrā nodaļa

četrdesmit trešā nodaļa

četrdesmit ceturtā nodala