Binga Džordžija

Mollijas Mūnas fantastiskā hipnozes grāmata

Džordžija Binga

Mollijas Mūnas fantastiskā hipnozes grāmata

.

.

PIRMĀ NODAĻA

Mollija Mūna [1] palūkojās lejup uz savām rožainajām, pūtainajām kājām. Ne jau ūdens vannā darīja tās līdzīgas maltās gaļas konserviem; tās vienmēr bija tādā krāsā. Un tik kaulainas. Varbūt kādu dienu arī viņas kaulainās kājas, gluži tāpat kā neglītais pīlēns pārvēršas baltā gulbī, kļūs par visskaistākajām kājām visā pasaulē. Vismaz ir kāda cerība.

Mollija laidās guļus, līdz viņas sprogainie, brūnie mati un ausis atradās zem ūdens. Viņa blenza mušu notraipītajā dzeltenajā krāsā, kas lobījās no sienas, un mitrajā plankumā griestos, uz kura auga savādas sēnes. Ūdens piepildīja ausis, pasaule bija dzirdama neskaidri un likās esam tālu prom.

Mollija aizvēra acis. Bija parasts novembra vakars, un viņa atradās noplukušā vannasistabā apdrupušā ēkā, kas saucās Hārdvikas bāreņu nams. Viņa iztēlojās, ka līdzīgi putnam lido virs tā, lūkojoties lejup uz pelēko šīfera jumtu un kazenājiem aizaugušo dārzu. Viņa iedomājās, ka paceļas augstāk lidojumā, līdz var no augšas vērties uz kalna nogāzi, uz kuras atrodas Hārdvikas ciemats. Viņa cēlās arvien augstāk un augstāk, līdz Hārdvikas nams sarāvās pavisam sīciņš. Nu jau varēja redzēt visu Braiersvilas pilsētiņu aiz tā. Mollijai traucoties aizvien augstāk, skatienam pavērās visa valsts un arī piekraste ar jūru visapkārt. Domas šāvās augšup, un drīz viņa jau planēja kosmosā, lūkojoties lejup uz Zemi. Tā nu viņa tur lidinājās. Mollijai vienmēr bija paticis iztēlē aizlidot no pasaules. Tas jāva atbrīvoties. Un bieži vien, atrazdamās šādā stāvoklī, viņa jutās kaut kā citādi nekā parasti.

Šajā vakarā Molliju bija pārņēmusi tā īpašā sajūta, ka ar viņu tūlīt notiks kaut kas satraucošs vai savāds. Iepriekšējo reizi, kad bija jutusies tik īpaši, viņa ciemā uz ietves bija atradusi pustukšu ledeņu paciņu. Vēl pirms tam viņai vakarā bija izdevies noskatīties televīzijas raidījumus divas, nevis vienu stundu. Mollija prātoja, kāds pārsteigums viņu varētu gaidīt šoreiz. Tad viņa atvēra acis un atkal bija vannasistabā. Viņa paskatījās savā izkropļotajā atspulgā hromētā krāna apakšpusē. Vai manu dieniņ! Es taču neesmu tik neglīta! Vai tas rozā mīklas pikucis ir mana seja? Vai tas kartupelis ir mans deguns? Vai tās mazās, zaļās uguntiņas ir manas acis?

Kāpņu telpā kāds rībināja. Tas bija dīvaini; Hārdvikas namā parasti neviens neko neremontēja. Tad Mollija aptvēra, ka kāds dauzās pie vannasistabas durvīm. Nu vairs nebija labi. Mollija strauji metās kājās, sasitot galvu pret krānu. Dauzīšanās ārpusē tagad jau bija ļoti skaļa, un to pavadīja neganta aurošana.

Mollij Mūna, tūlīt atver durvis! Ja ne, man nāksies izmantot atslēgu.

Mollija dzirdēja riņķī saslēgto atslēgu žvadzoņu. Viņa palūkojās uz ūdens līmeni vannā un noelsās. Ūdens bija par dziļu, un tā augstums ievērojami pārsniedza atļauto līmeni. Viņa izrāva korķi un ietinās dvielī. Tieši laikā. Atsprāga durvis. Un iekšā jau bija Aderstones [2] jaunkundze, kura kā čūska metās tieši uz vannu, sašķobot aplupušo degunu, tiklīdz pamanīja, kā ūdens pazūd vannas notekā. Viņa uzrotīja kremplīna tērpa piedurkni un iestūma vannas korķi atpakaļ.

-    Tā jau es domāju, viņa nošņācās. Apzināts bāreņu nama noteikumu pārkāpums.

Aderstones jaunkundzes acis ļaunā priekā iemirdzējās, kad viņa no kabatas izņēma mērlenti. Viņa izstiepa metāla sloksni un, satraukti šļurpstoši sūkājot savus vaļīgi karājošos liekos zobus, nomērīja, par cik ūdens līmenis ir pārsniedzis sarkano līniju, kas bija novilkta gar vannas malām. Mollijai zobi sāka klabēt. Tagad viņas ceļgali tiešām bija pārbijušies un pūtaini. Par spīti ledainajai vēsmai, kas pūta iekšā pa plīsuma spraugu loga rūtī, plaukstas sāka svīst kā vienmēr, kad viņa sanervozējās.

Aderstones jaunkundze nokratīja mērlenti, noslaucīja to Mollijas blūzē un ievilka atpakaļ. Mollija saņēmās, lai uzlūkotu cīpslaino vecmeitu, kas ar saviem īsajiem, sirmajiem matiem un spalvaino seju vairāk atgādināja kungu, nevis jaunkundzi.

-    Ūdens dziļums tavā vannā ir trīsdesmit centimetri, paziņoja Aderstones jaunkundze. Ņemot vērā no vannas ļaundabīgi izplūdināto ūdeni laikā, kamēr es klaudzināju pie durvīm, lēšu, ka faktiskais tā dziļums vannā ir bijis četrdesmit centimetri. Tev ir zināms, ka ūdenim vannā ir jābūt tikai desmit centimetru dziļam. Tavējā tas noteikto normu ir pārsniedzis četras reizes, un tādējādi tu jau esi izmantojusi trīs nākamās vannošanās reizes. Un tāpēc, Mollij, tev ir aizliegts iet vannā nākamo triju nedēļu laikā. Un kā par sodu tev… Aderstones jaunkundze paņēma Mollijas zobu birstīti. Mollijas sirds pamira. Viņa zināja, kas tūlīt sekos Aderstones jaunkundzes iecienītākais soda veids.

Aderstones jaunkundze nikni uzlūkoja Molliju ar savām truli tumšajām acīm. Kamēr viņas mēle izkustināja no vietas liekos zobus un peldināja tos apkārt pa muti, lai pēc tam atkal noliktu vecajā vietā smaganās, viņas seja ieguva spokainu cēlumu. Viņa vērsa zobu birstīti pret Molliju.

Šonedēļ tu būsi tualetes uzraudze. Mollij, es vēlos, lai tualetē nebūtu ne pleķīša netīrumu, un, lai panāktu to, tu lietosi šo birstīti. Un nemaz nedomā, ka varēsi izmantot parasto tualetes suku, jo es tevi vērošu.

Aderstones jaunkundze vēlreiz pašapmierināti pasūkāja zobus un pameta telpu. Mollija atkrita uz vannas malas. Šovakar viņa bija jutusi nākam nepatikšanas. Viņa blenza uz savu nodilušo zobu birstīti cerībā, ka draugs Rokijs ļaus viņai lietot savējo.

Izvelkot diegu no sava pelēkā, nodilušā, vecā dvieļa, meitene iedomājās, kā būtu, ja viņa būtu ietīta pūkainā, baltā dvielī, nu gluži tādā, kāds tika rādīts TV reklāmās.

Zudīs tavas rūpes,

Neviens nebūs ūpis,

Visi dvieļi būs dievīgi,

Ja tos mazgās ar Mākoni Deviņi.

Mollijai patika reklāmas. Tās rādija, cik jauka un skaista varētu būt dzīve, ja viņa tiktu pārcelta no savas pasaules reklāmu pasaulē. Vairums reklāmu bija muļķīgas, taču Mollijai bija savas mīļākās, kuras tādas nebija. Tajās uzstājās draugi draugi, kas vienmēr priecātos ieraudzīt Molliju tad, kad viņa tos apmeklētu savās iedomās.

Ietinies luksā, Mākonis Deviņi upsā!

No baltā dvieļa sapņa Molliju iztraucēja vakara zvans. Meitene satrūkās. Kā vienmēr viņa bija nokavējusi.

Vienmēr nokavējusi, vienmēr satraukusies. Pārējie bērni mēdza saukt Molliju par Bīstamo Zonu vai ari Zonu, jo viņa bija tik neveikla un viņu vienmēr piemeklēja neveiksmes. Vēl viņai bija tādas iesaukas kā Miegazāle, jo visi apgalvoja, ka Mollijas balss uzdzen tiem miegu, un Spokacs, jo viņas acis bija tumšzaļas un atradās tuvu viena otrai Tikai labākais draugs Rokijs un daži jaunākie bāreņi sauca viņu par Molliju.

-     Mollij! Mollij!

Pāri gaitenim, ko tagad pildīja bērni, kuri nesās lejup pa kāpnēm, Mollija saskatīja Rokija tumšbrūno, melno sprogu ieskauto seju, kura it kā teica, ka jāpasteidzas. Mollija paķēra zobu birstīti un skrēja uz guļamtelpu, ko viņa dalīja ar divām meitenēm Heizlu un Sintiju. Kad meitene šķērsoja gaiteni, divi vecākie zēni, Rodžers Fibins un Gordons Boilss, rupji nogrūda viņu malā.

-     Novācies, Zona.

-    Vācies, Miegazāle.

-     Ātrāk, Mollij! sauca Rokijs, stumdams kājās čības. Mēs nedrīkstam nokavēt! Aderstone dabūs trieku… Un iedomājies, viņš piebilda, viņa taču var aizrīties ar saviem liekajiem zobiem. Rokijs iedrošinoši uzsmaidīja Mollijai, kad tā meklēja savu pidžamu. Zēns vienmēr prata viņu uzmundrināt. Viņš to tik labi pazina.

Tas notika tā.

*

Mollija un Rokijs bija ieradušies Hārdvikas bāreņu namā pirms desmit gadiem. Baltais un melnais bērns.

Molliju Aderstones jaunkundze bija atradusi kartona kastē uz kādu durvju sliekšņa, bet Rokiju bērnu ratiņos garāžā aiz Braiersvilas policijas iecirkņa. Kāds bija izdzirdējis viņu nebalsī kliedzam.

Aderstones jaunkundzei nepatika zīdaiņi. Viņas izpratnē tie bija trokšņaini, smirdoši, čīkstoši radījumi, un no domas, ka kādreiz būtu jāmaina autiņi, viņai allaž kļuva nelabi. Tā nu Mollijas un Rokija pieskatīšanai tika nolīgta kāda kautrīga pilsētiņas atraitne Trinklberijas kundze, kura jau agrāk bija palīdzējusi tikt galā ar bāreņu nama bērniem. Un, tā kā Trinklberijas kundze vārdus bērniem deva pēc tā, kādās drēbēs tie bija atrasti, vai arī pēc bērnu atnesējiem piemēram, grozā atrastais autiņos ievīstītais bērns tika nodēvēts par Mozu Autiņu, cits par Atlasa Bruņinieku, jo bija tērpts naktskreklā ar atlasa jostu, arī Mollija un Rokijs saņēma itin savdabīgus vārdus.

Mollijas uzvārds Mūna nāca no firmas nosaukuma "Mūna mīkstās karameles", kas rozā un zaļā krāsā bija uzdrukāts uz viņas kartona kastes malām. Kad Trinldberijas kundze kastē bija atradusi sūkājamu karameli uz kociņa, viņa bērnu nosauca par Sūkājamo Mūnu. Kad nu Aderstones jaunkundze bija atteikusies atzīt Sūkājamo par bērna vārdu, Sūkājamā Mūna kļuva par Molliju Mūnu.

Rokija vārds bija ņemts tieši no viņa sarkanajiem bērnu ratiņiem. To priekšā bija rakstīts "Sarkanais rokeris". Rokijs pēc miesas būves bija masīvs kā klints un ļoti mierīgs. Šo mieru viņam piešķīra sapņainums taču tas bija citāds nekā Mollijai. Mollija sapņoja vaļējām acīm, lai aizbēgtu, bet Rokija sapņainums bija apcerīgs, it kā viņš domātu par savādo pasauli sev apkārt. Pat zīdaiņa vecumā viņš bieži mēdza gulēt, domādams un klusi dūkdams pie sevis. Viņa dziļā, piesmakusī balss kopā ar pievilcīgo izskatu vedināja Trinklberijas kundzi uz domām, ka reiz viņš kļūs par roka zvaigzni un dziedās sievietēm mīlas dziesmas. Tā nu Rokijs Skārlets, vārds, kādu tā viņam deva, izrādījās ļoti piemērots [3] .

Trinklberijas kundze neizcēlās ar īpašu gudrību, tomēr viņas labestība pilnībā atsvēra spoža prāta trūkumu. Un tas bija ļoti labi, ka viņa mazotnē tiešām rūpējās par Molliju un Rokiju, jo, ja viņa nebūtu to darījusi un par bērniem būtu gādājusi tikai nejaukā Aderstones jaunkundze, tie būtu uzauguši ar domu, ka visa pasaule ir ļauna, un līdz ar to paši būtu kļuvuši ļauni. Tomēr bērni uzauga, ucināti uz tuklās Trinklberijas kundzes ceļgala un iemiegot pie viņas dziedātajām šūpuļdziesmām. Viņa tos smīdināja un noslaucīja to acis tad, kad tie raudāja. Kad bērni naktīs vaicāja, kāpēc viņi ir pamesti, Trinklberijas kundze tiem teica: kāda riebīga dzeguze ir izgrūdusi jūs no dzimtās ligzdas. Un tad viņa tiem dziedāja kādu savādu šūpuļdziesmu. Tā skanēja šādi:

Ak, mazie putnēni vārgie, No ligzdas jūs dzeguzēns dzinis. Jel nesodiet ļaundari bargi Mātes dzeguzes pēdās viņš minis.

Ja arī Mollija vai Rokijs kādreiz bija ņēmuši ļaunā saviem vecākiem, lai nu kas viņi ari būtu, ka viņi tos pametuši, Trinklberijas kundzes dziesma bērnus mierināja.

Taču Trinklberijas kundze vairs nestrādāja bāreņu namā. Tiklīdz Mollija un Rokijs bija tikuši ārā no autiņiem, Trinklberijas kundze tika aizraidīta. Tagad viņa iegriezās tikai reizi nedēļā, lai palīdzētu uzkopt telpas un mazgātu veļu. Mollija un Rokijs vēlējās, kaut pie durvīm tiktu atrasts vēl kāds zīdainis, lai Trinklberijas kundze varētu atgriezties, bet neviens vairs neuzradās. Tika gan atvesti mazi bērni, taču tie jau bija tādi, kas staigā un runā, un, lai ietaupītu naudu, Aderstones jaunkundze viņiem par auklēm izmantoja Molliju un Rokiju. Tagad mazākajam bāreņu nama bērnam Rūbijai bija pieci gadi, un viņai jau sen vairs nevajadzēja autiņus, pat ne naktī.

Iestājās vakars.

Mollija neskaidri dzirdēja, kā tālumā pulkstenis ar dzeguzi Aderstones jaunkundzes istabā nosit seši.

-     Mēs tiešām kavējam, viņa teica, ātri paķerdama rītakleitu no durvju āķa.

-     Nu šī gan būs nikna, piekrita Rokijs, viņiem skrienot pa galeriju. Abi prasmīgi pārvarēja šķēršļu joslu, proti, ceļu lejup pa kāpnēm; šo maršrutu viņi bija mērojuši jau tūkstoš reižu. Kājām slidot pa vaskoto linoleja grīdu, bērni aši pagriezās gar stūri un nolēkšoja lejup pa kāpnēm. Uz pirkstgaliem un bez elpas viņi šķērsoja halles akmens grīdu aiz televīzijas telpas, devās uz sanāksmju zāli, kuras sienas rotāja ozolkoka paneļi, un klusi ielavījās iekšā.

Gar sienām ierindā stāvēja deviņi bērni, no kuriem četri bija jaunāki par septiņiem gadiem. Mollija un Rokijs nostājās ierindas beigās blakus diviem draudzīgiem piecgadniekiem Rūbijai un Džinksam cerībā, ka Aderstones jaunkundze sarakstā vēl nav nonākusi līdz viņu vārdiem. Mollija palūkojās uz naidīgajām vecāko bērnu sejām sev pretī. Pati nejaukākā meitene bāreņu namā Heizla Hakerslija piemiedza acis, uzlūkodama Molliju. Gordons Boilss žestikulēja, it kā pārgriežot sev rīkli ar iedomātu nazi.

-     Rūbija Eibla? lasīja Aderstones jaunkundze.

-      Jā, Aderstones jaunkundz, nopīkstēja sīkā Rūbija aiz Mollijas.

-     Gordons Boilss?

-      Šeit, Aderstones jaunkundz, atbildēja Gordons, novaikstldamies pret Molliju.

-     Džinkss īmss?

Rūbija iegrūda Džinksam sānos.

-Jā, Aderstones jaunkundz, viņš atsaucās.

-     Rodžers Fibins?

-             Šeit, Aderstones jaunkundz, atbildēja Gordonam blakus stāvošais kalsnais, garais zēns, ļauni vērdamies Mollijā.

-    Heizla Hakerslija?

-    Šeit, Aderstones jaunkundz.

Molliju pārņēma atvieglojums. Nākamais bija viņas vārds.

-    Gerijs Ouklijs?

-            Šeit, Aderstones jaunkundz, svepstēja septiņgadīgais Gerijs, stumjot roku kabatā, no kuras, kā viņš juta, gatavojās izbēgt viņa pieradinātā pele.

-    Sintija Redmona?

-            Šeit, Aderstones jaunkundz, attrauca Sintija, pamādama Heizlai.

Mollija gaidīja, kad gan tiks nosaukts viņas vārds.

-    Kreigs Redmons?

-            Šeit, Aderstones jaunkundz, noņurdēja Sintijas dvīņubrālis. Šķita, ka Aderstones jaunkundze ir aizmirsusi Molliju. Meitene jutās atvieglota.

-    Džemma Peitela?

-    Šeit, Aderstones jaunkundz.

-    Rokijs Skārlets?

-    Šeit, aizelsies atbildēja Rokijs.

Aderstones jaunkundze aizcirta ciet reģistrācijas žurnālu. Kā parasti, Mollijas Mūnas šeit nav.

-            Bet es tagad esmu šeit, Aderstones jaunkundz. Mollija nespēja tam noticēt. Lai ari kā Aderstones jaunkundzei būtu gribējies viņu pieķert, tomēr viņas vārds bija jānosauc.

-            Tagad neskaitās, sakniebtām lūpām teica Aderstones jaunkundze. Tev šovakar jāmazgā trauki. Edna tiešām priecāsies par brīvu vakaru.

Mollija nepatikā pievēra acis. Doma par to, ka šovakar jānotiek kam īpašam, bija pilnībā zudusi. Rādījās, ka vakars būs tāds pats kā visi citi pilns nepatikšanu.

Vakara lūgšana sākās kā jau vienmēr. Šajā laikā tika dziedāts psalms un skaitītas lūgsnas. Parasti Rokija balss pārspēja visas citas, taču šovakar viņš dziedāja klusi, cenzdamies atgūt elpu. Mollija cerēja, ka viņam atkal priekšā nav nejauka ziema ar sēcošām astmas lēkmēm. Pēc tam vakars turpinājās kā jau allaž trīssimt sešdesmit piecas dienas gadā.

Pēc pēdējās vakara dievlūgsnas noskanēja vakariņu gongs un atvērās smagās ēdamzāles durvis. Cauri tām stumdījās bāreņi, kurus šovakar sagaidīja pretīga iepuvušu zivju smaka. Viņi jau pietiekami ilgi bija redzējuši šīs zivis guļam plastmasas kastēs pie virtuves, kur tās apložņāja mušas un vaboles; pēc smakas likās, ka tās tur gulējušas kādu nedēļu. Visiem bija zināms, ka bāreņu nama pavāre Edna apceps zivis biezā, taukainā siera un riekstu mērcē, lai noslāpētu puvuma garšu, to viņa savulaik bija apguvusi flotē.

Un te nu stāvēja lielā, muskuļotā Edna ar pinkainajiem, sirmajiem matiem un saplacināto degunu, gatava piespiest jebkuru bērnu izēst šķīvi tukšu. Ar jūrnieka tetovējumu uz gurna (kā tika baumots) un rupjo valodu Edna atgādināja īdzīgu pirātu. Viņā kā dusošs pūķis mājoja nelāgs raksturs, kas pamodināts mēdza trakot un spļaut ugunis.

Ikviens bērns izjuta satraukumu un nelabumu, stāvot ierindā, kuras priekšā grozījās Edna, izdodot pavēles no smirdīgās mutes.

-     Man ir alerģija pret zivim, Edna, teica Mollija.

-    Būs tāds riktlgs mencas vēders, Edna nosvepstēja, slaucīdama degunu kombinezona piedurknē.

-    Tas tiešām ir mencas vēders, Mollija pačukstēja Rokijam, paskatījusies uz savu zivi.

Vakars bija gandrīz beidzies. Pirms gulētiešanas bija atlicis tikai Mollijai piespriestais trauku mazgāšanas sods. Rokijs, kā parasti, pieteicās palīgā.

-     Mēs varam sacerēt dziesmu par trauku mazgāšanu. Turklāt augšā mani gaida vienīgi Gordons un Rodžers, lai man iedzeltu.

-     Viņi vienkārši tevi apskauž. Kāpēc tu reiz nevarētu iekraut viņiem pa ausi? jautāja Mollija.

-     Nav ko rokas smērēt.

-     Bet tev taču nepatīk mazgāt traukus.

-    Tev ari. Taču tas padosies ātrāk, ja es palīdzēšu.

Tā šajā parastajā vakarā abi devās uz trauku novietni pagrabstāvā. Mollijai izrādījās taisnība. Šovakar bija jānotiek kam īpašam un tas ari notika.

Pagrabtelpā bija auksti. Virs galvas locījās pilošas caurules, un sienās melnēja ventilācijas lūkas, pa kurām telpā iekļuva pēc pelējuma dvakojošs auksts gaiss un peles.

Mollija atgrieza krānu, no kura tecēja remdens ūdens, bet Rokijs gāja pēc trauku mazgāšanas šķīduma. Mollija dzirdēja Ednas burkšķēšanu gaitenī, pa slīpo tuneli trauku mazgātavas virzienā stumjot ratiņus ar vienpadsmit zivjainiem šķīvjiem.

Mollija turēja īkšķi, lai Edna vienkārši atstātu viņiem ratiņus un ietu prom, kaut arī daudz ticamāk bija, ka viņa paliks trauku novietnē un kritīs uz nerviem. Tas daudz vairāk izskatītos pēc Ednas. Atgriezās Rokijs ar trauku mazgāšanas šķidrumu. Viņš nedaudz iešļāca izlietnē, izlikdamies, ka darbojas vienā no viņu iecienītākajām televīzijas reklāmām.

-     Ak, mammu! viņš uzrunāja Molliju. Kāpēc tavas rokas ir tik maigas?

Mollija un Rokijs bieži mēdza izspēlēt televīzijas reklāmas un mācēja tās atkārtot vārdu pa vārdam. Viņiem likās smieklīgi izlikties par reklāmu cilvēkiem.

-    Tik maigas? Mollija gaudulīgā balsī atkārtoja. Tas ir tāpēc, ka es lietoju šo mazgāšanas šķidrumu, mīļumiņ. Parastie mazgājamie līdzekļi ir vienkārši slepkavīgi. Tikai Burbuļotais ir saudzīgs.

Pēkšņi uz Mollijas rokas nolaidās Ednas dinozaura ķepa, liekot izgaist iedomu pasaulei. Mollija parāvās sāņus, gaidot veselu lērumu apvainojumu. Taču to vietā viņa ausī sadzirdēja slimīgi saldenu balstiņu: Es to izdarīšu, mīļumiņ. Ejiet prom rotaļāties!

Mīļumiņ? Mollija nespēja noticēt, ka pareizi saklausījusi. Edna nekad nebija runājusi ar viņu laipni. Parasti tā bija vienkārši briesmīga un šaušalīga. Taču tagad viņa smaidīja nedabisku smaidiņu caur sakostiem zobiem.

-     Bet Aderstones jaun…

-     Par to neuztraucies, attrauca Edna. Ej un atpūties… Ej un lūri to burvīgi sasodīto teļļuku vai dari ko citu.

Mollija palūkojās uz Rokiju, kas izskatījās tikpat apmulsis. Tad abi pavērās Ednā. Pārmaiņas bija pārsteidzošas. Tas bija tikpat neparasti, it kā uz viņas galvas augtu tulpes.

Un tā bija pirmā savādā lieta, kas notika šajā nedēļā.

OTRĀ NODAĻA

Dažkārt, kad neveicas, šķiet, ka neveiksmēm nav gala. Tieši tā par savu likteni bieži domāja Mollija Mūna, un tas ari nebija nekas pārsteidzošs, jo neveikties viņai mēdza bieži. Ja vien zinātu, ka tomēr paveiksies, meitene spētu izbaudīt nākamo dienu, jo tās beigās ar viņu būtu jānotiek visādiem brīnumiem. Tomēr šorīt šķita, ka Mollijas diena ir aizgājusi šķērsām jau kopš brīža, kad viņa no rīta atvēra acis pēc cieša miega uz bāreņu nama noplīsušā matrača. Tas notika tā.

Vispirms jau viņu pamodināja modinātājpulkstenis, zvanot tieši ausī. Aderstones jaunkundzes mīlulītei lielkaulainajai Heizlai patika modināt Molliju tik rupji, cik vien iespējams. Heizla bija kārtīgi savākusi līdz pleciem garos, melnos matus ar lenti un jau iespīlējusi savu atlētisko ķermeni cieši pieguļošajā, zilajā skolas formas tērpā.

Šodien skolā ir kross, Spokace, un arī piecdesmit vārdu gramatikas kontroldarbs, viņa paziņoja. Un tad, apmierināti šūpodama zvaniņu, aizgāja ļaunā priekā par to, ka izdevies Mollijai sabojāt rītu.

Mollija aši apģērbās un iegāja guļamtelpā, ko Rokijs dalīja ar Gordonu. Gordons viņu apsveica, metot viņas virzienā slapju papīra glāzi. Rokijs klusi dungoja pie sevis, neievērodams neko sev apkārt.

Rok, jautāja Mollija, vai atceries, ka šodien ir gramatikas kontroldarbs?

Nokavēto viņi centās atgūt brokastu laikā, bet tas beidzās vienīgi ar to, ka Aderstones jaunkundze viņiem atņēma mācību grāmatas. Tad Aderstones jaunkundze izjuta dziļu baudījumu, vērojot, kā Mollija ar zobu birstīti tīra tualeti. Kad viņi bija izgājuši uz ceļa, kāds no ciema puikām meta Heizlai ar ūdensbumbu. Kad Heizla pieliecās, ūdensbumba trāpīja Mollijai, no trieciena izšķīda un izmērcēja viņu caurcaurēm. Heizlai un viņas pavadoņiem, četriem vecākajiem bērniem, tas likās ļoti smieklīgi.

Beigu beigās skola sākās bez Mollijas un Rokija, kas nokavēja sanāksmi, jo centās izžāvēt Mollijas džemperi un blūzi uz radiatora meiteņu ģērbtuvē. Viņi zināja, ka nokavēs pirmo stundu, un tas nepavisam nebija prātīgi darīts.

-Jūs esat nokavējuši! kliedza skolotāja Todlijas [4] kundze, kad abi ienāca klasē. Un jūs esat nokavējuši klases sapulci. Es jūs sodīšu vēlāk. Aaa-pčiīī!

Todlijas kundzei bija piemetušās iesnas, un tas notika vienmēr, kad viņa uztraucās.

Mollija nopūtās. Atkal kaut kādi sodi.

Attiecībā uz sodiem Todlijas kundze demonstrēja bagātīgu izdomu. Un, protams, Mollijai nācās tos izciest pirmajai. Piemēram, kad meitene desmito reizi tika pieķerta, košļājam papīru, Todlijas kundze bija likusi viņai apsēsties klases stūri un apēst žūksni datoru papīra. Mollijai tas bija prasījis divas stundas, un bija ļoti nepatīkami. Grūti iedomāties, ka papīrs ir sviestmaize ar kečupu vai virtulis, tas tāpat garšo pēc papīra.

Mollija nevarēja ciest Todlijas kundzi un priecājās, ka viņa izskatās tik atbaidoši uzpampušu seju un pa pusei plikpauraina, ar vēderu, kas līdzinās ar ūdeni pildītam gumijas maisam. Izskats pilnībā atbilda viņas būtībai. Mollija būtu varējusi izjust līdzjūtību pret Todlijas kundzi par to, ka viņai iekšās viss trokšņo un burbuļo, ka viņai ir alerģija pret visu un ka viņai tā jāšķauda. Bet, kā jau teikts, meitene to ienīda.

Todlijas kundzes šķavu lēkmes parasti noderēja norakstīšanai, taču šodienas kontroldarbā par norakstīšanu nevarēja būt ne runas, jo atbildes nezināja ne Rokijs, ne Mollija. Viņi apsēdās divos ķirmju sagrauztos solos klases priekšā.

Kontroldarbs bija vienkārši šausmīgs. Vārdi bija ne tikai pareizi jāuzraksta, bet ari jāizskaidro to nozīme. Mollija un Rokijs maldījās pa jautājumiem, mēģinot uzminēt atbildes.

Kad visi bija beiguši, Todlijas kundze savāca kontroldarbus un, ķērusies pie to vērtēšanas, uzdeva skolēniem angļu valodas izpratnes vingrinājumu. Vērtēšanu viņa sāka ar Molliju. Vairākas minūtes klasi pildīja viņas spiedzīgās, augstās balss skaņas, ko pavadīja skaļas šķavas. Mollijas kuņģis sažņaudzās, kad sākās kārtējais rājiens. Viņas spēki sāka zust. Galu galā neviens taču nespēj izciest tik daudz sitienu. Viņa uzlika savas labākās pretiztirzāšanas bruņas un izslēdzās. Tas bija jādara, lai Todlijas kundzes ļaunā balss nespētu viņu ievainot. Domās viņa aizpeldēja prom no klases, līdz skolotājas šausmīgā balss kļuva aizvien klusāka un attālinājās, it kā būtu dzirdama pa telefonu, bet apspīlēto svārku kroplīgais apveids pārvērtās violeti oranžā miglas traipā.

Tu esi nepareizi uzrakstījusi "NESLAVA". Aaa-p-čiiiiiii… Tur nav jābūt garajam ē, un īstenībā tas nozīmē to pašu, ko slava, tikai sliktā nozīmē, un man jāsaka, ka to pilnībā var attiecināt uz tevi, vai ne, Mollij? Ko?… Ko?… Ko?

Mollija saslējās.

-     Mollij Mūna! Vai tu reiz manī klausīsies, tu nekam nederīgais skuķi!

-     Piedodiet, ka liku jums vilties, Todlijas kundze! Nākamreiz centīšos labāk.

Todlijas kundze nosprauslājās, nošķaudījās un apsēdās, pa vēnām traucoties adrenalīnam.

Rītam Mollija piešķīra desmit briesmīguma balles no desmit iespējamām. Tomēr pēcpusdienā notika kaut kas vēl ļaunāks un tam nebija nekāda sakara ar skolotājiem.

Pēc pusdienām Mollijas klasesbiedri pārģērbās, lai skrietu krosu. Gāza spēcīgs lietus, un celiņi, kas veda augšā pakalnā, prom no skolas un mežos, bija mālaini un slideni. Lietus lāses ritēja lejup pa ģērbtuves logiem, kamēr Mollija meklēja pazudušo kedu. Kad viņa to beidzot bija atradusi un abi ar Rokiju devās ārā lietū, pārējie jau bija gabalā. Rokijs gribēja panākt citus, bet tas nācās grūti, jo zeme bija slidena. Pēc skrējiena caur dubļaino mežu Mollijai bija nepieciešama atelpa un Rokijs bija sācis sēkt. Tā nu viņi apsēdās uz soliņa zem koka, lai mazliet atpūstos. Viņu sporta kurpes bija izmirkušas un kājas aukstas un slapjas, bet gumijotajās virsjakās bija karsti. Rokijs savējo novilka un aptina ap gurniem.

-    Nu, laižam, teica Rokijs. Skrienam uz priekšu. Citādi mēs atpaliksim.

-     Bet kāpēc mēs nevarētu vienkārši iet atpakaļ? ieminējās Mollija.

-     Mollij, Rokijs sāka dusmoties, vai tad tu tiešām gribi nepatikšanas? Traka esi, vai?

-     Es neesmu traka, man tikai nepatīk skriet.

-     Nu beidz, Mollij, skrienam.

-     Nē, man vienkārši… negribas.

Rokijs piešķieba galvu un pētoši ieskatījās meitenē. Pēdējās desmit minūtes viņš bija pavadījis, meklēdams Mollijas kedu, līdz ar to nokavējis ari pats, un nu tā gribēja sagādāt viņam vēl lielākas nepatikšanas.

-     Mollij, viņš saniknots teica. Ja tu tagad nenāksi, mums to var likt noskriet divreiz. Kāpēc tu nevarētu vismaz pamēģināt?

-    Tāpēc, ka man tas nepadodas un es to negribu.

Rokijs neizpratnē blenza viņā. Tu zini, ka tev padotos

skriešana, ja vien tu pacenstos. Ja tev skriešana padotos labāk, tev tā patiktu, bet tu pat negribi pamēģināt. Rokijs pavērsa skatienu augšup uz lietus mākoņiem virs galvas. Un tāpat ir ar daudz ko no tā, ko mēs darām. Ja tev kaut kas nepatīk, tu vienkārši atmet tam ar roku. Un tad tev tas vairs nepadodas, un tāpēc tu ari vairs nemēģini to darīt, un tad tas tev padodas vēl sliktāk, un tad…

-    Aizveries taču, Rokij! Mollija bija pārguruši, un vismazāk jau nu viņa šobrīd vēlējās uzklausīt sava labākā drauga lekciju. Patiesībā meiteni pārsteidza tas, ka Rokijs tā noskaitās. Parasti viņš bija tik saprotošs un iecietīgs. Ja zēnu kaut kas kaitināja, viņš to vienkārši laida gar ausim vai pagāja tālāk.

-Turklāt,-turpinājaRokijs,-tuiekulsies nepatikšanās. Viņš dziļi ievilka elpu. Un vai zini ko? Man ir apnicis, ka tu visu laiku iekūlies nepatikšanās. Taču liekas, ka tev tas patīk. Rādās, ka tu gribi kļūt arvien nepopulārāka.

Mollijas sirds pārsteigumā sarāvās, kad tajā iedzēla drauga negaidītie vārdi. Rokijs nekad nebija viņu kritizējis.

-    Tu jau pats neesi neko populārs, Rok Skārlet, viņa atvairīja uzbrukumu.

-    Tāpēc, ka es parasti esmu kopā ar tevi, Rokijs lietišķi noteica.

-    Varbūt tas ir tāpēc, ka ari tu nevienam īpaši nepatīc, Mollija atcirta. Es gribu teikt, ka ari tu neesi nekāda pilnība. Tu esi tik sapņains, ka šķiet tu dzīvo uz kādas citas planētas. Patiesībā sazināties ar tevi ir tāpat kā censties piekļūt citplanētietim. Un tev nevar uzticēties. Dažkārt man nākas gaidīt stundām, kamēr tu savācies. Tāpat ari vakar man nācās gaidīt mūžību pie skolas ģērbtuvēm. Bet beigās tu uzrodies tā, it kā būtu tieši laikā. Un tu esi tik noslēpumains, ka tas jau ir gandrīz blēdīgi. Kur tu biji vakar pēc skolas? Pēdējā laikā tu allaž kaut kur pazūdi. Varētu jau domāt, ka es esmu dīvaina, tomēr tevi visi uzskata par tikpat savādu. Tu esi kā dīvains, klejojošs dziesminieks.

-     Un tomēr es viņiem patīku vairāk par tevi, tas jau nu ir pavisam droši, Rokijs pašpārliecināti noteica un aizgriezās.

-    Ko tu teici?

-     Es saku, Rokijs pacēla balsi, ka es viņiem patīku vairāk par tevi.

Mollija piecēlās, apveltot Rokiju ar pašu riebīgāko skatienu, uz kādu bija spējīga.

-     Es eju, viņa sacīja, ja jau tagad zinu, ka, pēc tavām domām, tu esi tik ļoti labāks par mani. Un vai zini ko, Rokij? Tu vari skriet pakaļ visiem tiem pārējiem. Ej un kļūsti vēl populārāks! Neļauj man sevi aizkavēt.

-     Nu nesatraucies taču tik ļoti. Es tikai centos tev palīdzēt, Rokijs sadrūmis taisnojās. Taču Mollija jau bija saniknota. Viņa jutās tā, it kā iekšā kaut kas būtu pēkšņi salūzis. Viņa pati apzinājās, ka nav tik iecienīta kā Rokijs, bet viņa negribēja to dzirdēt. Bija jau tiesa visi vienmēr vainoja viņu, bet nekad Rokiju. Viņš bija neaizskarams, pašpārliecināts, viņu bija grūti sarūgtināt, un viņam patika sapņot. Heizla ar savu bandu grieza viņam ceļu, un viņam skolā bija daudz draugu. Citi bērni klusībā vēlējās viņam līdzināties. Tagad Mollija viņu ienīda par nodevību. Viņa uzlūkoja to zvērojošām acīm, bet viņš piepūta vaigus, it kā teiktu: "Tu mani tracini."

Novēlu tev to pašu. Un, šitā uzpūties, tu izskaties vienkārši stulbi. Varbūt kādam no taviem jaunajiem draugiem tas liksies forši. Jau strauji soļojot prom no Rokija, viņa kliedza: Man riebjas šī vieta, īstenībā es pat nevaru iedomāties vēl sliktāku vietu pasaulē par šo. Mana dzīve ir vienkārši ŠAUSMĪGA.

Mollija brāzās prom cauri krūmiem. Viņa netaisījās skriet krosu, tāpat arī negrasījās šodien atgriezties nožēlojamajā skolā. Viņa dosies uz savu īpašo vietu, savu slepeno vietu, un tie visi var kaukt, vaimanāt un kliegt, līdz sejas metas zilas.

TREŠĀ NODAĻA

Mollija lauzās cauri skolas mežiem, slapjajai zemei šļakstoties un papardēm sitoties ap kājām. Viņa pacēla kādu zaru un sāka sist augus. Pirmā plušķainā paparde, pie kuras viņa ķērās, bija Aderstones jaunkundze. Švlk! Zars nozibēja gaisā un nocirta viņas galvu. Vecā govs, Mollija nomurmināja.

Kāds tumšzaļš staipeknis bija Edna. Švīk! Vecā, pretigā ķesele!

Viņa bija nonākusi kādas vecas īves pakājē. Uz zemes ap to puva indīgās, sarkanās ogas, un uz tās stumbra auga derdzīga, dzeltena piepe. Ā! Todlijas kundze!

Šņikt! Šņākt! Pēc Todlijas kundzes saciršanas sīkos, smirdīgos gabaliņos Mollija jutās jau mazliet labāk. Pati tu esi neslavena, viņa teica.

Apsēdusies uz celma, Mollija iespēra nātrei. Saņem, Rokij! viņa teica. Nātre atliecās atpakaļ un iedzēla viņai potītē. Kad Mollija bija atradusi skābenes lapu un paberzējusi ar to nātres dzēlumu, viņa nodomāja, ka Rokijam varbūt bijusi taisnība mazliet, tomēr viņa joprojām uz to dusmojās. Galu galā viņa taču Rokiju nekad neaizvainoja. Viņa nemaz nevēlējās, lai Rokijs mainītos. Mollija vienmēr bija domājusi, ka patīk Rokijam tāda, kāda ir, tāpēc ari bija šokēta, atklājusi, ka viņam nepatīk kaut vai neliela viņas daļiņa, bet vēl lielāks šoks bija redzēt, ka viņš nostājas citu pusē.

Viņa domāja par to, cik gan reižu Rokijs ir jutis nepatiku pret viņu un par to neko nav teicis. Pēdējā laikā viņš bieži bija atsvešinājies. Vai Rokijs no viņas izvairās? Mollijas prātā plosījās vētra. Ko nozīmē tas, ko viņš pateica? Vai to, ka viņa nekad necenšas kaut ko sasniegt? Bet viņiem taču kopā lieliski izdevās izspēlēt reklāmas. Tur taču Mollija centās. Varbūt viņai izdotos atrast kaut ko citu, kas paveiktos. Tad viņš redzētu!

Mollija piecēlās un turpināja lauzties cauri mežam, izjūtot žēlumu pret sevi. Koku audze beidzās, un viņa stāvēja pakalna kailajā pusē vējā, lūkodamās lejup uz mazo Braiersvilas pilsētiņu. Tur bija skola, aiz tās šoseja, pilsētas rātsnams un mājas. Viss mirdzēja pēcpusdienas lietū. Automašīnas, kas izskatījās mazas kā jūrascūciņas, rāpoja pa līkumainajām ieliņām. Mollijai gribējās, lai kāda no tām atbrauktu un paņemtu viņu līdzi, aizvestu uz mājām kādā omulīgā namiņā. Viņa domāja par to, cik laimīgi ir bērni, kuriem ir vecāki; lai ari cik slikti būtu gājis dienā, viņiem vienmēr ir mājas, kur atgriezties.

Mollija novirzīja domas uz milzīgo reklāmas dēli, kurš stāvēja pie pilsētiņas robežas un uz kura katru mēnesi parādījās cita reklāma. Šīsdienas vēstījums, kas apstaroja ikviena dzīvi, bija: ESI VĒSAIS DŽEKS, DZER QUBE. Uz milzīgā dēļa bija attēlots kāds vīrs ar saulesbrillēm, pludmalē dzerot Qube no bundžiņas. Slavenā Qube bundžiņa mirdzināja zeltainās un oranžās svītras, it kā gaismu pasaulei dāvātu nevis saule, bet Qube. Mollijai patika tas, ka bundžiņa gan izskatījās karsta, tomēr tās iekšpusē bija vēss dzēriens. Ap dzerošo vīrieti sajūsmā pulcējās skaistie pludmales apmeklētāji. Viņiem visiem bija burvīgi, balti zobi, tomēr paši baltākie bija puisim, kurš no bundžiņas dzēra Qube.

Mollijai patika Qube reklāmas. Viņai šķita, ka pati pastaigājas pa balto smilšu pludmali, kur uzņemta šī reklāma, un pazīst visus valdzinošos ļaudis, kuri tur atpūšas. Viņa apzinājās, ka tie ir tēlotāji un ka pati aina ir inscenēta, tomēr ticēja, ka šāda pasaule pastāv. Kādu dienu viņa izlauzīsies no Hārdvikas nama murga un sāks jaunu dzīvi. Tā būs prieka pildīta, gluži tāpat kā cilvēkiem no viņas mīļākajām reklāmām, taču tā būs īsta.

Mollija reiz bija nogaršojusi Qube, kad Trinklberijas kundze bija atnesusi dažas bundžiņas. Taču tās toreiz tika sadalītas starp visiem un viņai bija tikuši tikai daži malki. Protams, dzēriens, kuram piemita piparmētru un augļu garša, bija brīnišķīgs.

Dodoties lejup uz pilsētu, Mollija domāja par to, cik lieliski būtu, ja cilvēks varētu kļūt populārs, vienkārši izdzerot vienu bundžiņu Qube. Viņa gribētu būt populāra, tāpat kā skaistie cilvēki plakātā. Un cik ļoti Mollija vēlējās būt bagāta un skaista! Pašlaik viņa bija nabadzīga, neglīta un necienīta. Absolūta nulle.

Mollija gāja lejup pa pakalna nogāzi uz pilsētiņas bibliotēku.

Viņai ļoti patika vecā, nesakārtotā bibliotēka. Tur valdīja miers, un tās biezajos fotoalbumos bija atrodamas tālas vietas, par kurām sapņot. Tur patika gan Rokijam, gan Mollijai. Bibliotekāre allaž bija pārāk aizņemta ar grāmatu lasīšanu vai kārtošanu, lai pievērstu viņiem uzmanību. Patiesībā tā bija viena no retajām vietām, kur Mollijai nevajadzēja nevienam neko paskaidrot. Un tur viņa varēja atpūsties savā slepenajā vietiņā.

Viņa uzkāpa pa granīta pakāpieniem, pagāja garām akmens lauvām to augšgalā un iegāja priekštelpā. Koka grīdas vaskojuma saldenā smarža viņu mirklī darīja kādas desmit reizes mierīgāku. Viņa noslaucīja kājas un devās pie bibliotēkas ziņojumu dēļa, kur bija ziņas no ārpasaules. Šonedēļ kāds vēlējās pārdot ūdensgultu, bet kāds cits meklēja mājas kaķēniem. Vēl tur bija sludinājumi par jogas kursiem, tango stundām, ēdienu gatavošanas māclbstundām un ekskursijām. Pats lielākais sludinājums vēstīja par Braiersvilas bērnu talantu konkursu, kam bija jānotiek nākamās nedēļas nogalē. Tas Mollijai atgādināja par Rokiju, jo viņš gatavojās piedalīties konkursā ar kādu paša sacerētu dziesmu. Mollija cerēja, ka Rokijs uzvarēs, taču tad, atcerējusies, ka abi sastrīdējušies, uzreiz lika sev aizmirst par šim cerībām.

Viņa klusi atvēra bibliotēkas durvis. Bibliotekāre sēdēja pie galda un lasīja grāmatu. Viņa uzlūkoja Molliju un pasmaidīja.

Ā, sveika, viņa sacīja, laipnajām, zilajām acīm nomirgojot aiz brillēm. Kad caur durvīm ieraudzīju tavu skolas formas tērpa žaketi, nodomāju, ka tas ir tavs draugs. Viņš te tikko diezgan ilgi nosēdēja. Prieks tevi atkal redzēt.

Mollija atsmaidīja. Paldies, viņa pateicās.

Bibliotekāres draudzlgums viņai likās dīvains. Mollija nebija pieradusi, ka pieaugušie varētu būt laipni pret viņu. Viņa neveikli novērsās no sievietes skatiena un sāka lasīt brošūras, kas bija sakrautas avīžu galda priekšpusē; vienā no tām kāda gados vecāka dāma ar iestīvinātu rozā frizūru lasīja žurnālu, kura nosaukums bija "Suņu parāde".

Tātad bibliotēka bija tā vieta, uz kuru Rokijs mēdza paslepus lavīties. Mollija atkal prātoja, vai tas varētu būt tāpēc, ka draugs cenšas no viņas izvairīties. Tad meitene nolēma vairs neuztraukties un devās pie grāmatu plauktu rindām, pa ceļam paķerot spilvenu no kāda krēsla.

Mollija gāja pa eju starp augstajiem plauktiem. No A līdz C, no D līdz F. Plaukti bija piekrauti grāmatām, nereti pat divās rindās. Mollija pie sevis domāja, ka dažas no tām noteikti nav skartas vairākus desmitus gadu. Viņa pagāja garām no G līdz I, tad no J līdz L. No M līdz P, no Q līdz S,

no T līdz W

un no X līdz Z.

Z Mollijas iemīļotākā vieta. Sadaļa no X līdz Z atradās bibliotēkas pašā tālākajā galā, kur telpa kļuva šaurāka un bija vieta tikai vienam īsam plauktam. Starp plauktu un sienu bija mājīgs stūrītis, kuru apsildīja zem grīdas esošā caurule un apgaismoja atsevišķa spuldzīte. Paklājs te bija mazāk nodilis, jo šeit gandrīz neviens nenāca nebija taču daudz autoru vai tēmu, kas sāktos ar X, Y vai Z. Laiku pa laikam kāds šeit ieradās, lai meklētu kaut ko par zooloģiju vai kāda autora grāmatu, kura uzvārds sāktos ar Z. Tomēr tas nenotika pārāk bieži.

Mollija novilka žaketi un atgūlās, nolikusi galvu pie Y un kājas pie Z. Grīda bija silta, un attālā ritmiskā ēkas apkures katla dunoņa kopā ar bibliotekāres nomierinošo balsi, runājot pa telefonu, palīdzēja Mollijai elpot mierīgi, un drīz vien viņa gulēja uz grīdas, iztēlojoties, ka atkal lidinās izplatījumā. Tad viņa iegrima miega skavās.

Viņu uzmodināja kaut kāda jezga. Kāds vīrietis ar amerikāņu akcentu bija ne pa jokam satrakojies, un viņa piesmakusī balss ik mirkli pieņēmās skaļumā.

Es nespēju tam noticēt, runātājs dārdināja. Es gribu teikt, ka tas nav iespējams. Pirms dažām dienām es vienojos ar jums pa telefonu. Es jums pārskaitīju naudu par grāmatu un lidoju šurp no Čikāgas, lai to saņemtu. Es esmu pieveicis trīstūkstoš jūdžu, un jūs pa to laiku ņemat un to pazaudējat. Kas ši īsti ir par iestādi, ka var darboties tik nejēdzīgi?

Molliju pārņēma pavisam neparasta sajūta. Sukas saņēma kāds cits, nevis viņa. Bibliotekāres rāmā balss kļuva nervoza.

-    Es atvainojos, profesor Nokman, bet tiešām nespēju iedomāties, kas ar to varētu būt noticis. Vēl pagājušo nedēļu šo grāmatu redzēju pati savām acīm. Ja nu vienīgi kāds to ir paņēmis… Lai gan tā vienmēr ir atradusies slēgtajā nodaļā, tā ka nevarētu būt… ak kungs… Paskatīšos kartītēs!

Mollija zagšus palūkojās caur plauktiem, lai redzētu, kas te ceļ tādu troksni. Pie galda bibliotekāre drudžaini pārlapoja kartītes kastē, pazemīgi raugoties tajās, it kā lūgtos, lai kāda no tām izskaidrotu, kur palikusi pazudusi grāmata. Mollija labi zināja, kā viņa pašlaik jūtas.

-    Vai jūs teicāt, ka to sarakstījis Logams? viņa jautāja uztraukuma pilnā balsi.

-   Logans, raupjā balss viņu izlaboja. Un nosaukums sākas ar H.

Mollija uzslējās uz ceļgaliem, lai paskatītos caur kādu augstāku plauktu un pavērotu, kāds šis vīrs izskatās. Bija redzama viņa vidusdaļa, mucai līdzīgs vēders havajiešu kreklā, uz kura attēlotas palmas un ananasi. Mollija paslējās vēl vienu plauktu augstāk. Kreklam bija īsas piedurknes, un uz vīrieša spalvainās rokas mirdzēja dārga izskata zelta pulkstenis. Viņa plaukstas bija mazas un tuklas, bet nagi atbaidoši gari. Viņš nepacietīgi bungoja ar pirkstiem pa galdu.

Mollija pavirzījās augšup vēl par vienu plauktu.

Vira deguns bija uzrauts un apaļā seja noslēdzās ar dubultzodu. Melnie, taukainie mati sāka augt kaut kur galvas vidū un nokarājās līdz pleciem. Bārda veidoja nelielu, smailu, melnu trijstūri tieši zem apakšlūpas, bet ūsas bija apgrieztas un ieeļļotas. Acis bija izvalbītas, un seja saulē iedegusi. Visā visumā viņš izskatījās pēc ļoti neglīta jūras lauvas un, kā iedomājās Mollija, nemaz nelīdzinājās tādam cilvēkam, kādam, pēc viņas domām, būtu jāizskatās profesoram.

-    Un tā? viņš kareivīgi vaicāja. Vai jūs to vēl neesat atradusi?

-    Vēl ne, man ļoti žēl, Nokmana kungs, šķiet, ka tā būs pie kāda lasītāja. Ak tu mīļo stundiņ! Ak, tas tiešām ir ļoti nepatīkami. Bibliotekāre sāka rakņāties pa galda atvilktni. Profesor Nokman, varbūt pagaidām jums vajadzētu paņemt savu čeku atpakaļ.

-    ES NEGRIBU ATPAKAĻ SAVU ČEKU, nodārdināja neglītais vīrietis. KAS JŪS, SASODĪTS, ESAT PAR BIBLIOTEKĀRI, JA JUMS ZŪD GRĀMATAS!

Profesors Nokmans dusmīgs sāka trakot. Es gribu to grāmatu! Esmu par to samaksājis. Es dabūšu to grāmatu! Viņš metās pie ejas, kur bija grāmatas no G līdz I. Varbūt kāds idiots nogrūdis to nepareizā vietā.

Bibliotekāre nervozi dldljās krēslā, kamēr vīrs pūzdams un šņākdams gāzelējoties mētājās starp plauktiem. Tagad viņš jau bija tieši Mollijas plaukta otrā pusē, tik tuvu, ka meitene būtu varējusi viņam pieskarties. Viņš oda pēc veciem hamburgeriem un tabakas. Ap resno kaklu zelta ķēdē karājās medaljons ar skorpionu, iegrimis krūšu spalvās. Zelta skorpionam acs vietā bija dimants, kas uztvēra gaismas atspulgu un pamirkšķināja Mollijai. Profesora tuklais, garnagotais pirksts draudīgi brauca pa augšu plauktam, kurā atradās grāmatas no T līdz W.

-    Nu labi, viņš pēkšņi paziņoja. Nu labi. Acīmredzot tās te nav, tāpēc rīkosimies šādi. Jūs, viņš teica, soļodams atpakaļ pie bibliotekāres galda, agresīvi tēmējot uz viņu ar pirkstu tā, ka nags gandrīz iedūrās nabadzītei starp acīm, jūs pārbaudiet visu ar saviem kolēģiem un noskaidrojiet, kas noticis ar manu grāmatu. Tiklīdz ko uzzināt, zvaniet man. No aizmugures kabatas viņš izvilka čūskādas maku un no tā vizītkarti. Viņš kaut ko uzrakstīja tās aizmugurē.

-    Esmu apmeties Braiersvilas viesnīcā. Jūs piezvanīsiet un informēsiet mani. Un jums noteikti jādabū tā grāmata atpakaļ. Man tā vajadzīga ļoti svarīgam zinātniskam pētījumam. Mans muzejs būs ārprātā, ja padzirdēs, ka tā nozaudēta. Lai gan tur, protams, neviens neko neuzzinās, ja jūs to atradīsiet. Vai es izteicos pietiekami skaidri?

-    Jā, profesor.

Profesors paķēra aitādas kažociņu un, nikni ņurdēdams, atstāja bibliotēku.

Bibliotekāre iekoda lūpā un tad sāka kārtot matadatas matu mezglā. Ārā ar skaļu blīkšķi aizcirtās durvis. Mollija uz ceļiem aptupās uz grīdas. Tieši viņas priekšā liels Y burts norādīja uz Y plauktu sākumu. Y Y. Kāpēc gan?

Kāpēc neglītajam vīram tik ļoti bija vajadzīga šī grāmata? Viņš bija apgalvojis, ka ir samaksājis par tās iznomāšanu, kaut arī šī grāmata atradās neiznomājamo grāmatu nodaļā. Tai jābūt ļoti interesantai. Daudz interesantākai, sprieda Mollija, nekā grāmatām par jahtām, jodelēšanu vai ipnozi [5] . Ipnoze? Mollija palūkojās uz grāmatu tieši sev priekšā. Tās muguriņa bija apskrandusi, tā ka pirmais nosaukuma burts bija pazudis. Pēkšņā apskaidrības zibsnī Mollija atskārta, ka pirmais burts ir bijis H. Vai šī varētu būt pazudusī grāmata?

Viņa ātri izvilka no plaukta smago, ādā iesieto grāmatu un, ar zaglīgu skatienu pārliecinājusies, ka neviens viņu nevēro, atvēra vāku.

Tur senlaicīgā drukā bija rakstīts:

HIPNOZE

Senlaiku māksla, ko skaidrojis doktors H. Logans Izdevējs Ārkraits un dēli 1908

Mollijai nemaz nevajadzēja skatīties tālāk. Viņa klusi aizvēra grāmatu, ietina to žaketē un, kamēr bibliotekāre kaut ko meklēja galda skapītī, ātri atstāja bibliotēku. Un tas bija otrs savādais notikums šajā nedēļā.

CETURTĀ NODAĻA

Arvien pieaugošā satraukumā Mollija devās atpakaļ pa Braiersvilas ielām, tad pāri laukiem uz bāreņu namu. Lietus bija mitējies, bet, lai nu kā, hipnozes grāmata bija cieši ievīstīta viņas žaketē. Bija tikai tējas laiks, bet pelēkās novembra dienas gaisma jau sāka dzist. Mežos skaļi sakliedzās fazāni, gatavodamies uz dusu, un truši metās meklēt patvērumu, kad Mollija gāja garām.

Kad viņa tuvojās Hārdvikas namam, mūra ēkas logos jau mirdzēja gaisma. Aiz plānā aizkara otrā stāva logā Mollija varēja izšķirt sakrokoto Aderstones jaunkundzes siluetuviņa apmīļoja nejaukā rakstura mopseni Petulu*.

Mollija pie sevis pasmaidīja un atgrūda vaļā dzelzs vārtus. Kad viņa gāja pa grantēto celiņu, atvērās bāreņu nama sānu durvis. Tā bija Trinklberijas kundze. Viņa aplika apaļīgās rokas ap Molliju apskāva viņu.

-     Ak, s-sveika, Mollij, mazulīt! Tu esi atpakaļ. Vismaz tagad es tevi s-satiku. K-kā tev iet? Viss kārtībā?

-    Jā, gandrīz vai, atteica Mollija, atbildot apskāvienam. Mollija labprāt būtu izstāstījusi Trinklberijas kundzei par grāmatu, tomēr nolēma, ka labāk ne. Kā jums iet?

-    Ak, tikpat labi kā vienmēr. Nedaudz salecos ar H-heizlu, bet kas tev jauns? Skaties, es tev pataupīju kūku! -

* per (angļu vai.) iemīļots dzīvnieks

Trinklberijas kundze parakņājās savā puķainajā adījumu somā. Te būs, viņa teica, sniedzot Mollijai sviestpapīra sainīti. Tā ir š-šokolādes kūka. Vakar izcepu. Viņas briļļu lēcas zibsnīja, uztverot gaismu no vestibila. T-tikai neļauj tai Tujauzinikādai jaunkundzei tevi ar to pieķert.

-     Ai, paldies! Mollija pateicās.

-     M-man nu tagad jāiet, mīļumiņ, Trinklberijas kundze teica, cieši ietīdamās vecajā, dīvainajā mētelī, aizpogādama tā puķu formā veidotās pogas un noskūpstīdama Molliju. Turies, cālīt! Redzēsimies pēc nedēļas. To pateikusi, viņa devās uz pilsētu, bet Mollija gāja iekšā.

Meitene uzlavījās savā guļamistabā, un, kamēr pārējie dzēra tēju, viņai bija laiks noslēpt grāmatu un kūku zem matrača. Tad viņa kāpa lejup uz ēdamtelpu un apsēdās pie maza galdiņa blakus kamīnam.

Parasti Mollija dzēra tēju kopā ar Rokiju, taču šoreiz viņa tā, kurš varētu atvairīt nepatikšanas, šeit nebija. Mollija ēda maizi ar margarīnu, piesardzīgi vērojot Heizlu pie lielā galda telpas otrā pusē. Heizla plātījās, jo bija uzvarējusi krosa skrējienā. Viņas masīvās kājas klāja dubļi; lielā seja aizvien vēl bija sarkana no piepūles, un melnajos matos kā indiāņa spalva bija iesprausts lapains zars.

Mollija zināja, ka tad, ja Heizla viņu ieraudzīs vienu, sāksies uzbrukums. Notiks parastā nejaucība. Heizla izteiks dažas ļaunas piezīmes, un Mollija izliksies, ka viņai vienalga. Heizlas izsmiekls kļūs aizvien ļaunāks, līdz viņa būs caurdūrusi Mollijas vairogu. Mollija piesarks vai ari viņas seja sāks raustīties, vai arī vēl ļaunāk viņai kaklā iesprūdis kamols un acīs sariesīsies asaras. Mollijai ļoti grūti nācās nosargāt savu pašlepnumu brīžos, kad uzbruka Heizla un tās drauģeļi. Mollija ātri iestūķēja pēdējo maizes kumosu mutē un gatavojās iet prom. Taču bija jau par vēlu.

Heizla bija viņu pamanījusi un ļauni iesaucās: Skatieties visi, Zona beidzot ir klāt! Vai tu iekriti peļķē, Miegazāle? Vai uz taciņas pagadījās varde, kas tevi nobiedēja? Vai ari tavas gaļas konservu kājas pārlūza?

Mollija sarkastiski pasmaidīja, cenšoties nokratīt apvainojumus.

-     Vai tas būtu tavs vēsais smaidiņš? Heizla ņirdzīgi jautāja. Skatieties visi, Spokacs cenšas izskatīties pēc vēsās meičas!

Mollija ienīda Heizlu lai gan tas tā nebija bijis vienmēr. Sākumā viņa bija to žēlojusi.

Heizla pirms četriem gadiem bija ieradusies bāreņu namā astoņu gadu vecumā. Viņas bankrotējušie vecāki bija gājuši bojā autokatastrofa, neatstājot viņai neko, pat radiniekus ne. Un tā nu vientuļa un nabadzīga viņa nonāca Hārdvikas namā. Mollija savulaik centās no visas sirds, lai palīdzētu Heizlai justies kā mājās, taču ļoti drīz saprata, ka tā nevēlas viņas draudzību. Heizla bija piespiedusi Molliju pie sienas un paskaidrojusi, ka ir par to labāka. Viņa bija pieredzējusi brīnišķīgu ģimenes dzīvi un atcerējās savus vecākus. Viņu nepameta uz sliekšņa kā atkritumu maisu. Viņa nonāca šeit tikai tāpēc, ka traģisks likteņa pagrieziens bija nogalinājis viņas mīlošos vecākus. Ar neskaitāmiem stāstiem par savu iedomāto pagātni, Heizla bija slavenība starp pārējiem bērniem. Tomēr pret Molliju un Rokiju viņa bija skarba un indīga. Četrus gadus Heizla bija kaitinājusi, apsmējusi un terorizējusi Molliju. Heizla Molliju kaut kāda iemesla dēļ visu laiku bija nīduši. Un tagad ari Mollija ienīda Heizlu.

-     Es prasu, vai tas būtu domāts kā vēss smaidiņš? Heizla atkārtoja jautājumu.

Četri lielie bērni blakus Heizlai ķiķināja. Gan tuklie dvīņi Sintija un Kreigs, gan arī Heizlas izredzētie līdzgaitnieki

Gordons Boilss un Rodžers Fibins bija vāja rakstura personības, pārāk vāji, lai stāvētu līdzās savai vadonei. Viņiem patika noskatīties, kā Heizla terorizē Molliju.

Heizlai kreisajā pusē, dūres vīstīdams, sēdēja zēns ar taukainiem matiem Gordons Boilss, apsējis ap galvu raibu lakatu. Ar cirkuļa kājas un tintes palīdzību viņš bija izveidojis tetovējumus uz visiem pirkstiem. Uz kreisās rokas pirkstiem varēja lasīt G, 0, R, D, bet uz labās rokas pirkstiem K, I, N, G [6] . no savas vietas mollija izlasīja KING GORD. Kad Gordons nokodās no tējas kūkas, Mollija atcerējās viņa kroņa gājienu paņemt svaigu maizes šķēli un nošņaukt tajā degunu; to viņš sauca par puņķmaizīti un pēc tam pats arī apēda. Viņam piemita samaitāta iztēle, un par naudu viņš bija gatavs darīt jebko. Gordons bija kā Heizlas mazais sunītis.

No Heizlas pa labi sēdēja pielīdējs Rodžers Fibins. Viņš bija Heizlas informators viņas spiegs. Uzlūkojot zēnu, tērpušos iestīvinātā, baltā kreklā un tīri izmazgātiem matiem, Mollija nodomāja, cik gan ļoti viņš atgādina augumā sarukušu pieaugušo. Smailais deguns un aukstās, pētīgās acis radīja draudīgu iespaidu. Rokijs un Mollija sauca viņu par "ložņu". Un Sintiju ar Kreigu viņi dēvēja par "kloniem".

Jo pretīgāk runāja Heizla, jo vairāk viņas banda ķiķināja un to uzmudināja. Draudzīgie septiņus un sešus gadus vecie Džemma un Gerijs, kas klusi sēdēja pie vēl viena maza galdiņa blakus ēdamtelpas durvīm, sāka justies neveikli. Viņiem nepatika noskatīties uzbrukumā Mollijai, bet viņi vēl bija pārāk mazi, lai tai palīdzētu.

Vai arī kāds zemnieks tev uzbruka, jo tu izskaties pēc spokacainas žurkas? minēja kaulainais Rodžers Fibins.

-     Vai ari žurka uzbruka tev, jo tavas sasvīdušās rokas smird, piebalsoja muskuļotais Gordons Boilss.

-    Vai arī jūs ar Rokiju sēdējāt krūmos un plānojāt kāzas? zobojās Heizla.

Pēkšņi Mollija pasmaidīja. Šo smaidu radīja sajūsma dziļi viņā, cerības, ko bija viesusi hipnozes grāmata. Jau tagad viņa sapņoja par to, ko varēs izdarīt, ja ar grāmatas palīdzību iemācīsies hipnotizēt cilvēkus. Tad lai Heizla un viņas bars labāk piesargās. Nesacījusi ne vārda, Mollija piecēlās un izgāja no telpas. Viņa nespēja nociesties, neapskatījusi grāmatu. Taču līdz tam vēl nācās pagaidīt.

Pēc tējas visiem bērniem bija jāatpūšas gultā, izņemot tos, kuriem bija atļauts mēģināt uzstāšanos Braiersvilas bērnu talantu konkursā. Mollijai niezēja nagi sākt lasīt hipnozes grāmatu, taču viņa nevarēja atļauties riskēt, jo Sintija blakusgultā lasīja komiksu.

Minūtes vilkās. Mollija dzirdēja Rokija piesmakušo balsi un atkal nodomāja, ka viņš varētu uzvarēt konkursā, taču vēl joprojām dusmojās par viņa teikto, tāpēc negāja draugu satikt. Tad sekoja mājasdarbu stunda. Šis izskatījās pēc īsta mājasdarbu gada.

Aderstones jaunkundzes pulkstenis ar dzeguzi nosita seši. Sanāksmē Mollija no visas sirds centās neredzēt Rokiju un Rokijs ignorēja Molliju. Pēc tam kad ierakstītas ērģeļmūzikas pavadījumā bija nodziedāta himna, Aderstones jaunkundze, kurai padusē vaukšķēja izlutinātā un pārbarotā mopsene, sniedza dažus paziņojumus. Pirmais bija tāds, ka Mollijai nedēļu jāuzkopj telpas ar putekļsūcēju, jo viņa nav noskrējusi krosu. Otrais vēstīja, ka nākamajā dienā ieradīsies amerikāņu viesi.

-    Viņi būs klāt četros. Atgādināšu, ka viņi vēlas adoptēt kādu no jums, lai cik dīvaini tas ari būtu. Ja atminaties, pēdējie amerikāņi, kas šeit ieradās, devās projām tukšām rokām. Šoreiz nepieviliet mani. Es vēlos tikt vaļā vismaz no viena. Viņi negrib adoptēt netīrus, blusu sakostus žurkulēnus. Aderstones jaunkundzes skatiens nolaidās uz Mollijas galvas. Tā ka sakop visu. Tiks izvēlēts vienīgi adopcijas cienīgs bērns. Dažiem no jums, protams, tas nav jāatgādina.

Ikviens bērns telpā izjuta priecīgas trīsas, dzirdot šos jaunumus. Mollija pamanīja cerību dzirkstīti pat Heizlas acis.

Vakariņās Mollija sēdēja viena pati un ēda rīvētu ābolu.

Beidzot, kad viņai jau šķita, ka tūlīt pārsprāgs no ziņkāres, pagadījās brīdis, kad guļamistaba bija tukša. Ātri paķērusi grāmatu no matrača apakšas, viņa paslēpa to veļas somā un devās meklēt kādu vietu, kur mierīgi palasīt.

Hades grieķu valodā nozīmē "elle". Bāreņu namā par Hadesu sauca ne visai bieži apmeklētās veļas mazgātavas telpas, kas atradās dziļi ēkas pagrabā. Tagad Mollija devās uz turieni, izlikdamās, ka viņai ir kaut kas jāizmazgā.

Pagrabs bija tumšs un appelējis, tā griesti zemi. Gar sienām stiepās aprūsējušas caurules, uz kurām žuva veļa un drēbes. Pagraba attālajā galā bija dažas vecas porcelāna izlietnes ar kaļķu klātiem aizbāžamiem notekcaurumiem tajās bērni mazgāja savu netīro apģērbu. Mollija uzmeklēja siltu vietiņu zem spuldzes aiz dažām žāvēšanas caurulēm un, vai plīstot priekšnojautās, parakājās veļas somā.

Visu mūžu Mollija bija ilgojusies būt īpaša. Viņa bija iztēlojusies, ka ir īpaša un kādu dienu ar viņu atgadīsies kaut kas brīnumains. Dziļi iekšienē viņa juta, ka kādu dienu izšķilsies spožā Mollija Mūna un pierādīs visiem Hārdvikas namā, ka viņa tiešām kaut kas ir. Iepriekšējā dienā viņa bija jutusi, ka jānotiek kaut kam svarīgam. Varbūt šis svarīgais notiks dienu vēlāk.

Visu vakaru Mollija bija prātojusi, vai šī grāmata liks viņas sapņiem kļūt par īstenību, un domas rosījās satraukumā par to, ko grāmata varētu viņai iemācīt. Varbūt fantāzija bija aizgājusi par tālu. Tā nu viņa satraukuma trīsās mulsi un lēni pacēla vecās grāmatas sauso ādas vāku. Tas čīkstot atvērās.

Te nu bija titullapa.

HIPNOZE Senlaiku māksla, ko skaidrojis…

Mollija pāršķīra nākamo lappusi. Tas, ko meitene izlasīja, lika viņai notirpt no galvas līdz kājām.

Dārgais lasītāj,

Laipni lūdzu brīnumainajā hipnozes pasaulē un apsveicu Tevi ar to, ka esi pieņēmis gudro lēntumu atvērt šo grāmatu. Tagad Tu dosies neiedomājamā ceļojumā. Ja letosi turpmāk sniegtos gudrības tīrradņus praksē, Tu secināsi, ka pasaule ir pilna brīnumainu iespēju. Laimīgu ceļu, un lai Tev veicas!

Ar cieņu Doktors II. Logans Braiersvilā 1908. gada 3. februārī

Mollija pārsteigta ievēroja, ka doktors Logans nāk no Braiersvilas. Tas bija kas ārkārtējs, jo miegainajā pilsētiņā nebija pārāk daudz interesantu cilvēku, ar kuriem lepoties.

Viņa nepacietīgi pāršķīra lappusi.

IEVADS

Tu droši vien būsi gana daudz dzirdējis par seno hipnozes māksfu. Varbūt esi redzējis hipnotizētāja uzstāšanos kādā ceļojošā cirkā, kur viņš hipnotizē cilvēkus no publikas, liekot tiem izpildīt noteiktas darbības, tā izklaidējot skatītājus. Varbūt esi lasījis stāstus par to, kā cilvēki hipnotizēti pirms operācijām, (ai nejustu sāpes.

Hipnoze ir izcils mākslas veids. Un, gluži kā citas mākslas formas, arī hipnozi var apgūt vairums cilvēku, ja vien viņiem ir pacietība un viņi cītīgi vingrinās. Tikai dažiem hipnozes mācekļiem\peimīt dabas dots talants. Vēl mazākam skaitam ir dotas īstas dāvanas. Vai tu piederi pie šiem apdāvinātajiem? Lasi tālāk.

Mollijas plaukstas sāka svīst.

HIPNOZES nosaukums, bija rakstīts grāmatā, nāk no sengrieķu vafodas. "HYPNOS" grieķu vafodā nozīmē "miegs". Hipnotizētāji savu mākslu ir piekopušijau kopš mūžseniem laikiem. Hipnoze ir pazīstama arī kā MESMERISMS, tā nosaukta doktora Franča Mesmera vārdā. Viņš dzimis 1734. ejadā un miris 1815. gadā, un galvenais viņa dzīves aicinājums bija hipnozes māksla.

Kad cilvēks atrodas hipnotizētāja varā, viņš ir TRANSĀ.

Ļaudis mēdz nokļūt transā nemitīgi,paši to neapzinoties. Piemēram, ja tu noliec savu rakstāmspalvu un pēc mirkļa jau nevari atcerēties, kur to noliki, tad tu to nevari tāpēc, ka esi atradies nelielā transā.

Cits veids, kā nonākt transā, ir sapņošana vaļējām acīm. Sapņotāji atrodas paši savā pasaulē, un, iznākuši no sapņu transa, viņi bieži nezina, ko ir teikuši vai darījuši cilvēki viņiem apkārt. Transa stāvoklī cilvēka domas aizlido no trokšņaināspasaules klusākos apziņas nostūros.

Mollija domāja par triku, ko bija apguvusi, par aizlidošanu kosmosā un nolūkošanos uz pasauli vai ari par izslēgšanos tad, kad kāds uz viņu kliedz. Varbūt, pati to neapzinādamās, viņa bija novedusi sevi transā.

Gramata turpinājās.

Mūsuprātampatīk šādi atslābināties, it kā atpūšoties no domāšanas. Transs ir normāla parādība.

Kad Mollija izlasīja nākamo teikumu, viņas sirds salēcās.

ļa tev labi padodas nokļūšana transā, pastāv iespēja, ka tu varētu būt labs hipnotizētājs.

Viņa badīgi lasīja tālāk.

Hipnotizētājs noved cilvēku transā un tad notur viņu šādā stāvoklī, hipnotiski sazinoties ar viņu. Ja cilvēks atrodas dziļā transā, kas ir kā miegs nomodā, hipnotizētājs var likt tam kaut ko darīt. Piemēram>, hipnotizētājs varētu teikt: "Kad pamodīsies, tu vairs nesmēķēsi." Vai ari: "Kad pamodīsies, tev vairs nebūs bail braukt automašīnā."

Mollija uz bridi nolika grāmatu. "Vai arī," viņa skaļi domāja, "kad pamodīsies, tev liksies, ka esi mērkaķis."

Mollija pasmaidīja, jo prātā sāka šaudīties idejas. Tad viņu pārņēma aizdomas. Vai šī grāmata ir patiesa vai arī to sarakstījis kāds trakais? Mollija to pārdomāja, šķirstot lappuses.

Viņa alkatīgi aplūkoja satura rādītāju.

Pirmā nodaļa Praktizēšana ar sevi

Otrā nodala Dzīvnieku hipnotizēšana

Trešā nodala Citu cilvēku hipnotizēšana

Ceturtā nodala Svārsta hipnoze

Piektā nodala Nelielas cilvēku grupas hipnotizēšana

Sestā nodala Kā hipnotizēt pūli

Septītā nodala Hipnotizēšana ar balsi

Astotā nodala Hipnotizēšana no attāluma

Devītā nodala hipnotizēšanas varoņdarbi

Grāmatu papildināja attēli ar hipnotizētiem cilvēkiem, kuri visi bija tērpti karalienes Viktorijas laika apģērbos dažādās hipnozes pozās. Tur bija redzama sieviete, kas gulēja uz diviem krēsliem, no kuriem viens atradās viņai zem kājām, bet otrs zem galvas. Viņa bija nosaukta par "cilvēku dēli". Vairākos attēlos parādīts kāds vīrs ar daudzām grimasēm vienā viņš bija piepūtis vaigus, citā acis pārgriezis līdz baltumiem. "Vai, cik riebīgi!" nodomāja Mollija. Šķirot smagās, vecās grāmatas lappuses, Mollija nonāca sestās nodaļas beigās un secināja, ka aiz tās uzreiz seko devītā. Divas nodaļas septītā "Hipnotizēšana ar balsi" un astotā "Hipnotizēšana no attāluma" bija rūpīgi izgrieztas. Mollija brīnījās, kas gan paņēmis šis lappuses un kur tās pazudušas pirms daudziem gadiem vai arī tikai nesen. To nevarēja pateikt.

Tad meitene atcerējās kārpainajai mežacūkai līdzīgo viru bibliotēkā. Viņš taču teica, ka ceļojis šurp no Amerikas, lai dabūtu šo grāmatu. Profesors noteikti domāja, ka grāmatas lapās glabātie noslēpumi ir ārkārtīgi vērtīgi. Tiem jābūt pavisam īpašiem. Varbūt Mollija teica sev varbūt viņa uzgājusi īstu dārgumu!

Tuvu grāmatas beigām bija dažas lappuses ar nobrūnējušām fotogrāfijām. Vienā no tām bija attēlots kāds vīrs ar sprogainiem matiem, brillēm un uzburbušu degunu.

Parakstā zem attēla bija teikts: Doktors Logans. Pasaules slavenākais hipnotizētājs. Molliju pārņēma atvieglojums, redzot, ka nav noteikti jābūt izcili skaistam, lai būtu labs hipnotizētājs. Viņa steigšus atgriezās pie pirmās nodaļas "Praktizēšana ar sevi".

Pirmā sadaļa saucās "BALSS". Tur bija teikts: hipnotizētāja balsij jābūt maiņai, rāmai, iemidzinošai. Hipnotizētāja balsij, novedot hipnozes subjektu transā, jābūt kā mātes balsij, kas iemidzina bērnu.

Tas likās pārāk labi, lai būtu patiesība. Mollijai jau tāpat bija piešķirta iesauka Miegazāle, jo visi apgalvoja, ka viņas balss uzdzenot miegu. Un nu šī īpašība izrādījās nevis kaut kas tāds, no kā vajadzētu kaunēties, bet gan talants, ar kuru varētu lepoties. Grāmata turpināja: Ir daži runas vingrinājumi, kuri jāizrunā fēni un motiotoni. Pavingrinieties.

Tagad Mollija teikumus lasīja skaļi: Man ir bri-ni-šķlga, rā-ma balss. Es esmu rā-ma un pār-liecino-ša. Mana balss ir ļo-oti…

Pēkšņi Mollija izdzirdēja skaļus soļus. Viņa aši aizcirta grāmatu, iestūma to veļas somā un izvilka no tās samīcīto šokolādes kūkas gabalu.

Hadesā bija ieradusies Heizla. Viņa trokšņaini iedimdināja telpā, kurpēm joprojām skaļi klaudzot.

-    Vai, viņa teica, ko tad tu šeit dari, spocene? Dzirdēju, ka tu mēģini dziedāt. Izbeidz. Tava balss nav skanīga.

-    Es vienkārši dziedāju, meklējot savas zeķes, teica Mollija.

-    Vairāk jau liekas, ka esi te lejā tāpēc, lai pārdomātu, cik ļoti tu nepatīc visiem pārējiem. Heizla no caurulēm savāca savu hokeja tērpu un pagriezās, lai uzlūkotu Molliju. Tu taču esi kā zeķe, Miegazāle? Nonēsāta, smirdoša, negribēta, riebiga zeķe. Kāpēc gan tu nevarētu uzstāties talantu konkursā kā Zeķe? Vai, vēl labāk, kā pasaules kroplīgākā persona. Un nodrebinājusies vēl piebilda: Vai! Varu derēt, ka tavi vecāki ir bijuši kroplīgi, Spokacs.

Kad Mollija nekādi nereaģēja, Heizla piemetināja: Jā, starp citu, tu šodien nesatiki savu ērmīgo, smirdošo Trinklberijas kundzi. Ar apmierinātu vīpsnu viņa apgriezās un devās prom.

Mollija noskatījās, kā viņa aiziet, tad pasmaidīja un klusi pie sevis noteica: Tikai pagaidi, Heizla Hakerslij, tikai pagaidi.

PIEKTĀ NODAĻA

Nākamā diena bija piektdiena. Mollija pamodās sešos no rīta, joprojām smaidot, jo bija sapņojusi, ka ir pasaulslavena hipnotizētāja. Kopš šī brīža viņa kala prātam neaptveramus plānus.

Viņa vairs nedomāja iet skolā. Viņa vairs nespēja apmeklēt Todlijas kundzes stundas, ja zem matrača atradās grāmata ar visiem tās noslēpumiem. Turklāt viņa nedrīkstēja atstāt grāmatu nepieskatītu. Aizdomu pilnā Aderstones jaunkundze varētu to atrast. Un, ja viņa ņemtu grāmatu līdzi uz skolu, to pakamptu Heizla.

Kad noskanēja rīta zvans, viņa izlikās, ka to nedzird, un mierīgi gulēja ar aizvērtām acīm pat tad, kad viņu apciemot atnāca Rokijs. Kad Heizla jau otro reizi nošķindināja zvanu Mollijai tieši ausī un norāva viņai palagus, Mollija apātiski turpināja gulēt.

-    Nu, kas ir, vai tad galva atkal nedarbojas, Spokace? ņirgājās Heizla.

-    Es nejūtos labi, novaidējās Mollija.

Mollija neaizgāja uz brokastīm. Pārliecinājusies, ka pārējie jau ir lejā, viņa sāka darboties. Izlēkusi no gultas, viņa atrāva guļamistabas logu, sagrābstīja pelējumu no akmens sienas un iebēra to plastmasas ziepju traukā. Tad viņa zaļā pelējuma kunkuļus rūpīgi saberza pulverī un izsmērēja to pa seju, lai āda izskatītos slimīgi zaļgana.

Pēc tam viņa izslaucīja ziepju trauku un nolika to atpakaļ pie izlietnes.

Tad meitene rāpus aizlīda uz slimnieku istabu. Tur stāvēja elektriskā tējkanna, un Mollija to ieslēdza. Jau pēc brīža viņa bija piepildījusi pusi krūzes ar vārošu ūdeni un paslēpusi to zem atzveltnes krēsla. Tad viņa paķēra metāla bļodu un nolika to uz trauku skapja blakus krēslam.

Atgriezusies guļamistabā, Mollija parakņājās skolas somā un atrada kečupa paciņu, kuru bija taupījusi sviestmaizēm. Ielikusi to pidžamas kabatā, viņa atgriezās gultā, jo lamatas jau bija uzstādītas.

Citi bērni jau sāka atgriezties no brokastīm. Gordons Boilss smagi ieslāja Mollijas istabā. Ak tad slima? Te tev būs zāles, viņš teica. Mollijas sirds salēcās, jo pirms Gordona aiziešanas viņa uz kakla sajuta nelielu, pretīgu un mitru zemes pikuci. Pēc tam Mollija pēc balss pazina Geriju un Džemmu, kas bija atnākuši viņu apraudzīt.

-    Varu derēt, ka viņa ir saaukstējusies. Varbūt viņa vakar tomēr iekrita peļķē, nočukstēja Džemma.

-     Nabaga Mollija. Droši vien viņa saslimusi tāpēc, ka lielie viņu apceļ, teica Gerijs.

-     Mhm. Varbūt iesim pabarot tavu peli?

Beidzot smagiem soļiem ieslāja Aderstones jaunkundze.

-    Dzirdēju, ka tu esot apslimusi, viņa vienaldzīgā balsī teica. Tad jau labāk dodies uz izolatoru. Aderstones jaunkundze viņu sakratīja.

Mollija izlikās, ka mostas un, tēlojot tādas galvassāpes un tik lielus gripas simptomus, cik vien iespējams, sekoja Aderstones jaunkundzei pa noplukušo gaiteni garām citiem bērniem, kas bija iznākuši no istabām, lai paskatītos uz viņu. Aderstones jaunkundze lika Mollijai apsēsties pacientu izmeklēšanas krēslā. Izvilkusi atslēgu no metāla maciņa, kas bija apjozts viņai ap gurniem, viņa atslēdza kādu atvilktni, atrada termometru un iestūma to Mollijai mutē. Mollijas sasvīdušie pirksti bija sakrampēti aiz muguras, un viņa no visas sirds vēlējās, kaut Aderstones jaunkundze atstātu šo telpu. Pēc mirkļa viņas vēlēšanās piepildījās.

Būšu atpakaļ pēc piecām minūtēm. Tad nu redzēsim, vai tu tiešām esi slima. Sūkājot liekos zobus, Aderstones jaunkundze izgāja.

Tiklīdz viņa atradās drošā attālumā, Mollija izvilka krūzi, kurā ūdens no verdoša bija kļuvis ļoti karsts, un ielika tajā termometru. Sirdij sitoties, viņa vēroja, kā ceļas dzīvsudraba stabiņš. Trīsdesmit deviņu grādu temperatūrai vajadzētu pārliecināt Aderstones jaunkundzi, ka Mollija nejūtas īpaši labi. Bet, lai būtu pavisam droša, meitene atplēsa kečupa paciņu, pēc tam ielika to atpakaļ kabatā. Tagad Mollija sāka nervozēt, un tas lika viņai justies ļoti drebelīgai, gaidot, kā īstenosies plāna beigu daļa.

Vēl pēc brīža viņa sadzirdēja sūkāšanas skaņas un Aderstones jaunkundzes soļus. Mollija nokāra galvu, cenzdamās izskatīties tik slima, cik vien iespējams. Aderstones jaunkundze ienāca un, nesakot ne vārda, rupji izrāva termometru no Mollijas mutes.

Mollija dziļi ieelpoja. Kad Aderstones jaunkundze nostūma acenes līdz pašam deguna galiņam, lai pārbaudītu termometru, Mollija sāka tēlot. Aderstones jaunkundz, viņa gārdza, krampjos raustoties, man tiešām šķiet, ka esmu slima.

Aderstones jaunkundze izskatījās tā, it kā viņas priekšā būtu smirdošs sesks. Viņa nepacietīgi meklēja pēc bļodas. Kur tad ir…? viņa sāka jautāt. Tad viņa to pamanīja uz trauku skapja, kur Mollija bija to nolikusi.

Mollija sāka rīstīties. Vēēēē! un, kamēr Aderstones jaunkundze pakāpās uz ķeblīša, lai sadabūtu bļodu, Mollija paņēma mutē nedaudz kečupa un ūdens. Kad Aderstones jaunkundze nokāpa no ķeblīša ar bļodu rokā, Mollija jau bija tam gatava.

Viņa saķēra bļodu. Vēēēē! Sārtie viltus vēmekļi izšļācās pa skārda bļodas dibenu. Vēl pēc dažiem elpas kampieniem vēēēē, ēēē! Mollija bija apmierināta, ka izrāde ir izdevusies ļoti pārliecinoši.

Man ļoti žēl, Aderstones jaunkundz, viņa vārgā balsī izdvesa.

Aderstones jaunkundze izskatījās izbijusies. Pakāpusies soli atpakaļ, viņa vēlreiz pārbaudīja termometru. Savāc visas savas mantas, rītatērpu, zobu birs… Aderstones jaunkundzes balss aprāvās. Vārdu sakot, savāc visu savu mantību. Tad dodies uz ambulanci. Tev ir trīsdesmit deviņu grādu temperatūra. Es tev ticu. Cerams, ka tas nepiemetīsies mums visiem. Un izmazgā to netīro bļodu. Paņem to sev līdzi augšā.

Mollijai gribējās skaļi kliegt un lēkt gaisā, tik priecīga viņa bija par to, ka izdevies apmuļķot Aderstones jaunkundzi, taču viņa to neizrādīja. Meitene sērīgi aizvilkās atpakaļ uz guļamistabu, uzvilka plāno rītatērpu un apāva čības, pēc tam no atvilktnes paņēma džemperi un paķēra somu, kurā, protams, atradās hipnotizēšanas grāmata. Pēc tam viņa devās ar zaļu linoleju klātajā kāpņu telpā, kas veda uz ambulanci.

Tā nebija īsta ambulance ar daudzām palātām un gultām. lā bija tikai viena telpa Hārdvikas nama bēniņos, tālu prom no guļamtelpām un tieši virs Aderstones jaunkundzes dzīvokļa. Viņa pagāja garām Aderstones jaunkundzes kāpņu laukumiņam, ko rotāja mahagonija koka mēbeles un pašas jaunkundzes portrets. Violetais Petulas spilventiņš gulēja uz grīdas, tam blakus vāļājās nelieli krama un granīta gabaliņi. Petulai patika pasūkāt akmeņus un pēc tam tos izspļaut. Blakus akmeņiem atradās šķīvis, pilns šokolādes cepumu.

Mollija devās vēl stāvu augstāk uz ambulanci. Viņa atvēra durvis, un, tā kā novembra diena bija padevusies saulaina, viņai likās, ka iekšā ir silti. Putekļi peldēja gaismas staros, kas nāca no loga, un uz palodzes gulēja beigtas mušas. Pie nodzeltējušās sienas bija novietota metāla gulta. Mollija novāca no matrača šausminošo paliktņa plēvi, jo viņa taču nebija domājusi pieslapināt gultu, un no jauna uzklāja kokvilnas palagus un abas segas. Tad viņa iekārtojās ērtāk un sāka lasīt.

Mollija nolēma izlaist pirmo nodaļu "Praktizēšana ar sevi", jo bija nepacietīga un uzskatīja, ka jau ir pavadījusi daudzus gadus, sapņojot un ieejot transā. Viņa uzreiz pievērsās otrajai nodaļai.

DZĪVNIEKU HIPNOTIZĒŠANA

Tagad, kad esi apguvis mākslu nonākt transā, tu esi gatavs hipnotizēt kādu dzīvnieku. Hipnotizēt dzīvniekus ir sarežģīti tas ir sarežģītāk par cilvēku hipnotizēšanu. Taču tad, kad tu būsi sasniedzis "saplūsmes izjūtu", hipnotizējot dzīvniekus, tu apzināsies, ko nozīmē "saplūsmes izjūta", hipnotizējot cilvēkus, un tas tev varētu foti noderēt.

Ja tu nepanāc "saplūsmes izjūtu", dzīvnieki un cifvēki netiek pilnībā hipnotizēti.

Pirmais solis: nokļūsti transā pats.

Otrais solis: transā domā par dzīvnieku (suni, kaķi, fauvu), kuru gatavojies hipnotizēt. Domā par šī dzīvnieka būtību. Centies pats kfūt par šo dzīvnieku.

Mollija aizvēra grāmatu un noslēpa to zem segas. Viņa vēroja gaismas rotaļas uz dzeltenās sienas un sāka ieiet transā kādā miglainā nogāzē, kas veda projām no apziņas un dziļi prāta dzīlēs. Drīz vien viņa jau jutās tālu prom, visu apkārtējo priekšmetu kontūras izplūda, skaidrus apveidus saglabāja vienīgi lampa pie sienas. Tad Mollija aizvēra acis un, sekojot grāmatas padomam, sāka domāt par kādu noteiktu dzīvnieku. Vienīgais dzīvnieks bāreņu namā bija Aderstones jaunkundzes kucīte Petula. Viņa tad ari bija Mollijas pārdomu priekšmets.

"Domā par šī dzīvnieka būtību. Centies pats kļūt par šo dzīvnieku." Doktora Logana vārdi plūda caur Mollijas apziņu.

Petulas būtība. Mollija koncentrējās uz samtaino mopseni. Tā bija kuce ar ļaunu raksturu, izlaista un izlutināta, pārbarota un slinka. Kāpēc viņai piemita tik ļauna daba? Viņa bija vienīgais Mollijas jebkad sastaptais suns, kuram allaž bija slikts garastāvoklis. Mollija viņu iztēlojās stingro, melnspalvaino ķermeni, līkās priekškājas, kurām saliekties bija licis pārbarotais augums, augšup saslieto asti, sažmiegto purnu, balto zīmi uz pieres, rūkšanu, smakojošo elpu, izvalbītās acis. Transā Mollija ielūkojās Petulas trulajās, ūdeņainajās acīs. Viņa gāja arvien tuvāk, līdz Petulas acis jau bija tik lielas kā biljarda bumbas, tad kā basketbola bumbas un pēc tam jau kā lielās, melnās vingrošanas bumbas. Un pēc tam šķita, ka Petulas acis piepūšas līdz divu lielu gaisa balonu apmēriem. Mollijas prāts tiem pakļāvās, un viņa ieslīga Petulas suņa prātā.

Viņa jutās kā suns. Viņa izjuta savas četras ķepas, ausis, ļoti jutīgo purnu. Viņa saoda šokolādes cepumus uz gridas sev blakus, tāpat kā appelējušo samta spilvenu zem sevis. Tas bija savādi. Viņa tiešām saoda Petulas spalvām pārklāto spilvenu. Pēc tam viņa jutās tumīga, uzpūtusies un pārēdusies. Viņai bija nelabi no šokolādes cepumiem, ar kuriem Aderstones jaunkundze viņu baroja. Au! Tas tiešām nebija labi. Mollija pēkšņi apjēdza, kā jūtas Petula, un gandrīz līdzjūtīgi ierūcās pati.

Mollija sadzirdēja, ka Aderstones jaunkundzes pulkstenis ar dzeguzi kaut kur tālumā nosit astoņi, un atvēra acis. Tad tāpēc Petula bija tik īgns un naidīgs suns. Viņai vienkārši sāpēja vēders no tik liela daudzuma cepumu.

Mollijai šķita, ka viņas apziņā pēkšņi atvērušās kādas durvis. Pārsteidzoši bija tas, ka viņa pēkšņi tik viegli spēj izprast Petulu. Un viņa domāja ari par to, kādas gan prasmes vēl varētu viņā slēpties. Prasmes, kuras izmantot varētu palīdzēt doktora Logana grāmata. Ja vien Mollijai izdotos apgūt visas nodaļas tik ātri kā šo, viņa drīz vien jau būtu liela speciāliste.

Uz mirkli Mollija saminstinājās. Patiesībā viņa vēl neko nebija izdarījusi. Varbūt viņa kļūdaini bija iztēlojusies Petulas izjūtas. Mollija nepacietīgi atkal atvēra grāmatu. Drīz viņa redzēs, vai tiešām ir iespējams hipnotizēt suni. Atlika tikai izpildīt trešo soli.

SESTĀ NODAĻA

Kad visi bija devušies uz skolu, Mollija izdzirdēja slimnieku izolatoram negribīgi tuvojamies Aderstones jaunkundzes soļu klaudzoņu. Aderstones jaunkundze bija atvieglota, redzot, ka Mollija ir iemigusi. Aizspiedusi degunu, viņa šķērsoja telpu un atstāja uz Mollijas galda zīmīti.

Tā kā tev, Visticamāk, ir kaut kas lipīgs, tu nedrīksti kontaktēties ar citiem, līdz tev kļūs labāk. Kad spēsi kaut ko ieēst, ej uz virtuves gaiteni un pasauc. Ednu. nekādā gadījumā neej uirtuvē un neelpo uīrsū ēdienam.

Te ir termometrs. Kad tev klļūs labāk un temperatūra būs nokritusies līdz normālai 37.5 grādiem -, tea jāatgriežas savā guļamtelpā un jāiekļaujas parastajā grafikā. Es sagaidu, ka tu tad atgriezīsies pie novārtā pamestajiem. tīrīšanas pienākumiem.

Aderstones jaunkundze

Sūkādama zobu protēzes, Aderstones jaunkundze devās lejup savā dzīvokli, lai iebaudītu rīta šerija glāzi. Viņa secināja, ka diena līdz šim ir bijusi īpaši nogurdinoša, tāpēc ielēja sev divas. Pēc neilga laika Mollija saklausīja viņas soļu gurkstēšanu uz grants celiņa. Kad ar čīkstoņu atvērās dzelzī kaltie vārti, Mollija tieši laikā paguva paskatīties pa logu, lai ieraudzītu, kā Aderstones jaunkundze tuntulē uz savu minibusiņu. Viņa kaut kur devās, bet bez Petulas.

Tagad Mollijai pavērās iespēja eksperimentēt! Viņa aši izlasīja trešo soli nodaļā par dzīvnieku hipnotizēšanu.

Dzīvnieka būtības izdibināšana var prasīt ilgu laiku, taču nepadodies. Atrodi "balsi", kuru dzird tavs dzīvnieks.

Nu labi, to Mollija jau bija izdarījusi. Viņa bija rūkusi gluži tāpat kā Petula.

Ceturtais solis. Uzlūko dzīvnieku, lēni tam tuvojoties,ja tas ir nepieciešams. Atceries dzīvnieka "balsi", lēni un rāmi atkārto to. Iemidzinoši atkārto dzīvnieka balsi, līdz tas nokļūst transā. Var izmantot svārstu. (Visiem hipnotizēšanas mācekļiem būtu jāapgūst darbības ar svārstu un jāizlasa ceturtā nodaļa.) To, ka dzīvnieks nonācis transā, tu jutīsi no "saplūsmes izjūtas".

Mollija aizvēra grāmatu un nokāpa bēniņu kāpņu laukumiņā. Viņa palūkojās pār kāpņu margām un ieraudzīja Petulu skaļi sēcam uz samta spilvena. Mollija klusi nolavījās pa kāpnēm, līdz nonāca triju metru attālumā no mopsenes. Pa pusei pievērusi acis un prātā koncentrējusies uz Petulu, līdz no viņas pašas rīkles izlauzās ņurdiens, Mollija vērta to aizvien klusāku un ritmiskāku.

Ggrrrr-grrrrr-grrrrrrr, viņa ņurdēja. Kādu mirkli viņa jutās stulbi, bet tad, ieraudzījusi, kā saslejas Petulas ausis un atveras acis, Mollija koncentrējās jau pavisam nopietni.

Mazā sunene ieraudzīja Molliju un izdzirda viņu izdodam pazīstamas skaņas. Petula ieklausījās un piešķieba galvu uz vienu pusi. Citkārt sunene būtu rūkusi, jo bērna pienākšana parasti nozīmēja ņemšanu rokās. Un Petulai tas tik ļoti nepatika. Pēc tam viņai vienmēr sāpēja vēders. Dumjā saimniece viņu vienmēr mēdza ņemt rokās, un tas bija tik sāpīgi. Bet šis bērns bija simpātisks. Bērna izdotās skaņas nomierināja. Petula redzēja, ka bērns tuvojas, taču viņai bija vienalga. īstenībā Petula gribēja, lai meitene tuvojas, lai varētu ieskatīties mīļajās, zaļajās acis. Mopsenei patika, ka meitenes balss liek viņai atslābināties.

Drīz jau Mollija bija tikai kādas pēdas attālumā no Petulas. Mopsenes brūnās acis vērās tieši viņā.

GRRRR-grrrrr-GGRRRR-grrrrr, Mollija no visas sirds centās atdarināt Petulas rūkšanu, cerot un lūdzoties, lai hipnoze iedarbotos. Un tad pēkšņi Petulas acis aizmiglojās, it kā tām priekšā būtu aizvilkti aizkari, lai gan acis visu laiku palika plaši atvērtas. Bija interesanti to vērot. Un vērojot Mollija juta kaut ko siltu, mīksti pūkainu plūstam augšup no pēdām pa visu ķermeni līdz pat matu saknītēm uz galvas. Tā bija doktora Logana aprakstītā saplūsmes izjūta. Mollija beidza izdvest skaņas. Petula sēdēja kā suņa izbāzenis, blenžot tukšumā. Mollija bija to paveikusi! Viņa tik tikko spēja tam noticēt. Tas bija satriecoši! Viņa tiešām bija nohipnotizējusi dzīvnieku!

Un tagad, nodomāja Mollija, viņa varētu "iedvest" Petulai savas domas, taču tad vīlusies secināja, ka tas būtu sarežģīti, jo viņa taču nerunā suņu valodā. Kā viņai gribētos iedvest Petulai, lai tā nosiekalo Aderstones jaunkundzes šerija glāzi vai iekož viņai elkonī, vai lai izvārtās govju mēslos un tad noguļas Aderstones jaunkundzes gultā. Pēkšņi Mollijai iešāvās prātā pats labākais, ko varētu izdarīt Petulas labā. Viņa varētu to atradināt no šokolādes cepumiem, ar kuriem Aderstones jaunkundze viņu mēdza nemitīgi barot. Petula ēda šokolādes cepumus pieraduma un alkatības dēļ, nemaz neapzinoties, ka tie viņai izraisa sliktu pašsajūtu un nelāgu garastāvokli. Mollija kabatā sameklēja pusizlietoto kečupa paciņu.

Petula lūkojās uz meiteni, kura bija pati jaukākā un simpātiskākā persona, kādu viņa jelkad sastapusi. Meitene turēja rokā vienu no Petulas šokolādes cepumiem un izspieda uz tā kaut ko nejauku. Kaut ko sarkanu. Petula saprata, ka tam jābūt kaut kam atbaidošam, jo meitene briesmīgi viebās, uzlūkojot sarkano vielu. Un šī viela pārklāja visu Petulas cepuma virsmu. Tagad cepums izskatījās ļoti negaršīgs. Arī meitenei tā likās. Viņa sāka rīstīties. Un Petula meitenei uzticējās. Savā suņa prātā viņa apzinājās, ka jāatceras tas, ko rāda šī jaukā meitene. Šokolādes cepumi ir slikti, slikti, slikti.

Tad meitene noglāstīja Petulas galvu un sunenei viņa patika vēl vairāk. Meitene atkal sāka maigi ņurdēt un aizejot skaļi norējās. Tas lika Petulai iziet no transa.

Petula apmulsusi pakratīja ausis. Viņa neatcerējās, kas noticis pēdējo desmit minūšu laikā, taču tagad jutās citādi. Nezin kāpēc viņu bija pārņēmusi jauna sajūta: viņai vairs negaršoja šokolādes cepumi. Taču viņai ļoti patika meitene, kas sēdēja uz kāpnēm.

Mollija pamāja Petulai.

Laba sunenīte, viņa uzslavēja.

Petulai vēl aizvien sāpēja vēders, bet šī meitene mopsenei patika tik ļoti, ka viņa uzrāpās augšup pa kāpnēm, lai saņemtu glāstu. Viņa luncināja asti, un tā bija jauka sajūta, jo asti luncinājusi viņa nebija jau vairākas nedēļas.

Mollija papliķēja Petulu un jutās ļoti apmierināta. Tad viņa devās uz tualeti un aizskaloja ar kečupu noziesto cepumu podā.

Kaut arī Mollijas vēders tajā rītā rūca no izsalkuma, viņa nelikās par to ne zinis. Viņa aizgūtnēm rija hipnotizēšanas grāmatu. Pusdienlaikā pa kāpnēm augšup uzvēdīja ceptu zušu Aderstones jaunkundzes un Ednas pusdienu aromāts. Mollija noskrēja lejā pie Petulas un ar lielu prieku ieraudzīja, ka sunene nav pieskārusies nevienam cepumam. Pusdienās Mollija uzēda šokolādes cepumus, tad atgriezās pie grāmatas.

Četros Mollija dzirdēja, kā visi atgriežas no skolas un Aderstones jaunkundze piepilda Petulas cepumu bļodiņu. Kamēr pārējie dzēra tēju, Mollija paņēma trīs cepumus. Vēl pēc pusstundas viņa ārā izdzirdēja piebraucam auto. Mollija palūkojās pa logu, lai paskatītos, kā ierodas amerikāņu viesi kalsns, bārdains vīrietis un sieviete ar sārtu šalli ap galvu. Aderstones jaunkundze, tērpusies tirkīzkrāsas kostīmā un demonstrējot savas labākās manieres, žēlabaini nočīkstēja: Sveicināti, nāciet, lūdzu, iekšā. Kādu bridi Molliju pārņēma spēji ilgu uzplūdi. Kaut nu tā būtu viņa, kuru tie izvēlētos un aizvestu prom no šejienes. Paņemtu prom, kā tika paņemti Atlasa Bruņinieks un Mozus Autiņš. Taču viņa apzinājās, ka adopcija notiek reti, un, ja nu ari šodien kādu izvēlēsies, tad tā pavisam noteikti nebūs viņa. Un tomēr tad, kad viņa iedomājās par savu grāmatu, dzīve bāreņu namā nemaz nelikās tik slikta.

Šajā dienā cepumu bļodiņa tika piepildīta divas reizes. Katru reizi Mollija nolavījās lejup pa kāpnēm, lai papildinātu krājumus un tādējādi remdētu izsalkumu.

Tovakar Mollija lasīja ilgi, koncentrējoties uz doktora Logana paustajām atziņām. Kad meitene beidzot izslēdza gaismu, viņu pārņēma iedrošinoša izjūta, ka laiks darbojas viņas labā. Mollija varētu paslimot vismaz vēl nākamo dienu, līdz Aderstones jaunkundze nāktu viņu pārbaudīt. Varētu pārtikt no Petulas cepumiem un pārējā laikā apgūt doktora Logana gudrību. Dažu dienu laikā grāmatas noslēpumi jau būtu droši nogūlušies viņas prātā. Kaitināja tas, ka divas nodaļas bija izplēstas, taču viņa visu mēģinātu iemācīties no pārējām septiņām. Mollija nevarēja vien sagaidīt, kad par savu atklājumu varēs pastāstīt Rokijam. Abu strīds tagad šķita niecīgs salīdzinājumā ar brīnumainajiem hipnozes noslēpumiem. Mollija atlaidās gultā, prātojot, kur lai ņem ķēdi un svārstu.

Pēkšņi viņas domās ielauzās negantā profesora tēls no bibliotēkas. Mollija sāka justies nedaudz vainīga. Šī noteikti bija pasaulē pati labākā hipnozes mācību grāmata, kuru sarakstījis viens no pasaulē labākajiem hipnotizētājiem. Nabaga profesora pētījumi nebūs pilnīgi, ja tajos netiks ietverti doktora Logana uzskati par šo tematu, un viņš taču bija pārvarējis tūkstošiem jūdžu, lai iegūtu šo grāmatu. Nav nekāds brīnums, ka viņš bija tik noskaities. Muzeja vadība dusmosies par naudas tēriņiem dārgām aviobiļetēm. Nu labi, Mollija nodomāja, es nolikšu grāmatu atpakaļ, tiklīdz būšu tikusi ar to skaidrībā. Tad viņš tajā varēs urbties daudzu gadu garumā. Apmierinājusi sirdsapziņu, viņa iegrima miegā.

Mollija vairs nedomāja par profesoru. Un tieši tā bija viņas lielākā kļūda.

septītā nodaļa

Nākamā bija sestdiena. No dziļā miega Molliju uzmodināja Petula, kas centās ielēkt viņas gultā. Kad Mollija palūkojās lejup, mopsene kā dāvanu nometa uz grīdas akmeni. Viņa šķita daudz mundrāka nekā citkārt. Mollija pacēla suneni un paberzēja viņas ausis.

Man būtu jāpateicas tev, Petula. Tu, vai zini, tiešām man palīdzēji.

Petula ar ķepu pieskārās Mollijas krūtīm, it kā sakot: Nē, tā esi tu, kas palīdzēja man.

Tā viņas kļuva par draudzenēm.

Mollija izrāpās no gultas un piegāja pie loga. Virs ciemata šīfera jumtiem varēja saskatīt baznīcas torņa pulksteni. Pārējie bērni jau bija devušies sestdienas rīta pastaigā.

Aderstones jaunkundzei patika vizināt bērnus minibusiņā uz otru pakalna pusi, kas saucās Svētā Bērtuļa paugurs un atradās desmit jūdžu attālumā. Atstājusi visus tur, viņa lika tiem doties pāri pauguram pa kalnaino apvidu atpakaļ uz bāreņu namu. Tas deva Aderstones jaunkundzei trīsarpus stundas brīva laika, ko viņa allaž pavadīja pilsētā. Mollija zināja, ka viņa bieži apmeklē pedikīru, lai izgrieztu varžacis un aprūpētu tulznas uz pēdām, un pēc tam droši vien iegriežas kaut kur, lai iemalkotu pāris glāzīšu šerija.

Tas nozīmēja, ka līdz brīdim, kad kāds atgriežas bāreņu namā, Mollijai bija atlikušas aptuveni trīs stundas.

Nezaudējot laiku, viņa uzvilka rītasvārkus un izgāja no istabas. Bija tik jauki šļūkt lejā pa kāpņu margām, kad neviena nebija tuvumā. Petula lēcieniem metās viņai pakaļ, pa suņu eju ieslīdēja Aderstones jaunkundzes miteklī un atgriezās ar pavadu zobos. Viņa sekoja Mollijai uz pirmo stāvu. Meitene izgāja cauri vestibilam, tad aizslidinājās pa sapulču zāles vaskoto koka grīdu un klusi iegāja ēdamtelpā. Pa slīpo eju garām galda piederumu atvilktnēm un trauku skapjiem viņas devās lejup uz virtuvi. Varēja dzirdēt, kā Edna grabina metāla pannas, taisoties gatavot pusdienas. Mollija zagās uz priekšu, prātā atkārtojot to, ko bija iemācījusies no trešās nodaļas "Citu cilvēku hipnotizēšana" un ceturtās nodaļas "Svārsta hipnoze".

Bēniņstāva istabā Mollija iztēlē jau bija iekļuvusi Ednas prātā. Tur viņa bija ieraudzījusi saīgušu, aizvainojuma pilnu būtni, kurai iestājies dzīves apnikums un noriebies strādāt. Mollijai likās, ka viņa zina, kā hipnotizēt Ednu. Tam nevajadzētu būt pārlieku grūti. Galu galā rūcošā Edna lielā mērā līdzinājās dzīvniekam. Mollija dziļi ievilka elpu, un viņu pāršalca satraukuma vilnis. Un, ja nu viss arī noietu greizi, Edna vienkārši uzskatītu Molliju par dīvainu. Meitene iegāja vecmodīgajā virtuvē ar saplaisājušām, baltām flīzēm klātām sienām, salauztām izlietnēm, divām gāzes plītīm un akmens plātņu grīdu. Petula viņai sekoja.

Edna ņēma ārā no maisa vistu galvas un lika tās milzīgā katlā, kas bija pilns ar vārošu ūdeni.

Ei, sveika, Edna, teica Mollija. Smaržo jauki.

Edna salēcās un apveltīja Molliju ar nelādzīgu skatienu. Tu nu gan esi viena riktīga maita, ja šitā ložņā apkārt, viņa teica. Acīmredzot Edna vairs nebija tajā dīvaini labajā

garastāvoklī kā iepriekšējā vakarā. Mollija mēģināja vēlreiz: Ko tu tur taisi?

-            To nolādēti asiņaino zupu, protams, Edna norūca, izraujot spalvu no vistas galvas. Vienā ziņā Ednai bija taisnība: zupa tiešām bija asiņaina, pilna ar vistu galvām.

-            Ņamm, teica Mollija, kaut arī viņas kuņģis griezās otrādi. Flotes recepte?

-            Rādās, ka tu esi atvilkusies, lai dabūtu ko rijamu. Tad nu labāk neesi gan tik sasodīti jiptīga.

-             Tu pati izskaties sasodīti neapmierināta, Mollija pēkšņi teica.

-            Protams, es izskatos sasodīti neapmierināta, Edna atcirta. Es esmu sasodīti neapmierināta. Šitajā ķēķī ir par karstu. Viņa paraustīja balto priekšautu un izpleta rokas, tā atgādinot lielu, resnu tītaru.

-            Apsēdies taču, ierosināja Mollija. Es pamaisīšu to sasodīto zupu, bet tu iekārtojies ērti. Nu, Edna! Tu taču esi to pelnījusi.

Edna aizdomīgi pablenza uz Molliju. Taču kaut kas meitenes teiktajā lika atslābināties.

-            Tev būs labāk, ja apsēdīsies, Mollija centās viņu pierunāt.

Un, būdama slinka pēc dabas, Edna piekrita: Jā, vispār, kāpēc gan ne. Galu galā tu taču divas dienas esi novārtījusies pa to nolādēto gultu, kamēr es te pa leju vergoju.

Edna atgāzās virtuves atzveltnes krēslā, izpletuši kājas kā lelle.

-            Varu derēt, ka tā ir ērtāk, teica Mollija, atņēmusi Ednai pavārnīcu. Tu nu gan laikam esi trakoti nogurusi.

Edna pamāja. Es esmu… fū! Viņa atzvēlās krēslā un skaļi nopūtās.

-            Pareizi dari, teica Mollija, rāmi uzlūkojot Ednu. Šādi izelpojot, izelpojot dziļi, tu jutīsies… daudz… vieglāk.

-     Mmm, šķiet, ka tev taisnība, piekrita Edna, sēcoši nopūzdamās un aizvērdama acis.

Mollijas runa kļuva lēnāka. Ja… tu… pāris reižu… izelposi… tu… jutīsi… atvieglojumu… un… sajutīsi…, ka vajadzēja… apsēsties.

-Jā, atbildēja Edna, man tiešām bija jāapsēžas. Taču tad viņa atvēra acis. Bišķi pagaidi, tu tiešām esi jiptīga. Man nevajadzētu atstāt tevi tuvu pie rijamā.

Tas viesa nemieru. Varbūt Ednu nemaz nav tik viegli nohipnotizēt. Varbūt vajadzēja paņemt līdzi kādu svārstu, lai pievērstu tam Ednas uzmanību.

-     Būs jau labi, v-āroties tajā sas-odītajā zupā no-beigsies visas bak-tērijas, teica Mollija. Iedvesmas uzplūdos viņa lēni un ritmiski sāka maisīt zupu. Koka pavārnīca riņķoja viņas vārdu ritmā. Edna vēroja karoti. Vai tev ne-šķiet, vaicāja Mollija, ka v-āroties zupā no-beigsies visas bak-tērijas? Nav ko uz-trauk-ties. Mollija spēcīgi koncentrējās, vienlaikus runājot un maisot. Likās, ka Edna grib ko teikt, taču viņas skatiens bija kā piekalts pavārnīcai, kas maisīja zupu, un viņu pieveica slinkums.

-    Mmmmmmm, rādās, ka tev ir sasodīta taisnība, viņa nopūtās un atkal atslīga krēslā.

-     Man šķiet, ka tagad ta-vai mu-gu-rai un ple-ciem ir daudz ēr-tāk, lēni skaitīja Mollija.

-     Mmmm, Edna piekrita, ir gan. Un tad piebilda: Mollij, vai zini, tev nu gan ir dikti lielas acis.

-     Paldies, atbildēja Mollija, ar savām zaļajām acīm ielūkojoties Ednas acīs. Un ta-vas a-cis dro-ši vien ir ļo-ti sma-gas, un ta-gad jau tu jū-ti, kā tev va-ja-dzīga at-pūta.

Lūkojoties Mollijas acis un vērojot viņu maisām zupu, Ednas acis sāka mirkšķināties.

-    Un šī telpa ir tik sil-ta un jau-ka, tu ti-kai sē-di, bet es to zu-pu mai-sī-šu un mai-sī-šu, un mai-sī-šu, un mai-sī-šu. Mollija turpināja maisīt, cenšoties neskatīties uz katlā peldošajām vistu galvām.

-    Es tikai mai-su un mai-su, un mai-su, un tev, Edna, tev jā-at-slābinās vēl vairāk var-būt la-bāk aiz-ver acis…

Edna neaizvēra acis, taču izskatījās ļoti attālināta un sapņaina. Mollija izjuta tik lielu sajūsmu, ka viņai gribējās skaļi kliegt: "Jā! Es to gandrīz esmu paveikusi," tomēr viņa turpināja savu rāmo runu: Ta-gad es skai-tī-šu atpakaļ no div-des-mit, un, lca-mēr es skai-tī-šu, tu aiz-vien vai-rāk at-slā-bi-nā-sies. Mollija maisīja zupu un centās runāt tik maigi un nomierinoši, cik vien iespējams. Divdesmit… deviņpadsmit… Izzuda sapīkuma savilktās grumbas Ednas sejā. Astoņpadsmit… septiņpadsmit. Ednas acu plakstiņi sāka vērties ciet. Sešpadsmit… piecpadsmit… četrpadsmit… trīspadsmit…

Pie "trīspadsmit" Ednas plakstiņi pēkšņi aizkrita, un tajā pašā brīdī pa Mollijas ķermeni sāka izplatīties jau zināmā maigi tirpinošā izjūta.

-    Saplūsmes izjūta! Mollija noelsās. Tad, pamanījusi, ka Ednas plakstiņi atkal sāk raustīties, viņa skaitīja tālāk. Vienpadsmit… desmit… deviņi… Tagad, Edna, tu jau e-si tik at-slā-bi-nā-jusies, ka e-si no-kļu-vu-si tran-sā… Astoņi… Tik at-slā-bi-nā-jusies… septiņi… galīgi at-slābi-nā-jusies.

Mollija beidza maisīt zupu un piegāja Ednai klāt. Seši, viņa teica, stāvot pavārei gandrīz blakus. Pieci… un, kamēr es tagad skaitīšu, Edna, tu iegrimsi transā arvien dziļāk, un, kad es būšu nonākusi pie nulles, tu būsi pilnīgi gatava pakļauties maniem rīkojumiem… četri… trīs… divi… viens… nulle… Labi, teica Mollija, uzlūkodama atzveltnes krēslā mierīgi sēdošo Ednu. Viņa bija to paveikusi!

Meitene tikko spēja tam noticēt. Klusā, mierigā balss, kuras dēļ viņa bija tikusi pie iesaukas "Miegazāle", laikam bija ideāla hipnotizēšanai. Varbūt palīdzēja arī acis. Mollijai šķita, ka acis niez kā iekaisušas.

Kādu brīdi Mollija bija apjukusi. Viņa tik ļoti bija koncentrējusies uz to, kā hipnotizēt Ednu, ka tagad nemaz nezināja, ko likt viņai darīt. Tā nu viņa pateica pirmo, kas iešāvās prātā.

No šī brīža, Edna, tu pret mani, Molliju Mūnu, izturēsies ļoti, ļoti, ļoti labi. Tu mani aizsargāsi, ja kāds mēģinās mani aizskart, sodīt vai terorizēt. Tas pavisam noteikti bija labs sākums. Un tad, kad es ienākšu virtuvē, tu ļausi man taisīt maizītes ar kečupu… Tu pilsētā pirksi man visādus gardumus, jo es taču tev tik ļoti patīku, un… un… tu vairs negatavosi zivi siera un riekstu mērcē. Īstenībā tu vispār vairs negatavosi zivis, ja vien tās nebūs svaigas, un… Mollija aprāvās, tad drosmīgi turpināja, un tev foti patiks gatavot itāliešu ēdienus. Tu sadabūsi itāliešu ēdienu pavārgrāmatas un darīsi visu, lai kļūtu par labāko itāliešu ēdienu gatavotāju… pasaulē… un no šī brīža tu visiem gatavosi tikai labākos itāliešu ēdienus. Tikai ne Aderstones jaunkundzei, kurai tu joprojām gatavosi parastos ēdienus tikai tu tiem pievienosi daudz vairāk piparu. Un, pat neapzinoties, tu sapiparosi arī Heizlas Hakerslijas, Gordona Boila un Rodžera Fibina ēdienu… Vai skaidrs?

Edna automātiski pamāja. Tas bija burvīgs skats. Mollijai nāca smiekli, bet tad viņas vēders skaļi ieburkšķējās un viņa stingri noteica: Un tagad, Edna, tu aizvedīsi mani uz pilsētu un uzcienāsi ar kārtīgām brokastīm, un visu laiku tu mani klausīsi.

Edna pamāja un piecēlās, un joprojām aizvērtām acīm devās durvju virzienā.

-    Bet, Edna, Mollija aši teica, tev taču jāatver acis, lai tu varētu staigāt un vadīt auto.

Edna atvēra acis un pamāja. Viņas acis bija aizmiglotas un likās esam tālu prom, gluži kā iepriekš Petulai.

-    Labi, Edna. Iesim nu.

Tā nu Edna, tērpusies baltā priekšautā, pavāra cepurē un baltās koka tupelēs, kā zombijs izgāja no ēkas. Mollija uzrāva mugurā mēteli, lai piesegtu pidžamu; Petula ārā paķēra kādu oli, ko pasūkāt.

Braukšana ar Ednu pie stūres nebija nekāds patīkamais piedzīvojums. Kad viņa uzspieda kāju uz gāzes pedāļa, liekot sava minibusiņa pakaļējiem riteņiem šķaidīt pa gaisu granti, Mollija aplika drošības jostu. Šķita, ka Ednas nav pilnīgi "šeit". Pa ceļam uz Braiersvilu Edna sēdēja pie stūres ar savādu sejas izteiksmi, it kā viņai aiz kleitas būtu iemests ledus gabaliņš. Viņa zigzagiem vadīja mašīnu pa šoseju, gandrīz ietriekdamās pretī braucošā kravas automašīnā. Tad viņa šķērsoja divus krustojumus pie sarkanās gaismas un pārbrauca pāri puķu dobei gājēju zonā. Beigu beigās viņa apturēja mašīnu uz ietves pie kādas kafejnīcas un, truli blenžot uz priekšu, pavēra durvis, palaizdama pa priekšu Molliju un Petulu. Mollija pa durvju spraugu pārlaida skatienu ielai un ar lielu atvieglojumu secināja, ka tuvumā nav neviena policista, kas būtu viņas pamanījis.

Kafejnīcā sēdēja divi celtnieki, kas pacēla skatienu no savām sviestmaizēm ar šķiņķi un sāka pētīt Ednu. Viņa tiešām izskatījās dīvaini savā baltajā tērpā. Turklāt viņa kustējās kā uzvelkama lelle. Mollija aši mudināja Ednu apsēsties.

-     Vai ko vēlaties? mundri apvaicājās apkalpotājs ar neļķi pogcaurumā.

-     Ē, nūjā, atbildēja Mollija, jo Edna joprojām ar izbrīnītu skatienu blenza sālstraukā un jau sāka siekaloties.

Es gribēšu četras sviestmaizes ar kečupu un lai uz tām nebūtu pārāk daudz sviesta… un glāzi apelsīnu sulas koncentrāta bez ūdens. Mollijai mutē saskrēja siekalas. Bija tik patīkami pasūtīt savu mīļāko ēdienu.

Apkalpotājs izskatījās pārsteigts. Vai man atnest ūdeni, ar ko atšķaidīt sulas koncentrātu?

-    Nē, paldies, atteica Mollija. Bet būtu labi, ja mūsu sunītis varētu dabūt bļodiņu ūdens. Petula paklausīgi sēdēja uz pakaļkājām, piešķiebusi galvu uz vienu pusi, kad Edna nosprauslājās pārāk skaļi.

-    Un ko tad kundzītei? apjautājās apkalpotājs.

-     Man dikti patīk itāļi, teica Edna, sūkājot dakšiņu.

-     Ir taču tik jauki kādu dienu izlīst ārā no slimnīcas, vai ne? Mollija laipni apvaicājās Ednai, it kā tā būtu uz kādu laiku izlaista no trakomājas. Apkalpotājs saprotoši pasmaidīja.

Pēc divdesmit minūtēm, kad bija beigušās vissatraucošākās brokastis Mollijas dzīvē, viņas jau brauca atpakaļ uz bāreņu namu. Garām fotoveikalam Nofotografē mani, velosipēdu veikalam ar nosaukumu Spieķi, antikvariātam, uz kura izkārtnes bija rūpīgi izzīmēts nosaukums Vecais, apsūbējušais zelts. Mollija domāja par lietām, ko vienmēr bija vēlējusies, un jutās kā pasaules valdniece. Aderstones jaunkundzes bankas rēķinā noteikti bija kaudzēm bāreņu nama naudas. Mollijai tikai vajadzēja nohipnotizēt Aderstones jaunkundzi, lai tā izvestu viņu pastaigā pa veikaliem. Mollija palūkojās uz Ednu, kuras seju rotāja idiotisks smaids no vienas auss līdz otrai. Viņa pilnībā atradās Mollijas varā. Vai ari citus hipnotizēt būtu tikpat viegli kā Ednu? Pagaidām Mollija vēl jutās kā iesācēja.

-    Edna, Mollija teica, kad mēs atgriezīsimies, tu iesi uz virtuvi un pamodīsies, tiklīdz pārkāpsi pār slieksni. Tu aizmirsīsi mūsu braucienu uz pilsētu. Tu neatcerēsies, ka biju tevi hipnotizējusi. Tu teiksi Aderstones jaunkundzei, ka es biju nokāpusi lejā pēc aspirīna un ka tev šķiet es vēl joprojām esmu ļoti slima. Vai saprati?

Edna pamāja.

-     Un no šī brīža, kad es sasitīšu plaukstas vienreiz, tu atkal nonāksi transā, kura laikā darīsi visu, ko tev likšu. Un tad, kad sasitīšu plaukstas divreiz, tu izkļūsi no transa, neatceroties neko no notikušā. Vai skaidrs?

Edna vēlreiz pamāja, atkārusi apakšžokli kā lelle. Tad, uzspiedusi kāju uz gāzes pedāļa un ar roku piespiedusi skaņas signālu, viņa trieca mašīnu augšā kalnā.

No murgainā sapņa, kurā profesoru Nokmanu bija mocījuši svārsti un virpuļi, viņu uzmodināja automašīnas signāls uz ielas aiz Braiersvilas viesnīcas logiem. Viņš izberzēja acis un pārlaida mēli pār nekoptajiem zobiem.

-    Te jau ir vēl trokšņaināk nekā Čikāgā, viņš pie sevis noņurdēja, noņēmis no kakla medaljonu ar skorpionu un sniegdamies pēc ūdens glāzes.

Pēc pārdzīvojumiem bibliotēkā profesors bija nolēmis paildzināt savu uzturēšanos Braiersvilā. Viņš lēsa ja pietiekami bieži traucēs aizkustinošo bibliotekāri, viņa galu galā atradīs hipnozes grāmatu. Vai ari, viņš cerēja, ieraudzīs kādu to lasām. Braiersvila taču bija pavisam neliela pilsētiņa.

Jau kopš ceturtdienas viņš bija klīdis pa ielām, sekojot cilvēkiem ar grāmatām rokās. Vairoties no viņa, mātes ar maziem bērniem pārgāja ielas otrā pusē un kāds pusaudžu bariņš apsaukāja viņu par spoku, taču viņam bija vienalga. Viņš bija cieši nolēmis dabūt doktora Logana grāmatu.

Viņš gribēja uzzināt tās glabātos noslēpumus, bet tam nebija ne mazākā sakara ar zinātniskiem pētījumiem.

Profesors Nokmans daudz zināja par slavenā hipnotizētāja dzīves gājumu. Viņš bija lasījis, ka Logans uzaudzis Braiersvilā un pēc tam aizceļojis uz Ameriku, kur iemantojis slavu un bagātību ar hipnozes seansiem. Nokmans bija studējis dzeltējošus avlžrakstu izgriezumus, kuros aprakstīti doktora vadītie pārsteidzošie hipnozes priekšnesumi, kas reiz padarīja viņu par vienu no sava laika dižākajām slavenībām. Viņš bija apmeklējis pilij līdzīgo Hipnozes māju, ko Logans uzcēlis par priekšnesumos sapelnīto naudu.

Taču īpašu interesi viņā izraisīja ziņa, ka Logans sarakstījis grāmatu, kurā, kā varētu domāt, ir apkopots viss, kas viņam zināms par hipnozi. ŠI grāmata bija izdota tikai nedaudzos eksemplāros un tika uzskatīta par ārkārtīgu retumu. Tomēr profesors Nokmans izdibināja, ka viens no pasaulē vēl esošajiem grāmatas eksemplāriem atrodas Braiersvilas bibliotēkā. No šī brīža viņš cieši nolēma iegūt to savā īpašumā. Viņš vēl nekad nebija kaut ko vēlējies tik ļoti. Un viņš to jau gandrīz ieguva, bet stulbā bibliotekāre grāmatu bija pazaudējusi.

Domas par bibliotekāri uzdzina Nokmanam dusmu trīsas. Viņš iztēlojās, kā žņaudz sievietes kalsno kaklu, un viņa galvā sakāpa asinis. Pietvīkušu seju viņš pacēla tālruņa klausuli.

Apkalpotāj, viņš nikni teica, atnesiet man krūzi bibliotekāres… es gribēju teikt, kafijas.

Nokmans izmisīgi gribēja šo grāmatu. Viņš nekad nebija tīkojis kaut ko kvēlāk. Nekas viņa negodīgajā dzīvē nebija šķitis tik pievilcīgs, un Nokmanam bija lieli plāni, saistīti ar grāmatu. Neviens neatturēs viņu no tās iegūšanas, un viņš neatgriezīsies Štatos, līdz nebūs droši sagrābis grāmatu savās rokās.

ASTOTĀ NODAĻA

Edna un Mollija atgriezās bāreņu namā, mašīnas riepām šķaidot granti pa gaisu. Nams bija tukšs un kluss, jo Aderstones jaunkundze vēl nebija atgriezusies un bērni vēl nebija pārnākuši no pastaigas. Petula aizskrēja apsekot dārzu, un Mollija, ļoti apmierināta ar sevi, devās augšup uz jumtistabiņu. Viņa apsēdās uz gultas malas un sāka pārdomāt tikko paveiktos brīnumdarbus. Ednas hipnotizēšana likās kā sapnis. Kamēr Mollija brīnījās par savām jauniegūtajām spējām, no virtuves radio pa kāpnēm augšup plūda mūzika. Mollija juta, ka viņas acis ir nogurušas. Ednas hipnotizēšanas laikā ar tām bija noticis kaut kas neparasts. Tobrīd šķita, ka tās kvēlo, bet tagad tās bija trulas un smagas.

Mollija pāršķirstīja hipnotizēšanas grāmatu, meklējot kaut ko par kvēlojošām vai nogurušām acīm. Nodaļā "Kā hipnotizēt pūli" bija apakšnodaļa ar virsrakstu "viss ir acīs".

Lai hipnotizētu lietu pūli, tev jāiemācās hipnotizēt tikai ar acīm. Tas foti nogurdina acis. Praktizējies ar Šiem vingrinājumiem!

Grāmatā bija acs attēli. Acs, kas skatās pa kreisi. Acs, kas skatās pa labi. Acs, kas skatās uz tuviem un tāliem priekšmetiem. Tad Mollija nonāca pie apakšnodaļas, kas saucās "Vingrinājums ar spogufi".

Nostājies spoguļa priekšā un ielūkojies sev tieši acīs. Centies tās nemirkšķināt. Drīz tava seja mainīsies. Neuztraucies. Tev liksies, ka tavas acis kvēlo. Šī kvēlošana ir tā sajūta, kāda tev nepieciešama, lai hipnotizētu cilvēkus tikai ar acīm. Un tieši tā tev jāapgūst, lai hipnotizētu pūli.

Tātad Mollija bija hipnotizējusi Ednu tikai ar acīm? Viņa apzinājās, ka ir izmantojusi karoti kā svārstu un arī balsi. Viņa piegāja pie spoguļa un palūkojās uz sevi. Tur nu bija viņas sārtā, piņņainā seja un kartupelim līdzīgais deguns. Viņa cieši ieskatījās sev acis. Viņai atbildēja tiešs zaļo acu skatiens. Viņa raudzījas desmit, divdesmit, trīsdesmit sekundes. Acis sāka trīsēt un tad šķita kļūstam lielākas, lielākas, lielākas. Mūzika apakšstāvā nu jau skanēja kā no tālienes. Mollija koncentrējās uz acīm un centās tās nemirkšķināt, lai atkal izjustu kvēlojošo sajūtu. Un tad notika kas neparasts. Mollijas seja bija pilnībā pazudusi, un vietā, kur tā bija pirms tam, parādījās kāda pavisam cita. Mollijas mati bija kļuvuši oranži un stīvi. Vienā nāsī karājās liela saspraužamā adata, un plakstiņus klāja zili balts tonējums. Viņa blenza savā jaunajā panka veidolā. Mollijas kājas bija notirpušas, un šķita, ka acis pulsē, kvēlo un pulsē, ieslēdzas un izslēdzas kā bākas gaisma. Un šādi, kā bija teikts grāmatā, varot hipnotizēt pūli.

Mollija spēji samirkšķināja acis. Ar atvieglojumu viņa spogulī atkal saskatīja savu seju. Tas nu gan bija savādi. Vai tad vingrinājumā ar spoguli viņa bija hipnotizējusi pati sevi? Varbūt grāmata sniegs atbildi par tikko notikušo.

Mollija ar acīm pārskrēja apakšnodaļai "vingrinājums ar spoguli". Tur bija rindkopa, kura saucās "Sevis hipnotizēšana".

Iedomājies, kāds tu gribētu būt, bija rakstīts grāmatā. Piemēram, ja tu gribētu kfūt maigāks vai agresīvāks, iedomājies, ka esi maigāks vai agresīvāks, un taā tu spoguli ieraudzīsi, kāds tu tad būtu.

Mollija samulsusi atlaidās gultā. Viņa sevi nekad nebija iztēlojusies kā panku, taču tieši to bija parādījis spogulis. Tas bija tā, it kā zemapziņā viņa gribētu būt panks, un hipnoze bija parādījusi viņas citādo būtību. Kas tad ir panki? Viņa tos vienmēr bija uztvērusi kā dumpiniekus. Mollija noteikti gribēja dumpoties. Jā, šķita, ka zemapziņa ir viņai soli priekšā, parādot, kāda viņa dvēseles dziļumos vēlētos būt.

Noslēpusi hipnozes grāmatu zem matrača, viņa apsēdās, lai pārdomātu, kādas vēl citas Mollijas varētu uzburt iztēlē. Tad, joprojām prātojot, viņa izvilka zīmuli un sāka urbināt caurumu ziepju gabalā, ko bija paņēmusi no izlietnes. Izpiņķējusi bārksti no segas, viņa to noknieba un izvilka caur ziepju gabala caurumu. Galā viņa iesēja mezglu. Tagad viņas rīcībā bija pašgatavots svārsts. Nebija jau nekāds labais, tomēr tas darbojās, un, par spīti nogurumam, vajadzēja izmantot laiku, lai izmēģinātu to ar Ednu, kamēr pārējie vēl nebija pārradušies. Tā nu, uzvilkusi rītakleitu, Mollija devās lejā pa kāpnēm.

Viņa paskrēja garām Petulai, kas priecīgi metās meitenei pakaļ. Mollija traucās lejup pa kāpnēm, līdz stāvēja uz vestibila šaha galdiņam līdzīgās akmens grīdas. Meitene atkal izdzirdēja mūziku, šoreiz no televīzijas istabas, un, sev par pārsteigumu, izdzirdēja Heizlas Hakerslijas kaucoši dziedošo balsi. Heizlai laikam kaut kā bija izdevies izvairities no sestdienas rīta pastaigas.

Mollija zagās uz priekšu pa gaiteni un paskatījās pa kopējās telpas durvju spraugu. Viņa ieraudzīja Heizlu, kas bija pārģērbusies par kaķi, tērpusies baltā triko, baltās zeķbiksēs, baltās čībiņās, ar gumiju piestiprinājusi galvai baltas kaķa ausis. Tas bija tērps, kurā viņa gatavojās uzstāties talantu konkursā. Heizla rokā šūpoja baltu asti un dejojot dziedāja:

Man žēl, ka iztrenkāju baložus, Man žēl, ka nokodu es žurku, Man žēl, ka nozagu jums pienu, Bet esmu taču kaķis… Ņau, ņau.

Mollija vēroja, kā Heizla dejo stepu pa istabu, valba acis, mirkšķina plakstiņus un vispār izskatās ļoti stulbi. Mollija jau sāka vēlēties, kaut viņai līdzi būtu fotoaparāts. Bet tad prātā ienāca kas cits. Heizlai joprojām ākstoties, Mollija dziļi ievilka elpu un devās iekšā.

-     Ak, tā tak neesi tu, Miegazāle… Un tev līdzi vēl tā smirdīgā mopsene Petula. Tev taču nebūs kļuvis labāk? novaidējās Heizla. Petula viņai uzrūca.

-Jā, nu jau ir gan mazliet labāk, paldies, teica Mollija, ņemdama no kabatas ziepju svārstu. Viņa apsēdās Heizlas priekšā un it kā rotaļājoties sāka to šūpot.

-    Kas tas tāds? jautāja Heizla. Tev jānēsā līdzi ziepes, jo svīst rokas?

Mollija turēja svārstu viņas sejas priekšā, ritmiski šūpojot to no vienas puses uz otru.

-     Ko tu dari?

-    Neko ī-pašu, atbildēja Mollija.

-     Tā nu vis nav. Tu mēģini mani hipnotizēt, izšāva Heizla. Tādi idiņi kā tu taču domā, ka hipnoze tiešām darbojas.

Mollija beidza šūpot svārstu. Nemēģinu vis, viņa aši atcirta.

-     Tu nu gan esi stulba, nošņācās Heizla, un Mollija saprata, ka ir tuvojusies Heizlai pavisam neveikli. Iepriekšējie panākumi bija viesuši viņā pārmēru lielu paļāvību savām spējām. Un tagad Heizla bija kļuvusi pārāk piesardzīga, lai Mollija varētu viņu hipnotizēt.

-     Es nemaz necentos tevi hipnotizēt. Tas nav nekāds svārsts, tās vienkārši ir… ziepes striķītī, lai man tās nepazustu vannā.

-     Ceru, ka tu netaisies iet vannā, Heizla dzēlīgi teica, attīdama atpakaļ kaseti, jo Aderstonei diez vai patiks, ka tu neņem vērā viņas aizliegumu. Ja jau tēlo slimu, tad tā ari turpini. Tev taču aizliedza iet vannā četras nedēļas, vai ne?

-    Nuja, atbildēja Mollija. Es jau tikai gatavojos. Viņa piecēlās un grasījās iet prom. Nebija nekādas jēgas palikt un uzklausīt apvainojumus.

Heizla ar riebumu uzlūkoja Molliju. Superīgākā idene, viņa noteica. Un tad, kad Mollija jau bija gandrīz izgājusi, Heizla nevērīgi izmeta: Starp citu, vai tu jau zini?

-    Ko tad?

-     Rokijs atradis ģimeni.

Šie vārdi Molliju satrieca. Bija tā, it kā ledaina ūdens šalts būtu viņu aplējusi no galvas līdz kājām. Viņa tik tikko spēja parunāt. K-kad?

Heizla ļauni pasmīnēja. Tas amerikāņu pāris, kas te bija vakar. Lai cik tas būtu dīvaini, viņš tiem patika… Dīvains pārītis. Lai nu kā, vakar viņš aizbrauca. Viņš taču no tevis neatvadījās, vai ne? Nūjā, viņš jau man teica, ka gribot tikt vaļā no tevis. Tu viņam esot līdz kaklam vai kaut kā tā. Viņš esot tevi atēdies… Kaut kad jau uzrakstīšot tev kādu rindiņu.

-    Tu joko… vai vispār āksties, teica Mollija.

-     Nē, nē, nemaz nejokoju, kaut ari gana jocīgi jau nu tas ir, atbildēja Heizla.

Mollija lūkojās Heizlas naidīgajā sejā. Tu melo, viņa apgalvoja, atstādama telpu. Taču dziļi dvēselē viņu plosīja neaprakstāmi trakas izjūtas.

Rokijs prom? Pat doma par to bija neiedomājami briesmīga. Mollija nespēja tam noticēt. Doma par to, ka jāzaudē Rokijs, bija šausminoša, it kā būtu jāzaudē roka vai kāja, vai visa ģimene, jo Rokijs taču arī bija visa Mollijas ģimene. Heizla noteikti melo. Rokijs nemūžam neaizbrauktu, neaprunājies ar Molliju. Īstenībā viņš pat nebrauktu prom, ja nebūtu pārliecināts, ka Mollija tiek adoptēta kopā ar viņu. Viņi jau sen bija noslēguši šādu vienošanos. Ja prom, tad kopā. Heizlas terors vienkārši bija pārgājis jaunā līmenī.

Un tomēr Molliju māca baisas aizdomas varbūt Heizla nemelo. Kad Mollija atstāja telpu un devās kāpņu virzienā, viņas sirdi stindzināja aizvien pieaugošas bailes. Lipīgās plaukstas sāka svīst, taču viņu pašu bija pārņēmis dziļš aukstums. Kāpņu laukumiņu apgaismoja pazīstamā un draudzīgā gaisma no zēnu guļamistabas. To ieraugot, Mollija jau gara acīm redzēja Rokija mantas, kas pavērsies skatienam, tiklīdz viņa attaisīs zēnu guļamistabas durvis. Un tad viņa jutīsies muļķīgi, jo būs iekritusi Heizlas lamatās. Taču ar katru soli viņas galva kļuva trulāka. Tad sūrā patiesība iesita viņai pliķi sejā.

No Rokija gultas bija noņemti palagi, visas trīs segas rūpīgi salocītas taisnstūros, un uz spilvena nebija spilvendrānas. Uz naktsgaldiņa blakus gultai nemētājās neviens komikss. Drēbju skapja durvis bija vaļā, un drēbju tur nebija.

Mollijai aptrūkās elpas. Šķita, ka neredzamas bailes sagrābušas viņas kaklu un smadzenes tā, ka plaušas vairs nedarbojās. Viņa atkrita pret stenderi, blenzdama bezpersoniskajā stūrī un bez īpašnieka palikušajā gultā.

Kā gan tu varēji? viņa klusi čukstēja. Tikai pēc kāda brīža viņa atkal atguva elpu un varēja sākt loģiski domāt. Dvēseles dziļumos viņa juta, ka Rokijs nebūtu aizgājis neatvadījies, ja vien viņam nebūtu kāds vērā ņemams iemesls tā rīkoties. Jā, viņi bija sastrīdējušies, taču tas nebija tik nopietni, un, kaut arī Rokijs pēdējā laikā bija kļuvis ļoti noslēpumains, Mollija nedomāja, ka ir viņam apnikusi. Tas bija vienkārši Heizlas ļaundabīgo fantāziju auglis. Bet kā izskaidrojama viņa pēkšņā pazušana? Viņš vienmēr bija neaprēķināms un kaut kādā ziņā klaidonis, taču Mollija nedomāja, ka šādi trūkumi tiešām varētu likt viņam aizmirst atvadīties. Viņi bija kā brālis un māsa. Rokijs taču nevarēja būt tik izklaidīgs. Tas viss bija pārlieku savādi.

Nu, kad Rokijs aizvests prom, Mollijai vairs nebija neviena. Neviena, izņemot Petulu. Mazākie bērni jau bija labi, tomēr pārāk mazi, lai ar viņiem draudzētos. Dzīve šeit bez Rokija šķita neiedomājama. Mollijai bija jāuzzina, kur zēns atrodas, un jāaprunājas ar viņu.

Velkoties augšup pa kāpnēm uz bēniņu telpu, Mollija jutās apjukusi un pazudusi. Viņa atgrieza krānu pie izlietnes, lai nomazgātu seju, un palūkojās spoguli. Tur nu bija viņas tuvu viena otrai esošās acis, pilnas asaru. Viņa neatlaidīgi lūkojās savā atspulgā, atceroties, kas notika iepriekšējo reizi, kad viņa bija vingrinājusies ar spoguli. Varbūt tagad, ja iedomātos, ka jūtas labi, viņa ar hipnozes palīdzību varētu novest sevi labsajūtas stāvokli.

Kamēr viņa tā lūkojās, viņas vaibsti izzuda. Augšup pa kāpnēm plūda Heizlas stepa dejas ņaudošā mūzika, un Mollija iztēlojās, ka nemaz nejūtas tik slikti. Mirkli viņas seja izmainījās. Vaigi kļuva apaļāki un sārtāki, mati vijīgāki un gaišāki. Tajos iepinās lentes. Viņa izskatījās skaista! Kā kāda bērnu zvaigzne. Tas bija neiedomājami! Mollija juta, kā tirpinoša sajūta, līdzīga saplūsmes izjūtai, atkal rāpjas augšup pa ķermeni. Izmisums nokrita no viņas kā veca, graboša čaula, un tā vietā stājās optimisms. Kārtējo reizi ar spoguļa palīdzību Mollijas zemapziņa pateica priekšā, kāda viņa vēlas būt un kā viņai jāmainās.

Kad Mollijai pretī lūkojās viņas nepazīstamais, daiļais "es", galvā iešāvās ideja. Milzīga, graujoša, kolosāla ideja.

Viņa bija apguvusi acu triku. Un šis acu triks bija tas pats hipnozes paņēmiens, ko varēja izmantot pūlim. Pēc dažām dienām viņai būs auditorija skatītāju pūlis pilsētiņas talantu konkursā. Kādam bija jāuzvar šajā konkursā, kur uzvarētāju gaidīja liela naudas balva. Un kāpēc lai šis kāds nebūtu Mollija?

Mollija samirkšķināja acis un atkal bija viņa pati. Taču tagad viņa jutās cerību pilna. Meitene atteicās no domas, ka Rokijs viņu ienīst, kaut arī draugs bija prom.

Mollija acumirklī mainīja domas. Viņa noskaidros, kur ir Rokijs, un izprātos, kā atstāt Hārdvikas namu un pievienoties viņam. Tas varētu būt grūti, taču meitene sev apsolīja, ka liks lietā ik kripatiņu savas enerģijas un talanta, lai uzmeklētu draugu, un nepadosies, līdz abi atkal būs kopā.

DEVITA nodala

Sestdienas vakarā Molliju pārņēma nemiers. Lai gan viņa jutās labāk nekā iepriekš, viņai tomēr pietrūka Rokija. Vakara sanāksmes laikā, kamēr citi bērni satraukti sačukstējās par viņa adopciju, Mollija jutās skumji un viņai pietrūka drauga balss. Viņa ilgojās to uzlūkot melnos, spīdīgos matus ar sīkajām sprodziņām, gludo, tumšo ādu, maigās, tumšās acis. Viņai pietrūka Rokija ielāpiem klāto džinsu, kuros ik nedēļu parādījās jauni caurumi, un roku, kuras pārsvarā klāja skrambas. Bet visvairāk viņai pietrūka drauga iedrošinošā smaida. Kustinot lūpas psalma vārdiem līdzi, viņa zaudējumu izjuta kā biedējošu tukšuma bezdibeni dziļi sevī. Tad viņa saņēmās un pievērsa uzmanību jaukajām smaržām, kas plūda no ēdamtelpas. Kad Aderstones jaunkundze sniedza savus vakara paziņojumus, Mollijai mutē sariesās siekalas.

Pirmais paziņojums ir šāds. Džemma un Gerij, jūsu pienākums tagad būs mazgāt logus katru pēcpusdienu nākamnedēļ, jo vakara lūgsnas laikā jūs nemitīgi pļāpājāt. Rokija Skārleta aizbraukšana varētu izraisīt varenu interesi jūsos, taču man tā neko nenozīmē. Vakara lūgsnas laikā vienmēr jāvalda klusumam. Aderstones jaunkundze nošņācās, un Džemma un Gerijs drūmi palūkojās viens otrā.

Aderstones jaunkundze ar pilnu tvaiku devās uz priekšu. Otrais paziņojums. Rīt notiek Braiersvilas bērnu talantu konkurss. Man šķiet, ka daži no jums tajā piedalīsies. Jūs kājām dosieties no skolas uz pilsētas rātsnamu, lai ierastos konkursā vienos. Kā jau jūs zināt, balvas summa ir tikai nieka smieklīgi trīs tūkstoši mārciņu, un, ja kāds no jums uzvarētu, no jums tiek sagaidīts, ka balvu ziedosiet bāreņu namam. Vai skaidrs?

-Jā, Aderstones jaunkundz.

-     Pēc vakariņām mums būs neliela skate. Aderstones jaunkundze uzlūkoja Heizlu un pasmaidīja savu lieko zobu smaidu. Tad smaids pagaisa no viņas sejas. Mollij Mūna, redzu, ka atkal esi vesela. Vakariņās tu sēdēsi pie atsevišķa galdiņa, jo es nedrīkstu pieļaut, ka citiem bērniem pieliptu tas, kas bija tev.

-Jā, Aderstones jaunkundz.

Mollija sekoja pārējiem uz ēdamtelpu. Neviens ar viņu nerunāja, bet viņai bija vienalga. Telpā dažādo izmēru galdi bija rotāti ar salvetēm un svecēm, un Edna triumfējot stāvēja pie liela katla, kurā bija kūpoši spageti ar zirņiem un zaļumiem. Tas smaržoja brīnišķīgi.

-    Spaghetti primavera, Edna teatrāli paziņoja. Tā, kā gatavo mana mamma. Un, pacēlusi augšup taukainas maizes klaipu ar olīvām, viņa lepni piebilda: Un pašas gatavota ciabatta maize mājas gaumē.

Maizē bija iesprausts sarkanbaltzaļš Itālijas karodziņš, tāpat kā pārējos maizes klaipos. Aiz Ednas muguras pie sienas karājās Itālijas karte.

-    Vai tu esi jukusi, Edna? Aderstones jaunkundze vēsi apvaicājās.

-    Nē, atcirta Edna. Dziļi manā dvēselē mājo mīlestība uz Itāliju, un dažkārt tā izlaužas uz āru.

-     Līdz šim tā kaut kā nav izlauzusies.

-     Nekad nav izlauzusies jūsu klātbūtnē, atbildēja Edna bet dzīvē viss reiz notiek pirmoreiz…

-    Nu, ceru, ka man esi pagatavojusi parasto ēdienu… Es negribu neko no tā itāliešu draņķa.

-     Protams, Aderstones jaunkundz.

Aderstones jaunkundze nesatricināmi devās pie sava galdiņa, uz kura bija nolikts šķīvis ar aknu un nieru pīrāgu. Kamēr tas dzisa, viņa ielēja sev glāzi šerija un badīgi izdzēra to vienā rāvienā, bet bērni pa to laiku sastājās rindā pēc ēdiena. Mollija ievēroja, ka Heizlai, Gordonam un Rodžeram Edna izsniedz īpašus spageti šķīvjus. īpaši asus spageti, kā viņa cerēja. Likās, ka Edna atceras visus Mollijas norādījumus. Stāvā sajūsmā Mollija ieņēma vietu pie maza, vientuļa galdiņa blakus logam. No turienes viņa labi varēja pārskatīt visus pārējos.

Ednas spageti ar dārzeņiem bija satriecoši. Mollija palūkojās mazo bērnu sejās, kad viņi garos makaronus pagaršoja. Džemma, Gerijs, Rūbija un Džinkss tos rija tā, it kā kāds viņiem taisītos ēdienu atņemt, pirms viņi būs beiguši. Tas, bez šaubām, bija pats labākais, ko Edna jelkad pagatavojusi. Tikai ne Heizlai, Rodžeram un Gordonam. Tie pēc pirmā kumosa kampa pēc elpas un spļaudījās.

-     Padod ūdeni, Heizla nogārdzās. Gordons bija aizmirsis, ka galvenā te ir Heizla. Viņš vispirms piepildīja savu glāzi un rāvienā izdzēra to sausu.

-    Gordon! Heizla uzkliedza. Viņš ielēja nedaudz ūdens Heizlai, un tad krūzi pagrāba Rodžers.

-    Tas… ir… briesmīgi, teica Heizla, rīstīdamās un rādīdama uz saviem spageti.

Četrus galdus tālāk nodunēja Ednas balss: Ko tu teici?

Ednas gatavotais ēdiens bija uzlabojies, bet viņa pati nebija mainījusies, un pavāres daba bija tikpat neganta kā vienmēr. Viņa jau soļoja šurp, un bravūrīgā trijotne sašļuka krēslos. Ko tu tur murkšķēji par manu ēdienu, tu Eizel sasoditā Akerslij?

-    Nu, tas man ir pārāk ass, Heizla neapmierinātā balsi noteica. Viņa nebija radusi, ka kāds runā pretī.

-    Ass? Vai tu esi galīgi ķerta? Tu ēd sasodītos pavasara spageti. Tas ir itāliešu ēdiens, Eizel Akerslij… no olīvu biržu un operas zemes. Ja tu nespēj izjust smalkās garšas nianses un silto pakalnu dvesmu manos makaronos, ja tu domā, ka vasaras saule manā ēdienā ir pārāk karsta, tad tu, man šķiet, esi pilnīgi un galīgi apdauzīta plānprāte, kas pelnījusi tikai lopu ēdienu.

Heizla lūkojās savā šķīvī, un viņas uzacis kustējās augšup un lejup. Edna laikam bija jukusi.

-    Ēdiens ir ārkārtīgi garšīgs, Edna, Mollija skaļi teica. Heizla apveltīja viņu ar caururbjošu skatienu.

Edna pateicīgi pasmaidīja. Paldies, Mollij! Viņa staroja.

-     Mollij Mūna, pāri ēdamtelpai iebļāvās Aderstones jaunkundze. Lai arī kā tev garšotu Ednas ēdiens, tu zini, ka bāreņu nama noteikumos nav atļauts kliegt pāri ēdamtelpai. Vēlāk atnāc uz manu kabinetu, lai saņemtu sodu. Tad viņa izdzēra savu šerija glāzi un palaida piedzēruša cilvēka atraugu.

Ideāli, nodomāja Mollija, lūkojoties uz Ednu un prātojot, vai viņa atceras pārējos Mollijas rīkojumus. Edna nikni blenza uz Aderstones jaunkundzi. Viņas vaigi piesārta un seja dusmās raustījās.

-    Vai kaut kas nav labi, Edna? Aderstones jaunkundze sausi noprasīja.

Ednas seja kļuva aizvien sarkanāka, sarkanāka un sarkanāka, gluži kā vulkāna rīkle izvirduma laikā. Tad viņa eksplodēja.

-     Nav labi… Nav labi? Mollija Mūna tikko uzslavēja manu ēdienu, Agnese Aderstone…

Aderstones jaunkundzes žoklis pārsteigumā atkārās, un no mutes izkrita mazs nieres gabaliņš. Edna nekad nebija viņai runājusi pretī vai uzrunājusi viņu priekšvārdā bērnu klātbūtnē.

-     Viņa uzslavēja manus pavasara spageti… varbūt pārāk skaļi, bet man patīk, ka viņa uzslavas izsaka skaļi, un, vēl vairāk, man patīk viņa pati. Man viņa dikti patīk. Man viņa patīk vairāk par itāliešu ēdieniem, kurus es dievinu vairāk par visu pasaulē, un tu, TU VIŅU NORĀJI! Edna ar vienu no Itālijas karodziņiem norādīja uz Aderstones jaunkundzi un auroja: Un tu, nolādēts, vēlāk nesodīsi Molliju Mūnu… Tikai pār manu smirdošo līķi!

Aderstones jaunkundze nolika nazi un dakšiņu un piecēlās. Edna, varbūt tev vajadzētu paņemt kādu brīvdienu.

-    Kādu brīvdienu? Tu taču joko. Mans darbs tikai sākas. Man vēl jāuzkāpj makten augstā kalnā. Man jāiemācās visa itāliešu virtuve. Tagad Edna, kā nododot zvērestu, piespieda Itālijas karodziņu pie krūtīm un, visiem par brīnumu, uzkāpa uz krēsla un tad uz galda. Jo es taisos kļūt par labāko itāliešu ēdienu pavāri pasaulei

Visi klusējot blenza. Gordons Boilss nespēja noturēties un palūkojās zem Ednas brunčiem, lai ieraudzītu izslavēto tetovējumu uz viņas augšstilba. Aderstones jaunkundze grīļīgi devās virzienā uz ēdamtelpas durvīm.

-    Edna, viņa bargi teica, es vēlāk gribētu ar tevi aprunāties.

-     Vai tad tu nepabeigsi vakariņot? Edna vaicāja no saviem augstumiem.

-     Nē. Arī man šķiet, ka vakariņas ir pārāk piparotas.

Kad Aderstones jaunkundze gāja prom, Edna pie sevis

noteica: Vecā govs. Būtu labāk pagaršojusi manus spageti.

DESMITĀ NODALA

Pēc vakariņām Mollija paklausīgi piegāja pie Aderstones jaunkundzes dzīvokļa durvīm un pieldauvēja. Aderstones jaunkundze atvēra durvis un, ieraudzījusi, ka tā ir Mollija, uzreiz aizšāva mutei priekšā kabatas lakatu.

Aderstones jaunkundzes pieņemamā telpa bija tumša, tās sienas sedza šokolādes brūnuma koka paneļi, bet krēsli bija žāvētu plūmju krāsā. Grīdu klāja rakstains, pelēks paklājs, un viss dzīvoklis oda pēc naftalīna tabletēm, šerija un mazliet ari pēc antiseptiska mutes skalojamā līdzekļa. Tur bija divi nelieli galdiņi ar mežģīņu sedziņām, bet bez ierāmētām fotogrāfijām, jo Aderstones jaunkundzei nebija ne ģimenes, ne draugu. Trīs bārkstainas lampas apgaismoja telpu un gleznas pie sienām. Visās bija attēloti tumši meži, tumšas upes un tumšas alas. Kamēr Mollija pārdomāja, cik spocīgi gan tas izskatās, viņai pieglaudās Petula, nolika pie kājām akmentiņu un nolaizīja ceļgalu. Mollija viņu noglāstīja.

Valdies, Petula, teica Aderstones jaunkundze. Un tad: Apsēdies!

Gan Mollija, gan Petula apsēdās. Mollija ieņēma vietu uz cieta ķebļa pie neiedegtā kamīna. Kādu bridi telpā valdīja klusums, ja neņem vērā skaņas, ko radīja Aderstones jaunkundzes lieko zobu sūkāšana un Mollijas pašas sirdspuksti. Meitene ārkārtīgi nervozēja. Līdz šim Aderstones jaunkundze bija viņas lielākais izaicinājums, un pastāvēja briesmīgā iespēja, ka viss varētu izgāzties, it ipaši tāpēc, ka viņai nebija ne koka karotes, ne kāda cita svārstveida priekšmeta, lai liktu Aderstones jaunkundzes prātam koncentrēties uz to. Taču Mollijas nervus stiprināja naids pret Aderstones jaunkundzi, kas, kā meitene bija pārliecināta, noteikti bija apzināti, tātad cietsirdīgi, likusi Rokijam doties prom neatvadoties.

Pulkstenis ar dzeguzi pie sienas pārtrauca klusumu ar ierūsējušu un dobju "Kukū!". Mollija salēcās. Aderstones jaunkundze pavīpsnāja. Pulkstenis nokūkoja vēl sešas reizes. Mollija vēroja putekļaino koka putnu ar salauzto knābi lēkājam uz atsperes iekšā un ārā no dzeguzes mājiņas, līdz tas beidzot pazuda savā alā. Aderstones jaunkundze pagriezās un, lūkodamās ārā pa logu, sāka runāt.

-    Kā jau tu zini, Rokijs ir prom. Viņa pienākumos ietilpa daudzi mājas darbi, kas tagad jādara kādam citam. Esmu nolēmusi tos visus uzticēt tev, jo tu esi tāds bērns, kam smags darbs varētu daudz ko iemācīt. Šī tava izrādīšanās ēdamtelpā, kas izprovocēja Ednu, bija ļoti prasta. Es pilnībā vainoju tevi.

Kad Aderstones jaunkundze apgriezās, Mollija lūkojās grīdā.

-     Esi tik laipna un pievērs man uzmanību, kad es ar tevi runāju.

Mollija sakoda zobus un palūkojās augšup. Viņa bija nonākusi pie tās īpašās acu sajūtas, un tagad, ielūkojoties Aderstones jaunkundzes drūmi garlaikotajās acīs, kurās nemanīja ne mazāko prieka stariņu, viņas jauniegūtās spējas izlauzās kā labi noregulēts lāzera stars. Aderstones jaunkundze novērsās. Viņa izjuta savādu nemieru.

-    Paldies tā jau ir labāk, Aderstones jaunkundze centās pateikt tik normāli, cik vien iespējams. Viņa notrīsēja, domājot, vai dīvainās izjūtas iemesls atkal nav kārtējā sirdsklauve. Pēc šerija malka viņa jutās labāk.

-    Kā jau teicu… Aderstones jaunkundzes aukstās acis atkal uzmeklēja Mollijas skatienu, kas viņu piesaistīja tāpat, kā naktstauriņu piesaista gaisma. Viņai nebija spēka pārtraukt skatīties, tāpēc viņa turpināja. Un, to darot, notika kas savāds.

Aderstones jaunkundzi pameta visas dusmas un ari visas domas. Viņa vairs nespēja atcerēties, ko bija gatavojusies sacīt. Viņa apzinājās vienīgi to, ka Mollijas zaļās acis ir ļoti, ļoti nomierinošas, un dziļi iekšienē viņa jutās silti, miegaini. Un tad Aderstones jaunkundze pēkšņi bija… aizgājusi. Mollijas acis notrīsēja, un caur viņas ķermeni izšāvās saplūsmes izjūta. Kad Aderstones jaunkundzes galva noslīga uz sāniem un mēle izkārās no mutes, izstumjot uz priekšu liekos zobus, Mollija nomierinājās. Bija skaidrs, ka tagad viņa pilnībā kontrolē stāvokli. Kad Mollija sāka runāt, viņa Aderstones jaunkundzei izklausījās kā eņģelis.

-       Agnese-Aderstone-klausies-manī. Tagad-tu-esimanā-varā. Mollijas balss skaņas atgādināja viļņus, kas skalojas pret krastu. Aderstones jaunkundze pamāja.

-     No šī brīža nekas, ko es daru, nebūs nepareizi, vai saprati? Tagad es tev patikšu tikpat ļoti kā Ednai… un tas ir aptuveni par desmit tonnām… Lai ko ari es tev prasītu, tu man to dosi. Aderstones jaunkundze vārgi pamāja.

-    Un pirmais, ko es gribu, ir Rokija telefona numurs. Tūlīt iedod man to.

Aderstones jaunkundze pakratīja galvu. Vienmuļā mašīnas balsī viņa sacīja: Man-nav-pierakstīts-es-iznīcināju-numuru.

Mollija bija satriekta. Acīmredzot Aderstones jaunkundze vēl nebija tik hipnotizēta, kā izskatījās. Laikam viņa bija hipnotizēta tikai pa pusei. Mollija sakopoja savu acu spēku.

-    Aderstones jaunkundz, tev jādod man tas numurs, viņa uzstājīgi turpināja.

-    Es saku-patiesību, teica robots Aderstone. Es-nekad-tos-neglabāju… Es vienmēr-iznīcinu-bērnu-lietudokumentus, tiklīdz viņi ir prom. Vienmēr ir patīkami-redzēt-viņus-aizejam… Es gribētu, lai viņi-visi-aizvācas no šejienes un atstāj-mani-vienu, tikai ne tu, Mollij… Aderstones jaunkundze iesmilkstējās. Neej projām, Mollij!

Mollija nelikās ne zinis. Tātad Aderstones jaunkundze vienmēr mēdza izmest ziņas par bērniem! Cik neiedomājami šausmīgi!

-    Tev jāatceras, uz kuru pilsētu viņš devās, Mollija pavēlēja, vai ari ģimenes uzvārds. Es gribu, lai tu atceries.

Aderstones jaunkundze paklausīgi ielūkojās sava zirnekļu tīmekļiem klātā prāta dzīlēs. Ģimenes uzvārdsbija… Alabasteri. Pilsēta bija… bija… es nespēju atcerēties. .. Tā bija gara-adrese Amerikā netālu no Ņujorkas.

-    Tev jāatceras! Mollija gandrīz uzmodināja Aderstones jaunkundzi. Viņa atkal sakopoja acu spēku. Tev jāatceras pilsētas nosaukums.

Aderstones jaunkundze truli piecēlās, acīm griežoties orbītās.

-     Nu, pieprasīja Mollija, domā!

-    Polčestera, Pilčestera, Porčestera, norūca Aderstones jaunkundze. Kaut kas-līdzīgs.

-    Kur tiek glabātas lietas? Mollija prasīja. Parādi. Nevar būt, ka tu esi izmetusi visu par Rokiju. Es tev neticu.

Aderstones jaunkundze rāmi atvēra pelēku skapi istabas stūrī. Te, viņa norādīja, atrodas-visas-lietas.

Mollija drudžaini pāršķirstīja atvilktnes saturu. Rokija lietas tur nebija. Toties Mollija uz kādas mapes pamanīja savu vārdu. Viņa izvilka mapi.

Tā kā Aderstones jaunkundze stāvēja pie galda kā sargkareivis, Mollija atvēra savu mapi. Tajā bija pase un viena papīra loksne. Un tas ir viss, kas tev ir par mani? Nekādu ziņojumu… nekā cita?

Tas ir viss, atbildēja Aderstones jaunkundze.

Mollija izlasīja to, kas bija rakstīts uz lapas, un sastinga.

Zem tā Aderstones jaunkundzes kricelīgajā rokrakstā bija rakstīts: Vienkāršs bērns. neievērojams. ^Vairās no pārējiem. nav patīkams. Un tas arī bija viss.

Mollija truli blenza papīrā. Viņa jutās tāda niecība, kāda mūžā vēl nebija jutusies. Viņa atvēra savu pasi, kuru nekad nebija redzējusi, kaut arī atcerējās, kā viņa tai fotografēta. Aderstones jaunkundze bērnu pases vienmēr turēja kārtībā, lai gadījumā, ja kādu adoptēt ierastos ārzemnieki, viņi uzreiz varētu lidot mājup ar izvēlēto bērnu. No mazās grāmatiņas sajūsmā smaidīja sešgadīgā Mollija Mūna. Mollija atcerējās, kā viņai bija gribējies fotografēties un kā Aderstones jaunkundze bija viņu kauninājusi par smaidīšanu brīdī, kad uzliesmoja zibspuldze. Mollijai neprātīgi gribējās aizstāvēt mazo meiteni attēlā. Naidīgi uzlūkodama stīvo vecmeitu savā priekšā, viņa prātoja, kā gan kādam cilvēkam tik ļoti var trūkt labsirdības. Tad, pārlaidusi acis vēsajai telpai, viņa pēkšņi izjuta ziņkāri. Mollija

domāja, kas gan būtu rakstīts pašas Aderstones kundzes lietā, ja viņai tāda būtu. To ari Mollija pajautāja.

Aderstones jaunkundzes atbilde padarīja drūmo telpu vēl aukstāku un tumšāku.

-     Mana māte-nonāca trakomājā-pēc tam, kad es piedzimu. Mans tēvs bija dzērājs. Es dzīvoju pie-tantes. Viņa bija-ļauna. Viņa-mani sita. Arī mans onkulis-mani sita. Viņi bija-ļoti, ļoti stingri.

To Mollija nebija gaidījusi. Uz brīdi viņa izjuta simpātijas pret Aderstones jaunkundzi. Šķita, ka viņai gājis vēl sliktāk nekā Mollijai. Taču tad meitene mirklī saņēmās un izmeta no galvas visas līdzjūtības domas. No mapes viņa izņēma papīra lapu ar saviem skumjajiem datiem kopā ar pasi un iebāza dokumentus kabatā. Tad viņa brunčos noslaucīja sasvīdušās plaukstas un atkal koncentrējās.

-     Nu labi. Tagad, Aderstones jaunkundz, es likšu tev nokļūt vēl-dziļākā-transā-un-tu-klausīsi-visam-ko es teikšu.

Aderstones jaunkundze pamāja kā uzvelkama rotaļlieta, un Mollija aplaizīja lūpas. Visu dzīvi Mollija bija Aderstones jaunkundzes riebeklību upuris. Tagad pienācis laiks atriebties.

Pēc divdesmit minūtēm Mollija atstāja Aderstones jaunkundzes dzīvokli, Petulai rikšojot blakus. Mollija jutās varenāka nekā jebkad agrāk.

Talantu priekšnesuma tērpu skate bija paredzēta astoņos vestibilā. Mollija apsēdās uz kāpņu astotā pakāpiena, lai visu labi redzētu. Kad Aderstones jaunkundze uzkāpa uz pagaidu skatuves pretī tukšajam kamīnam, Mollija dziļi, atviegloti nopūtās. Aderstones jaunkundze arī pati bija pārģērbusies. Viņai mugurā bija rozā naktskrekls ar risām un kājās gumijas zābaki. Galvā viņai bija uzlikts krūšturis, bet striķīti ap kaklu karājās liekie zobi.

-     Labs vakars visiem, viņa teica dziedošā balsī, un bezzobainā mute izskatījās pēc gumijotas atveres. Tad viņa pacēla naktskreklu un demonstrēja savas biksītes.

-     Hopsā!

Visi bērni spēji apklusa un šausmās uzlūkoja Aderstones jaunkundzes baltās, krunkainās kājas. Izmaiņas viņā bija tik dramatiskas un savādas, ka varētu domāt telpā nolaidies marsietis.

-    Sākam izrādi! temperamentīgi paziņoja Aderstones jaunkundze. Klabinot gaisā liekos zobus kā spāņu kastaņetes, viņa sita pret grīdu gumijas zābakos tērptās kājas, ar flamenko kaisli nokāpa no skatuves un apsēdās krēslā zāles malā.

Šur un tur bija dzirdama apslāpēta, nervoza ķiķināšana. Tad Aderstones jaunkundze nokliedzās savā parastajā griezīgajā balsī: Gordon Boils! Izspļauj to gumiju! Gordons Boilss sašļuka krēslā. Viņš labāk būtu vēlējies, lai viņu apsauc vecā Aderstone. Šī Aderstone bija vienkārši šaušalīga.

-    Piedodiet, Aderstones jaunkundz, viņš smalkā balstiņā teica, izspļāvis gumiju un ielicis to kabatā.

Mollija uzgāja uz skatuves.

Sintija un Kreigs vienā balsī iesaucās: Ei, vācies nost, Miega Zona!

Mollija lūkojās uz savu kurpju purngaliem, ļoti, ļoti spēcīgi koncentrējoties uz sajūtu acīs. Viņa gatavojās hipnotizēt visus klātesošos, izmantojot vienīgi acis. ,

-     Kas tad nu?… Aizmirsi, kas tev jābubina?

-     Nu gan pietiks, noskaldīja Aderstones jaunkundze, noklakšķinot lieko zobu kastaņetes un kožot ar tām gaisu.

-     Ikviens, kas trokšņos, saņems kniebienu.

Visi apklusa. Tad Mollija lēni pacēla acis pret publiku. Tās kā prožektors apstaroja nelielo bariņu. Un katrs tur esošais tika sagūstīts, ietverts kā trusis automašīnas starmeša gaismā. Mollija jutās tā, it kā spēlētu datorspēli. Ik reizi, kad kāds cieši ieskatījās viņai acīs, viņa juta, kā zūd tā aizsardzības spējas. Viņa pakāpeniski apstrādāja skatītāju rindas. Visvieglāk bija ar Džemmu, Geriju, Rūbiju un Džinksu, taču pat ar vecākajiem bērniem tā bija kā izklaide. Visas acis, kuras parasti pauda dusmas un nepatiku pret Molliju, tagad bija kļuvušas blāvas un neizteiksmīgas. Gordons, Rodžers… Tad kāds uzsita Mollijai pa plecu.

-     Man šķiet, ka es esmu pirmā, atskanēja Heizlas nejaukā ņaudēšana. Mollija pagriezās un pievērsa skatienu Heizlai. Heizlas ieslīpās acis meta izaicinājumu. Tad viņas seja dīvaini sarāvās.

Heizlas acis bija pārņēmusi savāda sajūta. Viņa lūkojās uz Molliju neglīto, neieredzēto Molliju, kurai parasti neveltītu ilgu skatienu, bet kaut kāda iemesla dēļ viņas acis tagad likās kā magnetizētas. Heizla centās novērst skatienu, taču nespēja. Un gluži kā cilvēks, kurš izmisīgi ieķēries upes krastā, cenšoties pretoties spēcīgajai straumei, Heizla, kuras spēki bija izsīkuši, atlaida rokas.

Telpā valdīja klusums. Visi sēdēja sastinguši un iepletuši acis. Mollija apmierināta pavērās apkārt. Viņu ļoti iespaidoja tas, ka viņai vispār nebija nācies likt lietā balsi.

-     Pēc mirkļa es apsēdīšos. To darot, es sasitīšu plaukstas. Kad jūs izdzirdēsiet mani sasitam plaukstas, jūs izkļūsiet no transa un neatcerēsieties, ka vispār esmu jūs hipnotizējusi… Un no šī brīža ikreiz, kad atcerēsieties nejaucibas, kādas esat teikuši par Molliju Mūnu vai viņai nodarījuši, jūs sitīsiet sev pa galvu ar to, kas jums tajā brīdī būs rokās.

Mollija nokāpa no skatuves un apsēdās. Viņa spalgi sasita plaukstas. Viņa nebija hipnotizējusi visus tā, lai tie viņu mīlētu. Tas viņai pagaidām nebija vajadzīgs. Viņa tikai gribēja pārliecināties, ka spēj hipnotizēt pūli, un to viņa spēja. Kad telpa ap viņu atdzīvojās, Mollija pasniedzās kabatā, izvilka papīru, ko bija uzgājusi Aderstones mapē, un saplēsa to.

Līdz šim dzīvē Mollijai vienmēr bija trāpījies īsākais salmiņš. Tagad viņa bija gatava saņemt to, kas viņai pienākas. Tai vajadzēja būt dzīvei kā Mollijas iemīļotajās reklāmās. Šī dzīve varēja būt tepat blakus. Mollija izjuta patīkamas trīsas, domājot par visu to jauko, ko viņa vienmēr bija vēlējusies iegūt, bet kā viņai allaž bija pietrūcis. Viņa piebāzīs kabatas ar talantu konkursa balvas naudu, bet tas būs tikai iesākumam. Tā kā viņas rīcībā tagad ir hipnoze, viņa bija pārliecināta, ka nekad vairs nejutīs naudas trūkumu. Un attiecībā uz cilvēkiem Mollija turpat uz vietas nolēma, ka no šī brīža neviens viņu vairs negrūstīs, neknaibīs, neizrīkos, neterorizēs un neignorēs. Tagad viņa bija gatava kļūt par personību, un lai pasaule labāk piesargās, jo jaunā, mirdzošā Mollija Mūna ielauzīsies pasaules telpā un apžilbinās to.

VIENPADSMITĀ NODAĻA

Nākamajā rītā bāreņu namu pamodināja svaigu franču radziņu un picas jaukā smarža, un svaigo maizīšu aromāts pilnībā atbilda Mollijas saulainajam noskaņojumam.

Ednas aizraušanās ar Itāliju jau bija izgājusi ārpus ēdamzāles sienām. Viņa bija ienesusi mūzikas centru, kas skaļi atskaņoja kādu operu. Uz galda glīti izkārtotas grāmatas par Itāliju.

-    Vai biji bibliotēkā, Edna? Mollija apvaicājās, paņēmusi franču radziņu un smalkmaizīti no šķīvja.

-    Jā, redzi, man ļoti patīk Itālija, Edna pieklājīgi paskaidroja, it kā Mollija to nezinātu. Es mīlu Itāliju, it īpaši itāliešu virtuvi. Itālieši nu gan patiesi zina, kā jādzīvo. Viņa ielēja Mollijai karstu šokolādi.

-    Ļauj man to izdarīt, Edna, ar bezzobu smaidu teica Aderstones jaunkundze, izņemdama šokolādes krūzi no Ednas ciešā satvēriena. Mollij, mīļumiņ, kur tu gribētu sēdēt?

Viņa pavadīja Molliju pāri telpai pie loga, it kā tā būtu viešņa no karaļnama. Bērni sačukstējās, kad Aderstones jaunkundze nošalca garām, lieko zobu kaklarotai šūpojoties pie katra soļa. Šorīt viņai galvā rēgojās milzīgas apakšbikses. Viņa bija tērpusies parastajā krimplēna kostīmā, tikai viscaur sagraizītā un saplosītā. Tas izskatījās pēc kāda jukuša modes mākslinieka vājprātīga gara darba.

-     Man patīk jūsu tērps, teica Mollija.

-    Ak, paldies, paldies, Mollij! Es to pagatavoju ar šķērēm pagājušonakt.

Aiz viņām atskanēja spiedziens. Aderstones jaunkundze pagriezās turp ar savu parasto nejauko sejas izteiksmi (jo viņas jūtas pret pārējiem bērniem nebija mainījušās) un izskatījās sabijusies. Heizla Hakerslija bija iesitusi sev ar krūzi un izgāzusi karsto šokolādi uz galvas.

-     Ko tu dari, Heizla? Aderstones jaunkundze saniknota noprasīja. Piedod, Mollij!

Atskanēja vēl viens bļāviens, kad Rodžers ar pienu pielēja visus matus. Aderstones jaunkundze pagrāba lieko zobu kastaņetes un kā ļauni noskaņots jūras vēzis izslējās virs viņa. Nu tā, Rodžer Fibin. Par to tu saņemsi kniebienu. Un, klabinot liekos zobus pret Rodžeru, viņa tam spēcīgi iekoda augšdelmā.

-    Aūūūūūū! iekliedzās Rodžers, šausmās iepletis acis.

Mollija saviebās. Viņa nebija domājusi pakļaut Aderstones jaunkundzi hipnozei tik lielā mērā, ka tā kļūst neganta.

Edna, pienākusi blakus Mollijai, iečukstēja viņai ausī: Rādās, ka Agnesei kaut kas nedaudz nojucis galviņā.

Kad Mollija atstāja ēdamtelpu, viņa pamanīja, ka Gordons Boilss iesit sev pa galvu ar franču maizīti. Meitene norūpējusies palūkojās Gordonā.

Mollija neaizgāja uz svētdienas skolu. Visu rītu Edna un Aderstones jaunkundze bija Mollijas rīcībā. Edna gatavoja viņai garšīgas uzkodas, bet Aderstones jaunkundze masēja Mollijas kājas, kamēr Petula sēdēja viņai klēpī. Ap pusdienlaiku Mollija jutās brīnišķīgi atpūtusies un gatava pēcpusdienas izaicinājumam.

Pārējie bērni devās ceļā kājām, bet Edna pavadīja Molliju līdz minibusiņam, nesdama viņas somu, un atvēra aizmugures durvis. Tad Edna kopā ar Aderstones jaunkundzi ieņēma vietas priekšā. Mollija ar Petulu klēpī tika aizvesta uz Braiersvilas rātsnamu.

Rātsnams bija Viktorijas stila mūra celtne ar piparnīcas formas zaļi apsūbējušu vara jumtu. Tās ieejas pakāpieni ēkas priekšā kā ūsas izvērsās uz divām pusēm. Un šodien pa tiem staigāja bērni. Viņi bija posušies visdažādākajos tērpos vizuļotos kostīmos, cilindros un frakās. Daži bija ģērbušies, lai dziedātu un dejotu, citi lai sniegtu burvju mākslas izrādi, citi, lai notēlotu kādu lugas fragmentu, bet vēl citi lai uzstātos ar komiskiem priekšnesumiem. Visi bija sagatavojušies talantu konkursam. Un katru bērnu pavadīja kāds no vecākiem. Mollijai bija grūti paiet tiem garām. Vecāki kārtoja bērnu frizūras, atsprauda apakšsvārkus un uzmundrināja atvases.

-     Dziedi, cik jaudas, Džimij… Parādi viņiem, kas tu esi!

-     Sallij, neaizmirsti smaidīt, kad dziedi!

-    Atceries, Andželika, viss atkarīgs no acīm.

-     Nu, protams, nodomāja Mollija, kāpjot augšup pa pakāpieniem.

Neviens neievēroja vienkāršo, izstīdzējušo skuķi, kas spraucās visiem garām. Neviens nepamanīja uz ceļa novietoto minibusiņu, kas gaidīja viņu atgriežamies.

Cieši satvērusi mugursomu, kurā droši bija noslēpta hipnozes grāmata, Mollija izlauzās līdz galdam vestibilā.

-    Vārds? jautāja kundze ar acenēm kalnu kristālu rotātos rāmjos.

-     Mollija Mūna.

-     Adrese?

-     Hārdvikas bāreņu nams.

Sieviete izsniedza Mollijai karti ar viņas vārdu. Kad izrāde sāksies, tev jābūt aiz skatuves, un tad tev pateiks, kad jāiziet. Vēlu veiksmi! viņa ar laipnu smaidu teica.

-     Paldies! Man tā būs vajadzīga.

Mollija pa parketa klāto gaiteni devās uz lielo zāli ar augstajiem griestiem, kur rindās bija izkārtoti simtiem metāla krēslu ar sarkana auduma sēdekļiem, no kuriem daži jau bija aizņemti. Zāles vidū Mollija ieraudzīja zemu platformu ar sešiem krēsliem. Tie bija paredzēti žūrijai.

Gaiteņos ap Molliju atbalsojās konkursa dalībnieku balsis, kad tie iesildījās, dziedādami gammas. Viņa pagāja garām Heizlai un Sintijai, kuras novaikstījās uz viņu, un iegāja aizkulisēs. Tas bija kā ieiet spilgtu putnu būri, kur vīsi čiepst un kladzina. Mātes un tēvi darbojās ap bērniem, bērni ņēmās ap saviem tērpiem. Pēdējā brīža lampu drudzis pildīja gaisu ar spriedzi. Redzot šīs ģimenītes, Molliju pārņēma spēja skaudība. Viņa pagrieza muguru un apsēdās stūri pie televizora ar izslēgtu skaņu. Mollija uzskatīja, ka būtu tikai godīgi, ja talantu konkursā uzvarētu viņa. Salīdzinājumā ar viņu šiem bērniem dzīvē viss bija nācis viegli. Tomēr Mollijas pašpaļāvība sāka šķobīties. Viņa skatījās televizorā cerībā, ka tas viņu nomierinās un pārtrauks plaukstu svīšanu.

Pārtraukumā tika rādīta Qube reklāma. Tas pats vīrietis no Qube plakāta, kurš nolūkojās lejup uz Braiersvilu, tagad bija televizorā un atvēra Qube bundžiņu. Mollija uzreiz jutās savā ādā un pievērsa uzmanību iecienītajai reklāmai.

-    Ooooh, tu esi tik foršs, vai varu iemalkot tavu Qube? Mollija runāja vizuļojošā peldkostīmā tērptās sievietes tekstu. Tad viņa sacīja reizē ar reklāmas galveno varoni: Hei, pasaule tiešām rādās labāka ar Qube bundžiņu rokā. Un Mollija zināja, ka pēc tam sulīga balss aizkadrā teiks: Qube… tas veldzēs ne tikai tavas slāpes!

Mollija vēroja reklāmu un ilgojās pēc Rokija. Viņi allaž bija kopā smējušies, tēlojot Qube reklāmas ainu. Viņa vēlējās, kaut abi tagad atrastos šajā paradīzes pludmalē. No domām Molliju iztraucēja eksplozīvas šķavas. Telpā bija ienākusi skolotāja Todlijas kundze.

-    Aaaaaaaapčččnīīīīīī! Vai, viņa nievīgi novilka, slaucīdama degunu mutautiņā. Esmu pārsteigta, redzot tevi šeit. Nezināju, ka tev piemīt kāds īpašs talants.

-Jūs būsiet pārsteigta, Mollija vēsi atteica.

-     Es, vai zini, esmu žūrijā, ar nākamo šķavu lēkmi paziņoja Todlijas kundze.

-    Es to zinu un tiešām nevaru sagaidīt bridi, kad varēšu uzstāties tavā priekšā, Mollija triumfējoši noteica, kad Todlijas kundze gāzelējoties aizslāja tālāk.

Pēc piecām minūtēm ienāca kāds vīrs mirdzoši sarkanā vestē un sāka izsniegt kartes ar numuriem.

-    Vai varu uzstāties pēdējā? Mollija pieklājīgi apvaicājās.

-    Nu, protams. Vīrs izsniedza Mollijai karti ar trīsdesmit otro numuru un paņēma viņas karti ar vārdu.

Konkurss sākās. Mollija atstāja ģērbtuvi, kad divi zēni sāka cīnīties par burvju nūjiņu. Viņa aizgāja līdz kulisēm un gaidot nostājās blakus sievietei, kura sēdēja uz ķebļa un rīkojās ar priekškaru. No šejienes Mollijai pavērās sānu skats uz skatuvi. Pēc katra priekšnesuma sieviete parāva virvi un smagais samta priekškars nokrita, uzjundot piesmakuša gaisa šalti. Tad priekšā izlēca konferansjē vīrietis sarkanajā vestē un pieteica nākamo priekšnesumu.

Mollija vēroja, kā pirms viņas uzstājas citi konkursa dalībnieki. Stepa dejotāji, žonglieri, mīmi, baletdejotāji, zēns ar bungu komplektu uzstājās ar piecu minūšu solo un meitene, kura attēloja televīzijas zvaigznes. Daži bērni bija paņēmuši līdzi notis un deva tās pavadītājam, kas sēdēja pie baltām klavierēm skatuves malā. Mollija vēroja vēderrunātājus, dziedātājus, mūziķus, komiķus un citus, kurus bija pārņēmis lampu drudzis. Ik reizi, beidzoties kādam priekšnesumam, tā izpildītājs kāpa lejā pa pakāpieniem skatuves priekšā un apsēdās starp skatītājiem. Un ik reizi Mollijas kuņģis nervozi sarāvās.

Meitene slepus paskatījās pa caurumu priekškarā, lai pavērotu publiku. Pirmajā rindā viņa pamanīja apaļīgo, laimīgi smaidošo Trinklberijas kundzi. Taču Mollija varēja saskatīt tikai dažas priekšējās rindas, kuras apgaismoja skatuves prožektori. Pārējā publikas daļa sēdēja tumsā. Tas izraisīja viņā paniku. Ja nevarēs redzēt publikas acis, kā tad Mollija zinās, ka tā skatās uz viņu? Ja nu kāda māte pēdējā rindā rakņājas rokassomiņā vai kāds žūrijas loceklis cenšas sasiet kurpei auklu, tad viņi varētu ari neskatīties Mollijai acīs. Un, ja viņi netiks hipnotizēti, Mollijas noslēpums būs atklāts. Mollija nezināja, kā hipnotizēt tik lielu publiku tikai ar balsi. Nodaļa "Hipnotizēšana tikai ar balsi" no grāmatas bija izplēsta. Tas bija šausmīgi.

Divdesmit septītais numurs. Heizla Hakerslija, pieteica konferansjē.

Heizla izsteidzās uz skatuves. Mollijai būtu vajadzējis izbaudīt šo skaisto bridi. Taču viņa vienīgi uztraucās par to, kā saskatīs savu publiku.

Sākās Heizlas deja. Deja? īstenībā tā bija mīcīšanās pa skatuvi. Heizla lēkāja un stampājās, itin kā dzītu grīdā naglas. Viņa dziedāja, drīzāk jau izbļāva, savu kaķa dziesmu, kuras vārdi bija mainījušies. Tagad tie skanēja tā:

»

Man žēl, ka nemāku dancot, Man žēl, ka neesmu nekas, Man žēl, ka esmu pakaļa, Es esmu īsta maita.

Kad viņa nokāpa no skatuves, smaidot tā, it kā tikko būtu piedalījusies konkursā par Oskara balvu, zālē valdīja saspringts klusums, līdz daži bez īpaša entuziasma sāka sist plaukstas.

-    Vai manu dieniņ! nočukstēja priekškara dāma. Nedomāju gan, ka viņa varētu uzvarēt.

-    Divdesmit astotais numurs, pieteica konferansjē, un Mollijas kuņģis krampjaini sarāvās, zūdot pēdējām pašpaļāvības paliekām. Tumsa skatītāju zālē bija biedējoša. Mollija apsēdās, cenzdamās savākties, cenzdamās panākt īpašo sajūtu acīs, taču šaubas traucēja koncentrēties. Tas bija briesmīgi. Un tad Mollijas izmisuma pilnajā prātā kaut kas uzbangoja. Viņa cerēja, ka tas darbosies.

-    Trīsdesmitais numurs, pieteica konferansjē. Mollija truli blenza gridā.

Trīsdesmitais numurs bija zēns, kas attēloja putnu balsis, liekot publikai sajūsmā elst. Uznāca trīsdesmit pirmais numurs, kāda meitene, tērpusies kā sengrieķu dieviete. Vai nu tagad, vai nekad.

Mollija sakoncentrēja skatienu un uzsita uz pleca konferansjē. Kad viņš pagriezās, meitenes acis sagūstīja viņa skatienu. Tad Mollija pagriezās pret priekškara dāmu un ielūkojās arī tai acīs. Viņai tie bija jāhipnotizē tagad, jo tie neatradās publikā. Trīsdesmit pirmais numurs beidza priekšnesumu. Jautrais virs atgriezās uz skatuves.

-      Un tagad, kā pēdējā, bet ne sliktākā, viņš teica, trīsdesmit otrais numurs… Mollija Mūnas jaunkundze.

Mollija izgāja uz skatuves; viņas plaukstas bija tik nosvīdušas kā nekad mūžā. Aizkari atvērās, un karstā prožektoru gaisma iesitās viņai sejā. Mollija piegāja pie mikrofona, vēderam nervozi raustoties krampjos. Pēkšņi viņu pārņēma bailes, ka nespēj atcerēties, kā hipnotizēt jebko, nemaz nerunājot par veselu zāli, pilnu ar Braiersvilas iedzīvotājiem. Viņa ielūkojās zāles melnajā tukšumā un sajuta, ka visi tur esošie lūkojas uz viņu. Gaisā virmoja labvēlība. Valdīja klusums, ja neņem vērā dažus apspiestus krekšķus un Todlijas kundzes šķavas.

-     Labdien, dāmas un kungi! viņa nervozi teica. Es esmu Mollija Mūna, un šajā pēcpusdienā vēlos demonstrēt jums talantu, kāds man piemīt, ja vien jums ir atvērts prāts.

Viņa sadzirdēja ieinteresētu balsu murdoņu.

-     Lai es to spētu, man ir jūs jāredz, un tāpēc, dāmas un kungi, ēēē, zēni un meitenes, tagad zālē jāieslēdz gaisma.

Ar diviem slēdžiem skatuves gaisma tika izslēgta un ieslēdzās apgaismojums virs publikas. Zālē bija milzums cilvēku. Pirmajā rindā Mollija pamanīja Heizlu, kura sita sev pa galvu ar kaķa tērpa asti.

-     Sveicināti visi! sacīja Mollija, juzdamās jau mierīgāk. Un tagad, dāmas un kungi, ja vien ļausiet man bridi koncentrēties, es parādīšu, ko spēju izdarīt. Drīz vien es sākšu saņemt telepātiskas domas… jūsu domas, un tad es pateikšu, par ko jūs domājat.

Mollija nekustīgu skatienu lūkojās grīdā.

No skatītāju viedokļa likās, ka meitene spēlē kādas lugas ainiņu. Tur nu viņa stāv, koncentrējoties pagalam teatrāli. Protams, visa šī domu lasīšana ir tēlota, bet meitenei tēlošana padodas itin labi. Būtu interesanti redzēt, kā tai padosies nolasīt citu domas. Varbūt publikā viņai ir "savējie", kas izliksies, ka nekad mūžā nav viņu redzējuši.

Un tad, kad Molija atkal pacēla skatienu, ikviens zālē sēdošais pārsteigumā secināja, ka pēc otrā acu uzmetiena meitene ir daudz ipašāka, nekā licies sākumā. Kalsnais un vienkāršais bērns tiešām bija sajūsmas vērts. Jo ilgāk skatītāji pētīja Molliju, prātojot, kā gan līdz šim nav pamanījuši viņas personības pievilcību, jo vairāk tos sagūstīja hipnotizējošais skatiens.

-     Nu jau vairs nav ilgi, teica Mollija, skatienam metodiski slīdot pār seju rindām, ielūkojoties katra cilvēka acīs. Bija nepieciešams tikai mirklis, lai gūtu kontroli un justu, kā saplūsmes izjūta kļūst aizvien spēcīgāka. Molliju pārsteidza tas, ka vairums publikas, arī žūrijas locekļi, pakļāvās viņas varai uzreiz. Todlijas kundze tiešām atgādināja vecu krupi ar atkārtu žokli. Trinklberijas kundze izskatījās tā, it kā gatavotos ķiķināt.

Vienīgos sarežģījumus radīja kāda sieviete sestajā rindā. Kundzīt, jā, jūs, sestajā rindā, ar saulesbrillēm, lūdzu, noņemiet tās.

Kad sieviete noņēma brilles, Mollija secināja, ka viņa jau ir transā. Kādam zēnam, kas bija izgājis uz tualeti, gandrīz izdevās izvairīties no Mollijas tīkliem, tomēr viņai to izdevās noķert pa ceļam atpakaļ uz vietu. Un tad, kad zēns apsēdās, Mollija bija pārliecināta, ka ikviens šajā zālē esošais pilnībā atrodas viņas sasvīdušās plaukstas tvērienā. Viņa bija nohipnotizējusi pat gaismu operatoru. Un tagad atkal nodzēs gaismu zālē, Mollija viņam teica.

Prožektora spilgtajos staros viņa sāka uzrunāt publiku.

-    Jūs… visi esat manā varā, viņa sāka. Jūs visi aizmirsīsiet, ka es uzkāpu uz skatuves, lai lasītu jūsu domas. Tā vietā jūs domāsiet, ka es uzkāpu uz skatuves un… Mollijas skaidri izteiktie rīkojumi atbalsojās rātsnama zālē.

Mollijas uzstāšanās sākās. Visi godbijīgi atlaidās sēdekļos. Šī Mollijas Mūnas dziedāšana un dejošana bija tik laba, tik pilnīga, tik interesanta, ka viņiem likās, ka redz dzimstam jaunu zvaigzni. Meitenes talants lika aizrauties elpai, viņai piemita pievilcība un humors, un viņai bija burvīga seja. Viņa dejoja tik graciozi, ka šķita kājas nemaz neskar zemi. Viņa dziedāja kā eņģelis un tad sāka stāstīt jokus.

Tik smieklīgus jokus! Jokus, kas lika smieties, līdz šķita, ka pārplīsīs vēders.

Īstenībā Mollija vienkārši stāvēja uz skatuves, iestāstot publikai to, ko tai vajadzētu redzēt un dzirdēt.

Iekams Mollija beidza, viņai vēl bija kāds vārds sakāms tieši Todlijas kundzei.

-     No šī brīža tu stāstīsi ikvienam, ko satiksi, cik briesmīga un neganta skolotāja tu esi, Mollija viņai teica, un Todlijas kundze atvēra un aizvēra muti kā resna zelta zivtiņa, tā paužot savu piekrišanu.

Tad Mollija sasita plaukstas un mirklī izveda visus no transa. Zālē uzbangoja aplausu, bravo saucienu un atzinīgu svilpienu vētra. Trīsdesmit otrais numurs, Mollija Mūna. Viņa bija acīmredzama un neapstrīdama uzvarētāja. Aiz viena viņas kājas mazā pirkstiņa naga bija vairāk talanta nekā visiem pārējiem kopā. Te nu viņa stāvēja, tērpusies pavisam vienkāršos svārkos un blūzē. Tas tikai pierādīja, ka nebūt nav nepieciešami visi šie masku tērpi. Šai Mollijai Mūnai piemita tāds skatuves talants, ka nebija nepieciešams ne tērps, ne grims. Šajā meitenē bija kas ārkārtīgi īpašs. Viņa likās vienkārši tāda patīkama. Viņai noteikti piemita tā īpašā burvība, ko mēdz saukt par zvaigznes būtību.

Publika aplaudēja, līdz visiem sāka sāpēt plaukstas. Mollija stāvēja uz skatuves smaidot un klanoties. Viņai patika šie aplausi un pielūgsme. Beigu beigās viņa gāja un apsēdās priekšējā rindā. Blakussēdošie viņu dāsni apsveica.

-     M-Mollij, tas bija b-burvīgi! stostījās Trinklberijas kundze. Viņai uzsmaidīja pat Heizla Hakerslija, un tas Mollijā izraisīja riebumu.

Tad žūrijas locekļi virzījās pa eju un kāpa uz skatuves. Todlijas kundze nāca tūlīt aiz pilsētas mēra. Vai zināt, es esmu briesmīga un neganta skolotāja, Mollija dzirdēja viņu stāstām žūrijas loceklim, kas sekoja viņai.

-     Es zinu, tas atbildēja. Mans bērns mācās jūsu klasē.

Kad mērs pasludināja Molliju par neapstrīdamu uzvarētāju, pārējie žūrijas locekļi māja ar galvu kā rotaļu dzīvnieciņi, kādus ļaudis mēdz izvietot savās automašīnās.

-     …vienkārši ir pats talantīgākais bērns, kādu šai pilsētai jebkad ir bijis tas prieks vērot. Tāpēc, lūdzu, vēlreiz sitīsim plaukstas par godu mūsu Mollijai Mūnai, vietējai meitenei.

Mollija uzkāpa uz skatuves saņemt naudas balvu. Viņa gandrīz nespēja noticēt, ka ir to paveikusi. Kvēlā vēlēšanās, kādu viņa bija iedomājusies pakalna galā virs Braiersvilas, skatoties uz Qube reklāmas dēli, bija kļūt bagātai, populārai un skaistai. Un tagad šīs vēlmes varēja piepildīt, vienkārši pamirkšķinot acis.

-     Liels paldies! viņa priecīgi pateicās.

Saņemot rokās biezo aploksni, ko pildīja čaukstošas, jaunas banknotes, viņu pārņēma spēcīga vēlēšanās pēc iespējas ātrāk atstāt nozieguma vietu. Tāpēc, papozējusi dažiem fotogrāfiem, Mollija atstāja skatuvi un strauji devās ārā no ēkas. Kamēr vēl neviens nebija aptvēris, ka meitene dodas prom, viņa nokāpa lejā pa rātsnama kāpnēm un apsēdās minibusa aizmugures sēdeklī.

-    Uz Braiersvilas viesnīcu, Mollija pavēlēja.

Edna pagriezās, lai uzsmaidītu, Petula ielēca meitenei klēpī, un Aderstones jaunkundze padevīgi palūkojās viņā. -Jā, jaunkundz.

Ar pamatīgu riepu kaucienu mašīna aiztraucās.

DIVPADSMITĀ NODALA

viss notika pēc plāna. Pēcpusdienu Mollija un Petula pavadīja Braiersvilas viesnīcas numurā. Un, kaut arī tā ne tuvu nebija no labākajām viesnīcām pasaulē gultas bija vecas un greizas un ozolkoka mēbeles noskrambātas un nolietotas -, tā bija laba vieta, kur Mollijai atvilkt elpu, un Petulai atzveltnes krēsls likās gana ērts.

Mollija lika Aderstones jaunkundzei un Ednai gaidīt viņu busiņā, bet pati ķērās pie plāna nākamā posma. Viņa paņēma telefonu un izsauca starptautisko operatoru.

-       Uzvārds ir Alabasteri. Viņi dzīvo Amerikā, Mollija skaidroja.

-        Šķiet, ka jums jāizsakās precīzāk, atbildēja operatore. Kādā štatā, kādā pilsētā?

-        Polčesterā vai Pilčesterā, vai Porčesterā. Tas ir kaut kur netālu no Ņujorkas.

-       Man ļoti žēl, bet ar to nepietiek, teica sieviete. Ņujorkā droši vien dzīvo tūkstošiem Alabasteru… Man būs vajadzīga visa nakts, lai izurbtos viņiem cauri.

-    Vai-jūs-jūtaties-atbrīvota? Mollija lēni jautāja.

-        Kā, lūdzu? vaictāja operatore. Ja jūs vienkārši blēņojaties, varat uzreiz likt nost klausuli.

-       Nē, nē, paldies par palīdzību, Mollija pateicās. Viņa jutās ļoti vīlusies, kad saprata, ka atrast Rokiju varētu būt daudz grūtāk, nekā viņa bija iedomājusies.

Tomēr Mollijai patika atrasties viesnīcas numurā. Viņa ieslēdza televizoru un apsēdās pārskaitīt balvas naudu. Aploksnē nauda bija sainītī, ko saturēja kopā plakana papīra strēmele. Mollija pārplēsa papīru un izklāja banknotes kā kāršu kavu. Viņa nekad nebija turējusi rokās desmit mārciņu naudaszīmi, nebija pat redzējusi piecdesmit mārciņu naudaszīmi, nemaz nerunājot par sešdesmit čaukstošām piecdesmit mārciņu naudaszīmēm! Trīs tūkstoši mārciņu izskatījās labi, smaržoja labi un radīja labu sajūtu. Nauda lika Mollijai justies varenai un brīvai. Ar trijiem tūkstošiem mārciņu viņa varēja doties uz jebkuru vietu pasaulē. Uz Austrāliju, Indiju vai Ķīnu. Viņa varēja vienkārši nopirkt biļeti un doties ceļā. Vai ari iztērēt visu naudu saldumos. Tur sanāktu autokrava saldumu.

Mollija negribēja saldumus, taču bija dažas lietas, ko viņa gribēja. Ielikusi naudu kabatā un hipnozes grāmatu pabāzusi zem jakas, viņa ar Petulu devās iepirkties.

Pēc desmit minūtēm abas jau gāja pa Braiersvilas galveno ielu. Mollija nesa Petulas ceļojumu grozu, ko bija iegādājusies zooveikalā Dzīvnieku mīlestība. Petula izskatījās lepna un pašpārliecināta, un viņas kaklu rotāja pilnīgi jauna sarkana kaklasiksna.

Mollija apstājās pie optikas veikala un, pēkšņas iedomas vadīta, iegāja iekšā. Pēc piecām minūtēm viņa atkal iznāca, uzlikusi saulesbrilles. Viņa tās vienmēr bija vēlējusies, un tagad, kā viņai likās, tās būtu noderīgas arī maskēšanās nolūkos. Viņa nevēlējās, lai cilvēki viņu pazītu kā meiteni no talantu konkursa. Tad viņa devās tālāk aiz ceļa līkuma un apstājās pie antikvariāta Vecais, apsūbējušais zelts kokā ierāmētā skatloga.

Skatlogā bija izlikta ekscentriska dažādu priekšmetu kolekcija. Stikla spoguļbumbas, slīpēta kristāla kausi, sudraba lādītes ar slepeniem nodalījumiem, saulessargs ar rokturi papagaiļa formā, palielināmie stikli, korsete, liela strausa ola, bļoda ar vaska augļiem, zobens un pāris Viktorijas laika jājamzābaku. Un tad Mollijas uzmanību piesaistīja zelta disks uz mazas samta platformas skatloga dziļumā. Uz tā bija iegravēta tumša spirāle, kas šķita pievelkam Mollijas skatienu. Tas bija skaists, un, kaut arī viņas elpa bija likusi logam aizsvīst, meitene bija pārliecināta, ka redz tam piestiprinātu ķēdīti. Mollijas acīs tas šķita tieši tāds, kādam būtu jāizskatās svārstam.

Mollija noņēma saulesbrilles, pastūma veikala durvis un iegāja iekšā. Virs durvīm iezvanījās senlaicīgs zvaniņš, dodot ziņu veikala īpašniekam Molda* kungam, kurš veikala dziļumos spodrināja senlaicīgas acenes. Viņš mundri aplaizīja pirkstus, paraustīja spurainās uzacis un steidzās uz veikala priekštelpu, lai apsveiktu apmeklētāju. Ieraugot noplukušu bērnu ar mopsi, viņa centība gāja mazumā.

-     Labdien! viņš teica, kārtodams apkaklīti.

-    Labdien! atbildēja Mollija, pacēlusi skatienu no vitrīnā izliktās lādītes, kas bija pilna ar rotām un interesantām matu saspraudēm.

-    Vai varu palīdzēt? jautāja Molda kungs.

-    Jā, lūdzu. Es, lūdzu, vēlētos aplūkot to svārstu, kas izstādīts skatlogā.

Mollija bija nolēmusi padomāt par sevi. Viņai bija vajadzīgs īsts, smags svārsts, un tā būtu lieliska dāvana sev pašai par sasniegumiem hipnozē.

-     Svārstu… hmmm… norūca veikalnieks.

Viņš piegāja pie skatloga un pasniedzās tajā. Tad viņš izvilka paplāti un nolika to uz stiklotās letes starp sevi un Molliju.

mould (angļu vai.) sūbējums

-     Es domāju, ka kaut kas līdzīgs svārstam varētu būt atrodams šeit.

Mollija ielūkojās paplātes saturā. Tā bija pilna krāsainu pērlīšu kaklarotu, ķēdišu, medaljonu un karekļu, taču viņas redzētā svārsta tur nebija.

-    Ak nē. Tas, par ko es runāju, ir zelta svārsts uz samta paliktņa loga dziļumā, viņa paskaidroja.

-     Hmm, nokrekšķējās Molda kungs. Baidos, ka to svārstu jūs nevarēsiet atļauties, jaunā dāma. Viņš paņēma senlaicīgo svārstu aiz ķēdes un ļāva Mollijai to apjūsmot. Tuvumā tas izskatījās pat labāk, nekā bija šķitis iepriekš. Tā zelts bija nodilis, bet ne saskrāpēts, un spirāle uz tā bija iegravēta ļoti precīzi.

-     Cik tas maksā?

-     Nu… hmmm… piecsimt piecdesmit mārciņas. Tur ir divdesmit divi karāti tīra zelta, un tas ir diezgan sens. Varbūt tavam maciņam labāk atbilstu šis. Molda kungs paņēma alvas kaklarotu ar iestrādātu nespodri brūnu akmeni. Mollija nepievērsa uzmanību alvas izstrādājumam un pētīja zelta svārstu. To uzlūkojot, šķita, ka spirāle griežas. Viņa juta, ka tas ir neatvairāms. Viņai to vajadzēja. Viņai nepatika, ka kaut ko nevar atļauties. No šī brīža viņa pirks visu, ko vien vēlēsies! Ar izšķērdīgu žestu viņa pasniedzās kabatā un izvilka naudas žūksni. Es pirkšu zelta svārstu, viņa pieklājīgi teica un noskaitīja vienpadsmit piecdesmit mārciņu naudaszīmes.

Molda kungs neticīgi blenza uz tām. Tu laikam būsi laimējusi zirgu skriešanās sacensībās!

-     Nē, man paveicās talantu konkursā, Mollija skaidroja.

-    Ā! Tad tu esi tā meitene, kas uzvarēja! Man piezvanīja mazmeita un pastāstīja par tevi. Viņa teica, ka tu esot bijusi neiedomājami lieliska! Vecais vīrs nespēja noslēpt

pārsteigumu. Viņu satrieca tas, ka tik parasta izskata, pat tik neglītai meitenei kā Mollijai varētu veltīt tādus apzīmējumus kā "jauka", "krāšņa" un "piemīlīga" jo tieši tā Molliju viņam bija aprakstījusi mazmeita. Nu, tad ļauj paspiest tavu roku, viņš teica. Apsveicu!

Viņš pakratīja Mollijas lipīgo plaukstu. Tad tu kā nieku pievārēji viņus visus, veikalnieks sacīja, daļēji cerēdams, ka Mollija viņa priekšā kaut ko notēlos vai pastāstīs kādu joku. Tad jau tu pērc sev dāvanu. Veikalnieks nospieda pogu uz kases aparāta, likdams tam ar tinkšķi atvērties, un ieslidināja atvilktnē piecsimt piecdesmit mārciņas.

-    Nūja.

-    Un kur tu iemācījies tā uzstāties?

Mollija bija tik laimīga un sajūsmināta, ka labprāt viņam izstāstīja. No kādas senas grāmatas, viņa noslēpumaini teica, uzsizdama pa lielo, smago kontūru zem jakas.

-    Tu taču joko!

-     Nē, nejokoju vis. Tā ir ļoti īpaša grāmata.

-    Un tāpēc tu nēsā to līdzi, minēja veikalnieks.

-    Tieši tā, atbildēja Mollija.

Molda kungs iesaiņoja Mollijas pirkumu. Paldies, un priecājies par savu svārstu!

-    Paldies! Uz redzēšanos!

-    Uz redzēšanos!

Kad Mollija iebāza saini kabatā un pagriezās, lai ietu, ieskanējās zvaniņš virs veikala durvīm un ienāca vēl kāds apmeklētājs. Ietinies cigarillas dūmu mākonī, viņš pabrāzās garām Mollijai, viegli tai iebelzdams.

Mollija izgāja no veikala, uzslēja apdilušās zilās jakas apkakli un atkal uzlika jaunās saulesbrilles. Molda kungs nolūkojās viņai nopakaļus.

Viņa skatienu aizšķērsoja jaunais apmeklētājs. Ļaujiet vēlreiz aplūkot tās brilles, ko jūs man rādījāt šorīt, viņš pieprasīja.

-      Ā, jā, profesor Nokman, teica Molda kungs, iztraucēts no apmulsuma. No krūšu kabatiņas viņš izvilka acenes, ko pirms tam bija spodrinājis, un nolika uz letes. -Jūs to nekad neiedomātos, bet tā meitene tikko uzvarēja talantu konkursā!

Nepacietīgo klientu nepavisam neinteresēja Braiersvilas dzīve mūsdienās. Taču viņu interesēja dzīve Braiersvilā pirms simt gadiem. Viņš bija jau vairākas reizes apmeklējis Molda kunga veikaliņu, jo bija atklājis, ka pavecais antikvārs zina stāstu par pilsētiņas slavenību doktoru Loganu un ka Molda kungs ir pat pircis un pārdevis priekšmetus, kas izmantoti Logana ceļojošajā hipnozes izrādē.

Šodien profesors Nokmans bija atgriezies veikalā šo antīko aceņu dēļ, kas tagad gulēja uz letes. Tām bija melnas lēcas ar uzzīmētiem baltiem virpuļiem, un runāja, ka reiz tās piederējušas pašam doktoram Mesmeram.

-    Ar tām it kā varot sevi pasargāt no hipnotizētāja skatiena, pirms tam bija skaidrojis Molda kungs. Interesanti, bet dumji. Tomēr es domāju, viņš bija cerīgi piebildis, ka tās būtu ļoti piemērotas jūsu muzeja kolekcijai.

Acenes bija dārgas, un profesors Nokmans vēl nebija izlēmis, vai tās pirkt. Viņš tās paņēma un ar tuklu, garnagotu pirkstu pakasīja ieziestās ūsas. Molda kungs turpināja pētīt Molliju un Petulu, kas pastaigājās pa galveno ielu, lūkodamās veikalu skatlogos.

-    Vai esat pilnīgi pārliecināts, ka šī doktora Logana grāmata nav te uzpeldējusi? jautāja Nokmans. Mans muzejs par to, bez šaubām, samaksātu, jo es organizēju izstādi par hipnozi.

-     Nē… nē, noteikti nē, teica veikalnieks, nenovērsdams skatienu no Mollijas. Viņa droši vien prot dejot kā Džindžera Rodžersa. Mana mazmeita domā, ka viņa ir brīnišķīga! Man viņa izskatījās samērā parasta. Nu, tas laikam atkarīgs no viņas acīm.

-    Jā, droši vien, izklaidīgi atbildēja profesors, pielaikojot savādās brilles un paveroties griestos.

-    Viņa sev nopirka skaistu zelta karuli, kaut ari sauca to par svārstu. Savādi, ka bērns pērk kaut ko tādu. Cerams, ka viņa neizniekos visu to laimēto naudu.

-     Svārstu? pārjautāja profesors Nokmans, pēkšņi dāvājot veikalniekam visu uzmanību. Viņš pievērsa tam virpuļoto aceņu segto skatienu. Cik naudas tad viņa dabūja?

-    Trīs tūkstošus mārciņu, man šķiet. Tas nu gan ir interesanti, vai ne? Viņa izskatās tik parasta. Nu, jūs jau zināt to sakāmvārdu: "Nespried par grāmatu pēc tās vāka." Un, ja jau runājam par grāmatām, kad es jautāju, kur viņa iemācījusies tā uzstāties, viņa atbildēja, ka no kādas ļoti īpašas, senas grāmatas. Kas par dīvainu bērnu!

-     No kādas grāmatas? prasīja Nokmans, kura nāsis iepletās kā medību sunim, saožot medījumu.

-    No kaut kādas grāmatas, ko viņa nēsā sev līdzi.

Profesors Nokmans norāva no acīm senlaicīgās acenes

un beidzot pa logu palūkojās uz meiteni. Viņa lasīja reklāmas pie avīžu kioska, un zem elkoni nevīžīgi turētās zilās jakas jautās liela taisnstūrveida priekšmeta asās kontūras. Izjūta, ka viņš tikko trāpījis desmitniekā, Nokmanu satrieca tā, ka tas noelsās vien. Visu nedēļas nogali viņš bija blandījies pa Braiersvilu, meklēdams cilvēku, kas nestu šo grāmatu, cerībā ieraudzīt šo skatu. Viņš bija nogrābis lielo laimestu. Profesors bija par to pārliecināts. Viņa domas joņoja, izvērtējot Molda kunga stāstīto.

Meitene bija nopirkusi svārstu, laimējusi kaudzi naudas, visiem šķita, ka viņa ir brinumdaiļa, taču viņa tāda nav, un meitenes panākumu noslēpums meklējams kādā senā grāmatā. Viņa acīmredzot nevēlas, lai kāds pamana šo grāmatu, ja slēpj to zem jakas. Atmodās Nokmana iekšējā balss un teica, ka zem savādā izskata meitenes jakas, bez šaubām, ir viņa hipnozes grāmata.

Mollija un Petula pašlaik nozuda aiz stūra. Profesors tvēra pēc durvju roktura, tad atcerējās par brillēm.

-     Es tās brilles ņemšu, viņš teica. Cik, jūs teicāt, tās maksā?

-    Tās ir absolūti unikālas, izgudrēm sacīja Molda kungs. Četrsimt piecdesmit mārciņas. Viņš pasniedza brilles sudraba ietvarā.

Nokmana domas lēkāja. Viņš apzinājās, ka veikalnieks prasa pārāk daudz, un viņam tas nepatika, taču, ja tās tiešām palīdz pret hipnozi, tad viņam tās varētu noderēt, un kaulēties nebija laika.

-     Es tās ņemšu. Profesors Nokmans nolika naudu uz galda. Varat neiesaiņot, viņš piebilda. Un, ja jums parādās vēl kaut kas par hipnozi, piezvaniet man uz Štatiem. Te būs mans numurs.

-    Nu, protams, veikalnieks apmierināts apsolīja. Viņš vēl nekad nebija pārdevis tik daudz vienā pēcpusdienā. Galu galā veikala atvēršana svētdienā bija izrādījusies laba doma. Visu labu!

Profesors Nokmans izsteidzās no veikala, nometa zemē cigarillu un drudžaini pa labi un pa kreisi lūkojās pēc meitenes. Satraukumā atraugājoties, viņš elsdams steidzās pa ielu virzienā, kādā bija aizgājusi viņa.

Pa to laiku Mollija un Petula bija atgriezušās pie viesnīcas, kur minibusiņā uzticīgi gaidīja Aderstones jaunkundze un Edna.

Mollija uzgāja savā numurā, paņēma somu un nonāca lejā, lai samaksātu rēķinu. Tad viņa devās uz busiņu un iekāpa tajā. Petula ielēca pēc viņas.

-    Uz kurieni, jaunkundz? Aderstones jaunkundze jautāja savā gumijotajā balsi (viņa joprojām vēl nebija ielikusi liekos zobus).

-     Uz lidostu, Mollija pārliecināti paziņoja. Viņa atlaidās sēdeklī un gādīgi noglāstīja Petulu.

Profesors Nokmans, izmeklējies meiteni citos veikalos, ienesās viesnīcas piebrauktuvē tieši tajā brīdī, kad no turienes izdrāzās zils minibusiņš. Vadītājai acīs bija traks skatiens, un likās, ka viņai galvā ir apakšbikses. Kad mašīna nogriezās uz ielas, profesors Nokmans otro reizi ieraudzīja vienkāršā izskata talantu konkursa uzvarētāju. Viņa kā zvaigzne sēdēja busiņa aizmugures sēdeklī ar mopsi blakus un lielu sarkanvīna krāsas grāmatu uz ceļiem, un pa zemo logu viņš pamanīja, ka tā tur rokā kaut ko tik nekļūdīgi pazīstamu kā pasi.

Profesors Nokmans tagad zināja, ka meitenei ir hipnozes grāmata. Viņš metās pie minibusiņa aizmugures durvim, taču nepaspēja tām pieķerties un paklupa. Pierijies izplūdes gāzes, viņš ļāvās panikai. Nokmans aptvēra, ka hipnozes grāmata viņa grāmata izslīd no rokām. Tai bija būtiska nozīme plānā viņa spīdoši izstrādātajā slepenajā plānā, kam vajadzēja mirklī ļaut viņam sasniegt savas profesijas griestus. Bez tās viņam nekad nebūs lemts īstenot savas ieceres. Tagad pastāvēja iespēja, ka meitene ar pasi ir iecerējusi to aizvest tālu, tālu prom. Izmisurpā Nokmans elsdams un pūzdams ieskrēja viesnīcā.

-    Pasūtiet man taksi un sagatavojiet rēķinu! viņš rupji pavēlēja reģistratorei. Tad, dubultzodam ļumot, uzbrāzās augšā.

-     Žēl, ka jūs tik ātri aizbraucat, sieviete teica, kad Nokmans atgriezies tai tuvojās, drēbēm karājoties ārā no kofera. Profesors kaut ko norūca un pabīdija kredītkarti. Viņa nervi gāja pa gaisu: viņš nedrīkstēja pazaudēt meiteni.

-     Kur tad taksis? Nokmans asi noprasīja, parakstot rēķinu.

-    Ārpusē pie viesnīcas vārtiem gaida vesela rinda, atbildēja viesnīcas reģistratore, uztraukusies, ka profesoru varētu piemeklēt lēkme. Vai jūtaties labi, ser?

Taču Nokmans neatbildēja. Viņš jau bija aiz durvīm.

-    Uz lidostu! viņš uzkliedza miegainajam taksometra šoferim, kas lasīja avīzi. Tas bija šāviens miglā, taču Nokmans jutās drošs, ka meitene devusies tieši uz turieni.

Kad automašīna izkustējās no vietas, Nokmans lūdzās, lai luksoforos neiedegtos sarkanā gaisma. Pa pieri viņam ritēja sviedru lāsītes. Kad taksometrs jau bija labu gabalu no pilsētas, viņš aptvēra, ka vēl var meiteni noķert, un sāka nomierināties.

Hipnozes grāmata bija viņa liktenis. Viņam tikai vajadzēja tam sekot.

TRISPADSMITA NODAĻA

Lidosta atradās pusotras stundas brauciena attālumā no Braiersvilas. Mollija sēdēja minibusiņa aizmugurē, glāstot Petulu un lūkojoties, kā aiz loga zib garām lauku ainava. Viņa uzsūca visu, nebūdama pārliecināta, vai atkal to redzēs, jo tagad devās uz Ameriku atrast Rokiju. Viņu neuztrauca tas, ka varētu nekad neatgriezties. Tāpat viņa neraizējās par to, ka nemaz nezina, kurp lai dodas Amerikā. Viņa jutās stipra, bagāta, un viņai gribējās redzēt pasauli.

Aderstones jaunkundze ātri un nikni brauca uz lidostu, un galā abas ar Ednu palīdzēja Mollijai izkāpt no busiņa. Tagad, saspiedušās kopā, abas izskatījās gandrīz vai mīļas Aderstones jaunkundze saplosītajā kostīmā ar biksītēm galvā un Edna cieši pieguļošā itāliska paskata lietusmēteli. Abas susināja acis ar mutautiņiem. Uz Ednas mutautiņa bija izšūta Itālijas karte.

-     Ak, Mollij, mums tevis sasodīti pietrūks, raudulīgi izdvesa Edna.

-     Lai tev labi veicas, Mollij, mīļumiņ! šņukstēja Aderstones jaunkundze.

-    Paldies! Mollija priecīgi sacīja. Petula apveltīja Aderstones jaunkundzi ar nelāgu suņa skatienu.

-    Atsūti mums pastkartīti!

-     Neaizmirsti par mums!

Mollija pamāja. Tad viņa nolēma sniegt katrai atvadu dāvanu. Viņa vienreiz sasita plaukstas, un abas nokļuva dziļā transā. Un tagad klausieties uzmanīgi, teica Mollija. Es sniegšu jums jaunas intereses… lai jūsu dzīve kļūtu… nu, kļūtu interesantāka. Aderstones jaunkundz, no šī brīža jums parādīsies jauna, liela kaislība uz… Mollija, meklējot iedvesmu, palūkojās apkārt, -…uz, uz lidmašīnām un lidošanu. Jā, tieši tā. Jūs iemācīsieties vadīt lidmašīnu. Un tu, Edna, tu vēl vairāk iemīlēsi itāliešu virtuvi un Itāliju. Tev patiks itāliešu modes, mm… itāliešu automašīnas, ak, un, protams, valoda, kuru tu iemācīsies. Un no šī brīža jūs abas būsiet labas pret visiem bērniem.

Mollija jutās apmierināta ar sevi, ka ir bijusi cēlsirdīga pret visiem Hārdvikas nama iemītniekiem. Viņa sasita plaukstas divreiz, un Aderstones jaunkundze un Edna izkļuva no transa. Aderstones jaunkundze atkal sāka šņukstēt.

-   Ak, Mollij, tev ir tā paveicies, ka tu ceļosi ar lidmašīnu, viņa elsojot teica. Es vienmēr esmu vēlējusies lidot.

Mollija palīdzēja Petulai ierāpties ceļojuma grozā. Nu tad visu labu! viņa atsveicinājās. Meitene pagriezās, un Aderstones jaunkundzes un Ednas vaimanas izgaisa, kad viņa iegāja lidostas ēkā.

-     Vai manu dieniņ! Mollija pie sevis noteica.

-    Man, lūdzu, biļeti uz nākamo Ņujorkas reisu!

Aviokompānijas darbiniece pāri galdam nopētīja mazo

meiteni, kuras zods bija letes virsmas līmeni. Man ļoti žēl, bet biļetes mēs drīkstam pārdot tikai pasažieriem, kuri sasnieguši sešpadsmit gadu vecumu.

Mollija noņēma saulesbrilles, un viņas acis neatvairāmi staroja pretī formā tērptajai sievietei. Man ir sešpadsmit, Mollija teica, pasniegdama sievietei pasi. Darbiniece pēkšņi redzēja meiteni, kurai pavisam noteikti ir vismaz sešpadsmit gadi. Mollija pastiepa naudu.

-     Jaunkundz, nu, protams, es kļūdījos. Es atvainojos. Taču baidos, ka jums jāpērk biļete pie tā galda pāri pretī, un turklāt ir jau par vēlu reģistrēties nākamajam reisam. Iekāpšana ir jau gandriz beigusies. Lidmašīna izlido pēc divdesmit minūtēm.

Mollija palielināja acu spriegumu.

-      Es tik ļoti atvainojos, zilajā formas tērpā ģērbtā sieviete apmulsusi sacīja. Nezinu, kas ar mani šodien notiek. Protams, tādai svarīgai personai kā jums es noorganizēšu visu. Tas maksās četrsimt piecdesmit mārciņas. Vai jums ir bagāža?

-Nē.

Sieviete paņēma Mollijas naudu un kaut ko piezīmēja, pirms izsniedza viņai ar roku izrakstītu biļeti un iekāpšanas karti.

-    Lūdzu, pēc iespējas ātrāk dodieties uz divdesmit piekto iekāpšanas vietu! Laimīgu lidojumu! Darbiniece vēlīgi uzsmaidīja Mollijai, kad meitene devās prom. Tad viņa piecēlās un gāja pāri telpai uz biļešu kasi, lai paziņotu par skaidras naudas darijumu.

Mollija izsteidzās cauri barjerai un devās pie rentgena aparātiem. Pēc krietnas acu mirkšķināšanas drošības darbinieks ļāva viņai iziet cauri, nepārbaudījis suņa groziņu, un Mollija vieglā gaitā pagāja garām beznodokļu veikaliem un devās tālāk pa paklājiem klātiem gaiteņiem, līdz atrada divdesmit piekto iekāpšanas vietu.

Pie biļešu pārdošanas galda, svīzdams un smagi ejsdams, ieradās profesors Nokmans.

-     Vai kāda maza meitene te tikko nenopirka biļeti? viņš agresīvi noprasīja. Viņa droši vien maksāja skaidrā naudā.

-     Ser, katru dienu šeit biļetes pērk simtiem cilvēku, darbiniece sausi atbildēja.

-    Nujā, nujā, profesors Nokmans rupji atcirta, bet meitene, aptuveni desmit gadu veca… viņa…

-    Ser, mēs nepārdodam biļetes bērniem. Un, starp citu, mēs neizpaužam šāda veida informāciju. Iezvanījās telefons aiz letes, un sieviete pagriezās, lai atbildētu. Profesors paliecās uz priekšu un nopētīja papīra lapu viņas priekšā, lasīdams to otrādi.

Šķita, ka tur ir atzīme skaidras naudas maksājums par biļeti uz Ņujorku kādai M. Mūnai.

-      Dodiet man biļeti uz Ņujorku. Es gribu noķert lidojumu numur divi tūkstoši, pieprasīja profesors.

Sieviete palūkojās uz sarakstu un īgni aizsedza to ar roku. Baidos, ka lidmašīnā, kas izlido astoņos, iekāpt ir par vēlu. Barjeras jau ir ciet.

Tā ari tiešām bija. Mollija bija iekāpusi lidmašīnā kā pēdējais pasažieris.

Mollija uzrādīja stjuartei ekonomiskās klases biļeti un uzmeta viņai skatienu. Šķiet, pirmajā klasē, viņa ierunājās un tika pavadīta uz pirmās klases salonu lidmašīnas priekšgalā. Groziņā paslēpto Petulu meitene novietoja uz tukšā sēdekļa sev blakus.

Kamēr profesors Nokmans plosījās un ārdījās, Mollija aizsprādzēja jostu. Brīdī, kad drošības darbinieks uzlika roku profesoram uz pleca, stjuarte atnesa Mollijai apelsīnu sulu. Profesoram Nokmanam bija jāsamierinās ar biļeti uz nākamo Ņujorkas reisu pēc piecām stundām.

Lidmašīna rēkdama ieskrējās pa skrejceļu un pacēlās krēslojošajās debesis. Mollija palūkojās pa logu. Tā bija pirmā reize, kad viņa lidoja, un viņai likās, ka atrodas milzīga lidojoša metāla briesmoņa vēderā. Plaukstas kļuva lipīgas. Taču tad viņa ievēroja, cik mierigas ir visas stjuartes, un sāka justies labāk. Viņa atkal palūkojās logā un vēroja aizmugurē paliekam lidostas mirgojošās ugunis, kamēr lidmašīna cēlās aizvien augstāk. Viņa skatījās uz rietumiem, Hārdvikas nama virzienā. Tas bija kaut kur tur, jūdzēm tālu. Mollija atviegloti nopūtās. Bija labi pamest to visu. Hārdvikas nams viņai tagad vairs neko nespēja piedāvāt, un viņa bija pārliecināta, ka kaut kā atkal satiks Rokiju. Un tad viss būs tā, ka labāk vairs nevar vēlēties. Varbūt viņa varētu nohipnotizēt tā jauno ģimeni, lai adoptē arī viņu. Vai arī abi varētu kopā bēgt un dzīvot uz koferiem. Mollijas sirds salēcās, iedomājoties par Ameriku. Viņa tik bieži bija to redzējusi televīzijas programmās. Drīz viņa dzīvos to laimīgo dzīvi, pēc kādas bija tiekusies. Viņai vairs nevajadzēs skatīties reklāmas un izlikties.

Mollija sāka pētīt pie roku balsta piestiprināto mazo televizora ekrānu.

Profesors Nokmans iekšķīgi trakoja skatu galerijā uz lidostas jumta, vērodams lidmašīnu paceļamies. M. Mūna, viņš burkšķēja, es esmu tev uz pēdām, M. Mūna… Viņš pagrozīja zelta skorpiona medaljonu, kas karājās ap kaklu. Ak tad tu esi tikusi pie grāmatas un iemācījusies dažus trikus! Nu, gudra jau pēc suņa. Bet ne tik gudra, lai slēptu pēdas. Labāk piesargies, sīkā, es minu tev uz papēžiem! Un, kad es tevi noķeršu, ak vai! Tu tiešām vēlēsies, kaut nekad nebūtu ieraudzījusi to grāmatu.

ČETRPADSMITĀ NODAĻA

Lidojums uz Ņujorku ilga astoņas stundas, taču Mollijai bija ļoti ērti lielajā nolaižamajā krēslā. Viņa noskatījās divas filmas un ar tīksmi pasmaržoja visus bezmaksas ādas krēmus, kas tika izsniegti speciālā somiņā. Petula visu ceļu uzvedās labi, sūkādama akmeni, ko bija paņēmusi no Braiersvilas viesnīcas piebraucamā ceļa. Viņa iesmilkstējās tikai vienu reizi, kad tika pasniegts vistas sautējums, taču stjuarte nodomāja, ka skaņa nāk no Mollijas. Mollija pasūtīja vēl vienu porciju, kuru ielika Petulas groziņā.

Kad lidmašīna cauri zemajiem mākoņiem laidās lejup uz Džona F. Kenedija lidostu netālu no Ņujorkas, Mollija izplānoja nākamo gājienu. No balvas naudas bija atlikušas 1910 mārciņas. 5 mārciņas viņa bija izdevusi par Petulas kaklasiksnu, 15 mārciņas par viņas ceļojuma grozu, 20 mārciņas par saulesbrillēm, 50 mārciņas par pēcpusdienu viesnīcā, 550 mārciņas par svārstu un 450 mārciņas par lidmašīnas biļeti. Vairāk par tūkstoš mārciņām. Viņa brīnījās, cik ātri nauda bija pagaisusi. Vispirms tā bija jāsamaina dolāros. Tad viņai ar vilcienu vai taksometru jādodas uz… Mollija vēl nebija droša, uz kurieni Ņujorkā. Viņa zināja, ka izvēlēties par bāzi kādu viesnīcu būtu labs sākums. No turienes, būdama drošībā un netraucēta, viņa varēs izplānot, ko pasākt turpmāk.

Lidmašīna piezemējās četros no rīta pēc Mollijas laika.

-    Dāmas un kungi, lūdzu, pagrieziet pulksteņus atpakaļ par piecām stundām, paziņoja pilots. Pašlaik Ņujorkā ir vienpadsmit vakarā. Ceram, ka jums patika lidojums un ka ceļosiet kopā ar mums vēl.

Mollija bija tik nervoza un satraukta, ka vispār nejuta nogurumu. Viņa uzlika saulesbrilles, paņēma mugursomu un Petulas groziņu un pēc divdesmit minūtēm ar dolāriem kabatā jau bija pie taksometru pieturas. Precīzāk, ar 2998 dolāriem. Tur, kamēr Petula nokārtojās notekā, taksometru pieturas apkalpotāja ar sulīgu Bruklinas akcentu jautāja Mollijai: Uz kurieni?

-    Uz Ņujorku.

-Jā, mazā lēdij, bet uz kuru Ņujorkas daļu?

-     Uz centru, Mollija atbildēja tik pašpārliecināti, cik vien spēja.

-    Tad jau tu droši vien gribi nokļūt Manhetenas salā. Sieviete uz papīra lapas uzrakstīja "Manhetena", iedeva to veca, sarūsējuša dzeltena taksometra vadītājam un palīdzēja Mollijai un Petulai iekāpt. Durvis aizcirtās, un Mollija atslīga kausam līdzīgajā sēdeklī. Smalka ierakstīta balstiņa no sēdekļa apakšas sauca: Ei, jūs… šeit Ņujorkas mērs. Piesprādzējieties… Es negribu jūs redzēt slimnīcā!

Kad Mollija bija piesprādzējusi drošības jostu, cita, dziļāka balss jautāja: Nu labi, uz kurieni Manhetenā?

Mollija palūkojās uz stingro starpsienu starp viņu un šoferi. Tās augšdaļā bija metāla režģis ar mazām bīdāmām durtiņām naudas pasniegšanai. Viņa varēja redzēt tikai šofera skūtās galvas pakausi. Viņš paskatījās uz meiteni aizmugures skata spogulī un aizsmakušā balsī teica: Tu esi pārāk maza, lai viena pati ceļotu naktī šādā laikā. Zini, tev jābūt piesardzīgai šī te nav neko draudzīga pilsēta, ja gadās nokļūt tās nepareizajā daļā.

-     Es esmu vecāka, nekā izskatos, atbildēja Mollija.

-    Un esmu radusi būt patstāvīga. Un vai zināt ko? Neviena vieta nevarētu būt vēl nedraudzīgāka par to, no kuras es tieši tagad nāku. Tātad es gribu braukt uz… ak… nē… ak, lidojums bija tik ilgs, ka esmu aizmirsusi viesnīcas nosaukumu. Mollija visai pārliecinoši pārmeklēja kabatas, lai atrastu papīra lapiņu.

-    Es zinu visas Manhetenas viesnīcas, lielījās šoferis.

-     Kāda tā izskatās?

-    Tā ir pati smalkākā, lielākā viesnīca jūs taču to zināt… Tur visās malās ir statujas un zelts viena vienīga greznība.

-    A, tu domā Belinghemu?

-    Jā… tā būs īstā, Mollija iepriecināti teica. Belinghema.

-     Nu labi, mazā lēdij. Tad nu turies cieši!

Taksometrs iekļāvās satiksmes plūsmā. Tā bija pati lēkā-

jošākā automašīna, kādā Mollija jelkad bija sēdējusi. Viņu un Petulu mētāja augšup un lejup, kamēr sarūsējusī vecā mašīna izgriezās uz šosejas un devās uz Ņujorkas centru Manhetenas salu.

Mollija izbrīnīta lūkojās pa logu. Viss te bija tik liels. Pa sešu joslu ceļu kā spīdoši monstri ar spuldzīšu rindām masīvajās priekšpusēs rībināja milzigi kravas auto. Pa labi un pa kreisi tālumā pletās piepilsētas māju rindas. Bija tumša nakts bez mēnesnīcas, taču šoseja bija kā nepārtraukta baltu priekšējo un sarkanu aizmugurējo uguņu upe.

Aptuveni pēc pusstundas zvārošanās un lēkāšanas šoferis paziņoja: Te nu tā ir. Viņi nogriezās, un pēkšņi pa logu pavērās skats uz pašu augstāko, gaišāko, iespaidīgāko kosmiskā laikmeta pilsētu, kādu Mollijai jebkad bija nācies redzēt. Ēkas bija neiedomājami milzīgas, tās atgādināja celtnes no kādas citas planētas un visas slējās uz salas. Petula uzlika priekšķepas uz loga, lai paskatītos ārā, un Mollijai plaukstas sāka svīst, ieraugot, ka ceļš uz Manhetenas salu ved pār milzīgu, zaigojošu piekārtu tiltu. Mollijas mute pavērās, kad viņi tam tuvojās un sāka šķērsot ūdens klaidu. Mollija nu redzēja, cik patiesi milzīgas ir šīs celtnes. Dažām bija desmitiem stāvu un tūkstošiem logu, kuros joprojām bija iedegtas gaismas.

-    Tik daudz cilvēku vēl neguļ! Mollija izsaucās.

-Jā, vai tad tu nezināji? iesmējās šoferis. Šī ir pilsēta, kas neguļ nekad.

Nonācis otrā tilta pusē, taksometrs nogriezās pa labi un kādas piecas minūtes brauca gar upi. Labajā pusē ūdenī atmirdzēja pilsētas ugunis, bet kreisajā šķērsielas veda uz centru. Tās bija ļoti taisnas, un to abās pusēs slējās augsti nami.

-    Manhetenas ielu izkārtojums ir ļoti vienkāršs, skaidroja taksometra šoferis, uztaurējot kādai smagajai automašīnai. Tās, vai zini, ir plānotas taisnleņķa sistēmā, gluži kā rūtiņas tavā matemātikas burtnīcā, tāpēc orientēties ir viegli. Visas ielas ir numurētas. Vienas ielas atrodas uz austrumiem no Centrālparka, citas uz rietumiem. Parks ir pa vidu. Mēs tagad esam salas austrumu pusē. Austrumu sešdesmitās, septiņdesmitās un astoņdesmitās ielas ir smalkākais rajons, kur mitinās visi bagātnieki. Ņem vērā, ka mūsdienās bagāti cilvēki mēdz dzīvot ari centrā. Jā, jā, Manhetena kļūst patiešām dārga, bet ceļi arvien vēl pilni bedru. Šoferis spēji sagrieza stūri, lai izvairītos no lielas bedres asfaltā. Viņš nogriezās pa kreisi Austrumu 75. ielā un beidzot piebrauca un apstājās lielas, vecas ēkas priekšā.

-    Šī ir tava pietura, lēdij, un tu esi man parādā trīsdesmit piecus dolārus.

Pienāca šveicars zaļā uniformā ar zelta tresēm un baltos cimdos un atvēra Mollijai durvis. Mollija samaksāja un pateicās šoferim, un dzeltenā automašīna aizgrabēja nakti. Viņa ar Petulu iegāja ēkā un pa platām marmora kāpnēm nedroši devās augšup viesnīcas vestibilā, kur apstājās un platām acīm lūkojās apkārt.

Augstu virs galvas zem zaigojoša mozaikas kupola karājās smaga zelta lustra. Zem kājām klājās zeltains marmors. Visapkārt bija izvietoti melni lakoti ķīniešu krēsli un kafijas galdiņi, un vestibila galā bija eksotiskiem ziediem pildīta milzīga vāze. Mollija ieraudzīja savu atspulgu masīvā spogulī ar zelta rāmi un pie sevis nodomāja, cik gan ļoti noplukuši viņa izskatās savās vecajās drēbēs. ŠI bija pati greznākā un smaržīgākā vieta, kādā viņa jebkad bija bijusi.

-    Hhh, hmm, nokrekšķējās augstprātīgs reģistrators, nolūkodamies lejup uz Molliju pār divām lielām nāsīm. Vai varu kā palīdzēt?

Mollija pagriezās un piegāja pie mazā, glīti ģērbtā vīriņa, kas stāvēja pie melna stikla galda.

-Jā, lūdzu, man vajadzētu istabu.

-    Šķiet, ka tu esi pārāk jauna.

Mollija bija nogurusi, tāpēc vajadzēja vairāk piepūles, lai sakoncentrētu acis "paņemošajā režīmā". Taču jau pēc brīža reģistrators bija tik padevīgs kā mīkstas mīklas pikucis. Viņš ielūkojās savās grāmatās. Baidos, kundze, ka visas mūsu telpas ir aizņemtas.

-    Aizņemtas? Mollija neticīgi jautāja. Bet jums taču šeit jābūt pārpārēm telpu.

-Jā, un visi 124 parastie numuri ir aizņemti.

-     Un kā ar neparastajiem numuriem?

-     Mums ir medusmēneša apartamenti, kundze.

-     Es tos ņemšu. Cik tie maksā?

-    Trīs tūkstoši dolāru par nakti, kundze.

-     Ko…? Un vai jāmaksā iepriekš?

-     Nē, kundze. Rēķinu apmaksāsiet aizbraucot.

Mollijai bija atlikuši tikai 2963 dolāri. Viņa jau tagad nespēja apmaksāt vienu nakti medusmēneša apartamentos, taču bija pārāk nogurusi, lai dotos meklēt citu viesnīcu.

-     Ak. Nu labi, es to ņemu.

-    Lūdzu, jūsu pasi, kundze, prasīja reģistrators, taču Mollija uz viņu cieši paskatījās.

-    Jums tā nebūs vajadzīga, viņa teica. Mollijai negribējās atstāt viesnīcas seifā liecības par savu personību vai par savu vecumu.

Vīriņš iznāca no savas vietas aiz galda. Sekojiet man!

Viņi liftā uzbrauca līdz divdesmit pirmajam stāvam un pēc tam pa dzeltena paklāja klātu gaiteni piegāja pie durvīm ar numuru 125. Reģistrators atslēdza durvis un ielaida Molliju un Petulu.

Mollija jutās kā nonākusi sapnī.

Telpa bija iespaidīga. īstenībā, tā kā tie bija apartamenti, tur bija divas lielas telpas: viena ar krēmkrāsas zīda aizkariem un milzigu četrvietīgu gultu, bet otra ar dīvāniem un zemu galdu.

-    Abās telpās, arī vannasistabā, ir televizors un mūzikas sistēma, paskaidroja reģistrators, pavēris skapīšus un parādījis tajos paslēptos televizorus un stereoaparatūru. Šeit ir minibārs, tāpat arī mūsu sniegto pakalpojumu saraksts no limuzīnu nomas līdz suņu izvešanai pastaigā un friziera pakalpojumiem. Džakuzi ir viegli darbināma, un augšstāvā ir trenažieru centrs un baseins. Apkalpotājus var izsaukt visu diennakti, tā ka, ja jums kas vajadzīgs, nekautrējieties zvanīt. Paldies, kundze. Reģistrators paklanījās un aizgāja.

Mollija nospēra no kājām kurpes un ielēca gultā. Heijā! viņa sauca, pēkšņi juzdamās pilnīgi mundra. Petula ari uzrāpās augšā. Vai tas nav lieliski, Petula? Paskaties! Vai tu spēj tam noticēt? Vakar vēl pretīgajā Hārdvikas namā, bet šodien jau visā Ņujorkā greznākajos viesnīcas apartamentos! Petula atbildēdama priecīgi ierējās, un Mollija izlēca no gultas un atvēra minibāra ledusskapi. Ielējusi sev apelsīnu sulu ar ledus gabaliņiem un Petulai bļodiņu ledusauksta minerālūdens, viņa atvēra durvis uz balkonu. Telpā ielauzās troksnis. Taksometru signāli, piegādes kravas autobusiņu signāli, atkritumu mašīnu žvadzoņa, policijas auto sirēnas, kliedzošas un svilpjošas cilvēku balsis. Visā pilsētā kūsāja troksnis un dzīvība. Mollija vēl nekad nebija bijusi tik skaļā un ņudzošā vietā. Paņēmusi padusē Petulu, viņa pār balkona malu palūkojās lejup uz pilsētu.

Bija pusnakts, bet ielās valdīja dzīva satiksme. Virs viņas slējās pilsēta, debesskrāpju džungļi, starp kuriem kā pa meža taciņām ložņāja kukaiņiem līdzīgas automašīnas un dzelteni taksometri. Mollija prātoja, cik cilvēku gan šeit dzīvo. Un vēl viņa apsvēra, vai varētu būt, ka tur kaut kur ārā starp miljoniem Ņujorkas iedzīvotāju ir kāds, kam ir saistība ar viņu. Rokijam jābūt kaut kur tur bet kur? Viņa apkampa Petulu.

Kur ir tava ģimene, Petula?

Mopsene nolaizīja Mollijai roku. Nūjā, Petula. Es domāju, ka tu un es esam ģimene. Pašlaik tikai mēs ar tevi.

Mollija lūkojās lejup uz rosīgo pilsētu. Viņa iedomājās, ka Ņujorkas iedzīvotājus hipnotizēt ir tikpat vienkārši kā visus pārējos. Viņas acu skatiens bija iedarbojies uz reģistratoru. Tā kā šie apartamenti maksāja 3000 dolārus par nakti, bija būtiski svarīgi, lai viņas hipnotizētājas spējas darbotos. Protams, viņa varēja pārcelties uz lētāku viesnīcu, taču Mollijai patika šīs vietas greznība un viņa vēlējās šeit palikt. Lai nu kā, viņa bija pārāk sajūsmināta, lai šonakt uztrauktos par tādiem sīkumiem.

Mollija aizvēra balkona durvis un devās vannā. Viņa izšļāca tajā visas mazās putu pudelītes, lai vanna būtu īpaši tikama, un, kad putas jau bija augstu virs vannas malām, ieslīga smaržīgajā ūdenī. Ar tālvadības pulti viņa ieslēdza pie sienas nostiprināto televizoru. Cik ļoti gan tas viss atšķīrās no noplukušās vannasistabas Hārdvikas namā, kur vēl gluži nesen viņa bija sodīta par to, ka ūdens dziļums vannā pārsniedz desmit centimetrus! Mollija skaļi iesmējās.

Televīzijas kanālu bija simtiem. Mollija, laimes pārpilna, pārslēdza tos. Tur bija ziņu programmas, izklaides pārraides, mūzikas programmas, veselības programmas, reliģiskās programmas un filmas.

Un reklāmas visu laiku. Mollija ievēroja, ka dažos kanālos reklāmas seko ik pēc piecām minūtēm un pa starpu nav gandrīz nekāda programmas satura. Dažas reklāmas tika nemitīgi atkārtotas. "Pērc šo… Pērc to… Tev vajadzīgs tas… Tev tiešām tas vajadzīgs…"

Kad Mollija to visu vēroja, pārsteigta par reklāmas paužu regulāro atkārtošanos, viņai pirmo reizi ienāca prātā, ka reklāma ir sava veida hipnoze. Hipnoze, kas pārliecina cilvēkus pirkt dažādas lietas. Sava veida smadzeņu skalošana. Varbūt, ja cilvēki pietiekami bieži skatās reklāmu, kas iestāsta: "Tev vajadzīgs tas," viņi beigu beigās sāk ticēt, ka tas viņiem tiešām vajadzīgs, lai kas tas ari būt;u. Tad Mollija uzķēra savu iemīļoto Qube reklāmu un viņai dvēselē kļuva silti. Viņa taču tagad bija daudz tuvāk tam, lai pati kļūtu par vienu no tiem valdzinošajiem cilvēkiem pludmalē. Viņa sāka skaļi dziedāt.

-     Qube, ja esi foršs… Qube, ja esi rupjš… Visi tevi mīl, jo tu esi tik Qube.

Zilacainais vīrietis televizorā pamāja. Es esmu tik populārs esmu pilns Qube.

-    Ne jau tik populārs, kāda būšu es, iesaucās Mollija, mezdama dvieli pret televizoru un nospiezdama džakuzi pogu vannas malā. Pēc brīža viņu gandrīz izskaloja no vannas. Mollija ar plaukstu atkal uzsita pa pogu, un burbuļošana mitējās. Viņa nebija īsti pārliecināta, vai viņai patīk džakuzi. Tas bija tā, it kā vannā vienlaikus plosītos desmit nezvēri. Taču, ja neskaita džakuzi, viņa noteikti zināja, ka varētu pierast pie šāda dzīvesveida. Jautājums bija cik ilgi viņai izdosies to noturēt?

Pēc vannas Mollija ielīda platajā gultā ar atlasa palagiem, lai padomātu. Taču tā vietā viņa, gluži tāpat kā Petula, acumirklī iemiga.

*

Nokmanam bija palikušas vēl četras stundas, līdz lidmašīna nolaidīsies Džona F. Kenedija lidostā. Iztēlē viņš uzbūra meiteni ar grāmatu. Tā bija meitene, kura, kā viņam bija pastāstījis Braiersvilas taksometra šoferis, bija uzstājusies simtiem vietējo iedzīvotāju priekšā, un visi uzskatīja, ka viņa ir pats talantīgākais un piemīlīgākais bērns, kādu viņi jelkad redzējuši. Nokmans satriekts secināja, ka meitene ir pakļāvusi hipnozei visus. Viņš bija pārsteigts, ka tik maza meitene ir spējusi apgūt doktora Logana mākslu. Viņa noteikti ir ārkārtīgi apdāvināta. Taču sajūsmu par viņu drīz vien nomainīja niknums. Kā tā palaidnīgā knīpa bija iedrošinājusies nozagt viņa grāmatu? Drīz viņš padzīs smīnu no skuķa sejas. Viņš jau tagad gara acīm skatīja meitenes atvainošanos un cerēja, ka to pavadīs asaras.

Nokmans dusmās grieza zobus. Tā viņam neizbēgs. Viņš bija tai uz pēdām. Kaut ari viņš nebija īsti saredzējis, kāda tā izskatās, viņš bija pārliecināts, ka, piespiedis ausi pie zemes, viņš spēs to uzmeklēt pat Ņujorkā. Nokmans izvilka no kabatas jaunās acenes ar spirālveida ornamentu un nospodrināja tās. Par hipnozi viņš bija lasījis pietiekami daudz, lai zinātu: ja kādam piemīt mesmerizēšanas spējas, tad citi viņa priekšā ir bezspēcīgi. Taču kaut kas spirāles formā uz šīm brillēm atgādināja hipnotizētāja acu radīto iespaidu. Nokmans cerēja, ka tās darbosies. Vēl viņam bija nepieciešama balss pārveidošanas mašīna, un tad viņš būs pasargāts arī no M. Mūnas balss.

Glaudīdams ieziestās ūsas, profesors Nokmans atslīga sēdeklī un prātoja, ko varētu nozīmēt burts M. Margareta? Matilde? Meivisa? Viņš pasmīnēja. Varbūt bija tieši labi, ka šī meitene atradusi hipnozes grāmatu. Varbūt viņai tas padodas labāk, nekā jelkad varētu padoties viņam. Varbūt tad, kad viņš būs atradis šo M. Mūnu, būs tikai nepieciešams viņu kontrolēt, un tas nevarētu nākties pārāk grūti. Beigu beigās, viņa taču ir tikai bērns. Un te pēkšņi cietsirdīgais Nokmans atskārta, ka šī M. Mūna, lai kas viņa ari būtu, varētu būt nevis viņa sāncense, bet gan slēpta dāvana. Jā, viņa noteikti ir ideāla sabiedrotā, kas palīdzēs viņam sasniegt mērķus. Viņa spēs uznest to virsotnē.

PIECPADSMITĀ NODAĻA

Kad Mollija nākamajā rītā atvēra acis, viesnīcas istaba lika viņai palēkties. Tās greznība bija satriecoša. Krēmkrāsas paklājs un smagie zīda aizkari ļāva viņai justies kā nokļuvušai šokolādes reklāmā. Viņa izrāpās no gultas, atvēra ledusskapi, paņēma no tā Paradīzes šokolādes stienīti un ēdot dungoja attiecīgo reklāmas dziesmiņu:

Esmu paradīzē, paradīze ir manī.

Zinu, ka paradīzē nonākšu es arī.

Tad viņa uzvilka mugurā rītatērpu, kas karājās vannasistabas durvju iekšpusē. Tas viņai bija krietni par lielu, taču silts un ļoti mīksts, gluži kā dvieļi Mākoņa Deviņi reklāmās. Viņa izgāja uz balkona, lai paskatītos uz Ņujorku dienasgaismā. Lejā visapkārt zumēja pilsēta. Ēkas izskatījās vēl lielākas, un Manhetena šķita plešamies vēl tālāk. Pie kāda debesskrāpja sienas bija piestiprināta milzīga, vairāku simtu pēdu augsta reklāma. Tas bija milzīgs sievietes attēls, kura bija ģērbusies zilos džinsos un džinsu jakā. Zem tās bija rakstīts:"Staigā kā milzis… Valkā Diva džinsus".

Milzu sieviete lika Mollijai justies ārkārtīgi sīkai. Viņas vēderā sākās lidojošu tauriņu uzbrukums. Kopš Braiersvilas viņa bija lidojusi sajūsmas viļņa galotnē, noreibušu galvu kalusi savus pārdrošos plānus un atstājusi valsti. Taču tagad rita gaismā Mollija vairs nejutās tik pārliecināta kā iepriekšējā dienā. Meitene aptvēra, ka neko nezina par šo pilsētu un tās iemītniekiem. Viņa nebija droša, kā tikt uz priekšu. Lielpilsētu iedzīvotāji ir nedraudzīgāki un nepacietīgāki par lauku ļaudīm. Mollija nolūkojās tālu lejā uz ņujorkiešiem, kas gāja pa ietvēm kaut kur ar kaut kādu mērķi un nolūku. Tikai daži no tiem kustējās laiski vai stāvēja uz vietas. Mollija nolēma, ka kaut kas jāuzzina par šo vietu, pirms viņa tajā iziet. Taču vispirms vajadzēja paēst brokastis, tāpēc meitene izsauca apkalpotāju.

Pēc piecpadsmit minūtēm ļoti vecs, izģindis apkalpotājs iestūma Mollijas apartamentos galdiņu uz riteņiem. Uz tā bija balts galdauts, galda piederumi un smalki, balti porcelāna šķīvji, tasītes un apakštasītes. Divi mirdzoši vāki bija kā divi sudraba kupoli, zem kuriem slēpās Mollijas brokastis. Apkalpotājs pasniedza Mollijai papīra lapiņu. Lūdzu, parakstieties, kundze! viņš teica drebelīgā balsī.

Mollija palūkojās uz papīru. Viņas brokastis maksāja divdesmit piecus dolārus! Viņa parakstījās. Apkalpotājs kādu brīdi kavējās pie durvim, it kā Mollija kaut ko būtu piemirsusi. Ak… paldies… -"sacīja Mollija. Uz redzēšanos! Apkalpotājs aizgāja. Īstenībā viņš bija gaidījis dzeramnaudu.

Mollija vēlreiz paskatījās uz brokastu rēķinu un novērsās. Viņas iekšās uzradās vēl viens tauriņu bars, šoreiz tie bija lieli Amazones tauriņi. Meitene saprata, ka viesnīcas rēķins ātri vien aprīs laimētās naudas atlikumu un vēl vairāk. Viņa apzinājās, ka hipnotizēt reģistratoru, lai tas viņai iedotu pašu dārgāko numuru Belinghemā, nebija prāta darbs. Un meitenei nebija ne mazākās idejas, kā to apmaksāt.

Turklāt bija vajadzīga nauda, lai vispār dzivotu. Tādiem sīkumiem kā košļājamajai gumijai, saldējumam, cukura vatei un komiksu žurnāliem. Viņa taču nevarēja staigāt pa Ņujorku un hipnotizēt visus, lai kaut ko dabūtu, jo agrāk vai vēlāk kāds pamanītu, ar ko viņa nodarbojas, un tad būtu milzu nepatikšanas.

Un tomēr Mollija nezināja, kā tikt pie naudas. Viņa iepriekš nebija par to domājusi. Vakar 3000 mārciņu bija likusies milzu bagātība.

Mollijas tauriņi pārvērtās vēdera rūkšanā. Nolēmusi pārdomāt savas problēmas pēc brokastīm, viņa pacēla sudraba vākus. Uz viena šķīvja kūpēja desa. Tās bija brokastis Petulai. Uz otras atradās četras sviestmaizes ar kečupu. Mazā sudraba podiņā bija apelsīnu sula, kuru Mollija ielēja glāzē. Lielajā sudraba podā garoja karsta šokolāde.

Drīz Mollija un Petula apmierinātas ieturējās.

Taču brokastis nebija iedvesmojušas Molliju attiecībā uz naudas problēmu risināšanu. Viņa iekoda savā ar kečupu noziestajā lūpā un domāja. Šī problēma bija jārisina ar loģiku. Varbūt viņai palīdzētu televīzija. Uzlikusi jaunās saulesbrilles, viņa ar Petulu iekārtojās televīzijas skatīšanās maratonam, īpašu uzmanību pievēršot reklāmām.

Mollija uzzināja daudz interesanta par amerikāņu dzīvi. Viena reklāma vēstīja, ka zemesriekstu sviesta podā ir nodalījums ar ievārījumu jeb "želeju", kā to sauca māte reklāmā. Sieviete ar citronkrāsas matiem bagātīgi apzieda maizes šķēli ar zemesriekstu sviestu un želeju.

Šo tradīciju mūsu ģimene ievēro jau paaudzēm ilgi, viņa klāstīja, pasniegdama sviestmaizi meitenei ar ieplestām acīm. Kad biju maza, man tā šķita pietiekami garda…

-    Un, piebilda meitene, nokozdama kumosu, tā būs pietiekami laba arī maniem bērniem! Vecmāmiņas Saulstarītes zemesriekstu sviests ar želeju garšo visiem!

-     Pē, noteica Mollija. Tikai ne man. Man no tā nāk vēmiens. Un, iemalkojusi apelsīnu sulu, viņa pārslēdza kanālu. Mollija apstājās pie dabas programmas. Uz ekrāna bija redzama ligzda ar trim putnēniem, kuri čiepstēja, prasot barību. Vidējais putnēns bija daudz lielāks un trokšņaināks par pārējiem. Diktora balss skaidroja: "Dzeguzēns ir izšķīlies sarkankrūtīša ligzdā. Un jau tagad tas aug ātrāk par sarkankrūtīša mazuļiem."

Sarkankrūtīša mātīte atgriezās ligzdā ar tārpu. Taču, pirms vēl mazākie putnēni paguva tajā ieknābt, to jau bija pakampis dzeguzēns.

"Ir pārsteidzoši," turpināja diktors, "jo sarkankrūtīšu māte uzskata, ka dzeguzēns ir viņas pašas bērns." Kad sarkankrūtīšu māte bija aizlidojusi, dzeguzēns sāka rosīties. Un tad ar spēju kustību tas sākumā izgrūda no ligzdas vienu, tad otru sarkankrūtīšu mazuli.

Mollija noelsās. Tātad dzeguzes tiešām mēdz izgrūst citus putnus no ligzdas. Galvā skanēja Trinklberijas kundzes šūpuļdziesma, radot neomulīgu sajūtu. Vai viņa līdzinājās šiem sarkankrūtīšu mazuļiem? Viņa drīzāk jutās kā dzeguze, kas bija ar varu izlauzusi sev ceļu, lai laimētu Braiersvilas talantu konkursa naudu. Viņa vēl nekad nebija saskatījusi lielu jēgu Trinklberijas kundzes dziesmā. Tagad tās tur likās vēl mazāk. Viegli noskurinājusies, viņa pārslēdza kanālus.

Ap pusdienlaiku Mollijai likās, ka acis ir kantainas. Viņa bija klejojusi pa kanāliem trīs stundas un nu zināja par Ameriku daudz vairāk, tomēr viņai vēl aizvien nebija ne mazākās nojausmas, kā lai tiek pie kaut kādas naudas. Un kur lai sāk meklēt Rokiju? Viņas noskaņojums kā caurs gaisa balons sāka slīdēt arvien zemāk un zemāk. Prātu pildīja nelāgas domas. Viņa tiešām laikam bija traka, atlidodama uz Ameriku. Galīgi apdauzīta, riskēdama doties uz Ņujorku. Mollija sāka justies tā, it kā būtu nokodusi daudz, daudz lielāku kumosu, nekā spēj apēst.

Viņa piecēlās un atvēra minibāru, lai paņemtu kādu dzērienu. Bārā bija viss iespējamais: mazas pudelītes ar viskiju, džinu un vodku, papīra kārbas ar augļu sulu, ūdeni un arī Qube. "Esi vēsais, dzer Qube," atmiņā skanēja reklāmas dziesmiņa. Qube viņai palīdzēs. Protams, viņai vajadzēja atvēst; viņai bija jābūt ar tik vēsu prātu kā Qube. Tāpēc viņa paņēma bundžiņu un atvēra to.

Norijot malku, degunā sakāpa burbulīši ar piparmētru un augļu garšu. Un tieši tajā brīdī Qube reklāma parādījās televizora ekrānā. Tas bija vareni, ka viņa beidzot pirmo reizi varēja izdzert veselu bundžiņu Qube un tajā pašā laikā vērot televīzijā visus Qube cilvēkus. Mollija pasmaidīja.

"Hei, pasaule tiešām liekas labāka, ja rokā ir Qube bundžiņa," smaidīja vīrietis ar baltajiem zobiem.

-Jā, piekrita Mollija, vienā rāvienā izdzerot atlikumu un ar diviem pirkstiem parādot uzvaras zīmi vīrietim televizorā. Pēkšņi pasaule tiešām likās labāka. Mollija jutās droša, ka viss būs kārtībā. Kādu brīdi viņa pat jutās kā viena no cilvēkiem ekrānā. Tad viņa atraugājās un sajūta izzuda. Tagad tika reklamēta koka laka. Mollija palika ar tukšu bundžiņu rokā un burbuļiem pilnu vēderu.

Mollija bija pārsteigta. Viņa tiešām bija noticējusi, ka Qube bundžiņa spēj palīdzēt atrisināt problēmas. Qube un tā cilvēki. Ja blakus būtu Qube, viņa būtu droša, ka spēs būt pašpārliecināta un apburt visu pasauli. Tomēr viņa nejutās pašpārliecināta, bet gan nervoza, uztraukusies un nomākta. Mollija jutās tā, it kā iemīļotie reklāmas varoņi būtu viņu nodevuši, un pēkšņā apskaidrības uzplaiksnījumā aptvēra, ka apmātība ar tiem un viņu pasauli ir bijis ārprāts. Viņi taču bija pilnīgi neīsti.

Skatoties nākamo plāksteru reklāmu, kurā bija redzams zēns ar nobrāztu celi, Mollija nodomāja, ka varbūt varētu dabūt aktrises darbu. Galu galā visi šie cilvēki reklāmās nav īsti, viņi ir aktieri, un reklāmu taču ir simtiem. Tur ir jābūt milzumam darba. Varbūt viņa pat varētu tēlot Qube reklāmā. Kamēr Mollija rotaļājās ar šo domu, sākās jauna programma.

Virs oranžā uzvalkā sēdēja uz rozā dīvāna ar milzīgu sūkļveida mikrofonu rokā. Aiz viņa muguras liela, mirgojoša izkārtne vēstīja, ka šī ir ČĀRLIJA PĻĀPAS PROGRAMMA. Vīrieša balss bija tik rupja, ka varētu domāt rītos viņš skalo rīkli ar granti.

-Jā, dāmas un kungi, kā jau solīts, šodien viņa ir šeit pie mums. Lūdzu, aplaudējiet un silti sveiciet Brodveja jaunāko zvaigzni Deivinu Natelu!

Mollija bija pārsteigta, ieraudzījusi, ka Deivlna Natela ir maza astoņus vai deviņus gadus veca meitene. Kad viņa iznāca uz skatuves, skatītāji svilpa un sita plaukstas. Viņa apsēdās, un rudmatainais programmas vadītājs Čārlijs Pļāpa nodimdināja: Hei, sveika, Deivīna! Irrrrr tik lieliski, ka tu piedalies mūsu pārraidē!

-    Sveiks, Čārlij, ir lieliski būt šeit! atskanēja Deivīnas cukursaldā balstiņa.

-     Nu tad, Deivīna, ķerrrrramies vērrrsim pie ragiem. Esmu pārliecināts, ka ikviens vēlas zināt, kāda ir sajūta, esot Brodveja mūzikla zvaigznei. .

-     Tas ir vienkārši lieliski, teica Deivīna ar burvīgu smaidu. Es mīlu dziesmas, es mīlu dejas, es mīlu šo stāstu. Es milu pārējos aktierus, es mīlu publiku, un man patīk būt Manhetenā.

-    Tev nu gan ir liela un plaša sirds, ja tajā mājo tik daudz mīlestības, glaimoja Čārlijs Pļāpa, un publika iesmējās.

-    Jā, tas viss ir lieliski, un visiem vajadzētu atnākt un noskatīties izrādi. Deivīna pagriezās pret skatītājiem un izstaroja platu, pārliecinošu smaidu. Viņas sejas izteiksme lika Mollijai sarauties. Viņa nedaudz atgādināja Heizlu.

-    Noskatīsimies kaut ko no tās! ierosināja Čārlijs Pļāpa. Sekoja videolentes kadri. Sākumā bija redzams teātris ar izrādes nosaukumu Zvaigznes uz Marsa, kas neona gaismā laistījās virs ieejas. Ārpusē bez skaņas piebrauca melna automašīna, un no tās izkāpa kažokā tērpusies Deivīna Natela. Tad tika rādīti daži fragmenti no izrādes. Skatuve bija iekārtota kā Marsa ainava, pilna lielu, sarkanu klintsgabalu. Tagad Deivīna Natela bija tērpta mirdzoši sarkanā astronautes tērpā, viņa dejoja stepu un dziedāja. Tas bija kosmiskais mūzikls. Tika demonstrēti vēl daži izrādes fragmenti, vienā no tiem četri lieli Marsa briesmoņi centās uzbrukt Deivīnai. Petula izmeta no mutes akmeni, ko sūkāja, un rūca uz marsiešiem.

Publika aplaudēja, un Mollija daļēji izjuta tādu pašu satraukumu, kādu bija jutusi uz Braiersvilas skatuves, kad publika bija aplaudējusi viņai.

-    Mans dievs, tas nu gan bija brrrriesmigi forši! teica Čārlijs Pļāpa.

-    Paldies! Zināt, gandrīz par visu man jāpateicas maniem gādīgajiem, brīnišķīgajiem, pašaizliedzīgajiem vecākiem.

-     Āāāā, noelsās publika.

-     Un, turpināja Deivīna, manam menedžerim Berijam Bregam.

-     Ak jā, iesaucās Čārlijs Pļāpa. Te jau viņš nāk!

Uz skatuves parādījās vīrs ar resnu vidukli un atpakaļ atglaustiem, ar želeju saziestiem matiem. Viņam bija sārti vaigi, mugurā rūtains uzvalks un uz acīm sārtas brilles.

-     Sveiki, Deivīna un Čārlij! viņš teica.

-     Sveiks, Berij! sauca Deivīna Natela.

-    Nu, Bermrij, te visi vēlas zināt, kā tu atklāji Deivīnu?

-    Viņa vienkārši ienāca manā Manhetenas birojā Derijstrītā, enerģiski stāstīja Berijs, kam ap kaklu bija tauriņš, un viņa mani satrieca. Jūs visi zināt, kā viņa dzied un dejo. Viņa vienkārši ienāca manā birojā, dziedāja un dejoja kā tāds mazs brīnums, kas viņa patiesībā ari ir. Man bija skaidrs, ka viņa kļūs par zvaigzni, tāpēc es viņu iepazīstināju ar Zvaigznes uz Marsa režisoru, un te nu mēs pēc kāda laiciņa esam.

Deivīna smējās, rotaļīgi šūpojot zeltainās lokās. Dienā, kad tevi satiku, Berij, pie debesīm bija manas laimīgās zvaigznes. Viņa pagriezās pret Čārliju Pļāpu. Es gribu teikt, ka Berijs izklaides biznesā pazīst ikvienu.

Programma turpinājās, un Mollija vēroja nākam un ejam laimīgus cilvēkus. Meitene saprata, ka viņai tiešām patiktu kādu laiciņu būt aktrisei, bet ne jau reklāmās tas nebūt nebūtu tas pats, kas dziedāt un dejot dzīvas publikas priekšā. Viņai bija patikuši visi tie slavinājumi un aplausi uz skatuves Braiersvilā, un viņa vēlējās to izbaudīt vēlreiz. Viņa bija ar mieru derēt, ka tādiem aktieriem kā Deivlnai maksā lielu naudu. Varbūt vajadzētu satikt šo menedžeri Beriju Bregu? Tēlošana uz skatuves būtu liels pārbaudījums, taču Mollija bija pārliecināta, ka to spētu, it īpaši ar savām jaunajām prasmēm. Un ko savulaik teica Rokijs? Ka viņa nekad necenšas? Viņa pierādīs, ka tam absolūti nav taisnība.

Mollija piecelās un izstaipījās. Petula darīja tāpat. Meitenei likās, ka ir atradusi risinājumu. Šis Berijs Bregs, kura birojs atradās Derijstrltā, lai kur tā arī būtu, varētu palīdzēt tikt ar to galā.

Ģērbjoties viņa dungoja motīvu no Zvaigznēm uz Marsa. Tā tiešām bija lipīga melodija, un Mollija domāja par to, cik jauki ir būt zvaigznei Brodveja izrādē.

Mollija uzvilka savu T kreklu un veco, caurumaino džemperi. Viņa uzrāva izdilušos īsos, pelēkos svārciņus, sasukāja sprogainos matus un spogulī uzlūkoja savu īpašo seju, sašķobīdama pret atspulgu kartupeļa degunu. Viņa ieslēdza hipnozes grāmatu viesnīcas numura seifā, tad paķēra jaku un uzsvilpa Petulai.

Nāc, Petula! Iesim piedalīties pasākumā! Mēs būsim slavenas!

Pārņemta ar savu jauno likteni un izmetusi no galvas visas domas par Rokiju, Mollija atstāja viesnīcas numuru.

SEŠPADSMITĀ NODAĻA

Mollijai bija nedaudz bail iziet no klusās, elegantās viesnīcas rosīgajās, netīrajās Manhetenas ielās. Hotdogi, sīpoli, gredzenveida maizītes, grauzdēti zemesrieksti, kafija, sālsstandziņas, burgeri un marinēti dārzeņi pildīja gaisu ar smaržām. Un visur valdīja kustība gan cilvēku, gan satiksmes. Mollija nekad nebija redzējusi šādu cilvēku sajaukumu vienuviet; bija pārstāvētas visas ādas krāsas un tipi. Lielākie un resnākie no viņas jebkad redzētajiem cilvēkiem mijās ar pašiem kalsnākajiem. Šķita, ka ņujorkieši ģērbjas tieši tā, kā viņiem patīk, nepievēršot uzmanību tam, ko par to domā citi. Mollija redzēja puisi kovboja drēbēs gāzelējoties paejam garām sievietei, kas bija tērpusies vizuļojošās rozā krāsas siltajās biksēs. Mollija iztēlojās tādās Todlijas kundzi un pasmaidīja, un tad iedomājās, ka Aderstones jaunkundze te varētu nākt pretī pa ielu savā saplosītajā kostīmā ar biksītēm galvā un visi vienkārši nodomātu, ka tā ir kāda jauna mode.

Kādu brīdi Mollija jutās sīka un nedroša, taču tad viņai blakus parādījās viesnīcas kalpotājs zaļi zeltītā uniformā. Taksi, kundze? ,

-     Ēēē, jā, lūdzu, teica Mollija. Kalpotājs atvēra kārtējā grabošā dzeltenā taksometra durvis, kuru šoreiz vadīja puisis ar biezām, melnām ūsām.

-    Kur tad brauksim, lēdij? viņš vaicāja.

Uz Derijstrītu, Mollija teica tik noteikti, cik vien spēja. Viņa un Petula ierāpās iekšā, un cita ierakstīta balss zem sēdekļa teica: Mjauuuu, kaķiem ir deviņas dzīvības, bet tev gan nav, tāpēc piesprādzējies. Mollijai tas nebija divreiz jāsaka, jo šis šoferis brauca kā vājprātīgs. Riepām kaucot, viņi brāzās prom no viesnīcas un tad uz priekšu pa kādu no galvenajām ielām, kas pa Manhetenu veda dienvidu virzienā. Uz plāksnītes ielas malā bija rakstīts "Leksingtonas avēnija", un meksikāņu šoferis līkločiem joņoja pa to, it kā spēlētu kādu datorspēlīti, smiedamies kā traks ik reizi, kad mašīna gandrīz atsitās pret kādu citu. Mollija ieķērās sēdeklī, un Petula iecirta nagus sēdekļa ādas pārvalkā.

Abās ielas pusēs virs viņiem gaisā traucās milzīgi debesskrāpji, augstas stikla un tērauda sienas. No kanalizācijas režģiem uz ietvēm augšup cēlās mutuļojoši tvaika mākoņi.

Mollija palūkojās uz šofera sēdekļa aizmugurē piestiprināto karti. Tas bija Manhetenas plāns, un viņa ievēroja, ka vairumam ielu nosaukumu vietā ir numuri, tomēr salas apakšējā daļā tām ir nosaukumi tāpat kā citās pilsētās. Un tiešām pēc desmit minūtēm un trīspadsmit dolāriem Mollija un Petula bija nonākušas šo ielu labirintā un izsēdinātas tajā, kuras nosaukums bija Derijstrīta. Tā bija iela, pilna sarkanbrūna smilšakmens ēku, kuru apmēri vairāk atgādināja Braiersvilas mājas, lai gan tām joprojām piemita lielpilsētas aura. Mollija un Petula devās uz priekšu, pētot uzrakstus pie durvju zvanu pogām. Beidzot viņas nonāca pie pulētas bronzas plāksnes, uz kuras bija uzraksts "BERIJA BREGA AĢENTŪRA". Mollija izjuta atvieglojumu, ka Brega kunga uzmeklēšana bija izrādījusies tik vienkārša, kaut ari tas vēl nenozīmēja, ka tagad nebūs nekādu šķēršļu viņu satikt. Meitene sakārtoja svārkus, dziļi ievilka elpu un nospieda zvana pogu.

-    Hallo-o, teica pīkstoša sievietes balss selektorā. Vai varu kā palīdzēt?

-     Esmu atnākusi pie Berija Brega.

-     Nāciet augšā uz piekto stāvu. Noskanēja signāls, un durvis tika atslēgtas. Mollija un Petula iegāja tumšā vestibilā ar spoguļiem pie sienām; tajā smaržoja pēc apelsīniem un vaniļas. Viņas šķērsoja spīdošo akmens grīdu un devās pie lifta. Drīz abas atradās piektajā stāvā.

-    Labrīt, teica sekretāre, kura izskatījās pēc lelles Bārbijas. Viņa pārlaida melno skropstu ieskautās acis pār Molliju, pievērsdama uzmanību meitenes apdilušajam apģērbam. Tad viņa ieraudzīja Petulu. A, tad tā būs uzstāšanās ar suni?

-Nē.

Sekretāre ieskatījās Brega kunga kalendārā. Es šorīt nevienu negaidīju, viņa teica. Vai jums ir sarunāts?

-    Jā, teica Mollija, atceroties, kā doma bija ienākusi galvā pēc tam, kad bija redzējusi viņu televīzijā. Jā, es šorīt personiski sarunāju ar Brega kungu.

-    A, skaidrs, novilka sekretāre. Viņai pat prātā neienāca, ka Mollija varētu melot. Brega kungs pēc mirkļa iznāks. Lūdzu, apsēdieties!

Mollija apsēdās un sāka gaidīt. Viņa un Petula ieinteresēti vēroja, kā sekretāre izņem kosmētikas kārbiņu atslēdznieka instrumentu kastes lielumā un pavada desmit minūtes, krāsojot savas ļoti neapmierināti savilktās lūpas.

-    Paldies, ka atnācāt, atskanēja Berija Brega glaimīgā balss. Viņa roka violeta uzvalka piedurknē atvēra kabineta durvis, lai izlaistu kārtējos apmeklētājus. Parādījās mazs zēns ar lielu piles lelli vecāku pavadībā. Visi smaidīja.

-    Paldies, ka pieņēmāt mūs, pateicās māte. Vai drīkstu jums piezvanīt?

-     Viņš bija lielisks, lielisks, lielisks, atbildēja Berijs Bregs. Bet nezvaniet man, es pats jums piezvanīšu… Man nepieciešamas dažas dienas pārdomām.

-    Paldies, ser, sacīja zēns, un viņa pīle teica: Paldies jums, mister!

-    Ak, Džimij… viņš nav apturams, lepni piebilda zēna tēvs.

-     Redzu jau, redzu, teica Berijs Bregs, skaļi smiedamies. Nu, visu labu, un turpiniet vingrināties.

Apmeklētāji aizgāja. Berijs Bregs atlaida vaļigāk rozā tauriņu un atviegloti nopūtās. Mans dievs, kas par garlaicīgu priekšnesumu! Tad viņš pamanīja Molliju. Vai esi atnākusi pie manis? Bregs jautāja, saraucis uzacis. Viņš vaicājoši palūkojās sekretārē.

-    Viņa teica, ka esot ar jums sarunājusi, paskaidroja sekretāre, lēnām aptverot, ka tikusi apmānīta.

Mollija pamāja, apkopojot spēkus tam, ko bija sagatavojusies darīt.

-     Bez… vecākiem? jautāja Berijs.

-     Bez, teica Mollija.

-     Cik iepriecinoši! iesaucās Berijs Bregs. Es jums teikšu, pats ļaunākais tajā visā ir vecāki. Uzmācīgie vecāki. Viņi ir manas dzīves lāsts. Vai dieniņ, bērns bez vecākiem vienmēr ir mīļi gaidīts! Nāc iekšā!

Šī bija pirmā reize, kad vecāku trūkums nāca Mollijai par labu. Paldies, Brega kungs, viņa teica, ieejot violeti zeltītajā kabinetā.

-     Un tā, sacīja Berijs Bregs, apsēdies pie galda un vērodams Mollijas noplukušo izskatu. Kāds ir tavs priekšnesums? Kaut kas līdzīgs Pelnrušķītei? Man patīk tas skrandainais tērps, tas ir īsti autentisks! Viņš atvēra cigāru kārbu. Kad pacēla kārbas vāku, tā sāka dziedāt: "Tev jāiztīra kabata vai divas." Viņš izvēlējās īsu, resnu cigāru un nokoda tam galu, izspļāva to sev aiz muguras, pēc tam paņēma šķiltavas, kas bija izveidotas kā Čārlijs Čaplins. No Čaplina katliņa izšāvās liesma, un pēc cigāra sūkšanas un dūmu pūšanas telpā Bregs runāja: Nu labi, mazā, paskatīsimies, ko tu proti.

Kad dūmi izklīda, viņš pievērsa savas zilās acis Mollijai. Meitene turēja rokā svārstu, kuru lēni šūpoja turp un atpakaļ, turp un atpakaļ un maigā balsi runāja: Tikai paskaties uz šo.

-     A, tad tā ir hipno… Berijs Bregs centās pabeigt teikumu, taču nevarēja atminēties, ko bija gribējis teikt. Bija tik jauki vērot svārstu. Tā vidū bija dīvaini savērpta spirāle, kas pievilka. Tas ir skais… Šķita, ka pār viņa lūpām vairs nespēj nākt neviens vārds, taču tas viņu nemaz nesatrauca.

Mollija lēni apturēja svārsta kustību un rāmi teica: Ieskaties man acis.

Tas bija viss. Mollijas zaļās acis dažu sekunžu laikā pakļāva Berija prātu. Viņa acis aizmiglojās, un Mollija ķērās pie darba.

-    Berij, tu tagad esi manā varā, un tu darīsi visu, ko es tev likšu, vai saprati? Berijs pamāja. Mollija pasmaidīja.

-    Vispirms es vēlos, lai tu nodzēs to cigāru.

*

Pēc pusstundas Berijs ar entuziasmu runāja pa telefonu.

-    Es tev saku, Riksij, viņa ir lieliska. Tev vienkārši jāatbrauc uz viņu paskatīties.

Pēc neilga brauciena taksometrā no sava dzīvokļa Zvaigznes uz Marsa producente un režisore ieradās Derijstrltas birojā. Trīsdesmit sešus gadus vecā Riksija Blūmija bija viena no Ņujorkas populārākajām personām un dārgāk ģērbtajām sievietēm, kādu Mollija jebkad bija redzējusi. Riksija bija tērpusies melnas ādas bikškostīmā un zebrādas puszābakos un nēsāja pieskaņotu kažokādas rokassomiņu. Mati bija tik kupli, it kā viņa tikko būtu izkāpusi no kādas šampūna reklāmas, lūpas pilnīgas un kārdinošas (pilnīgumu tām bija piešķīris viens no Ņujorkas pieprasītākajiem plastiskajiem ķirurgiem), acis pelēkzilas. Viņa aizdomīgi pavērās uz Molliju.

-    Berij, es zinu, ka tu atvedi pie manis Deivīnu, teica Riksija Blūmija, taču, mīļumiņ, šī meitene ne pēc kā neizskatās. Paskaties uz viņas pūtainajām kājām! Saldumiņ, man šķiet, ka tev zūd ķēriens.

-    Viņa ir lieliska, viņa ir lieliska, uzstāja Berijs. Arī Mollija pati atzītu, ka nav nekāda skaistuma karaliene, bet vai tad tu neredzi, ka kaut kas viņā ir? Viņa ir burvīga. Berijs Bregs no aizrautības sāka svīst.

Riksija Blūmija izskatījās satriekta.

-    Varbūt parādīt jums, ko es protu? ierosināja Mollija.

Pēc laika, kas būtu vajadzīgs, lai uzasinātu pāris zīmuļu,

gan Riksija, gan Berijs uzlūkoja viņu stiklainām acīm.

-     Es gribu, rīkoja Mollija, lomu lielā mūziklā šeit Ņujorkā, turklāt tādu, par ko labi maksā. Kas jums ir?

-    Nekas, teica Riksija Blūmija, šūpojot galvu. Visās mūsu-izrādēs-ir-tikai-pieaugušo-lomas.

Mollija saminstinājās. Ir taču jābūt kādai lielai lomai, kuru viņa varētu uzņemties. Viņa tādu vēlējās. Vēl vairāk, viņai tā bija vajadzīga. Viņai vienkārši vajadzēja tikt pie naudas.

Tad viņa pie sienas pamanīja Deivlnas Natelas attēlu. Mollijai atkal nācās atcerēties Heizlu. Deivlnas acīs bija tā pati ļaunā dzirksts. Atmiņas par Heizlas ļauno dabu traucās caur Mollijas smadzenēm.

-    Nu labi, tad es ņemšu Deivlnas Natelas lomu Zvaigznēs uz Marsa, viņa teica.

Klusuma bridis.

-    Tas varētu būt iespējams.

-Ja tu-tā-saki, piekrita Riksija.

-    Labi, sacija Mollija. Es iemācīšos viņas dziesmas, es iemācīšos viņas dejas… jā, un vēl es izrādē gribu savu suni.

-     Izrādē-nav-suņu-lomu-izrāde-notiek-uz-Marsa, iebilda Riksija Blūmija.

-     Nu tad izdomājiet viņai lomu, neatlaidās Mollija. Un izveidojiet Petulai astronauta tērpu. Petula palūkojās uz Molliju tā, it kā viņai šī doma patiktu. Un, turpināja Mollija, vajadzēs apmaksāt visus manus viesnīcas rēķinus. Es vēlos saņemt divreiz tik daudz, cik Deivīna Natela. Starp citu, cik tas būs?

-     Četrdesmit-tūkstoši-dolāru-mēnesl.

-    Mmnn… Mollija norija siekalas. Jā, labi, tā ir summa, ko jūs man maksāsiet. Un vēl es gribu daudz jaunu drēbju, jo, kā redzat, manējās ir nedaudz apskrandušas, un es gribētu automašīnu ar šoferi, kas mani vienmēr gaida, un, ja jau mēs par to runājam, lai tas būtu rolsroiss. Un es vēlos neizsmeļamus konfekšu krājumus. Vēlāk es jums pastāstīšu, kādas man garšo vislabāk. Un ir vēl kas ļoti svarīgs. Pirms sākam strādāt, man jātiekas pa vienam ar visiem cilvēkiem, kas piedalās izrādē, un ar visiem tiem, kuri strādā aizkulisēs, un es tiešām domāju visus… Vai tas ir skaidrs? ,

Abi ņujorkieši pamāja.

-      Un beidzot es negribu satikt Deivīnu Natelu. Vai jums ir kāda cita izrāde, kur viņu varētu izmantot?

-Nē.

-            Nu, nekas… Un kāpēc es to visu vēlos? jautāja Mollija, atlaidusies krēslā, lai lepni aplūkotu savas marionetes.

-            Tāpēc, ka tu esi pats talantīgākais bērns, kas jebkad nonācis Brodvejā, nopūtās Berijs.

-    Tāpēc, ka tu esi ists ģēnijs, pamāja Riksija Blūmija. Mollija iekšēji nodrebēja. Šis būs neiedomājami milzīgs

izaicinājums. Viņa cerēja, ka ir tam gatava.

SEPTIŅPADSMITĀ NODAĻA

viss izrādījās tik viegli!

Četros tās pašas dienas pēcpusdienā Mollija dejoja pa viesnīcas istabu, sūkājot karameli un dziedot līdzi dziesmām no kompaktdiska Zvaigznes uz Marsa. Tās nebija grūti iemācīties.

Apkārt bija izmētātas atvērtas kārbas, pilnas zīdpapīra, no kura rēgojās jaunas drēbes. Tās bija izvēlējusies Riksija Blūmija, un Mollija bija pavadījusi visu pēcpusdienu, pielaikojot žaketes, kleitas, bikses un kurpes. Kafijas galdiņš tagad bija pārvērties par konfekšu galdiņu ar divām milzīgām bļodām, kuras pildīja visu veidu konfektes, un vēl vienu bļodu, pilnu ar daudzkrāsainām mīkstajām karamelēm.

Petula bija devusies apgaitā pa palodzi, aprejot kārnos baložus, kad tie uz tās nolaidās.

Pēc pēdējās dziesmas Mollija izslēdza atskaņotāju un atgūlās gultā, tērpusies jaunos džinsos un ļoti stilīgā T kreklā ar spoža mēness attēlu. Viņa vēlējās, kaut varētu kādam par to visu pastāstīt. Proti, Rokijam. Varbūt pa šo laiku viņš ir piezvanījis Aderstones jaunkundzei un atstājis savu jauno adresi. Laika starpība ar Angliju ir piecas stundas tur tagad ir deviņi vakarā -, tā ka Aderstone vēl varētu būt nomodā. Mollija pacēla klausuli un sastādīja numuru. Pēc sešiem zvaniem klausule tika pacelta.

Labvakar, Hārdvikas bāreņu nams, atskanēja pazīstamā Gerija balss.

-    Ak, sveiks, Gerij! iesaucās Mollija.

-    Mollij! Mollij, kur tu esi? Aderstone teica, ka tu esot aizlidojusi ar lidmašīnu!

-    Es esmu Ņujorkā, atbildēja Mollija, domādama par to, cik iespaidīgi tas skan. Un lidmašīna bija izcila. Bet klausies, vai es varētu runāt ar Aderstoni?

-    Aderstone ir prom.

-    Devusies iepirkties? Aizgājusi apkopt savas varžacis? Kad viņa atgriezīsies?

-     Viņa vairs neatgriezīsies, teica Gerijs, pēkšņi pāriedams uz čukstiem. Viņa aizgāja pavisam, un Edna arī. Aderstone teica, ka no šī brīža gribot būt laba pret bērniem, tāpēc viņas mūs pametot, lai mēs paši nosakām savu kārtību, un mēs varot darīt visu, ko vien vēlamies.

Tas nu bija pēdējais, ko Mollija bija cerējusi izdzirdēt.

-     Kāpēc tu čuksti, Gerij?

-    Tāpēc, ka tepat netālu gaitenī ir Heizla. Redzi, viņa te tagad ir galvenā, un… man jāskrien… atā!

Savienojums pārtrūka. Mollija atkārtoja numuru, bet šoreiz telefons bija aizņemts. Ziņa par to, ka bāreņu namu vada Heizla, bija šausminoša! Tad Mollija iedomājās, ka gan jau Trinklberijas kundze visus pieskatīs, un nomierinājās. Viņa prātoja, kurp gan devušās Aderstones jaunkundze un Edna, un jutās vainīga. Viņa cerēja, ka tās nav pasākušas neko bīstamu. Mollijas domas pildīja vīzijas, kā Aderstones jaunkundze graiza citu drēbes un Edna sit tos, kuriem nepatīk Itālija.

Taču vēl ļaunāka doma par Ednas un Aderstones jaunkundzes pazušanu bija tā, ka tagad Mollija vairs nekad nevarēs atrast Rokiju, ja nu vienigi viņš piezvanītu uz bāreņu namu un vaicātu pēc Mollijas. Meitene vēlreiz zvanīja uz bāreņu namu.

Klausuli atkal pacēla Gerijs.

-     Sveiks, te Mollija.

-    Čau, Mollij, atskanēja Gerija klusie čuksti. Redzi, Mollij, man nemaz nav atļauts atbildēt uz telefona zvaniem. Heizla būs ļoti nikna. Man nu jāiet.

-     Gerij, pagaidi, pirms tu ej, es gribu tev iedot savu numuru Ņujorkā. Ja nu piezvana Rokijs. Tas ir svarīgi. Vai tev ir rakstāmais?

-    Ēēē, ir. Šķiet, ka tas ir kabatā, kurā ir mana pele. Nē, nē, Pīkstuli, paliec turpat… Piedod, Mollij, Pīkstulis gandrīz aizbēga… Jā, man ir pildspalva un ari papīrs.

-      Labi, teica Mollija un nodiktēja Gerijam savu numuru Belinghemas viesnīcā. Līnija sāka sprakšķēt. Un, ja piezvana Rokijs, iedod viņam šo numuru…

-    Man nu jāiet, Mollij. Heizla nav labā noskaņojumā, un es negribu, lai viņa mani pieķer. Atā. Saruna pārtrūka.

-    Atā, nomurmināja Mollija, nebūdama pārliecināta, ka Gerijs kādam nodos viņas ziņu.

Taču Mollija neraizējās pārlieku ilgi. Viņa palūkojās uz vienu no apģērbu kārbām un nobrīnījās, cik ātri gan piepildījušies viņas sapņi. Tūlīt viņa kļūs bagāta. Drīz viņa

būs ari ļoti populāra un pat skaista citu acīs.

*

Petula skatījās pa spraugu balkona betona apmalē, vērojot, kā pilsētā sāk iedegties novembra vakara gaismas. Ja viņai būtu burvju rentgenstaru acis, viņa redzētu, ka divdesmit piecus kvartālus attālu kādā lētā, netīrā istabelē, kurā mēdza pavadīt lielāko daļu laika, zem vienas vienigas spuldzītes, kas karājas pie griestiem, gultā izstiepies krāc profesors Nokmans. Ēka atradās tieši blakus dzelzceļam, un spuldzīte raustījās ik reizi, kad garām padrāzās vilciens. Pa visu grīdu un gultu mētājās avīzes. Profesors Nokmans lēsa: lai ari kas būtu šī M. Mūna, viņa agrāk vai vēlāk nonāks avīzēs sakarā ar kādu neparastu rīcību. Un viņš kā asinssuns bija gatavs uzņemt pēdas. Visu dienu profesors avīzēs un ielās bija meklējis neparastu meiteni; viņš bija pārmeklējis pat viesnīcas, bet ik reizi tam bija teikts, lai beidz slaistīties pa vestibilu un vācas prom.

Sapņos viņš atkal redzēja meiteni, kas sēž minibusiņa aizmugurē ar hipnozes grāmatu klēpī un mopsi blakus. Profesors Nokmans miegā ņurdēja.

Viesnīcas numurā Petula ostīja gaisu. Kaut kur tālumā tur ārā kāds par viņu domāja viņa to zināja. Un viņai nepatika tas, ko šis kāds domā. Petula ierējās, tad noskurinājās un ieskrēja atpakaļ istabā. Viņa uzlēca uz Mollijas gultas un pabāza purnu zem palagiem, lai uzmeklētu kādu no saviem akmeņiem.

Mollijai rādījās murgi. Viņa sapņoja, ka ir liela, neglīta dzeguze mežā un viņai nav draugu. No tālienes caur koku zariem atbalsojās Trinklberijas kundzes dziesma, it kā to dziedātu koki:

Ak, mazie putnēni vārgie, No ligzdas jūs dzeguzēns dzinis. Jel nesodiet ļaundari bargi Mātes dzeguzes pēdās viņš minis.

Visi pārējie putni Molliju ignorēja. Dažiem no viņiem bija bāreņu nama mazāko bērnu sejas. Kad Mollija tuvojās, viņi lidoja prom. Sapnī Mollija jutās līdz izmisumam vientuļa. Viņa meklēja Rokiju un centās saukt drauga vārdu, bet no knābja izlauzās tikai putna kliedziens.

Lai nu kā, bet no rīta viņai ātri piemirsās miegā izjustās sirdssāpes. Bija jādara darbs un jāpelna nauda. Viņa gatavojās kļūt bagāta. Drīz viņa būs ari populāra un citu acīs pat skaista. Sākās Zvaigznes uz Marsa mēģinājumi, un Mollijai vairs nebija laika ilgoties pēc drauga.

ASTOŅPADSMITĀ NODAĻA

Manhetenas teātris, kurā tika uzvestas Zvaigznes uz Marsa, pēkšņi slēdza savas durvis. Neviena avīze nezināja, kāpēc. Aiz šīm durvīm Deivīna Natela bija atlaista un teātra personālam bija jānodod zvērests par noslēpuma neizpaušanu. Mollija nodrošinājās, lai visi turētu muti, un pirmā diena teātrī viņai pagāja, tiekoties ar teātra darbiniekiem. Meitene hipnotizēja ikvienu, kurš strādāja pie izrādes: orķestra diriģentu, mūziķus, biļešu kontrolierus, pārdevējus, gaismu operatorus, skatuves strādniekus, grimētājus, pārējos aktierus un zēnu, kurš uzkopa skatuvi. Visi uzskatīja, ka viņa ir brīnišķīga.

Tad sākās mēģinājumi.

Pašai par pārsteigumu Mollija atklāja, ka mēģinājumi viņai sagādā prieku. Un viņa bija apņēmusies censties no visas sirds, lai būtu laba. Protams, lai ko viņa darītu, pārējie uzskatīja, ka viņa ir neatkārtojama. Neviens neievēroja, kad viņa dziedāja nepareizi. Neviens nepievērsa uzmanību, kad viņa sajauca dejas soļus. Viņas steps bija nekur nederīgs, bet visi domāja, ka tas ir ideāls.

Arī Petulai tas patika. Viņa tiešām izskatījās jauki īpaši viņai darinātajā sarkanajā astronauta tērpā un labprāt pievienojās dejām. Taču un tas nebija nekāds pārsteigums Petulai nebūt nepatika Marsa briesmoņi. Tie bija masīvi un atgādināja milzīgus sarkanus piparus ar antenām, tik lieli kā Ziemsvētku eglītes pilsētas laukumā, un staigāja apkārt, jo to iekšpusē atradās aktieri. Petulai viņi nozīmēja briesmas, it īpaši tad, kad uzbruka Mollijai. Petula tos nemitīgi aprēja un beidzot vienam pat iekoda potītē. Tika nolemts, ka Petulu nedrīkst laist klāt Marsa briesmoņiem ne uz skatuves, ne ārpus tās.

Mēģinājumi sākās katru ritu desmitos, bija paredzēts īss pusdienu pārtraukums, un tad tie atkal turpinājās visu pēcpusdienu. Mollijai bija jāmācās, kur stāvēt, kā dejot, ko dziedāt un runāt.

Un tad, trešajā teātri pavadītajā dienā, notika satikšanās, kuru Mollija nebija gaidījusi.

Mollija atradās savā ģērbtuvē, kad izdzirdēja gaiteni šausmīgi spiedzošu balsi kliedzam: KUR VIŅA ĪĪĪĪR?

-    Viņa ir tur, Deivlnas jaunkundz, atbildēja vizuļiem rotāta kora meitene. Bet, Deivīna, neesi tik dusmīga… Kad viņu satiksi, tu redzēsi, kāpēc… Es gribu teikt, ka tev viņa patiks.

-     PATIKS VIŅA??!! balss niknumā iekliedzās. PATIKS VIŅA…? VIŅA IR SAGRĀVUSI MANU KARJERU. Viņa ir nozagusi to, kas ir mans. Kas ar jums visiem noticis? Ar Riksiju, Beriju, jums visiem… jūs taču zināt, ka es padarīju šo izrādi par to, kas tā ir.

Kora meitene iepīkstējās: Piedod, Deivīna, bet…

Kad Deivīna iebrāzās ģērbtuvē, Mollija jau bija gatava.

-     Nu tad tā, noskaldīja Deivīna, aizcirtusi aiz sevis durvis un piecirzdama savu augstpapēžu zābaku. Kā tev šķiet, kas tu esi? Kā tu uzdrošinies? Tad viņas mute palika vaļā. Vai tu esi Mollija Mūna? viņa neticīgi jautāja.

Mollija uzlūkoja dziedošo un dejojošo brīnumbērnu Deivinu. Mazo zvaigznīti, kuras uzstāšanos skatīties patika visiem. Un Mollija bija sajūsmā. Jo tuvumā Deivīna nemaz neizskatījās kaut kā īpaši. Bez grima viņas seja bija bāla un likās pat diezgan slimīga. Viņas gaišie mati likās nošļukuši un taukaini. Acis šķita izvalbītas, un zem tām bija pelēki loki. Taču mirdzošu viņu padarīja apģērbs. Tērps bija sarkani violets, kājās violeti augstpapēžu zamšādas zābaciņi, un ap kaklu lielu smaragdu kaklarota. Mollija turpretī bija astronautes tērpā, kuru tieši patlaban pielaikoja.

-     B-bet tu esi tik parasta! pārsteigta iesaucās Deivīna.

-    Tu jau arī, teica Mollija, tikpat izbrīnīta.

-    Viņi apgalvoja, ka tu esot tiešām, tiešām īpaša, sacīja Deivīna, pārāk apstulbusi, lai ievērotu Mollijas piezīmi. Kā gan tik ikdienišķs un strupdegunains skuķis varēja paņemt manu lomu? Kādu brīdi viņa bija satriekta. Taču tad, griezdama zobus, pakāpās soli Mollijas virzienā un mierīgā, mīlīgā balsī teica: Tas ir mans kostīms. Man šķiet, ka tev labāk būtu to atdot. Viņa nenolaida skatienu no Mollijas acīm.

Mollija mierīgi atbildēja skatienam un pēkšņi pamanīja, ka Deivlnas Natelas acu zīlītes ir ļoti lielas. īstenībā tās bija tumšas un tajās griezās spirāles, kas atgādināja melnus ūdens virpuļus. Mollija jutās neomulīgi, jo šķita, ka viņai zūd pamats zem kājām. Viņa ātri koncentrējās un deva Deivīnai spēcīgu savu hipnotizējošo acu triecienu. Taču, pastiprinot skatiena intensitāti līdz maksimumam, viņa bija šokēta par to, ka Deivlnas acīm piemīt spēcīgs pievilkšanas spēks. Sakoncentrējusi visus spēkus, Mollija turējās stingri, līdz atkal sajuta stabilu pamatu zem kājām.

Tas bija liels pārsteigums. Deivīnai Natelai bija spējas. Viņa prata dziedāt un dejot, un turklāt viņai bija ari spējas. Viņai piemita spējas, bet viņa pati īsti neapzinājās, kas tās ir. Tās nebija tik smalki izkoptas kā Mollijai, bet viņa acīmredzot izmantoja šīs spējas pret citiem, lai tos iespaidotu un savaldzinātu. Mollija jutās tā, it kā gandrīz vai vēlētos sadraudzēties ar Deivinu. Viņa varētu to apmācīt, un viņas kļūtu partneres. Viņas būtu neuzvaramas! Taču šis domas atstāja Mollijas prātu, kad viņa izdzirdēja, ko saka Deivīna:

Tu esi tik prasta, pat neglīta… Tu taču neesi tā meitene, ko kāds gribētu ieraudzīt uz skatuves, tad kāpēc tu vienkārši nevācies prom? Tu neesi radīta kļūt par zvaigzni, tu vienkārši esi pārāk garlaicīga, tev nav nekādas pievilcības, un tavs suns ir pretīgs.

Petula iekaucās, un Mollija apņēmīgi atkal pastiprināja savu acu starojumu. Taču Deivlnas niknais skatiens deva pretsparu. Tā bija kā kauja starp zaļajām un zilajām acīm. Mollijas plaukstas sāka svīst. Viņa tik spēcīgi koncentrējās uz skatienu, ka pat neiedomājās par balss izmantošanu. Viņa sāka uztraukties, ka nespēs uzvarēt. Un šī doma aizplīvuroja Mollijas prātu, viņa sāka zaudēt spēkus. Kas notiks, ja Deivīna hipnotizēs viņu? Varbūt Deivīna laupīs Mollijai visas spējas un atstās viņu ar tukšu galvu. Mollija iztēlojās sevi kā klaidoni Ņujorkas ielās, pazudušu un apjukušu, ar Deivlnas apmiglotu prātu. Pārāk šausminošas nākotnes vīzijas, lai tās apcerētu, un tik biedējošas, ka izraisīja Mollijā enerģijas uzplūdus. Reizē ar svelmainu, nokautējošu skatienu, kas lika matiem uz galvas sacelties stāvus, spriedze pazuda, un Mollija bija uzvarējusi.

Deivina novērsa acis. Trīcošā balsi viņa teica: Es nezinu, kā tu to izdarīji. Tu būtu varējusi uzvarēt jebkuru rifu, bet tu neuzvarēsi mani. Tu esi tikai pūtains, neglīts lauku skuķis. Izplūdusi skaļās elsās, Deivīna klumburēja prom.

Molliju šī ciņa bija iztukšojusi. Viņa nekad nebija domājusi, ka sastaps kādu, kam ari piemīt hipnotizētāja spējas, un bija satriekta pati par sevi, ka nebija tam gatavojusies. Viņa taču būtu varējusi iedomāties, ka pastāv ari citi līdzīgi cilvēki. Mollija prātoja, cik Ņujorkā varētu būt šādu cilvēku, kuri, tāpat kā Deivīna, neapzināti izmanto savas hipnotiskās spējas, lai virzītos uz augšu. Tad Mollija domāja, cik gan ir tādu, kuriem šīs spējas piemīt un kuri precīzi apzinās, ko dara. Varbūt ir cilvēki, kuriem hipnotizēšana padodas labāk nekā Mollijai! Šie prātojumi bija ļoti netīkami. Mollija izjuta atvieglojumu, kad viņu iztraucēja klauvējiens pie durvīm un Riksija Blūmija iebāza savu kā no plastmasas veidoto seju ģērbtuvē. Viņa mīlīgi pasmaidīja. Vai esi gatava mēģinājumam, mīlulīt Mollij?

*

Tajā vakarā laikrakstā The New York Tribune bija lasāmi šokējoši virsraksti.

BRODVEJAS SKANDĀLS Deivīna Natela iļriež cefu jaunajai slavenībai

Profesors Nokmans nopirka avīzi un aizrautīgi lasīja to uz ielas stūra. Tātad viņu sauc Mollija Mūna un viņa tēlo galveno lomu Brodvejas mūziklā. Fantastiski! Nokmans jutās tā, it kā viņa priekšā pēkšņi būtu iedegusies zaļā gaisma, kas liek doties uz priekšu. Vismaz vairs nebūs jāšauj tumsā. Molliju Mūnu apgaismoja tik spoža rampas gaisma, ka viņš vienkārši vairs nevarēja to pazaudēt. Tas bija spidoši! Profesors Nokmans nespēja vien sagaidīt, kad viņu satiks.

Nokmanam nevajadzēja ilgu laiku, lai izpētītu, ka Mūnas jaunkundze dzīvo Belinghemas viesnīcā. Viņš novietoja savu sarūsējušo, balto autofurgonu ielas otrā pusē pretī Mollijas viesnīcai. Viņš gaidīja visu nakti, ietinies aitādas kažokā un cenzdamies sasildīties ar mazu sildītāju, kura kontaktdakšiņu varēja iespraust cigarešu aizdedzinātāja ligzdā. Viņš gulēja saraustītā miegā, nemitīgi vērojot viesnīcas ieeju un satraukumā graužot garos nagus, līdz tie bija sakodīti drumslās.

Sākoties darbadienai, pie viesnīcas galvenās ieejas piebrauca sudrabots rolsroiss. Nokmans uztrūkās un noslaucīja aizsvīdušos logus, lai varētu labāk redzēt. Kalpotājs kādam atvēra viesnīcas durvis. Nokmans pašķielēja uz to pusi un beidzot ieraudzīja Molliju Mūnu.

Tur nu viņa nāca lejup pa kāpnēm un devās uz mašīnu. Viņa bija ģērbusies mīkstā, baltā ūdeļādas kažokā ar pieskaņotu kažokādas cepuri, un kājās līdz celim viņai bija krēmkrāsas ādas zābaki uz zema papēža. Uz viņas rokas bija mopsis ar plakanu purnu. Meitene izskatījās kā maza zvaigzne pilnīgi atšķirīga no noplukušā bērna, kuru Nokmans bija redzējis Braiersvilā.

Nokmans sāka cienīt šo mazpilsētas meiteni. Profesoru pārsteidza un iespaidoja ātrums, kādā viņa bija mainījusies. Tai piemita izcili talanti, un viņš bija pārliecināts, ka ir vienīgais cilvēks Ņujorkā, kurš zina tās noslēpumu.

Kopš šī rīta profesors Nokmans rūpīgi sekoja Mollijas kustībai pilsētā. Viņš bija uz pēdām, kad meitene miesassargu pavadībā devās iepirkties, un vēroja, kā skaistas somas un kārbas cita pēc citas tika iekrautas viņas rolsroisā. Viņš gaidīja, kamēr tā gāja izpriecu pasāžās un izdeva veselu bagātību. Viņš sēdēja dārgu restorānu ārpusē, kamēr tā kopā ar Riksiju vai Beriju baudīja dažādu pasaules virtuvju ēdienus. Un, jo vairāk viņš to vēroja, jo stiprāka kļuva pārliecība, ka viņam ir taisnība par hipnozes spēku. Šī Mollija Mūna noteikti bija dabūjusi visus zem sava papēža.

Nokmans jau gadiem bija cerējis, ka reiz iemācīsies hipnotizēt pats kopš tā brīža, kad viņš par hipnozes grāmatu izdzirda no bagātās vecās kundzes, ko bija saticis kafejnīcā. Viņš bija izdibinājis, ka deviņdesmitgadīgā sieviete ir dižā hipnotizētāja doktora Logana radiniece un, vēl vairāk, ka viņa ir mantojusi tā naudu. Savos greznajos apartamentos viņa bija parādījusi Nokmanam intriģējošu vēstuli no Braiersviļas bibliotekāres, kurā bija aprakstīta hipnozes grāmata.

Nedod dievs, ka šī grāmata kādreiz nonāktu nepareizajās rokās, bija teikusi vecā dāma, kurš gan zina, kas tad varētu notikt pasaulē. Nokmans uzreiz bija iedomājies, ka šīs nepareizās rokas varētu būt viņējās. Viņu savā varā ņēma pārliecība: ja izdotos iegūt šo grāmatu, viņš varētu veikt pašu vērienīgāko noziegumu savā karjerā. Lieta tāda, ka Nokmans nebija intelektuālis ar zinātnisku interesi par hipnozi. Viņš nebija nekāds profesors, bet gan profesionāls krāpnieks, turklāt ar milzumlielu pieredzi.

Nokmanam savā furgonā nācās pavadīt daudzas stundas stundas, kuru gaitā bija laiks pārdomāt, cik laimīgs viņš jutīsies, kad visas pūles būs vainagojušās panākumiem. Zināmā mērā bija labi, ka Mollija Mūna atradusi grāmatu. Jo tagad, tiklīdz viņš būs dabūjis meiteni savās rokās, viņš vienā mirkli iekļūs noziedzības augstākajā līgā. Nokmans alkatīgi aplaizīja lūpas. Viņš zināja, ka kļūs par visu laiku dižāko noziedznieku.

Snaužot furgonā, viņš apsvēra, cik daudz naudas Mollija Mūna pelna, un atzinīgi pie sevis noņurdēja. Viņš te iemiga, te atkal modās, iztēlojoties, ka ari viņam piemīt hipnotizētāja spējas, un sapņojot, cik varens viņš varētu kļūt. Viņš iedomājās sevi vieglā apģērbā guļam mauriņā blakus milzīgai savrupmājai un kalponi, kura viņam pienes tēju. Viņš redzēja sevi uz lielas jahtas ar uniformās tērptu desmit cilvēku komandu burājam ap Ņujorku. Viņš iztēlojās, kā guļ uz naudas kaudzes, turot rokā grāmatu Hipnoze.

Kādu dienu ap saulrieta laiku Nokmans pamodās un ieraudzīja, kā pie debesskrāpja sienas netālu no Valdorfas tiek piestiprināta milzīga reklāma. Uz tās bija attēlota simt pēdu gara Mollija Mūna astronauta tērpā, turot savu suni, kas ari bija ieģērbts skafandrā. Nokmans ieķiķinājās. ŠI meitene ir ģēnijs! Un, jo labāk tai padosies hipnoze, jo labāk tas būs viņam.

DEVIŅPADSMITĀ NODALA

Pēc tikšanās ar Deivinu Natelu Mollija stingri aizliedza mēģinājumu laikā teātri ielaist nepiederošas personas. Protams, šis rikojums tika izpildīts bez ierunām.

Tagad, kad vien Mollija izgāja no teātra vai ieradās Belinghemas viesnīcā, vienmēr apkārt bija bars žurnālistu ar fotoaparātu zibspuldzēm. Iekāpjot rolsroisā vai izkāpjot no tā, Mollija mīklaini smaidīja aiz tumšajām brillēm, taču nekad neielaidās sarunās ar žurnālistiem.

Visā pilsētā ļaudis tenkoja par noslēpumaino Molliju, spriežot, kas viņa ir un no kurienes nākusi. Viņas noslēpumainība padarīja to arvien interesantāku, un visi laikrakstos gribēja redzēt viņas fotogrāfijas. Viena avīze iedeva Mollijai iesauku "dzeguze", jo viņa bija nozagusi Deivlnas Natelas lomu, un televīzijas programmas sūtīja filmēšanas brigādes viņu intervēt, bet bez panākumiem.

Deivīna Natela uzstājās televīzijā un sūrojās par slikto izturēšanos pret sevi.

Čārlijs Pļāpa atkal un atkal zvanīja uz Berija Brega aģentūru, lai izlūgtos ekskluzīvu interviju ar šo Molliju Mūnu savā televīzijas pļāpu programmā. Berijs Bregs atbildēja, ka tas varētu būt iespējams par attiecīgu samaksu.

Kamēr Nokmans savā furgonā lauzīja galvu, uz viņa kakla un sejas parādījās sarkani plankumi. Viņš nevarēja vien sagaidīt, kad dabūs rokās Molliju. Taču izrādījās, ka ir ļoti grūti vispār nokļūt viņas tuvumā.

Lai kur arī viņa ietu, visur apkārt bija cilvēki. Tas bija kaitinoši. Vienīgais, ko viņš varēja pasākt, bija vērot un gaidīt izdevību. Varbūt pēc pirmizrādes Mollija sāktu sniegt intervijas un viņš varētu izlikties par žurnālistu. Nokmans centās nomierināties, taču viņš jau pēc dabas bija nepacietīgs, un šī situācija darīja viņu vai traku. Viņš baidījas, ka Mollijas noslēpumu varētu atklāt kāds cits. Viņš sēdēja savā baltajā furgonā, smēķēja, ēda kartupeļu čipsus un aizdomīgi vēroja citas stāvvietā novietotās automašīnas. Furgons bija pilns atkritumu, un nepatīkami smakoja tukšās paciņas no visiem viņa patērētajiem lētajiem produktiem. Ari pats Nokmans smirdēja tik nepatīkami kā nekad. Tagad burgeru un tabakas dvaku vēl papildināja lēta pēcskūšanās līdzekļa smārds, ko viņš lietoja, lai nomāktu sen krājušos sviedru aromātu. Laiku pa laikam viņš devās mazgāties uz istabiņu blakus dzelzceļam, taču to nedarīja pārāk bieži, jo baidījās kaut uz brīdi pazaudēt Mollijas Mūnas pēdas. Laika gaitā Nokmanu jau pārņēma apsēstība ar Molliju.

Pret Molliju Nokmanam bija dalītas jūtas. Viņš meiteni apskauda, jo tā pirmā bija atradusi grāmatu un iemācījusies hipnozes trikus, un ari tāpēc, ka tā dzīvoja kā zvaigzne, kamēr viņam bija jāvada savas dienas šajā sasmakušajā furgonā. Tajā pašā laikā viņš izjuta bijību Mollijas un viņas talanta priekšā, un, tā kā viņš meiteni uzskatīja par savu īpašumu, viņš ari izbaudīja tās celšanos pretī slavai. Lai saglabātu veselo saprātu, viņš mēdza glāstīt zelta skorpionu, kas karājās viņam ap kaklu, un nemitīgi atkārtot burvju vārdus, kas skanēja šādi:

Jo labāk viņai, jo labāk man,

Jo labāk viņai, jo labāk man,

Jo labāk viņai, jo labāk man, Jo labāk viņai, jo labāk man.

Kas attiecas uz suneni, Nokmans to ienīda. ŠI mopsene bija tik kllriga; klīriga, neglīta mopsene, kas skraidelē meitenei nopakaļ. Nokmans skaudīgi domāja par Petulas grezno gultu un smalkajiem ēdieniem. Jā, šis suns bija Mollijas Mūnas partneris un labākais draugs. Šī suņa dēļ viņa droši vien būtu gatava uz visu… Un, domājot par Petulu, Nokmanam prātā iešāvās spīdoša doma. Viņa zemisko būtibu sāka pildīt prieks, kas lika ātrāk rosīties domām un palīdzēja idejai nobriest. Kāpēc gan viņš agrāk nebija pamanījis suņa vērtību? Šis suns taču bija Mollijas sirds atslēga! Nokmans pasmaidīja un nobraucīja dubultzodu. Viņš nokasīja kreveļainu pumpu uz kakla, gabaliņu no tās uzšķiezdams uz auto paneļa, un viņa prāts kala neģēlīgu plānu. Tagad viņš vismaz redzēja ceļu uz priekšu.

DIVDESMITĀ NODAĻA

Novembris pārgāja decembrī, un temperatūra Ņujorkā kritās, ziemai iecērtot zobus pilsētā. Mollijai neatlika laika domāt par Rokiju. Kad viņa nebija aizņemta smagajā darbā pie izrādes, viņai bija jāizbauda slava un bagātība. Mollija rosījās pa pilsētu, un blakus vienmēr atradās miesassargs, kas nelaida klāt žurnālistus. Meitene bija pavadījusi laimīgas stundas iepērkoties, apmeklējot kinoteātrus un apskatot ievērības cienīgas vietas. Viņa bija apmeklējusi dārgu salonu un ieveidojusi frizūru, tā ka vairs neizskatījās pēc bāreņu nama bērna, un reizes desmit viņa bija iegriezusies kosmētikas salonā, kur viņu tvaicēja un kopa, līdz āda spīdēja. Kaut ari plaukstas vēl svīda, pēc dārgajiem manikiriem tās izskatījās daudz labāk. Nagi tagad veidoja pareizas formas pulētus pusmēnešus.

Mollijai patika jaunā dzīve. Viņai patika saņemtā uzmanība un tas, ka visi izturas pret viņu ar godbijību. Tagad meitene pat nevarēja saprast, kā iespējams dzīvot citādi. Bija taču tik jauki izjust, ka visi viņu dievina. Un, jo ilgāk Mollija dzīvoja šādu dzīvi, jo vairāk viņai šķita, ka ir to pelnījusi. Un vēl vairāk meitenei sāka likties, ka cilvējki viņu apbrīno ne tikai tāpēc, ka tie ir nohipnotizēti. Mollija sāka domāt, ka viņai tiešām piemīt "zvaigznes īpašības". Hārdvikas nama iemītnieki vienkārši bija pārāk nekulturāli, lai to pamanītu.

Pēc divām saspringtu mēģinājumu nedēļām bija pienākusi jaunās Zvaigžņu uz Marsa versijas pirmizrādes diena. Uz sārtās neona reklāmas pie teātra fasādes tagad varēja lasīt:

ZVAIGZNES UZ MARSA galvenajĀ LOMĀ

MOLLIJA MŪNA

UN

MOPSIS PETULA

Mollija sēdēja savā nekārtīgajā ģērbtuvē aiz skatuves ar Petulu klēpī un jutās ļoti nervoza. Abas bija tērpušās sidrabainos skafandros. Mollijas seju klāja bieza grima kārta, lai tā spilgtajā rampas gaismā nespīdētu. Viņas acis bija iezīmētas ar melnu tušu, lai tās izceltos, un vaigi nokaisīti ar sīkiem spīgulīšiem. Petula bija rūpīgi sakopta, un gan viņas spalvā, gan Mollijas matos bija iesukāts mirdzošs pūderis. Pārējie ģērbi spīdīgie kosmosa tērpi un vizuļotie kosmosa deju kostīmi karājās uz tērauda stieņa. Visās iespējamajās vietās bija izvietotas vāzes ar ziediem, ko bija sasūtījuši visi, kas mīlēja Molliju. Pie durvīm pieklauvēja Riksija un pabāza galvu ģērbtuvē.

-     Priekškars paceļas pēc divdesmit minūtēm, Mollij. Kā jūties?

-     Labi, labi, meloja Mollija.

-    Nu, kaut tu kaklu lauztu, lai gan tev jau pēc šāda novēlējuma nav nekādas vajadzības. Tu esi zvaigzne, Mollij, mirdzoša zvaigzne, un šovakar visi to redzēs. Ņujorka tevi iemīlēs.

-    Paldies, teica Mollija, kuņģim vēršoties otrādi. Riksija izgaisa.

-     Ak dievs, Petula, ko gan es daru! novaidējās Mollija. Tagad doma par karjeru Brodvejas mūziklā nepavisam vairs nešķita laba. Viņas nervi bija tūkstošreiz uzvilktāki nekā toreiz pirms talantu konkursa Braiersvilā. Doma par šīvakara publiku bija patiesi šausminoša. Tā bija kosmopolītiskā Ņujorkas publika, kuru bija grūti iepriecināt un kura bija gatava izsvilpt jebkuru. Viņa apzinājās, ka publika būs skeptiska, kritiska, agresīva un to būs ļoti, ļoti grūti iejūsmināt… un, kas vēl ļaunāk, grūti hipnotizēt. Mollija atcerējās, cik sarežģīti bija uzvarēt Deivinu. Varbūt publikā sēž pieredzējuši hipnotizētāji. Piemēram, profesionāli hipnoterapeiti, kuri palīdz atmest smēķēšanu. Mollija centās saņemties. Par ko gan viņa domā? Protams, viņa ir daudz labāka par tiem. Viņa vienīgi cerēja, ka visu atvieglos jaunā aina ar jaunajiem rekvizītiem, ko viņa bija iekļāvusi izrādes sākumā.

-    Piecpadsmit minūtes līdz priekškara pacelšanai, paziņoja Mollijas personiskā palīdze.

Mollija pasniedzās kabatā pēc svārsta un ieskatījās tā melnajā spirālē. Man tas izdosies, man tas izdosies, viņa vairākkārt sev atkārtoja, tad noskūpstīja svārstu, lai tas nestu veiksmi, un ielika to atpakaļ kombinezona kabatā.

Mollija un Petula pa gaiteni un augšup pa kāpnēm devās uz skatuves malu. Caur priekškaru Mollija varēja dzirdēt publikas murdoņu. Viņas plaukstas sāka svīst un sirds dauzīties. Viņa dzirdēja ļaudis sakām: "Lauz kaklu, lauz kaklu!" Mollija ieņēma savu vietu uz skatuves sudrabota kosmosa kuģa kabīnē, gatava pacelties gaisā. Vēl desmit minūtes, kāds viņai pačukstēja. Mollijas kuņģis sažņaudzās. Bija grūti koncentrēties.

Orķestris sāka spēlēt uvertīru fragmentus no dažādām mūzikla dziesmām. Publika apklusa. Mollija nolaida galvu, kas likās kā pilna ar vati. Nu, Mollij, tu taču to spēj, viņa sev teica klusā, drebošā balsī.

Tad uvertīra beidzās un, lai kā arī Mollija vēlējās, kaut laiks apstātos, izrāde sākās. Orķestrim spēlējot tušu, priekškars strauji pacēlās.

Skatītāji sēdēja, aizturējuši elpu un piekaluši skatienus Mollijai Mūnai. Dzeguzei. Te nu viņa, izrādes jaunā zvaigzne, beidzot sēdēja milzīga kosmosa kuģa kabīnē ar mopseni Petulu sēdeklī blakus.

Skaļrunī nodārdēja dziļa balss: Zeme majorei Vilburai, vai dzirdat mani? Esam gatavi startam, uztveru.

Majore (Mollija) Vilbura, aizvērusi acis, atbildēja: Gatava.

Tad raķetes priekšgalā sāka nolaisties milzīgs stikla logs.

Šo jauno izrādes daļu bija pievienojusi Mollija. Jo šis stikla logs nebija nekāds parastais tas bija liels, spēcīgs palielināmais stikls, ko teātris par bargu naudu bija speciāli pasūtījis no Amerikas Kosmosa izpētes aģentūras NASA. Un, lēni nolaizdamies Mollijas priekšā, tas palielināja viņu tik ļoti, ka meitene aiz tā pārvērtās par milzi. Visspēcīgākā palielināmā stikla daļa bija tā centrs, un, kad Mollija pieliecās tam tuvāk, viņas aizvērtās acis kļuva astoņdesmit reižu lielākas.

Tas izskatījās labi, un teātri pildīja atzinīga murdoņa. Ņujorkas publikai patika šī izrāde, un viņi atbrīvojās, lai vērotu skatuvi iegrimstam tumsā; palika tikai prožektors, kas apspīdēja Mollijas aizvērtās acis.

-     Desmit, lidojuma vadītāja balss nogranda skaļruni.

-     Deviņi… astoņi…

-     Dzinēji ieslēgti, paziņoja majore Vilbura.

-     Septiņi… seši… pieci, turpināja lidojuma vadība.

-     Aizdedze ir, atbildēja majore Vilbura.

-Četri… trīs… divi… viens… un starts.

Teātri piepildīja raķešu dzinēju rēkoņa. Ap kabīni kā ugunis no raķetes dzinēja zibēja oranžas gaismas, un tad atvērās Mollijas acis, tik lielas kā paši milzīgākie televizori. Mollija beidzot bija sakoncentrējusies, un palielināto acu skatiens kā lāzera stars slīdēja pāri skatītājiem. No pirmajām rindām līdz stāvvietām cilvēki tika ierauti Mollijas skatiena hipnotiskajā virpuli.

Mollija gaisā sajuta it kā elektrisku spriegumu, kas lika notirpt no galvas līdz kājām. Tā bija tā pati saplūsmes izjūta, tikai ļoti spēcīga. Mollija pārlaida skatienu visai zālei, tad pievērsa to pirmajām rindām. Un, saplūsmes izjūtai kļūstot aizvien spēcīgākai, Mollijas nervu saspringums sāka zust. Viņa jutās neiedomājami varena, viņa bija pārliecināta, ka "trāpits" ir visiem, un zināja, ka teātra durvju sargiem ir dots rīkojums nevienu neielaist. Viņa bija drošībā.

Tikai pa-ska-tie-ties uz ma-ni, viņa teica, ja nu atrastos kāds, kurš uz viņu vēl neskatītos. Tikai skaaaaatie-ties uz ma-ni, viņa lēni atkārtoja, un viņas balss bija kā magnēts.

Mollija bija iekļāvusi savas hipnozes pavēles pašas komponētā dziesmā. Tagad viņa to dziedāja bez instrumentāla pavadījuma; tā bija vienkārša, lipīga melodija.

Jums patiks šī iz-rā-de lie-lis-kā.

Tā būs tik laba, ka ne-tik-siet prom ne-kā.

Manas dejas un dziesmas jūs mai-gi kļaus,

Un mani joki jums ne-ma-ņā iz-smie-ties ļaus.

Pēc izrādes nebūs vairs ie-bil-des, '

Ka div-des-mit pirmā gad-sim-ta zvaigzne esmu ES.

Mollija uzsita knipi ar pirkstiem, un gaisu piepildīja raķetes dzinēju rēkoņa.

-Jā, teica Mollija, un viņas seja tagad bija palielināmā stikla centrā, mēs esam AIZLIDOJUŠI. Palielināmais stikls tika uzvilkts augšup un pazuda skatam; sākās īstā izrāde.

Divas stundas publiku bija pārņēmusi priekpilna aizgrābtība, sajūsminoties par Mollijas dejošanu un dziedāšanu. Viņa prata gan baletu, gan stepu, gan džeza, gan breika dejas. Viņa viegli lidinājās pa gaisu. Viņa slīdēja pa to! Un, kad viņa dziedāja, publikai uzmetās zosāda un mati uz skausta sacēlās stāvus. Viņa spēja novest transā.

Patiesībā Mollijas dejošana bija neveikla un ar sliktu kustību koordināciju. Viņas steps bija nejēdzīgs, bet džeza deja smaga un neatbilstoša ritmam. Taču Mollijai dejot patika, un viņu tiešām aizrāva marsiešu kaujas aina. Viņas balss bija neizteiksmīga, un dziedāja viņa nepareizi, taču nevienu tas neuztrauca. Pārējie aktieri bija uzdevumu augstumos un palīdzēja, kad viņa aizmirsa vārdus, kaut ari nebija nekādas starpības, vai viņa atceras vārdus vai ne; publikai patika viss, ko viņa darīja. Un ari Petula viņiem likās brīnišķīga, kaut arī mopsene vienkārši gulēja skatuves malā, grauza akmeni un garlaikojās.

Skatītāju klēpjos kusa saldējums, jo viņi bija aizmirsuši to apēst.

Kad izrāde beidzās, teātrī nogranda aplausu vētra un, kad Mollija iznāca priekšā, lai paklanītos, visa zāle piecēlās kājās ar atzinības saucieniem, svilpieniem un aplausiem. Visi meta viņai ziedus. Cilvēki meta ari visus labumus, kas bija līdzi: naudu, pulksteņus, dārglietas, šalles… Šādus atzinības apliecinājumus Ņujorka vēl nebija pieredzējusi nekad. Priekškars krita un cēlās četrdesmit reizes. Publika aplaudēja, aplaudēja un aplaudēja, līdz visiem plaukstas bija sarkanas. Un tad priekškars nolaidās pēdējo reizi.

Mollija jutās ka pasaules valdniece, pārliecinātā, ka visi ir redzējuši to, ko viņa bija vēlējusies tiem parādīt.

No viņas tīkliem bija izsprucis tikai viens cilvēks. Kāds mazs zēns publikā netika hipnotizēts vienkārši tāpēc, ka viņš ne skatījās, ne klausījās. Viņš ar kabatas lukturīti lasīja komiksu un bija pārāk iegrimis Supermena piedzīvojumos, lai paceltu skatienu uz Mollijas acīm. Tāpēc vēlāk, nolicis komiksu malā, viņš bija vienīgais, kurš redzēja Mollijas īsto talantu.

Mammu, viņa nemaz nebija tik laba, zēns teica, kad abi ar mammu devās prom no teātra. Man šķiet, ka daži bērni mūsu skolā ir labāki par viņu.

Taču māte bija izrādes varā. Kā tu vari tā teikt, Bobij? Viņa bija brīnišķīga. Burvīga. Un tu, Bobij, šo vakaru atcerēsies visu mūžu. Šovakar tu redzēji dzimstam zvaigzni.

Visu ceļu līdz mājām Bobijs ar māti strīdējās par izrādi, un beigās māte nonāca pie skumjā secinājuma, ka dēlam nepieciešams vai nu dzirdes aparāts un brilles, vai arī psihoanalītiķa apmeklējums.

Nokmans nebija apmeklējis izrādi. Viņš nebija vēlējies riskēt atrasties teātrī gadījumā, ja būtu spiests noņemt savas prethipnozes brilles. Un tomēr, lai īstenotu savu plānu, viņam pēc izrādes beigām bija jāatrodas ārpusē pie aktieru izejas durvīm.

Bija sācis līt. Nokmans, paslēpies mūra ēnā, savā aitādas kažokā stāvēja dažu pēdu attālumā no durvīm. Lietus bija . samērcējis viņa pliko pauri un taukaino matu krēpes. Lāses ritēja lejup pa kaklu un pilēja no deguna.

Tikai pēc pusvienpadsmitiem cilvēku bari sāka pulcēties ap aktieru izejas durvīm cerībā iegūt autogrāfus. Pēc divdesmit minūtēm durvis atvērās, un tur smaidot un mājot stāvēja Mollija Mūna ar dūšīgiem miesassargiem abās pusēs.

Pielūdzēju saucieni un gaviles lika Mollijai aizmirst visu, arī Petulu.

Petula izgāja lietū un attālinājās no pūļa, lai ieelpotu svaigu gaisu. Viņa apostīja laternas stabu un sveica to, atstādama peļķīti. Tad viņas nāsis iesitās interesanta aitādas smarža. Petula palēkdamās skrēja turp, lai izdibinātu, kas tur ir. Tiklīdz viņa bija atstājusi gaismas loku, spēcīga, cimdota roka pacēla viņu un ietina lupatā, kamēr otra aizžņaudza purnu. Petula atradās maza, resna, smirdīga vira rokās, kurš straujā soli devās prom pa kādu sānu ieliņu. Viņa locījās un cīnījās, taču nespēja izvairīties no tvēriena. Nabaga Petula bija pārbijusies, dzirdot, jūtot un saožot, ka Mollija arvien vairāk attālinās.

Nokmans atvēra baltā furgona aizmugures durvis un iestūma Petulu tā iekšienē esošā krātiņā. Iekams mopsene paguva atjēgties, viņš jau bija aizvēris krātiņa un arī furgona durvis. Tad viņš ielēca priekšējā sēdekli, iedarbināja motoru un prom bija.

DIVDESMIT PIRMĀ NODAĻA

Pēc tam kad Mollija bija sniegusi, šķiet, kādu tūkstoti autogrāfu, viņa uzsvilpa Petulai. Kad Petula nenāca, Mollija iedomājās, ka tā ieslīdējusi atpakaļ iekšā, prom no trokšņainā, burzmainā pūļa. Tomēr Petulas nebija arī iekšā. Mollija pārbaudīja visas Petulas iemīļotās vietas: spilvenu zem ģērbtuves galdiņa, kur tā glabāja savus akmeņus; lupatu kaudzi zem rekvizītu galdiņa; vietiņu zem zilā velveta krēsla. Tad viņa pārbaudīja vannasistabas, skatuvi un pat marsiešu ģērbtuvi. Tomēr Petulas nebija nekur. Drīz meklējumos piedalījās arī pārējie aktieri. Viņi ielūkojās skapīšos, aiz priekškara un drēbju skapjos. Viņas nebija ne teātra foajē, ne biļešu kasē, ne bārā. Petula bija pazudusi galīgi un pavisam. Mollijas sirds krampjos sažņaudzās, iedomājoties pašu ļaunāko. Skatuves durvju sargs pārmeklēja visu blakusielu notekas, domādams, ka Petulu varētu būt notriekusi automašīna. Pēc tam atlika vienīgi secināt, ka Petula ir nozagta.

Mollija bija apjukusi. Kas gan varētu būt paņēmis suni? Viņa nodrebinājās, iztēlodamās Petulu vientuļu un pārbijušos kādā svešā mājā. .

Zini, ko tev teikšu, Berijs Bregs centās viņu mierināt, tas, kurš viņu paņēma, paņēma viņu tāpēc, ka viņam tā patika, un neizturēsies pret Petulu slikti, jo viņam tā patīk. Pie sevis viņš jau domāja par to papildu uzmanību, kāda tiks pievērsta izrādei tāpēc, ka Petula ir nozagta. Zini, ko mums vajadzētu darīt? Mums vajadzētu uzņemt televīzijā interviju ar saucienu pēc palīdzības. Kāds taču būs viņu redzējis. Es gribu teikt, ka ļaudis ievēro, kad kaimiņiem parādās jauni mājdzīvnieki. Kāds par viņu ziņos.

Ieradās policija. Mollija aci pret aci aprunājās ar seržantu un, liekot lietā savas spējas, pārliecināja viņu, ka Petulas atrašana ir viens no svarīgākajiem uzdevumiem viņa mūžā. Seržants pa rāciju sazinājās ar priekšniecību, un divdesmit policisti tika norīkoti pazudušās mopsenes meklējumos.

Agrā rīta stundā Mollija ieradās Saulstaru TV studijā, kur tika nogrimēta un nosēdināta spilgtu gaismu un kameru priekšā, lai sniegtu interviju. Čārlijs Pļāpa joprojām svētku tērpā sēdēja viņai pretī, jo izrādes producente bija izsaukusi viņu no kāda naktskluba.

Mollijai bija grūti koncentrēties un panākt hipnotizējošo skatienu, jo viņu nomāca un novirzīja domas par Petulu. Taču tad viņa saprata, ka dara to Petulas dēļ, un pielika visas pūles, lai izskatītos neatvairāmi burvīga.

Šajā svētdienā brokastu laikā ņujorkieši, ēzdami pārslu maisījumus, pankūkas un kartupeļu sacepumu, vēroja Mollijas interviju ar Čārliju Pļāpu.

Ir tik skumji, Mollijai teica jau apmātais Čārlijs, ka tik izdevušos vakaru kā iepriekšējo sabojājusi šī katastrofa. Tas, ka tavs suns, kas, kā es saprotu, izrādē bija patiesi brīnišķīgs, vienkārši ņem un pazūd. Čārlija raupjā balss nolaidās līdz izteikti līdzjūtīgam tonim. Un, Mollij, vai tu uzskati, ka Petula ir nozagta vai nolaupīta?

Visa Amerikas austrumkrasta skatītāji vēroja jauno bērnu zvaigzni un uzklausīja viņas lūgumu pēc palīdzības.

-Ja kāds nojums domā, ka ir redzējis mopsi, kas izskatās šādi… Mollija pacēla pie kameras Petulas attēlu kosmosa tērpā. Ja jūs spējat viņu iztēloties bez skafandra… ē… šis man ir vienīgais viņas attēls… Tas ir no izrādes… Viņai patīk košļāt akmeņus… Ja kādam no jums liekas, ka zināt, kur viņu meklēt, lūdzu, sazinieties ar Manhetenas teātri. Es izsludinu divdesmit tūkstošu dolāru atalgojumu ikvienam, kurš sniegs informāciju, kas varētu novest pie viņas. Ziniet, es pazīstu Petulu jau kopš agras bērnības. Māte to pameta, kad viņa vēl bija kucēns, tāpēc es nevaru Petulu pamest tagad. Vienā dzīvē tikt pamestam divreiz ir pārāk daudz. Lai nu kā, viņa man ir ļoti svarīga. Viņa ir mana labākā draudzene, lai gan… Pēkšņi Mollija atcerējās Rokiju, kas ir kaut kur Ņujorkā, un domāja, vai viņš skatās brokastu TV… lai gan man ir ari labākais draugs, un, ja viņš tagad mūs skatās, es gribētu nodot sveicienus Rokijam un ļoti ceru viņu drizumā satikt. Taču šis paziņojums galvenokārt ir Petulas dēļ, jo viņa ir pazudusi un varbūt atrodas briesmās. Tāpēc lūdzu jūs palīdzēt, ja to spējat.

Cilvēki, kuri skatījās pārraidi, izjuta neiedomājamu žēlumu pret Molliju. Viņa pa televīzijas viļņiem pārraidīja hipnotisku pievilcību, un skatītāji juta, ka ir tai pieķērušies. Meitene nebija īpaši skaista vai tamlīdzīgi, bet kaut kas viņā noteikti bija. To dienu miljoni amerikāņu pavadīja, domājot par Molliju, reaģējot uz katru suņa rējienu un meklējot melnu mopsi.

Dienas gaitā Mollijas uzruna televīzijā tika regulāri atkārtota, un pilsētā vairs nevarēja justies drošs neviens mopsis, jo Petulas glābēji, kurus vadīja vislabākie nolūki un vēlme tikt pie atalgojuma, atņēma suņus to patiesajiem īpašniekiem un nesa tos uz policijas iecirkņiem. Iecirkņos valdīja haoss, tos pārpildīja rejoši mopši un kašķīgi cilvēki. Mopšu īpašnieki uzbruka Petulas glābējiem, un glābēji strīdējās ar policiju. Ņujorkas policija izmeklēja katru suni un katru ziņojumu, taču neviens no suņiem nebija Petula.

Pēc intervijas Mollijai neatlika nekas cits, kā doties atpakaļ uz viesnīcu. Bija svētdiena, tāpēc vakarā izrāde nebija paredzēta, un viesnīcas apartamentos bez Petulas bija ļoti vientuļi. Mollija prātā pārcilāja visus viņu kopīgos piedzīvojumus un jau kuro reizi aplūkoja Petulas fotogrāfijas no izrādes, kur mopsene bija tērpta vizuļojošos kostīmos. Mollija nezināja, ko lai iesāk bez sunenes. Viņa jutās galīgi izmisusi, domājot par Petulas mīkstajām, samtainajām ausim, kuras tā gribējās noglāstīt. Jau kādu piecdesmito reizi viņa sevi ienīda par to, ka ir izlaidusi no acīm Petulu, ka bijusi pārāk iedomīga un tik ļoti gribējusi sniegt autogrāfus. Un tad iezvanījās telefons.

-     Hallo! Mollija ar cerībām iesaucās.

-     Man ir tavs suns, klausulē atskanēja drūma balss.

-    Kas…? Kur…? Ak, paldies! Vai ar viņu viss kārtībā? Mollija atviegloti nopūtās.

-    Tagad klausies, teica Nokmana bezkaislīgā balss. Ja gribi dabūt viņu atpakaļ, tev jādara, kā es teikšu. Pirmkārt, tagad neko nesaki. Ja tu kaut ko teiksi, es nolikšu klausuli. Viņš domāja, ka Mollija varētu mēģināt hipnotizēt viņu ar balsi, un negribēja uzņemties tādu risku. Tikai saki "labi"… Labi? viņš pavēlēja.

-    Labi, nočukstēja Mollija. Viņa bija izbijusies un satriekta. Tas cilvēks taču bija vājprātīgs. Viņa nevēlējās to sadusmot.

Balss turpināja: Ja tu nerīkosies tieši tā, kā es saku, es suni nogalināšu, vai skaidrs?

Mollijai pārskrēja aukstas tirpas. Labi, viņa atkal teica. Vārds "nogalināšu" atbalsojās viņas galvā kā spalgs trauksmes zvans, un Mollijas roka sāka trīcēt tik ļoti, ka tajā turētā klausule sitās pret vaigu.

-     Nu labi, teica vīrs. Es tevi gaidīšu pie estrādes Centrālajā parkā sešos trīsdesmit. Nāc viena. Es nebūšu paņēmis līdzi suneni, taču man līdzi būs viņas kaklasiksna, lai tu zinātu, ka es neblefoju. Ja tu kādu atvedīsi sev līdzi vai ari ziņosi policijai, tad es tev apsolu, ka suns mirs. Labi?

-    Labi. Mollija blenza sienā, tik tikko spēdama noticēt, ka šis murgs ir īstenība. Labi.

-    Es izvirzīšu savas prasības. Ja tu tām piekritīsi, suns atgriezīsies. Labi?

-     Labi, atkārtoja Mollija, kaut arī bija tik apstulbusi, ka tik tikko apzinājās, kam piekrīt. Saruna pārtrūka. No visiem ļaunajiem cilvēkiem, kurus Mollijai dzīvē bija nācies sastapt, neviens nešķita tik nežēlīgs un draudīgs kā šīs nepazīstamās balss īpašnieks. Viņa jutās kā pēdējā muļķe. Viņai vajadzētu būt gudrākai un sagatavotākai šāda veida situācijām. Galu galā šī bija Ņujorka un tās dzīlēs mitinājās visdažādāko veidu bīstami un atbaidoši radījumi. Skudriņas pārskrēja pār Mollijas muguru, iedomājoties, ka jātiekas ar vienu no tiem. Tad viņa saņēmās. Par ko gan viņa uztraucas? Viņa taču ir hipnotizētāja. Viņa taču būs drošībā vai tad ne? Atceroties Deivīnas pretestību, viņu pāršalca šaubas. Tomēr, viņa prātoja, šis vīrs ir galīgs neprātis. Ja viņam piemistu Deivīnas pievilcība, viņš nenodarbotos ar suņu nolaupīšanu.

Mollija uzmeta skatienu pulkstenim blakus gultai. Bija jau pieci un četrdesmit piecas minūtes. Centrālais parks nebija tālu, bet kā lai tur nokļūst? Viņa ātri atvēra logu, paskatījās lejup pār palodzi un sev par nepatiku pamanīje, ka lejā klīst četri fotogrāfi. Mollija sāka strauji domāt.

Viņa parakās viena sienas skapja dibenā un atrada džinsus, pelēku džemperi un apdilušo, veco jaku, kuru laimīgā kārtā nebija izmetusi. Uzvilkusi šos apģērba gabalus, viņa radīja mazākas aizdomas. Tad ar naudas žūksni vienā kabatā un svārstu otrā viņa izgāja no viesnīcas numura un klusi devās uz veļas telpu gaiteņa galā. Viņa bija ievērojusi, ka istabenes nes uz turieni gultasveļu un met to veļas teknē. Viņai bija jāriskē…

Tas bija straujš brauciens tumsā uz viesnīcas pagrabstāvu, un Mollija iekrita netīrās veļas kaudzē. Viņa norāva no galvas smirdošu zeķi un palūkojās apkārt. Tuvumā neviena nebija, un viņai nenācās grūti nokļūt līdz dienesta izejai. Ārā viņa atrada preču piegādātāja velosipēdu un uzkāpa uz tā, taču, tā kā pati bija viens vienīgs nervu kamols un velosipēds bija viņai par lielu, viņa divreiz nokrita un saskrāpēja potīti pret ķēdi, līdz beidzot izdevās noturēt līdzsvaru. Tomēr drīz vien viņa jau minās rietumu virzienā no Belinghemas viesnīcas dienesta izejas, sprogainajiem, brūnajiem matiem plīvojot vējā, ar stingras apņēmības izteiksmi sejā. Asfaltam skrienot zem velosipēda riteņiem, Mollija centās sev iestāstīt, ka bailēm nav nekāda iemesla un ka šis vīrs būs tikai viņas kārtējais upuris. Šķērsojot Medisona avēniju, viņa sev teica, ka jābūt tikai stiprai un tad viņa drīz vien ieraudzīs Petulu. Braucot pa Piekto avēniju gar Centrālparku, viņa centās izjust priecīgu satraukumu. Taču, kad viņa bija sasniegusi parka ieeju, drūmās priekšnojautas atgriezās. Ar trīcošu pirkstu viņa sekoja celiņiem parka kartē un secināja, ka estrāde nav tālu. Mollija saņēmās. Viņa zināja, ka Centrālparkā pa naktīm mēdz klīst visādi dīvaiņi un arī šis vīrs noteikti ir tāds. Kamēr vien viņa spēj paturēt skatienā iespējamo uzbrucēju, viņa ir drošībā. Un tā, dziļi ievilkusi elpu, Mollija devās iekšā parkā.

Parkā bija skaisti. Mēness, izlīdis no mākoņiem, lēja gaismu pār lielajiem, kailajiem kokiem. Virs zemes klājās drēgna migla un tinās ap Mollijas potītēm. Ik pa laikam pametot skatienu apkārt, lai neviens nevarētu uzbrukt no mugurpuses, Mollija neatlaidigi minās uz parka centru. Kaut ari meitene centās saglabāt drosmi, katrs lūstošs zariņš, katra sakustēšanās krūmos lika sirdij dauzīties skaļāk. Laiku pa laikam garām aizjoņoja kāds skrējējs vai skrituļslidotājs, bet pārsvarā Mollija tumsā bija viena. Kad viņa nonāca līdz estrādei, neviens nebija redzams. Viņa nolika velosipēdu uz atbalsta kājas, uzkāpa estrādē un nostājās uz apledojušās platformas. Klusumu pārtrauca kāds pulkstenis tālumā, nositot pusseptiņus. Sāka līt. Mollija gaidīja un gaidīja, cenzdamās saņemt sevi rokās. Sirds sitās tik strauji, ka meitene domāja tā izlēks cauri ribām. Pēkšņi ar pārskrējieniem no krūma uz krūmu parādījās mazs, apajīgs stāvs. Tad, pacēlis skatienu, tas pa celiņu steidzās viņas virzienā.

DIVDESMIT OTRĀ NODALA

vīrs sāka kāpt augšup pa estrādes pakāpieniem. Mollija vairs nevarēja izturēt gaidas un bailes, un viņai sāka klabēt zobi. Viņa tos sakoda, bet tad sāka trīcēt galva. Vēsā decembra vēja brāzma uzvēdīja vīrieša smaku. Tā bija nepatīkama hamburgeru tauku, sviedru un sastāvējušās tabakas dvaka, un Mollijai no tās kļuva slikti. Kad vīrietis kāpa augšup pa kāpnēm, Mollija redzēja, ka viņam uz ausīm ir austiņas un uz acīm savādas tumšas brilles ar spirālveida zīmējumu lēcu vidū. Vienā rokā viņš turēja koferīti, bet otrā mikrofonu. Tas ar vadiem bija pievienots kādai iekārtai viņam pie jostas, kas savukārt bija pieslēgta austiņām. Viņš bija tērpies aitādas kažokā un, kā Mollija nosprieda, noteikti bija ļoti, ļoti savāds. Taču, kaut arī nervozējot viņa iespaidā, Mollija koncentrējās, lai panāktu hipnotizējošo acu skatienu. Kad viņš uzkāpa uz estrādes, meitene uzlūkoja viņu zvērojošām acīm.

-     Laip-ni lūg-ti… viņa lēni teica, pilna apņēmības novest šo pretīgo žurku ļoti dziļā transā. Taču vīrietis nevis apstājās, bet gan spēra vēl vienu soli pretī Mollijai un pavērsa pret viņu mikrofonu.

-      Baidos, Mūnas jaunkundz, ka tavas hipnotizējošās acis uz mani neiedarbosies, jo esmu uzlicis paša doktora Mesmera izgatavotās prethipnozes brilles. Un, kas attiecas uz tavu hipnotizējošo balsi, es to nedzirdu. Šī iekārta apstrādā visu, ko tu saki, un izkropļo tavu balsi… Caur to tu izklausies pēc citplanētieša.

Mollija bija satriekta. Tad viņa pamanīja zelta skorpionu, kas karājās ap Petulas nolaupītāja kaklu. Tā dimanta acs iemirdzējās mēnessgaismā, un viņa uzreiz pazina neglīto profesora seju no Braiersvilas bibliotēkas.

Lai cik tas dīvaini būtu, šajā brīdī Mollijas bailes izzuda. Viņa jutās patiesi atvieglota, ieraugot profesoru, jo bija sagaidījusi kādu šausminošu maniakālu laupītāju. Un vēl Mollija izjuta savādu mieru, sastopot kādu, kurš arī pazīst Braiersvilu. Tas bija gandrīz kā sastapt senu draugu. Mollija centās domāt loģiski un ātri. Profesors nevar būt Petulas nolaupītājs, tātad Petulu ir nolaupījis kāds cits. Mollijai jābrīdina šis vīrs. Bet varbūt viņš pazīst nolaupītāju? Uz mirkli Molliju pārņēma apjukums. Taču tad viņa domās pārcēlās uz Braiersvilas bibliotēku. Viņa šausminoši skaidri savā priekšā saskatīja profesoru, kas kliedz uz bibliotekāri. Viņš bija pieprasījis grāmatu, ko tā pazaudējusi. Doktora Logana grāmatu. Grāmatu, kuru bija nozagusi Mollija. Viņa uzlūkoja profesora dīvaino ietērpu. Un tikpat īsā laikā, kāds nepieciešams, lai ar tīkliņu notvertu laisku taureni, viņa aptvēra, ka draud lielas briesmas.

Ķersimies uzreiz pie lietas, sāka profesors. Es zinu tavus trikus, Mollij Mūna. Vai varbūt man jāsaka Dzeguzes jaunkundz. Es precīzi zinu, kā tu darbojies. Es zinu, no kurienes tu esi un ko tu esi izdarījusi. Tā hipnozes grāmata, ko tu atradi, ir mana. Es par to esmu samaksājis. Tā ir mans īpašums. Man par Logana Hipnozi zināms jau kopš tiem laikiem, kad tu vēl slapināji autiņos. ,

Skatoties caur spirālbrillēm, Nokmans tiešām atzina iespaidu, ko Mollija atstāj uz viņu. Uz visiem pārējiem viņa atstāja iespaidu tāpēc, ka bija tos nohipnotizējusi, bet uz Nokmanu atstātais iespaids bija īsts. Nokmana acis Mollijai piemita ārkārtigs talants. Viņš bija redzējis to darbībā, un viņš meiteni cienīja. Mollijai, viņš domāja, pašai piemīt diža noziedznieka iemaņas, un viņam bija prieks meiteni satikt. Un, tā kā viņš uzskatīja, ka abi ir ļoti līdzīgi, viņš pārgāja uz maigāku toni.

-     Kā jau saproti, tu mani esi ļoti notrenkājusi, Mūnas jaunkundz. Bija pavisam nogurdinoši, kaut ari reizēm interesanti, dzīties tev pakaļ. Tas ir izsmēlis manas pacietības krājumus. Ceru, tu saproti, ka es gaidu kompensāciju par savām… neērtībām.

Mollijas sirds lēkāja. Tas bija ārkārtīgs nervu sasprindzinājums. Viņa vēlējās, kaut kāds nāktu garām, un palūkojās apkārt pēc palīdzības. Nokmans nekavējoties brīdināja: -Ja tu vēl gribi kādreiz ieraudzīt savu suni, nemaz nedomā iesaistīt kādu citu. Tu taču gribi atkal ieraudzit savu suni, vai ne?

Mollija nelaimīga pamāja.

Nokmans apsēdās uz sola estrādes malā un parakņājās kabatā. Te, viņš teica, iemetis Mollijas rokās sarkanu ādas strēmeli, ir viņas kaklasiksna.

Mollija iekoda lūpā.

-     Un tagad, viņš turpināja, viss notiks viegli un nesāpīgi. Es tev apsolu. īstenībā tev pat varētu patikt tas, ko es no tevis prasīšu, Mollij Mūna. Bet es vēlreiz brīdinu, ka tev jādara tas, ko es prasīšu. Jo, ja tu tā nedarīsi, vari būt droša, ka nekad vairs neredzēsi savu mopsi, un Ņujorkā būs daudz, daudz vairāk cilvēku, kuri uzzinās tavu mazo noslēpumu. Ļauj man tev paskaidrot… Esmu pārliecināts, ka milzums ļaužu būtu ļoti sadusmoti, ja uzzinātu, kā tu ar apzinātu krāpšanu esi izvirzījusies uz augšu. Patiesībā tiesā tev tiktu izvirzīta apsūdzība krāpšanā. Tas ir noziegums, par kuru tevi varētu iesēdināt cietumā gadījumā, ja atzītu par vainīgu. Protams, tavā vecumā tevi neliktu cietumā, bet nosūtītu uz labošanas iestādi mazgadīgajiem likumpārkāpējiem, taču esmu dzirdējis, ka šīs iestādes neesot nekādas jaukās vietiņas; tur ir daudz ļaunāk nekā sliktos bāreņu namos. Nokmans pasmīnēja ar ļaunu mirdzumu acīs.

-     B-bet Petula, Mollija izstostīja, vai ar viņu viss kārtībā?

-    Pie viņas mēs vēl nonāksim.

-    Ko tu gribi? Mollija eksplodēja. Naudu? Man tās ir atliku likām. Tikai saki. Mollijas domas joņoja aulēkšiem. Kā gan šis manipulējošais, netīrais vīrelis bija viņu atradis? Mollija viņu ienīda.

-    Naudu? profesors Nokmans noirgojās. Netieši, jā. Es gribu naudu. Ir viena lieta, viņš teica, atvēris koferīti, -jā, ir kāda sīka lietiņa, kur nepieciešama tava līdzdalība. Nokmans no koferīša izvilka lielu aploksni un ar cimdotu roku pasniedza to Mollijai. Šajā aploksnē ir viss, kas tev jāzina, lai man palīdzētu. Es gribu aizņemties tavu prasmi… tikai uz vienu dienu… Tas ir vienīgi neliels pakalpojums kā atlīdzība par visu to bagātību, kuru mana hipnozes grāmata ir atnesusi tev.

-     Ko tu gribi, lai es daru? Mollija jautāja, paņemot aploksni tā, it kā tā varētu uzsprāgt viņas rokā.

-    Es gribu, Nokmans laiski nopūtās, nu, pirmais, ko es gribu, protams, ir grāmata Hipnoze. Par to vispār nav ne runas. Bet otra lieta, tas pakalpojums, ir… Es gribu, lai tu man palīdzi aplaupīt banku.

DIVDESMIT TREŠA NODALA

Nokmans labvēlīgi iesmējās.

Aplaupīt banku? Pie šiem vārdiem Mollija gandrīz aizrijās.

-     Vai tad tev, Mūnas jaunkundz, nav ienācis prātā, ka tu varētu likt lietā savu prasmi, lai aplaupītu banku? Tu deldē savas mazās kājiņas, lai pelnītu maizīti, kad tev varētu būt miljoniem reižu vairāk tikai pēc viena bankas apmeldējuma.

-     Nē, par to es nekad neesmu iedomājusies, Mollija apstulbusi atbildēja.

-     Nu paklau, Nokmans neticīgi teica. Tev taču nav jākautrējas. Tev ir visas kriminālās zvaigznes pazīmes. Tev vajadzētu lepoties ar sevi.

-     Bet es nekad neaplaupītu banku, iebilda Mollija.

-    Aplaupītu gan. Un to tu ari darīsi. Un es domāju, ka tad, kad tu atgriezīsies Belinghemā un atvērsi šo aploksni, tā atstās uz tevi lielu iespaidu.

Kā Mollija ievēroja, Nokmans izskatījās ļoti apmierināts ar sevi.

-     Tajā tu atradīsi plānus, no kuriem sagriezīsies tava mazā galviņa. Tu, mazullt, redzēsi, kā tiek veikts grandiozs noziegums. Viņš smagi elpoja. Es gribu, lai tu aplaupi Šoringa banku. Tu droši vien esi par to dzirdējusi. Tā atrodas Ņujorkas dimantu rajonā, Četrdesmit sestajā ielā.

Tā ir vieta, kur savus dārgakmeņus glabā ikviens juvelierizstrādājumu darbonis un ikviens liela juvelieru veikala īpašnieks. Tā ir līdz malām pilna ar rubīniem, safīriem, dimantiem. Tikai nosauc jebkuru dārgakmeni, un es varu tev teikt, ka Šoringā to ir kaudzēm. Tā nav zeltlietu banka, un tajā nav lielu naudas uzkrājumu. Nē, tajā atrodas dārgakmeņi. Un kāpēc visi glabā savus dārgakmeņus tieši tur? Tāpēc, ka Šorings ir pati nepieejamākā banka pasaulē. Ielauzties tajā ir tikpat grūti, kā aizceļot līdz Zemes centram un atpakaļ, ja saproti, ko tas nozīmē. Ielaušanās Šoringā ir katra noziedznieka sapnis, un mani šis sapnis vajā jau kopš bērnības.

-    Bet tu taču esi profesors! iesaucās Mollija, un viņai pašai, izrunājot šos vārdus, tie likās ļoti nedabiski.

-    Nu izbeidz, Mūnij, Nokmans viņu izsmēja. Mosties un dziedi! Neesmu nekāds profesors… nu, varbūt vienīgi noziedzības profesors. Viņš pats pasmīnēja par savu joku. Un šo nozari esmu studējis ļoti ilgi. Vai Šorings ir nepieejams? Jā. Taču nejau tādam kriminālajam ģēnijam, kāds esmu es. Es biju cieši apņēmies to uzlauzt. Tāpēc es iestājos tur darbā par apkopēju. Un telpas es uzkopu tiešām labi, lai viņiem nebūtu ne mazākā iemesla mani atlaist. Es berzu grīdas, tīrīju tualetes, taču visu laiku pētiju šo vietu, lai redzētu, kā tā darbojas. Tomēr pēc sava darba tur es joprojām nezināju, kā konkrēti to aplaupīšu. Tad uzzināju par hipnozes grāmatu, pēc tam par tevi.

Mollijas mute bija pārsteigumā pavērusies.

-      Es gatavojos aplaupīt banku pats, viņš stāstīja. Taču, tā kā tu nozagi grāmatu un mani tā aizkavēji, as nodomāju, ka labāk šo darbiņu uzticēt tev.

-     Paldies, Mollija vārgi noteica.

-    Tāpēc es tagad visu nododu tavās spējīgajās rokās. Nokmans ietinās aitādas kažokā. Tev to vajadzētu uzskatīt par dāvanu. Šī ir tava iespēja būt saistītai ar visu laiku lielāko bankas aplaupīšanu. Gan jau redzēsi. Mēs iekļūsim vēsturē.

To pateicis, Nokmans pagriezās, lai ietu. Viņš jutās labi. Viņš nekad ne ar vienu nebija runājis par saviem plāniem vai savu darbu. Es piezvanīšu, kad būs īstais laiks, viņš piebilda. Un neiedomājies darīt kaut kādas muļķības, piemēram, izstāstīt kruķiem… Tikai atceries, ka mopsis ir pie manis. Tad viņš gāzelēdamies aizsteidzās.

Tikšanās bija beigusies. Mollija pārbijusies palika, rokās žņaudzot smago aploksni. Viņai kļuva nelabi no domas, ka jāizzog no Šoringa bankas dārgakmeņi daudzu miljonu dolāru vērtībā. Taču, ja viņa to nedarīs, Petulai būs jāmirst. Pēkšņi viss it kā slīdēja ārā no rokām.

Mollija atstāja estrādi un stūma velosipēdu pa celiņu. Tagad viņa jutās vainīga par velosipēdu. Kaut arī viņa bija nodomājusi to atdot, viņa jutās kā zagle. Tad meitene domāja par Nokmana teikto, ka viņa ir krāpniece. Viņa bija krāpniece. Viņa domāja par naudu, ko bija ieguvusi Braiersvilas bērnu talantu konkursā, un to, kā bija izstūmusi Deivinu Natelu no Zvaigznēm uz Marsa. Mollija riebās pati sev. Var jau būt, ka Deivīna bija kaitinoša, samaitāta karjeriste, taču viņa vismaz pati bija izlauzusi ceļu uz virsotni. Bet Mollija savu augšupceļu bija izblēdījusi. Kā gan Mollija varēja nicināt Nokmanu par to, ka viņš vēlas aplaupīt banku, ja pati visu laiku savā veidā aplaupīja cilvēkus?

Tad Mollija iztēlojās, kas notiktu, ja viņa tiešām aplaupītu Šoringa banku. Protams, viņu pieķertu. Atšķirībā no teātriem bankas mēdz piesargāties no zagļiem. To rīcībā ir jebkāds augsto tehnoloģiju aprīkojums signalizācija, videokameras. Molliju arestētu, tiesātu un tad nosūtītu uz ieslodzījuma vietu nepilngadīgajiem. Viņa iedomājās, kā tas patiktu presei. Viņas attēls rotātu laikrakstu pirmās lappuses, un sabiedrība viņu ienīstu. Varbūt šī ziņa pat sasniegtu Braiersvilu, un visi tur uzzinātu, ko Mollija pastrādājusi. Mollija iztēlojās, kādu kaunu izjustu Trinklberijas kundze un kā viņa raudātu, cepdama kēksu. Mollija redzēja sevi vientuļu un neviena neapmeklētu sēžam uz nārām betona kamerā. Trinklberijas kundze būtu pārāk tālu, lai atnāktu, un Petulai tas nebūtu ļauts. Un kā ar Rokiju? Vai viņš to apmeklētu?

Mollijas acis kaisa. Viņa ilgojās pēc kāda drauga, kam uzticēties. Viņai bija vajadzīgs Rokijs. Mollija domāja par draugu, un pirmo reizi pēc daudzām dienām viņas acis pildīja asaras. Viņa aptvēra, ka sen jau būtu varējusi to bez grūtībām uzmeklēt, ja vien nebūtu bijusi tik ļoti aizņemta ar sevi. Viņa jutās briesmīgi, ka ir to aizmirsusi, tā vietā dzenoties pēc slavas un naudas. Tas viss bija nieks salīdzinājumā ar viņas un Rokija nenovērtējamo draudzību. Viņa to mīlēja kā brāli un tagad izmisīgi ilgojās pēc drauga pleca.

Ejot garām akai, Mollijas vaigi mirka asarās. Viņa apstājās. Prātā nāca kādas senas dziesmas vārdi: Tev nekad nepietrūks ūdens, līdz neizžūs tava aka. Viņas draudzības aka bija pilnīgi izžuvusi.

Meitene tvēra kabatā un izvilka svārstu. Tas spīdēja pat tumsā. Mollija domāja, ka svārsts ir gluži tāds pats kā viss, pēc kā viņa bija dzinusies Ņujorkā. Tas bija dārgs un skaists, bet beigu beigās izrādījās nekam nederīgs. Mollijai tas nemaz nebija vajadzīgs. Viņai tagad labāk patiktu vecais, vienkāršais, auklā piekārtais ziepju gabals. ,

Viņa apgrozīja rokā smago zelta priekšmetu un tad ar spēju kustību iesvieda to akā. To darot, viņa no visas sirds domāja par Petulu un Rokiju. Svārsts ar plunkšķi iekrita ūdenī un nogrima.

Mollija lietū minās atpakaļ uz Belinghemas viesnīcu, atkal un atkal prātā pārdomājot radušos situāciju. Ja viņa atteiktos aplaupīt banku, Nokmans viņu atmaskotu un viņa nonāktu cietumā. Taču, kas vēl ļaunāk, Nokmans atbrīvotos no Petulas. Mollija iztēlē redzēja murgainas ainas, ka Petula atstāta bada nāvei pagrabā vai tiek iemesta upē, vai nomesta no debesskrāpja jumta. Viņa ienīda Nokmanu un bija uz to ļoti pārskaitusies. Mollijai būtu gribējies nomest no debesskrāpja viņu. Uztraukums par Petulu un naids pret Nokmanu jaucās ar ilgām pēc Rokija un vispārēju apjukumu. Bridi, kad Mollija, lietus izmērcēta un caurcaurēm nošķiesta ar dubļiem, bija nolikusi vietā velosipēdu un ielavījusies apkalpošanas liftā, viņas stāvoklis bija patiesi nožēlas vērts.

Atgriezusies viesnīcas numurā, viņa skumji apsēdās uz gultas malas un atvēra aploksni. Pirmais, ko viņa no tās izvilka, bija karte. Tas bija Šoringa bankas iekštelpu plāns. Vienā daļā bija attēlots pirmais stāvs, otrā bankas pagrabstāvs. Pagrabstāvā atradās visi seifi un depozītu telpas. Mollija novaidējās, ieraudzījusi Nokmana rakstīto: Iztukšo visas šīs telpas!

Viena no bruņotajām telpām saucās "Mazo klientu depozītu kastīšu nodaļa". Mollija domāja par nevainīgajām vecajām dāmām, kuras bankā glabā savas vērtīgās ģimenes dārglietas. Viņas ķers sirdslēkme, uzzinot, ka dārglietas ir nozagtas. Un tās nozagusi Mollija. Viņa to nespēja.

Viņa ieraudzīja ari piezimi lapas apakšā:

Darbiņš ir vienkāršs es gribu visus akmeņus briljantus un juvelieru izstrādājumus no bruņotajām telpām. Neņem zeltu un naudu. Man ir saraksts un es to izmantošu

Mollija no aploksnes izvilka pārējos dokumentus. Tur bija visu bankas darbinieku saraksts ar viņu darba vietām.

Pēdējas lapas virsraksts "Operācija Hipnobanka". Tās saturs bija šāds:

1.           hipnotizē visus bankas personāla locekļus ierēdņus sekretarus vadītāju apsargus

2.             hipnotizē bankas klientus.

3.                Dod vadītājam rīkojumu slēgt banku, un izslēgt visas novēlošanai kameras m signalizācijas ierīces

4.             Nokļūti pagrabstāva bruņotajās telpās-

5.           Nem visus akmeņus briljantus un juvelieru izstrādājumus   Laupi.

6.            Piekrauj bankas garāžā, esošo transporta līdzekli.

7.           iztukšo visu, bankas darbinieku atmiņu.

8.             hipnotizē šoferi un brauc uz noliktavu(adresi sniegšu, vēlāk).

Un kur gan tajā laikā atradīsies Nokmans? Protams, tālu prom, kur uz viņu nemūžam nekritīs aizdomas.

Mollija lasīja tālāk. Viņai bija jāpavada piekrautā bankas mašīna līdz noliktavai, kur viņa atradis brūnu kravas auto. Hipnotizētajam šoferim bija jāpārvieto viss sazagtais no bankas auto uz brūno kravas mašīnu, un tad viņai šoferis bija jāsūta prom ar stāstu galvā par to, kur viņš bijis. Un tikai tad, kad tas būs paveikts, ieradīsies Nokmans, lai aizvestu salaupītos dārgumus. Kad viņš būs aizbraucis pietiekami tālu un pārliecinājies, ka mašīnā atrodas viss no bankas, tad un tikai tad, viņš piezvanīs Mollijai uz noliktavu un pastāstīs, kur atrodama Petula.

Kad būšu, pārliecinājies ka visas kastes ir te,, es piezvanīšu, un payteikšu tev adresi, kur meklēti suni un, tu viņu atradīsi sveiku un neskartu

Mollija novaidējās. Un ja nu Nokmans neatdod Petulu? Ja viņš to patur un piespiež Molliju aplaupīt vēl vienu banku? Vai ari, ja viņš pazūd ar visu laupījumu, nepasakot Mollijai, kur ir Petula? Mollija domāja, vai nevajadzētu piezvanīt

policijai. Taču viņas ausis skanēja Nokmana vārdi: "Ja tu iesaistīsi kruķus, es tev saku tavs suns mirs."

Mollija iegāja vannasistabā, lai apslacītu seju. Viņa palūkojās savā attēlā vannasistabas spoguli un nenovērsa skatienu. Viņa gribēja hipnotizēt sevi, lai justos tā, it kā kontrolētu situāciju.

Taču viņas seja nemainījās, bet palika tāda pati. Pa kājām nekāpa augšup saplūsmes izjūta. No spoguļa pretī lūkojās viņas skumjā, asaru izvagotā seja, un, lai kā arī centās, viņa nespēja panākt, lai izskatītos pārliecināta par sevi. Viņa aptvēra, cik lielā mērā ir nokļuvusi likteņa varā. Tik bezpalīdzīga, ka šķita sāk zaudēt savas spējas. Tas bija šausmīgi.

Mollija atrāvās no spoguļa un atgriezās guļamistabā. Uz tālruņa aparāta mirgoja spuldzīte. Kāds bija atstājis ziņojumu. Viņas sirds pamira, iedomājoties, ka tas varbūt ir no Nokmana un tajā ir noliktavas adrese un aplaupīšanas datums. Mollija ar trīcošu pirkstu nospieda atbildētāja pogu.

-     Sveika, Mollij! atskanēja Berija Brega balss. Gribēju tikai tev pateikt, ka iepriekšējā vakara izrādē tu biji lieliska, vienkārši lieliska. Piezvani man! Te Berijs.

Pī-ī-ī-ī-ī-ī.

-    Mollij, te policijas virsnieks Osmans. Lūdzu, piezvani mēs gribētu ar tevi pārrunāt citus veidus, kā sadzīt pēdas tavam sunim. Mans numurs ir 713-7889.

Pī-ī-ī-ī-ī-ī.

-    Mollij, mani sauc Filpota kundze. Es dabūju tavu numuru no Berija Brega. Viņš teica, ka tevi varētu interesēt mopša kucēni… Piezvani man pa numuru 678-2356.

Pī-ī-ī-ī-ī-ī.

-    Čau, Mollij! Uzmini, kas te runā! Mollija pietrūkās sēdus… Tā bija Rokija balss! Es esmu Ņujorkā, tavas viesnīcas vestibilā, taču numurā tevis nav. Es te gaidīšu līdz septiņiem četrdesmit piecām; tad atgriezīšos savā viesnīcā… Numurs tur ir 975-3366.

Mollija palūkojās pulkstenī. Bija septiņi četrdesmit. Viņa izbrāzās no istabas un drīz vien liftā traucās lejup uz pirmo stāvu. Durvīm atveroties, Mollijas acis drudžaini pētīja cilvēkus, kas drūzmējās vestibilā. Tad viņa pār melni lakota krēsla atzveltni pamanīja slienamies galvu ar sprogainiem, melniem matiem.

-     Rokij! Tu mani atradi! Mollija nespēja tam noticēt.

Rokija burvīgā brūnā seja pārsteigumā uzlūkoja viņu.

Mollija vēl nekad mūžā nebija tā priecājusies, kādu ieraugot.

-     Čau, Mollij!

Abi draugi metās viens otram preti, lai apkamptos kā brālis un māsa. Uz mirkli Mollija aizmirsa visus uztraukumus, būdama tik laimīga par to, ka satikts Rokijs. Viņa jutās tā, it kā būtu dabūjusi atpakaļ daļiņu sevis.

Tad viņi atraisījās un neticīgi vērās viens otrā. Katrs no viņiem bija domājis, ka varbūt vairs nekad neredzēs draugu. Rokijs izskatījās tikpat starojošs kā vienmēr. Viņam bija apgriezti mati un mugurā jauna džinsu jaka. Bet citādi viņš bija tas pats vecais.

Abi stāvēja platiem smaidiem sejā, starojot viens pret otru. Tad Mollija izsaucās: Aši, laižamies augšā, prom no visiem šiem cilvēkiem!

Nospiedusi lifta pogu, viņa pačukstēja: Tu nemaz nezini, kā es priecājos tevi redzēt. Tiešām, Rokij, tu nezini… ,

-     Es jau arī tāpat, atbildēja Rokijs.

-    Ak, Rokij, vai tiešām? Man ir tik daudz, ko tev stāstīt. Kā tu mani atradi? Tu nemaz nevarētu izvēlēties piemērotāku brīdi. Es visu laiku ilgojos pēc tevis. Es tā priecājos, ka tu esi šeit. Kā tu zināji, ka es esmu šeit? Vai Gerijs tev pastāstīja?

-     Gerijs? Nē. Es tevi šorīt redzēju televīzijā, kad tu visai pasaulei stāstīji, ka pazudusi Petula, paskaidroja Rokijs. Un tad tu tiešām nodevi sveicienu man. Tas bija kas pārdabisks! Es tik tikko spēju noticēt, ka tā esi tu un atrodies Ņujorkā. Bet man tiešām bija liels prieks, jo es taču nezināju, kur tu esi, Mollij. Ik reizi, kad zvanīju uz Hārdvikas namu, klausuli pacēla Heizla, un ari viņai nebija ne jausmas, kur tu varētu būt. Starp citu, Heizla man pastāstīja, ka tu esi uzvarējusi Braiersvilas talantu skatē. Tev man tas viss jāizstāsta…

-    Es to izstāstīšu vēlāk, teica Mollija cerībā, ka Rokijs nejutīsies vīlies, uzzinājis, kā tieši viņa guvusi uzvaru. Abi, sadevušies rokās, iekāpa liftā.

-     Es tieši brokastoju… dzēru tēju un gandrīz aizrijos, ieraudzījis tevi televizorā. Es nošķaudlju visu galdu… Es biju tik… tik ļoti satraukts…

-    Piedod! Mollija sāka smieties.

Lifts apstājās Mollijas stāvā. Es nespēju noticēt, ka tā esi tu, vecā Mollija Mūna, Amerikas televīzijas brokastu pārraidē!

-     OHO… tas nu gan ir superīgi! iesaucās Rokijs, iegājis Mollijas greznajos apartamentos. Tas ir pārsteidzoši. Tev, Mollij, jāizstāsta man viss, kas ar tevi noticis. Es gribu teikt tas nu gan ir forši. Vai tas viss pieder tev?

-     Mmhmm, izņemot, nu, ka tas piederēja man un Petulai.

Rokijs pacēla Petulas kosmosa tērpu un nopūtās. Esmu pārliecināts, ka viņu atradis, draugs mierināja. Es domāju visi viņu meklē… Tajā programmā tu runāji ļoti pārliecinoši… Mani jaunie vecāki domā, ka tu esi jauka…

Viņi runāja apmēram tā: šī Mollija Mūna nu gan ir jauka… viņa ir kā Šērlija Tempļa… viņa ir apburoša…

Mollijai pēkšņi ienāca prātā briesmīga doma. Vai viņa bija hipnotizējusi Rokiju pa televīzijas viļņiem? Viņa nepārdzīvotu, ja vienīgajam īstajam draugam patika pret viņu būtu iedvesta ar hipnozes palīdzību, gluži kā visiem citiem. Rokij, viņa strauji teica, iekams tu sāc domāt kaut ko par mani, pagaidi, jo pati tev izstāstīšu, kā pie visa šī te tiku, kā iekļuvu Zvaigznēs uz Marsa un visu pārējo, tāpēc nesaki, ka es tev patīku, kamēr neesmu tev visu izstāstījusi. Un brīdinu, ka es varētu tev nepatikt pēc tam, kad būšu izstāstījusi visu, ko esmu darījusi, taču man tev jāizstāsta patiesība, jo citādi tu nezināsi, kas es īstenībā esmu.

-    Nomierinies, Mollij, sacīja Rokijs, saraucis pieri un apsēdies uz dīvāna. Viņš uzcienājās ar mīksto karameli no bļodas uz galda.

-    Nu labi, sāka Mollija, dziļi ievilkusi elpu. Pirmkārt, man ir kaut kas, ko tev parādīt. Mollija piegāja pie skapīša un atvēra to. Tas ir kaut kas, kas pārmainīja manu dzīvi… Tā palīdzēja man nokļūt šeit. Mollija noklikšķināja atslēgas šifra kombināciju un atvēra seifa smagās metāla durvis. Viņa izvilka zīdā ievīstīto hipnotizēšanas grāmatu un pasniedza to Rokijam. Šī ir pati fantastiskākā hipnotizēšanas grāmata. Un es nejokoju, Rokij, tā tiešām ir īpaša. Ši grāmata atveda mani uz Ņujorku. Tā atnesa man visus šos panākumus… bet viss ir beidzies ar katastrofu.

Kad Mollija abiem ielēja Qube, Rokijs atvēra saini. Un, nākamās stundas laikā Mollija viņam izstāstīja visu. No brīža, kad viņi bija sastrīdējušies krosa skrējiena laikā Braiersvilā, līdz mirklim, kad viņa izdzirdēja Rokija atstāto ziņu. Viņa tam parādīja aploksni ar Nokmana norādījumiem un Petulas sarkano kaklasiksnu. Kad Mollija bija beigusi, viņa centās drosmīgi skatīties Rokijam acīs.

-    Tātad tagad tu zini, ko esmu uzņēmusies. Ļaunākais ir tas, ka biju tā sapinusies pati sevī un mani bija savaldzinājusi slava, nauda un spožums, ka es aizmirsu par tevi. Un tad, kad zaudēju ari Petulu, es sapratu, cik briesmīgi ir dzīvot bez draugiem. Varbūt tagad tu gribēsi iet, bet man vienkārši bija tev viss jāizstāsta.

Rokija sejas izteiksme bija domīga. Viņš plaukstā rullēja šokolādes iesaiņojuma zelta papīriņu, līdz izveidoja mazu bumbiņu.

-    Tu, dumiķīte, viņš teica. Es netaisos aiziet. Es tikko esmu tevi atradis. Kāpēc lai es vēlētos pamest savu labāko draudzeni, kuru atrast bija gandrīz neiespējami un kuras man pietrūka tik ļoti, ka es gandrīz sāku jukt prātā?

Rokijs pacēla zeltaino lodīti un grozīja to no vienas puses uz otru tā, ka tā uztvēra gaismu un spīdēja. Es domāju: var jau būt, ka viņa ir pustraka un izdarījusi kaut ko, ko varbūt nevajadzētu darīt, bet nu un tad? Viņa joprojām ir labākais cilvēks, ko es pazīstu. Paskaties uz šo bumbiņu! Ja tā būtu vienīgais tev piederošais dārgums un ja tā būtu tev bijusi visu mūžu, tu taču to vienkārši neizmestu, ja uz tās parādītos kāds rūsas plankumiņš, vai ne?

Mollija pašūpoja galvu un palūkojās uz zelta bumbiņu.

-    Nomierinies, Mollij! Es nekur neiešu. Es palikšu tepat, tev blakus, labi? Tā ka nomierinies un jūties labi.

Mollija ari jutās labi. Labāk, nekā bija jutusies veselu mūžību. Bija lieliski, ka Rokijs ir atgriezies. Viņš tagad kaut ko stāstīja, bet Mollija nedzirdēja zēna vārdus. Viņa tikai klausījās siltajā, laipnajā balsī, aptverot, cik ļoti viņai tās pietrūcis. Tā lika viņai justies kā pārnākušai mājās. Taču viņa vēl joprojām nejutās īsti labi.

Ko lai es iesāku ar Petulu, Rokij? Es neredzu ceļu ārā no šim lamatām. Nokmans mani šantažē. Un tikai manis dēļ Petula tagad ir kaut kur vientuļa un pārbijusies. Tad jau būtu labāk, lai viņai paliktu nelabi no Aderstones šokolādes cepumiem. Jo tagad viņa var nomirt, tiešām… Es saku, tas vīrs tiešām ir ļauns… un tā visa ir mana vaina… Man vienkārši vajadzēja palikt Hārdvikas namā un samierināties ar dzīvi tur. Lai arī man nekas nepadotos un es nebūtu populāra, bet vismaz Petula būtu drošībā un mani nešantažētu ar bankas aplaupīšanu… īstenībā es gribētu, kaut būtu atpakaļ… Es gribētu, kaut nekad nebūtu atradusi to stulbo hipnozes grāmatu… Es vēlētos pagriezt laiku atpakaļ, lai viss tagad esošais vienkārši izzustu.

Pēkšņi Rokijs sasita plaukstas, un viesnīcas telpa ar šņākoņu pazuda. Tās vietā bija mežs. Mežs blakus krosa trasei Braiersvilas apkaimē. Rokijs un Mollija sēdēja uz sola gluži kā tajā pēcpusdienā, kad abi sastrīdējās. Viņi bija sporta tērpos un čībās. Lija lietus, un abi bija izmirkuši.

DIVDESMIT CETURTĀ NODAĻA

Mollija gandrīz izlēca pati no savas ādas. Viņa panikā palūkojās apkārt. Viņi tiešām sēdēja lietū Braiersvilas skolas krosa trasē.

-            Āāāā, kas notiek? Kur pazudusi Ņujorka? viņa kliedza.

Rokijs smaidīja. Debesīs virs viņiem nogranda pērkons.

-             Laika, ko tu pavadīji Ņujorkā, nekad nav bijis, viņš rāmi teica. Tas viss bija tavas un ari manas iztēles auglis.

-     Bet… kā? Mollijai, joprojām šokā, izdevās izspiest.

-     Es tevi hipnotizēju, atbildēja Rokijs.

-    Tu mani hipnotizēji? viņa šausmās noprasīja.

-     Nūja.

-            Tu hipnotizēji mani? Mollija atkārtoja. Bet… bet… kad? Viņa jutās zaudējusi orientāciju un apjukusi. Lietus pieņēmās spēkā.

Rokijs atbildēja: Piedod, bet tikko tepat, Braiersvilā. Tu teici, ka ienīstot šo vietu un īstenībā pat nespējot iedomāties vēl sliktāku pasaulē. Tu teici, ka tava dzīve esot BRIESMĪGA.

Mollija bija galīgi apjukusi. Vai tad es tā teicu? Neatceros, ka būtu tā teikusi.

-    Tu tikko tā teici strīda beigās, atgādināja Rokijs.

-             Kas par strīdu? jautāja Mollija, vairs nesaprotot pilnīgi nekā.

-             Piedod, Rokijs pacietīgi skaidroja, man jāizsakās skaidrāk. Tu jau kopš rīta biji sliktā omā, jo Todlijas kundze pēc vārdu kontroldarba izturējās pret tevi riebīgi un Aderstones jaunkundze tevi sodīja uz visu nedēļu nu, tu jau zini, tualetes tīrīšana ar zobu birstīti un tamlīdzīgi.

-            Bet… Mollija stostījās, bet… es nespēju noticēt… tas nav iedomājams… Viņa nemācēja atrast vārdus, jo vairs neapjauta, kur pasaulē un kādā laikā pašlaik atrodas.

-             Tu teici, atkārtoja Rokijs, ka nespēj iedomāties sliktāku vietu, kur atrasties, un ka tava dzīve Braiersvilā ir šausmīga. Tā nu es tevi nohipnotizēju un parādīju vēl sliktāku vietu, proti, iedomātu situāciju iedomātā Ņujorkā.

-            Tad ar Petulu viss kārtībā? jautāja Mollija, atjēgusies no šoka.

-            Jā, atbildēja Rokijs. Tieši tagad viņa droši vien ir ieritinājusies Aderstones jaunkundzei klēpī.

-    Tātad Nokmans neeksistē?

-Nē.

-     Un Aderstone joprojām ir Hārdvikas namā1 -Jā-

-    Un viņa neklabina savus liekos zobus kā kastaņetes?

-Nē.

-    Un tu neesi adoptēts?

-Nē.

-              Un es esmu vienkāršā, vecā, nepopulārā Mollija Mūna?

-    Tieši tā.

•

-            Jēziņ, noteica Mollija. Uztraukumi par Petulu un to, ka jāaplaupa banka, novēlās no viņas pleciem. Krampji atlaida kuņģi, un viņa jutās simtreiz labāk. Jēziņ, Mollija sacīja, joprojām apdullusi no šoka un vēl nespēdama

pilnībā noticēt, ka tiešām ir atgriezusies vecajā pasaulē.

-    Ak dievs, Rokij! Kur tu iemācījies hipnotizēt? Mans dievs! Tas stāsts bija burvīgs. Vai tu to vienkārši izdomāji?

-Jā, piekrita Rokijs.

-    Bet, Rokij, tu varbūt tiešām ar hipnotizēšanu varētu izlauzties virsotnē. Es gribu teikt, ka tu esi tiešām labs. Tas likās pavisam īsti. Es tiešām jūtos tā, it kā vairākas nedēļas būtu bijusi Ņujorkā. Lietus lāses šķīda uz Mollijas sporta čībām. Kaut kas traks, es tiešām biju iedomājusies, ka hipnotizētāja esmu es, bet visu laiku tas esi bijis tu.

-     Mmhmm, pamāja Rokijs.

-     Bet tas bija vareni, Mollija teica, atceroties it visu.

-     Es tiešām jutos tā, it kā piedalītos tajā izrādē. Mollija nodrebinājās. Un tas Nokmans bija tik īsts. Ūūūū, viņš bija briesmīgs, un tiešām bija slikti tad, kad viņš bija dabūjis Petulu. Rokij, tava iztēle ir mežonīga. Nespēju noticēt, ka tu to visu esi izdomājis. Un cik ilgi tu to jau spēj? Pa kuru laiku mācījies? Vai tā grāmata tiešām pastāv? Kāpēc tu neizstāstīji man? Mollija aizdomīgi palūkojās Rokijā. Kāpēc tu mani nehipnotizēji agrāk? Vai varbūt tu to darīji?

-     Mums nu labāk jāiet atpakaļ, ieteica Rokijs. Es domāju, kas gan būs vakariņās.

-     Droši vien jau Ednas zivs siera un riekstu mērcē, Mollija minēja, domājot par ēdienu Belinghemā, kas viņas iztēlē likās tik garšīgs. Zini, Rokij, tajā pasakā, ko tu man izstāstīji, dažas detaļas bija tiešām jaukas. Mollija aplaizīja lūpas. Ēdiens viesnīcā bija neatkārtojams, un guļamistaba tik eleganta. Apkalpošana numurā… Man patika apkalpošana numurā, un man patika skats no viesnīcas loga, un, kaut arī nebija labi nozagt Deivīnai lomu, man patika uzstāties Zvaigznēs uz Marsa, un man patika

Ņujorka, ak, un man tiešām patika tas, ka man ir nauda. Mollija iesmējās. Būtu jauki, ja tas viss būtu patiesība, tikai izslēdzot no tā visa Nokmanu. Viņš visu sabojāja. Lai gan es sāku justies nedaudz vainīga, ka esmu tāda viltvārde. Bet citādi viss bija… tīri labi. Mollija noirgojās. Tad sekoja zibens uzliesmojums un Rokijs atkal sasita plaukstas.

DIVDESMIT PIEKTĀ NODAĻA

Zibens uzliesmojums apgaismoja Ņujorkas debesis. Mollija atkal atradās Belinghemas viesnīcas numurā kopā ar Rokiju.

-    Kas…? Ko…? Rokij! Kas notiek? Ak, Rokij, ko tu dari? Kāpēc mēs esam atpakaļ šeit? Mollija jutās spokaini. Viņa vairs nezināja, kas ir īsts, un šī sajūta viņai nepavisam nepatika.

-     Rokij, Mollija lēni teica, es nesaprotu… Vai šī ir īstenība, vai īstenība ir Braiersvilas meži? Es domāju, vai mēs tikko bijām Braiersvilā vai ari tā bija mana iztēle?

-     Ņujorka ir īsta. Braiersvila bija tavā iztēlē.

-     Noteikti? jautāja Mollija.

-Jā. Ņujorka ir īsta, un viss, ko tu šeit dari, ir īsts, apgalvoja Rokijs.

-    Vai tu esi pārliecināts? Mollija jautāja, joprojām nebūdama droša.

-Jā, es esmu pārliecināts, atbildēja Rokijs. Es tevi tikai hipnotizēju, izmantojot balsi un šo zeltītā papīra bumbiņu. Rokijs pacēla gaisā šokolādes ietinamo papīru. Es liku tev iedomāties, ka mēs joprojām piedalāmies krosā. Es gribēju likt tev iedomāties, ka šis te viss, viņš pa logu norādīja uz Ņujorkas debesim, nekad nav noticis. Piedod man par to.

-            Bet es sajutu slapjumu… to lietu. Viss likās tik īsti, iebilda Mollija.

-            Nu, tur jau ari slēpjas hipnozes spēks, atbildēja Rokijs.

-    Bet kāpēc… kāpēc tu tā darīji?

-            Piedod, Rokijs vēlreiz atvainojās. Bet tu teici, ka vēlētos, kaut nekad nebūtu atradusi to hipnozes grāmatu… tad nu es gribēju parādīt, kā tev ir paveicies, ka esi to atradusi, un pierādīt, ka ari es protu hipnotizēt.

-             Tad tu arī esi hipnotizētājs! Nespēju tam noticēt, brīnījās Mollija, joprojām grīļojoties no ceļojuma, kurā viņu bija aizvedis Rokijs, un pilnībā pārsteigta par viņa talantu. Tad tāda ir sajūta, kad tevi hipnotizē… Diezgan jauki! Kā tu to iemācījies?

Rokijs pasmaidīja. Uzmini nu!

-            Nezinu vai tavi jaunie vecāki ir hipnotizētāji? minēja Mollija.

-Nē.

-    Padodos.

-            Nu labi. Rokijs pameklēja savā džinsu jakas kabatā un uzmanīgi izvilka divas zīdpapīra paciņas. Vai šo tu pazīsti? viņš vaicāja, sniegdams Mollijai saburzltāko. Mollija attina zīdpapīru un atrada tajā mazu, apdriskātu vīna krāsas ādas gabaliņu. Viņa pagrozīja to rokā un atklāja, ka otrā pusē ir liels, zeltīts burts:

H

-             Pazudušais H! viņa pārsteigta izsaucās. Paņēmusi hipnozes grāmatu, viņa rūpīgi ievietoja H burtu tā vietā grāmatas muguriņā. Tas tur precīzi iederējās, un dīvainais vārds IPNOZE atkal bija lasāms kā HIPNOZE.

Tad Rokijs pasniedza viņai otru vīstokli. Tajā atradās vairākas kārtīgi saliktas nodzeltējušas papīra lapas. Mollija pāršķīra lappuses. Neiedomājami! Tad tu biji tas, kurš izplēsis tās nodaļas!

-      Es nespēju noturēties, taisnojās Rokijs. Septītā nodaļa "Hipnotizēšana tikai ar balsi" un astotā nodaļa "Hipnotizēšana no attāluma". Tās ir manas specialitātes.

-    Un es vēl domāju, ka tā esmu es, kas uzvedusies slikti, teica Mollija.

-      Mmhmm. Redzi, es pirmais atradu grāmatu, paskaidroja Rokijs. Es to atradu bibliotēkas nodaļā, kurā ir grāmatas, kas nav paredzētas došanai līdzi uz mājām, tāpēc es to lasīju tur. Man vajadzēja veselu mūžību, lai to izlasītu. Ik reizi, kad man bija kāds brīvs brītiņš, es lavījos uz bibliotēku. Tu nodomāji, ka man vairs nepatīc, jo es nemitīgi pazudu. Patiesībā es mācījos kļūt par hipnotizētāju, jo man bija plāns. Es gribēju tevi un sevi dabūt ārā no Hārdvikas nama, hipnotizējot kādus no tiem amerikāņiem, kuri tur ieradās. Es gribēju viņus nohipnotizēt, lai viņi redzētu, cik lieliska tu esi. Es gribēju, lai viņi tev pasaka, cik ļoti tu viņiem patīc, jo visi pārējie pret tevi vienmēr izturējās tik nelietīgi. Es gribēju, lai viņi ceļ tavu pašapziņu. Tāpēc arī es nestāstīju tev par grāmatu. Lai nu kā, kamēr es lasīju, nokrita apvākojuma gabaliņš, un es to paturēju. Un es nolēmu… mm… aizņemties šis lappuses. Bet vai zini ko? Man šķiet, ka tagad man vajadzētu tās atlikt atpakaļ.

Rokijs paņēma lappuses un, atvēris hipnozes grāmatu, ievietoja tās atpakaļ vietā. Laipni lūgtas mājās, viņš teica. Tad viņš grāmatu atdeva Mollijai.

-    Mēs to H pielīmēsim atpakaļ, viņa teica, ietidama to kopā ar grāmatu. Liekot saini seifā, viņa iztēlojās, kā Rokijs vingrinās doktora Logana mācībā, gluži tāpat, kā bija darījusi viņa. Vai tu esi hipnotizējis dzīvnieku? viņa ļoti ieinteresēti jautāja.

-Jā, peli bibliotēkā.

-    Tu taču joko!

-     Nekad nebiju redzējis, ka pele tā vārtītos, kā darīja tā, ar kuru es aprunājos, noirgojās Rokijs.

Mollija iesmējās. Un kā ar cilvēkiem? Ko tu hipnotizēji?

-    Nu, ar cilvēkiem negāja viegli, atcerējās Rokijs. Es varēju cilvēkus hipnotizēt pa pusei, taču tas nekad neizdevās līdz galam. Vai atceries to reizi, kad Edna mazgāja traukus tavā vietā, lai gan tu biji sodīta?

-Jā-

-     Nu redzi, es viņu hipnotizēju, lai viņa to dara, bet manas spējas nebija pārāk spēcīgas, un tas bija viss, ko es spēju viņai pavēlēt. Un vai atceries mūsu strīdu krosa skrējienā, kad es uztaisīju to uzpūsto ģīmi?

-Jā, Mollija smaidot teica.

-     Un tu man vēl sacīji, ka es izskatoties pēc īsta stulbeņa?

-    Jā, teica Mollija, iesmejoties, kad to atcerējās.

-    Nu, lūk, skaidroja Rokijs, es mēģināju tevi hipnotizēt, lai tu nomierinātos, jo tu tiešām biji ļoti draņķīgā garastāvoklī.

Mollija pasmīnēja, to atceroties. Un kad tas sāka tev padoties? viņa jautāja.

-     Kaut kas noklikšķēja tajā dienā, kad Alabasteri ieradās Hārdvikas namā, vismaz pietiekami, lai viņi nonāktu manā varā. Es biju apmulsis. Es nespēju tam noticēt līdz brīdim, kad viņi tiešām vēlējās ņemt mani līdzi. Viņi vienkārši vēlreiz parādījās sestdienas rītā un gribēja, lai es uz vietas dodos līdzi. Aderstones jaunkundze, protams, bija patiesi priecīga tikt no manis vaļā, un man neiznāca pavadīt ar viņiem tik daudz laika, lai varētu viņus pārliecināt paņemt ari tevi.

-     Bet, Rokij, varbūt tu viņiem patiesi patiki, Mollija pārtrauca draugu.

-    Var jau būt, teica Rokijs. Var jau būt. Lai nu kā, Mollij, bija tā: tu gulēji augšstāvā slima, es gribēju atvadīties no tevis un paskaidrot, ka atgriezīšos un paņemšu līdzi ari tevi un pēc tam varbūt ari visus mazos bērnus. Mans dievs! Man bija tāds plāns… taču Aderstones jaunkundze nejāva man ar tevi tikties. Viņa teica, ka tev esot kaut kas ārkārtīgi lipīgs un ka tu guļot dziļā miegā, un es zināju, ka nespēšu nohipnotizēt Aderstones jaunkundzi, un ari Alabasteri teica, ka man nevajadzētu saķert tavu slimību, jo mēs tālu ceļosim, un tas bija šausmīgi; es negribēju rīkot skandālu, lai viņi no manis neatteiktos, taču zināju, ka tu būsi ļoti dusmīga, un uzrakstīju tev zīmīti, bet, domājams, Aderstone tev to nav atdevusi, un, ak, Mollij, piedod man, Rokijs aizelsies pieklusa un iemalkoja Qube.

-    Būs labi, Mollija viņu mierināja. Es jau zināju, ka droši vien noticis kas tamlīdzīgs.

-    Toties tagad es esmu hipnotizētājs ar lielāku praksi, viltīgi smaidot, teica Rokijs. Visspēcigāk es jūtos hipnotizēšanā ar balsi. Un tā iedarbojas vairumā gadījumu.

-    Mmhmm, novilka Mollija. Es pati nekad neesmu spējusi apgūt hipnotizēšanu tikai ar balsi Jo es nevarēju atrast attiecīgās nodaļas. Mana specialitāte ir hipnotizēšana tikai ar acīm, nedaudz piepalīdzot ar balsi. Vai tad, kad ieraudzīji mani televīzijā, tu uzminēji, ka esmu atradusi grāmatu?

-    Vari derēt, ka uzminēju, atbildēja Rokijs.

Mollija atkal apsēdās un pasmaidīja. Bija tik labi, ka Rokijs atgriezies un ir, kam uzticēties. īsti draugi ir pats labākais pasaulē, viņa teica. Tie ir labāki par popularitāti, slavu vai naudu, Rokij. Es tā priecājos, ka tu mani uzmeklēji.

Taču ko mēs darīsim ar Petulu? Un ko iesāksim ar Nokmanu un laupīšanu?

-Jā. Rokijs lēni pamāja. Tagad šis tas ir mainījies, jo Nokmans nezina par mani.

-     Ceru, ka nezina, Mollija klusi teica.

-    Kā tu domā, kad viņš pieprasīs, lai tu aplaupi banku?

-             Kas to lai zina? jautāja Mollija. Viņš ir tik alkatīgs … varbūt rīt?

-             Tik drīz? brīnījās Rokijs. Šādā gadījumā mums ir laiks tikai tam, lai tiktu par visu skaidrībā. Man ir ideja. Jāatzīst, vēl diezgan neskaidra, taču tā varētu darboties.

DIVDESMIT SESTĀ NODALA

Zibens apgaismoja Petulas cietuma kameru. Viņai nepatika negaiss, un pašlaik tas baidīja viņu vēl vairāk. Viņa trīcot ierāvās mitrās pagrabtelpas stūri, kur Nokmans bija viņu ieslodzījis.

Pēc nolaupīšanas Petula tika aizvesta no teātra un pavadīja nakti Nokmana baltajā furgonā, kura aizmugurē izstiepies gulēja pats īpašnieks. Caur sava krātiņa režģiem Petula bija pētījusi vīrieša valzirga seju un skorpiona kaklarotu un, kamēr viņš krāca, prātoja, kāpēc gan šis savādi smakojošais cilvēks ir viņu nolaupījis. Viņai izdevās ar nagiem aizķert vecu, pusapēstu sviestmaizi ar Boloņas mērci un ievilkt to savā krātiņā. Tad viņa bija aizmigusi ar pilnu vēderu. Nākamajā dienā vīrs bija aizbraucis uz kādu tukšu, vēsu rūpnieciska izskata celtni, kurā viņi atradās ari tagad. Viņš bija novietojis furgonu ēkas iekšienē blakus lielai kravas automašīnai un tad cimdotām rokām nostiepis Petulas krātiņu lejā šajā pagrabtelpā. Viņš bija atvēris krātiņa aizšaujamo bultu, norāvis viņas kaklasiksnu un aizgājis. Par laimi, telpā bija kāda piloša caurule, kas nozīmēja to, ka Petulai ir, ko dzert, bet nav nekā, ko ēst.

Petula atkal un atkal grozījās uz veca, salauzta, pēc pelējuma dvakojoša dīvāna, cenšoties atrast ērtāku pozu. Viņa vēlējās, kaut būtu kāds akmens, ko pasūkāt. Un vēl viņa vēlējās, lai beigtos zibeņošana.

Tas pats zibens uzliesmojums apgaismoja ietvi, kad Nokmans teciņiem traucās caur lietusgāzi. Viņš steidzās pa tumšajām centra ielām netālu no Centrālparka, kura estrādē nupat bija ticies ar Molliju Mūnu. Viņa kājas bija slapjas no kāpšanas peļķēs, un no cepures tecēja ūdens, bet sirdī viņš jutās pacilāts. Nokmans bija pēc visiem noteikumiem ideāli šantažējis Molliju Mūnu. Meitene nekādi nevarēja atteikties pildīt tā prasības. Pēc dažām dienām viņš būs bagātāks par jebkuru noziedznieku visā noziedzības vēsturē. Kā viņš mīlēja šo mopsi!

Ik pa brīdim Nokmans apstājās kādā durvju ailā, lai atvilktu elpu un ieklausītos, pārbaudot, vai Mollija nav atvedusi līdzi policiju. Ik reizi viss, ko viņš spēja saklausīt, bija spēcīgā lietusgāze. Tā nu viltus profesors traucās pa alejām un sānieliņām, steidzoties atpakaļ uz noliktavu. Pēc piecpadsmit minūtēm viņš bija klāt un trīcošām rokām darbojās ar atslēgām. Iekļuvis iekšā, Nokmans atkrita krēslā, sirdij vēl dauzoties no straujā gājiena. Pēc dažām minūtēm vīrietis piecēlās un ielēja sev lielu porciju viskija, un vēl pēc pieciem viskijiem viņš bija aizmidzis.

Nokmans gulēja nemierīgi un pamodās pulksten sešos nākamajā rītā ar sausu muti un šausmīgām galvassāpēm pēc izdzertā viskija. Pasniedzies p c ūdens pudeles un pārlaidis skatienu tumšajai noliktavai, viņš secināja, ka pēc viņa neviens nav atnācis, un tas lika viņam justies jau daudz labāk. Astoņos viņš jau stāvēja telefona kabīnē un sastādīja Mollijas numuru. Lai būtu pavisam drošs, viņš bija uzlicis savu ierīci ar austiņām un turēja pie klausules mikrofonu. ,

Mollija piecēlās gultā sēdus, lai atbildētu uz zvanu.

Labrīt, Mollij! sacīja Nokmans. Un apsveicu ar to, ka nedarīji neko muļķīgu. Tavam sunim joprojām klājas labi.

Mollija izmisīgi pamāja Rokijam, kas gulēja uz dīvāna, lai norādītu, ka pa telefonu zvana Nokmans. Rokijs strauji piecēlās sēdus.

-    Es saprotu, ka tu piekriti darbam? viņš jautāja.

-     Jā, atbildēja Mollija. Nokmana balss kropļotājā izklausījās pēc citplanētieša.

-    Labi. Vai tev ir rakstāmais? -Jā-

-     Tad man ir tās noliktavas adrese, kur tev jānogādā bankas mašīna, kad tā būs pilna. Durvis būs vaļā.

Mollija pierakstīja noliktavas adresi. Tā atradās Manhetenas rietumu daļā, 52. ielā pie dokiem, kur bija milzums pamestu vecu ēku.

-    Un tad es aizvedīšu bankas mašīnu, ko vada hipnotizēts apsargs, uz noliktavu, taujāja Mollija, un pēc tam?

-     Mīļā Mollij, Nokmans nepacietīgi teica, viss ir rakstīts norādījumos, ko tev iedevu. Ceru, ka esi gatava šim darbam.

-Jā, jā, atteica Mollija. Piedošanu, es tikai nedaudz nervozēju.

-     Tikai nenervozē tik ļoti, ka varētu salaist visu grīstē, Mollij. Jo tad, ja tu izgāzīsi pasākumu, es vairs tik laipni neuzlūkošu tavu sun

-     Nē, lūdzu piedošanu, atvainojās Mollija. Es visu atceros. Drošībnieks pārkrauj dārgakmeņus no bankas mašīnas tavā mašīnā. Es apsargu ar izskalotām smadzenēm nosūtu atpakaļ uz banku, un tad ierodies tu, lai paņemtu kravas auto, un, kad esi aizbraucis uz kādu citu, pietiekami attālu vietu, tu zvani man un paziņo, kur varu atrast Petulu.

-     Pareizi. Un, Mollij, es nezvanīšu, līdz nebūšu absolūti pārliecinājies, ka tu esi piegādājusi visu preci. Katru pēdējo smaragdiņu.

-    Un kad tu gribi, lai es to daru? jautāja Mollija.

-     Šodien. Šorīt.

-     Šorīt!

-Jā, apstiprināja Nokmans. Viņš bija nolēmis, ka vislabāk ir pasteidzināt Molliju, kamēr tā nav pārdomājusi. Ja viņš dos tai laiku, meitene varētu izdomāt, kā viņu piemuļķot. Turklāt viņš bija ļoti nepacietīgs un vēlējās just šos dārgakmeņus slīdam starp saviem pirkstiem.

-     Šie ir pēdējie norādījumi. Es gribu, lai cilvēki bankā paliktu transā līdz diviem trīsdesmit, viņš teica. Es paņemšu savu mašīnu no noliktavas, pirms viņi vispār kādam paziņo, ka banka tikusi aplaupīta. Preci saņemšu vienos piecpadsmit.

-    Vienos piecpadsmit šodien?! Bet… nu labi, Mollija piekrita.

Nokmans nolika klausuli un noņēma prethipnotizēšanas ierīci. Tad viņš atstāja telefona kabīni un devās atpakaļ uz drēgno noliktavu. Viņš iemeta kažoku furgona aizmugurē, papliķēja pa brūno kravas auto, kam drīzumā bija jātiek piekrautam ar vērtīgo laupījumu, un kāpa lejup pa kāpnēm, lai paņemtu Petulu.

Petulas būcenis briesmīgi smirdēja. Nabaga Petulai bija nācies čurāt uz grīdas, kas bija pilnīgā pretrunā ar viņas audzināšanu. Kad Nokmans ienāca, Petula centās uzsākt ciņu, taču vīram rokās atkal bija cimdi, tāpēc Petulas kodieni viņam nekaitēja. Turklāt viņa jutās novārgusi. Nokmans saķēra viņu aiz kumbra un iegrūda krātiņā. Petula jutās nomākta un ļoti, ļoti izsalkusi.

Ielicis krātiņu furgonā, Nokmans brauca uz Bruklinu, uz mazu, kokos ieaugušu uzņēmumu, kur viņam piederēja cita, lielāka noliktava. Gadu gaitā Nokmana noziedzīgā darbība bija viņam ienesusi zināmu bagātību, un tagad viņam piederēja divas noliktavas. Tās bija noderīgas biznesam. Šajā otrajā noliktavā Nokmans glabāja visu sazagto mantību. Tā bija līdz griestiem piekrauta ar kastēm un somām, pilnām zagtu mantu, sākot no stikla biķeriem, galda piederumiem, zāles pļāvējiem un beidzot ar dārza rūķiem; tur bija viss, ko Nokmans bija spējis nozagt un cerēja pēc tam pārdot.

Nokmans iebrauca noliktavā, novietoja furgonu, izkāpa un apmierināts iespēra vienam no smaidošajiem dārza rūķiem. Operācija Hipnobanka ritēja pēc plāna. Nokmans jau gandrīz bija ieplanējis noziedzības superlīgā. Viņš jau gandrīz bija tur! No šī brīža vairs nebūs nekādu sīku noziegumu. Drīz viņš peldēsies naudā. Nākamais solis vajadzēja kaut kur likt šo stulbo suni un būt gatavam doties atpakaļ uz Manhetenu, lai pievāktu laupījumu. Nokmans vai plīsa no satraukuma. Viņš ātri iedzēra nedaudz viskija, lai nomierinātu nervus.

*

Mollijas numurā stāvēja pārvietojamais galdiņš ar divu brokastu porciju paliekām. Mollija lūkojās uz Rokiju un pluinīja matus.

-    Šodien! Neiedomājami, ka viņš vēlas, lai mēs to darītu šodien. Tagad ir astoņi un piecpadsmit minūtes, un viņš grib, lai dārgakmeņi un viss pārējais noliktavā tiktu pārkrauts viņa kravas auto vienos piecpadsmit. Tātad mūsu rīcībā ir…

-     Piecas ar pusi stundas, aprēķināja Rokijs, lai aplaupītu banku, iekrautu laupījumu bankas mašīnā, aizvestu to līdz Nokmana noliktavai un tad pārkrautu to viņa mašīnā.

-     Bet mēs vēl neesam iegaumējuši plānus.

-    Mēs tos ņemsim līdzi.

-    Vai tad tas ir iespējams?

-    Mums vienkārši jāmēģina.

-            Ne tikai jāmēģina, teica Mollija. Mums tas jāizdara pareizi par visiem simt procentiem.

-    Taisnība, piekrita Rokijs.

Viņi abi kādu bridi klusēja, apsvērdami uzdevuma šausmlgumu. Tad Mollija ierunājās: Ko tad mēs vēl gaidām? Paveicam to, un viss. Bija laiks iet.

DIVDESMIT SEPTĪTĀ NODAĻA

Astoņos četrdesmit minūtēs Mollija un Rokijs ieradās pie Šoringa bankas. Tas bija milzīgs, bargs cietoksnis ar stāvām un nesatricināmām sienām kā klints. Uz diviem balkoniem stāvēja puķu kastes, pilnas akmeņozoliem un augiem ar sarkanām ogām. Akmeņozolos bija noslēptas videokameras, kas filmēja bankas ieeju. Banka sāka darbu deviņos.

Mollija un Rokijs sēdēja uz soliņa ielas otrā pusē, krūmu aizsegā. Paslēpuši Nokmana plānus aiz komiksiem, viņi viens otru eksaminēja par bankas plānojumu, cenšoties iztēloties, kur kas novietots un kur varētu atrasties cilvēki, kas tur strādā. Caur krūmiem viņi vēroja ņujorkiešus, kuri steidzās uz darbu. Divsimt metru tālāk viņi redzēja gar ieeju patrulējam bankas apsardzes darbiniekus, kas modri vēroja, vai netuvojas iespējami laupītāji. Pulkstenim tikšķot dažas pēdējās minūtes, Mollija un Rokijs meta notekā oļus.

-    Es vienīgi ceru, ka viņus visus būs viegli nohipnotizēt, minēja Mollija. Un tu taču to spēj, vai ne, Rokij? Es ne gribu būt nepieklājīga, taču tu teici, ka tev tas izdodas vairumā gadījumu. Cik bieži tas īsti izdodas? Ja viņi pamanīs, ka cenšamies viņus hipnotizēt, mēs būsim nepatikšanās līdz ausim…

-     Es taču nohipnotizēju tevi, vai ne? teica Rokijs.

-            Tas tiesa, atzina Mollija. Bet vai esi drošs, kas to spēsi, arī būdams uztraucies?

-    Jā. Nu, es tā domāju.

-    Vai tu tagad esi uztraucies? -Jā-

-     Es ari.

Mollijai nebija pilnīgas ticības Rokija spējām, taču viņa zināja, ka zēns centīsies no visas sirds, un Mollijai bija vajadzīgs sabiedrotais, tāpēc viņa centās nedomāt par to, kas varētu neizdoties. Rokij, tu taču nekur neaizklldīsi tad, kad būsim iekšā, vai ne? Nepazūdi, domādams, ka mums jāiet prom vai tamlīdzīgi.

-           Tikai mieru, Mollij, sacīja Rokijs. Tas ir tikai pēdējā mirkļa lampu drudzis. Mēs to spējam. Kamēr vien tu atceries visu, pie kā mēs strādājām pagājušo nakti.

-    Labi, piekrita Mollija, cenzdamās atslābināties.

Pulkstenis bankas sienā nosita deviņi, un abi salēcās.

Atvērās smagās čuguna durvis.

-            Vai tu domā, ka visi darbinieki jau ir iekšā? Mollija nervozi jautāja.

Rokijs paraustīja plecus. Man tā šķiet. Viņš iestūma bankas plānus Mollijas mugursomā blakus hipnozes grāmatai, kas bija iesaiņota Nokmanam.

Abi draugi lēni devās bankas virzienā. Jo vairāk viņi tuvojās, jo lielāka izauga banka un jo spēcīgāki krampji sagrāba viņu vēderus.

-     Man vēderā dejo tauriņi, ziņoja Rokijs.

-             Tev veicas, atteica Mollija, slaucīdama plaukstas džinsos. Man ir medūza.

Viņi piesardzīgi kāpa augšup pa akmens pakāpieniem. Ieejot pa milzīgajām durvīm, Mollija ievēroja lielās metāla bultas, ar kurām durvis tika noslēgtas pa nakti, un divus

spalvainiem gorillām līdzīgus apsargus, kas šķita raugāmies tieši viņai cauri.

Bankas iekšpusē bija vēsi un klusi. No augstajiem griestiem nokarājās vara ventilatori un zaļas lampas, un grīdu klāja pulēts melns marmors. Mollija palūkojās augšup uz augstajiem, restotajiem logiem un ieraudzīja kameras, kas kā draudīgas, melnas mušas bija apsēdušas sienas. Visapkārt bija izkaisīti ar ādu apvilkti glīta izskata galdiņi un juvelieru svariem uz tiem, pie kuriem sēdēja bankas ierēdņi. Šur un tur stāvēja galdi, kur klienti varēja uz balta auduma izlikt savus dārgakmeņus, lai bankas darbinieki tos izpētītu ar lupu. Gar visu aizmugures sienu rindojās stiklotas kabīnes, kas no apmeklētājiem nodalīja citus bankas darbiniekus, un pāri telpai bija izstieptas misiņa stabu balstītas smagas, sarkanas virves. Daži klienti jau bija ieņēmuši rindu. Telefoni zvanīja, un ierēdņi atbildēja. Visā telpā sanēja rosība.

-    Mīļā pasaulīti nočukstēja Mollija. Paskaties uz kamerām! Tas būs sarežģīti.

-    Tikai ne tad, ja tu rīkosies pēc mūsu plāna, Rokijs iedrošinoši teica. Tu redzēsi, mums izdosies… un… un vēlu veiksmi, Mollij.

Mollija smagi norija siekalas un pamāja. Tev tāpat, viņa atsaucās.

Rokijs apsēdās krēslā pie sienas. Mollija piegāja pie galda zāles stūri. Viņa apsēdās pretī jaunam ierēdnim ar vasarraibumainu seju. Labrīt, viņa teica. Es vēlētos noguldit dažus rubīnus.

-     Protams, kundze, atbildēja ierēdnis, pacēlis skatienu. Nabaga jaunais vīrietis bija viegls mērķis. Viņš iekrita Mollijas tīklos kā akls kāpurs.

Drīz vien meitene jau bija gandrīz pabeigusi rīkojumus.

No šī brīža tu darīsi tieši tā, kā saku es vai mans draugs. Līdz desmitiem tu izturēsies normāli pret citiem klientiem. Tad desmitos tu iznāksi bankas vestibilā un gaidīsi turpmākos rīkojumus.

Ierēdnis pamāja. Un kad jūs vēlētos noguldīt tos dārgakmeņus? viņš vaicāja, izturēdamies normāli.

-   Tā ir ļoti labi, Mollija viņu uzteica. Un tagad, lūdzu, aizved mani pie bankas vadītāja.

Ierēdnis pavadīja Molliju caur drošības durvīm. Izskatoties tik nevainīgi, cik vien iespējams, viņa lūkojās tieši uz priekšu un pa milzīgu gaiteni sekoja vasarraibumainajam vīrietim, līdz abi nonāca pie durvīm ar zelta plāksnīti, uz kuras bija rakstits V. Brisko. Vadītāja.

Ierēdnis pieklauvēja, un viņi gāja iekšā. Tas pārsteidza vadītājas sekretāri, kas pārtrauca rakstīt un ļoti aizkaitināta uzlūkoja nepieteiktos apmeklētājus, taču pēc dažām Mollijas skatiena sekundēm ari viņa bija pakļauta un pa iekšējo sakaru līniju runāja ar Brisko kundzi. Piedodiet, ka jūs traucēju, Brisko kundze, bet šeit jūs vēlas satikt…

-    Ēēē… Mollijas acis izmisīgi šaudījās pa telpu, meklējot iedvesmu. Kaktusa jaunkundze, viņa teica, pamanījusi uz palodzes dzeloņainu augu puķpodā. Viņa iekšēji sarāvās, izdzirdusi stulbo vārdu nākam sev pār lūpām.

-    Kaktusa jaunkundze, atkārtoja sekretāre. Domāju, ka jums vajadzētu viņu pieņemt.

-      Laidiet viņu iekšā, sekoja vadītājas dzestrā atbilde.

Bankas vadītāja bija sīka, tieva sieviete ap piecdesmit gadiem, ar trīcošām rokām un slimīgu seju. Viņa sveicjnāja Molliju, nepacietīgi saraukusi uzacis un izbrīnījusies, ko uz visas pasaules no viņas varētu vēlēties kāds bērns.

-    Man šķiet, ka mēs nerīkojam skolēnu ekskursijas pa Šoringu. Bet savam skolas darbam tu vari paņemt literatūru par banku mūsu informācijas nodaļā. Esmu pārliecināta, ka ar to tavām vajadzībām pietiks. Uz redzēšanos!

Nē, iebilda Mollija, man, lūdzu, darbam būtu nepieciešama jūsu personiskā palīdzība.

Būdama bankas vadītāja, Brisko kundze bija iemācījusies neuzticēties cilvēkiem, tāpēc viņu hipnotizēt bija grūti. Mollija secināja, ka sievietei piemīt pārsteidzošas pretestības spējas. Viņa kā suns raustīja saiti un atteicās nākt līdzi, taču Brisko kundzes līdznākšana bija neizbēgama, jo viņa atradās Mollijas pavadā. Viņa raustījās un locījās, cenzdamās aizsargāties, taču nespēja pretoties Mollijas velkošajam skatienam. Pusminūtes laikā Mollija bija viņu noķērusi uz āķa pamatīgi un pa īstam.

Drīz jau Brisko kundze piekrita darīt visu, ko prasīja Mollija.

Nezaudējot laiku, viņa pa vienam iesauca savā kabinetā visus bankas darbiniekus un apsargus, un Mollija tos pakļāva savai maģijai. Katram viņa deva vienus un tos pašus rīkojumus: normāli turpināt darbu līdz desmitiem, tad sapulcēties bankas vestibilā un gaidīt turpmākos rīkojumus. Mollija vēlējās, lai banka turpinātu normāli darboties pēc iespējas ilgāk. Bija jau pāri pusdesmitiem.

Pa to laiku Rokijs atradās bankas vestibilā, uzmanīdams jaunpienācējus. Viņš redzēja klientus nākam un ejam un vēroja, kā ierēdņi aiz stikla starpsienas atstāj savus galdus un atgriežas ar stiklainu skatienu acis.

Tagad, apstrādājusi visus apsargus, ieskaitot abus gorillas pie centrālās ieejas, un pārējos bankas darbiniekus, Mollija pievērsa uzmanību kamerām, kuras spiegoja no visiem stūriem. Dažas no tām, kā viņa atklāja, bija noslēptas atkritumu tvertņu sānos. Jau tagad tās noteikti bija ierakstījušas Rokiju un Molliju. Bija ļoti svarīgi iznīcināt šos pierādījumus, un tad darbs varēja sākties. Brisko kundze aizveda viņu uz videonovērošanas telpu, un visas kameras tika izslēgtas.

-    Un tagad, teica Mollija, atviegloti nopūtusies, es gribu, lai tu attin atpakaļ lentes un izdzēs visu šorīt uzfilmēto.

-     Tas nav ie-spē-jams, teica vadītāja. Tas elek-tronis-ki nonāk tie-ši mū-su ierakstu da-ļā.

-     Ko?! Mollija neticīgi izsaucās. Tas taču nebija iespējams! Rokijs un viņa uz videolentes ierakstu daļā! Tas bija šausmīgi. Molliju taču pazīs! Pat stulbāko detektīvu pārņemtu aizdomas, redzot viņu pastaigājamies pa bankas dienesta telpām. Nokmana piezīmēs nebija teikts nekas par ierakstu daļu. Molliju pārņēma niknums, un tajā pašā laikā viņa krita panikā. Gaidi šeit, meitene nokomandēja. Ar saspringumā sažņaugtu kuņģi meitene izsteidzās ārā pie Rokija.

-     Rokij, viņa noņurdēja, mums ir sarežģījumi. Mēs esam ierakstīti video, un to nav iespējams izdzēst, jo filma automātiski tiek pārraidīta uz ierakstu daļu… Mēs nevaram turpināt, mūs uzreiz noķers, bet, Rokij, ja mēs to nedarīsim, kas notiks ar Petulu?

Rokijs izskatījās uztraukts. Aizved mani uz videoierakstu telpu, viņš teica. Es neko nesolu, bet varbūt man izdosies to nokārtot.

Izdabūjis no Brisko kundzes ierakstu daļas vadītāja telefona numuru, Rokijs apsēdās pie telefona un mēģināja koncentrēties. Pa telefonu viņš līdz šim bija hipnotizējis tikai dažas reizes, tāpēc zēns bija ļoti uztraucies, vai spēs to paveikt tagad. Bija ļoti grūti atslābināties, jo viņam blakus stenēja un kodīja lūpas Mollija. Tad viņš dziļi ievilka elpu un sāka.

Koncentrējies tā, it kā no tā būtu atkarīga viņa dzīvība, Rokijs uzspieda numuru. Atbildēja operators, un, tā kā viņš nebūt nebija no aizdomu pilnajiem, hipnotizēt viņu no attāluma izrādījās daudz vieglāk, nekā Rokijs bija iedomājies. Drīz vien operators bija izdzēsis visu rīta ierakstu. Tad Rokijs, juzdamies jau daudz pārliecinātāks par sevi, piezvanīja bankas apsardzes firmai un lika apsargam atslēgt Šoringa bankas signalizāciju.

-    Fūūūūū, Mollija pie sevis nopūtās. Tas bija spīdoši, Rokij!

-     Par laimi, tas iedarbojās, teica Rokijs, uzelpodams vieglāk. Kādu brīdi likās, ka nekas nesanāks. Tomēr rādās, viņš uzsvēra, ka Nokmana plāni nav pilnīgi. Cerams, ka mūs vairs negaida nepatīkami pārsteigumi.

Mollija pamāja, juzdama nelabumu. Tad viņi turpināja.

Uz Brisko kundzes kabinetu tika izsaukti abu ieejas durvju apsargi. Kad viņi hipnozes stāvoklī stāvēja viens otram blakus, izkāruši mēles, Mollija nodomāja, cik ļoti gan viņi līdzinās akmens laikmeta cilvēkiem.

-     Kuru mēs ņemsim par šoferi? viņa apvaicājās Rokijam. Kurš no viņiem izskatās inteliģentāks?

-    Es jau nu neteiktu, ka kādam no viņiem smadzenes ir lielākas par cukura graudu, teica Rokijs, bet man šķiet, ka tas kreisajā pusē izskatās apķērīgāks.

-    Kā tu to zini?

-     Viņš necenšas apēst savu apkaklīti.

Viņu izvēlētais apsargs bija muskuļotākais un arī spalvainākais no abiem. Izsalkušo Rokijs aizveda atpakaļ uz bankas vestibilu, un otrs apsargs pavadīja Molliju uz garāžu. Tā atradās ēkas aizmugurē, un uz turieni bija jāiet pa šauru eju, kuras galā melnēja ugunsdrošas durvis ar metāla rokturi. Aiz šīm durvīm bija tērauda balkons un kāpnes, kas veda lejup uz tenisa laukuma izmēru garāžas betona grīdu. Tur atradās pelēka automašīna neliela ziloņa

apmēros. Mollija iedomājās, ka viņa iedrošinātos stāvēt tikai tās aizmugurē.

-             Vai šis ir jūsu vienīgais transporta līdzeklis? viņa jautāja, uztraukusies, ka mašīna varētu būt par mazu, lai tur iekrautu Nokmana kravu.

-    Jāāāhhh, norūca apsargs.

-             Kā tev šķiet, vai tajā ietilptu viss bankas seifu saturs?

-Jāāāhhh.

-             Kāpēc tu esi tik pārliecināts? jautāja Mollija, cerēdama, ka apsarga cukurgrauda lieluma smadzenes darbojas.

-             Tie akmeņi nav smagi, tie ir tiešām dārgi, bet nav smagi.

-            Nu labi, noteica Mollija, lūkodamās uz automašīnas tumšajiem, šaurajiem sānu logiem un ložu drošajām durvīm. Viņa cerēja, ka vīram taisnība.

Mollija devās atpakaļ uz vestibilu un klusi hipnotizēja trīspadsmit klientus, kas tur atradās. Drīz vien viņi kā alvas zaldātiņi stāvēja ierindā miera stājā. Un, kad pulkstenis nosita desmit, bankas durvis tika slēgtas. Ārā bija izlikts paziņojums:

Personāla apmācības dēļ banka slēgta uz četrarpus stundām. Atvainojamies par sagādātajām neērtībām.

Daži ļoti aizkaitināti klienti, kuri vēlējās iekļūt iekšā, tika atstāti uz kāpnēm protestējot. Tad vestibilu sāka pildīt hipnotizētie bankas darbinieki, un drīz vien arī viņi kā zombiji stāvēja rindā.

-    Tas ir kā sapnī, nočukstēja Rokijs. ,

Kādu mirkli viņš un Mollija stāvēja nekustīgi. Bija spocīgi tur tā gaidīt, apturot darbdienu.

Aizmugurē iezvanījies telefons lika Mollijai salēkties, bet uz zvanu ātri atbildēja kāda pieņēmēja, kura, kā jau

pavēlēts, teica: Šķiet, ka viņa pašlaik šeit nav. Viņš jums piezvanīs vēlāk. Uz redzēšanos!

-    Nu labi, sacīja Rokijs, ķeramies pie pagrabstāva.

Brisko kundze pa pelēku gaiteni aizveda abus pie lifta.

Tur viņa mazā sudraba kārbiņā ievadīja desmitzīmju kodu. Durvis ar švīkstoņu atvērās, un Mollija un Rokijs sekoja viņai liftā. Kad lifts laidās lejup šahtā, Molliju sāka pārņemt klaustrofobija. Abi tagad bija īstā ķezā. Viņi bija nohipnotizējuši trīsdesmit piecus cilvēkus, kuri, izkļuvuši no transa, metīsies pie telefona, lai zvanītu policijai. Un visi šie cilvēki atradās augšstāvā, bet viņai ar Rokiju bija jārīkojas lejā. Ja vien kāds uzmostos, viņi būtu lamatās.

Mollija padzina šo domu no prāta un centās koncentrēties uz veicamo. Viņas ceļgali niezēja, viņa visu laiku trīcēja uztraukumā, turklāt viņai no bailēm sagribējās uz tualeti, kaut arī īstenībā viņai to nemaz nevajadzēja. Viņa ievēroja, ka Rokija seja ir izteikti bāla. Mollija atminējās tās reizes, kad viņš tai bija palīdzējis izkulties no nepatikšanām Hārdvikas namā. Tagad viņa jutās vainīga, ka ir iesaistījusi Rokiju. Man ļoti žēl, viņa tam pačukstēja, kad lifta durvis atvērās.

-    Liecies mierā, viņš atbildēja ar nervozu smaidu.

Tagad viņi stāvēja bankas pagrabā. Sev priekšā Mollija

pēc Nokmana plāniem pazina ieejas privātajās pārskaitīšanas telpās. Kad Brisko kundze veda viņus pa šauro, zemo eju uz seifiem, kur velvēs glabājās dārgakmeņi, Mollija atpalika. Viņa gribēja apskatīties, kādas izskatās pārskaitīšanas telpas un arī pārbaudīt, vai tajās nav palikuši nehipnotizēti apsargi. Un tā, atdalījusies no Rokija un Brisko kundzes, viņa iegāja vienā no šīm telpām. Tas bija ārkārtīgi veiksmīgi, ka viņa tā izdarīja.

Kāds vīrs ar akmenscietu seju, tērpies svītrainā uzvalkā, pacēla skatienu. Uz galda sev priekšā viņš bija nolicis

depozītu drošības kastes paplāti un tīksminājās par ļoti lielu dimantu. Ko, pie velna, tāds sīkais meklē te lejā? viņš noprasīja, samiedzis acis un sašķobījis seju drūmā grimasē. Mollija viņu ātri pakļāva un izņēma dimantu no viņa ķetnai līdzīgās rokas. Dimants bija smags, ciets un milzīgs. Kad Mollija to valstīja plaukstā, tas uztvēra viņas atspulgu.

-             Apžēliņ, tā nu gan ir vesela bagātiba, viņa brīnījās.

-    Nūja, virs norūca. Šo-dien no-zagu.

-     Kam tad? Mollija satriekta un ieinteresēta vaicāja.

-    Ci-tam blē-dim.

Mollija noskurinājās, ielika dimantu jakas kabatā un panāca Rokiju, kas kopā ar Brisko kundzi stāvēja trīs durvis tālāk pie seifu telpām.

Rokijs izskatījās tā, it kā nupat būtu saņēmis ziņu, ka Petula pārvērsta maltajā gaļā.

-    Kas par lietu?

-             Atslēgas, Rokijs aizsmacis čukstēja. Tas idiots Nokmans vispār nenieka nezina par šo vietu. Kopš viņš te bija, viss ir modernizēts. Mēs nekādi nevaram iekļūt šajos seifos un atvērt drošības depozītu kastes.

-    Kāpēc?

-            Tāpēc, kā man izstāstīja Brisko kundze, ka viņa pati nevar tās atvērt. Lai dabūtu vaļā šīs kastes, jābūt klāt gan viņai, gan klientiem, kuri tās nomā. Te ir pieci seifi, katrā astoņdesmit depozītu kastes. Kopā četrsimt kastes un četrsimt klientu, kuriem jābūt šeit.

-     Bet kāpēc? vaicāja Mollija. ,

-            Tāpēc, paskaidroja Brisko kundze, ka mums ir jauna ie-rīce, kas ļauj kas-tes at-vērt vie-nl-gi tad, ja sa-ņem in-for-mā-ci-ju no ma-nis un klien-ta.

-     Kādu informāciju?

-    Tīk-le-nes no-la-sī-jumu.

Mollijas kājas pēkšņi likās ļogāmies. Par ko runā Brisko kundze?

-     Parādi man to ierīci! viņa pavēlēja.

Brisko kundze pieveda viņu pie melnas kastes, kas karājās pie sienas. Uz tās bija panelis ar pogām, kuras bija apzīmētas ar cipariem no nulles līdz deviņi, un elektronisks tablo, kur cipari iedegās zaļā krāsā. Šobrīd uz tablo bija nulle, nulle, nulle. Pa labi no nullēm bija dzeltena spuldze biljarda bumbas lielumā.

-     Paskaidro, kā tā darbojas, teica Mollija.

-     Vis-pirms es uzspie-žu tās depo-zītu kas-tes nu-muru, ku-ra jā-at-ver. Tad ie-rī-ce sa-li-dzi-na manu tīk-leni ar tīk-lenes pa-rau-gu sa-vā at-miņā. Pēc tam tā no-lasa klienta tīk-leni un sa-lī-dzina to ar pa-rau-gu at-miņā. Ja visa tīk-leņu in-for-mācija ir pa-rei-za, da-tors ma-šī-nā zina, ka es es-mu šeit un arī klients ir šeit. Tad ie-rī-ce ļauj at-vērt de-po-zīta kas-ti. Dro-šī-bas kas-tes ne-var at-vērt jeb-kurš, kurš gri-bē-tu no-zagt to sa-tu-ru.

Mollija savilka lūpas. Tas nu bija pilnīgi neparedzēti. Viņa paskatījās uz Rokiju, kas izskatījās tā, it kā būtu slims.

-     Un kas tieši ir tīklene? Kaut kāda veida pirksta nospiedums?

-    Zi-nā-mā mē-rā tas ir pirk-sta no-spie-dums tā-pēc, ka nav di-vu vie-nā-du cilvē-ka tīk-le-ņu. Tā-pēc arī mašīna dar-bo-jas.

-Jā, es zinu, kāpēc tā darbojas, atcirta Mollija, apzinādamās savu sakāvi. Es tikai gribu zināt, kas ir tīklene.

Brisko kundzes atbilde bija monotona, it kā viņa to nolasītu no garlaicīgas mācību grāmatas. Tīk-lene ir acs krā-sai-nā da-ļa. Šī da-ļa pie-šķir cil-vē-kam tā acu krā-su. Tīk-le-nē ir mus-ku-ļi, kas sa-velk un iz-pleš mel-no zī-lī-ti acs cen-trā. Kat-ram ir ci-tā-da tīk-le-ne. Ta-va ir jau-ka tā ir bri-niš-ķīgi za-ļā krā-sā.

Mollijai caur smadzenēm izšāvās cerību stariņš. Viņa pamāja Rokijam. Ir vērts mēģināt.

Pēc mirkļa Rokijs bija ievadījis tīklenes lasīšanas ierīcē skaitli "viens", lai atvērtu drošibas depozīta kārbu ar numuru viens, un Brisko kundze pieliecās, skatoties mašīnā un ļaujot nolasīt savu tīkleni.

Tad bija Mollijas kārta. Viņa noliecās uz priekšu un pielika aci pie dzeltenās bumbas. Viņa ieskatījās tīklenes lasīšanas ierīcē, un mašīna savukārt ielūkojās Mollijas acī.

Tur nu bija Mollijas acs kā liels, lāsumains, zaļš dārgakmens ar smaragda dzīslām. Mašīna sāka lasīt sīkos asinsvadiņus un muskuļus, veidojot attēlu savā datora atmiņā. Uzņemot informāciju, tā klusi un aprauti pīkstēja.

Tad pēkšņi acs mašīnas priekšā izmainījās. Mašīna sāka no jauna pīkstot lasīt tīkleni. Kad acs vēlreiz mainījās ātrāk nekā iepriekš, mašīna atkal atsāka no jauna. Kad acs nobīdījās, nobīdījās ari mašīna. Kad acs zīlīte kļuva lielāka, mašīna pielāgojās pieaugumam. Kad zīlīte sarāvās, mašīna samazināja datus. Dārgakmenim līdzīgā tīklene sāka griezties. Mašīna bija apmulsusi. Tā nebija programmēta lasīt acis, kas mainās. Un nu vēl zaļie plankumi acī sāka mirgot. Mašīnas temperatūra cēlās, kad tā pārmeklēja savu silikona atmiņu, lai atrastu norādījumus, ko darīt. Acs sāka pulsēt, dators sāka pīkstēt straujāk, acs sāka vienlaikus raustīties un pulsēt, datoru pārņēma panika. Tā temperatūra pieauga, procesors izliecās, lasīšanas ierīce bija… bija… un pēkšņi dators vairs nespēja atcerēties ne, to, kas ir lasīšanas ierīce, ne to, kur tā atrodas. Pēkšņi viss, ko tas spēja izskaitļot, bija vienīgi tas, cik burvīgi izskatās tā priekšā esošā acs. Mašīnas silikona sirds jutās tik silti un labi kā tās ražošanas dienā. Datoram patika šī acs. Patika tās tīklene. Tā bija labāka par visām citām tīklenēm, ko tam jebkad bija nācies nolasīt, salikt kopā. Dators atslābinājās un deva pats sev rīkojumu pilnībā atvērties.

PING KLAUKŠ, PING KLAUKŠ, PING KLAUKŠ, PING KLAUKŠ, PING KLAUKŠ, PĻOINK, PĻOINK, PĻOINK, PĻOINK.

Mirkli atvērās četrsimt drošibas depozītu kastīšu durvis. Un vienlaikus atslēdzās piecu depozītu telpu tērauda stieņu vārti.

Mollija atrāva aci no mašīnas un tīksminājās par paveikto darbu.

-    Lūk, to es saucu par stilu, viņa lepojās.

-     Es to saucu par ārkārtīgu veiksmi, noteica Rokijs.

Rokijs pavadīja Brisko kundzi augšup pa kāpnēm rezerves izeju no pagrabtelpas un devās atpakaļ uz bankas vestibilu. Tur viņš pavēlēja trīsdesmit pieciem hipnotizētajiem cilvēkiem doties uz pagrabstāvu un izveidot dzīvu ķēdi no drošības depozītu kastēm līdz bankas automašīnai garāžā. Brisko kundze izsniedza Mollijai un Rokijam basketbola bumbas lieluma audekla maisus un daudzas lielas, brūnas aploksnes. Abi nekavējoties ķērās pie darba.

Seifu telpas izrādījās piebāztas ar gluži vai biedējošu dārgumu daudzumu. Katrā telpā bija astoņas kolonnas pa desmit kastēm katrā. Tātad katrā seifa telpā atradās astoņdesmit kastes. Kopā četrsimt.

Katrā kastē bija neliela izvelkama metāla paplāte, un, kā Mollija un Rokijs drīz atklāja, tad katra no šim paplātēm izskatījās citāda. Tur bija paplātes ar lieliem, atsevišķiem rubīniem, rūpīgi izklātiem uz samta. Citās atradās mazas pirksta naga lieluma paciņas, kas bija sarindotas kā sardīnes bundžā. Mirdzēja paplātes, pilnas ar pērļu kaklarotām, un citas, kuras klāja gredzeni ar briljantiem. Dažās gulēja ādas, zīda vai zamšādas maisiņi. Katru maisiņu pildīja dārgakmeņi. Bija redzamas paplātes ar dārgiem, senlaicīgiem juvelierizstrādājumiem un speciāli slīpētiem dārgakmeņiem. Mollija un Rokijs iztukšoja katru paplāti, ieliekot tās saturu atsevišķā brūnā aploksnē, vienlaikus ķeroties klāt vienai kolonnai. Katrā no basketbola bumbas izmēra maisiem varēja ievietot desmit brūnas aploksnes.

Beidzot pēdējais maiss tika nodots pa dzīvo konveijeru un nogādāts garāžā. Tur tos gorilla iekrāva mašīnā.

Tas bija nogurdinošs darbs. Velves atstāja dārgakmeņi miljonu, miljonu un vēlreiz miljonu dolāru vērtībā. Taču beigu beigās tie visi tika paņemti un iesaiņoti, un mašīnas aizmugurē cerīgi krājās apaļīgu maisu kaudze.

Mollija un Rokijs atkal sapulcēja nosvīdušos, hipnotizētos cilvēkus vestibilā un apzinīgi iztukšoja viņu atmiņu.

Jūs visi pamodīsieties, kad izdzirdēsiet pulksteni ārā sitam pustrīs, teica Mollija. Jūs visi stāstīsiet policijai, ka banku aplaupīja bruņota banda ar zeķēm galvā, un, nūjā, katram no jums būs savs stāsts, piemēram, cik izbijušies jūs bijāt vai ko viņi jums teica, un tamlīdzīgi… un līdz pustrijiem jūs visi varat sēdēt uz grīdas un, piemēram… dziedāt dziesmas. Un pēdējais ir, lūk, kas. Jūs neko neatceraties nepar manu draugu, ne par mani.

Visi vestibilā esošie cilvēki paklausīgi apsēdās un sāka dziedāt dziesmas. Mollija nodomāja, ka viņi izskatās mīļi, gluži kā bērnudārza audzēkņi. Tad viņa un Rokijs ielēca bruņumašīnas priekšējā sēdeklī, kur jau gaidīja hipnotizētais šoferis, garāžas durvis atvērās, mašīna izbrauca, un durvis aiz tās aizvērās.

Brauciens no Šoringa bankas uz Rietumu 52. ielu bija nervus kutinošs, jo gorilla ne visai labi vadīja mašīnu. Tomēr drīz netālu no dokiem viņi atrada nolaisto ēku Nokmana noliktavu. Mollija centās kaut ko salasīt grafīti zīmējumos, kas klāja tās ārsienas, kamēr Rokijs izlēca, lai atvērtu noplukušos vārtus.

Tad sākās pārkraušana. Maisi ar laupījumu bija jāpārvieto Nokmana brūnajā kravas auto. Kad darbs bija padarīts, apsargs pēc lielajām pūlēm apsēdās ar sasārtušu seju un Mollija iedeva viņam padzerties.

Liels, liels paldies, teica Rokijs, juzdamies vainīgs viņa priekšā. Tagad tev tukšā mašīna jāaizved atpakaļ uz banku, taču tu pamodīsies un nokļūsi tur ne agrāk par trijiem. Šo adresi tu neatcerēsies. Visiem, kas jautās, tu atbildēsi, ka tev lika izkraut laupījumu visdažādākajās automašīnās mustangos, kadiljakos, ģimenes auto. Un tu teiksi, ka pēc tam tevi sasēja un apdullināja un, kad beidzot atbrīvojies, tu atradies… 99. ielā, un no turienes tu brauci atpakaļ uz banku.

Gorilla norūca un izdzēra ūdeni, pusi izlejot uz krūtīm. Drīz viņš bija prom.

Divdesmit pāri vieniem Mollija nervozi trinās krēslā, gaidot ierodamies Nokmanu.

DIVDESMIT ASTOTĀ NODAĻA

Precīzi vienos piecpadsmit atsprāga noliktavas durvis.

Ienāca Nokmans, ģērbies aitādas kažokā un apkāries ar savu prethipnotizēšanas iekārtu. Viņš aizvēra aiz sevis durvis. Vīrieša ķermenis nedaudz drebēja, nosalis pa ceļam no metro, un rokas nervozi trīcēja. Nokmans nebija pavisam drošs par Molliju. Tomēr viņas priekšā bija jārada iespaids, ka viņš ir pilnīgi mierīgs. Nokmans dziļi, gārdzoši ievilka elpu.

Tur nu viņa sēdēja uz krēsla. Ar spirālbrillēm viņš to nevarēja saskatīt pārāk labi, taču tā noteikti bija viņa. Austiņās viņam paša soļi izklausījās čīkstoši un balss skanēja tā, it kā runātu Mikimauss. Tad mašīna ir pilna?

-    Jā. Tajā ir viss no pagraba velvēm. Līdz pēdējai pērlītei.

Nokmans bija pārsteigts. Meitene bija izrādījusies labāka, nekā viņš bija domājis. Taču viņš nekādi neizrādīja savu pārsteigumu. Un vai darbs tika paveikts pēc plāna?

-    Pilnīgi. Visi domā, ka banku aplaupījusi bruņotu laupītāju banda. Un tavā mašīnā ir viss. Tad jau redzēsi. Mol-, lija pētīja viltus profesoru kā kukaini zem palielināmā stikla. Viņš tiešām bija zemiska un netīra uts, un blēdis ari uzlūkoja Molliju tā, kā cilvēku varētu uzlūkot uts, kas gatavojas izsūkt viņa asinis, proti, bez līdzjūtības.

-    Labi, viņš teica. Tu esi laba skolniece. Nākamreiz tu pratīsi aplaupīt banku bez manas palīdzības. Un kā tad ar grāmatu? Tā ari bija viena no darījuma sastāvdaļām.

Mollija pasniedzās un paņēma zīdā ietīto saini. Viņš to sagrāba un rupji norāva zīdu, lai pārbaudītu, vai tā ir īstā.

-    Mans, Nokmans alkatīgi teica kā izlaists bērns. Tagad viņš nevarēja vien nociesties, lai tiktu prom.

Nokmans steidzīgi ierausās mašīnā. Viņam iedarbinot motoru, mašīna noraustījās un izplūdes gāzes vēlās noliktavā.

-     Es tev piezvanīšu, kad būšu pārbaudījis sarakstu, viņš steidzīgi noteica. Tagad atver durvis!

-     Kā iet Petulai vai viss kārtībā? jautāja Mollija, pacēlusies pirkstgalos un runājot ar vīrieti caur priekšējo logu.

-    Labi, labi, meloja Nokmans. Viņa ēd labi steikus, bekonu un šokolādes cepumus.

-    Šokolādes cepumus?

-Jā, un, jo ātrāk tu atvērsi noliktavas durvis, jo ātrāk es tev piezvanīšu un jo ātrāk tu viņu redzēsi.

Mollija izvadīja Nokmanu un vēroja, kā viņš brūnajā kravas auto aizbrauc pa Rietumu 52. ielu.

Ticis bija prom, Nokmans norāva spirāļu acenes un austiņas no balss kropļošanas iekārtas. Viņam manipulējot ar ātrumu pārslēgu, mašīnas pārnesumu zobrati skaļi tarkšķēja. Tad, sirdij sitoties kā negudrai, viltnieks brauca ātri. Kaut ari viņš skaidri zināja, ka būs atstājis Manhetenas salu jau sen pirms tam, iekams kāds vispār būs ziņojis par laupīšanu, vīrietis nervozēja. No pieres acīs ritēja sviedru lāsītes, aizmiglojot skatienu. Viņš nolādēja katru luksoforu un lamājās uz ikvienu, kas gatavojās šķērsot ielu.

Tomēr drīz Nokmans jau bija iebraucis Bruklinas trisjoslu industriālajā teritorijā un nonācis pie savas rūķiem pildītās noliktavas, nost no ziņkārīgiem skatieniem.

Šeit Nokmans gatavojās atvilkt elpu, nomierināt nervus un pārbaudīt dārgo kravu mašīnas aizmugurē.

Iebraucis drošībā ēkas iekšpusē un aizslēdzis aiz sevis durvis, viņš atzvēlās pret betona sienu.

-    Vai manu dieniņ, nu man vajadzīgs krietns mēriņš! viltus profesors skaļi noteica.

Nokmans no kabīnes paņēma somu ar hipnozes grāmatu, prethipnozes komplektu, pasi un izlika visu uz zema galda, uz kura jau stāvēja liela viskija pudele un netīra glāze. Atsēdies rūķu ielenktā plastmasas atzveltnes krēslā, viņš sev ielēja un iedzēra pamatīgu malku. Aizdedzis cigarillu un izpūtis dūmu mākoni, blēdis atlaidās krēslā, uzslējis kājas uz galda. Tad viņš sāka smieties.

Mašīnas iekšpusē, paslēpies aiz kartona kastēm, Rokijs dzirdēja Nokmanu smejamies. Zēns apsvēra, vai vīrietis tur ir viens.

No savas telpas Petula juta, ka Nokmana garastāvoklis ir mainījies. Viņa ierējās.

-     Ei, aizveries, tu stulbais lops! uzkliedza Nokmans. Ēkā atbalsojās skaļa, dārdoša skaņa, kad viņš attaisīja mašīnas aizmuguri. Rokijs aiz kastēm sarāvās kamolā.

-    Laimīgu man Ziemsvētkdzimšansdienjubileju! sauca Nokmans, pagrābis divus maisus un izvilcis no mašīnas. Viņš aiznesa tos līdz plastmasas krēslam un uzmanīgi izbēra vienu uz galda. Uz plastmasas virsmas nobūkšķēja desmit smagas, brūnas aploksnes. Nokmans alkatīgi pa-, smīnēja, pakšķinādams savu cigarillu. No krēsla apakšas viņš izvilka gaišzilu mapi ar dažām apdrukātām papīra lapām un apsēdies atplēsa vienu aploksni. No tās viņam pretī zaigoja cietu asinskrāsas rubinu kaudzīte.

Rokijs aizlīda līdz mašīnas galam un palūkojās gar malu. Tur sēdēja lempīgais Nokmans, siekalodamies ap dārgakmeņu maisiņu, un viņam blakus uz galda atradās hipnozes grāmata un prethipnozes komplekts. Nokmans smaidīja, ar pirkstu bakstīdams savus dārgumus.

Rokijs nepieprata triku ar acīm kā Mollija. Viņš mācēja hipnotizēt cilvēkus, vienīgi runājot ar tiem. Viņam atlika tikai nogaidīt un hipnotizēt Nokmanu tad, kad tas beidzot aizmigs.

Nokmans skaitot atkal pasmaidīja. Viņš nometa cigarillu uz grīdas un izberzēja ar kāju. Tad viņš uzlika austiņas un spirālbrilles un piegāja pie mašīnas.

Rokijs aizlavījās atpakaļ savā slēptuvē.

Nokmans it kā starp citu nospieda pogu un pacēla pats sevi ar mašīnas elektrisko pacēlāju. Rokijs no sasprindzinājuma trīcēja. Tad Nokmans ar spēju kustību norāva kastes Rokija priekšā un saķēra zēnu aiz rokām. Labs mēģinājums, viņš draudīgi teica, rupji izraujot Rokiju no kravas auto. Tu, stulbais nejēga! Es redzēju tavu atspīdumu savas viskija glāzes stiklā.

Nokmans bija ļumīgs, tomēr daudz spēcīgāks par zēnu. Tāpēc, lai ari kā Rokijs cīnījās, viņš nespēja pretoties, kad Nokmans sasēja tam rokas aiz muguras un iebāza mutē vīkšķi. Noziedznieks aizvilka zēnu pār noliktavas grīdu un rupji iemeta telpā pie Petulas. Rokijs atmuguriski nokrita uz cietās grīdas.

Iekārtojies ērtāk, ķēms tāds! Nokmans nospļāvās, aizvēris un aizslēdzis durvis. Petula ielēca Rokijam klēpī un nolaizīja zēna seju. Nokmans, aizdomu pilns, tuvojās kravas auto. Ja ari mašīnā būs vēl citas žurkas, viņš noķers tās visas.

Un tad viņš izdzirdēja klusu troksni virs galvas. Kāds rāpās iekšā pa jumtu.

divdesmit devita nodaļa

Mollija zināja, ka Petula nevar ciest šokolādes cepumus. Un no tā, kā Nokmans bija lielījies par Petulas barošanu, Mollija saprata, ka viņš tai nav devis ēst. Viņa Nokmanam ticēja tikpat lielā mērā kā tam, ka gliemeži varētu lēkāt. Mollija saprata, ka viņai tam jāseko.

Tāpēc tad, kad Nokmans ar brūno kravas auto bija nonācis līdz 52. ielas galam un pagriezies ap stūri, Mollija izgāja pa noliktavas durvīm un, cik vien jaudāja, skrēja uz nākamo avēniju, lai noķertu taksometru.

Nokmana mašīna jau gandrīz bija pagaisusi skatam, kad viņa iekāpa dzeltenā taksometrā, taču laimīgā kārtā šoferis bija no ātrajiem braucējiem, un drīz vien viņi bija mašīnai astē.

Mollija jutās kā spiegs. Ja situācija nebūtu tik dramatiska, viņai tas būtu paticis. Bet tagad plaukstas svīda tā, ka sviedri no tām bezmaz vai pilēja, un tad, kad taksometrs piebrauca pie Bruklinas noliktavas, viņas garastāvoklis bija ārkārtīgi nomākts.

Meitene piesardzīgi vēroja, kā Nokmans apstājas gabalu tālāk. Kad taksometrs bija aizbraucis, Mollija noslēpās aiz koka un noskatījās, kā noziedznieks iebrauc noliktavā. «

Nu tu man esi rokā, viņa pie sevis noteica.

Apslāpētais būkšķis augšstāvā bija izraisījis Nokmanā paniku. Viņa acu priekšā pēkšņi parādījās aina, kā vesela noziedzības apkarošanas policijas vienība ieņem vietas slēpņos. Viņš nezināja, ka iebrucēja ir tikai Mollija, kurai bija izdevies uzrāpties kokā, ielīst pa pusatvērtu jumta lūku un klusi nolēkt augšstāva telpā. Viņš drudžaini sameta dārgakmeņu maisus, hipnotizēšanas grāmatu un prethipnotizēšanas iekārtu mašīnas aizmugurē un aizcirta durvis. Iebāzis kabatā pasi, viņš iesvempās kabīnē un ieslēdza aizdedzi.

Mollija dzirdēja iedarbojamies motoru un šausmās aptvēra, ka Nokmans dodas prom. Viņa metās lejā pa kāpnēm, bet mašīna jau uzņēma ātrumu. Nokmans nospieda gāzes pedāli. Kad Mollija bija nonākusi līdz ietvei ārpusē, bija jau par vēlu. Kaucinot riepas un izspļaujot izplūdes gāzu mākoni, mašīna aiztraucās.

Mollija izskrēja uz ielas un sāka dzīties pakaļ, taču dīzeļa izplūdes gāzes izraisīja klepu un mašīna bija pārāk ātra. Viņa palika stāvam tukšajā ielā, kuru ietvēra vecas, pamestas noliktavas un koki.

Nu gan viņa bija savārījusi ziepes. Rokijs noteikti vēl ir mašīnā, un Nokmans viņu atradis. Un kā ar Petulu? Tagad Nokmans vairs nemūžam nepiezvanīs Mollijai. Meitene novaidējās. Viņa jutās slikti līdz pašām kaulu smadzenēm.

Mollija saprata, ka tagad vienīgais drošais veids, kā izkļūt no šīs nejēdzības, būtu izstāstīt visu policijai. Viņai tas bija jādara, citādi Rokijam varētu draudēt īstas briesmas. Kas attiecās uz Petulu, vēl pastāvēja vārga cerība, ka viņa varētu būt šajā ēkā. Mollija skrēja atpakaļ. Nokļuvusi iekšā, viņa atrada kādas durvis un aiz tām izdzirdēja skrāpēšanos un apslāpētu balsi. Mollija ielauzās Petulas un ari Rokija cietumā.

Petula lēca meitenei pretī, un Mollija to apkampa. Tad viņa izvilka vīkšķi no Rokija mutes. Zēns sāka runāt, tiklīdz viņš to spēja. Mollij, man tiešām žēl, bet viņš mani pamanīja un sagrāba un… runājot Rokijs trīcēja un astmatiski elsa.

-      Rok, man tik ļoti žēl, tā visa ir mana vaina, teica Mollija, raisot auklas no Rokija plaukstu locītavām un tajā pašā laikā skaujot Petulu. Es tā priecājos, ka jums abiem nekas nekaiš. Es jau domāju, ka esmu jūs zaudējusi tiešām. Viņa sameklēja kabatā nelielu suņu barības bundžiņu, ko bija nēsājusi līdzi, un, norāvusi vāciņu, izbēra gaļas gabaliņus uz grīdas. Petula drudžaini sāka tos rīt. Tad Mollija plaukstā ielēja nedaudz minerālūdens. Neticami. Nedomāju, ka viņš vispār būtu Petulu barojis vai devis tai dzert, viņa dusmīgi teica. Nabaga Petula!

Kad Petula bija padzērusies, Mollija viņu pacēla un piespieda sev klāt. Bija tik jauki atkal sajust sunenīti savās rokās. Man ļoti žēl, Petula, viņa sacīja. Es to vairs nekad nepieļaušu. Un Petula ieritinājās Mollijas jakā, juzdamās tādā drošībā kā vēl nekad.

Tad abi bērni viņu glāstīja un domāja par Nokmanu.

-     Tagad viņš noteikti brauks tik tālu, cik vien spēs, teica Rokijs.

-    Jā, atteica Mollija, un varu derēt, ka nervozēs…

Bērni uz brīdi apklusa un palūkojās ārā pa durvīm, iztēlodamies Nokmanu uz šosejas. Tad abi nezin kāpēc sāka smaidīt.

-      Mmhmm, nokremšļojās Rokijs. Viņam, bez šaubām, būs jāapstājas kādā benzīntankā, lai uzpildītu degvielu. Viņš sev nopirks Paradīzes šokolādes stienīti.

-    Un varbūt bundžiņu Qube, iedomājās Mollija. «

-    Un tad viņš kāps atpakaļ mašīnā un brauks tālāk.

-    Tālāk un tālāk, un tālāk, piebalsoja Mollija.

-    Un tad? vaicāja Rokijs.

-    Tad viņš būs noguris.

-    Un pēc tam?

-     Tad viņš jutis, ka sāk migt ciet, un tas viņam nepatiks.

-     Nē, jo viņš taču negribēs apstāties, vai ne? Jo viņš gribēs pēc iespējas ātrāk tikt ārā no Ņujorkas štata… Un tad?

-    Tad, lai neaizmigtu, es domāju, viņš ieslēgs radio, teica Mollija.

-    Cerēsim, ka viņš tā darīs.

Nokmans ātri brauca projām no rūķu noliktavas. Adrenalīnam pulsējot vēnās, viņš dzina mašīnu cauri Bruklinas priekšpilsētai. Katra ieraudzītā policijas automašīna lika noziedzniekam sarauties, kaut arī, kā pats sev teica, viņš zināja, ka šai mašīnai nav nekāda iemesla likties aizdomīgai. Policija domā, ka visas kravas mašīnas, kas atrodas ārpus Manhetenas salas, nav jāpārbauda. Tomēr Nokmans joprojām jutās kā nervu kamols. Viņš traucās projām no Ņujorkas tik ātri, cik vien spēja, izraudzīdamies mazākos ceļus, nemitīgi lūkodamies aizmugures skata spogulī, bez apstājas smēķēdams un svīzdams kā karsts siera gabals. Pēc divu stundu pašmocībām Nokmans sāka justies pārliecināts, ka viņam neviens neseko. Viņš atpogāja kreklu un izbrauca uz starpštatu šosejas.

Viņš brauca un brauca vairākas stundas, līdz bija aizkļuvis tik tālu, ka degvielas tvertnes rādītājs liecināja tā ir tukša. Viņš piebrauca pie benzīntanka, uzpildīja degvielu un nopirka trīs Paradīzes šokolādes stienīšus un četras bundžiņas Qube. Tad viņš slāja atpakaļ uz mašīnu un no jauna devās ceļā.

Ap deviņiem Nokmans sāka just nogurumu. Tas viņu uztrauca. Viņš negribēja aizmigt pie stūres un iekļūt avārijā. Viņš iztēlojās mašīnu kā ļoti dārgu Lieldienu olu

atsprāgstam vaļā uz šosejas, dārgakmeņiem izbirstot pa ceļu. Taču viņš ari negribēja apstāties, lai atpūstos. Viņam bija jābrauc tālāk. Drīz viņš kaut kur piebrauks un izdzers lielu krūzi kafijas; tā viņam palidzēs neiemigt. Bet pagaidām viņš nolēma paklausīties ziņas.

Braucamais laiks, nodziedāja radiodžingls.

-Jā, teica diktors ar čērkstošu balsi. Mēs uzturēsim nomodā jūs, braucējus Amerikas austrumkrastā, jums nav par to jāuztraucas, tāpēc brauciet mierīgi… Mēs esam tā stacija, kas palīdz jums neaizmigti Un, mani mīļie, mums ir dažas izklaides jums. Mums priekšā daudzas stundas lieliskas mūzikas. Pēc brīža sekos ziņas, bet pirms tam neliela reklāmas pauze…

Nu jau Nokmans jutās daudz labāk. ŠI bija tieši tā stacija, kas viņam vajadzīga, un viņš satraukti gaidīja ziņas, jo tur stāstīs par laupīšanu. Kad radio sāka atskaņot reklāmas, viņš pārslēdza ātrumu.

Esmu paradīzē, paradīze ir manī.

Zināju, ka paradīzē nonākšu es arī.

Tad kāda balss nodziedāja: "Hei, vai vēlies izbaudīt paradīzes garšu? Paņem Paradīzes stienīti!"

Nokmans nokoda vēl vienu kumosu no sava Paradīzes stienīša un jutās ļoti apmierināts. Viņš klausījās Qube reklāmu.

Qube, ja esi foršs… Qube, ja esi rupjš… Visi tevi mīl, jo tu esi tik Qube.

Es esmu tik populārs esmu pilns ar Qube!

Nokmans atvēra Qube bundžiņu, iemalkoja un pasmaidīja. Viņš tagad kļūs tik ļoti, ļoti populārs. Viņš dzīvē nekad nebija, bijis populārs, un šī doma lika izjust priekpilnas tirpas.

Atgriezās diktors. Un tagad ziņas. Galvenais dienas notikums ir Šoringa bankas aplaupīšana Manhetenā, kas notika šodien… Nokmans pagrieza skaļāk. Operāciju

šodien rīta pusē veica bruņotu laupītāju banda. Viņi aizgāja ar dārgakmeņiem un juvelierizstrādājumiem, kuru vērtība pārsniedz simt miljonu dolāru.

Nokmans skaļi nosmējās. Tur ir daudz vairāk!

-     Eksperti tagad mēģina noskaidrot, kā aplaupītājiem izdevies iekļūt ēkā un atslēgt visu signalizāciju, jo Šoringa bankā ir viena no pasaulē sarežģītākajām signalizācijas sistēmām. Tiek uzskatīts, ka banda joprojām atrodas kaut kur Manhetenas salā. Par aplaupīšanu tika ziņots nekavējoties pēc tam, kad laupītāji bija atstājuši banku, un policijai piecu minūšu laikā izdevās nobloķēt visus ceļus, kas ved ārā no Manhetenas. Tāpat policija ir pārbaudījusi arī laivas, kas atrodas piestātnēs ap salu. Ir apturēts viss ūdenstransports. Kāds bankas darbinieks, kuru bandas locekļi piespieda doties viņiem līdzi, stāstīja, ka viņam likts pārkraut salaupīto no bankas mašīnas dažādās citās automašīnās, kuras aizbrauca. Tiek uzskatīts, ka noziedznieki noslēpuši laupījumu pa daļām visā Manhetenas teritorijā. Policija ir lūgusi iedzīvotājus būt vērīgiem un ari piesardzīgiem, jo banda noteikti ir bīstama. Policiju interesē jebkāda informācija, kas varētu novest uz laupītāju pēdām.

Šis bija labākās ziņas, kādas Nokmans jebkad bija dzirdējis. Viņš gluži vai mīlēja ziņu diktoru par to, ka tas viņam tās pavēstījis.

-     Paldies, ka klausījāties, teica diktors.

-     Paldies tev, teica Nokmans.

-    Lieliski jaunumi, vai ne? teica diktors.

-    Jā, atteica Nokmans. Viņam tiešām patika šis diktors, it īpaši viņa balss. Tā bija ideāli nostādīta un ļoti nomierinoša.

-    Tu noteikti jūties fantastiski, teica diktors.

-    Tiešām! iesmējās Nokmans.

-    Tu jūties fantastiski, jau gadiem neesi tā juties.

-    Tā ir! Tā ir! piekrita Nokmans.

-    Visas pūles bija tā vērtas. Tu taču sen esi to pelnījis, vai ne?

Nokmans pamāja. Cik ļoti pareizi runāja šī balss!

-    Un tagad tev vajadzīga pelnītā atpūta. Lēni, dziļi ieelpo un izelpo.

Nokmans dziļi ieelpoja un izelpoja un uzreiz jutās daudz, daudz labāk.

-     Lēni ieelpo un izelpo, un, kad es skaitīšu, tu arvien vairāk un vairāk atslābināsies. Turpini braukt, kamēr es skaitu desmit-deviņi-astoņi-septiņi-seši-pieci-četritrīs-divi-viens, un tagad, Nokmana kungs, tu esi pil-nī-bā ma-nā va-rā. Saprati?

-     Sapratu, Nokmans stulbi teica. Viņš jutās brīnišķīgi. Viņš bija iekritis Rokija un Mollijas lamatās un jutās lieliski.

-    Un tagad, turpināja Rokijs, es gribu, lai tu apgriez mašīnu un dodies atpakaļ uz Ņujorku, uz vietu, no kuras izbrauci šopēcpusdien. Labi?

-     Lieliski, piekrita Nokmans. Lieliski, vienkārši lieliski.

Kamēr Nokmans brauca, lente radio un kasešu atskaņotājā aiztinās līdz galam. Tās pārējā daļa bija tukša. Iepriekšējā vakarā Mollijai un Rokijam laika pietika tikai tam, lai ierakstītu īsu viltus radiouzvedumu. Tā nu Nokmans ar trulu sminiņu brauca klusumā.

Lai panāktu savus mērķus, Mollija un Rokijs bija balstījušies uz divām pamatnostādnēm:

pirmā bija fakts, ka daudzi pieaugušie pārāk zemu novērtē bērnu prāta spējas; ,

otrā bija saistīta ar konstrukcijas īpatnībām ja automašīnas radio un kasešu atskaņotājā ir ievietota kasete, tad, to ieslēdzot, automātiski pirmais ieslēdzas kasešu atskaņotājs.

trīsdesmitā nodaļa

Mollija, Rokijs un Petula pacietīgi sēdēja noliktavā.

Kad ārā sāka krēslot, Mollija aizgāja uz telefona kabīni. No turienes viņa sazvanīja Riksiju Blūmiju un pateica tai, ka jūtas pārāk nomākta par Petulas nozagšanu, lai šovakar uzstātos Zvaigznēs uz Marsa.

-    Piedod, Riksij, bet es vienkārši varētu sabrukt uz skatuves.

-    Ak, Mollij, gan jau publika sapratīs, līdzjūtīgi teica Riksija. Un neuztraucies tavu lomu šovakar notēlos tava dubliere Laura.

Mollija jutās nedaudz vainīga, jo zināja, ka cilvēki, kuri šovakar būs atnākuši uz izrādi, būs vīlušies. Taču tad viņa iedomājās par dublieri Lauru, meiteni, kura alka visiem parādīt, kā viņa prot dejot un dziedāt, un jutās labāk. Rokijam nevienam nebija jāzvana, jo viņš bija nohipnotizējis Alabasterus, lai tie domātu, ka viņš devies skautu ekskursijā uz Ņujorku. Tā vietā viņš pasūtīja picas. Pēc tam, pilni picu un cerību, abi gaidīja Nokmanu.

Pa to laiku Petula izlādēja savas dusmas uz Nokmanu, uzbrukdama krāsainajiem dārza rūķiem, kas kā maza armija stāvēja ēnā. Tie atgādināja Petulai marsiešus Zvaigznēs uz Marsa, kaut ari bija mazāki augumā. Viens vai divi rūķi nepatīkami līdzinājās pašam Nokmanam.

Mollija un Rokijs uzkāpa augšstāvā, kur bija uz tumšo ielu vērsts logs.

-     Kā tu domā, vai viņš noklausījās kaseti? jautāja Rokijs.

-    Ja nē, tad man ir lielas nepatikšanas. Viņš noteikti mani nodos, Mollija saviebusies teica.

-Ja viņš to ir noklausījies, ceru, ka tā ir iedarbojusies, mierināja Rokijs. Cerams, ka mana balss bija līmenī.

-     Mums tikai jāgaida, tad jau redzēsim.

Gaidot Mollija un Rokijs apstaigāja Nokmana noliktavu. Otrajā stāvā viņi atklāja vēl divas telpas nelielu virtuvīti un vannasistabu. Virtuvē bija izlietne ar Burbuļoto trauku mazgājamo šķidrumu un cimdiem uz trauku žāvēšanas režģa, netīra plīts un ledusskapis, kas oda pēc saskābuša piena. Un visur bija kastes, ko Mollija un Rokijs atvēra. Kastes ar parfimēriju, juvelierizstrādājumiem, rotājumiem, senlietām un dārgiem pulksteņiem. Jēziņ, novaidējās Mollija, te taču ir vesela bagātība!

-     Nedomāju vis, teica Rokijs, aplūkodams zīmogu uz vienas no kastēm; tur bija rakstīts RAŽOTS ĶĪNĀ. Tie ir pakaļdarinājumi, bet domāju, ka Nokmans tos pārdod kā īstus.

Citā telpā viņi atrada kastes, pilnas ar ādas rokassomiņām. Ari viltojumi, secināja Rokijs. Tās ir slavenu dizaineru veidotu rokassomiņu kopijas. Ieskatoties tuvāk, tu redzēsi, ka tās ir līmētas, nevis šūtas… Tās izjūk vienā mirkli. Esmu dzirdējis par blēžiem, kas tādas pārdod.

-    Varu derēt, ka viņš tās tirgo par bargu naudu, teica Mollija.

-Jā, noteikti.

Lejā bija kastes ar dārgiem, seniem porcelāna izstrādājumiem, kuri ari bija mūsdienu viltojumi. Citas kastes bija piekrautas ar visu, līdz kam bija aizstiepušās Nokmana rokas, tur bija matu žāvējamie, kaķu grozi, āmuri, sukas, televizori un stereoiekārtas. Bija pat kaste, kuru pildīja pulksteņi ar dzeguzēm.

-    Tas viss noteikti ir zagts, teica Rokijs.

-    "Izkritis no kravas mašīnas aizmugures," kā viņi mēdz teikt, pievienojās Mollija.

Drīz pēc pusnakts ielu pretī noliktavai apgaismoja automašīnas starmeši.

-     Tas ir viņš! Mollija un Rokijs vienā balsī iesaucās. Viņi metās lejā, lai atvērtu lielos metāla vārtus. Nokmans iebrauca un apturēja mašīnu, riteņiem sašķaidīdams kasti ar tējkannām. Mollija un Rokijs atvēra vadītāja puses durvis un ieraudzīja Nokmanu, sakumpušu pār stūres ratu, blenžam tieši sev priekšā ar idiotisku izteiksmi sejā.

Braukšana pusapdulluma stāvoklī Nokmanam bija liels piedzīvojums. Vienā vietā viņš bija nobraucis no šosejas un sešdesmit divas reizes riņķojis pa krustojumu āboliņa lapas veidā, līdz atkal nokļuvis uz galvenā ceļa.

-    Tagad vari izkāpt, teica Rokijs. Nokmans paklausīgi izkāpa un spēra soli uz noliktavas grīdas. Petula viņam uzrūca, un Nokmans piepūta vaigus, līdz tie bija pilni ar gaisu. Kad viņa acis sāka riņķot orbītās, Petula atkāpās. Šis vairs nebija tas skarbais virs, ko viņa pazina. Šis izskatījās tā, it kā varētu pēkšņi uzsprāgt. Petula nolēma atstāt viņu mierā un tā vietā uzbrukt kārtējam dārza rūķim.

Mollija glāba hipnotizēšanas grāmatu. Fūūū, viņa svelpjoši nopūtās.

Tad viņa un Rokijs apgāja apkārt Nokmanam. Attiecīgi apģērbts, nosprieda Mollija, viņš būtu ideāls putnubiedēklis.

-    Mmmmm, atsaucās Rokijs. Tu, viņš pavēlēja Nokmanam, tagad atradīsies ari šis meitenes varā. Viņu sauc… Rokijs palūkojās apkārt. Matu Žāvējamā.

-             Man ir bijušas ari sliktākas palamas, iespurdzās Mollija.

-     Un mani, turpināja Rokijs, sauc Kaķa Grozs.

Nokmans nopietni pamāja, un Mollija ar Rokiju sāka

ķiķināt.

-    Kas es esmu? jautāja Rokijs.

-              Kaķa Grozs, atbildēja Nokmans tā, it kā teiktu "Dievs".

-    Un kas ir ši meitene?

-             Matu Žāvējamā. Es darīšu vi-su, ko pavē-lēs Matu Žāvējamās jaun-kundze un Kaķa Groza kungs. Petulas riešana pārmāca Rokija un Mollijas slāpētos smieklus.

-             Kuš, Petula, Mollija apsauca. Pagriezusies pret Rokiju, viņa čukstus jautāja: Un ko tālāk?

Rokijs paraustīja uzacu matiņus. Viņi jau bija pārsprieduši, kas būtu jādara, ja Nokmans atgrieztos pilnībā hipnotizēts, taču nebija nonākuši ne pie kāda lēmuma.

-            Darīsim tā, kā es teicu, ierosināja Rokijs. Vienkārši atstāsim mašīnu šeit, izlaidīsim Nokmanu ar apstulbinātu prātu kaut kur Manhetenā un anonīmi piezvanīsim policijai. Kad viņi būs uzzinājuši šo adresi, gan jau tiks skaidrībā.

-            Nekādā gadījumā, Mollija aizsmakusi čukstēja. Es taču tev teicu… ja policisti ieradīsies šeit, viņi varbūt no mašīnas nonāks līdz Nokmanam, un tad, kad viņi to izmeklēs, viņi var atklāt, ka Nokmans ir nohipnotizēts, un varbūt viņi noņems visu mūsu hipnozi un tad beigu beigās atradis arī mūs.

-            Varbūt mēs vienkārši varētu kaut kur atstāt mašīnu? -% jautāja Rokijs.

-            Nē, jo viņi to atradīs. Tas ir pārāk riskanti. Nē, mums dārgakmeņi jāpārliek kaut kur citur, piemēram, atkritumu maisos. Mēs varētu tos nolikt ārpusē pie bankas ieejas.

Izskatījās, ka Rokiju māc šaubas.

-     Kāpēc ne? nelikās mierā Mollija. Tagad bankai vairs nav vajadzīga apsardze, jo nav palicis, ko zagt, tā ka tas būtu droši. Neviens neiedomāsies, ka laupītāji varētu atgriezties. Mēs varētu izsaukt policiju un pateikt, kurp jādodas.

-    Mēs nevaram tos likt atkritumu maisos, čukstēja Rokijs. Un ja nu atkritumu savācēji nodomā, ka tie tiešām ir atkritumi? Un mēs nemaz nevaram tos aizstiept vienā reizē to tur ir tonnām. Paietu vesela mūžība, kamēr mēs tos izkrautu no mašīnas. Kāds mūs noteikti ievērotu.

Petula, sajutusi sarunas spriedzi, sirdīgi rēja uz kādu sārtsejainu rūķi, it kā pie visa vainojams būtu tas.

-    Jā, tev taisnība, atkritumu maisi nebūtu labi. Un kā ar tām rokassomiņām augšstāvā?

-    Tās ir par mazu, čukstēja Rokijs. Un, šā vai tā, tās tiktu nozagtas. Rokassomiņās taču vienmēr ir nauda, vai ne?

-    Hmm, mums vajadzīgi lieli maisi, kurus neviens nezagtu vai nesavāktu.

Petula uzbruka citam rūķim, mēģinot nokost tam degunu. Beidzot viņa to apgāza. Rūķa cepure atsitās pret betona pakāpienu un galva atsprāga vaļā. Petula palūkojās augšup tik lepni, it kā tikko būtu nogalinājusi pūķi.

-    Rūķi! Mollija noelsās. Skaties, tie ir tukši! Redzi, tiem ir pieskrūvējamas pamatnes, apakšdaļu var piepildīt ar smiltīm, lai tie neapgāztos.

-     Labāk nevar būt, piekrita Rokijs, paceldams rūķa pīpi. Paldies, Petula!

-    Vau, vau, rēja Petula, apmierināta ar sevi.

Nākamo divarpus stundu laikā Mollija, Rokijs un Nokmans, uzvilkuši gumijas cimdus, lai neatstātu pirkstu nospiedumus, ķērās pie darba, izvietodami aploksnes ar nozagtajiem dārgakmeņiem un juvelierizstrādājumiem rūķos. Katrs rūķis saņēma jauktu pildījumu. Smalkākus, vieglākus juvelierizstrādājumus galvā un ķermeņa augšdaļā, lai tie neizjuktu, un smagākos dārgakmeņus apakšdaļā, lai piešķirtu rūķiem stabilitāti. Vairumam rūķu iekšā bija pietiekami daudz vietas, lai tur ietilptu pāris mazo futbolbumbas izmēra maisiņu no bankas. Pēc pamatņu pieskrūvēšanas dārza statujas izskatījās tikpat nevainīgas kā iepriekš.

Beidzot Nokmans, kas svīda un smakoja kā netīra zeķe, ielika pēdējo no rūķiem auto kravas nodalījumā.

Mollija un Rokijs, turēdami Petulu, priecājās par ierindā stāvošajiem smaidošajiem rūķiem, kuri bija gatavi darbībai, un vēroja, kā Nokmans uz mašīnas elektriskā pacēlāja platformas laižas lejup.

-     Vai atstāsim viņu te? jautāja Rokijs.

-     Nē, viņš ir pārāk bīstams, čukstēja Mollija. Viņš pārāk daudz zina. Viņam var būt bankas aplaupīšanas karte vai kas cits, kas varētu atsvaidzināt viņa atmiņu.

-     Bet… bet tas taču nozīmē, ka viņam jābrauc mums līdzi, novaidējās Rokijs.

-    Diemžēl, piekrita Mollija, taču viņš mums var noderēt. Paskaties, kā viņš palīdzēja piekraut mašīnu. Lai nu kā, Rok, bet sāksim ar to, ka mēs neprotam vadīt auto.

-     Es varētu, ja vajadzētu, smaidot teica Rokijs.

-    Nekādā ziņā, Rokij. Tev laikam galva pārkarsusi. Nāc, mums jāsāk kustēties! Pēc pāris stundām ausīs gaisma.

-     Es jau zinu, Rokijs nožāvājās.

-    Labāk aizvedīsim šos, kamēr Manhetenā vēl neviens nav pamodies.

Mollija un Rokijs pārbaudīja, vai noliktavā nav palikuši vēl kādi lietiskie pierādījumi. Tad ar Rokiju un Nokmanu kabīnē un Molliju ar Petulu aizmugurē viņi izbrauca no noliktavas un devās Manhetenas virzienā.

Nokmans brauca ļoti, ļoti uzmanīgi, nedaudz līkumodams, bet citādi tīri labi. Kad viņi šķērsoja Manhetenas tiltu, Rokijs ievēroja, ka policija aptur un pārbauda visus transportlīdzekļus, kas brauc ārā no Manhetenas. Bija izveidojies liels satiksmes sastrēgums. Taču ceļš, kas veda uz Manhetenu, bija brīvs, un viņi brauca taisni pāri tiltam.

Kad viņi bija nonākuši Manhetenā, sākās operācija Iestādi rūķi. Viņi bija iecerējuši izvietot rūķus dažādās vietās visā pilsētā. Tā viņiem nebija jāaptur mašīna pārāk ilgi un mazinājās risks, ka viņi varētu tikt pamanīti. Ik reizi, nonākot klusā, zaļā rajonā bez ziņkārīgiem skatieniem, Rokijs, kas sēdēja priekšā, norādīja Nokmanam, kur apstāties, un pabungāja pa starpsienu sev aiz muguras, dodams signālu Mollijai. Tad Mollija no iekšpuses atvēra mašīnas kravas nodalījumu, uzvēla rūķi uz elektriskās platformas un nolaida to līdz zemei. Kamēr Mollija aizvēla katru rūķi savā vietā, Petula kalpoja kā sargsuns. Rokijs precīzi pierakstīja, kur atrodas katrs rūķis.

Viņi atstāja tos zem kokiem, pie krūmiem un uz maziem zālāju laukumiņiem. Viņi ar rūķiem izrotāja rotaļlaukumus un izvietoja pie strūklakām, soliņiem ielas malā un pilsētas puķu dobēm. Viens ļoti braši smēja zem draudīga dinozaura maketa zālienā pie Dabas vēstures muzeja ieejas. Cits izskatījās priecājamies par aizsalušu dīķi, jo sēdēja uz malas virs Rokfellera centra slidotavas. Divus rūķus viņi novietoja pie Zooloģiskā dārza ieejas un divus pie Centrālparka Zemeņu lauku ieejas.

Katra rūķa uzstādīšanai bija nepieciešamas piecas minūtes.

Ikkatras baiļpilnās piecas minūtes bija kā logs, pa kuru viņus varēja pamanīt, un bija ari daži saspringti brīži, kad Mollijai likās, ka tā ari ir noticis. Pie Riversaidas ceļa Mollija apturēja elektriskās durvis, kad tās bija pa pusei atvērtas, jo ieraudzīja tuvojamies policijas automašīnu. Kad tā kā izbadējusies haizivs papeldēja garām, viņa turēja īkšķi, lai tā neapstātos. Pie Gremersijas parka Petula aizskrēja tumsā pakaļ kādam klejojošam sunim, un Mollijai nācās to klusi saukt, līdz tā atgriezās. Pie Vienības skvēra no ēnas iznāca divi japāņi un paklupa uz rūķa. Mollija uztraucās, ka tie viņu pamanījuši, taču, ieraudzījusi, ka tie ir tā piedzērušies, ka tikko spēj noiet taisni, saprata, ka japāņi nespēj arī taisni redzēt.

Pa vienam vien viņi atbrīvojās no divdesmit pieciem spilgti izkrāsotajiem rūķiem. Manhetena bija pilna ar tiem. Pēdējos divus viņi kā kaitinot nolika ārpusē pie Šoringa bankas.

Tie izskatās lieliski! teica Mollija, iekāpusi mašīnas kabīnē kopā ar Petulu, Rokiju un Nokmanu.

Tad viņi brauca atpakaļ uz noliktavu pie dokiem Rietumu 52. ielā, lai atstātu tur mašīnu. Rokijs izvilka kaseti no atskaņotāja.

Viņi atstāja doku rajonu un ātrā gaitā devās galveno ielu virzienā. No kādas telefona kabīnes viņi piezvanīja policijai un pielika klausules mikrofonu pie Nokmana lūpām. Šo-ringa ak-meņi ir dro-šī-bā. Mek-lē-jiet div-desmit pie-cus rū-ķus Man-hete-nas ielās, viņš teica. Un tad viņi nolika klausuli. Viņi apturēja kādu rīta taksometru un sešos, pirms vēl bija aususi decembra saule, bija jau atgriezušies Belinghemas viesnīcā.

trīsdesmit pirmā nodaļa

Viesnīcas reģistrators bija noguris no nakts maiņas.

Mollijai nenācās grūti likt lietā savas spējas, lai pārliecinātu viņu iedot Nokmanam numuru tikai uz šo dienu, atnest viņam tiras drēbes, lai ari kādas būtu viesnīcas rīcībā, lai tikai tās viņam derētu, un skūšanās piederumus. Reģistrators pamāja un pavadīja viņus uz numuru sešpadsmitajā stāvā.

-     Un visbeidzot, Mollija rīkoja, tiklīdz būsi viņam atnesis drēbes, tu vairs neatcerēsies, ka esi redzējis šo vīrieti. Saprati?

-     S-pra-tu, kun-dze.

-    Vari iet!

Tad Mollija teica Nokmanam: Guli savā numurā līdz diviem, tad ieej vannā, izmazgā matus, noskuj ūsas un kazbārdiņu un iesmaržojies. Pustrijos, kad būsi uzvilcis jaunās drēbes, nāc uz 125. numuru.

Mollija un Rokijs devās augšā un, nometuši jakas, pilnā apģērbā atkrita gultā. Petula ierīkoja sev guļvietu Mollijas vecajā jakā un ari aizmiga.

Mollija gulēja, līdz iezvanījās modinātājs. Kādu minūti vai divas viņa palika gultā, vērojot Rokija ar tinti notraipītās rokas un klausīdamās zēna krākšanā un lietū, kas bija sācis grabināt ārā. Agrā rīta piedzīvojums jau šķita kā sapnis. Mollija pasmaidīja un piezvanīja apkalpotājam, lai pasūtītu kaut ko ēdamu.

Rokijs pamodās no olu un grauzdiņu smaržas, un tad abi apsēdās pie televizora ieturēt vēlās brokastis.

Ziņu kanāli bija pilni ar sižetiem par rūķiem. Televīzijas reportieri vai juka prātā. Tie bija neticami jaunumi. Trīsdesmit astotajā kanālā reportieris zem lietussarga uzbudināti runāja spalvainā mikrofonā ar Šoringa banku fonā.

-     Lai cik tas dīvaini būtu, ir atdoti atpakaļ visi Šoringa dārgakmeņi. Banka ir pārbaudījusi, ka netrūkst nevienas pērlītes. Ir atdots katrs dimants, rubīns un dārgakmens! Faktiski tās ir vērtības par simt miljoniem dolāru! Un piedevām vēl atdošanas veids piešķir dīvainu akcentu šim jau tāpat neticamajam stāstam. Šī rīta agrumā pēc anonīma telefona zvana tika atrasti divdesmit pieci dārza rūķi, pilni ar nozagto īpašumu, izkaisīti pa visu Manhetenu. Vīrietim, kurš zvanījis, bijis Čikāgas akcents, bet vairāk par viņu nav zināms nekas. Pēc tam kad policija bija atradusi rūķus, tā nodeva atklātībai to fotogrāfijas.

Ekrānu pildīja rūķu fotoattēli. Rūķi tumsā izskatījās pārsteigti nozieguma vietā, tos kā notvertus noziedzniekus apgaismoja policistu lukturīši. Viņi izskatījās ļoti amizanti.

Reportieris turpināja: Detektīvi joprojām lauza galvu par dārgakmeņu atdošanas iemesliem. Daži uzskata, ka laupīšana bijusi zināma veida pašapliecināšanās, citi domā, ka laupītāji paši tikuši aplaupīti. Policija lūdz sabiedrību sniegt jebkādu informāciju, kas varētu palīdzēt atšķetināt šo noslēpumu. Bet tagad atgriežamies studijā. ,

-    Vēl! Vēl! Rokijs sauca televizoram. Mēs gribam vēl attēlus ar rūķiem un apmulsušiem policistiem! Viņš ar distances vadības pulti apšaudīja televizoru, skrienot cauri kanāliem, cenšoties atrast citas ziņu pārraides. Ai, viņš gaudās, pusdienlaika ziņas ir beigušās. Es vēl nekad neesmu bijis ziņu pārraidē. Tas bija spidoši!

-     Mēs bijām spīdoši, piekrita Mollija. Mēs aplaupījām banku kā profesionāļi un atdabūjām laupījumu kā slepenie aģenti.

-    Izņemot to, ka mums, to darot, gadījās dažas aizķeršanās… pasmējās Rokijs. Mollij, tu nemaz neizskatījies tik apmierināta ar sevi bankā, kad domāji, ka esi uzņemta videofilmā. Tava seja bija tik satraukta.

Mollija atcerējās to un pasmīnēja. Nu labi, bet es neizskatījos ne uz pusi tik pārbijusies kā tu, kad domāji, ka mēs netiksim garām tiem acu pētītājiem…

-Jā, jā, jā, bet kā tad bija ar tevi, Mollij, šorīt Gremersijas parkā, kad aizbēga Petula? Es domāju, ka tava apakšlūpa nokritis…

Mollija un Rokijs smējās, ainu pēc ainas atsaucot atmiņā baiļpilnākos brīžus.

-    Un trakākais ir tas, ka neviens nekad neuzzinās, kas to izdarījis vai kā tas ticis darīts. īstenībā vai zini ko? Rokijs lepni uzsvēra. Šis noziegums iekļūs vēsturē.

Tas iekļūs vēsturē. Mollija atminējās, ka Nokmans bija cerējis uz to pašu. Tad viņai atausa prātā vēl kaut kas no ļaundara teiktā. Mollija izslēdza televizoru un sāka pirkstos burzīt salveti.

-      Zini, Rokij, īstenībā es nemaz neesmu labāka par Nokmanu. Es ari esmu noziedzniece.

Rokijs pārsteigts skatījās uz viņu.

-Jā, esmu gan, Rokij. Ja tā padomā. Es gribu teikt paskaties apkārt! Es izblēdlju ceļu uz šejieni, es apkrāpu cilvēkus, lai viņi par to maksā, es noblēdīju lomu Deivīnai Natelai. Es apkrāpu klausītājus Braiersvilā, tā ka īstenībā nozagu balvas naudu, un es atņēmu visiem pārējiem bērniem iespēju uzvarēt talantu konkursā.

-     Ak, izbeidz jel! Rokijs bezrūpigi atteica. Tu esi ģeniāla hipnotizētāja. Tas tev padodas. Tas ir tavs talants. Es gribu teikt, ka neviens no citiem ļautiņiem Braiersvilā nespētu nokļūt līdz Ņujorkai ar savu talantu. Tu esi izcila. Visi ir apmierināti. Ņujorkiešiem patika tava izrāde, tas viņiem bija skaistākais vakars mūžā. Un Riksija un Berijs tevi mīl. Tikai paskaties uz to publicitāti, kādu tu viņiem esi sagādājusi ar Zvaigznēm uz Marsa. Tagad par to zina visa Ņujorka un ļaudis biļetes pirks gūzmām. Tu neesi īsta zagle; tu tikai dabū no citiem to, ko tev vajag, izmantojot citādus paņēmienus. Vienīgais, ko tu tiešām esi nozagusi, ir Deivīnas loma, bet viņa jau pati nebija nekāds eņģelis, vai ne? Mēs abi esam vienīgie, kam zināma patiesība, tāpēc patiešām, Mollij, kāda tam nozīme?

-Jā, es zinu, taču būt patiesam ir labāk, vai ne, Rokij?

-    Nūjā, ir jau, taču, Mollij, es tev tagad neļaušu doties savas vainas meklējumos. Liecies mierā!

Mollija jutās vainīga, taču bija vēl kas. Gluži kā izbēdzis zirgs, kas auļojis un auļojis bez apdoma, viņa tagad atradās vietā, kurā nemaz negribēja būt. Laika pavadīšana kopā ar Rokiju bija likusi viņai palēnināt gaitu un palūkoties apkārt.

-     Rokij, ne tikai tas. Ir vēl kaut kas tāds, kas liek man justies… nu, slikti. Es zinu, šis viesnīcas numurs ir burvīgs un tā tālāk, bet lieta tāda, Rok, ka man sāk nepatikt būt zvaigznei Mollijai Mūnai. Varbūt man tas patiktu, ja es tiešām būtu tā, par ko visi domā, ka es tā esmu, bet es jau tā neesmu. Mani sāk nogurdināt tas, ka cilvēkiem es patiku vienīgi tāpēc, ka viņi ir nohipnotizēti, lai es viņiem patiktu. Cilvēkiem es nepatiku kā īstā es. Viņiem patīk kaut kas nereāls. Kā reklāma. Viņiem patīk kaut kāda viltus Mollija Mūna. Tas man liek savā īstajā būtībā justies kā niecībai, un mana dzīve šeit ir tikai laika zaudēšana, jo šī nav īstās Mollijas Mūnas dzīve. Neviens nekad neiepazls īsto Molliju Mūnu. Viņa palūkojās uz Petulu, kas gulēja ciešā miegā. Man šķiet, ka pat Petulai es tā īsti nepatiku. Es viņu nohipnotizēju, lai patiktu.

-    Mollij! Bet tas taču bija tik sen. Droši vien tagad hipnoze, kam tika pakļauta Petula, jau ir izbeigusies.

-     Izbeigusies? Par ko tu runā?

-     Mollij, zini, tā taču neilgst mūžīgi. Vai tad tu to vēl neesi sapratusi? Mūžīgas var būt mācības, kādas dzīvnieki vai cilvēki gūst no hipnozes, piemēram, Petula vairs neēd šokolādes cepumus un tu viņai patīc. Viņa ir piesavinājusies jaunus paradumus, kas liek viņai justies labāk, tāpēc ari turpina tos piekopt. Taču pati hipnoze neilgst mūžīgi. Petula vairs nav hipnotizēta. Tagad tu viņai patīc tāpēc, ka patīc.

-    Tad tu gribi teikt, ka hipnoze, kādai es pakļāvu Beriju Bregu un Riksiju Blūmiju, izbeigsies? Mollijas mute palika vaļā.

-     Noteikti. Beigu beigās. Viņi nekad neuzzinās, ka patiesībā ir bijuši hipnotizēti, un vienmēr atcerēsies tevi kā spīdekli. Bet, ja tu viņus neredzētu sešus mēnešus, viņi vairs nedomātu, ka esi tik spīdoša, kādu viņi iedomājās tevi esam agrāk. Tev nāktos viņus atkal un atkal hipnotizēt no jauna.

-    Un manis hipnotizētā publika?

-     Tāpat. Viņi atcerēsies, ka tu biji laba, taču, ja viņi vēlreiz ieraudzītu tevi uz skatuves, tev nāktos viņus hipnotizēt no jauna, citādi viņi ieraudzītu tavu dziedāšanu un dejošanu tādu, kāda tā ir.

-     Bet kā tu visu to zini? jautāja Mollija.

-     No grāmatas, protams, attrauca Rokijs. Mollija izskatījās apmulsusi. Ak jā, viņš piebilda, aizsedzis muti ar roku, tas bija rakstīts astotās nodaļas beigās.

-    Tātad šī būtiskā informācija atradās tavā kabatā. Sasodīts!

-     Piedod!

-     Neuztraucies, Mollija domīgi noteica. Tātad hipnoze izbeidzas. Vai zini, ko? Ir izbeidzies ari manas dzīves posms šeit. Es jau tāpat gribēju pamest Ņujorku kopā ar tevi un Petulu. Tagad, kad tu esi to visu man izstāstījis, es tiešām gribu doties prom. Lai man būtu visi jāvaldzina un jāhipnotizē visu laiku, mūžīgi… uhhh! Kāds murgs!

-     Uz kurieni tu gribi doties? vaicāja Rokijs.

Mollija palūkojās griestos. Es visu laiku uztraucos, -

viņa atzinās, par to, kā iet Hārdvikas namā. Ne jau par Heizlu vai Gordonu, vai Rodžeru, bet par Džemmu un Geriju, un Rūbiju, un Džinksu.

-    Mmmhmm, es jau ari, piekrita Rokijs. Iedomājies, kas tur notiek, ja Heizla ir galvenā. Tas varbūt ir vēl ļaunāk nekā tad, kad tur bija Aderstones jaunkundze, pat tad, ja tur palaikam iegriežas Trinklberijas kundze.

-    Un tā visa ir mana vaina, teica Mollija. Varu derēt, ka Heizla liek viņiem darīt visus darbus. Es gribu atgriezties. Bet tu, Rokij… tu jau negribēsi atgriezties tagad, kad tev ir jauni vecāki.

-    Ā! Nu labi, Mollij, man tev ir kas stāstāms par Alabasteriem. Viņi nav neko lādzīgi.

-     Nav lādzīgi?

-     Nē. Patiesībā viņi ir briesmīgi.

Rokijs turpināja stāstīt Mollijai par baismīgajiem Alabasteriem, kuri Hārdvikas nama apmeklējuma dienā bija likušies brīnišķīgi, bet parādījuši īsto dabu pēc atgriešanās Amerikā. Viņi bija ļoti, ļoti stingri, un Rokijs viņu mājā bija juties kā cietumā.

-    Viņi gribēja mani ieģērbt stīvos, vecmodīgos uzvalkos un pavēlēja sēdēt istabā, lai es lieku mozaīkas vai veidoju origami.

-     Kas ir origami?

-    Tā ir tā japāņu papīru locīšanas māksla. Man jau nebūtu nekas pretī mazliet ar to padarboties, tikai viņi man iedeva grāmatu, no kuras mācīties, un tos norādījumus nebija iespējams izpildīt, un viņi gribēja, lai es to daru visu dienu.

-    Visu dienu?

-    Nu, ļoti ilgi. Viņi teica, ka tas disciplinēšot manu prātu. Es, protams, viņus hipnotizēju, lai tiktu vaļā no origami.

-    Kas vēl?

-    Viņi negribēja, lai es eju ārā, jo tad es varētu nosmērēt drēbes. Vai arī saķert kādu vīrusu no citiem bērniem. Es tur nemaz neredzēju citus bērnus. Visa apkaime pilna pensionāru. Reiz, kad biju izgājis pastaigāties, viņi izsauca policiju! Es centos viņus hipnotizēt, lai viņi atlaistu pavadu vaļīgāk, taču tas ne vienmēr izdevās. Man tas nepadodas tik labi kā tev, Mollij. Ja notiktu pēc viņu prāta, man nebūtu atļauts ne dziedāt, ne svilpot, ne pastaigāties, ne skatīties televīziju. Viņiem patika, ka es lasu, bet vienīgā lasāmviela bija vecas gadagrāmatas, ko Alabasteras kundze bija pārlapojusi savā bērnībā. Vai, un ēdiens tur bija vienreizējs viņiem abiem bija jāievēro speciālas diētas, un tā man arī nācās ēst trušu barību.

-    Trušu barību?

-     Nūjā, tā izskatījās pēc trušu barības. Dažkārt tā izskatījās kā kaķu ēdiens, kuram pa virsu pārkaisīta zelta zivtiņu maltīte. Viss, ko viņi darija, bija savādi. Dzīve ar viņiem bija kā smags darbs. Beigās jau biju dabūjis, ko gribēju, bet viņi nebija tie cilvēki, kādus biju cerējis satikt, un es ienīdu savu dzīvi tur. Bet pats ļaunākais, ka man pietrūka tevis. Es gribu teikt, ka tu esi mana ģimene, Mollij. Es tevi pazīstu jau veselu mūžību.

Mollijas dvēselē ielija siltums. Paldies, Rokij!

Kādu brīdi valdīja klusums, kad abi uzsmaidīja viens otram, novērtējot to, kas viņiem dots. Tad Mollija jautāja: Bet kā tu tiksi prom?

-     Es viņiem piezvanīšu un iedvesīšu dažas domas. Es viņus nohipnotizēšu, ka nekas nesanāca, jo es viņiem nepatīku. Es likšu viņiem domāt, ka viņi ir aizsūtījuši mani atpakaļ un ka tā noteikti ir labāk, nu, tādā veidā.

-    Man būs grūti saraut saites ar Ņujorku, Mollija teica ar bailēm balsī.

-    To visu var labot, Rokijs domīgi prātoja. Es zinu, kas tev jādara. Un man šķiet, ka nojaušu, kā tu vari visu vērst par labu un atbrīvoties no vainas sajūtas par krāpšanu. Tev tikai jāveic daži telefona zvani.

Pēc desmit minūtēm Mollija bija pie telefona. Jā, Berij, Petula naktī atradās.

-     Gluži kā Šoringa bankas rūķi! teica Berijs.

-Jā, kā rūķi. Bet redzi, Berij, visa tā nolaupīšana ir mani satriekusi. Un es nolēmu, ka vēlos, lai Deivīna atkal dabū šo lomu. Es gribu paņemt ilgu atvaļinājumu.

-     Bet…

-     Man ir jāiet, Mollija stingri pastāvēja uz savu.

-     Saprotu, nopūtās Berijs. Nu, Riksijai un man, un trupai tevis pietrūks.

-    Paldies! Man jūsu ari pietrūks. Un tagad, Berij, klausies uzmanīgi! Tev jānokārto viesnīcas rēķina apmaksa, un es gribu saņemt kaut kādu algu. Kā tu domā, cik daudz būtu godīgi?

-    Nu, ņe-mot vē-rā summu, ko tu esi sa-ņē-musi, un tā mil-zī-gā palieli-nā-mā stikla izmak-sas, bet liekot pretī lielo pub-licitā-ti, ko tu esi atne-susi izrā-dei, nu, es domāju, trīsdesmit tūkstoši dolāru, rēķināja Berijs, domādams par savu desmit procentu komisijas naudu.

-            Labi, teica Mollija, kuru nosauktā summa ļoti iepriecināja, lieliski. Lūdzu, liec to nogādāt Valdorfā ap četriem šodien. Jā, un es to vēlos saņemt skaidrā naudā.

-     La-bi.

-            Un, Berij, pasaki Riksijai, ka šovakar es nevarēšu piedalīties izrādē. Lai to dara Laura, mana dubliere… Jā, un, runājot par Lauru, vai tu viņu pieskatīsi, Berij? Paseko, lai viņa dabū kādu patiešām labu galveno lomu kaut kur… nu, tā teikt, paņem viņu zem sava spārna…

-     La-bi.

-            Turklāt neviens līdz rītdienai nedrīkst zināt, ka es tiešām dodos prom.

-     La-bi.

-             Pasaki Riksijai, ka tev ar mani bija ilga, ilga saruna un ka es atvadījos.

-     La-bi.

-     Nu tad paliec sveiks, un paldies par visu!

-     La-bi, teica Berijs un nolika klausuli.

-            Nu redzi, nebija nemaz tik ļauni, vai ne? Rokijs nopriecājās.

-Jā, atteica Mollija, kaut arī dziļi sirdī sajuta vieglas skumjas. Viņa jau bija paspējusi pieķerties vecajam, pustrakajam Berijam Bregam, un viņai tā tiešām pietrūks.

trīsdesmit otra nodaļa

Driz pēc vēlajām brokastīm pie Mollijas durvīm klauvēja Nokmans. Viņš izskatījās kārtīgs un sakopts zaļajā šveicara uniformā ar pieskaņotu zaļu cepuri, ko bija izsniedzis reģistrators. Viņš paklausīgi iešļūkāja istabā, un Mollija ar Rokiju viņu nopētīja. Mati joprojām bija kā izspūrušas melnas krēpes; seja, kaut ari tagad tīra un noskūta, izskatījās pietūkuši un neveselīga, un zem zoda bija kreveļaini, sarkani izsitumi.

-    Domāju, ka viņam būtu jānogriež mati, teica Rokijs. Mollija aplika dvieli ap Nokmana pleciem, kamēr Rokijs sameklēja šķēres.

Bez zirgastes Nokmans izskatījās daudz labāk. Ar olai līdzīgo pliko pauri priekšpusē un matu ieloku ap pakausi viņš atgādināja mūku.

Rokijs iedeva viņam banānu. Dažas dienas tu pārtiksi vienīgi no augļiem. Tas nāks tev par labu. Un atmetīsi smēķēšanu.

Nokmans nolobija banānu un veselu iestūma to mutē. Banāna gabaliņi izbira pa visu grīdu.

-     Kā ar viņa manierēm? Tās ir atbaidošas, norādīja, Mollija.

-     Pareizi, piekrita Rokijs. No šī brīža, Nokman, tu ēdīsi kā…

-     Kā karaliene, iestarpināja Mollija.

-             Vai es, lūdzu, varētu dabūt salveti un pirkstu skalojamo bļodiņu? palūdza Nokmans.

-            Un jāmaina viņa akcents, teica Mollija. Pēc Čikāgas akcenta mūs varētu pieķert. No šī brīža tu runāsi ar… vācu akcentu.

-    Lab, lab, tā tam būs būt, piekrita Nokmans.

Kad Nokmans bija notiesājis banānu, Rokijs palūdza viņu piecelties. Bērni atkal aplūkoja viņu no visām pusēm un ievēroja sakumpušo muguru, trekno kaklu un dubultzodu.

-            Vai mēs nevaram padarīt viņu nedaudz izskatīgāku? jautāja Rokijs. Izmēģinot viņš pieprasīja: Tagad izskaties pēc kucēna!

Nokmans nekavējoties izkāra mēli un pacēla rokas kā ķepas. Viņa acis bija platas un kāras.

-            Gandrīz tā. Tikai ievelc atpakaļ mēli. Nokmans paklausīja. Rokijs pačukstēja Mollijai: Viņš ir tik savāds. Man viņa žēl.

-    Žēl viņa? Viņš taču ir žurka, atteica Mollija.

Nokmans sāka tēlot žurku, rāpojot pa grīdu un ošņājot.

Es taču neteicu, lai tu esi žurka! dusmojās Mollija.

-             Piedošan, Matu Žāvējamās jaunkundz, atvainojās Nokmans.

-     Bet viņam nav draugu, čukstēja Rokijs.

-             Ir gan. Milzums citu žurku. Pajautāsim viņam. Uzzināsim kaut ko par viņu. Vai tev ir draugi? noprasīja Mollija.

-            Nē, nē. Nekād draug nekad, paziņoja Nokmans savā vācu akcentā. Man vienig bij pūkains papagails kādreiz. Dziedāj dikt smuk un lidoj apkārt pa dārz. Nokmana acis sariesās īstas asaras. Mollija saņēma sevi rokās. Vismazāk jau nu viņa vēlējās izjust žēlumu pret Nokmanu.

Taču Rokijs bija ieinteresēts un līdzjūtīgs. Kas ar to notika?

-    Viņ nosit Snaf kung žurk slazd. Es viņ atrad beigt.

-            Cik briesmīgi! iesaucās Rokijs. Mollij, tev jāpiekrīt, ka tas ir skumji… Nabaga papagailis, nabaga virs! Bet kas bija Snafa kungs?

-    Viņš bij mūs namsaimnieks. Mums bij kopīgs dārzs.

-     Un kāpēc tev nebija citu draugu? jautāja Rokijs.

-    Tāpēc, ka es bij jocīgs.

-    Jocīgs? Kā?

-    Vienkārš jocīgs. Nepopulārs.

-             Es sākumā nesapratu. Tas ir šausmīgi, teica Rokijs. Man viņa žēl.

-             Man gan ne, paziņoja Mollija. Viņš bija tiešām nejauks pret Petulu un ļoti nelietīgs pret mani. Izbeidz, Rokij! Kas tev uznācis? Tas čalis taču ir kretīns.

-            Nedomāju, ka viņš ir nelietīgs līdz savas dvēseles dziļumiem, iebilda Rokijs.

-             Tu tā nedomā? Pajautāsim viņam pašam! Nu labi, kungs. Vai jūs neuzskaitītu visas tās riebeklības, ko esat pastrādājis, kopš nomira jūsu papagailis?

Nokmans pamāja un sāka stāstīt bērna balsi. Es uzvilk žurk slazd un nolik to zem gald, kur sēdēj Snaf kungs un tas iecirt viņ kājs pirksts tāpat kā man P-P-Pūkain.

Rokijs palūkojās uz Molliju, it kā teiktu: "To viņš ari bija pelnījis."

Nokmans turpināja: Es iebēr papagaiļ barib Snaf kung pārsl kārbā, un viņš to apēd.

Arī tas vēl izklausījās pēc pelnītas atriebības.

-            Labi, labi, teica Mollija. Nestāsti vairs par to, ko tu nodarīji Snafa kungam, jo viņš acīmredzot bija to pelnījis. Stāsti mums par citām nelietībām.

Pār Nokmana lūpām sāka plūst atzīšanās straume. Es nozag Stjuart Blais pulksten un apsūdzēj vien cit puik un direktors viņ nopēr. Es izķēpāj vis Šerlijs Denings

mājsdarb un pārzīmēj viss viņš labākos zīmējums. Es lik Robiņam Flečeram apēst piecpadsmit beigts mušs, un, kad viņš bij slims, es lik viņam ēst tās mušs. Es izstūm Debras Kronlijs galv caur kāpņ margām un tad vajadzēj braukt ugunsdzēsēj brigādei, lai dabūt viņ ārā. Es atņēm bērniem konfekts un teic, ja viņ kādam sūdzēs, es viņ galvs noskalos atejā…

Mollija pārtrauca. Tāds ļaunums taču nāk no dvēseles dziļumiem, vai ne, Rokij?

Rokijs paraustīja plecus. Tā varētu būt.

-     Kas vēl? jautāja Mollija. Izlaid dažus gadus!

Tagad Nokmana balss izklausījās vecāka. Es sadedzi-

nāj Denij Taik lidmodel, ko viņš bij taisījs trīs nedēls. Es nostiep stīg starp div stabiem pie veco ļauž pansionāt, un vecā Stoks kundz paklūp un salauz degun. Tas gan bij jautr. Tad es paklupināj vien akl vir. Tas nebij grūt un es nozag viņ mak.

-     Nozagi viņa maku?! Mollija bija šokā. Un vēlāk?

-     Vēlāk?

Nokmana atmiņa tika pārtīta uz priekšu garām neskaitāmām ļaundarībām. Vēlāk es iemācījās zagt citur. Tas bij dikt noderig. Rotaļliets, vis, ko varēj nozagt. Un es iemācījās to pārdot vec liet bodē. Tas bij mans karjers sākums.

-    Un cik tev tad bija gadu?

-     Vienpadsmit.

-     Kas vēl?

-    Es nozag vienai meitenei riten un ieslēdz viņ paš kambari. Neviens vesel dien un nakt nezināj, ka viņ tur ir. Es lik maziem bērniem apzagt savs vecāks. Ja viņ izstāstīj, es viņš piekāv. Es piespied vien bērn aplaupīt vien vec vir māj priekš man. Viņš ielld pa maz lodziņ. Tas bij labs darbs.

-    Tas nu gan nebija nekāds labais darbs, Mollija viņu izlaboja.

-     Nē, nē, nebij labs, teica Nokmans, pēkšņi mainījis savas domas.

-    Un kā ar pēdējiem gadiem?

-    Nu, skaidroja Nokmans monotonā balsī, vienreiz man sanāc dikt lab, kad izdevās pierunāt vien vec kundz atdot man savs ietaupījums. Es viņai teic, ka tas ir priekš suņ patversm. Viņ man iedev simt piecdesmit tūkstoš zaļos. Es nopirk noliktavs un uzsāk sav biznes.

Rokija seja kļuva tāda, it kā viņš tikko būtu norijis pildītu olu.

-     Savu biznesu?

-Jā. Es ņēmās ar zagtām mantām.

-    Nē, tu to vairs nedari, teica Mollija.

-     Nē, piekrita Nokmans. Nē.

-     Un tā, turpināja Mollija, ko tu uzskati par savas karjeras virsotni?

-    Ah… nopūtās Nokmans, un viņa hipnotizētās acis pēkšņi kļuva sapņainas. Ah… jā, labākais, ko es jebkad atklāj, bij hipnozs grāmat. Tā vecā kundz man par to izstāstīj vis. Ar to grāmat es bij izplānojs paš lielāko banks aplaupīšan pasaulē. Es aplaupīj paš Šoring bank iekš Ņujork.

-    Muļķības, Mollija klusi teica Rokijam, viņš neko neapjēdz. Tad viņa teica Nokmanam: Te man tevi mazliet jāpārtrauc. Sauksim lietas īstajos vārdos. Tas nebiji tu, kas aplaupīja banku. To paveica daži ārkārtīgi talantīgi bēr… es gribēju teikt, līdzzinātāji. Lai nu kā, tam nav nozīmes, jo no šī brīža tu pilnīgi aizmirsīsi par hipnozes grāmatu, un ceļojumiem, kādos devies, to meklējot. Tu aizmirsīsi jebkādas domas, kādas tev bijušas par Šoringa bankas aplaupīšanu. Tu aizmirsīsi, ka tā vispār tikusi aplaupīta. Labi?

-    Labi. Es aizmirst tagad.

-     Pareizi. Un vai ir vēl kādas citas tevis pastrādātas ļaundarības?

-Jā, atzinās Nokmans. Es vienam vīram pārdev auto ar salauztām bremzēm. Viņš sadauzīj mašīn.

-     Vai viņš nositās? jautāja Rokijs, piemirsdams aizvērt muti.

-     Nē, bet tā dām, ko viņš notriec, tā gan.

-     Nu, pietiek, Rokijs sadusmojās. Tas ir briesmīgi. Es nespēju tev noticēt. Kāpēc tu visu to dari, ja saproti, ka tas ir ļauni?

-     Man patīk būt ļaunam, sekoja Nokmana vienkāršā atbilde.

-      Bet kāpēc? Kāpēc? pilnīgi apjucis jautāja Rokijs. Kāpēc tev patīk būt ļaunam? Kāpēc tev nevarētu patikt būt labam1

-    Es nekad nav zinājs, kas ir labs.

-     Bet vai cilvēki nav bijuši pret tevi labi?

-     Nē protams, ne. Visi man ienīd. Mans tēvs man sit, kad vien redzēj mājā. Pat man mamm smējās, kad mans papagails nomir. Viņ gribēj, lai es ar ir beigts. Viņ bij riebīg. Es no viņš iemācijos slikto, nevis labo. Es nezin, kas ir labs.

Rokijs izskatījās šausmu pārņemts. Tad viņa riebuma pilnā sejas izteiksme kļuva apņēmīga. Mollij, tas ir kā Trinklberijas kundzes šūpuļdziesmā… To viņam iemācīja māte dzeguze. Viņa mācīja, ka grūst ārā no ligzdas ir labi.

Mollija lēni pamāja, jo arī viņa tagad ieraudzīja Trinklberijas kundzes pantiņu un Nokmanu jaunā gaismā. Kā gan lai viņa varētu pārmest Nokmanam ļaunumu, ja pret viņu neviens nekad nebija izturējies labi? Ja nu dzeguzēna bērnība ir iemācījusi viņam tikai spītu? Tev taisnība, Rok. Man gandrīz riebjas izjust žēlumu pret viņu, bet tev taisnība. Domāju nav nekāds brīnums, ka viņš ir ļauns, ja neviens nav viņam mācījis neko citu… Laikam jau būt labam ir tāpat kā… kā lasīt… Ja neviens nekad nebūtu mācījis man lasīt, man būtu ļoti grūti zināt, kā… Es domāju lappuses ar burtiem izskatītos vienkārši kā kaut kāds jūklis. Un viņam noteikti nav nekādas skaidrības par to, kā būt labam. Tad viņa piebilda: Un mēs abi vēl domājām, ka mūsu dzīve ir slikta.

-Jā, nopūtās Rokijs. Mums vismaz bija Trinklberijas kundze un mēs paši viens otram. Varbūt mēs varētu iemācīt Nokmana kungam kļūt labākam.

-      Mmmmm, nodūca Mollija. Es domāju… Tad viņa jautāja Nokmanam: Vai tu jūties slikti tāpēc, ka esi pastrādājis visas tās ļaundarības?

-    Nē, kāpēc gan? atbildēja Nokmans.

-     Te nu ir tā problēma, Mollija teica Rokijam. Nebūs viegli iemācīt viņu kļūt labākam, ja viņš nesaprot, kāpēc vajadzētu mainīties. Viņš negribēs, lai viņu māca. Un es neesmu pārliecināta, vai viņam palīdzēs tas, ka viņš vienkārši tiks nohipnotizēts, lai kļūtu labs. Viņš nemainīsies pa īstam, iekams neizjutīs nožēlu par to, ko pastrādājis agrāk. Viņš varētu vēlēties mainīties tikai tad, ja saprastu, cik daudz nodarījis pāri cilvēkiem.

-     Bet kā lai mēs to izdarām? jautāja Rokijs. Mums būtu jāliek viņam izjust to, ko izjutuši šie cilvēki.

-     Nu, es domāju, sacīja Mollija, juzdamās kā ķirurgs pirms operācijas, es domāju, ka mums jāspiež uz to vienīgo, kas viņu ir skumdinājis, vienīgo, par ko mēs zinām, ka tas viņu ir sarūgtinājis.

-    Viņa papagailis?

-     Jā, viņa papagailis. Mollija pievērsās Nokmanam. Zini ko, hm, kāds ir tavs vārds?

-    Simons. Es esmu Simons, atbildēja Nokmans, izvilkdams no zaļās žaketes kabatas pasi un pasniegdams to Mollijai. Viņa to paņēma un pētīja fotogrāfiju, kurā viņš vairāk izskatījās pēc zelta zivtiņas nekā cilvēka vai varbūt pēc piraijas.

-     Nu labi, Simon Nokmana kungs, viņa teica, vispirms es gribu, lai tu tēlo beigtu suni, apgulies uz muguras un pacel gaisā rokas un kājas. Jā, tā būs labi, un tagad rej.

-     Vau, vau, vau, rēja Nokmans, tirinot rokas un kājas.

-    Labi, turpināja Mollija. Un tagad, kamēr tu tā guli, es gribu, lai tu iztēlojies, kā jutās Petula, tevis nozagtā mopsene, kad tu pret viņu izturējies slikti.

-    Vau, rrrr, vau.

Mollija redzēja, ka viņš neko daudz nejūt, tāpēc piebilda: Un, ja nu tu neko nejūti, tad iedomājies savu mirušo papagaili.

-    Aaaaaaaūūūūūū! Nokmans žēli iegaudojās.

-     Nu redzi, teica Mollija, viņš domā par nabaga Petulu un papildina to ar savām skumjām par papagaili. Viņš mācās.

Nokmans atkal iegaudojās: Aiaaaaaaūūūūūū!

-    Un tagad, Mollija pārkliedza viņa gaudošanu, kad vien kāds tev teiks "sveiks", tu atgulsies uz muguras un šādi gaudosi, un šādi jutīsies, un iztēlosies, kā jutās Petula, kad tu biji viņu nolaupījis. Pievērsusies Rokijam, viņa paskaidroja: Ik reizi, kad kāds saka "sveiks", varētu būt pietiekami bieži, lai mācība iegultos viņa prātā, vai tev tā nešķiet? Un tas, ka mēs to darām šādi, nozīmē, ka mums nevajadzēs viņam to pastāvīgi atgādināt.

Tad, lai pārtrauktu troksni, Mollija lika Nokmanam piecelties un lēkāt apkārt kā uzbudinātam orangutānam.

-     Uuuh, uuuh, uuuh, viņš rūca.

-    Un tagad, sacīja Rokijs, uztvēris ideju, par visiem pārējiem taviem sliktajiem darbiem ik reizi, kad kāds tev teiks "labvakar", tu atcerēsies tieši to ļauno darbu, par kuru tev liks atcerēties šis cilvēks, un tu tam izstāstīsi, ko esi nodarījis, un atkal atcerēsies savu papagaili. Labi?

-    Uuuh, uuuh, uuuh, aah, labi, pamāja Nokmans, ielāgojot Rokija sarežģītos norādījumus.

-    Tas liks viņam padomāt, vai ne? teica Rokijs.

-     Pavisam noteikti, piekrita Mollija. Un, viņa pavēlēja, tu vari beigt būt orangutāns. Labi. Pareizi. Tu strādā mūsu labā, Nokmana kungs. Tu darīsi visu, ko mēs liksim. Mēs izturēsimies pret tevi labi, un tu būsi laimīgs, ka strādā pie mums. Un tagad vari atmosties. Mollija sasita plaukstas.

Tad Rokijs piegāja pie ledusskapja un ielēja visiem pa glāzei Qube.

Sākās gatavošanās aizceļošanai.

Mollija lika no vestibila veikala uznest dažus papildu koferus, jo tagad viņai bija tik daudz jaunu lietu, un Nokmans sāka sakravāt viņas drēbes. Rokijs veica vairākus svarīgus telefona zvanus. Un Mollija uzmeklēja hipnozes grāmatu.

Viņa izņēma to no seifa un uzmanīgi noslēpa mugursomā. Tad viņa laipoja caur viesnīcas numurā valdošo jezgu, caur Ņujorkas suvenīriem, rotaļlietām un ierīcēm, galantērijas piederumiem un apģērbiem, pārdomājot, ko ņemt līdzi. Ieraudzījusi Petulu guļam uz vecās jakas, viņa nolēma jaku atstāt tepat. No skapja durvīm viņa noāķējp jauno džinsu jaku un piegāja pie loga, lai uzmestu pēdējo skatienu mirgojošajai Manhetenai.

Ārā gāza lietus, taču ēkas apspīdēja ari zemā pēcpusdienas saule, tāpēc visi ķieģeļi, tērauda un stikla konstrukcijas mirdzēja. Mollija joprojām jutās niecīga, jo pilsēta bija tik augsta, blīva un pilna ar nekad nesastaptiem cilvēkiem. Taču tagad pilsēta vairs nelikās biedējoša kā pirmajā rītā, kad viņa bija uz to nolūkojusies; tagad viņa šo vietu mīlēja. Mollija mīlēja debesskrāpjus, trokšņainās ielas, vājprātīgos autovadītājus, veikalus, galerijas, teātrus, kinoteātrus, izveicīgos ļaudis, pilsētas parkus un visus tās netīrumus. Un viņa zināja, ka kādu dienu šeit noteikti atgriezīsies.

No spirdzinošā miega Petulu uzmodināja troksnis, kad Nokmans tukšoja Mollijas drēbju skapi. Nezin kāpēc telpā esošais virs viņu vairs nebiedēja tā kā tas, kurš bija viņu nolaupījis, tāpēc viņa nelikās par to ne zinis. No grīdas viņa paņēma jauku akmentiņu un sāka to zelēt. Miegaini vērodama uz balkona stāvošo Molliju, Petula jutās atvieglota, ka ir atgriezusies.

Beidzot viesnīcas reģistrators uznesa augšā Mollij ai adresētu biezu aploksni un bija laiks doties ceļā.

Pie dienesta ieejas tika piebraukts Mollijas rolsroiss. Ar viesnīcas nesēja palīdzību Nokmans piekrāva to ar bagāžu. Drīz vien Mollija, Rokijs un Petula ērti sēdēja auto ādas sēdekļos aiz tonētā stikla logiem. Nokmans novietojās vadītāja sēdekli kā šoferis, sulainis, nesējs un apkalpotājs.

Rolsroisa dzinējs ierūcās, un viņi slaidā lokā atstāja Belinghemas viesnīcu.

trīsdesmit trešā nodaļa

Pirms Ņujorkas pamešanas Mollijai un Rokijam vēl bija jāapstājas pēdējā pieturā. Rolsroiss urbās uz priekšu pa pārpilnajām avēnijām, līdz Nokmans to apturēja pie augstas ēkas ar trijstūrveida ieeju un uzrakstu Saulstaru studija virs durvīm.

Pa baltajiem marmora pakāpieniem viņiem pretī steidzās nekārtīga izskata vīrs tumšzilā uzvalkā. Viņš noņēma tumšās brilles un pasmaidīja, atsedzot zelta priekšzobu augšējā rindā. Laipni lūdzam, laipni lūdzam! viņš sajūsmināts atkārtoja. Un paldies par zvanu. Mums ir tāds prieks jūs uzņemt. Es esmu režisors, ar kuru jūs runājāt, Alans Bīkers. Viņš pastiepa Mollijai un Rokijam roku sveicienam. Lūdzu, sekojiet man!

Mollija, Rokijs un Petula sekoja režisoram pa baltiem gaiteņiem un nonāca milzīgā studijas telpā, kas bija pilna ar akustiskām sistēmām, celtņiem un kamerām, un cilvēkiem, kas stāvēja un skatījās uz Molliju. Jauno zvaigzni Molliju Mūnu.

No pūļa iznāca sirma sieviete, tērpusies ļoti elegantā kostīmā. Šī, iepazīstinot teica Alans Bīkers, ir Qube, Incorporated prezidente Dorotija Goldsmita.

Dorotija Goldsmita paspieda Mollijas roku. Uz viņas pirksta nozibēja gredzens ar milzigu smaragdu. Sveicināti, viņa teica lēni un majestātiski. Man tāds prieks!

-     Man ari prieks jūs satikt, atbildēja Mollija. Šķiet, ka pa telefonu jūs runājāt ar manu draugu Rokiju.

Rokijs pakāpās uz priekšu.

-     Sveicināti! viņš sacīja.

-     Man milzīgs prieks satikt ari… jūs, teica Dorotija Goldsmita, tikai nedaudz stiepdama vārdus, un mēs esam gatavi gatavi visam.

Pēc divdesmit minūtēm Rokijs, Mollija un Petula bija saposti un gatavi uzstāties studijā.

-     Gaismas! nokliedzās Alans Bīkers. Motoru, un… sākam.

Un Mollija ar Rokiju sāka. Rokijs bija sagatavojis vienkāršu džinglu, taču, Mollijas acīm degot pilnkvēlē un Rokija balsij skanot vishipnotizējošākajā toņkārtā, un Petulai izskatoties tik piemīlīgai, cik vien iespējams, viņu izpildītā reklāma bija ļoti, ļoti spēcīga. Tā skanēja šādi:

Ja vēlies būt foršs un justies labi, Rīkojies tā, kā sakām mēs abi, Uzmani, uzmani, uzmani Bērnus, kas dzīvo ap mums. Dažiem no tiem varbūt slikti klājas, Pieskati tos, lai tie jūtas kā mājās, Un uzmani, uzmani, uzmani Bērnus, kas dzīvo ap mums. Klausieties…

Dažiem no viņiem nav prieka šai dzīvē, Bet pasaulei nāktos visus še mīlēt. Laimīgu bērnību… Saprati? Bērniem, kas dzīvo ap mums.

Reklāmas beigās Mollija un Rokijs ar pirkstu rādīja tieši kamerās. Uzņemts! nokliedzās Alans Bīkers. Tas bija brīnišķīgi! Jūs abi esat īsti profesionāļi.

-     Nūjā, teica Mollija, uzsmaidot Rokijam, mēs jau gadiem uzņemam reklāmas.

-Jā, priecājās Dorotija Goldsmita, tas bija lieliski, un mēs, kā jau teicāt, pārraidīsim to reizi stundā katru dienu. Televīzijas laiku ar prieku apmaksās Qube Incorporated. Liels paldies jums!

-    Ak nē, iebilda Mollija, paldies jumsi Un tagad visu labu! Mums nu jāiet.

-    Uz redzēšanos! kā apmāti atsveicinājās visi studijā esošie.

Kad viņi atkal sēdēja rolsroisā, Rokijs sacīja Mollijai: Nu redzi, smadzeņu skalošanu var izmantot arī labiem mērķiem. Vai tagad vairs nejūties tik vainīga?

Mollija pamāja. Es zinu, ka šī reklāma neizmainīs pasauli, bet kaut ko labu taču tā paveiks, vai ne?

-    Noteikti, piekrita Rokijs. Tā būs to vērta pat tad, ja labāks kļūs kaut vai tikai viens cilvēks. Bet vai zini ko? Es domāju, ka to noskatīsies tūkstošiem cilvēku. Mēs nekad neuzzināsim, cik labu darbu tiks padarīts tās dēļ. Iesēj sēkliņu un ceri, ka tā izaugs.

trīsdesmit ceturta nodaļa

Rolsroiss pa Kvīnsas centra tuneli atstāja Manhetenas salu un pa šoseju ripoja uz Džona F. Kenedija lidostu.

Kad viņi bija nonākuši tur, Nokmans apturēja mašīnu pie starptautisko lidojumu ieejas un palīgā iznāca nesējs. Viņš un Nokmans uzkrāva Mollijas divpadsmit koferus uz lidostas ratiņiem, kamēr Petula lēkāja savā ceļojumu grozā un Rokijs devās iekšā paņemt biļetes. Nesējs iestūma ratiņus ēkā, un visi sekoja viņam pie biļešu reģistrācijas galda.

-     Paldies! Mollija pateicās nesējam, kad tas uzcēla pēdējo koferi uz transportiera lentes. Un, ja tas jūs pārāk neapgrūtina, vai jūs nevarētu paturēt automašīnu? Viņa ielika rolsroisa atslēgas nogurušā vīra plaukstā.

-     Paturēt? Jūs domājat novietot to stāvvietā?

-    Tā ir dāvana, teica Mollija.

Vīrieša mute palika vaļā. Vai jūs mani āzējat?

-     Te būs tās dokumenti. Mollija izvilka no džinsu kabatas saburzītu aploksni. Man atliek tikai ierakstīt šeit jūsu vārdu, un tā ir jūsu. Kā jūs sauc?

-     Luiss Ročeta. Bet jūs taču jokojat, vai ne? Ei, vai es neesmu iekļuvis kādā joku pārraidē? Vīrs lūkojās apkārt, meklēdams slēpto kameru.

-      Nē, attrauca Mollija, ierakstīdama nesēja vārdu automašīnas reģistrācijas dokumentos. Lūdzu, Ročetas kungs! Neņemiet ļaunā.

Ročetas kungs bija tik pārsteigts, ka nespēja izdvest nevienu citu skaņu, kā vien pal… pal…

-    Man bija prieks, Mollija smaidot teica. Visu labu! Viņa vienmēr bija vēlējusies kādam pasniegt tādu dāvanu kā šī. Tad viņa pagriezās, lai runātu ar Rokiju, kas bija ticis skaidrībā ar biļetēm. Pēc piecpadsmit minūtēm Mollija atkal nohipnotizēja lidostas personālu, lai Petulu nemanīti dabūtu garām pasu pārbaudei un visām rentgenstaru mašīnām.

Rokijs un Mollija devās iepirkties beznodokļu veikalos. Viņiem bija jāapmeklē tualetes piederumu, konfekšu, elektronikas un rotaļlietu veikals. Pēc milzu jautrības beidzot tika paziņots par iekāpšanu lidmašīnā. Grīļojoties zem pirkumu svara un nesot Petulas grozu, viņi devās uz divdesmito iekāpšanas vietu, kur bija sarunāts tikties ar Nokmanu.

Nokmans, kā jau paklausīgs kalps, devās uz iekāpšanas vietu. Viņš jutās īpaši. Vīrietis zināja, kas viņš ir un kāda līdz šim bijusi viņa dzīve. Tomēr Nokmans nezināja, kā kļuvis par Kaķa Groza kunga un Matu Žāvējamās jaunkundzes kalpu. Tāpat viņš nezināja, kāpēc tie viņam tik ļoti patīk. Tomēr bijušais noziedznieks joprojām ienīda citus cilvēkus. Pie divdesmitās iekāpšanas vietas, kur visi bija sastājušies rindā, lai iekāptu lidmašīnā, viņš uzrādīja savu. pasi un biļeti kādai lidostas darbiniecei. Labvakar! viņa pieklājīgi teica.

Nokmans tikko bija sācis nedroši smaidīt, kad tā domas piepeši pārņēma atmiņas par pusaugu meiteni, kuru viņš kādreiz bija pazinis un kura bija izskatījusies līdzīga šai sievietei. Nokmans atcerējās, cik rupjš pret to bijis. Un, pavisam negribot, viņš sāka buldurēt. Tu esi tikpat neglīt, cik viņ, Nokmans dzirdēja sevi sakām. Jā, nudien, tā tas ir. Tu izskaties kā vard ar vēder aizcietējum. Un tā es viņai ar vienmēr teic. Un es vienmēr taisīj šitād te troksn. Šajā brīdī Nokmans sajuta, ka vaigi pildās ar gaisu, un, pirms vēl paspēja to apturēt, no viņa mutes izlauzās ļoti skaļa, burbuļojoša sprauslāšana. Un, it kā ar to vēl nebūtu gana, Nokmans atcerējās savu veco papagaili Pūkaini, ko bija nogalinājis Snafa kungs, un sāka gaudot: Aaaaaaaūūūūūūū!

Sieviete izskatījās izbiedēta. Viņa sakrustoja rokas uz krūtīm un piemiedza acis. Ser, mums ir sava politika pret rupjiem pasažieriem. Ja jūs izturaties rupji pret personālu vai citiem pasažieriem, jūs var neielaist lidmašīnā.

Nokmans pats bija pārsteigts par sevi. Viņš nespēja aptvert, kā tas varēja notikt. Viņš nebija piedzēries. Varbūt viņš ir slims. Un visas šīs nelādzīgās atmiņas uzdzina viņam šermuļus.

-     Man tik dikt žēl. Lūdzu, pieņemiet man atvainošan! Tas bij joks.

-    Savāda humora izjūta, teica sieviete. Tomēr tad, nolaidusi rokas gar sāniem, viņa ļāva tam iet.

Simons Nokmans steberēja pa tuneli uz lidmašīnas ieeju, uzmīdams uz savas kurpju auklas un atkal brīnīdamies, kas viņam tikko uznācis. Slādams uz priekšu, viņš pārdomāja, cik savāds bijis tikko notikušais. Viņš jutās kā mašīna, kuras distances vadība atrodas kāda cita rokās. Nokmans atkal nodrebēja, iedomādamies savu nabaga papagaili, un sarāvās, atceroties pusaugu meiteni, par kuru viņš tik nežēlīgi bija ņirgājies. Viņš nevarēja saprast, kāpēc visas šīs atmiņas pēkšņi uzpeldējušas viņa prātā. Viņam tas nepatika. Tad viņš atcerejās savus jaunos darba devējus un steidzās tālāk.

-    Ei, sveiki, Matu Žāvējamās jaunkundz un Kaķa Groza kungs, esmu klāt!

-    A, sveiks! atsaucās Mollija un Rokijs, no saviem pirmās klases sēdekļiem uzlūkojot zaļā uzvalkā tērpušos Nokmanu. Simons paskatījās uz viņiem abiem un šķita nobālam, it kā ieraudzījis spoku.

-    Vai ar tevi viss kārtībā? apvaicājās Rokijs.

Pēkšņi ne no šā, ne no tā Nokmanu atkal pārņēma īpaša

sajūta. Šoreiz viņš nometās ejā guļus, apvēlās uz muguras un tirināja gaisā rokas un kājas. Un, tāpat kā iepriekš, viņa mute pavērās pret paša gribu. Viņš pēkšņi apjēdza, ka rej un žēli kauc.

-    Vau, vau, rrrrr, rrrrr, viņš rēja, cepurei nokrītot. Tad viņš gaudoja "ŪūūūūūŪūūūūūŪŪŪūūūūaūūūūū", atkal iedomājies par savu nabaga beigto papagaili.

Citi lidmašīnas pasažieri izskatījās ļoti satraukti; atnāca stjuarte, lai noskaidrotu, kas notiek.

-    Tagad vari izbeigt, Mollija bargi nokomandēja. Tad viņa pievērsa savu starojošo skatienu stjuartei. Viss kārtībā. Viņam tikai vajag iedzert zāles. Lūdzu, neuztraucieties! Stjuarte aizgāja.

Nokmans piecēlās gluži bez elpas. Tā bija lēkme. Viņš noteikti ir slims. Viņš atkal ne no šā, ne no tā bija sācis raudāt par savu papagaili un to, cik briesmīgs bijis Snafa kungs.

Un tagad, kad viņš devās uz savu sēdekli, vēl kādas jūtas lika sariesties asarām viņa acīs. Viņš izjuta nožēlu par kādu suni, pret kuru reiz bija izturējies ļoti nelāgi; šis suns bija ļoti līdzīgs Matu Žāvējamās jaunkundzes mopsenei.

Nokmans aptvēra, ka nav nemaz labāks par Snafa kungu. Piesprādzējot jostu, viņš brīnījās, kā gan varējis būt tik akls. Būdams mazs zēns, viņš nebija akls. Viņš bija apzinājies, cik daudz pārcietis viņa papagailis, un bija par to raudājis caurām naktīm. Un tagad, būdams pieaudzis, viņš bija nežēlīgi izturējies pret suni. Viņš bija atstājis dzīvnieku vienu aukstumā un badā tumšā, netīrā telpā. Tam S, kas nozīmēja Simonu, vajadzēja nozīmēt Snafu. Snafs Nokmans. Vīrs nokāra galvu, un tagad viņu tirdīja jūtas, kuras nebija to traucējušas jau gadiem ilgi. Kauns.

Nokmans skatījās ārā pa lidmašīnas iluminatoru un domāja. Viņš bija izturējies slikti arī pret cilvēkiem. Viņš nekad nebija ņēmis vērā citu izjūtas. Viņš bija pārliecinājis sevi, ka tām nav nozīmes. Taču tagad… tas bija ļoti savādi, un viņš nesaprata, kāpēc, taču šodien viņš apzinājās, ka nekad vairs nespēs ignorēt citu jūtas. Nokmanu bija it kā atmodinājis tas, ka ari cilvēkiem ir jūtas gluži kā viņa papagailim.

Viņa prātu sāka pildīt vēl citas atmiņas par paša pastrādātajām šausmu lietām. Cits pēc cita ļauno darbu rēgi nāca un nostājās viņa priekšā. Un, jo vairāk tie nāca, jo lielāku nepatiku Nokmans izjuta pret sevi.

Kad lidmašīna pacēlās, Nokmans izjuta līdz šim pilnīgi nepazītu smagumu. Viņa gars atradās kaut kur zemu aiz viņa tas bija noskumis un pilns vainas apziņas.

trīsdesmit piektā nodala

Kad lidmašīnā bija pienācis vakariņu laiks, Nokmans secināja, ka vēlas vienīgi augļus. Tad viņš devās pie miera. Turpretī Rokijs un Mollija palika nomodā, izbaudīdami visu, ko sniedza pirmās klases ēdienkarte.

-              Es tikai domāju, ko ēd pārējie pasažieri, Mollija jautri teica, iekozdamās sviestmaizē ar kečupu.

-            Gaļu sasalušos taukos, kam seko augļi ar kartona piegaršu? minēja Rokijs, iekozdams kraukšķīgā pankūkā, no kuras pilēja citronu sīrups. To Alabasteriem un man pasniedza ceļā uz šejieni.

-            Vai zini ko? ierunājās Mollija, pacēlusi skatienu no lidojuma brošūras. Te rakstīts, ka pirmajā klasē var saņemt kakla masāžu.

-    Kas to veic?

-    Nezinu. Varbūt kapteinis?

Tas lika abiem iespurgties, un liela daļa Rokija sīrupa pankūkas nokļuva uz brošūras.

-            Mmmmm, pirmā klase ir lieliska. Lukss! Mollija piebilda, iemalkojot apelsīnu sulu. Bet vai zini ko, Rok? Būs grūti atgriezties uz zemes, kad mēs nokļūsim lejā. ,

-    Kāpēc? Vai tad lidmašīnai nav riteņu?

Viņi atkal sāka smieties.

-             Aizkustinošs joks… atguvusies teica Mollija ar asarām acīs. Nē, es domāju, ka… viņa paskatījās uz

Rokiju. Un nesmidini mani, Rokij, jo es gribu teikt ko nopietnu.

-    Vai tiešām? Rokijs savilka ļoti nopietnu seju.

-    Es gribu teikt, ka būs grūti vairs neizmantot hipnozi, kad būsim atgriezušies. Padomā par visām tām reizēm, kad esi to izmantojis pēdējo nedēļu laikā. Tā ir tik noderīga. Zinu esam norunājuši, ka turpmāk visu panāksim godīgā veidā, bet kā būs, piemēram, kad ieraudzīsi uz ielas vecu vīru, kurš raud, jo viņa sieva ir mirusi un viņš ir vientuļš… Vai tu nevēlētos viņu nohipnotizēt, lai viņam nav tik skumji? Nohipnotizēt viņu, lai viņš iestājas kādā vecu ļaužu klubā vai tamlīdzīgi? Vai arī, teiksim, tu ieraudzītu kādu mazu meiteni raudam, jo viņa skolā saņēmusi sliktu atzīmi un tajā pašā dienā kaķis apēdis viņas pieradināto lēcējpeli, un viņas draudzene nokļuvusi slimnīcā ar kādu briesmīgu slimību, un…

-     Mollij, pārtrauca Rokijs, izbeidz! Mēs taču sarunājām.

-    Jā, bet es vienkārši domāju, ka būs grūti atturēties no kārdinājuma.

-    Pareizi. Būs gan. Bet mums ir jāatturas, jo, ja mēs sāksim to izmantot kaut ari labiem darbiem, drīz vien jau būsim pārgājuši pie sev noderīgiem darbiem, un pēc tam, pirms paši vēl būsim to apjautuši, sāksim to izmantot ik reizi, kad kaut kas nenotiek pēc mūsu prāta. Un tad mēs atkal dzīvosim neīstu dzīvi.

Mollija izskatījās vīlusies. Viņa saprata, ka Rokijam ir taisnība. Viņi to visu jau bija izrunājuši. Tomēr, Mollija vēl mēģināja, ja mēs nevienu nehipnotizēsim, varbūt aizmirsīsim, kā tas darāms.

-    Nieki, attrauca Rokijs, pacēlis vienu uzaci. Tas ir kā ikšķa sūkāšana. Tiklīdz iemācies, kā tas darāms, to vairs nevar aizmirst.

Labi, labi, tev taisnība, Mollija īgni noteica, pagriezdama galvu, lai paskatītos pa logu.

Nakts debesis ārā bija pilnas zvaigžņu, un desmittūkstoš metru zem viņiem Atlantijas okeāna paisuma viļņi sekoja mēnesim. Mollija lūkojās laukā, ar grūtībām aptverdama, ka viņa vairs nekad nevienu nehipnotizēs. Tomēr tad meitenei iešāvās prātā, ka lidot vēl atlicis vairākas stundas. Nebūtu nekāds norunas pārkāpums, ja viņa izmantotu savas spējas lidmašīnā.

Rokijs skatījās mūzikas videoierakstu. Mollija piecēlās un izstaipījās. Tad viņa devās izlocīt kājas.

Nākamo divu stundu laikā Mollijai bija dažas interesantas sarunas.

Pie tualetēm viņa sastapa vīru, kas bailēs trīcēja, jo nevarēja ciest lidošanu. Mollija viņam iestāstīja, ka no šī brīža viņam tā patiks. Viņa aprunājās ar pārgurušu māti, kura nevarēja iemigt, jo bija jātur bērns, kas negribēja gulēt. Pēc desmit minūtēm māte un bērns ciešā miegā bija atlaidušies savos sēdekļos. Viņa runāja ar raudošu stjuarti, kura tikko bija izšķīrusies ar savu draugu, un Mollija dziedēja viņas salauzto sirdi. Tad viņa palīdzēja trijiem bērniem, kam riebās skola, pārvērta kādu kašķīgu veci rāmā sirmgalvī un pārliecināja kādu mazu zēnu, ka turpmāk viņam garšos svaigi dārzeņi, it īpaši spināti.

Mollija ļoti apmierināta atsēdās atpakaļ vietā, juzdamās gandrīz kā pasaku feja.

Lidmašīna piezemējās sešos no rīta. Pēc Ņujorkas laika tagad būtu viens, tāpēc Rokijs un Mollija jutās kā no laivas izmesti. Tomēr viņi bija nedaudz pagulējuši un drīz vien sajūsminājās, ka ir atgriezušies.

-    Atceries, ko norunājām, atgādināja Rokijs, kāpdams lejup pa trapu.

-    Kā tad, atbildēja Mollija, sperdama soli uz lidostas betona.

Lidostas ēkā Nokmans no karuseļa savāca visu viņu bagāžas kalnu. Tad Mollija un Rokijs nolēma, ka būtu superīgi atgriezties Hārdvikas namā stilīgi. Tāpēc viņi nolīga helikopteru.

Lidojums helikopterā ilga divdesmit minūtes. Zem tā propellera rūkoņas Mollija pavērās pa logu un tālumā ieraudzīja krasta līniju un tad ari Braiersvilas pilsētiņu. Kad pilots jau bija pielidojis tuvāk, viņa norādīja uz pakalnu, kur atradās Hārdvikas nams. Tuvojoties aplupušajai, nekoptajai ēkai, Mollija atminējās, kā bija paradusi aizvērt acis un iztēloties, ka aizlido no Hārdvikas nama kosmosā.

Itin drīz viņi jau karājās gaisā tieši virs ēkas pagalma, un lidotājs sāka samazināt augstumu. Viņš piezemējās tieši bāreņu nama priekšā nelielā, līdzenā zemes laukumiņā, un propellera vēja virpulis pluinīja krūmus, dzelkšņus un zāli.

Pilots izslēdza dzinēju. Klāt esam.

Mollija ar gaidpilnu skatienu palūkojās ārā, lai redzētu, kurš pirmais iznāks pa durvīm, taču neviens nenāca.

-     Laikam visi vēl guļ, sacīja Rokijs. Ir taču agrs. Vismaz rādās, ka Heizla nav pārlieku stingra attiecībā uz agru celšanos.

-    Viss tikpat aplupis kā agrāk, secināja Mollija. Viņi izlēca ārā.

Kamēr Petula sajūsmā apostīja sasalušos ceļa dubļus, Nokmans izkrāva bagāžu no helikoptera. Pēc tam pilots novēlēja labu veiksmi un, visiem atkāpjoties nostāk, atkal iedarbināja dzinēju. Pacēlis gaisā īkšķi, viņš aizlaidās. Pēc brīža lidaparāts vairs bija tikai neliels plankumiņš debesīs.

Mollija un Rokijs pagriezās pret Hārdvikas namu. Vienā logā pavīdēja maza seja.

-     Kāds ir piecēlies.

-    Kaut kas te notiek, teica Mollija. Te viss ir nedaudz par klusu. Viņa devās pie durvīm, lai nospiestu zvana pogu, taču tad pamanīja, ka saplaisājušās durvis jau ir vaļā.

trīsdesmit sestā nodaļa

Pirmais, kas pārsteidza Rokiju un Molliju, ienākušus pa durvīm, bija smirdoņa. Vestibilā smakoja vienkārši briesmīgi. Smirdēja pēc kaut kā puvuša. Pēc sapuvuša ēdiena, atkritumiem un netīrumiem. Šaha galdiņam līdzīgā grīda bija nevis ar baltām un melnām rūtīm, bet gan tik netīra, ka izskatījās viscaur melna.

-     Fui, nodrebinājās Mollija, ietīdama degunu savā kašmira šallē. Cik pretīgi!

-     Ož pēc līķa, teica Rokijs. Un te ir auksti kā morgā.

-    Ai, nerunā tā! žēlīgi novilka Mollija. Tu mani biedē. Bet kāpēc tā smird, un kur visi palikuši?

-    Šķiet, ka smaka nāk no virtuves, minēja Rokijs, aizvēris durvis uz pagrabstāvu. Visi droši vien ir augšstāvā. Nolcman, lūdzu, ienes bagāžu un atstāj ieejas durvis vaļā, lai te izvēdinās!

-     Jā, Kaķa Groza kungs, paklausīgi teica Nokmans. Tad Mollija, Rokijs un Petula devās augšup pa akmens pakāpieniem.

Pirmajā stāvā visas guļamtelpu durvis bija ciet, un visā mājā valdīja kodīgs, ass nemazgātu miesu smārds. Mollija atgrūda durvis uz telpu, kur parasti mēdza gulēt Gordons un Rokijs.

Istabā bija klusums, aizkari aizvilkti, bet caurumi tajos ļāva telpā iekļūt gaismai pietiekamā daudzumā, lai

pārliecinātos, ka iekšā neviena nav. Un istaba bija pilna ar atkritumiem. Uz grīdas krustu šķērsu sasviesti palagi, segas un appluinīti matrači, bet stiepļu pinuma gultas bija kailas un aukstas. Visapkārt mētājās apelsīnu mizas, ābolu serdes, tukšas kartona piena kārbas, skārdenes, tukšas sautētu pupiņu bundžas un nemazgāti šķīvji. Kad Rokijs atvilka izdilušos aizkarus, no tiem izspurdza kožu mākonis.

Mollija un Rokijs aizvēra šīs guļamtelpas durvis un atvēra nākamās.

Arī šī istaba bija tukša, un tajā valdīja tāds pats haoss. Trešajā un ceturtajā istabā uz gultām vismaz bija palikuši matrači. Visās telpās bija tāds aukstums, ka Rokijs un Mollija varēja saskatīt elpas garaiņus.

-    Bet mēs taču kādu redzējām, teica Mollija. Varbūt viņi ir šeit. Meitene pastūma piektās guļamtelpas durvis un secināja, ka tās ir aizkrautas ar mēbelēm. Tomēr tas nebija izdarīts pietiekami labi, un pēc nākamā grūdiena durvis padevās.

Šajā telpā aizkari bija atvilkti. Un tur skarbajā decembra rīta gaismā sēdēja Gerijs, Džemma un divi piecgadīgie bērni Rūbija un Džinkss.

Viņi bija saspiedušies kopā zem netīrām segām, viņu mati bija pinkaini un sejas nemazgātas, acis plaši ieplestas un baiļu pilnas.

-     Ko jūs šeit darāt, aizbarikādējuši durvis? bija pirmais Mollijas jautājums. Kad neatbildēja neviens no bērniem, pat ne Gerijs vai Džemma, viņa piegāja tuvāk un no-j tupās viņu priekšā. Bērni piekļāvās cits citam kā magnetizētas dzelzs skaidas. Viņu izturēšanās bija pārsteidzoša.

-    Džemma, Mollija klusi jautāja, vai tu mani nepazīsti?

-            N-nē, ierunājās Džemma, pētoši lūkojoties Mollijas sejā.

-    Es esmu Mollija.

-            Bet, Džemma vārgi teica, Mollija ir aizlidojusi, un tu vienalga neizskaties pēc Mollijas. Viņai nebija tik skaistu drēbju un citu lietu kā tev, un viņas kurpes nebija tik tiras kā tavas, un viņas mati nebija tīri, un ari seja viņai bija citāda. Mazā meitene noslaucīja puņķaino degunu segas stūri un noskurinājās.

-Jā, Mollijai bija pūtaina seja, piebilda Gerijs.

-             Es esmu Mollija. Esmu tikai nedaudz apvēlusies un labāk kopta. Zini, Gerij, tāpat kā tava pele, kad tu to apkop. Tu taču zini.

Mollija palūkojās apkārt. Visapkārt juceklīgi izmētāti netīri apģērba gabali. Matračus un grīdu klāja baltas spalvas no pārplīsuša spilvena, tā ka istaba vairāk atgādināja putna ligzdu, nevis guļamtelpu. Uz koka grīdas lipīgā piparmētru ķēpā bija izspiests saturs no zobu pastas tūbiņas, kurai kāds bija uzkāpis, un tai blakus gulēja sakrokota, tukša un skumja izskata Qube bundžiņa.

-    Mana pele nomira, galvu nokāris, paziņoja Gerijs.

-    Ak nē, Gerij, vai tiešām? Tas ir šausmīgi. Vai ne, Rok?

Rokijs izskatījās ļoti norūpējies.

-Jā, Rokijs teica. Tas ir ļoti skumji, Gerij. Man ļoti žēl dzirdēt, ka PIkstulis ir miris. Vai mani tu atceries, Gerij? Es esmu Rokijs.

Gerijs pamāja.

-            Un ši ir Petula. Ari viņa ir mainījusies. Redzi, viņa vairs nav resna, un vai zini, viņai tagad tiešām patīk skraidīt.

Gerijs stingi blenza uz Petulu, kura nolaizīja viņam roku.

Mollija satraukusies uzlūkoja bērnu rindu. Jūs visi izskatāties slimi, viņa sacīja. Šokējošas bija izmaiņas

bērnos un tas, cik strauji tās bija notikušas. Kamēr viņa bija uzbarojusies, šie te dzīvoja pusbadā. Viņi izskatījās nopietni slimi. Ja Mollija būtu atgriezusies vēl pēc dažām nedēļām, viņi varbūt jau būtu miruši. No šīs domas Mollijai kļuva slikti un viņa ļoti asi izjuta savu vainu. Ielūkojusies sīkajās sejiņās, kuras likās pazīstamas kā brāļu un māsu sejas, Mollija jutās pilnībā vainīga viņu postā.

Mollija paliecās uz priekšu un apkampa Džemmu. Man tik ļoti žēl, viņa teica no pašiem sirds dziļumiem. Mazā meitene viņai piespiedās, un Mollija sajuta, cik trausla un nosalusi viņa ir. Rokijs apkampa Geriju, bet pēc tam arī Rūbiju un Džinksu. Džinkss un Rūbija sāka raudāt. Pilnīgi satriekta par sevī, Mollija domāja kā gan viņa varēja būt tik nejūtīga, atstādama visus šos bērnus Hārdvikas namā kopā ar trako Aderstones jaunkundzi. Un vēlāk kāpēc viņa neatgriezās tad, kad uzzināja, ka varu pārņēmusi briesmīgā Heizla? Mollija saprata, ka ir bijusi egoistiska un, kā viņa atminējās, arī izmisuma pilna. Bet kā viņa bija spējusi doties uz Ameriku, pārliecināta, ka Braiersvilā viņu vairs nekas nesaista? Mollija domāja tas noticis tikai tāpēc, ka viņa līdz pat šim bridim nebija sapratusi, cik ļoti mīl šos bērnus.

-    Vai mājā vispār ir ko ēst? Mollija jautāja Džemmai, cieši nolēmusi pēc iespējas ātrāk vērst visu par labu.

-Jā, jā, mums arvien vēl piegādā ēdienus, kartupeļus, olas, citu pārtiku, visu ko, bet man īpaši labi nepadodas gatavot, un mums nav cepešpannu, un virtuvē čum un mudž no žurkām, tāpēc mums ir bail iet lejā, bet kādreiz jau mēs tur nokāpjam, paņēmuši kādu nūju.

-     Ko tad jūs ēdat? Rokijs šausmās jautāja.

-    Aukstus pupiņu konservus…

-     Bet rīkoties ar bundžu attaisāmo ir grūti…

-     Un tad vēl mēs kādreiz ēdam maizi un augļus, un sieru, ja nokļūstam pie tā pirms tām briesmīgajām žurkām.

-    Bet kāpēc viss tā salaists grīstē? Vai tad Trinklberijas kundze nenāk un nenes kūkas, un nepalīdz jums uzkopt un gatavot?

-     Nē, teica Gerijs, beidzot sācis runāt. Aderstones jaunkundze atlaida Trinklberijas kundzi, un viņa vairs nav atgriezusies. Aderstone teica, ka mums labāk iešot savā vaļā. Bet tā nav… un mana pele nomira. Gerijs skatījās grīdā.

-     Es zinu, Gerij, tas ir ļoti, ļoti bēdīgi, teica Mollija, pieskaroties zēna galvai.

-    Bet klausieties, teica Rokijs, cenzdamies būt saprātīgs, jūs taču esat ļoti izsalkuši! Kā būtu, ja mēs jums brokastis pagatavotu omleti ar kartupeļu čipsiem un karstu šokolādi?

Visi četri bērni pārsteigti uzlūkoja Rokiju. Jā, lūdzu, viņi teica.

-    Nu tad labi. Apģērbieties, un ejam lejā, iekursim uguni, lai jūs sasildītos!

Mazie bērni izskatījās tik nonīkuši un pateicīgi, ka Mollija nevarēja noturēties, nepasacījusi: Un klausieties, mīļie, jums vairs nav jāuztraucas. Apsolu, ka no šī brīža viss būs labi. Mēs esam atgriezušies, lai pieskatītu jūs, un mums ir vēl viens palīgs, un mēs te visu iztīrīsim, un būs visādi gardumi, un būs siltums, un… nu, tad jau redzēsiet.

To pateikusi, Mollija veda neaprūpētos, noskrandušajās drēbēs tērptos bērnus lejā pa kāpnēm. Jau pēc divdesmit minūtēm vestibila kamīnā jautri sprēgāja uguns un visi mazie sasēdās ap to, sildot netīrās kājas. Mollija domāja, kur gan atrodas vecākie bērni, taču nolēma par to pavaicāt

Džemmai vēlāk. Sākumā bija jātiek galā ar brokastīm, tāpēc viņa pasauca Rokiju un Nokmanu, un visi devās lejup uz smirdošo virtuvi.

Virtuve atgādināja elli. Uz sāniem apvēlušies, vāļājās atkritumu maisi, ko pildīja sapuvis ēdiens un tārpi. Izlietnes bija piekrautas ar netīrām pannām, šķīvjiem un galda piederumiem. Īstenībā viss, kas atradās virtuvē, vienalga izlietnēs, uz letēm vai nomests zemē bija netīrs. Pie plīts bija pievilkti krēsli, uz kuriem pakāpušies mazākie bērni bija mēģinājuši pagatavot ko ēdamu.

Petula apošņāja telpu un saoda grauzējus. Kad Mollija atvēra kādu skapīti, uz savām alām aizšmauca trīs peles, kas bija mielojušās ar ēdiena kripatām.

-     Vai zini, Mollij, ievēroja Rokijs, šeit nevar būt žurku, jo esmu dzirdējis, ka tur, kur ir peles, nedzīvo žurkas. Un tas ir labi, jo žurkas pārnēsā dažādas ļaunas slimības, bet peles ir tikai nedaudz netīras. Ja Nokmans notīrītu visas virsmas ar kādu dezinficējošu līdzekli, tad varētu droši gatavot ēdienu.

-    No tā mēs tikai redzam, cik pārbiedēti viņi bijuši. Es gribu teikt, ka Gerijam taču patīk peles, bet viņš tās savā iztēlē uztvēris kā žurkas.

Pateicoties Šoringa bankā pavadītajam laikam, Nokmanam itin labi padevās apkopēja darbs. Sākumā viņš no virtuves iznesa atkritumus; tad vienu no izlietnēm piepildīja ar putainu ūdeni un otru ar karstu, tīru ūdeni skalošanai. Viņš nomazgāja pannas, bļodas, šķīvjus un galda piederumus un tad sāka mizot kartupeļus. Rokijs kādā bļodā iesita divdesmit olas un sāka tās kult, bet Mollija pa to laiku atrada divus ratiņus, kurus noslaucīja.

Tad viņa devās uz saimniecības durvīm, lai redzētu, vai ir bijis piena izvadātājs.

Tieši pie paša sliekšņa bija divas režģu kastes ar galīgi sapuvušām zivīm, dažas vēl smirdošākas atkritumu tvertnes un vecas piena pudeles, kuru sudrabotos vāciņus saknābājuši putni. Mollija paķēra piena grozu ar piecām jaunajām pudelēm un steigšus devās atpakaļ iekšā.

-            Nokman, vai tad, kad būsi pabeidzis gatavot brokastis un arī pats kaut ko ieēdis, tu varētu pēc iespējas ātrāk iztīrīt virtuvi? viņa jautāja.

-            Jā, Matu Žāvējamās jaunkundze, atbildēja padevīgais Nokmans.

Drīz māju pildīja brīnišķīgs omletes, ceptu maizīšu un pavardā degošu malkas pagaļu aromāts. Mollija un Rokijs apmierināti vēroja, kā ēd mazie bērni. Ar katru kumosu viņu sejās atjaunojās dzīvības krāsa.

Gerijs bija pirmais, kuram atgriezās ziņkāre. Un tā, viņš jautāja, kā tad sauc to vietu, kur tu biji aizlidojusi?

-            To sauc par Ņujorku, atteica Mollija. Vai atceries, ka es tev zvanīju?

-Jā. Un kā tad bija tajā Ņujorkā?

-    Interesanti, atbildēja Rokijs.

-    Ko jūs tur darījāt?

-            Nu, visu ko, stāstīja Rokijs. Es dzīvoju kādā ģimenē un secināju, ka jūs kā ģimene man patīkat daudz labāk. Šķita, ka Gerijam teiktais iet pie sirds. Pārējie bērni pamāja un pasmaidīja.

-            Un es, turpināja Mollija, es dzīvoju viena pati, un man bija viss, ko vien es vēlējos.

-    Viss? pārjautāja Džemma.

-             Jā. Man it viss, viss bija elegants, tas viss, ko jūs esat redzējuši reklāmās, un vēl vairāk. Man bija drēbes, automašīnas, televizori, filmas, veikali un tik daudz konfekšu, cik es gribēju. Un es spēlēju teātri, un mani rādīja televīzijā, un cilvēki man visu laiku zvanīja, un es biju slavena!

-    Tu biji slavena? kā atbalss atkārtoja Džinkss.

-Jā, es biju slavena kā… kā meitene no reklāmas.

-               Kāpēc tad tu nepaliki tur? sarunā iesaistījās Džemma.

-            Tāpēc, skaidroja Mollija, ka tur bija arī kaut kas, kas man nepatika.

-    Un kas tas bija?

-     Utis? minēja Gerijs.

-     Nē, ne jau utis. Man bija vientuļi.

-    Vientuļi?

-     Nūjā. Vientuļi. Un vai zināt ko?

-Nu?

-    Vientulība padara visu to greznību līdzīgu mēsliem.

-    Mēsliem?

-    Jā, veciem, sapuvušiem, smirdīgiem mēsliem.

-     Bet kāpēc? jautāja Gerijs.

-            Tāpēc, ka tad, kad esi vientuļš, tev nav ne draugu, ne ģimenes un tu vairāk par visu pasaulē vēlies nebūt vientuļš. Un tur visa tā greznība nepalīdz. Tad tev vairs nav vajadzīgas visas tās dārgās lietas, tev vienkārši ir vajadzīgi cilvēki, kas tev patīk.

-            Un tā, teica Rokijs, kad mēs ar Molliju satikāmies, viņai bija ļoti liels prieks mani redzēt. Un tad mēs nospriedām, ka abi jūtamies vientuļi bez jums, un mēs pārjums arī uztraucāmies, un tā nu mēs atgriezāmies mājās.

Teiktais šķita atstājis uz bērniem spēcīgu iespaidu, un viņi likās priecīgi, ka viņu dēļ Rokijs un Mollija atgriezušies mājās. Neviens no viņiem neizjūta aizvainojumu.

Bērni bija pārāk mīloši un piedodoši. Visi apbrīnā uzlūkoja Rokiju un Molliju un sūca savu dzeramo.

-     Un vai Petula ari jutās vientuļa? jautāja Džinkss, glāstīdams Petulas mīksto galvu.

-Jā, atbildēja Mollija.

-    Tāpēc, ka mēs ari jutāmies vientuļi, vai ne, Džemma?

-    Jā, piekrita Džemma, un tas nebija labi.

Mazā Rūbija sēdēja pie kamīna blakus Nokmanam, un viņas augšlūpu rotāja treknas šokolādes ūsas. Viņa ieslidināja savu mazo plaukstu Nokmana lielajā. Paldies, kungs, meitene teica, palūkodamās uz viņu. Tas bija pats labākais.

Nokmans bija juties savādi jau visu laiku pēc lidmašīnā piedzīvotās lēkmes, un tagad, paraudzījies lejup uz mazo meiteni, viņš izjuta ko tādu, ko nebija pazinis jau gadiem. Viņš apjauta iekšēju siltumu. Šo siltumu radīja tas, ka mazā meitene bija sameklējusi ceļu uz viņa sirdi, un tas, ka viņš priecājās par palīdzību mazajai. Viņš nespēja noticēt šādām izjūtām. Man bij prēks, viņš klusi teica.

-    Un tagad, Mollija teica Gerijam un Džemmai, stāstiet mums visu! Kur pazudusi Heizla un tie pārējie?

-    Pazuduši? Nekur viņi nav pazuduši, atbildēja Džemma. Tepat vien viņi ir. Un mazā dziļi ievilka elpu, lai pastāstītu visu, kas pa šo laiku noticis Hārdvikas namā.

trīsdesmit septītā nodala

Džemma iesāka: Pēc tam kad tu aizlidoji, aizgāja ari Aderstones jaunkundze un Edna, bet, pirms pameta šo vietu, viņas atlaida Trinklberijas kundzi un pieteica, lai nekad vairs neatgriežas. Viņas skaidroja, ka no šī brīža gribot būt jaukas pret bērniem un ka mums, bērniem, nepatīkot, ka pieaugušie mūs izrīko. Tāpēc apgalvoja, ka mums būšot labāk, ja viņas visas aiziešot.

Mollija atcerējās rīkojumu, kādu bija devusi Aderstonei un Ednai lidostā. Kā gan viņas varēja būt tik stulbas, lai domātu, ka bērnu atstāšana savā vaļā bez neviena, kas varētu palīdzēt, darītu viņus laimīgus?

-     Bet Trinklberijas kundze taču bija jauka, iebilda Džinkss.

-Jā, bet viņa darīja tikai to, ko lika Aderstone, un viss palika pa vecam, turpināja Džemma. Un tad Aderstones jaunkundze sapakoja mantas un Edna tāpat, un viņas vēl sastrīdējās, jo Aderstones jaunkundze sagraizīja dažas Ednas drēbes…

-    Viņa sagrieza Ednas mēteli, teica Rūbija.

-    Un abu cepures, piebilda Džinkss.

-    Nūjā, bija diezgan stulbs paskats, kad viņas gāja prom ar sagrieztām drēbēm, teica Gerijs. Edna iedeva mums dažas konfektes, bet tās bija kaut kādas jocīgas, ar šausmīgu pildījumu.

-    Tās bija itāliešu konfektes pieaugušajiem, paskaidroja Džemma. Tomēr, pirms viņas aizgāja, viņas pret mums bija laipnas. Aderstones jaunkundze iedeva man maisiņu naftalīna bumbiņu.

-     Un man viņa iedeva pudelīti sava mutes skalojamā šķīduma, teica Džinkss.

-    Bet tu taču izdarīji blēņas, vai ne, Džinks? Džemma viņam atgādināja.

-Jā, es to izdzēru.

Rokijs pabužināja Džinksa matus.

-     Lai nu kā, turpināja Džemma, Aderstones jaunkundze teica, ka pārtika tikšot piegādāta un ka banka to automātiski apmaksāšot, un vēl viņa teica, ka mums jāturpina apmeklēt skolu, jo citādi nejaukā Todlijas kundze nākšot šurp. Un tā nu mums bija jāizliekas, ka Aderstones jaunkundze un Edna joprojām ir šeit, lai neviens no ārpasaules nezinātu, ka viņas ir prom.

-    Un uz kurieni tad viņas aizgāja? jautāja Mollija.

-    Nezinu.

-    Un kas notika pēc tam?

-     Nu, pēc tam par priekšnieci uzmetās Heizla, atbildēja Džemma.

-      Un viņa bija ļaunāka par Aderstoni, nočukstēja Gerijs.

-    Viņa bija briesmīga un tēloja baigo priekšnieci, turpināja Džemma, un viņa lika mums tik daudz strādāt. Mums bija jāgatavo ēst un jāuzkopj telpas. Heizla teica, ka uz skolu mums jāiet patiešām sakoptiem, citādi Todlijas kundze nopratīšot, ka mēs te esam savā vaļā…

-     Un Heizla aizgāja no savas istabas un pārvācās uz Aderstones jaunkundzes vecajām telpām, un tad viņa pa logu izmeta veselu lērumu papīru, stāstīja Gerijs. Viņa

teica, ka Rodžeram un Gordonam jāpārvācas uz Ednas istabu. Bet tad…

-    Tad viņi visi sāka strīdēties, turpināja Džemma. Un par galveno gribēja būt Rodžers, jo viņš teica, ka Heizla nolaižot šo vietu. Un Gordons gribēja visas Ednas telpas sev vienam. Un tad viņš un Rodžers sakāvās, un Rodžeram nācās iet uz izolatoru…

Džemma un Gerijs runāja ļoti strauji un dzīvi, un Rūbijai ar Džinksu neatlika nekas cits kā vērot viņus platām acīm. Mollija un Rokijs saprata, cik satraucošas bijušas šīs pēdējās nedēļas.

-     Un tad viņi visi kliedza uz mums un izrīkoja mūs, stāstīja Rūbija, bet viņi nekad nepalīdzēja.

-    Un tad viņi sastrīdējās tik ļoti, ka pārstāja sarunāties savā starpā.

-    Un ar mums. Viņi vairs nesarunājās ar mums, teica Džinkss.

-     Pārsvarā, atcerējās Džemma. Dažkārt viņi kļuva pa īstam nikni, ja mēs atbildējām uz telefona zvaniem. Vai atvērām durvis. Un Heizla bija ļoti stingra. Viņa teica: mēs nedrīkstam nevienam stāstīt, ka Aderstone ir prom. Viņa draudēja: ja mēs kādam pastāstīšot, Gordons mūs piekaušot. Bet tagad jau viss ir kārtībā, jo sākušās Ziemsvētku brīvdienas un skolā nav jāiet.

-      Tāpēc mums vairs nav jāmazgājas, paskaidroja Gerijs.

-     Bet tagad mēs vairs nesaņemam skolas pusdienas, tāpēc esam izsalkuši, noburkšķēja Rūbija.

-    Un mēs arī nedrīkstam doties uz ciemu vai pilsētu. ,

-     Nekad, apliecināja Džinkss. Vai ari, kā viņi teica, mūs notveršot bubulis.

-     Par to nu gan jums nav jāuztraucas, teica Mollija. Tāda bubuļa nemaz nav.

Mollija palūkojās apkārt. Izskatījās vairāk pēc atkritumu izgāztuves nekā pēc telpas kādā mājā. Stūrus pildīja hokeja nūjas un pārplīsušas futbolbumbas kopā ar kartona kārbām un plastmasas maisiņiem. Apkārt vēl mētājās dažas cepešpannas ar pelējumu iekšpusē, un sienas bija nošķaidītas ar melnu tinti.

-     Un kur tie pārējie tagad ir? jautāja Rokijs.

-    Droši vien guļ, malkojot dzērienu, skaidroja Džemma. Rodžers ceļas ap desmitiem. Tad viņš iet rakņāties pa Braiersvilas atkritumu tvertnēm. Bet ne Gordons, ne Sintija, ne Kreigs nekur neiet. Viņi paliek Ednas istabā un skatās teļļuku. Un Heizla paliek savā istabā, ja nu vienīgi nokāpj lejā pēc savām speciālajām piegādēm. Visas tās kastes viņa aizstiepj uz savām telpām.

-    Nu labi, secināja Mollija, pagriezdamās pret Rokiju. Man šķiet, ka ir pienācis īstais brīdis modināt Heizlu un pārējos. Vai tev tā nešķiet?

Durvis uz Aderstones veco dzīvokli bija aizvērtas. No spraugas zem tām izlīda milzīga, melna vabole. Petula nervozi ošņāja gaisu, sajutusi vāju vecmeitīgās direktrises smārdu. Mollija palūkojās uz Aderstones kundzes portretu, kas karājās kāpņu laukumiņā. Kāds bija to papildinājis ar ūsām un bārdu. Mollija pieklauvēja pie durvīm, tad pagrūda tās, un durvis atvērās. Viņa un Rokijs iegāja iekšā.

Gaiss dzīvoklī bija piesmacis un smags. Aderstones jaunkundzes tumšbrūnajos toņos ieturētā viesistaba bija vēl tumšāka nekā parasti, un smagie vīna krāsas aizkari bija aizvilkti.

Mollija ieslēdza gaismu. Visapkārt mētājās kastes, tukšas bundžas un Aderstones jaunkundzes bufetes atvilktnes. Grīdu kā sausas rudens lapas klāja tukšas kartupeļu čipsu paciņas un konfekšu papīriņu kaudzes.

Pie tumšās sienas atsprāga durtiņas pulkstenim ar dzeguzi, un dzeguze nokūkoja deviņas reizes.

-    Kas tur ir? no guļamistabas atskanēja Heizlas miegainā balss. Rokijs un Mollija šķērsoja piedrazoto grīdu un atvēra durvis.

Pustumsā viņi ieraudzīja Heizlu, kas bija piecēlusies gultā sēdus. Mollija izlaipoja cauri vēl biezākam atkritumu slānim un parāva aizkaru auklu.

Telpā ieplūda gaisma, iesitoties Heizlai tieši sejā. Viņa aizsedza acis un iečīkstējās: Vācies ārā, Džemma! Te neviens nedrīkst nākt.

-    Tā nav Džemma. Te ir Mollija un Rokijs, teica Mollija.

Kad Heizlas acis aprada ar gaismu, viņas plaukstas nokrita no sejas. Un tās atklāja Heizlu, kura ļoti atšķīrās no tās, ko Mollija bija redzējusi pēdējo reizi. Šai Heizlai seja izskatījās daudz bālāka un plankumaināka. Acis likās pieplūdušas asinīm, ap tām melnēja tumši loki. Lūpas bija sasprēgājušas, un to kaktiņos vidēja aukstumpumpas. Mati šķita paaugušies garāki, jo neviens tos nebija griezis, un pieķepuši galvai. Viņas skatienā bija jaušamas vājprāta pazīmes. Heizla sažņaudza spilvenu. M-m-miegazāle. Es laikam sapņoju, viņa piesmakušā balsi noelsās un viegli iesita sev pa galvu ar spilvenu.

-     Nesapņo vis. Mēs esam atgriezušies, teica Mollija. Un, kaut ari tev tas varētu likties kā murgs, mēs te paliksim.

Vecā Heizla būtu izlēkusi no gultas un metusies virsū Mollijai, bet šī tikai klusi smilkstēja. Kā nu ir, tā ir.

Heizla pasniedzās un no kartona kastes blakus gultai izvilka Paradīzes šokolādes stienīti. Viņa iztina šokolādi no iesaiņojuma un drudžaini iestūma to mutē. Būšu saķērusi cukurslimibu, viņa murmināja, nokodusi kumosu un īpašu uzmanību pievērsdama tieši šokolādei. Pēkšņi šķita viņa ir piemirsusi, ka istabā atrodas arī Rokijs un Mollija.

-     Heizla, teica Mollija, tu izskaties briesmīgi.

-    Jā, zinu, atbildēja Heizla, nokodusi vēl vienu kumosu.

-    Tu izskaties slima, piebilda Rokijs. Vai tu pārtiec tikai no saldumiem?

-    Jā, nekā labāka jau te nav, atteica Heizla, skatienam izmisīgi šaudoties pa telpu un drudžaini meklējot neskaitāmas šokolādes stienīšu kastes. Tad pēkšņi šķita, ka viņa pārakmeņojas. Jūs taču neatņemsiet manus saldumus?

-    Nē, teica Mollija, bet mums ir padomā kas labāks. Vai nevēlies omleti un karstmaizītes?

Pēc tam kad Rokijs bija sameklējis normālu ēdienu un Heizla to aizgūtnēm aprijusi, Rokijs un Mollija runāja ar viņu.

Viņa izstāstīja to, kā viss sagājis grīstē.

Viņa tiem stāstīja, ka sākumā viņai paticis būt par galveno, bet vēlāk, pēc ķīviņiem ar Gordonu un Rodžeru, viņa sākusi arvien vairāk laika pavadīt vienatnē, pārtiekot vienīgi no šokolādes un citiem saldumiem. Viņa pat bija izsmēķējusi paciņu cigarešu, ko uzgājusi Aderstones jaunkundzes bufetē, un pēc tam viņai bijis ļoti slikti. Viņa atzinās, ka jutusies nogurusi, slima un pamesta un beigās sākusi skatīties uz sevi no malas.

-     Man visu laiku bija slikts garastāvoklis, bet es centos justies labāk, taču man nekas nesanāca. Es gribēju just kaut ko labu pret citiem, taču šādas jūtas manī neradās. Es vienkārši ienīdu visus un ienīdu arī pati sevi par to, ka esmu… tik pilna ar naidu. Un vēl es meloju.

Heizla pasniedzās pēc zaļas mapes uz naktsgaldiņa un pasvieda to Mollijai.

Jums būtu jāzina, kas es īstenībā esmu. Es vienmēr esmu visiem melojusi. Izlasiet šo! Uz priekšu, lasiet vien! Viņa atslīga spilvenos sev aiz muguras asaru pilnām acīm. Nav jau vairs jēgas neko slēpt.

Zaļajā mapē bija Heizlas personiskā lieta. Mollija un Rokijs sāka lasīt.

Nu, redziet, vaimanāja Heizla. Nekad neesmu bijusi tas slavenais bērns, kā jūs visi domājāt. Jūs bijāt pārliecināti, ka man bijuši labākie vecāki pasaulē, bet tie īstenībā mani nekad nav mīlējuši, tikai situši. No Heizlas acīm plūda asaras. Aderstone mani vismaz nesita, tāpēc man viņa patika. Es biju greizsirdīga uz jums par to, ka jums bija Trinklberijas kundze. Viņa bija kā mamma jums abiem. Bet ne man. Es ierados par vēlu. Man bija māte, kas auroja uz mani.

-      Bet, iebilda Mollija, kuru bija izbiedējis Heizlas teiktais, Trinklberijas kundze būtu mīlējusi arī tevi. Tu vienkārši nekad neesi viņai to ļāvusi.

-     Es taču esmu briesmīga, šņukstēja Heizla. Zinu, ka nevienam nepatīku. Es jūs nevainoju. Es nepatīku pati sev. Es esmu slikta. Un, vai zināt, tas nebūt nav murgs, ka jūs esat atgriezušies. Man vairs nemaz negribas būt galvenajai. Es negribu vadīt šo iestādi. Es esmu slima. Es tikai gribu kļūt labāka. Es gribu būt labāka. Heizlas seja saviebās izmisuma pilnā grumbu un kroku grimasē, un viņas mute pavērās. No tās nenāca ne skaņa. Tomēr tur bija kluss kliedziens, un asaras lija pār viņas vaigiem.

Mollija uzlika roku Heizlai uz pleca. Būs jau labi, Heizla. Lūdzu, neraudi! Mēs visu saprotam. Paldies, ka parādīji mums savu lietu! Tev būtu vajadzējis redzēt manējo; no tās izrietēja, ka es neesmu vispār nekas. Tagad mēs varēsim viena otrai palīdzēt. No šī brīža viss te būs citādi.

-     Labi, Heizlai izdevās izspiest starp elsām. Un… paldies, ka esat atgriezušies!

Mollija un Rokijs palīdzēja Heizlai izkāpt no gultas un piepildīja ar ūdeni vannu. Tad viņi atstāja istabu, lai apmeklētu Gordonu Boilsu.

Viņi atrada Gordonu sēžam atzveltnes krēslā Ednas istabā, ieritinājušos vatētā segā, kājas iebāzušu milzīgā, divām kājām paredzētā čībā. Blakus viņam uz dīvāna zem dūnu segas bija abi pārējie lielie bērni Sintija un Kreigs. Viņu skatieni bija kā piekalti televizoram, kas bija atnests no kopējās telpas apakšstāvā. Parādoties Rokijam un Mollijai, visi uz mirkli pacēla skatienu, it kā būtu ieraudzījuši pāri mušu, un tad atkal pievērsās televizoram.

Gordona seja, kuru viņš bija iespiedis starp dūrēm, tagad izskatījās bālasinīga, novājējusi un mazāk agresīva.

Mollija izlasīja viņa tetovējumus. Uz dūrēm bija rakstīts KING GORD. Tagad viņā nemanīja nekā karaliska. Sintija un Kreigs izskatījās tikpat rēgaini un skumji.

Mollija izslēdza televizoru. Sveiki, murmuļi!

Pēc tam kad Rokijs visiem bija atnesis brokastis, Gordons beidzot sāka runāt. Viņa balss bija klusa, un runājot acis nemierīgi šaudījās apkārt.

Viņš izstāstīja, ka pēc skolas mācību laika beigām visus pārņēmis neiedomājami slikts garastāvoklis. Viņu vienīgais mierinājums bijusi televīzija, un tā nu viņi skatījušies to bez apstājas.

-    Te ir briesmīgi. Mēs visi jūtamies slikti, novaidējās Gordons. Man šķiet, ka es esmu slims līdz kaulu smadzenēm. Tiešām, rādās, ka ar mani kaut kas nav kārtībā. Rokij, liekas, ka man vajag ārstu!

Sintija un Kreigs neteica neko.

-    Klausieties, ierunājās Mollija. Mēs palīdzēsim jums atkopties, bet ar vienu noteikumu: jums visiem jāmainās.

-    Kā tu to domā? Gordons vārgā balsi jautāja.

-    Jums jābeidz būt nelietīgiem.

-    Ak, to, teica nomāktais Gordons, kura acis tagad bija maigas un valgas kā teļam. Protams, mēs to varam. Es nevienam neesmu uzbrucis vairākas ned… dienas.

-    Bet kā tu vari mums palīdzēt, Spokacs? jautāja Sintija.

-    Gan jau palīdzēšu, atbildēja Mollija. Pagaidi, gan tad redzēsi! Un, starp citu, mani sauc Mollija. Mollija, Mūna.

Mollija runāja stingri un nepielūdzami, bet iekšķīgi priecājās, ka Sintija bija viņu nosaukusi par Spokaci. Tas liecināja par to, ka ir zudusi jebkāda dievināšana, kādu

Sintija varētu būt izjutusi pēc Mollijas hipnotizēšanas seansa Braiersvilas bērnu talantu konkursā.

Kad Gordons, Sintija un Kreigs devās uz vannu un pēc tam ģērbties, Mollija prātoja, vai visi trīs būs tikpat pierunājami arī pēc tam, kad jutīsies labāk.

-    Gan jau manīsim, noteica Rokijs.

Pēdējais, ko vajadzēja apciemot, bija Rodžers Fibins augšstāva izolatorā. Viņi to atrada sēžam uz gultas malas un saitējam ciet kurpes.

Ieraudzījis Molliju un Rokiju, Rodžers šokā palēcās.

Viņa seja bija vēl kalsnāka nekā jebkad, apsarkušais smailais deguns pilēja, un plaukstas bija violetas no aukstuma. Viņa apģērbs gan izskatījās tikpat tīrs, kāds tas bijis vienmēr, tomēr, kad Mollija piegāja tuvāk, viņa pamanīja, ka krekla apkaklītes iekšpusē ir brūngana netīrumu josla un pelēkās bikses stīvas no netīrumiem. Aiz nagiem bija sakrājušies melnumi.

-     Ko… ko jūs te darāt? viņš noprasīja, kreisajai acij raustoties. Manis vairs te nav. Man jāiet… jāiet pārbaudīt atkritumu tvertnes. Viņš palūkojās salauztajā pulkstenī uz rokas locītavas. Es jau kavējos, un, ja nepārbaudīšu tās laikā, tās jau būs tukšas.

Pēc tam kad Mollija un Rokijs bija nomierinājuši Rodžeru ar sātīgu ēdienu, viņi uzzināja, ka tam izveidojies paradums rakņāties atkritumos. Kā viņš teica, pāris reižu gan esot iedzīvojies smagās vēdergraizēs, bet citādi tas esot labākais veids, kā tikt pie daudzveidīgas ēdienkartes.

-    Šis, viņš sacīja, pa pusei raudādams un norādīdams uz tukšo brokastu šķīvi, ir vislabākais ēdiens, tādu neesmu baudījis nu jau vairākas nedēļas.

-     Esi mierīgs, Rodžer. No šī brīža te būs daudz garda ēdamā, Rokijs viņu mierināja. Un, izdzirdējis šos laipnos

vārdus, Rodžers apmeta rokas Rokijam ap kaklu un izplūda asarās.

Ejot ārā no izolatora, Mollija paskatījās uz savu atspulgu spogulī. Tas bija tas pats spogulis, kurā viņa bija lūkojusies un ieraudzījusi sevi kā panku.

Viņa domāja par to, cik atšķirīga izskatās tagad. Mati šķita spīdīgāki, veselība labāka un seja vairs nebija pūtaina. Un, runājot par kartupelim līdzīgo degunu un tuvu novietotajām zaļajām acīm, Mollija vairs neuzskatīja to par neglītumu un tas viss viņai patika, jo piederēja viņai.

Viņa noteikti bija mainījusies kopš tā novembra vakara, kad bija stāvējusi pakalna galā, ienīstot dzīvi un sevi pašu.

Mollija domāja par to, kā mainījušies visi Hārdvikas nama iemītnieki. Un visu šo pārvērtību vaininiece bija hipnozes grāmata.

Heizlai, Rodžeram, Gordonam, Sintijai un Kreigam bija ierādīta viņu īstā vieta. Kad vairs nepastāvēja skolas un noteikumu veidotā struktūra un kad vairs nebija, pret ko cīnīties, viņi bija sākuši karot cits ar citu un sarāvuši savstarpējās saites. Pēc grupas sagrāves viņiem vajadzēja pastāvēt katram par sevi. Tad viņiem nācās palūkoties pašiem uz sevi, un viņiem nebūt nepatika tas, ko viņi ieraudzīja. Heizla bija sabrukusi tiktāl, ka izstāstīja patiesību par savu nokļūšanu bāreņu namā. Mollija saprata, ka viņa nekad vairs neuzbruks citiem. Un viņa ticēja, ka Heizla ir teikusi patiesību, apgalvojot, ka vēlas kļūt labāka. Tomēr Mollija nebija tik pārliecināta par to, ka mainīsies , arī Gordons, Sintija un Kreigs. Viņa nespēja iedomāties, ka Gordons varētu palīdzēt vecākai kundzei šķērsot ielu vai arī ka Sintija vai Kreigs spētu kļūt laipni. Dzīve kopā ar viņiem varētu izrādīties sarežģīta. Kas attiecās uz Rodžeru,

Molliju uztrauca tas, ka dažu pēdējo nedēļu spriedze varētu būt novedusi viņu sava veida ārprātā. Atlika vienīgi cerēt, ka puisis atkopsies.

Un tad bija vēl Nokmans. Viņš pavisam noteikti kļuva labāks ne dienām, bet stundām. Kaut arī viņš joprojām atradās eksperimenta stadijā, Mollija cerēja, ka viņš būs mainījies uz visiem laikiem, gluži kā Petula. Tagad viņa skraidīja apkārt kā veselīgs kucēns.

Un kā tad ar Aderstones jaunkundzi un Ednu? Mollija nezināja ne to, kas viņām tagad padomā, ne kur tās atrodas. Meitene apzinājās, ka dotie rīkojumi drīz pagaisis no viņu apziņas, taču varbūt abas būs atklājušas, ka viņām tiešām patīk lidošana un itāliešu virtuve. Un, ja šīs aizraušanās būs īstas, tās vairs neatgriezīsies Hārdvikas namā. Neviena no viņām jau tāpat nebija nekāda bērnu mīlētāja. Novirzot viņas prom no bērniem, Mollija bija izdarījusi abām lielu pakalpojumu.

Tad Mollija devās lejup pa kāpnēm, lai noslēptu hipnozes grāmatu tur, kur tā vienmēr bijusi drošībā. Zem matrača.

trīsdesmit astota nodala

Trinklberijas kundze bija sajūsmā, izdzirdusi klausulē Mollijas balsi. Viņa ieradās Hārdvikas namā priecīga un sārtiem vaigiem, gluži kā vilnas mētelī ievīstīts apaļš pudiņš. Viņa nesa iepirkumu somas, pilnas ar garšīgām lietām, ko pagatavot vakariņās, un savu veco adīšanas piederumu somu, kas bija piestūķēta ar mājās gatavotām kūkām. Tikko ienākusi mājā, viņa tās izdalīja.

-    Ak manu dieniņ! viņa teica, palūkojusies apkārt. Te nu gan viss nolaists līdz gruntij, vai ne? M-mīļā stundiņ! Te jau smird kā netīrītā suņu būdā.

Pēc tam kad Mollija un Rokijs bija Trinklberijas kundzei izskaidrojuši situāciju, vairs nebija nepieciešams pārāk daudz vārdu, lai pierunātu to nākt un dzīvot pie viņiem.

-Jums jānāk šurp, Trinklberijas kundze! Jūs esat mums vajadzīga, lai palīdzētu mūs pieskatīt, skaidroja Mollija.

-   Citādi mums atsūtīs vēl kādu Aderstones jaunkundzi, brīdināja Rokijs.

-    Lūdzu, nāciet, Trinklberijas kundze, jo mums tiešām vajag mammu! lūdzās Rūbija.

-    Kādu, kas mums cep kūkas, paziņoja Džinkss.

Trinklberijas kundze nopūtās un saņēma rokas uz krūtīm. Zināt, mājās bija vientuļi pēc tam, kad nomira mans A-alberts. Un vēl vientuļāk es jutos, kad Aderstones jaunkundze mani padzina. Es gribētu n-n-nākt.

Mollija un Rokijs viņu apkampa. Jūs esat īsta zvaigzne, T. kundze!

Tad viņi noveda Trinklberijas kundzi pagrabstāvā, lai iepazīstinātu ar Nokmanu.

Nokmanam ap vidukli bija priekšauts un rokas līdz elkoņiem iegremdētas mazgājamā līdzekļa putās. Viņš jau bija ticis vaļā no smirdošajiem atkritumiem un nospodrinājis virtuves skapīšus. Tagad virtuvē valdīja tīrāmā līdzekļa citronu aromāts.

-    Nokmana kungs, šī ir Trinklberijas kundze. Viņa nāks te dzivot, un viņa šeit būs galvenā.

-     Un tu ar viņu labi sadzīvosi, Rokijs klusi nočukstēja.

-     A, sveiki! teica Nokmans, novilcis gumijas cimdus un pieklājīgi paspiezdams roku.

-    Priecājos jūs redzēt, Trinklberijas kundze sasveicinājās. -Jūs te esat l-l-labi pastrādājis, visu satīrot.

-     Paldies, smaidot atbildēja Nokmans, priecīgs, ka viņa grūtais darbs ir novērtēts.

-      N-nu labi, apjukusi novilka Trinklberijas kundze, nezinādama, ko lai vēl saka, k-kā jau es teicu, Mollij, m-man patiktu atgriezties. Ja drīkst, es ņemšu līdzi M-mīlulīti. Tad viņa paskaidroja Nokmanam: Tā ir mana mīļā papagailīte, un viņa dzied burvīgi. Esmu pārliecināta, ka jums viņa patiks.

-Jums ir papagailis? iesaucās Nokmans, uzlūkodams Trinklberijas kundzi tā, it kā viņa būtu dieviete.

-     Ak j-jā, atteica Trinklberijas kundze, apmulsusi no Nokmana uzmanības un nezinādama, ko lai saka tālāk. Viņa izvilka vēl vienu pāri gumijas cimdu. Ja mums šai vietai jāpiešķir kaut cik cilvēcisks izskats, viņa teica, tad es labāk sākšu tūlīt.

Pievakarē bāreņu namā virmoja brīnišķīga vakariņu smarža. Tās sastāvēja no ceptas gaļas ar kartupeļiem un zirņiem, kukurūzas un mērces. Ēka bija silta, jo Trinklberijas kundze bija likusi atvest kurināmo un apkures katls tagad darbojās pilnā sparā.

Mollija un Rokijs izdalīja bērniem vannas putas, šampūnu un jaunus, mīkstus dvieļus, ko viņi bija iegādājušies lidostā.

Ap astoņiem visi bija nomazgājušies, noslaucījušies un uzvilkuši jaunas drēbes, ko bija izvēlējušies no Mollijas koferiem. Pat Gordons, Rodžers un Kreigs bija atraduši T kreklus, kas viņiem patika.

Tika uzklāti ēdamzāles galdi, uz kuriem mirdzēja glāzes un kurus apgaismoja sveces. Kamīnā liesmoja uguns.

Vakariņas likās pašas labākās, kādas Mollija jebkad bija ieturējusi. Ēdiens nebija gluži pats izcilākais, lai gan ļoti garšīgs, bet labākās tās šķita tāpēc, ka bija tik jauki atkal visus redzēt, pat Heizlu un viņas bandu. Un cik atšķirīgi viņi tagad bija kļuvuši! Viņi it kā šķita savu agrāko tēlu ēnas, un ēdot un dzerot viņi izturējās ļoti klusi. Turpretī mazākie bērni vakara gaitā kļuva arvien runīgāki un trokšņaināki, tā ka smieties sāka ne tikai Trinklberijas kundze, bet pat Nokmans.

Tad sāka runāt Gerijs: Un tā, Trinklberijas kundze… Vai jūs un Nokmana kungs tagad būsiet mūsu mamma un tētis? Nosarka gan Trinklberijas kundze, gan Nokmans.

Mollija un Rokijs izsniedza visiem dāvanas, ko bija sapirkušies lidostā. Fotoaparātus un pārnēsājamos disku at-, skaņotājus Heizlai un Sintijai, radiovadāmas automašīnas un lidmašīnas Gordonam, Rodžeram un Kreigam, rotaļu lāčus un rācijas Džemmai, Gerijam, Rūbijai un Džinksam. Gerijs dabūja arī izbāztu peli. Trinklberijas kundzi priecēja smaržas un kaklarota, ko viņi tai bija nopirkuši, un Nokmana kungam patika jaunais uzvalks.

Pēc dāvanu izdalīšanas Džemma lūdza Mollijai, lai viņa dzied un dejo. Nu, tu jau zini, tāpat kā tu darīji talantu konkursā.

Mollija pasmaidīja un pakratīja galvu.

-    Džemma, man žēl, ka jāliek tev vilties, bet es vairs to nedaru. Vai tev toreiz patika?

-Jā, tu biji spīdoša! atcerējās Džemma.

-    Vai ne? piekrita Mollija.

Kad sveces uz galda bija nodegušas līdz pusei, Trinklberijas kundze pēkšņi ar dakšiņu pieskandināja pie glāzes malas. Visi apklusa, kad parasti kautrīgā Trinklberijas kundze piecēlās, noklepojās un braši turpināja.

-    K-kā jau j-jūs visi zināt, es s-s-stostos, viņa smaidot sāka.

-     Bet jūs esat ļoti jauka, teica Džemma.

-      Paldies, Džemma, tu ari! Un, lai arī es s-stostos, es jums izstāstīšu k-kaut k-ko tādu, ko neesmu nevienam uzticējusi d-daudzus gadus, bet k-kas man t-tagad jums jāizstāsta. Šis ir īstais brīdis, lai to pasacītu. Š-šis ir īstais brīdis, jo beidzot š-šajā namā, H-h-hārdvikas namā, valda prieks. K-kā jūs jau zināt, M-mollija un Rokijs lūdza mani nākt un dzīvot š-šeit, un p-palldzēt par jums rūpēties. Ceru, ka jums nav iebildumu.

Bērni sajūsmā uzgavilēja.

-     Līdz šim š-šajā mājā ir bijis daudz skumju, un varbūt d-dažiem no jums ir licies, ka neviens nesaprot, kā ir justies vientuļam šajā pasaulē. Man nešķiet, ka Aderstones jaunkundze tur būtu kaut ko mainījusi. Es p-parasti s-sajutu šeit valdošās skumjas, kad nācu u-uzkopt telpas, un tas m-man bija ļoti s-sāpigi. Jo dvēseles dziļumos a-arī es zinu, ko nozīmē b-būt vientuļai. Jo un t-tas ir tas, ko es gribēju jums pastāstīt, es a-arī esmu bārene. V-varbūt jums šķiet, ka esmu mazliet par vecu un resnu, lai b-būtu b-bārene, bet savulaik arī man nācās pārcelties uz bāreņu namu. Zināt, mans tēvs nomira, kad man b-bija divi gadi, un tad m-mana m-māte apprecējās no jauna. Nelaime tā, ka v-viņas jaunajam vīram jau b-bija trīs b-bērni, un tad viņam bija vēl d-divi ar manu māti, un beigās bērnu bija pārāk daudz, un mana nabaga mamma vairs n-netika galā. V-vienam no mums bija jāiet prom. Un jāiet prom b-bija man. T-tas man nekad nebija šķitis godīgi. Un ilgi es ienīdu šos b-bērnus par to, ka viņi mani izgrūda. J-jo t-tā viņi tiešām d-darīja. Viņi bija līdzīgi savam tēvam. Viņš bija brutāls, un arī viņa bērni tādi bija. Viņi turējās un spēra, un es b-biju t-tā, kuru izstūma. Es, redziet, biju biklāka par viņiem. Un t-tad kādu dienu es izdzirdēju dziesmu, kas, šķiet, b-bija rakstīta tieši man. Daži no jums to zina. Trinklberijas kundze uzsmaidīja Mollijai un Rokijam. Bet jums, pārējiem, es to nodziedāšu tagad. T-tā skan šādi. Trinklberijas kundzes trīcošās balss skaņas piepildīja ēdamistabu.

Ak, mazie putnēni vārgie, No ligzdas jūs dzeguzēns dzinis. Jel nesodiet ļaundari bargi Mātes dzeguzes pēdās viņš minis.

Mollija palūkojās apkārt, lai pārliecinātos, vai Heizla un lielākie bērni nešķoba sejas pēc šūpuļdziesmas noklausīšanās. Taču viņi tā nedarīja. Viņi sēdēja klusi un uzmanīgi klausījās. Izņemot Gordonu, kas joprojām ēda.

Šī dziesma man iemācīja ļoti daudz, teica Trinklberijas kundze. Tā lika man s-saprast, ka nav jāienīst bērni, kas mani izgrūda no ligzdas, jo viņi izturējās tā, kā viņiem bija mācījis t-tēvs. Tāpēc es viņiem piedevu. Un kopš tā brīža mana dzīve ir kļuvusi labāka, jo es v-viņus vairs neienīstu.

-     Mums katram ir savs stāsts par to, kāpēc esam šeit, turpināja Trinklberijas kundze, un d-droši vien daži no jums dusmojas uz tiem, lai nu kas viņi būtu, kas pametuši jūs šeit. Bet jums jācenšas paturēt prātā, ka viņi bija tādi tāpēc, ka tā viņiem bija mācīts. Jums j-jācenšas izjust līdzjūtību un viņiem piedot. Un tieši tāpēc, ka mātes dzeguzes iemāca saviem bērniem sliktus ieradumus, un t-tāpēc, ka tas, ko cilvēks iemācās bērnībā, ir tas, ko viņš pēc tam sniedz apkārtējiem, n-no šī brīža šis nams būs Laimes nams.

-     No šī vakara ikviens no mums ņems vērā citu jūtas. Viņa pievērsās mazajiem bērniem. Mums t-taču nav vajadzīgi nejauki cilvēki, vai ne? Kas ir nejaucība? Tāda slikta slimība. Un mēs taču negribam to izplatīt, vai ne?

-    Nē, atbildēja Gerijs, negribam vis.

-    Un tā, noslēdza Trinklberijas kundze, ja nevienam no jums nav iebildumu, es g-gribu mainīt šī nama nosaukumu. Es ierosinu, lai no šī brīža šis nams būtu pazīstams ar nosaukumu Laimes nams.

Visi lūkojās Trinklberijas kundzē.

-    Vai esat ar mieru? Trinklberijas kundze jautāja. Ja piekrītat, p-paceliet glāzes!

Visi pacēla Qube glāzes. Nokmana kungs savējo visaugstāk. Sintija ar maizes gabaliņu iepliķēja Kreigu.

-      Par Laimes namul Trinklberijas kundze uzsauca tostu.

-    Par Laimes namu! pārējie pievienojās.

No tālienes visi dzirdēja, ka pulkstenis ar dzeguzi nosit desmit.

-    Un tagad, nobeidza Trinklberijas kundze, domāju, ka laiks doties pie miera…

-     Bet pirms tam, viņu pārtrauca Nokmans, es gribētu parādīt dažus nelielus trikus.

Mollija norija siekalas. Viņai bija aizdomas, ka Nokmans gatavojas slikti uzvesties. Taču nākamās pusstundas laikā Mollija bija lieciniece tādai Nokmana prasmei, kas viņu pārsteidza. Nokmans bija iejuties savā elementā, izpildot kāršu trikus, atrodot kārtis aiz klātesošo ausim un zem viņu krēsliem. Viņš parādīja, kā blēdīties pokerā, un Mollija ievēroja, ka Gordona acis iekvēlojas, vērojot Nokmana darbības. Mollija vēl nodomāja, ka šie abi jāpatur acīs. Gordona jūsma par Nokmanu varētu radīt nepatikšanas.

Pēc kāršu trikiem Nokmans demonstrēja savu roku neiedomājamo veiklību. Viņš izvilka maku no Trinklberijas kundzes jakas kabatas tā, ka viņa to nepamanīja, un saldumu paciņu no Heizlas paduses. Visi aplaudēja un domāja, ka šis ir vislabākais cilvēks, kādu viņi jelkad sastapuši. Ne Mollija, ne kāds cits nemaz nenojauta, ka īstenībā Nokmans bija uzvedies slikti. Viņš bija nozadzis fotoaparātu Heizlai, cukurgailīti Rūbijai, piecas mārciņas no Gordona krūšu kabatas, izvilcis Trinklberijas kundzes ārdurvju atslēgu un aizbāzis to visu sev aiz krekla. "lūr nu šīs mantas gulēja zem skorpiona ar dimanta aci, kas bija ērti iekārtojies starp viņa krūšu spalvām.

Vienpadsmitos visi jau atradās gultās. Tikai Mollija un Rokijs arvien vēl nomodā sēdēja krēslos pie sprakšķošā kamina. Pie viņu kājām svētlaimē gulēja Petula, zelējot akmeni.

-     Kas par dieniņu! nopūtās Rokijs. Ņem vērā, ka mani nav nogurdinājusi laika atšķiriba ar Ņujorku, tagad, ir tikai seši vakarā.

-Jā, laika starpība ir jūtama, piekrita Mollija, lūkodamās uguni. Bet šodien viss bija lieliski, un patiesībā šeit ir tīri jauki, ja ir siltums.

-    Jā, pilnīgi citādi nekā tad, kad te visu noteica Aderstone.

-    Slikti vienīgi tas, Mollija turpināja, saraukusi pieri, ka degviela katlam ir tik dārga. Divsimt piecdesmit mārciņas! Trinklberijas kundze iedeva man rēķinu. Mollija iebāza roku vilnas jakas kabatā ar rāvējslēdzēju un izvilka aploksni ar naudu. Ja mēs turpināsim pirkt degvielu un vēl sāksim tērēt naudu citām vajadzībām, piemēram, guļamtelpu remontam un jaunām mēbelēm, mēs drīz vien vairs nevarēsim atļauties apkuri vai Trinklberijas kundzi, vai labu ēdienu. Un mēs devām solījumu, ka vairs neizmantosim hipnozi. Var jau būt, ka bijām stulbeņi, sakot, ka iesim taisnus ceļus, jo, Rokij, es tiešām nesaprotu, kā mēs tiksim galā.

Petula palūkojās augšup, sūkādama savu akmeni un nojauzdama, ka Mollija ir uztraukta.

-    Nu, teica Rokijs, mums vienkārši jācenšas savilkt galus. Ne jau viss vienmēr notiek gludi, Mollij, bet mums ies daudz labāk nekā agrāk, un mēs tiksim galā ar visām problēmām.

-     Mmmnn, pamāja Mollija.

Petula piešķieba galvu uz sāniem un prātoja, kā varētu iepriecināt Molliju. Viņa nevarēja ciest, ka meitene ir uztraukta. Viņai ienāca prātā parastais triks, kas parasti iedarbojās. Mollijai patika, ja Petula deva viņai kādu no saviem sūkājamajiem akmeņiem.

Tāpēc Petula ar priekšķepu sirsnīgi papliķēja Mollijas kāju, nolika akmeni pie tās un draudzīgi ierējās.

Petulai par lielu pārsteigumu, šoreiz Mollija uz Petulas dāvanu reaģēja pavisam savādi.

-     Ak tu mīļo tētīt! Tas taču nav iespējams! Mollija novaidējās, blenzdama uz grīdu.

Un Rokijs iesaucās: Ārprāts, Petula! Kur tu to dabūji?

Petula pasmaidīja savu suņa smaidu. Viņai nācās piekrist, ka šis akmens ir ļoti jauks pats cietākais, kādu viņai savā mūžā bija nācies zelēt. Viņa to atrada Mollijas jakas kabatā vakar no rīta, kad bija centusies iekārtoties ērtāk.

Mollija pacēla masīvo dimantu un ar vaļēju muti pagriezās pret Rokiju.

-    Tas ir tas dimants, ko laupītājs bija noglabājis bankas seifā. Atceros, kā ieliku to kabatā, taču aizmirsu to pievienot pārējai bankas mantībai. Tāpēc tas netika iepakots rūķī…

Rokijs izskatījās apstulbis. Bet televīzijas ziņās taču teica, ka bankai ir atdots pat katrs sīkākais dārgakmens.

-    Varbūt šis dimants vēl nebija iekļauts nevienā sarakstā. Es atminos: tas gangsteris teica, ka viņš to nozadzis tajā pašā dienā kādam citam blēdim.

-    Vau! Vau! Petula ierējās, it kā teiktu: Ņem to, tas ir tavs!

Mollija paburzīja viņas samtainās ausis. Ko mēs ar to iesāksim, Rokij?

-    Es nezinu, teica Rokijs, glāstot lielo dimantu. Būtu ļoti grūti, varbūt pat neiespējami, noskaidrot, kam tas piederējis sākotnēji. Tad pār viņa seju izpletās delverīgs smaids. Labāk noglabā to drošā vietā, Mollij!

trīsdesmit devītā nodaļa

Tonakt Mollija un Rokijs devās gulēt divos nakti.

Četros no rīta Mollija pamodās.

Decembra nakts pilnmēness iespidēja logā, un mēnesnīcas stari pārplūdināja Mollijas gultu.

Meitene jutās savādi. Viņas plaukstas sāka svīst, un tad, it kā to kāds sauktu, viņa izkāpa no gultas, uzģērba halātu, apāva čības un izvilka no matrača apakšas ādā iesieto hipnozes grāmatu.

Kā sapnī Mollija izgāja no guļamtelpas, nokāpa pa kāpnēm, paņēma mēteli un izgāja ārā aukstajā nakti.

Mēness apgaismoja ceļu, kad viņa atvēra bāreņu nama vārtus, pa ledaino ceļu nokāpa lejup pa pakalnu un devās Braiersvilas pilsētiņas virzienā.

Mollija jutās piesaistīta. Vilkta. Un viņa nejuta aukstumu. Tāpat viņa neizjūta ari bailes. Viņa vienkārši juta, ka viņai jādara kaut kas, lai gan nezināja, kas tieši. Beidzot viņa atjēdzās, apstājusies pie Braiersvilas bibliotēkas. Meitene uzkāpa augšup pa akmens pakāpieniem, devās garām vecajiem akmens lauvām un iegāja bibliotēkas vestibilā. Lasītavā ejas pretējā pusē viņa pamanīja degam gaismu. Mollija zināja, ka viņai jāiet uz turieni. Viņa piegāja pie durvīm un pagrūda tās.

Tur pie sava galda sēdēja bibliotekāre.

-    Ā, viņa smaidot teica, pacēlusi skatienu. Tad tu esi atgriezusies. Un, palūkojusies ārā pa logu uz pilnmēnesi, piebilda: Un pilnīgi precīzi.

Kad viņa to teica, Mollija pēkšņi izkļuva no sapnim līdzīgā stāvokļa. Viņa jutās kā tikko pamodusies no ļoti dziļa miega. Te nu viņa ritasvārkos, mētelī un čībās stāvēja bibliotēkas lasītavā ar hipnozes grāmatu padusē. Apstulbusi viņa sniedza to bibliotekārei.

-     Paldies, Mollij! Ceru, ka tā tev palīdzēja, teica bibliotekāre, noņēmusi acenes.

Mollija sāka atgūties. Viņa pētoši uzlūkoja bibliotekāri, brīnoties, kā gan tā zina viņas vārdu. Tad meitene aptvēra, ka bibliotekāre viņas vārdu noteikti redzējusi neskaitāmas reizes, kad viņa bija ņēmusi grāmatas. Bet kā bibliotekāre bija zinājusi, ka Mollija nāks? Mollija aizdomīgi jautāja: Ko jūs domājāt, sakot, ka esmu atgriezusies pilnīgi precīzi? Neatminos, ka būtu sarunājusi ar jums šeit tikties.

Viņa atcerējās, kā no bibliotēkas bija izzaguši hipnozes grāmatu. Vai bibliotekāre toreiz viņu pamanīja? Viņa bija apjukusi par to, ka pieķerta nozieguma vietā. Viņa labprāt klusi noliktu hipnozes grāmatu atpakaļ, lai vērstu visu par labu. Bet tad viņa pārdomāja. Viņa bija pārliecināta, ka iznesusi grāmatu brīdī, kad bibliotekāre neskatījās. Jā, neviens nebija redzējis, kā Mollija to paņem. Tad kā šī sieviete varēja to zināt? Vai bibliotēkā uzstādītas kameras? Pēkšņi Mollija jutās ļoti neērti.

Bibliotekāre pasmaidīja. Ak, Mollij, neuztraucies! Nāc un apsēdies!

Mollija apsēdās pie galda pretī bibliotekārei. Un pirmo , reizi meitene viņā tā pamatīgi ielūkojās.

Bibliotekāre izskatījās pēc ļoti kārtīgas un apzinīgas sievietes, bet tagad, kad viņa bija noņēmusi brilles, Mollija redzēja, ka viņa nav tik veca, kā bija šķitis iepriekš. Mati

bija sasieti vecmodīgā mezglā, un daži no tiem jau likās sirmi, bet seja tiem neatbilda. Tā bija jauna un gluda, un, viņai smaidot, acis iemirdzējās labsirdībā.

-    Tu, Mollij, droši vien domā, ka es tevi nekad neesmu ievērojusi, jo mans deguns vienmēr bija iebāzts kādā grāmatā vai mapē. Taču es tevi ievēroju. Redzēju, ka tu mēdz šeit nākt tik vientuļa un nosalusi un apsēsties pie radiatoriem. Jau sen esmu tevi vērojusi. Es vēlējos tev palīdzēt. Man bija priekšnojauta, ka tu kaut ko īstenībā ļoti daudz varētu iemācīties no hipnozes grāmatas. Tāpēc tajā pēcpusdienā, kad tu šeit ienāci, viscaur izmirkuši un nošķaidījusies, es tevi nohipnotizēju. Vai atceries, kā tu pēc miega pamodies uz grīdas?

Mollija apmulsusi pamāja, neticīgi saraukusi seju.

-     Nu, lūk, šo miegu tev uzsūtīju es. Es tevi nohipnotizēju brīdī, kad mēs sasveicinājāmies. Un, kamēr tu domāji, ka vienkārši guli, es tev šo to iedvesu. Es nohipnotizēju tevi, lai tu atrodi grāmatu. Domāju, ka trīs nedēļas kopā ar to būtu pietiekams laiks, lai tu kaut ko piedzīvotu. Tāpēc palūdzu tevi atnest to atpakaļ decembra pilnmēness naktī.

-    Pilnīgi precīzi… atkārtoja Mollija.

-    Tā bija frāze, kurai, kā teicu, tevi jāpamodina pēc pastaigas pilnmēness nakti. Starp citu, tu nebiji hipnotizēta, lai darītu vēl ko citu. Viss pārējais, kas ar tevi notika, bija tavs pašas piedzīvojums.

-    Parasti es visu nokavēju! teica Mollija, kaut arī nākamajā mirklī atskārta, ka nu jau vairākas nedēļas nav nokavējusi neko. Bet kā tas nāk, ka Nokmans uzzināja par grāmatu? jautāja meitene, cenšoties domāt sakarīgi.

-    Ak, viņš! Tas melis. Nu, dažas dienas iepriekš viņš piezvanīja no Štatiem un apgalvoja, ka grāmata viņam esot nepieciešama svarīgam pētniecības darbam. Viņš teica, ka

esot profesors un ka grāmata viņam esot ļoti vajadzīga. Viņš izturējās ļoti pārliecinoši. Es teicu, ka viņš var to ņemt lasīšanai. Taču pēc tam viņš manā brīvdienā piezvanīja citai bibliotekārei un diezgan izvairīgi izteicās. Nokmans pierunāja manu kolēģi viņam grāmatu pārdot. Viņš nosūtīja naudu ar ekspreša pasta pārvedumu, un tad, kad es nākamajā dienā atgriezos darbā, viņš paziņoja, ka dodas šurp pats. Šajā brīdī es nojautu ko nelāgu. Es nedaudz papētīju un atklāju, ka Čikāgas muzejā tāda profesora Nokmana nemaz nav. Nevienā nodaļā. Vēl pirms viņš spēra kāju šajā zemē, es jau zināju, ka Nokmans ir blēdis. Un jau tad es domāju arī par tevi. Es gribēju tev to iedot palasīties. Man žēl, ka izrāvu tevi no miega. Ir jau pārāk vēls, un arī es esmu nogurusi. Man jāiet mājās un tev arī.

Mollija tikko bija īsti atmodusies, un viņas galva bija pilna jautājumu. Es taču nesapņoju, vai ne? viņa jautāja.

-     Nē, iesmējās bibliotekāre. Bet tev to vajadzētu darīt. Tagad tev vajadzētu atrasties gultā ciešā miegā.

-     Es vairs neesmu nogurusi.

-     Es gan. Man tiešām jāiet mājās. Bet es vēlētos ar tevi kārtīgi izrunāties tad, kad būsi pilnīgā nomodā, viņa piebilda. Tu man varētu izstāstīt kādus savus piedzīvojumus, un es tev izstāstītu kādus no savējiem.

-     Vai ari jums ir bijuši piedzīvojumi, izmantojot hipnozi?

-    Protams. Piedzīvojumi notiek ar ikvienu, kurš atklāj, ka tam piemīt šīs spējas. Tomēr tagad es reti izmantoju , savu prasmi. Dažkārt es to lietoju, tikai lai palīdzētu cilvēkiem. Man šķiet, ka tā ir vislabāk.

-    Tā, kā palīdzējāt man?

-    Vai izdevās? Man prieks.

Kādu bridi Mollija klusēja, pārdomājot, cik ļoti viņa mainījusies dažu pēdējo nedēļu laikā. Ja nebūtu bijis bibliotekāres, viņa aizvien vēl būtu nožēlojamā stāvoklī. Bibliotekāres dēļ Mollija bija iemācījusies tik daudz.

-     Paldies! viņa teica. Eēē, atvainojos, es pat nezinu jūsu vārdu.

-     Lusija Logana, sacīja sieviete ar laipno seju.

-     Tāds pats uzvārds kā doktoram? Mollija noelsās.

-     Kā doktoram Loganam, kas sarakstījis šo grāmatu?

-    Viņš bija mans vecvectēvs, atkal pasmaidījusi, atbildēja Lusija Logana. Bet klausies, šai naktij pārsteigumu būs gana. Tev būs grūti atkal iemigt. Un man jāslēdz telpas. Tāpēc tagad abas iesim, un, Mollij, nāc ciemos, kad vien vēlies, un es tev izstāstīšu visu par savu vecvectēvu, un mēs varēsim parunāt par hipnozi. Labi?

Mollija pamāja un piecēlās.

Kad viņa gāja ārā no bibliotēkas, Lusija Logana pamāja.

-    Un priecīgus Ziemsvētkus, Mollij, ja tevi pirms tam nesastapšu!

-     Priecīgus Ziemsvētkus! novēlēja ari Mollija, kuras galva bija noreibuši no šīs nakts atklājumiem.

Zem decembra mēness stariem Mollija atgriezās mājās. Ik pa mirklim viņa šūpoja galvu, iedomājoties kādu gadījumu no dažām iepriekšējām nedēļām, atsvaidzinot atmiņā sajūsmas vai baiļu pilnus brīžus un secinot, ka gadījums ir bijis viņas pusē. Viņa apbrīnoja to, kā bija risinājušies notikumi.

Kad viņa kāpa augšup pa lauku ceļu, sāka snigt biezām, mikstām pārslām un zeme zem kājām kļuva balta un viegli gurkstoša. Šķita, ka koki, kas slejas virs ceļmalas dzīvžoga, māj viņai sveicienus.

Tālumā Mollija ieraudzīja Braiersvilas reklāmas dēli. Qube cilvēki peldkostīmos izskatījās tā, it kā viņu mirdzoši baltie zobi tagad klabētu. Un Mollija nodomāja, cik smieklīgi gan ir tas, ka vēl tikai pirms trijām nedēļām viņa bija uzskatījusi, ka šie cilvēki ir brīnišķīgi, un kā viņa bija alkusi tiem līdzināties. Tagad meiteni vismazāk uz pasaules interesēja viņu Qube dzīve. Viņai dzīvojama pašai sava dzīve, un tā ir daudz interesantāka un nozīmīgāka nekā tiem ļaudīm.

Sniegs piepildīja gaisu, virpuļojot ap Molliju, apslāpējot skaņas, tā ka viņas gājiens bija ļoti kluss un nemanāms. Pirmo reizi mūžā viņa tiešām izjuta sajūsmu par savu dzīvi. Viņai patika būt Mollijai Mūnai, apzinoties, ka viņa nebūt nav pati pilnība.

Hipnozes grāmata bija pārliecinājusi, ka viņa spēj iemācīties visu, ja vien cenšas. Ja pirms sešiem mēnešiem kāds būtu teicis, ka viņa būs liela hipnotizētāja, viņa nebūtu tam ticējusi, jo uzskatīja, ka viss viņā ir nejēdzīgs. Tagad Mollija nespēja vien nociesties, kad varēs izmēģināt visu iespējamo. Viņa sāks skriet krosu tikai tāpēc, lai redzētu, vai viņai tajā veicas labāk. Un viņa tiešām iemācīsies dejot stepu. Ne jau tāpēc, lai kļūtu par ārkārtīgi slavenu stepa dejotāju, bet lai tas viņai padotos tik labi, ka sagādātu prieku. Tagad Mollijai vairs nerūpēja slava. Meitene vienkārši vēlējās izbaudīt savu dzīvi un palīdzēt citiem izbaudīt viņējo.

Un līdz Ziemsvētkiem palikušas tikai piecas dienas! Mollija, būdama tik aizņemta visu laiku, bija to pilnīgi piemirsusi. Viņa pasmaidīja. Šie būs visu laiku paši labākie t Ziemsvētki.

Mollija ieelpoja svaigo, auksto nakts gaisu un uzsmaidīja mierīgajai, dusošajai ainavai. Šonakt dzīve bija gandrīz vai pārāk aizraujoša. Ko viņa bija domājusi, kad pirmo

reizi atklāja hipnozes grāmatu? Ka tās sniegtās iespējas ir bezgaligas? Šonakt Mollijai likās, ka tā ir pilnīga patiesība attiecībā uz viņas dzīvi. No papēžiem līdz matu galiņiem. Dzīve likās apburoša. Un vēlreiz Mollija nodomāja, cik labi gan ir būt vecajai, parastajai un vienkāršajai Mollijai Mūnai.

Priekšā mēness gaismā kā sudraba josta mirdzēja ceļš uz mājām, uz Laimes namu.

Tūkstoš kilometru tālumā, desmit kilometru augstu debesīs virs Itālijas Alpiem, kāda lidmašīna meta nāves cilpu. Lidmašīnā sēdēja divas sievietes viena muskuļaina un otra kaulaina. Lidotājai acīs bija traks spīdums un nebija zobu. Viņas zobi, iekārti aukliņā, kā svārsts šūpojās zem zoda. Spēcīgās miesas būves sievietei aiz viņas mugurā bija T krekls ar uzrakstu priekšpusē LABĀK MĪLI ITĀLIJU, CITĀDI…

Kad lidmašīna atkal meta cilpu, spēcīgā sieviete jautāja: Kā būtu ar uno pasta molto, molto bene[7], Agnese?

Mmmmmm, jā, bet, Edna, tikai ne pārāk piparotu. Šoreiz tiešām, Edna… ne pārāk piparotu.

BEIGAS

Džordžija Binga

MOLLIJAS MŪNAS FANTASTISKĀ HIPNOZES GRĀMATA

Redaktore Rūta Koluža

[1] moon (angļu vai.) mēness

[2] adder odze, stone akmens (tulk. no angļu vai.)

[3] scarlet (angļu vai.) spilgti sarkana krāsa

[4] toad (angļu vai.) krupis

[5] vachts jahtas, yodeling jodelēšana, hypnotism hipnoze, ypnotism ipnoze (tulk. no angļu vai.)

[6] king (angļu vai.) karalis

[7] uno pasta molto, molto bene (itāļu vai.) vienu ļoti, ļoti labu makaronu porciju

Content

Binga Džordžija Mollijas Mūnas fantastiskā hipnozes grāmata

PIRMĀ NODAĻA

OTRĀ NODAĻA

TREŠĀ NODAĻA

CETURTĀ NODAĻA

PIEKTĀ NODAĻA

SESTĀ NODAĻA

septītā nodaļa

ASTOTĀ NODAĻA

DEVITA nodala

DESMITĀ NODALA

VIENPADSMITĀ NODAĻA

DIVPADSMITĀ NODALA

TRISPADSMITA NODAĻA

ČETRPADSMITĀ NODAĻA

PIECPADSMITĀ NODAĻA

SEŠPADSMITĀ NODAĻA

SEPTIŅPADSMITĀ NODAĻA

ASTOŅPADSMITĀ NODAĻA

DEVIŅPADSMITĀ NODALA

DIVDESMITĀ NODAĻA

DIVDESMIT PIRMĀ NODAĻA

DIVDESMIT OTRĀ NODALA

DIVDESMIT TREŠA NODALA

DIVDESMIT CETURTĀ NODAĻA

DIVDESMIT PIEKTĀ NODAĻA

DIVDESMIT SESTĀ NODALA

DIVDESMIT SEPTĪTĀ NODAĻA

DIVDESMIT ASTOTĀ NODAĻA

divdesmit devita nodaļa

trīsdesmitā nodaļa

trīsdesmit pirmā nodaļa

trīsdesmit otra nodaļa

trīsdesmit trešā nodaļa

trīsdesmit ceturta nodaļa

trīsdesmit piektā nodala

trīsdesmit sestā nodaļa

trīsdesmit septītā nodala

trīsdesmit astota nodala

trīsdesmit devītā nodaļa