Binga Džordžija

Mollijas Mūnas hipnotiskais ceļojums laikā

Džordžija Binga

Mollijas Mūnas hipnotiskais ceļojums laikā

.

.

.

pirmā nodaļa

Vecais tempļa priesteris salicis vilkās uz priekšu un gausi pildīja pienu lēpju lapu formas metāla šķīvjos. Kamēr viņš to darīja, svētās žurkas steidzās ārā no patvēruma ēnā, lai padzertos. Priesteris tās uzskatīja par pārdzimušiem cilvēkiem. Viņš pie sevis nosmējās, kad žurkas pārskrēja pāri viņa kājām, un nosvieda uz grīdas sauju cukurotu augļu. Priesteris paklanījās daudzrokainā dieva statujas priekšā, pieskārās sarkanajam plankumam sev uz pieres, tad salieca līkās kājas un nometās ceļos.

Priesteris pie sevis prātoja, cik skaisti gan izskatās lielie, plakanie šķīvji katrs no tiem atgādināja baltu mēness ripu ar divdesmit tumšpelēkām žurkām ap to; tās malkoja pienu. Žurkas šķita līdzīgas spalvainām ziedlapām, un to sārtās astes trīsēja kā koku zari vējā.

Priesteris caur tempļa pīlāriem pameta skatienu uz saules pielieto ielu ārā. Trīs poniju pārdevēji kaulējās par samaksu, bet blakus tiem bērni skaļi tērgāja, vērojot dažus sivēnus rakņājamies notekā. Sari tērpušās sievietes pļāpāja, smeļot ūdeni no akas ar akmens grodiem, un blakus sprausloja kamielis, kam mugurā tika krauta nešļava. Ubags sēdēja sakrustotām kājām un ar degunu spēlēja stabuli. Svētā govs ar asti atgaiņāja mušas un pārlūkoja apkārtni.

Aiz govs atradās ļodzīga, no dēļiem sanaglota pan[1] būda. Pie tās no zirga nokāpa kāds vīrs ar šauru žurkas seju, lielām ūsām un violetu turbānu.

Sakārtojis savu zīda apģērbu, viņš nepacietīgi mīņājās, sitot pa putekļaino ceļu ar ādas kurpē tērptu kāju. Pan pārdevējs uzbēra brūnu beteļriekstu pulveri uz zaļas beteļpalmas lapas. Tam viņš pievienoja sarīvētu kokosriekstu, anīsa sēklas un visam pa virsu uzlēja biezu, sarkanu sīrupu. Tad pārdevējs visu satina vienā rullī un beidzot pasniedza elpas atsvaidzinātāju pircējam. Nepagodinot iztapīgo pārdevēju ar uzmanību, smalkais vīrs paņēma košļājamo rullīti un iebāza mutē. Viņš nosvieda dažas monētas zemē pie tirgotavas īpašnieka kājām un, joprojām košļādams, atkal uzlēca zirgam mugurā.

Kad pan tirgotājs pagriezās, notika kas neiedomājams. Atskanēja skaļš BLĪKŠĶIS, un zirgs kopā ar jātnieku izzuda gaisā.

Pārdevējs izbīlī nometās ceļos.

Priesteris templī nošūpoja galvu. Tad viņš paklanījās žurkām, salika rokas un noskaitīja lūgšanu.

otrā nodaļa

Mollija Mūna uzlika savas kalsnās rokas uz augstās zaļā samta dīvāna atzveltnes un saņēma seju rokās. Viņa pa augsto logu nolūkojās uz Braiersvilas parku. Joslām nopļautais mauriņš stiepās tālumā, kur ganījās pieradinātas lamas un rīta miglā vīdēja dzīvnieku formās izcirptu krūmu ganāmpulks. Ķengurs, degunradzis, lācis, zirgs un citu daiļdārznieka roku veidotu dzīvnieku bars draudīgi stāvēja vai bija atlaidušies rasainajā zālē, it kā gaidot, ka nezināma burvestība iedvesīs viņiem dzīvību.

Un starp dzīvnieku tēliem, itin kā rasā meklējot kādu atslēgu, staigāja sieviete pelēkā apmetnī. No aizmugures viņa izskatījās sakumpusi un bēdīga, un Mollija nopūtās, jo zināja, ka šī sieviete tiešām ir bēdīga.

Mollija ilgu laiku nebija pazinusi savu māti. Vēl pirms mēneša meitene bija bārene un domāja, ka viņas vecāki ir miruši. Tad Mollija atklāja, ka viņai ir māte un tēvs. Varētu domāt, ka māte, kura nav redzējusi savu bērnu vienpadsmit gadus, būs laimīga līdz neprātam, un tieši to Mollija gaidīja no viņas. Taču Mollijas māte nemaz nebija laimīga. Viņa nepriecājās, bet tikai gremdējās pagātnē, pārdomājot, cik daudz viņai nozagts.

Lusija Ļogana tiešām bija nolaupīta.

Vienpadsmit gadu laikā Lusiju Ļoganu bija hipnotizējis, novedis dziļā transā un kontrolējis viņas pašas dvīņubrālis izcilais hipnotizētājs Kornēlijs Ļogans. Kornēlijs bija nozadzis Lusijas Ļoganas meitu Molliju un ievietojis viņu nemīlīgā bāreņu namā.

Mollija bija tā, kas izglāba Lusiju. Viņa atbrīvoja savu māti no Kornēlija hipnozes varas, jo meitene, kaut arī tikai vienpadsmit gadus veca, bija izcila hipnotizētāja.

Jā, tas bija ārkārtīgi svarīgi. Mollija bija izcila hipnotizētāja.

Ne jau vienmēr Mollija bija apzinājusies, ka ir izcila hipnotizētāja. Patiesībā pirmā nojausma par to viņu piemeklēja aptuveni desmit gadu vecumā. Līdz tam viņa bija izmantojusi savas hipnotizētājas spējas savā labā, kā arī lai pasargātu sevi no cilvēkiem, kam bija ļauni nodomi. Bet nu viņa vēlējās tās lietot pilnīgi citādiem mērķiem.

Mollija vērīgi palūkojās uz milzīgās celtnes spārniem. Braiersvilas parks bija neaptverami liels. Mollijai gribējās pārvērst daļu no tā par hipnozes slimnīcu par vietu, kur cilvēki ar problēmām varētu rast tām risinājumu. Neatkarīgi no tā, vai viņu problēma būtu bailes no augstuma vai no zirnekļiem, vai atkarība no pīrādziņiem, Mollijas hipnozes slimnīca tiktu ar to galā. Mollija vēlreiz paskatījās uz Lusiju. Nebija iedomājams, ka šī sieviete būtu pirmklasīga pasaules līmeņa hipnotizētāja. Viņa šķita tik nožēlojama, tik bezspēcīga. Varētu būt, ka viņa kļūtu par Mollijas pirmo pacienti.

Mollija nespēja saprast Lusiju. Mollijai likās, ka Lusijai vajadzētu priecāties. Pat neņemot vērā to, ka Lusija bija atkal satikusies ar Molliju, viņa taču bija sastapusi arī savu sen neredzēto vīru, un to bija panākusi tieši Mollija. Mollija bija noskaidrojusi, kas ir Lusijas vīrs (un pašas Mollijas tēvs). Viņu sauca Primo Sells. Arī viņu jau vienpadsmit gadus bija hipnotizējis un vadījis Kornēlijs Ļogans.

Šajā brīdī lasītājs varētu sākt brīnīties, kā gan šāda maza meitene, pat tik prasmīga hipnotizētāja kā Mollija Mūna, varētu uzdrošināties stāties pretī tik izsmalcinātam un pieaugušam hipnotizētājam kā Kornēlijs Ļogans. Nūjā, paši prasmīgākie hipnotizētāji spēj likt pasaulei apstāties. Arī Mollijai piemita šādas spējas. Un pat hipnozes cīņā, kurā pasaule apstājās, Mollija prata pārspēt Kornēliju un pārliecināt viņu, ka viņš ir auns.

Tas viss bija noticis nesenajā Mollijas dzīves posmā tajā, no kura Mollija vēl aizvien centās atbrīvoties. Meitene vēroja savu māti piestājam pie diviem krūmiem, kas bija izcirpti kā pērtiķēni. Lusija noglāstīja vienu no tiem un skumji uzlika roku otram, it kā tas būtu kāda mīļa cilvēka kapakmens. Mollija nopūtās. Mātes sirdi nožēla pildīja tik lielā mērā, ka sabojāja visu tās dzīvi.

Mollija no stikla galdiņa paņēma kādu fotogrāfiju sudraba ietvarā un nogūlās uz grīdas to aplūkot. No attēla viņai pretī māja bāreņi, ar kuriem kopā viņa bija uzaugusi. Fotogrāfija bija no Ziemsvētkiem. No tās smaidīja arī pati Mollija, viņas sprogainie mati bija tik izspūruši kā nekad, tos pluinīja vējš, deguns vairāk nekā jebkad atgādināja kartupeli, zaļās, tuvu stāvošās acis smējās. Visi pārējie vēl joprojām baudīja dzīvi siltajā Losandželosā Amerikā, bet Mollija atradās tālu prom no viņiem drēgnajā Braiersvilā kopā ar savu bēdīgo māti.

Mollija no iekšpuses pakošļāja vaigu. Viņai jau sāka krist uz nerviem nomāktā Lusija Ļogana, kas visu laiku rītasvārkā klīda pa māju. Mātes drūmais garastāvoklis bija jaušams gaisā kā lipīgas slimības baciļi, kas to vien gaidīja, lai kāds tos ieelpotu. Tas jau gandrīz bija skāris arī Molliju. Arī viņa jau bija sākusi savā prātā pārcilāt domu, ka viņas dzīve būtu izdevusies labāka, ja vien pasaulē nebūtu šī riebekļa Kornēlija.

Bija ari vēl kas cits. Mollija neviļus notrīsēja. Viņa ar pirkstiem aptaustīja laiku apturošo kristālu, kas kā liels dimants karājās viņai ķēdītē ap kaklu. Mollijas priekšnojautas teica, ka jānotiek kaut kam liktenīgam. Varbūt tieši šī savādā situācija ar māti lika viņai justies neērti.

Mollija ielika mutē divus pirkstus un iesvilpās. Pēc mirkļa viņa izdzirdēja nagu švīkstoņu uz pulētās ozolkoka grīdas, kad, ķepām slīdot, istabā iebrāzās viņas melnā mopsene Petula. Tā lēcienā piezemējās uz Mollijas vēdera, nometa tur akmeni, ko bija sūkājusi, un sāka laizīt meitenei kaklu. Petula allaž lika Mollijai justies labi. Abas viena otru mīlēja: ja Petula bija blakus, Mollijai vienmēr likās, ka viss ir kārtībā.

-     Trenējies cirkam? Un kā tad ar salto nākamreiz? Mollija cieši satvēra Petulu un stipri paberzēja viņas sānus.

-    Tu nu gan esi laba sunīte. Jā, esi gan! Petula nolaizīja Mollijai degunu. Jā, esi gan. Meitene apskāva Petulu.

Pēc tam piecēlusies Mollija pienesa Petulu pie loga. Norādot uz Lusiju Ļoganu, viņa teica: Skaties, Petula! Nekad vēl neesmu redzējusi nožēlojamāku būtni. Mēs dzīvojam šajā skaistajā mājā, kas tagad pieder viņai ar visiem dārziem, laukiem, zirgiem, ar visu, ko gribam, un tagad mēs varētu baudīt dzīvi, bet viņa ir tāda. Kāpēc gan viņa nevar tikt galā ar savu pagātni? Nu jau pat es sāku justies slikti. Ko lai mēs darām? Petula ierējās. Dažkārt man gribas viņu hipnotizēt, lai viņa justos labāk, bet es taču nevaru hipnotizēt pati savu māti, Petula, vai ne? Petula aplaizīja lūpas. Mollija sasita plaukstas. Tu taču saprati, Petula! Varbūt viņai nav pareizs uzturs.

Petula iesmilkstējās, it kā piekrītot, ka tieši šeit slēpjas jautājuma būtība, un tā, nolēmusi, ka mātei vajadzīgas tikai labas brokastis, Mollija izgāja no viesistabas. Abas kopā devās caur bonzaikoku galeriju, kur visās sienas nišās uz elegantiem galdiņiem atradās četrsimt gadus veci miniatūri japāņu kociņi. To rindas veda lejup uz akmenī kalto grandiozo Laika kāpņu telpu, kur simtiem pulksteņu pie sienām ar savu tikšķēšanu radīja nežēlīgu troksni.

Kāpņu telpas logs bija neiedomājami milzīgs, un pa to iespīdēja aukstā janvāra dienas gaisma. Mollija piemeta roku pie pieres, palūkojoties uz piebraucamo ceļu ārpusē. Uz grants celiņa stāvēja balta ķerra, kurai sānos bija piestiprināts liels uzraksts:

ZAĻIE PIRKSTI

Dārzniecība, kurai var uzticēties

Tur savā ne ar ko nesajaucamajā dzeltenajā firmas kombinezonā stāvēja ari viens no Zaļo pirkstu darbiniekiem, kurš atvēra maisu ar dzirklēm un citiem rīkiem. Dzeltenie, kā viņus pie sevis sauca Mollija, vienmēr bija kaut kur tuvumā, jo Braiersvilas parkā taču bija tik daudz dzīvnieku veidā izgrieztu krūmu, ko vienmēr vajadzēja piefrizēt, un tik daudz puķu dobju un mauriņu, kurus vajadzēja kopt. Mollija pēc vārda pazina gandrīz visus dārzniekus, taču ne šo paveco vīru. Viņš te bija jauns darbinieks. Mollijai patika šī vīra violetais turbāns, lielās ūsas un neparastās kurpes.

Petula ierējās.

Nu labi… nu labi… es jau nāku. Mollija jāteniski uzsēdās uz kāpņu margām un nošļūca līdz pašam apakšstāvam, braucienā izbaudot atbalsi kāpņu telpā.

-     Pe-tuuuu-laaa!

-     Pe-tuuuu-laa… Pe-tuuuu-laa! atbalss atkārtoja.

No portreta pie sienas smaidīja Mollijas sencis, dižais

hipnozes speciālists Dr. Kornēlijs Ļogans. Mollija pacēla trīs oļus, ko Petula bija atradusi akmeņdārzā, pamēģināja ar tiem žonglēt, nometa zemē, tad šķērsoja lielo halli un devās uz virtuvi.

Petula ļāva Mollijai iet. Viņa apstājās hallē un paošņāja gaisu. Tur valdīja savādas smaržas. Eksotiskas smaržas. 1ās nāca no jaunā dārznieka. Petula nebija droša par to, ka varētu viņam uzticēties. Zem piparu un garšvielu aromāta varēja just, ka viņš smaržo nervozi. Petula jau bija mēģinājusi darīt savu satraukumu zināmu Mollijai, taču bez panākumiem. Mollija Petulas rējienus un lūpu laizīšanu bija skaidrojusi tā, ka viņai jāpasteidzas un jāpagatavo kas ēdams.

Petula izlēma iesēsties savā grozā zem kāpnēm un apsargāt ieejas durvis.

Viņa ielēca grozā, izmeta ārā rotaļu peli un paņēma savu īpašo sūkājamo akmeni. Tad, secinājusi, ka spilvens ir pārāk uzčubināts, Petula piecas reizes uz tā apgriezās, lai padarītu to tik plakanu, kā viņai patika.

Beidzot viņa apsēdās, lai visu labi pārdomātu.

Tas vīrs ārā varētu Molliju apdraudēt, Petula domāja. Un, ja viņš tiešām būtu bīstams, kas tad aizstāvētu Molliju? No sievietes nebija nekāda labuma. Šī sieviete Petulai atgādināja kādu reiz redzētu labradoru, kurš bija iekritis ūdenī un gandrīz noslīcis.

Petula pasūkāja akmeni. Viņa to bija atradusi zem gultas lielajā istabā augšstāvā. Tas bija viens no tiem īpašajiem akmeņiem, līdzīgs tam, kādu Mollija nēsāja pakārtu kaklā. Petula zināja, ka Mollija spēj likt laikam apstāties, kad paņēma rokā savu īpašo akmeni. Petula prātoja, vai arī viņai tas varētu izdoties. Ja Petula to varētu, viņa tiešām spētu aizsargāt Molliju.

Petula jau bija apguvusi hipnozes iedīgļus. Losandželosā viņa bija hipnotizējusi dažas pieradinātas peles. Petula bija ari redzējusi un izjutusi, kā Mollija liek laikam apstāties, un viņai tas nelikās pārlieku sarežģīti. Un tagad, ņemot vērā aizdomīgo vīru ārā, Petula uzskatīja par savu pienākumu pārbaudīt savas iemaņas.

Un tā, sūkājot savu kristālu, Petula sāka koncentrēties.

Viņa cieši uzlūkoja savu rotaļu peli, it kā gatavotos to hipnotizēt. Uzreiz viņas ķepas sāka kutināt siltā saplūsmes sajūta, kas vienmēr pavadīja hipnozi. Taču Petula zināja, ka tā nav īstā sajūta. Kad Mollija hipnotizēja pasauli, lai tā apstātos, gaisā vienmēr bija jūtams vēsums. Petula blenza uz peli tik cieši, ka sāka asarot acis.

Nekas nenotika. Taču Petula neatlaidās. Viņa bija ļoti pacietīga radība. Petula mēģināja vēlreiz.

Un tad tas sākās. Astes galiņš sāka salt. Petulas ausis neviļus notrīsēja. Vēsums tagad ļoti lēni līda uz pakaļķepām, it kā aste būtu pārvērtusies lāstekā. Tajā pašā laikā Petulai likās, it kā viņai uz kažoka šļakstītu aukstu ūdeni. Petula nenolaida acis no rotaļu peles. Tagad akmens viņas mutē kļuva auksts. No tā sāka sāpēt zobi. Tomēr pulksteņi hallē joprojām tikšķēja. Petula ar skatienu ieurbās sarkanajā pelē. Mutē bija kā ledusskapī tik auksti, ka likās gandrīz karsti. Taču pulksteņi turpināja tikšķēt.

Tad no apakšstāva bija sajūtama ceptas desas smarža, kas kairinoši vijās ap Petulas degungalu. Viņa nometa akmeni uz spilvena un ar priekšķepu paberzēja žokli. Laika apturēšana acīmredzot bija mazliet sarežģītāks uzdevums, nekā viņa sākumā bija domājusi.

Petula izmeta priekšķepas no groza un ļāva tām slīdēt uz priekšu, bet pati izstaipījās un plati nožāvājās. Viņa izlēma, ka noskries lejā pēc desas gabala un turpinās trenēties apturēt laiku pēc kāda brītiņa.

Pirms Mollija pārcēlās uz šo māju, tur bija dzīvojis Kornēlijs Ļogans. Viņš neinteresējās par ēdienu gatavošanu, vienmēr bija algojis pavāru un bija skops. Līdz ar to virtuvē nekad netika ieguldīti līdzekļi. Tās plīts bija smags, notaukots čuguna veidojums ar melninātām tērauda plāksnēm ēdienu gatavošanai un divām izrūsējušām cepeškrāsnīm. Porcelāna izlietne bija ar atsistām malām, bet rūcošais un trīcošais ledusskapis izskatījās un izklausījās tā, it kā īstā vieta tam būtu tehnikas muzejā. No griestiem kā nobrieduši, putekļu apputekšņoti un noplūkšanai gatavi metāla augļi karājās vara katli.

Tā pavisam noteikti nebija pašu jaunāko tehnoloģiju virtuve, taču tur vienmēr bija silti un omulīgi un Mollijai tur patika.

Mollija atvēra durvis uz dārzu. Pēc tam kad tomāti cepeškrāsnī un desa pannā bija pavadījuši piecpadsmit minūtes, bija pienācis laiks sakult olas. Mollija uzklāja galdu un sauca iekšā māti.

-    Mammuuuuu! Mollija ūjināja ārā vēsajā rīta gaisā. Mamma… Mollija vienmēr jutās savādi, izrunājot šo vārdu.

-     Luuuuusij! Brokastīs! Mollija kliedza.

Parādījās Petula un uzreiz izskrēja ārā. Viņa saprata,

ka desas vēl ir pārāk karstas, lai ēstu. Gan viņa atgriezīsies, kad tās būs atdzisušas.

Pēc piecām minūtēm, kad telpa pildījās dūmiem, jo Mollija piededzināja mērci, Lusija sēdēja pie galda. Viņai mugurā bija apmetnis, bet zem tā naktskrekls. Kājās bez zeķēm vīdēja rasā samirkušas sporta kurpes. Viņas priekšā bija nolikts milzīgs smaržīgi garojošu brokastu šķīvis. Tomēr Lusijas debeszilajās acīs neatspoguļojās nekāds prieks. Viņas lūpās uz mirkli pavīdēja niecīga smaida atblāzma, taču tad atgriezās nomāktā sejas izteiksme.

-    Vai nevēlies kečupu? apvaicājās Mollija, pati iekodusies sviestmaizē ar kečupu savā mīļākajā ēdienā. Lusija pakratīja galvu un pielika pie mutes sīku grauzdētas maizes gabaliņu. No tā noslīdēja tomāta šķēlīte un iekrita viņai klēpī, taču viņa to pat nemanīja. Viņa košļāja grauzdiņu kādas divdesmit reizes, piekalusi acu skatienu plaisai griestos.

-     Vai tu nejūties labi? Mollija uzdrīkstējās pavaicāt. Vai nevēlies šo? Meitene pacēla apelsīnu sulas koncentrātu. Tas īstenībā ir šķidrs cukurs ar nelielu sulas piedevu. Tas tiešām liks tev sapurināties. Tas ir mans mīļākais dzēriens. Lusija pakratīja galvu. Zini, ja ieēd brokastis, cilvēks kļūst stiprāks un viss vairs nešķiet tik ļauni, Mollija centās māti pierunāt. Lusija nopūtās un izšņauca degunu, un, it kā šis žests būtu kā starta šāviens, Mollija jau pati sāka justies zināmā mērā slikti. Viss vairs nešķiet tik ļauni? Lusija šeit nebija vienīgā, ar kuras dzīvi bija izdarītas manipulācijas. Mollija nesūdzējās. Viņa skatījās uz priekšu. Tvēra dzīvi savās rokās un gāja tālāk. Kāpēc gan Lusija nevarētu rīkoties tāpat? Vai tad nepietika ar Molliju, lai māte justos laimīga? Var jau būt, ka meita Lusijai neko daudz nenozīmēja. Pēkšņi kā lietusgāze nolija skumjas un samērcēja arī Molliju. Tas bija šausmīgi. Te nu viņa bija kopā ar savu māti ar cilvēku, ar kuru viņai vajadzētu justies pilnīgi laimīgai un apmierinātai, bet tā vietā viņa jutās kā ar dīvainu svešinieci, kuras garastāvoklis līdzinās briestošai vētrai pamalē. Mollija vēlējās, kaut Lusija atvērtos un atbrīvotos no visām savām skumjām.

Mollija blenza mātes šķīvī. Abas raudzījās uz Lusijas olu kulteni.

Tad, par laimi, Mollijai atgriezās veselais saprāts.

Mollija no pašas pieredzes zināja: jo vairāk cilvēks domā kaut kādā noteiktā veidā, jo vairāk šāds domāšanas veids kļūst par pieradumu.

Mollija neļaus mātes tumšajām domām šādi sevi nogremdēt.

Lusij, tev beidzot jāsaņemas, Mollija pēkšņi teica, juzdamās vairāk kā māte nekā meita. Ko gan tu īsti vēlies justies nožēlojami visu atlikušo dzīvi? Un man ļoti negribētos skart šo jautājumu, taču tā tu nesagādā nekādu prieku ne man, ne Petulai. Es gribu teikt, ka Petula tagad no tevis izvairās, jo tu vienmēr tik skumji nopūties, kad viņu noglāsti… un es… jā, es to vienkārši vairs nevaru izturēt. Tev vajadzētu saņemties. Rīt ieradīsies Primo. Viņš ļoti labi zina, kā tu jūties. Es gribu teikt, ka Kornēlijs ir nolaupījis arī viņa dzīves gadus, tā ka tu varētu ar viņu par to parunāt. Un atceries, ka šurp brauc arī Forests. Viņš palīdzēs tev uzlabot garastāvokli.

Mollija vēroja, kā māte iedzer tēju un tā notek gar viņas zodu. Kā gan, meitene domāja, tā var darīt? Tad Mollija pamanīja, ka viņas pašas krekls ir notriepts ar kečupu. Taču tecināt tēju no mutes bija nedaudz citādi. Bija tā, it kā māti būtu sabojājis satricinājums, pamostoties no hipnozes transa. It kā viņas baterijas nedarbotos, kā nākas.

Tad Mollija pēkšņi jutās slikti. Viņas māte nebija nekāda mašīna. Kā gan Mollija uzdrīkstējās salīdzināt viņu ar mašīnu? Māte bija dzīva, elpojoša, salauzta cilvēciska būtne. Un tas vairs nebija panesams.

Mollija piecēlās. Viņai vajadzēja ieelpot svaigu gaisu un atslēgties no visa. Šī migla, kas nāca no Lusijas, slāpēja vai nost. Meitene nespēja vien sagaidīt, kad ieradīsies Rokijs. Viņš palīdzētu Mollijai justies labāk.

Iziešu aprunāties ar jauno dārznieku, Mollija neveikli teica. Tiksimies vēlāk!

Uzkāpusi augšā, Mollija devās uz lieveni un atvēra ārdurvis. Petula stāvēja grants piebraucamā ceļa otrā pusē blakus dārzniekam ar turbānu, kas viņu glāstīja. Mollija pasmaidīja, jo bija tik atvieglojoši ieraudzīt kādu normālu cilvēku, kādu, kuram patīk dzīvnieki, kurš dara kaut ko draudzīgu.

Taču tad notika kaut kas ļoti neparasts un biedējošs. Atskanēja skaļš BLĪKŠĶIS, un Petula kopā ar dārznieku izzuda gaisā.

trešā nodaļa

Pārrunāsim to vēlreiz. Primo Sells stāvēja pie bibliotēkas sienas, nervozi rotaļājoties ar savām pēc pasūtījuma šūtā zilā krekla aprocēm, cenzdamies izskatīties lietišķs, tomēr secinājis, ka viņa parastās loģiskās domāšanas spējas šoreiz ir viņu pievīlušas. Petula stāvēja uz ceļa un… Primo apcirtās, ar ādas kurpes zoli izpildot pirueti uz persiešu paklāja. Vai esi pārliecināta, ka tā bija Petula? Nu, es domāju, tas varētu būt ari kāds cits suns.

Njā, vecīt, pareizi! sajūsmā piebalsoja Forests, sakratot sirmo matu bizītes. Forests bija padzīvojis Losandželosas hipijs, kurš dzīvē bija gana izceļojies pa pasauli. Viņš bija dzīvojis pie eskimosiem un bušmeņiem, Ķīnas mūkiem un Indijas svētajiem vientuļniekiem. Tagad viņš mājoja Losandželosā, kur audzēja dārzeņus, turēja vistas un ēda milzum daudz ar pupiņām un biezpienu pildītu rāceņu. Dažkārt atmiņa izspēlē ar mums dažādus jokus, viņš turpināja, sakārtojot brilles ar bieziem stikliem. Tas varētu būt kāds cits suns vai pat tā čaļa mugursoma. Forestam piemita dīvainas paražas, un dažkārt viņš mēdza gvelzt tīrās blēņas. Mollija tagad klausījās viņā. Vai varbūt tas bija liels maiss ar suņu cepumiem, uz kura bija attēlots mopsis.

-    Nē. Mollija ar biguli bakstīja uguni kamīnā, atceroties šausminošo mirkli. Tā pavisam noteikti bija Petula. Viņa ieskatījās man tieši acīs un paluncināja asti, pirms dārznieks to sagrāba. Ja viņa nebūtu tik draudzīga… Ja viņa būtu aizbēgusi vai tam iekodusi…

-    Vai mums nevajadzētu piezvanīt dārzniecības sabiedrībai un noskaidrot, kas bija šis dārznieks? Forests ierosināja.

-     Es to jau darīju, atbildēja Mollija. Vakar šeit nav bijis neviens no viņu darbiniekiem. Šis vīrs bija krāpnieks. Ak, ceru, ka ar Petulu viss ir kārtībā! Mollijas labākais draugs Rokijs stāvēja viņai blakus. Viņš maigi papliķēja meitenes plecu.

Rokijs Skārlets bija uzaudzis bāreņu namā kopā ar Molliju kā zīdaiņi viņi bija gulējuši vienā gultiņā, un Rokijs Molliju pazina tā kā neviens. Arī viņš bija prasmīgs hipnotizētājs, taču ne tuvu tik labs kā Mollija. Viņš pieprata "hipnotizēšanu tikai ar balsi". Rokijam bija patīkama balss.

-    Mēs atradīsim Petulu, Mollij. Tam tikai vajadzīgs laiks. Es nemaz nebrīnītos, ja mums piezvanītu kāds šantažētājs. Lai kas viņš arī būtu, viņš droši vien grib kaut ko dabūt. Domāju, ka tas ir tikai kāds pagrimis suņu nolaupītājs.

Mollija ielūkojās Rokijam sejā. Tā bija pavisam melna, jo Rokijs daudz laika bija pavadījis Losandželosas saulē. Un viņa smaidošo acu skatiens vienmēr iedrošināja, lai gan šoreiz Molliju nebija viegli nomierināt.

Rokijs piegāja pie galda un apsēdās. Viņš paņēma lodīšu pildspalvu un, dūkdams pie sevis, sāka kaut ko kricelēt uz plaukstas virspuses. Viņš uzzīmēja Petulu un pulksteni. Cik Rokijs saprata, atlika tikai nogaidīt. Viņš bija rāms, pacietīgs un loģisks, pārliecināts, ka Petulas pazušanai radīsies kāds izskaidrojums.

Mollija uzsita pa saviem džinsos tērptajiem gurniem, atslīga dīvānā un apņēma kaulainos ceļgalus.

-     Nesaprotu, kā tas varēja notikt. Kā gan kāds var tā pazust? Es būtu jutusi, ja tas vīrs būtu apturējis pasauli.

-     Njā, tu būtu sajutusi to vēsuma vibrāciju, piekrita Forests, sakrustotām kājām jogas pozā sēžot atzveltnes krēslā. Tev taču bija tavs laika apturēšanas kristāls, vai ne?

Mollija no krekla izvilka ķēdītē piekārto kristālu.

Forests, meklējot iedvesmu, cieši lūkojās savas oranžās zeķes papēža caurumā. Ko tu par to domā, Primo? Nu, mēs ar Rokiju neesam tādi laika apturēšanas speciālisti kā tu un Mollija. Vai tev šķiet, ka tas puisis turbānā būtu apturējis pasauli tā, ka Mollija to nejustu? Nu, es domāju, ka viņa varētu būt skatījusies uz ceļu, kur Petula luncina asti, un te pēkšņi BUMS; viņš varētu būt apturējis laiku un sasaldējis Molliju kā lāsteku. Un tad, lai kas ari tas čalis būtu, viņš paņemtu Petulu un aizietu. Nonācis drošā attālumā, viņš atkal būtu iedarbinājis pasauli. Nu, protams, sasaldētā Mollija nebūtu redzējusi, kā viņš paņem Petulu. Izskatītos, it kā viņi izkūp dūmu mākonī.

Primo pašūpoja galvu un no kamīna malas paņēma porcelāna ziloni.

-      Man tas nepatīk, viņš noteica, it kā uzrunājot mazo skulptūriņu. Man tas nepavisam nepatīk. Teorētiski tā nevarētu notikt. Ja kāds hipnotizētājs hipnotizē pasauli tā, ka tā apstājas, citi hipnotizētāji, kuriem klāt ir kristāli, to jūt un spēj pretoties sasaldēšanai. Un kas bija tas BLĪKŠĶIS, ko dzirdēja Mollija?

-      Varbūt, nopūtās Forests, apgūlies uz grīdas un aizlicis kājas aiz ausīm, varbūt dārznieks bija nostājies uz enerģētiskās līnijas vai tamlīdzīgi. Es domāju: šajā zemē ir tie druīdu akmens loki un enerģētiskās līnijas ir neiedomājami spēcīgas… hmmm… Forests aizpeldēja domu tālēs.

Rokijs nepievērsa uzmanību Forestam, bet vērsās pie Mollijas, lai aplūkotu viņas kristālu.

-     Tas taču ir īstais kristāls, vai ne?

-    Jā, paskaties uz tā ledaino virsmu. Un es to nēsāju visu laiku. Neviens nevarētu man to nozagt pat miegā. Es pamostos. It īpaši jau pēdējā laikā. Es vairs nevaru neko labi pagulēt. Mollija ierunājās klusāk. Rokij, te ir kā kapenēs, un Lusija klīst apkārt kā… kā mūmija. Mollija nespēja apvaldīt smaidu. Rokijs iesmējās. Galu galā Lusija tiešām ir Mollijas māmiņa [2] .

Primo piegāja pie loga un nolūkojās uz tievu, gaišmatainu vīrieti, kurš, kājas mētādams, skraidelēja pa mauriņu, lecot pāri kroketa vārtiem.

-    Es labāk iziešu laukā un paglābšu Lusiju, kamēr Kornēlijs nav sācis uz viņu blēt. Un, ja jau jūs par to domājat, Lusijai nav nekāda sakara ar Petulas pazušanu. Es to zinu. Esmu ar viņu runājis. Šķiet, ka Lusija šeit atrodas tikai pa pusei, taču viņa nav neviena varā, nav hipnotizēta. Notikušais vienkārši ir viņu sagrāvis un traumējis. Nabaga Lusija. Domāju, ka spēšu viņai palīdzēt tikt ārā no šī nožēlojamā stāvokļa. Primo vēroja četrrāpus nometušos Kornēliju, kas centās grauzt zāli. Brīnums, ka tas jērcilvēks tur ārā kādreiz ir bijis tik varens. Joprojām nespēju noticēt, ka viņš reiz mani hipnotizējis, lai es kļūtu par Amerikas prezidentu un rīkotos viņa labā. Un tā arī notiktu, ja vien tu, Mollij, nebūtu mani izglābusi.

Primo uzsmaidīja savai meitai.

Primo un Mollija bija nolēmuši izlikties, ka nav tēvs un meita. Galu galā ja tev, cilvēkam, nekad nav bijis tēva un nu tas pēkšņi uzrodas, nevar taču lēkāt viņam apkārt, apkampt un priekā saukt: "Tēti!" Sākumā viņš jāiepazīst. Tāpēc Mollija tēvu uzrunāja par Primo. Viņai tēvs patika. Viņš bija pozitīvi noskaņots.

-     Iziešu pastaigāties ar Lusiju, Primo teica, saberzēdams rokas, cenzdamies izskatīties tā, it kā viss būtu kārtībā un viņš būtu tam gatavs. Tiksimies vēlāk. Pārrunāsim visas šīs problēmas. Būs labi, neuztraucies! Primo pamāja un ar šmaukstienu, ar kādu parasti mēdz uzmundrināt zirgus, izgāja no telpas.

-    Tagad ieiešu Te un Tagad, noteica Forests, aizvēris acis un sācis meditēt.

Mollija un Rokijs pa augšstāva gaiteni aizgāja līdz kāpņu telpai ar pulksteņiem. Griestu velvēs atbalsojās to tikšķēšana.

-    Man nepatīk doma, ka kaut kur ir kāds, kurš var tā sajaukt mums galvu, Mollija teica, viņiem kāpjot lejup.

-      Esi uzmanīga, Mollij! Rokijs brīdināja, savilcis lūpas. Nezaudē modrību!

Rokijs nekad nemēdza pārspīlēt. Tāpat viņu bija grūti satraukt. Tāpēc, dzirdot no viņa šādu brīdinājumu, Mollija nodrebēja. Meitene satvēra zēna roku.

-     Turēsimies kopā!

-Jā, bet tev mani šeit nedaudz jāuzgaida; man jāaiziet uz tualeti.

-     Cik ilgi tu tur būsi?

-     Nu, kādas trīs stundas?

-     Ro-kij…

Tualetes durvis aizcirtās. Pa grīdu aizskrēja liels, melns zirneklis.

Mollija stāvēja vestibilā pie ieejas durvīm un lobīja no T krekla sakaltušo kečupu. Šī bija savāda vieta. Sienas no vienas vietas klāja medību trofejas. Uz Molliju nolūkojās to stiklainās acis. Un dzīvnieku galvām pa vidu pie sienām karājās daudzas senlaicīgas dārza šķēres kārtējā vājprātīgā Kornēlija Ļogana kolekcija. Šis vīrs, kas bija apsēsts ar kontroli citu cilvēku kontroli ar hipnozes palīdzību, ari visā savā īpašumā bija izveidojis dzīvnieku formā apgrieztus krūmus.

Gaidot Rokiju, Mollija apgāja apkārt halles galdam, pētot dažas vāzē ievietotas zaigojošas pāva spalvas. No katras galda puses uz viņu dusmīgi noskatījās dzīvnieku grupas, it kā Mollija būtu vainojama to nāvē. Pēkšņi Mollijai prātā iešāvās šausminoša vīzija ar izbāztu Petulas galvu, kas, nāves krampjos saviebusies, nolūkojas lejup uz viņu. Meitene gandrīz paģība.

Mollija atcerējās vecu sievu runas, ka pāva spalvas mājā nesot nelaimi. Tāpēc viņa satvēra visas spalvas, izņēma no vāzes, devās pie ārdurvīm un atrāva tās vaļā.

Iekšā ieplūda auksta gaisa straume. Mollija izgāja rīta saulē un nokāpa lejup pa mājas kāpnēm.

Tālumā dūca zāles pļāvējs, cīnoties ar ziemas zāli. Saules zaķītis atmirdzēja vietā, kur Mollija pēdējo reizi bija redzējusi Petulu, bet tad, kad Mollija gāja pa grantēto apli garām krūmā izgrieztai lidojošai žagatai, kāds mākonis pēkšņi meta milzīgu ēnu pār visu Braiersvilas parku.

Mollija ar acs kaktiņu pamanīja nozibam kaut ko zilu. Meitene strauji pagriezās, taču nekas nebija redzams. Tas varēja būt kāds putns vai putna ēna. Vai arī suņu laupītājs ar turbānu. Mollija strauji apcirtās. Ja šis virs slapstītos kaut kur tuvumā, viņa pieķertu to pielavāmies. Mājas fasādes portāla baltās kolonnas stāvēja sardzē un logi atgādināja sargkareivjus, taču Mollija apzinājās, ka te, ārā, viņa ir tikpat neaizsargāta kā pirms tam Petula.

Kreisajā pusē atkal nozibēja zilgana ēna. Šoreiz Mollija nepagriezās. Viņa nepakustoties centās saskatīt, kas tā ir. Ēna pakarājās gaisā, tad nozuda. Pēc pusminūtes tā atkal parādījās labajā pusē. Vai tas ir spoks? Poltergeists ir tāds spoks, kurš spēj pārvietot priekšmetus. Vai kāds poltergeists bija pārvietojis Petulu? Mollija izlēma to noskaidrot. Kaut ari meitene bija neiedomājami pārbijušies, viņa ļāva ēnai nozibsnīt kreisajā, tad atkal labajā pusē. Mollija sastinga. Ēna atkal parādījās tagad jau tuvāk, tad atkal vēl tuvāk labajā pusē. Tā nemitīgi tuvojās. Pa labi… pa kreisi… pa labi… Te tā bija pa kreisi… pa labi… pa kreisi. Pa kreisi, pa labi, pa kreisi. Meitenes skatiens šaudījās no vienas puses uz otru. Mollija tik ļoti vēlējās noskaidrot patiesību, ka pat nemanīja, ka iekrīt. Iekrīt hipnozes lamatās.

Kad vīrs ar violeto turbānu beidzot stāvēja Mollijas priekšā, viņa tikai nekustīgi lūkojās tā tumšajās acīs. Molliju pat neizbrīnīja vīrieša dīvainais ietērps ne indigo zilais halāts, ko gurnos apjoza plata zīda josta un kas līdzīgi kleitai nokarājās līdz ceļiem, ne apspīlētās baltās bikses zem tā, ne ari sarkanās kurpes ar izliektajiem, smailajiem galiem. Viņa vienkārši uzsūca sevī vīrieša tēlu tik rāmi, it kā aplūkotu attēlu grāmatā. Mollija redzēja garās ūsas, kas slējās abās pusēs augšup no sausās, grumbainās sejas, vaigubārdu zem ausīm. Viņa ievēroja līkos, oranžos zobus un to, ka vīrs kaut ko košļā. Mollija pamanīja zelta ķēdi ap vīrieša kaklu, kurā karājās trīs kristāli caurspīdīgs, zaļš un sarkans.

Tad Mollija izdzirdēja vīrieša čērkstošo balsi. Tu, Mūnas jaunkundz, tagad atrodies vieglā transā. Tu darīsi, kā es teikšu, un nāksi man līdzi. Mollija pilnībā atslāba, nometa zemē pāva spalvas un mierīga un klusa stāvēja hipnozes apstulbumā.

Tūlīt pēc tam padzīvojušais vīrs saņēma viņu aiz rokas, tālumā atskanēja BLĪKŠĶIS, un apkārtējā pasaule kļuva pilnīgi miglaina. Krāsas paskrēja garām, tad sāka vīties visapkārt. Pat krāsas zem kājām no smilškrāsas vērtās brūnas un dzeltenas, tad zaļas un mirdzoši zilas. Tas bija kā ceļojums caur krāsainu kaleidoskopu, un, traucoties tam cauri, Mollijas ādu glāstīja dzestrs vējš, un zāles pļāvēja dūkoņu nomainīja cita dūkoņa nemitīga skaņa, taču ar mainīgu skaļumu un īpašībām. Brīžiem tā atgādināja pērkona dārdus, bet jau nākamajā mirklī lietus šalkoņu un putnu dziesmas. Un tad pēkšņi izplūdusī un miglainā pasaule atkal kļuva stingra. Zeme zem Mollijas kājām bija cieta un zaļa, bet debesis virs galvas koši zilas. Pasaule beidza virpuļot.

Mollijas prātam vajadzēja dažus brīžus, lai atkal kaut ko aptvertu. Lai ari meitene vēl atradās hipnozes varā, viņa saprata, ka apkārtējā pasaule ir mainījusies. Viņi neatradās nekur citur; Braiersvilas parks joprojām bija tepat visā savā diženumā. Taču bija cits gadalaiks. Nebija vairs ziema kā pirms dažiem mirkļiem, bet vasara. Pa labi un pa kreisi pletās lielas puķu dobes, kurās ziedēja rozes. Nekur nebija redzami dzīvnieku formās izcirpti krūmi. Un vēl kas piebraucamajā ceļā nestāvēja automašīna, bet gan ekipāža, kurā bija iejūgts dābolains zirgs un kurai blakus stāvēja senlaicīgā uniformā tērpts kučieris. Dārzā uz ceļiem ar kapli rokā bija nometies dārznieks vilnas kreklā un biksēs, ar brūnu ādas priekšautu. Zemē blakus viņam bija liela nezāļu kaudze un neapēsta cūkgaļas pīrāga atliekas.

-      Nolādēts, atkal nepareizais laiks, nomurmināja Mollijas pavadonis ar sastingušo seju, palūkojies nelielā sudraba ierīcē sev rokā. Ar visu hipnozi Mollija apjauta, ka šī ierīce palīdz viņam ceļot laikā, jo, kā Mollija saprata, viņi tikko bija veikuši tādu ceļojumu.

-    Piedodiet, vai varu jums palīdzēt? jautāja dārznieks. Viņš sarauktu pieri pietrausās kājās, sakārtodams cepuri.

Vīrs ar turbānu satvēra Molliju pie rokas un devās uz nelielu birztaliņu, no kurienes atskanēja smieklu šalts.

-    Oi! iesaucās dārznieks, taču ūsainais vīrietis nepievērsa viņam uzmanību. Tur jūs nevarat iet. Tas ir privātīpašums.

Mollijas ceļabiedrs pielika soli un vilka meiteni sev līdzi. Dārznieks nometa kapli un sāka skriet viņiem pakaļ.

Mollija atskārta, ka pie sevis pavisam mierīgi domā: "Mēs neaizbēgsim no šī dārznieka ar garajām kājām." Bet tieši tad, kad viņi bija tikuši garām pirmajam kokam, vīrs ar turbānu ieskatījās savā sudraba rīkā. Viņš pagrieza kādu ripu un pārslēdza kādu slēdzi. Tad svešinieks uzlika savu kāju uz Mollijas kājas un cieši satvēra zaļo kristālu, kas karājās viņam kaklā.

Pasaule mirklī pārvērtās krāsu jūklī. Kad pasaule atkal kļuva stingra, Mollija aiz koka redzēja, ka dārznieks vairs nedzenas viņiem pakaļ. Viņš atkal tupēja uz ceļiem, kaplējot nezāles. Taču tagad viņam blakus gulēja tikai dažas nezāles. Un vēl vairāk cūkgaļas pīrāgs bija neskarts, ievīstīts dzeltenā pergamenta papīrā. Mollijas pavadonis bija aiznesis viņus atpakaļ laikā.

-     Ko o kā āāā? Mollija ar visiem spēkiem vēlējās pavaicāt, kāpēc vīrietis paņēmis viņu līdzi. Taču mēle atsacījās klausīt. Vīrietis nepievērsa viņai uzmanību.

Aiz kokiem pletās pļaviņa, un tajā uz izklātas segas pavērās ļoti savāda aina. Tur rotaļājās un smējās Viktorijas laika drānās tērpti bērni. Divas meitenes rozā kleitās, kas atgādināja apakšsvārkus, sēdēja pie porcelāna tējas servīzes, bet divi zēni pusgarās tvīda biksēs un vestēs ar nūjām dzenāja stīpu. Meiteņu leļļu ratiņos sēdēja lelle ar rišām rotātu aubi galvā. Un tad Mollija saprata, ka tā nemaz nav lelle. Gluži kā ļauni izsmējīgā sapnī zem ratiņu pārsega elsdama tupēja frakā ieģērbta Petula ar nejēdzīgu cepuri galvā.

ceturtā nodaļa

Tiklīdz Petula saoda Molliju, viņa centās izlēkt no leļļu ratiņiem, bet mazās meitenes pagriezās, lai redzētu, kas ir šie traucējošie jaunpienācēji. Vienu meiteni šķita biedējam Mollijas un vīra ar turbānu apģērbs. Otra izskatījās uzjautrināta.

Kādas jums jocīgas drēbes! Vai nākat no karnevāla?

Tagad jau skatījās arī abi zēni.

Mollija saprata, ka meitenēm droši vien dīvaini šķiet viņas džinsi un T krekls ar dejojošas peles attēlu. Tā kā cilvēks mēdz pilnībā pieņemt dīvainus notikumus sapņos, viņa jau bija bez ierunām pieņēmusi, ka atrodas citā, nevis savā laikā. Mollija elpoja deviņpadsmitā gadsimta gaisu.

Tā Mollijas daļa, kas parasti būtu metusies uz priekšu glābt Petulu, tagad bija stinga un hipnotizēta. Mollija tikai secināja, ka pie sevis prāto jā, Petula cenšas izlēkt no ratiņiem, bet pavecais vīrs dodas pie viņas. Viņš no zemes pacēlis violetu kapsulu un iebāzis to kabatā. Tas violetais nieciņš ir atvedis viņus šurp. Tas noteikti sūta signālus viņa sudrabotajam aparātam. Tad Mollija nodomāja: "Meitenes ir mazas, bet kliedz ļoti skaļi. Šķiet, vīrietis nemaz nemana, ka zēns sit viņam ar nūju. Bet varbūt arī pamana viņš ir nogāzis zēnu zemē un savalda to. Un tagad šis vīrs nes šurp Petulu un velk viņai nost ērmoto ietērpu un aubi."

Šajā brīdī bērni jau bija sākuši tā trokšņot, ka piesaistīja dārznieka uzmanību. Kad dārznieks ieskrēja birztalā, vīrs ar turbānu nikni to uzlūkoja un, liekot lietā caurspīdīgo kristālu, kas karājās viņam kaklā, izdarīja kaut ko Mollijai ļoti pazīstamu viņš apturēja pasauli.

Pasaule mirklī apstājās. Nekļuva ledaini auksts, taču vēss gan, un Mollija sajuta dzīslās pulsējam pazīstamo auksto saplūsmes sajūtu, kas vienmēr pavadīja laika apstādināšanu. Paķēris Petulu padusē un sagrābis Mollijas plecu, vīrietis ieplūdināja meitenē siltumu, lai viņa varētu pārvietoties pati saviem spēkiem.

Petulu vīrs atstāja sastingušu, jo tā ar viņu bija vieglāk tikt galā. Tad viņš aizveda Molliju no haotiskās ainas, atstājot aiz muguras kliedzienā apklusušos cilvēkus, kas bija sastinguši kā lielas ledus lelles cilvēku izskatā zēni ar paceltām nūjām, meitenes ar vaļējām, kliedzošām mutēm un asaru klātām sejām, dārznieks uz vienas kājas, skrienot pļavā.

Viņi piegāja pie ekipāžas ar nekustīgo zirgu un kučieri. Kad viņi bija nonākuši tur, vīrs norādīja, lai Mollija rāpjas ratos, un tad pasniedza viņai sastingušo Petulu. Pat savā transā Mollija vēsi apsvēra, ka tad, kad vīrietis atlaiž viņas roku, viņai jākoncentrējas uz viņas pašas laika apturēšanas kristālu un jāpretojas sastingušajai pasaulei, lai viņas ķermenis nesastingtu tāpat kā visiem citiem. lā Mollija arī darīja. Viņa pamanīja, ka tas atstāj iespaidu uz viņas nolaupītāju.

Iedabūjis Molliju ratos, vīrietis paņēma pātagu un atbrīvoja pasauli no sastinguma. Ar skaļu plīkšķi viņš lika atjēgties zirgam, un viņi traucās uz priekšu. Petula sāka riet. Kabrioleta riteņi izslīdēja pa granti, un golfa biksēs tērptais kučieris pārsteigts pacēla skatienu. Iekams viņš spēja ko darīt, viņa ekipāža jau bija prom.

Zirgs grudzinot aizrikšoja pa ceļu, atstādams aiz muguras vēl vienu saniknotu cilvēku.

Mollijas nolaupītājs pat neatskatījās. Smagi elsojot, viņš notrausa sviedrus no krunkainās pieres un sāka skaļi purpināt. Jā, suns atstās uz viņu iespaidu… tas ir viens no tiem jocīgajiem ķīniešu suņiem. Nu vienreiz būšu visu izdarījis, kā nākas.

Mollija nesaprata, par ko vīrs runā, taču transā viņai tas ari bija vienalga.

Traucoties uz priekšu, Mollija apjauta, uz kurieni viņi dodas. Viņi atradās uz Braiersvilas ceļa. Protams, ka tas nebija pierastais asfaltētais ceļš, bet gan grambains lauku zemesceļš, kura vidū garā, zālainā joslā auga margrietiņas. Pēc pusjūdzes viņi sastapās ar vērša vilktiem ratiem. Kabrioletam nācās apstāties, kamēr vērša rati lēni nobrauca ceļmalā, lai ļautu sevi apdzīt. Mirkli valdīja klusums, ja neņem vērā augstu gaisā vīterojošu cīruli. Un tad Mollija uz ceļa aiz muguras izdzirdēja zemi tricinošu pakavu klaudzoņu. Vīrs, pametis skatienu atpakaļ, ieraudzīja strauji tuvojamies saniknoto dārznieku un kučieri. Nolamājies viņš bīstami uzlēca ekipāžu velkošajam zirgam mugurā un piespieda to apdzīt vērša vilktos ratus. Nu jau vajātāji bija vairs tikai dažu jardu attālumā. Mollijas nolaupītājs kārtējo reizi sastindzināja pasauli.

Tā kā vīrieša ķermenis bija saskarē ar zirga rumpi, dzīvnieks turpināja kustēties uz priekšu. Mollija bija sakoncentrējusi savu prātu, tāpēc arī viņa turpināja kustēties. Cieši satvērusi Petulu, viņa atskatījās un vēsā mierā nolūkojās uz vajātājiem. Tie bija kā lieliskas jātnieku statujas zirgu mugurās. Kā nekustīgs mākonis bija sastinguši pat zirgu pakavu uzjundītie putekļi.

Mollija vēroja paveco vīru lēkājam uz zirga, kurš vilka kabrioletu, un viņu pārsteidza tas, cik izveicīgs viņš ir savā vecumā. Garām slīdēja sastingusi deviņpadsmitā gadsimta pasaule. Mollija vairs negribēja uzdot vīram jautājumus. Viņa tikai smaidīja, it kā mainīgā apkārtne būtu vienkārši izrāde, kas domāta viņas izklaidei. Mollijas smaids līdzinājās maigai ģitāras mūzikai.

Nekustīga, garā, brūnā kleitā tērpta sieviete bija vilkusi ūdens spaini no akas. Viņi pabrauca garām skrandās tērptam zēnam, kurš gar dīķi bija dzinis zosu baru. Visi stāvēja sastinguši kā skulptūras.

Kad viņi bija sasnieguši Braiersvilas nomali, Mollija palūkojās augšup uz pakalna virsotni, kur vajadzētu atrasties bāreņu namam, kurā viņa bija uzaugusi. Tā pati māja tikpat pelēka un bēdīga stāvēja tur, pakļauta visiem vējiem un nokrišņiem. Mollija prātoja, vai tas ir bāreņu nams 1850., 1860. vai 1870. gadā kāds nu pašlaik bija gads.

Mollijas nolaupītājs dzina zirgu Braiersvilā. Viņi pabrauca garām pilsētas domei ar tās piparnīcai līdzīgo jumtu. Viss joprojām bija sastindzis. Sievietes valkāja garas, polsterētas kleitas un lielas cepures. Vīriešu galvassegas bija cilindri, žokejcepures un mīkstas vilnas mices. Vīrs ar turbānu skubināja zirgu uz priekšu, nepievēršot uzmanību tā uztraukumam par nekustīgo pasauli. Kaut ko burkšķot pie sevis, viņš līkločiem manevrēja kabrioletu starp zirgu vilktu ratu un furgonu šķēršļiem.

Kādā sānu ieliņā bija notikusi rosīga tirgošanās. Tur bija kūku būdas, maizes galdi un būri ar dzīvām vistām, ko varēja nopirkt un nokaut turpat uz vietas. Miesnieks ar gaļīgu seju bija nolicis vistu uz kaujamā dēļa, otrā rokā pacēlis cirtienam gatavu gaļas nazi. Petulas jutīgais deguns saoda gaisā plīvojošās asiņu, notekūdeņu, alus, ceptas maizes, salmu, dzīvnieku un dūmu smaržas, un viņa centās saprast, kāpēc te viss ož tik savādi.

Beidzot viņi nonāca otrā pilsētas pusē, pašvaldības teritorijā. Mollijas nolaupītājs nokāpa no zirga un atkal ļāva pasaulei kustēties. Aizelsies no brauciena, izsmēlis spēkus no laika apturēšanas un nepacietīgs, viņš norādīja, lai Mollija un Petula izkāpj no ekipāžas. Vīrs ar turbānu pastiepa roku. Tajā bija vēl viena violeta metāla kapsula, ko viņš bija izvilcis no sava sudrabotā aparāta sāniem.

-     Norij šo, vīrs pavēlēja, balsī skanot spēcīgam indiešu akcentam. Mollija saminstinājās, centās nepakļauties, bet tad paklausīja. Metāla kapsula, slīdot lejup pa rīkli, izraisīja nepatīkamu sajūtu. Vīrs ieskatījās aparātā, kuram bija mirgojoša ripa un klaviatūra. Viņš piemiegtām acīm lūkojās uz sīkajiem taustiņiem un, izvilcis no turbāna adatu, sāka ievadīt skaitļus. Mollija vēroja. Beidzot vīrs nospieda sudraba pogu un saņēma Mollijas roku.

-    Tu mani nogurdini! viņš noņurdēja. Tad viņš pacēla sudraboto mehānismu pie kakla un ar mazo pirkstiņu aptvēra sarkano kristālu, kas tur karājās.

Vīrieša seja koncentrējoties saspringa un piesārta. Atskanēja jau pazīstamais attālais BLĪKŠĶIS, un pasaule ap Molliju un Petulu atkal sāka virpuļot, izplūst un mainīties.

Pūta silts vējš. Mollija saprata, ka tagad viņi kustas laikā uz priekšu. Gar ausīm nošvīkstēja strauji mainīgas skaņas, līdz no sudraba ierīces uzplaiksnīja spilgta gaisma. īgnais vīrs lika viņiem apstāties. Kad virpuļošana mitējās, Mollija ieraudzīja pazīstamu pasauli. Priekšā bija mūsdienīgs sporta laukums. Divi zēni tumšzilos sporta tērpos spārdīja futbola bumbu, kas tik ļoti bija piesaistījusi viņu uzmanību, ka viņi pat nepamanīja uzrodamies trīs ceļotājus laikā.

-    Haap! Mollija mēģināja kliegt, taču balss iesprūda rīklē.

Piktais vīrs pārvilka plaukstu pār savu sauso, krunkaino seju un devās uz koka solu. Viņš sadabūja vēl vienu violetu kapsulu, un Mollija saprata, ka viņš to noslēpis jau agrāk, lai varētu atrast īsto vietu.

Tad vīrs uzsauca zēniem: Kādu laiku rāda jūsu ķēdes pulksteņi?

Viens zēns apstājās, uzlicis kāju uz bumbas. Vai jūs runājat ar mani?

-    Jā, ar tevi, puika!

Zēns palūkojās uz savu draugu, it kā gribēdams teikt: "Nu, vecīt, šis tik ir īstais eksemplārs!"

-     Desmit pāri trijiem, zēns atkliedza. Šajā brīdī Mollija viņu pazina. Viņš bija no Braiersvilas skolas. Viņš mācījās vienu klasi augstāk par Molliju un dažkārt spēlēja futbolu ar Rokiju. Tomēr viņš izskatījās jaunāks daudz jaunāks nekā tad, kad Mollija bija viņu pēdējo reizi redzējusi. Tātad viņi bija ieradušies laikā, pirms Mollija bija uzgājusi grāmatu par hipnotizēšanu, no kuras viņa bija apguvusi savu prasmi.

Ja Mollija nebūtu hipnotizēta, viņa varētu pārsteigumā smieties vai bailēs kunkstēt. Jo tagad viņa atradās laikā, kuru pati jau bija izdzīvojusi.

-      Mmmm, Mollija ņurdēja, cenšoties izrunāt zēna vārdu. Viņa pār plecu palūkojās uz pauguraino īsāko ceļu pa laukiem un mežiem no Braiersvilas skolas uz Hārdvikas bāreņu namu.

Bāreņu nama bērni bieži izmantoja ceļu pāri pakalniem. Ja būtu skolas diena, tad viņi jau nāktu mājās, jo tēja tika pasniegta tieši četros. Un tiešām, pakalna virsotnei tuvojās bērnu grupiņa. Nedaudz zemāk no meža iznāca divi nelieli stāvi. Vienam bija melni mati, bet otram mugurā brūna vējjaka ar spirāli uz muguras. Viņi bija pārāk tālu, lai viņus varētu pazīt. Un tomēr, vērojot pirmo ejam pa priekšu un otru neveikli slājam aiz muguras, Mollija skaidri atcerējās Rokiju un sevi. Un vēl vairāk reiz viņai bija piederējusi vējjaka ar spirāles attēlu uz muguras.

Pat savā hipnozes stāvoklī Mollija lietišķi secināja: lai cik brīnumaini tas būtu, pastāvēja iespēja, ka persona, kas vilkās aizmugurē pa pakalna nogāzi, ir viņa pati pirms trim gadiem.

Tad Mollija izdzirdēja mehānisku rūkoņu, kas pieņēmās skaļumā.

Sporta laukumā laidās lejā helikopters. Tā rotora spārnu un dzinēju radītais spalgais troksnis bija apdullinošs.

Futbolisti ar rokām aizklāja ausis un vēroja lidaparātu piezemējamies. Rotoram joprojām griežoties, Mollijas nolaupītājs veda meiteni iekšā. Meitenes mati plīvoja ap galvu, viņai kāpjot augšup pa metāla pakāpieniem. Petula pārbijusies savilkās kamolā Mollijas rokās un paslēpa purnu viņas padusē. Abas prātoja, kurp gan viņas tiek vestas.

Mollija atkal mēģināja runāt. Iepriekš izjustais hipnotiskais miers bija pagaisis. Kuh tu maah vee? Nolaupītājs nepievērsa viņai uzmanību.

Kad spārei līdzīgais lidaparāts slīpi pacēlās gaisā, Mollija centās saskatīt bērnu sejas pakalna nogāzē, taču tas nebija iespējams. Tomēr pār bāreņu nama jumtu viņai izdevās izšķirt pie dārza galda sēžam bāreņu nama priekšnieci Aderstones jaunkundzi, kurai Edna, nama pavāre, pasniedza tēju. Aderstone bargi uzlūkoja helikopteru un aizklāja ausis, bet Edna pacēla dūri un kaut ko kliedza. Mollija varēja vien iztēloties lamuvārdus, kas gāzās pār Ednas lūpām.

Apakšā pletās zaļi lauku ielāpi. Pēc divdesmit minūtēm viņi nonāca lidostā. Helikopters nolaidās, un, it kā viss būtu iepriekš saskaņots, viņus sagaidīja balts golfs, pa skrejceļu aizgādāja līdz privātai lidmašīnai, un visi tika vesti iekšā. Mollija ar satraukto Petulu padusē truli soļoja uz priekšu.

piektā nodaļa

pēc deviņām stundām lidmašīna piezemējās. Tās durvis atvērās, un salonā ieplūda silts gaiss, kas smaržoja pēc ugunskuru dūmiem, zālēm un garšvielām. Karsta saule cepināja plecus. Mollija piemiedza acis, lūkojoties apkārt.

Visa lidosta ar tās vadības torņiem un oranžajiem vēja rādītājiem karstajā gaisā trīsēja. Uz skrejceļa gaidīja mirdzoša melna automašīna ar karodziņu, uz kura bija attēlots pāvs.

Vah meee Indiaa? Mollija jautāja, taču viņas vārdi nerada dzirdīgas ausis.

Drīz viņi jau brauca, un pēc neilga laika Mollija pārliecinājās, ka viņas minējums bijis pareizs.

Ceļi bija pieblīvēti. Kamieļi un zirgi vilka furgonus un ratus. Kravas mašīnas spilgtās krāsās ar izrotātām kabīnēm, uz kurām ar roku bija sagleznoti ziedi un ziloņi, nelīdzinājās nevienai citai kravas mašīnai, ko Mollijai bija nācies redzēt iepriekš. Katrai aizmugurē bija uzraksts "Lietojiet skaņu signālu". Viņu mašīnas šoferis to, protams, darīja. Viņš nemitīgi spaidīja auto tauri. Un citi braucēji darīja tāpat. Kamieļi un bifeļi, kas vilka savas kravas, virzījās gar ceļa malu, kur garām tarkšķēja motocikli, bet pati trokšņainākā un ātrākā satiksme notika pa galveno joslu. Sīciņi autorikšu taksometri, dzeltenmelni kā lielas lapsenes, dūca garām. Sievietes krāsainos sari brauca uz mopēdiem vai sēdēja uz motociklu pakaļējiem sēdekļiem.

Valdīja neiedomājama kņada. Viņi pabrauca gar milzīgu sporta laukumu, kur simtiem bērnu spēlēja kriketu, tad gar klajumu, kur dzīvoja čigāni. Virs to pašdarinātajām būdām uz kāda reklāmas dēļa tika piedāvāti zīda kāzu sari. Drīz viņi jau bija pilsētā.

Kuu tu maa vee? Mollija izdabūja jautājumu, taču viņas sagūstītājs nekustīgi pa logu lūkojās uz putekļaino ceļu un ēkām tā malās. Mollija jutās nosvīdusi un pārkarsusi.

Petula elsa. Ar lielām pūlēm Mollija paņēma minerālūdens pudeli no kabatas mašīnas priekšējā sēdekļa aizmugurē. Viņa salika plaukstas kopā un iedeva Petulai padzerties.

Mollija ievēroja, ka ceļi kļūst platāki un ēkas lielākas. Viņi brauca pa garu avēniju ar glītām vēstniecības ēkām abās pusēs. No tām bezvējā ļengani nokarājās karogi.

Mollija domāja par to, cik ļengana šķiet pati un kāda ir sajūta, kad tevi hipnotizē. Viņa bija piekususi. Ceļošana laikā bija nogurdinoša.

"Esmu viena pati Indijā kopā ar Petulu un šo pilnīgi nepazīstamo cilvēku," Mollija domāja. "Kāpēc?"

Mollija aizvēra acis. Viņa centās piespiest sevi nepaļauties hipnozei, taču tas nebija iespējams. Viņas prāts vienkārši nevarēja salauzt bruņas, kas to apņēma. Mollija atcerējās murgus, kuros redzēja, kā šķērso ielu, kā tuvojas liels autobuss, bet viņa nespēj pakustēties. Kājas ir piekaltas pie zemes, un viss ķermenis paralizēts. Tagad meitene juta, ka ir paralizēts viņas prāts.

Kad Mollija atkal atvēra acis, viņi bija apstājušies pie kaut kā apskates vietai līdzīga. Tas bija milzīgs, sarkans cietoksnis ar vietām sabrukušiem mūriem, ar tūristiem paredzētiem veikaliņiem ārpusē un taksometru stāvvietu pie vārtiem.

-     Arā! rupji pavēlēja virs ar turbānu. Mollija atvēra automašīnas durvis. Petula apošņāja gaisu, un vīrs pacēla viņu rokās. Viņš atkal izvilka savu laika ceļošanas ierīci un sāka ar to darboties. Apmierināts, ka tā ieprogrammēta pareizi, viņš saspieda Mollijas roku.

"Nu jau atkal," Mollija nodomāja. "Kurp viņš mani ved šoreiz?"

Iespiedis Petulu labajā padusē, vīrs ar turbānu satvēra zaļo kristālu. Koncentrējoties izspiedās vēnas uz viņa kakla. Atskanēja BLĪKŠĶIS, un pasaule iezaigojās dažādās krāsās. Traucoties atpakaļ laikā, troksnis bija gandrīz apdullinošs. Viņiem garām nošalca vēss vējš, plivinot Mollijas matu galus un raustot vīrieša ūsas. Sudrabotā kārbiņa uzzibsnīja. Viņi apstājās.

Viņiem blakus stāvēja izkrāsots svētku zilonis. Vīrs norūcās un nikni piesita kāju. Viņš nospieda kādu pogu uz savas sudrabotās laika ierīces un satvēra sarkano akmeni. Pēc vēl viena BLĪKŠĶA un karsta, krāsaina vēja brāzmas viņi devās laikā uz priekšu. Šoreiz, kad viņi apstājās, straumēm gāza lietus.

-      Aaaahhhhh! ierēcās vīrs, tagad jau mežonīgās dusmās un izmircis līdz ādai. Kāpēc man nekad nesanāk? Šie laika vēji priekšlaicīgi iedzīs mani kapā! Viņš sagrāba zaļo kristālu.

Mollija aptvēra, ka virs acīmredzot grib nokļūt pie vārtiem konkrētā dienā un precīzā laikā un ka tas viņam nākas ārkārtīgi grūti. Kad viņi mētājās turp un atpakaļ pa laiku, likās, ka viņš mēģina ievadīt laika ceļojumu kuģi kādā īpaši sarežģītā kosmosa ostā. Mollijai tas nelikās uzjautrinoši. Viņu tas arī nebiedēja. Viņa vispār neko daudz nejuta, taču ziņkāre joprojām darbojās.

Luuudz sak man kuu mee iet, Mollija mēģināja vēlreiz.

Sudrabotā kārbiņa iezibsnījās. Viņi apstājās. Bija rīts. Atkal cepināja nežēlīgi karsta saule.

Mollijas nolaupītāja sejā atplauka atvieglojuma pilns skatiens. Tagad pie sarkanā cietokšņa vārtiem auga desmit palmas un pie tā vārtiem tūristu veikaliņu vietā stāvēja divi draudīga izskata sargi ar zobeniem. Mollijas pavadonis norādīja, ka viņai jāpagaida. Notraucis no pleciem lietusūdeni, viņš piegāja pie liela saulessarga un no akmens cietās zemes pacēla vēl vienu no savām dīvainajām violetajām kapsulām. Pasniedzis kādam kalpotājam slapjo Petulu, vīrs dažus mirkļus kārtoja savu apģērbu. Viņam atnesa ūdens bļodu un dvieli, lai viņš varētu nomazgāt un noslaucīt seju. Kalpotājs pasniedza nelielu podiņu ar kaut ko un spoguli, kurā vīrs ļoti rūpīgi pārbaudīja savu izskatu. Viņš ieberzēja nedaudz ziedes sausajā ādā uz vaiga, iesaukdamies: Sliktāk, kļūst arvien sliktāk! Tā jau es sapūšu, pirms atkal kļūšu jauns!

Tad kalpotājs atnesa Mollijas pavadonim paplāti ar maziem, zaļiem vīstoklīšiem. Vīrietis nospļāvās zemē, atstājot tur oranžu siekalu spļaudekli, tad iebāza mutē vienu no vīstoklīšiem. Ak! Pan! Vismaz kaut kas labs šajā pasaulē! viņš noburkšķēja. Tad vīrs košļādams aizgāja pēc Petulas, atgriezās un parāva Molliju aiz rokas, lai tā viņam sekotu.

Kad viņi gāja garām, sargi ar vaigubārdu zemu paklanījās. Viņiem izejot pa augstajām vārtu arkām, citi kalpotāji paklanījās vēl zemāk. Mollija saprata, ka viņas pavadonis ir diezgan svarīga persona.

"Tomēr," Mollija nodomāja, "viņš nav pietiekami svarīgs, lai justos pilnīgi labi šajā skaistajā pilī." Jo, kad viņi devās uz priekšu pa vēsajiem marmora gaiteņiem, Molliju pārsteidza doma, ka viņas pavadonis sāk arvien vairāk nervozēt.

Kad viņi kāpa augšup pa dažiem gaiši zaļiem pakāpieniem uz milzīgām dzintarā un zeltā rotātām durvīm, Mollija pamanīja, ka vīrieša rokas trīc. Viņš nervozi satrūkās uz augšējā pakāpiena, it kā cenšoties kaut ko izlemt, tad iespieda Petulu Mollijai rokās. Petula, kas nojauta saspringto situāciju, palīda zem Mollijas platā T krekla un kā slēpjoties piespiedās viņai.

Baltā livrejā tērpts sulainis ar turbānu galvā paklanījās, salicis plaukstas lūgšanas pozā. Tad viņš klusi atvēra durvis.

Ūsainais vīrs trīcot ieveda Molliju iekšā.

Viņi atradās garā, zeltītā telpā, kuras griestos bija ievietots tūkstošiem sudraba stieņu. Zeltītās sienas klāja ziloņu atveidi no krāsaina stikla, bet uz grīdām bija biezi, krāšņi paklāji un milzīgi samta spilveni. Gaisā biezēja vīraka aromāts. Mollijas skatiens gar zemiem ar mozaīku klātiem galdiņiem aizslīdēja līdz telpas galam. Tur atradās sarkana gulta ar violetu atzveltni, un uz tās bija atlaidies vīrs mirdzoši sarkanā halātā.

Kādu mirkli Mollijai likās, ka viņu āzē hipnozei pakļautās spriešanas spējas, jo zvilnī atgūlies vīrietis izskatījās milzīgs. Likās, ka viņš ir palielināts. Viņa tumšā, bruņurupucim līdzīgā galva un varenais ķermenis šķita divreiz lielāks nekā aiz viņa stāvošajam kalpotājam, kas apvēdināja to ar platu pāva spalvu vēdekli. Vai varbūt kalpotājs bija punduris?

Milzis noklikšķināja garos pirkstus, un skaņa atbalsojās visā telpā. Mollijas pavadonis steigšus metās uz priekšu, raujot Molliju sev līdzi. Jo vairāk viņi tuvojās, jo lielāks izskatījās vīrs zvilni. Mollija nekad nebija redzējusi ne tik milzīgu, ne arī rāpulim tik līdzīgu cilvēku. Viņa sejas āda bija sausa un zvīņaina kā bruņurupucim. Milzīgais, sausais deguns bija raupjš kā pumeks. Ja Mollija nebūtu hipnotizēta, viņā izraisītu šausmas briesmoņa acu skatiens. Kad viņi bija pienākuši desmit soļu attālumā, milzis pie labās acs pielika apaļu stiklu. Un tad viņš apdullinoši ierēcās.

TU STULBENI, viņš dārdināja, TU IDIOT, ZAKIJA! TĀ IR MEPAREIZĀ NOLLIJA. TU ESI ATVEDIS MEPAREIZO NOLLIJU NŪNU!

sestā nodaļa

Pārbiedētā Petula saritinājās kamolā zem Mollijas T krekla un centās izlikties, ka viņas tur nemaz nav. Mollijas laika ceļojuma pavadonis uzlūkoja viņu ar skatienu, kas sākumā pauda šoku, bet pēc tam pilnīgu riebumu.

-     Ak, pāva sūdi! Esmu kļūdījies… atkal, viņš sodījās. Vīrs bailēs pārgrieza acis tā, ka bija redzami tikai to baltumi. Viņš trīcot pievērsās savam pavēlniekam.

-     Nepareizā Mollija, sahib, bet tā nevar būt. Maharadža, es devos tieši uz īsto laiku un paņēmu viņu. Viņa bija Braiersvilas parkā.

-      Braiersvilas parkā? BRAIERSVILAS PARKĀ? TU STUUUULBENI! milzīgais vīrs nodārdināja dziļā, asinis stindzinošā balsī. Viņš pagrāba pāva spalvu vēdekli no apvēdinātāja sev blakus un meta to viņu virzienā tā, ka Mollijas pavadonim nācās pieliekties. Zakija, vai tu diešām tomā, ka viņa jebkādā veidā varētu atrasties Braiersvilas parkā, pirms atrada hipnozes grāmatu? Es gribēju Molliju Mūnu no laika pirms tam es gribēju Molliju Mūnu no tā laika, kad viņa vēl dzīvoja bāreņu namā, tu neaptēstais cietpauri! Kornēlijs Ļogans savu dzīvesvietu turēja sielākajā llepenībā. Viņš nemūžam nebūtu ļāvis Mollijai ierasties Braiersvilas parkā pirms tam, kad viņa atrada hipnozes grāmatu.

-     Varbūt Kornēlijs gribēja viņu apmacīt, pirms viņa atrada grāmatu, Jūsu Augst…

-      Tev nav man jāatbild. Tāds STUUUULBENIS! No šausmīgajiem rēcieniem, kas nāca no milža lūpām, kad viņš pieslējās, sacēlās vējš, kas lika plīvot Mollijas matiem. Mollijas acis viņu nekrāpa vīrs tiešām bija pārdabiski milzīgs, taču nu viņa aptvēra, ka kaut kas nav kārtībā ar viņas dzirdi.

-     Protams, šī ir mepareizā Nollija Nūna. Vai tad tu esi akls? Šai ap kaklu ir stikrāls. Vīrs ar lielu pirkstu norādīja uz Mollijas kaklu. Viņa jau prot apturēt pasauli, tu necienīgais kamieļa mēsls. Vienīgi hipnotizētāji spēj apturēt pasauli. Kādēļ gan vēl lai viņa nēsātu STIKRALU?

"Stikrāls?" Mollija domāja. "Ak jā, viņš domā manu laika apturēšanas kristālu." Milža balss nikni dārdēja, atsitoties pret zelta istabas sienām.

-      Tu man esi atvedis Molliju Mūnu no pārāk tālas nākotnes, tu nekam nederīgais tarakān. Es jau tev teicu. Es tev to izskaidroju trīs reizes. Milzis paspēra četrus soļus uz priekšu, ar katru soli kļūdams lielāks. Viņš pielieca savu kokam līdzīgo stāvu un tā, it kā viņa padotais būtu kāds skolaspuika, sagrāba viņu aiz auss un pamatīgi sakratīja viņa galvu. Vai arī tev tas pa vienu ausi iekšā, bet pa otru ārā?

-     Es dddommmāju… Es domāju, ka šī bija īīīīī… vīrs galvas kratīšanas dēļ tik tikko spēja izrunāt vārdus.

-      Tu domāji. Tas gan ir labs joks, noteica milzis, riebumā nometot zemē savu nabaga kalpu. Kā jau vienmēr, dan miss jāvara pašam. Tad viņš no visas sirds izmeta: Tam jānotiek, lūk, kā, tu idiot! Man jāizņem Mollija Mūna no tā laika, pirms viņa bija atradusi hipnozes grāmatu. Pirms viņa to atrada. Pasrati? Un tad, kad es viņu nogalināšu, viņa vairs nespēs kļūt par hipnotizētāju un savārīt visas tās ziepes, ko ir savārījusi, ja? Viņa vairs nevarēs rauctēt maniem plāniem un neļaut Primo Sellam kļūt par Amerikas prezidentu, kā viņa izdarīja… un nevarēs neļaut Kornēlijam valdīt pār visu pasauli manā vietā. Un kāpēc? Tāpēc, ka viņa jau būs mirusi, iekams iemācīsies kādu hipnotizēt. Milzis atkal satvēra Mollijas pavadoņa galvu savās masīvajās ķetnās un sāka to spiest.

VAI TU PO ATJĒDZ? viņš auroja.

Mollija atklāja, ka viņas galvā šaudās dažas domas un lūdz pievērst tām uzmanību, kaut arī tās vēl ir miglainas, jo viņa joprojām atrodas hipnozes varā. Pirmā bija tāda: liekas, ka šis pagātnes gigants reiz ir kontrolējis Kornēliju Ļoganu. Šis laikā ceļojošais milzis acīmredzot bija ceļojis uz priekšu no šī laika un hipnotizējis Kornēliju, lai īstenotu savu galveno plānu. Kornēliju, kuru Mollija bija hipnotizējusi, lai viņš kļūtu par blējošu jēru! Tas bija gandrīz neiedomājami. Šis varenais vīrs pavisam noteikti gribēja iegūt varu Mollijas laikā. Mollija nesaprata, kāpēc.

Mollijas prāts lēni malkoja šo domu, it kā tā būtu tase apdullinošas tējas. Mollija aptvēra, ka ir neviļus stājusies ceļā šī vīra plāniem. Viņa bija izņēmusi Kornēliju no spēles. Un tāpēc gluži loģiski šis milzenis gribēja notvert Molliju, pirms viņa bija atradusi hipnozes grāmatu, lai būtu iespējams viņu nogalināt, iekams viņa varētu sagādāt nepatikšanas.

Tas bija pilnīgi saprātīgi. Mollija pārcilāja šo domu un mirkšķināja acis, apsverot situāciju. Un galu galā, kā viņa secināja, ar viņas dzirdi viss bija kārtībā. Zvīņainais milzis (kurš, šķiet, cieta no tās pašas ādas slimības kā trīcošais pavadonis ar turbānu) runāja kaut kā nepareizi.

Viņš mainīja skaņas sainīja mkaņas vārdos. Viņš runāja mulsinoši.

Milzis atlaida Mollijas pavadoni, kas tagad nostājās blakus meitenei, taustīdams kaklu tur, kur tas bija mazliet iekrakšķējies. Viņa košļātā pan sarkanā sula pilēja no zoda. Viņš noslaucīja to ar kabatlakatiņu.

-      Un tu arī darbojies pārāk ilgi, milzis apsūdzēja. Šķiet, ka esi pārāk nervozs ceļojumiem pivdesmit diektajā gadsimtā, tu nožēlojamais vārguli.

-Jūsu Augstība… maharadža… Domāju, ka būs labāk, ja vispār gādāšu par viņas ierašanos. Es vēl neesmu īsti drošs, vadot šīs divdesmit piektā gadsimta superātro staru lidmašīnas. Esiet drošs, es trenēšos pastāvīgi un uzlabošu savas iemaņas, bet es negribēju pazaudēt Mūnas jaunkundzi pie staru mašīnu ostas. Vīrs atieza sarkanīgos zobus lišķīgā smaidā.

Maharadža nemaz neklausījās. Tagad viņš pētīja Molliju. Milzīgās, asinīm pieplūdušās acis šaudījās, kad milzenis ievēroja meitenes necilo izskatu, nelielo augumu un tuvu novietotās acis.

-     Kas gan būtu domājis, ka kāds mik tazs… Un skaties! Laika vēji jau atstāj uz viņu savu iespaidu. Zakija, atbrīvo viņu no transa.

-     Vai esat… pārliecināts, Jūsu Augstība?

-     Dari, kā es saku, stulbeni!

Mollijas nolaupītājs Zakija paklausīgi nostājās viņas priekšā. Viņš pielika meitenei pie pieres savus sausos, mezglainos pirkstus un uzsita knipi.

-Tu esi brīva. Hipnozes bruņas bija salauztas. Miglas plīvuri, kas klāja Mollijas emocijas, krita, un viņa pēkšņi jutās pilnīgi īsta. Tagad viņa saprata, kā jūtas zem viņas T krekla noslēpusies Petula; Mollijas kvēlākā vēlēšanās bija, kaut arī viņa varētu kaut kur noslēpties.

Tagad Mollija pilnībā apjauta situācijas nopietnību. Viņa bija notverta šausminošās lamatās. Iestrēgusi citā zemē un citā laikā. Pat tad, ja viņai izdotos izbēgt no milzīgā maharadžas un viņa palīga, viņa joprojām būtu sagūstīta laikā, kas nav viņas, jo Mollijai nebija pilnīgi nekādas nojausmas, kā ceļot laikā. Viņa jutās tikpat neaizsargāta kā tārps pāva knābī, tikpat bezcerīgi kā ieslodzītais, kurš gaida nāvessoda izpildi. Meitenes plaukstas kļuva miklas, kad viņu pārņēma bailes. Mollija nekad iepriekš vēl nebija jutusies tik bezpalīdzīga, un viņai bija nepieciešama milzīga savaldīšanās, lai neizplūstu asarās.

Tomēr Mollijai bija sava pieredze ar nežēlīgiem, bezsirdīgiem cilvēkiem, un no milža aukstās, nekustīgās sejas viņa noprata, ka nepalīdzēs nekāda lūgšanās. Mollija pietiekami labi pazina sadismu, lai saprastu, ka tad, ja viņa tagad sāktu raudāt, viņas mocītājs pilnībā izbaudītu izrādi un tad zaudētu par viņu interesi. No tā, kā milzis lūkojās lejup, ar interesi ieskatoties viņas acīs, Mollija bija pārliecināta, ka vienīgā iespēja izdzīvot ir būt tik vēsai un noslēpumainai, cik vien iespējams. Viņa nepievērsa uzmanību pēc ķiplokiem dvakojošajai elpai un degunradža ādai. Mollija nepievērsa uzmanību pati savām bailēm. Viņa sakrustoja rokas pār Petulu, kas slēpās zem maisveidīgā krekla, un viņai izdevās apkopot domas un veikt zināmus aprēķinus.

Pirmais bija tāds, ka gan šis vīrs, gan viņa palīgs acīmredzot ir ļoti prasmīgi hipnotizētāji, līdzīgi Mollijai.

Otrais viņi abi prot apturēt pasauli. Viņi abi spēj apturēt laiku tāpat kā Mollija.

Mollija pieļāva, ka šie abi varētu būt labāki hipnotizētāji nekā viņa pati (galu galā viņi abi ceļoja laikā), tāpēc meitene izlēma neizmantot kristālu, lai apturētu laiku.

Tomēr viņa bija pārliecināta: ciktāl runa ir par ceļošanu laikā, viens no viņiem tur nav īpaši prasmīgs. Mollija pēkšņi aptvēra: ja jau pats labākais palīgs, kādu varēja atrast šis bagātais un ietekmīgais milzis, ir Zakija, kas tagad ir ierāvies stūrī, tad labu ceļotāju laikā nemaz nevar būt daudz.

Mollija skatījās tieši uz priekšu un nepievērsa uzmanību maharadžam, kad tā smagais, koka mietam līdzīgais pirksts uzsita viņai pa pieri. Meitene jutās ļoti vientuļa un no tiesas izbijusies, taču apzinājās, ka nedrīkst tāda izskatīties. Lai aizsargātos, viņa tēloja augstprātīgu lepnumu, it kā būtu dziļi aizskarta par to, ka ir tik rupji atrauta atpakaļ laikā.

Mollija atcerējās kādu pompozu tēlu vecā filmā, ko viņa neskaitāmas reizes video versijā bija skatījusies bāreņu namā. Filmā attēloto ģenerāli bija saņēmis gūstā pretinieks, taču viņš nevis iepleta acis un tēloja pakļāvību, bet gan skaļi protestēja. Mollija apzinājās, ka var censties līdzināties viņam, un tas nozīmē, ka jāspēlē pamatīgs teātris. Mollija nebija neko daudz pārliecināta par savām aktrises dotībām, taču atcerējās galvenās frāzes, jo viņa un Rokijs tik bieži bija tās teikuši viens otram. Dzīslās plūstošais adrenalīns deva Mollijai drosmi, un viņa pati bija pārsteigta, kad no viņas lūpām pēkšņi atskanēja dažas no ģenerāļa cēlajām frāzēm.

Šo manas brīvības ierobežošanu es uzskatu par augstākajā mērā nepiemērotu un pazemojošu. Īstenībā tā ir patiesi nevietā! Mollija izgrūda.

Viņa notrīsēja, kad beidzamais vārds "nevietā" atstāja viņas lūpas, jo apzinājās, ka šāda izturēšanās ir īstākā spēle.

Mollijas milzīgais sagūstītājs piemiedza acis un nikni uzlūkoja meiteni. Mollija grieza zobus.

-     Vai tiešām? milzis lēni pārjautāja.

-     Jā. Mollija pārcilāja prāta krājumus, lai atcerētos un iztēlotos ģenerāli filmā, un atkārtoja: Jā. Lai man tik zemiski pielavītos jūsu subordinētā persona… Mollija nebija īsti pārliecināta, vai zina, ko nozīmē "subordinēts", tomēr turpināja: Man vajadzētu pieņemt godīgu izaicinājumu uz hipnotisku divkauju. Šoreiz tas notika neiedomājami rupji. Un tad vēl mani pa laiku vada kāds tik… tik bezpieredzējis un bezspējīgs. Ieklausoties pašas vārdos, Mollija atcerējās, ka viņai būtu bijis jāsaka "nepieredzējis un nespējīgs". Viņa neatlaidās. Tā nav tāda apiešanās, kādu es, pasaules klases hipnotizētāja, cerētu sagaidīt nojums, ari pasaules klases hipnotizētāja. Ja es būtu jūsu vietā, es jau nu gan būtu sameklējusi gudrāku pavadoni. Es būtu izrādījusi lielāku cieņu.

Mollija gandrīz nespēja noticēt, ka šie teikumi nāk no viņas mutes. Viņa vai nu izraks ar tiem sev kapu, vai arī izspruks no nepatikšanām Mollijai pašai nebija ne mazākās nojausmas, kurš variants izrādīsies pareizais. Taču, apzinoties, ka loma jāspēlē līdz beigām, viņa tagad savāca ļoti precīzu hipnotisko enerģiju un ielūkojās milzim acīs. Tajās jau kvēloja hipnotisks mirdzums. Viņa milzīgās, izvalbītās acis tumšajos dobumos iedvesa šausmas. Baltumi ap brūnajām zīlītēm bija dzīslaini un asinīm pieplūduši. Mollija nekad nebija redzējusi ne tik lielas, ne tik atbaidošas acis, tomēr viņas zaļās acis tika ar tām galā. Meitene nenolaida skatienu no vīrieša redzokļiem un sajuta to spēku. Viņa lūkojās tieši acīs apbružātajam vīram ar valzirga ādu un bruņurupuča seju.

Izjūtot baudījumu no cīņas ar Mollijas mēroga acīm, milzis izgaršoja nepierasto izaicinājuma izjūtu. Tagad viņš saprata, kā šis kaulainais skuķis ar kartupelim līdzīgo degunu bija varējis izjaukt viņa smalki organizētos plānus. Tādas spējas kā šai meitenei nepiemita nevienam citam hipnotizētājam, ar ko viņam bija nācies sastapties. Un maharadža arī juta, ka meitene ir pieredzējusi. Ikreiz, kad viņš atslābinājās, lai novērstu Mollijas uzmanību un hipnotiski izsistu viņu no sliedēm, meitene paredzēja vīrieša gājienu un atvairīja viņa skatienu. Viņa bija laba, ļoti laba, it īpaši ņemot vērā viņas vecumu. Taču viņa neko nezināja par laika ceļošanas likumiem, tāpēc viņš par to bija vairāk nekā galvas tiesu pārāks. Maharadža tāpat apbrīnoja arī meitenes talantu un drosmi. Bija gandrīz vai prieks ar viņu tikties. "Kaut arī meitene ir pārāk lecīga," viņš nodomāja, "varbūt ar viņu būs interesanti." Varbūt viņam vajadzētu tai ierādīt īsto vietu. Varbūt viņš tā arī darīs. Valdnieks nolaida skatienu.

Hmmm, viņš domīgi nomurdēja. Tad tu sevi uzskati par ceļojošu princesi. Maharadža sasita savas milzīgās plaukstas. Varbūt princese tēlēsies vēju.

septītā nodaļa

Pēkšņi atsprāga durvis telpas galā un iesteidzās astoņi turbānos tērpti kalpotāji ar paplātēm. Uz tām bija sudraba tējkannas, krūkas, porcelāna šķīvji, tasītes un glāzes, un, kamēr Mollija kopā ar milzi šķērsoja telpu, tika uzklāts zems valrieksta koka galdiņš. Pretī Mollijas krēslam bija apgleznota siena, uz kuras medību ainā ļoti precīzās detaļās bija attēlots milzīgais maharadža uz ziloņa ar ieroci rokās nošaujam tīģeri. Glezna bija skaista, lai gan Mollijai nepatika tās tēma. Zaļie koki fonā rādīja daļu no cietokšņa apkārtnes.

-     Ir patīkama pārmaiņa, milzis atzina, sniedzoties pēc pārmēru lielas smalkmaizītes, ko viņam piedāvāja izbadējies kalps, satikt kādu, kurš netrīc manā priekšā kā nopērts suns. Viņš uzmeta paviršu skatienu Zakijam. Es atvainojos par šo apdauzīto radījumu, kurš atveda tevi šurp. Patiesībā viņš ir neaizskaramais.

-     Neaizskaramais? Mollija pārjautāja cerībā, ka namatēvs nav pamanījis, kā trīc viņas roka, ņemot smalkmaizīti.

-    Jā. Viņš piedzimis zemākajā kastā, zemākajā hindu sabiedrības slānī. Vairums hindu ticības indiešu neuzskatītu, ka viņš būtu īpaši labāks par noteku žurku. Taču es nepiederu hindu ticībai, tāpēc vienkārši pieņemu viņu tādu, kāds viņš ir, un uzlūkoju viņu kā to rožēlojamo nadījumu, kas viņš ir. Pateicoties man, viņš ir brīvs. Es viņu ATBRĪVOJU. Milzis nedaudz pacēla balsi, piepildot gaisu ar draudlgumu. Mollija saprata, ka tagad, kaut ari milzis uzlūko viņu, tas īstenībā uzrunā Zakiju. Es viņu ATBRĪVOJU, bet SKATIES, kā viņš man par to atlīdzina. NEPILDA MANUS RĪKOJUMUS! Šie vārdi izskanēja tik skaļi un nikni, ka porcelāns uz galda drebēja. Un tad pēkšņi milža dusmas uzliesmoja nevaldāmi un neprātīgi.

TU TAČU NEESI NEKAM DERĪGS! UN TĀDS TU VIENMĒR ESI BIJIS, MAZAIS ZAKIJA. PIESARGIES, PIESARGIES! ES LIKŠU TEVI SAGRAIZĪT GABALIŅOS AR ASIEM NAŽIEM. IZBAROŠU TEVI VĀPIEM. Milzeņa balss pieklusa līdz draudīgai ņurdēšanai. Vai varbūt es tevi vienkārši hipnotizēšu. Tas taču tev nepatiktu, vai ne? Tik ilgi esmu no tā atturējies. Tev taču negribētos būt HIPNOTIZĒTAM!

Molliju satrieca milža straujā garastāvokļa maiņa, bet vēl vairāk viņa teiktais. Zakija noliecās, nometās ceļos un noliecās vēl zemāk, viņa rokas izpletās uz grīdas. Tad milža dusmas rimās tikpat strauji, kā bija sākušās. Es esmu gana gudrs, viņš paziņoja, un lielajā sejā parādījās baiss, greizs smīns. Redzi, esmu to šo paveicis nākotnē. To šo, ko nevar paveikt šajos laikos.

Mollija centās izlikties, ka milža izskats viņu ne mazākajā mērā nesatrauc. Ko tad? viņa apvaicājās, kā smalka dāma nokožot niecīgu gabaliņu no smalkmaizītes un noliekot to atpakaļ šķīvī, ko kalps bija novietojis uz viņas ceļiem pārklātās salvetes. Iekšķīgi viņa trīcēja. Meitene cerēja, ka aizvainotās princeses tēlojums dos viņai kādas izredzes pret nelīdzsvaroto namatēvu. Molliju biedēja tā svārstīgais noskaņojums, jo tas viņai atgādināja vājprātīgo, ko viņa un Rokijs reiz bija redzējuši Braiersvilas ielās. Tas bija izbēdzis no vietējās psihiatriskās slimnīcas. Sākumā viņš bija sēdējis un dziedājis baložiem, tad pēkšņi pietrūcies kājās un sācis sist tos ar nūju. Milzim piemita tikpat neparedzams garastāvoklis. Mollijai bija jābūt ārkārtīgi piesardzīgai, ja negribēja kļūt par pāvu barību. Petula pakustējās, jo viņai sāka lcļūt karsti. Mollija saspieda mopseni, lai tā sēž mierīgi.

Maharadža ar apzeltīto pirksta nagu uzsita pa milzīgajiem sarkanajiem un zaļajiem kristāliem, kas karājās ap viņa kaklu.

-Vajadzēs izrakt vēl dažus šādus stikrālus. Laika ceļošanas kristālus. Tie nāk no dziļas pazemes, zūdzēm jiļi mez mezes virsmas. Man tos vajag. Maharadža ielika mutē lielu kūkas gabalu.

-     Kāpēc? pavaicāja Mollija, cenšoties pēc iespējas mierīgāk malkot dzērienu. Viņa norīstījās. Tas bija ūdens ar laima sulu un sāli.

-    Tāpēc, ka… kamēr milzis skaidroja, no viņa mutes lidoja kūkas drumstalas, tad, kad es ar vienu pašu kristālu būšu aizceļojis līdz laika sākumam un ja man līdzi būs lieli daudzumi stikrālu, es varēšu aizlidot uz "Burbuli". "Burbulī" atmirdz brīnumaina gaisma, un, ja cilvēks tajā izpeldas, viņš kļūst mūžam jauns! Milzis pārvilka sejai abas plaukstas, it kā iztēlojoties šo gaismu, un piebilda: Ne jau vienmēr esmu izskatījies šāds.

Mollija norija smalkmaizītes kumosu un pirmo reizi iedomājās, vai viņa nesapņo. Brīnumaina gaisma, kas atjauno cilvēku, kas atmirdz kādā vietā, kuru sauc "Burbulis", un kas atrodas laika sākumā? Kur gan dzirdēts, ka sauļošanās padarītu kādu jaunāku? Milzis bija trakāks, nekā Mollija bija iedomājusies. Kādu bridi viņa prātoja, vai tad, ja viņa atvērtu slimnīcu, kur izmantotu hipnozi cilvēku ārstēšanai, un ja šis milzis būtu tās pacients, vai tad viņa kopā ar Rokiju varētu izdomāt, kā viņu izārstēt. Acumirklīgā atskārsmes uzplaiksnījumā Mollija vēlējās, kaut Rokijs būtu kopā ar viņu. Meitene spēja vien iedomāties, ko viņš tagad sacītu, un vārdi paši plūda pār viņas lūpām.

-     Man likās, ka laika sākums ir pilns liesmu un sprādzienu. Vai tad jūs nesadegtu dzīvs, ja tur nokļūtu?

-       Nē. Divdesmit devītajā gadsimtā atklās, ka laika sākums ir kā siets, ko piepilda balta gaisma no "Burbuļa". Ja kāds spētu ielidot šajā gaismā, viņš iegūtu dzīvības spēku un mūžīgu jaunību. Ielidot "Burbulī" ir sarežģīti to var panākt tikai tad, ja ir pietiekami liels laika ceļošanas kristālu daudzums.

-      Ak tā… nūjā. Mollija sarauca uzacis. Un jūs sakāt, ka kristāli jāiegūst manā laikā… divdesmit pirmajā gadsimtā…

-    Jā, tāpēc, ka deviņpadsmitā gadsimta septiņdesmitajos gados tas nav iespējams. Tikai pivdesmit dirmajā gadsimtā būs iespējama tehnoloģija, ar ko ierakties zemes garozā tik dziļi, lai izdabūtu no tās stikrālus. Tas būs ļoti, ļoti dārgi. Tas būs iespējams tikai ar daudzu valstu resursiem. Tieši tāpēc man vajadzīgs, lai Kornēlijs Ļogans divdesmit pirmajā gadsimtā pilnībā tonkrolētu visu pasauli. Viņš hipnotizēs visus pasaules vadoņus. Te milzenis veltīja Mollijai drūmu skatienu, it kā atkal gatavotos iziet no rāmjiem, tomēr viņš tā nedarīja. Tu nostājies man ceļā, taču es neatteikšos no saviem plāniem, viņš nošņāca. Un tad, kad Kornēlijs atkal būs manā tonkrolē, vara un daudzu, daudzu pasaules valstu bagātības būs manās rokās. Tad varēs sākt rakt un es dabūšu kaudžu kaudzes stikrālu. Bruņojies ar neskaitāmām tonnām stikrālu, es varēšu nokļūt laika sākumā un iegūt mūžīgo jaunību. Redzi, tas ir vienkārši. Un tas jau būtu paveikts tagad, ja vien nebūtu radusies problēma tu, Mollijas Mūnas jaunkundz, biji tas vīruss, kas izmuka no laboratorijas. Milzis nepacietīgi iešņācās. Man jāsaka, ka esmu izsists no sliedēm. Man vajadzēja daudzus gadus, lai izdomātu, kā izrakt stikrālus. Tad man radās ģeniāls plāns, kā izmantot tava laika hipnotizētājus, lai viņi padarītu melno darbu manā vietā. Es devos uz nākotni, uz tavu laiku, uz laiku, kad tu tikko biji dzimusi, un hipnotizēju Kornēliju. Es uzsāku visa lielā plāna īstenošanu. Primo Sella un Lusijas Ļoganas bērns tika ievietots bāreņu patversmē. Šis bērns, protams, biji tu. Primo Sells un tava māte tika izšķirti. Tika vārīts viss, lai plāns varbotos. Bija nepieciešami lieli pūliņi, lai Kornēlijs beigu beigās valdītu pār pasauli, pārstāvot manas intereses. Tas nija ļoti bogurdinošs darbs. Ceļošana laikā vienmēr bogurdina. Taču es zināju, ka gala iznākums būs pūliņu vērts. Milzis ugunīgām acīm uzlūkoja Molliju.

-     Es aizceļoju laikā uz jauno Indiju un piezvanīju uz Nalto Bamu Amerikā, cerot, ka varēšu parunāt ar Primo Sellu un Kornēliju, cerot, ka dzirdēšu par stikrālu pilnām istabām. Taču par prezidentu bija kļuvis kāds cits. Mani plāni bija cietuši sakāvi.

Mollija atkal centās izskatīties nesatricināma. Viņa pieņēma vienaldzīgu, stīvu sejas izteiksmi un iemalkoja dzeltenīgo dzērienu. Mollija bija tik pārbijusies, ka dzēriena saturā esošais cukurs uz mēles radīja strāvas triecienam līdzīgu efektu.

-     Pēc plašāka izmeklēšanas darba, milzis turpināja, es secināju, ka vainīga esi tu. Hmmm. Es vismuļķīgākajā veidā pakļāvos savam nogurumam un nosūtīju to stulbo Jakizu, lai viņš tevi pārtvertu. Un viņš tevi pārtvēra nepareizajā laikā. Saproti? Viņam vajadzēja doties laikā un pārtvert desmit gadus veco Molliju Mūnu, kura vēl nebija apguvusi hipnozes mākslu. Lai es varētu viņu nogalināt. Tad visi mani plāni izdotos jo Mollija Mūna vairs nebūtu dzīva un nespētu tos izjaukt. Vai tu saproti?

Mollija, joprojām spēlējot savu lomu, sarauca degunu un paraustīja plecus. Protams, saprotu. Ceļošana laikā jau nav nekāda kosmoloģija.

Un tad notika kas neparedzēts.

Petulu, kura līdz šim neredzama bija slēpusies zem Mollijas krekla, pārņēma nemiers. Viņai bija karsti. Petula sāka locīties un izbāza purnu. Un tagad milzis viņu beidzot ieraudzīja.

-    KAS TAD TAS? milzenis nodārdināja. Viņš paliecās, un viņa celtņa strēlei līdzīgā roka izšāvās uz priekšu un izrāva Petulu no viņas slēptuves. KĀ ŠIS DZĪVNIEKS IZKĻUVA CAUR TĪKLU, JAKIZA? TU TAČU ŠO GAĻAS GABALU GRIBĒJI PAR SAVU MĪLULI, VAI NE, STULBENI?

Karājoties, turēta aiz pakaļkājām, Petula iesmilkstējās, tad sāka skaļi gaudot. Milža rokās viņa vairāk izskatījās pēc jūrascūciņas, nevis pēc suņa. Mollijai uzreiz gribējās skaļi spiegt, taču viņai pēdējā brīdī izdevās savaldīties un pārveidot savu emociju izpausmi.

-     Kā TU IEDROŠINIES! viņa saniknota iekliedzās, ar skaļu klaudzienu noliekot glāzi uz galda. Liec viņu nost! Ja tu slikti izturēsies pret šo suni, es tev noteikti nepalīdzēšu.

Tas lika maharadžam pacelt skatienu. Viņš nolika Petulu ar kājām uz zemes un iesmējās.

-    Malīdzēt pan… ha, ha, ha… Malidzēt pan? HA, HA, HA. Man jāsaka, HA, nekad nebūtu domājis, ka tu man sagādāsi tādu jautrību! Milzis smējās. Viņa zobi bija šausmīgi. Viscaur oranži. Zini ko, mīļumiņ, kāpēc gan mēs venarētu uzpēlēt kādu pēli?

-     Spēli?

Jā. Likme būs šis suns. Un notiks tā: es tev ierādīšu laika ceļošanas pamatus. Un tad tu aiziesi atpakaļ laikā un paņemsi kaut ko, ko es vēlos. Ja tev izdosies paķert šo lietu, tad suns… nu, es pieņemu, ka tas ir suns, jo tas ir tik kroplīgs kurā galā tam pakaļa? -, tad suns paliks dzīvs. Ja tev tas neizdosies, suns mirs. Mopsis karijā [3] varētu būt jaunākā delikatese!

astotā nodaļa

»

Mollija sekoja milzīgajam maharadžam garām stūrī sakņupušajam Zakijam un izgāja pa augstajām zelta durvīm. Viņi kāpa augšup pa šaurām kāpnēm.

Šīs kāpnes būvētas pirms drīssimt drīstesmit gadiem, maharadža žēlojās, iespiežot savu lielo rumpi šaurajā kāpņu telpā. Visu laiku domāju, ka vajadzētu atgriezties 1638. gadā, lai nohipnotizētu tālaika mogolu arhitektu tā, ka viņš iztaisītu kāpņu telpu platāku, taču man nekādi tam neatliek laika.

Viņi izgāja plašā, atklātā pagalmā, ap kuru pletās sarkanas smilšakmens sienas ar arkveida logiem bez stikliem. Sienu stūros slējās smaili smilšakmens un balta marmora torņi, un karoga mastā augstu zilajās debesīs plīvoja karogs ar pāva attēlu. Bija svelmaini karsta diena, taču šajā augstumā pūta veldzējošs vējš. Ārā Mollija redzēja seno vecpilsētu ar tās ziedu pilnajiem dārziem un brūnajiem, krūmu pārklātajiem pakalniem aiz tās. Rietumos bija vēl viena sarkana akmens celtne ar minaretiem un kupoliem, kas atgādināja sīpolus. Tālumā varēja saskatīt torņus un baltas, gurķveida būves, kā ari mazākas, būdiņām līdzīgas ēkas. Starp visām šīm būvēm auga palmas, stiepās bruģētas joslas un saules izdedzināti ceļi, pa kuriem staigāja cilvēki un dzīvnieki. No pilsētas šurp plūda skaņas sasaucās tirgotāji, kuri pārdeva savu preci, kliedza dzinēji, kuri vadīja savus zirgus, bifeļus, kamieļus vai ziloņus. Visu šo fonu papildināja dūkoņa bišu pūznī, kas bija pieķēries kādam augšstāva logam, un arī ūdens šļakstoņa, tam piepildot baseinu kāda pagalma vidū. Mollija ievēroja virkni indiešu kalpu, kuri klusējot pasniedza cits citam spaiņus, lai rindas galā esošais vīrs varētu izliet ūdeni kādā augstā caurumā, no kura tas pa izbūvētu kanālu ieplūda pagalma vidū esošajā baseinā. Kalpu darbs nebija no vieglajiem.

-      Tad nu tā, noteica maharadža, nobraukot savu zvīņaino ādu un noliekot Petulu uz akmens paaugstinājuma. Te nu ir tava iespēja paglābt savu suni, lai tas nekļūtu par karijā pagatavotu mopsi. Šorīt, pirms gāju vannā, šajā gapalmā ienāca kāds vāps un tika novākts. Es gribu, lai tu atgriezies atpakaļ laikā un atnes man to vāpu. Milzis uzsita ar pirkstiem knipi un kaut ko pateica kalpam, kurš pamāja un aizsteidzās prom.

-      Taču es nezinu, kā rīkoties ar pāviem, Mollija iebilda. Kā lai es to noķeru? Vai tas knābj?

-    Ha! Cik miesklīgi! Ir nu gan ko uztraukties par to, kā ietīklot vāpu! Es jau nu gan biju domājis, ka tevi vairāk uztrauks caika leļošana. HA! Milzenis uzjautrināts uzsita pa saviem sarkana zīda halātā tērptajiem sāniem.

Mollija apveltīja viņu ar niknu skatienu, jo apzinājās, ka tas nebūt nav smieklīgi. No šaurās kāpņu telpas uz jumta pagalmu izlīda Zakija.

-     Jakiza, paņem to suni un aptin kirvi ap viņa vaklu.

Zakija bailīgi pielavījās un paņēma Petulu.

-      Starp citu, Jakiza, nedomā, ka neesmu pamanījis tavu prasmes trūkumu. Es saprotu, ka šis smirdošais dzīvnieks šeit atrodas tikai tevis dēļ. Vienīgais, kāpēc es tevi nesodu, ir tas, ka tu negribot man esi sagādājis sava veida izklaidi.

Zakija zemu paklanījās un apveltīja Molliju ar naidīgu iesāņu skatienu.

Milzenis sasita plaukstas, un atgriezās kalps, kurš tikko bija aizsteidzies prom. Viņa rokās bija melns samta spilvens, uz kura bija izklāti sarkani un zaļi kristāli. Rubīni vai smaragdi Mollija nezināja, kas tie ir.

-     Ar zaļajiem var ceļot atpakaļ. Ar sarkanajiem var iet uz priekšu. Vizēlies.

Mollija uzmeta kristāliem ašu skatienu, it kā izvēloties šokolādes konfekti. Katram krāsainajam kristālam piemita cits krāsas tonis, un katram bija kāda vaina. Kāda sīka rēta, it kā tas kādreiz būtu pārgriezts. Neviens no tiem nebija ideāls. Mollija izvēlējās divus spožākos kristālus. Paņemot tos rokās, Mollija sajuta, ka no tiem gandrīz nemanāmi strāvo enerģija. Mollija centās to neizrādīt.

-     Un ko nu?

-     Ha! Tik pārliecināta! Pagaidi. HA!

Mollijai jau bija apnikusi milža pārākuma pilnā izturēšanās. Lūdzu, parādi man, kā tas jādara, jo kā gan lai citādi es dabūju atpakaļ tavu lielo vistu?

Milzis sarauca pieri. Savilcis lūpas smīnā, viņš iesāka:

-    Tas nav grūti, taču tam vajag zināmas iemaņas. Lai tev būtu vismaz sportiska interese atgūt tavu suni. Darīšu visu, lai tev izskaidrotu, kā notiek ceļojumi laikā. Taču tikai vienreiz. Zini, neesmu tas pacietīgākais tips, tāpēc klausies. Koncentrējies uz zaļo vai sarkano stikrālu atkarībā no tā, kurā cirzienā cēlies veļot. Tad noved savu prātu pa pusei transā tāpat, kā apturot pasauli. Nekustīgi ielūkojies tagadnes pasaulē un sagaidi auksto saplūsmes sajūtu, kāda rodas, apturot pasauli. Kad tā iestājas, neapturi pasauli, bet gan koncentrē savu prātu uz laika ceļošanas stikrālu, līdz tavas domas pieņem stikrāla krāsu. Tiklīdz pasaule sāks izplūst un ap tevi sāks pūst laika ceļojuma vējš, tu zināsi, ka kusties. Sev aiz muguras tu izdzirdēsi blīkšķi. Visiem, kas atrodas telpā ap tevi un redzēs tevi izzūdam, šis blīkšķis liksies ļoti skaļš, protams, ja vien tev nebūs klusinātāja. Blīkšķis ir skaņa, ko rada tava ķermeņa pēkšņā izzušana, jo gaisam jāaizpilda telpa, kur tu tikko atradies; no šejienes ari rodas blīkšķis. Tīra fizika. Šis ir pats kienvāršākais. Drūtākais ir apstāties īstajā laikā. Tam vajadzīgas sajūtas un iemaņas. Vai esi gatava?

-     Tad tu man nepateiksi, kā es varu zināt, kad esmu nonākusi īstajā laikā un kad man jāapstājas? Mollija satraukta jautāja. Vai tu man neiedosi tādu verķi, kāds ir Zakijam?

-    Tas taču domāts pilnīgiem idiotiem, atteica maharadža.

Mollija palūkojās uz Petulu, kurai ap kaklu tagad bija ar rokām darināta siksna. Mopsene satraukta sēdēja zemē blakus Zakijam un kalpam, kurš turēja spilvenu ar kristāliem.

-    Pēc mirkļa tiksimies, Mollija teica Petulai, cenzdamās rast pārliecību pašas spēkiem. Sevī viņa bija tikpat nepārliecināta par sevi kā mazs putnēns, kas izgrūsts no ligzdas.

Mollija labajā rokā cieši satvēra zaļo kristālu. Viņas skatiens bija vērsts zemē. Meitene izvirzīja prāta priekšplānā hipnotisko fokusu gluži tāpat kā tad, kad lika laikam apstāties. Viņai cauri izstaroja aukstā saplūsmes sajūta, un tad viņai apkārt sastinga viss, izņemot Zakiju un maharadžu.

-      NEPAREIZI! nodārdināja milzis. Mollija neņēma viņu vērā un mēģināja vēlreiz. Šoreiz, tiklīdz meitenes dzīslās parādījās aukstā saplūsmes sajūta, viņa pilnībā koncentrējās uz zaļo kristālu, domās pilnībā iegrimstot zaļajā krāsā, un tad, it kā precīzi sekojot kartei, sākas viņas ceļojums laikā. Atskanēja slāpēts BLĪKŠĶIS, meiteni apņēma vēsa vēja pūsma, un pasaule izplūda krāsu jūklī. Skaņas dunēja, mainījās un zvanīja viņai ausīs.

Un tad sarkanajā halātā tērptais milzis pēkšņi atradās Mollijai blakus, kaitināja viņu, ceļodams laikā tieši tādā ātrumā kā viņa, un milzenim apkārt zaigoja mainīgās pasaules krāsas.

-     Kur tu skrien, Mollij? viņš izsmējīgi vaicāja. Tev taču nav ne mazākās nojausmas, ko? Vai tad tu nespēj tonkrolēt savu ceļojumu? Lielais vīrs izzuda no Mollijas skata. Viss notika tik ātri, ka Mollija tiešām jutās pilnībā zaudējusi kontroli, kā jājot nevaldāma zirga mugurā. Prātā viņa centās pievilkt iedomātos grožus vēsajam vējam ap viņu, lai to apturētu, un tas palīdzēja. Mollija apstājās. Bija auksti. Mollijai nebija ne jausmas, cik tālu atpakaļ laikā viņa aizceļojusi.

Sieviete oranžā sari ar slotu rokā norādīja uz Molliju un iespiedzās. Meitene saprata, ka šķiet, it kā viņa būtu parādījusies no zila gaisa. Viņa palūkojās pa logu un redzēja, ka lielās celtnes ārpusē vispār nav. Laikam viņa laikā bija aizceļojusi par tālu.

Mollija mirklī sagrāba sarkano kristālu, lai ceļotu laikā uz priekšu, un centās domāt sarkani. Acumirklī spiedzošā sieviete palika aiz muguras, un Mollija ceļoja siltā laika vējā. Viņa atkal apstājās. Šoreiz pār cietokšņa pagalmu lija mēness gaisma. Meitenes priekšā sēdēja kāds ļoti gara auguma indiešu zēns un lasīja grāmatu.

-    Siedod man veci. Ir pārāk tumšs, lai lasītu, zēns pār telpu bez jumta uzsauca jaunam vergam, kurš tupēja ēnā.

Vergs ieraudzīja Molliju, un viņam atkārās žoklis.

-     Sahib, sahib! viņš iesaucās, norādot uz Molliju. Skolnieks aizcirta grāmatu un dusmīgi uzlūkoja vergu.

Mollija satvēra sarkano kristālu un devās prom. Viņa bija uzjautrināta. Mollija saprata, ka tikko redzējusi maharadžu un Zakiju bērnībā. Viņa bija tos pazinusi.

Tagad Molliju pārņēma jauns panikas vilnis. Ja viņai neizdosies šis ceļojums, viņa iestrēgs laika plūsmā un Petula paliks milža varā. Mollija atcerējās kādu citu reizi, kad viņu bija pārņēmusi panika. Viņa bija pārgriezusi pirkstu uz salātu mērces pudeles malas, un asinis bija pāršļākušās pār salātiem un gurķiem. Rokijs bija viņai licis elpot ļoti dziļi un lēni, lai mazinātu sāpes un atbrīvotos no uztraukuma. Mollija vēlējās, kaut Rokijs tagad būtu pie viņas, un viņas acīs sakāpa asaras. Tad viņa dziļi ieelpoja un izpūta elpu ļoti, ļoti lēni, dūcot, kamēr gaiss plūda caur nāsīm, un viņu pārņēma miers.

Virs Mollijas galvas debesīs pamīšus plaiksnīja diena un nakts, diena un nakts. Kādu mirkli visapkārt gāza lietus. Citā sekundes daļiņā cepināja saule. Meitenei visapkārt bija pamatelementi vējš, uguns, ūdens, taču Mollija savā laika kapsulā palika no tiem norobežota.

Mollija centās atcerēties, cik ilgs laiks viņai bija vajadzīgs, lai aizceļotu atpakaļ laikā no Petulas 1870. gadā līdz spiedzošās sievietes laikam. Ja viņa vienkārši dotos uz priekšu par tādu pašu laika posmu, viņa atgrieztos cietokšņa pagalmā pie Petulas. Mollija apstājās. Nelaimīgā kārtā tagad viņa bija nonākusi laikā, kad cietokšņa pagalmā pulcējās milzums ļaužu. Bija slapjš. Trīs cilvēki ieraudzīja viņu un satraukti rādīja ar pirkstu. Taču Mollija nepievērsa viņiem nekādu uzmanību. Pie loga arkas viņa ieraudzīja karājamies nelielu savvaļas bišu pūzni un nu zināja, ka ir tuvu mērķim. Meitene atkal satvēra sarkano kristālu un šoreiz lūkojās debesīs, lai sekotu laika plūsmai. Virs viņas galvas zibsnīja zili un melni lāsumi. Vai pagājusi sekunde? Cik ilgs laiks vajadzīgs meža bitēm, lai izveidotu pūzni? Mollija apstājās. Pūznis bija īstajā lielumā. Taču apkārtne nebija pareiza. Šoreiz Mollija aizvēra acis. Viņai atlika vienīgi paļauties uz instinktiem. Mollija dziļi gremdējās savās izjūtās un centās apjaust, kad telpa sāks likties pāviska. Meitene uz mirkli pavirzījās uz priekšu un atkal atvēra acis. Iekliedzās sabiedēts putns. Tas bija pāvs, bet vai tas bija īstais pāvs? Mollija palūkojās baseinā un ieraudzīja, ka tā virsmu klāj sārtas rožu ziedlapas. Uz krēsla bija noliktas zīda drēbes. Milzīgas drēbes. Mollija nesaprata, kā viņai tas izdevies, taču viņa bija nonākusi īstajā laikā. Laikā, kad maharadža mazgājās.

Petula gulēja, nolikusi galvu uz priekšķepām, un centās netrīcēt. Viņa bija ļoti pārbijusies, jo sajuta, ka milzīgā auguma vīram, kas soļoja šurpu turpu pa pagalmu, vispār nepatīk dzīvnieki. Viņš mazliet oda pēc rozēm, bet tāpat ari pēc ķiplokiem un nelāgas omas. Sliktās omas smaka bija biedējoša. No tās dvesa svilstoši mati un uzkarsēts piķis. Šī smaka sūcās laukā pa visām milža ķermeņa porām. Petula aizklāja nāsis ar ķepām un centās to neievērot.

Viņa domāja par to, kā Mollija bija izzudusi gaisā.

Braiersvilā vīrs ar turbānu bija izzudis tieši tāpat kā pēc tam, kad bija atstājis Molliju kopā ar tiem, kas bija ielikuši viņu ratiņos. Ikreiz, kad viņa kopā ar Molliju un viņu nolaupītāju bija ceļojuši pa krāsainajiem, vējainajiem tuneļiem, Petula domāja, ka arī viņi ir izzuduši. Vai Mollija tagad atrodas vēja tunelī?

Uz grīdas blakus Petulai nokrita kaltētas gaļas gabals, un ādas kurpe pastūma to Petulas mutes virzienā.

Ēd, Zakija nošņācās.

Petula blenza grīdā. Viņa nespēja ieēst ne kumosa. Viņa pārāk uztraucās par Molliju un to, ko milzis varētu darīt nākamajā bridi. Petulas pakaļķepa joprojām sāpēja, jo viņa aiz tās tik rupji bija turēta gaisā. Petula vēroja, kā Zakija pēta bišu pūzni, kas karājās pie loga. Viņa vēlējās, kaut bites izlidotu un sadzeltu viņu.

Nu Mollijai bija atlicis tikai noķert pāvu. Kā bija teicis milzenis? Ietīklot pāvu. Mollija ielika kristālus kabatā. Putns, nervozi trīsot, tupēja koka zarā, un tā zaļā, krāšņām spalvām rotātā aste nokarājās tam aiz muguras. Mollija tam tuvojās, draudzīgi klukstot, jo zināja, ka tas patīk papagaiļiem. Nonākusi dažu pēdu attālumā no putna, Mollija lēca un mēģināja sagrābt tā rumpi. Taču putns neļāvās piemuļķoties. Tas ieķērcās un izrāvās no meitenes rokām, ar mēsliem notriepto astes galu pārbraucot viņai pār seju. Meitenes degunu piepildīja pretīga, putekļaina, netīra putna izkārnījumu smaka. Mollija noklepojās. Viņai bija vajadzīgs tīkls. Tad viņa saprata, ka ir daudz vieglāks veids, kā tikt galā ar šo uzdevumu. Viņai vajadzēja vienīgi apturēt pasauli.

Pāvs bija nostājies uz nelielas kolonnas pagalma stūrī un plānoja nākamo soli. Tā niecīgajām smadzenītēm nenācās viegli vienlaikus noturēt līdzsvaru uz kolonnas un izlemt, ko iesākt ar Molliju. Mollija no krēsla paķēra lielas apakšbikses un ar savu caurspīdīgo kristālu apturēja pasauli. Viss pilnīgi sastinga. Beidza skanēt visi zvani pilsētā ārpus cietokšņa sienām, apklusa trokšņainās govis un grudzinošie kamieļi. Pāvs sastinga kā skaisti izkrāsota skulptūra uz postamenta. Mollija piegāja tam klāt un uzbāza apakšbikšu staru putnam galvā. Tad viņa cieši aptina pārējo audumu ap pāva spārniem un kājām, lai tas nevarētu plivināties un skrāpēties. Putns bija noķerts. Uz mirkli Mollija atslāba. Viņa paberzēja vaigu. Tas likās ļoti sauss. Mollija pa vēso, sastingušo pasauli piegāja pie baseina, pasmēla plaukstās ūdeni un apslacīja seju.

Tieši tad Mollija sajuta, ka ļoti grib čurāt. Viņa lūkojās apkārt, meklējot vietu, kur aiziet. Mollijas skatiens atkal krita uz milža baseinu. Tā būs viņas milzīgā tualete. Vai tad viņai žēl, ka pirms milža peldes tur netiks nomainīts ūdens.

Pēc tam Mollija jutās daudz labāk. Ejot atpakaļ pie pāva, viņai iešāvās prātā, ka ar šiem akmeņiem viņa tagad varētu aizbēgt no maharadžas. Mollija apsvēra, ka varētu pat laikā aizceļot uz Braiersvilu un likt kādam citam dārzniekam nogāzt Zakiju zemē vēl pirms tam, kad viņš nolaupīja Petulu. Tas būtu grūti, taču to varētu izdarīt, vai ne? Taču problēmu jau neradīja Zakija. To radīja maharadža. Ja Zakija pazustu ja viņš neparādītos cietoksnī kopā ar hipnotizēto Molliju -.saniknotais milzis pats ierastos pēc Mollijas. Viņš varētu aizlidot uz Braiersvilu laikā, kad Mollijai vēl bija astoņi gadi, un nogalināt viņu turpat uz vietas. Mollijai nepavisam nepatika tas stāvoklis, kādā viņa atradās, taču viņa vismaz nedaudz izprata situāciju un spēle, kurā viņa tēloja kaprīzu augstākās sabiedrības dāmu, vainagojās ar panākumiem. Mollija nolēma samierināties ar šo nepatīkamo stāvokli un paņēma pāvu. Meitene atbrīvoja pasauli no sastinguma, un putns, stīvs no bailēm, gulēja viņas rokās.

Šoreiz Mollija nesatvēra sarkano kristālu. Viņai bija jātur smagais putns. Taču meitene par to domāja, un, tā kā kristāls atradās viņai kabatā, tas iedarbojās. Nenācās viegli koncentrēties pietiekami lielā mērā, lai paņemtu līdzi arī pāvu, taču beidzot Mollija secināja, ka viņi abi pārvietojas laikā.

Meitene zināja, ka jāceļo tikai mazs gabaliņš. Viņa atvēra acis. Pagalms vēl bija tukšs. Vēl mazliet. Milzis sēdēja baseinā, un kalpi izgāza lielus silta ūdens ķipjus pār viņa zvīņainajiem pleciem. "Viņa ādas stāvoklis nudien ir briesmīgs," Mollija nodomāja. Pāvs spirinājās. Vēl gabaliņu. Viņi bija klāt. Milzenis bija apģērbies, Zakija stāvēja blakus kalpam ar kristālu spilvenu, bet pārbijusies Petula, kamolā sarāvusies, gulēja zemē.

-      Vai esmu laikā? Mollija apvaicājās, ieliekot pārbiedēto pāvu Zakijas rokās. Putns sāka kliegt un knābāt vīra krūtis.

Zakija pavērtu muti nometa pāvu zemē. Viņš nemūžam nebūtu domājis, ka Mollija tiks galā ar šo uzdevumu. Un viņš bija šokēts, redzot, kā putns atbrīvojas no viņa saimnieka apakšbiksēm, velkot tās pa pagalmu.

-    Aizvāc to! maharadža aizkaitināts iesaucās, nevēršot skatienu uz savu apakšveļu. Zakija saķēra milža apakšbikses, pirms putns bija ticis no tām ārā. Viņš aizvilka kliedzošo putnu uz pagalma durvīm.

-      Nu tā, sacīja Mollija, kad putna kliedzieni bija attālinājušies. Ceru, ka jūs esat vīrs, kas tur savu vārdu.

-     Hmm. Parasti jau ne. Maharadžu nebūt neiepriecināja Mollijas panākums. Patiesībā milzim meitenes sasniegumi laika ceļojumā likās ļoti kaitinoši. Viņš pēc dabas bija uzvarētājs, un viņam nepatika, ka kāds viņu kaut kādā jomā pārspēj, it īpaši jau šāds kaulains skuķis.

-     Kad es to mapēģināju mirmo peizi, man tas izdevās labāk nekā tev, viņš lielījās. Tu domā, ka esi spējīga, jā, esi. Taču ne tik spējīga. Atdod man stikrālus un ņem savu suni. Mollija pasniedza milzim abus dārgakmeņus. Un tagad nāc man līdzi!

-    Uz kurieni? Mollija jautāja, un viņas bailes atgriezās kā nelūgts viesis.

-     Man tev tauk tas jāparāda.

-Kas?

-     Ak, vienkārši pagaidi, un tu dzerēsi.

"Paldies, tikko jau redzēju!" Mollija nodomāja.

Maharadža uzlika rokas uz saviem milzīgajiem gurniem, un no viņa vēdera nogranda smiekli, kas atbalsojās pagalmā un gaisā ap cietoksni.

-      Es jums parādīšu īstu talantu, jūsu dzimtlabība! viņš nodārdināja.

Tad milzenis piegāja klāt Mollijai un sagrāba viņu. Petula pieplaka pie zemes, rēja un gatavojās uzbrukt. Taču maharadža nepievērsa viņai uzmanību. Tā, it kā Mollija būtu viegla kā spilvens, maharadža iznesa viņu no pagalma un virzījās tālāk pa šauru gaiteni. Rejošā Petula sekoja, cenšoties iekost milzim papēžos. Mollija cīnījās un spārdījās salīkušā vīra rokās. Maharadža bija pārāk liels šaurajam gaitenim, un ceļš caur to viņam bija ļoti apgrūtinošs. Beidzot viņš iestūma Molliju mazā, ornamentiem izrotātā telpā un atkal izslējās pilnā augumā.

-    Liec savam sunim aizvērties, vai arī, es tevi brīdinu, viņam aizvērties likšu es! Mollija satvēra Petulu rokās un piespieda sev klāt.

Bezlogu telpa bija augsta, ar velvētiem griestiem. No sijām karājās stikla lampas un divas lielas, iekārtas gultas. Gultas bija no koka un rotātas izsmalcinātiem kokgriezumiem. Smago sudraba ķēžu, kurās tās karājās, posmi bija veidoti kā ziloņi un zirgi. Sienu apakšā atradās sudraba šķirstiņi un lādītes, bet augstāk bija plaukti, piebāzti ar zīda spilveniem un mīkstām segām spilgtās krāsās. Grīdu sedza paklājs ar ornamentiem, bet sienas bija rotātas ar resniem rokassprādzes izmēra riņķiem. Maharadža kā rotaļlietas pacēla Molliju un Petulu un iemeta viņas vienā no šūpuļgultām.

-     Gaidiet te, viņš norīkoja. Tagad es jums parādīšu īstu laika ceļotāja talantu.

Ar šiem vārdiem milzenis aizvēra un aizslēdza aiz sevis smagās kokgriezumiem rotātās durvis.

devita nodaļa

Mollija atgūlās ar brokātu pārsegtajā zvilni. Tas viegli šūpojās. Viņa palūkojās augšup uz griestiem, ko rotāja simtiem mazu spogulīšu. Mollija redzēja neskaitāmus savus atspulgus guļam zvilnī. Viņa ar rokām aizklāja acis un tagad, palikusi viena ar Petulu, sāka žēli raudāt. Meitene saritinājās kamolā un vēlējās, kaut spētu izzust. Petula ielīda viņas līkumiņā un bakstīja meiteni ar miklo purnu, it kā sakot: "Neuztraucies, Mollij, viss būs labi. Es palīdzēšu tev izkļūt no šejienes, es to apsolu."

Mollija bija pārāk izbijusies un nobažījusies, pat lai noglāstītu Petulu. No maharadžas izturēšanās viņa noprata, ka tā īstais mērķis ir viņu iebiedēt.

Protams, viņš var mani iebiedēt, meitene šņukstēja, vēršoties daļēji pie Petulas, daļēji pie daudzajām Mollijām, kas atspoguļojās griestos. Es esmu tikai Mollija, bet viņš ir ceļojošs laikā, hipnotizējošs, bezsirdīgs, nežēlīgs, smirdīgs, milzīgs, ķirzacisks… Mollija vairs nespēja turpināt. Viņa apzinājās, ka tad, ja viņa turpinās apcerēt maharadžas raksturu un to, ko viņš varētu būt iecerējis attiecībā uz Molliju, viņa drīz būs pārāk pārbijušies, lai elpotu.

Mollija domāja par Rokiju un visiem cilvēkiem, kurus mīlēja, un no visas sirds vēlējās būt kopā ar viņiem. Tad meitene pārgurumā aizmiga.

Miegā Mollija redzēja ļoti savādus sapņus.

Pirmā darbība risinājās Hārdvikas bāreņu namā, kur meitene bija uzaugusi. Sapnī bija vasaras diena, bet viņa, viņas desmit gadus vecā būtne, bija nometusies uz ceļiem Aderstones jaunkundzes apakšstāva kabinetā. Viņa izcieta šausmīgu Aderstones uzliktu sodu. Mollija ar savu matu suku centās uzbužināt noplukušo paklāju, lai tas izskatītos kā jauns. Pēkšņi sapnī atsprāga vaļā logs un gara auguma zvīņains vīrs plīvojošā apmetnī, kas izskatījās tā, it kā nāktu no pantomīmas, pasniedzās telpā un izrāva Molliju no tās. Bailes caurstrāvoja meiteni, kad vīrs sapnī saņēma viņas galvu un lika ieskatīties savās acīs. Mollija bija hipnotizēta. Pēc tam viss izplūda. Ap viņu vijās krāsas.

Nākamais Mollijas sapnis norisinājās vēl agrāk viņas dzīvē. Viņai bija seši gadi, un sapnis nebija tik skaidrs kā pirmais. Tas vairāk atgādināja tālas atmiņas. Mollija sēdēja kazenāju dārzā pie bāreņu nama. Sapnī Mollija pēkšņi bija pa īstam pārbijusies, jo no ēkas iznāca nevis viņas sešus gadus vecais draugs Rokijs ar lidojošo šķīvīti, ko viņš bija apsolījis paņemt, bet gan materializējās milzīga auguma vīrs, ģērbies kā pasakā. Viņš kā pēc burvja mājiena uzradās tieši no gaisa. Viņa padusē bija Aderstones kucēns Petula. Mollija kliedza, līdz vīrs atkal uzlūkoja viņu ar zvērojošu skatienu, un sapnis izgaisa krāsu mirdzumā.

Sapņa pēdējās daļas bija ļoti neskaidras un tālas. Mollija spēlējās ar rotaļu vilcienu. Kāds liels vīrs viņu pacēla, un pār viņu pārlija visas varavīksnes krāsas.

Lokoties un grozoties nemierīgajā miegā, Mollija saprata, kas ir šis vīrs sarkanajā tērpā. Tas bija maharadža. Sapņos viņš aizveda Molliju prom no Hārdvikas bāreņu nama, tālu prom. Viņi pārvietojās ļoti ātri lidojošā šķīvīša formas lidaparātā. Un sapnī bija ari vienpadsmit gadu vecais Rokijs, tāpat arī hipijs Forests. Abi bija hipnotizēti.

Mollija atvēra acis un prātoja, cik gan ilgi ir gulējusi. Petula krāca viņai blakus. Mollija pakratīja galvu cerībā, ka par sapni izrādīsies ari šī telpa un šī realitāte. Taču tā nebija. Meitene jutās ļoti apstulbusi. Un tad viņa pārdomāja savus sapņus. Savādi, bet tagad tie šķita kā atmiņas. Mollija pakāpeniski pieaugošās bailēs secināja, ka notikumi, kas bija risinājušies viņas galvā, nebija iztēles augļi. Tās bija īstas atmiņas. Atmiņas, ko tur tikko bija ielicis milzis.

Un atšķirībā no sapņiem šīs atmiņas galvā rosījās un auga lielākas. Mollija tagad atcerējās, ka ir nokļuvusi šajā pašā pili desmit gadu vecumā. Mollija pielika rokas pie galvas un pakratīja to. Vai viņa sāk jukt prātā? Kas notiek? Mollijas prāts no jauna pārbūvēja viņas pagātni. Ik mirkli viņas galvā auga jaunas atmiņas! Bija tā, it kā tiktu iedzīvinātas Mollijas dzīves daļas desmit, sešu un pat triju gadu vecumā, tā ka tagad viņai radās jaunas atmiņas. Meitenei atausa ļoti senās atmiņas no laika, kad viņa bija pavisam maza, kā viņa ierodas lielā, sarkanā pilī un kāpj augšup pa garām kāpnēm un viņai palīdz kāda liela meitene ar sprogainiem matiem.

Tāpat Mollija atcerējās, kā ierodas pie sarkana cietokšņa desmit gadu vecumā un palīdz uzkāpt pa kāpnēm trīsgadīgai meitenei.

Meitene atcerējās, kā desmit gadu vecumā brīnījusies, kas gan ir šis milzīgā auguma vīrs, kurš visus ved pa gaiteni, kas viņam ir par šauru. Taču Mollija to atcerējās ne tikai desmit gadu vecumā. Mollija atcerējās, kā gājusi pa šo gaiteni sešu un ari triju gadu vecumā. Viņa atcerējās, ka šis virs viņai licies kā liels paviāns, kas cenšas iespiesties šaurā truša alā, un atminējās arī, ka pati jutusies kā mazs trusītis, ko rauj uz priekšu. Hipnotizēts trusītis.

-      CELIES! Mollija pacēla skatienu. Viņa sadzirdēja tuvojamies milzīgo maharadžu. Viņš atgriežas! Un vēl vairāk, Mollija labi saprata, ar ko viņš atgriežas.

Mollija iekunkstējās un pārgrieza acis. Viņa pāris reižu strauji ievilka elpu un iešņukstējās. Tas vairs nebija izturams. Tā bija īstenība, taču šausmīgāka par jebkuru murgu.

Pie durvīm pieklauvēja.

-      Labvakar, Lommij! atskanēja maharadžas ļaunā, aizsmakusi balss. Vai drīkstu ienākt? Man līdzi ir daži viesi tev.

desmitā nodaļa

Mollija paslēpa galvu rokās, lai neko neredzētu.

Viņai nemaz nebija jāskatās. Kaut ari viņai nebija atmiņu par to, ka būtu ienākusi šajā telpā sešu vai triju gadu vecumā, atmiņas no desmit gadu vecuma bija svaigas kā plaukstošas ūdensrozes. Maharadža bija atvēris durvis. Gultā sēdošā Mollija atcerējās, kā, hipnotizēta desmit gadu vecumā, brīnījusies, kas gan ir hipnotizētais hipijs ar mopša kucēnu padusē un kāpēc Rokijs tur rokās mazu bērnu. Viņa atcerējās, ka bija ielūkojusies istabā un redzējusi meiteni uz iekārtās gultas kopā ar suni, kas ļoti atgādināja Petulu. Mopsis pat sūkāja akmeni tieši tā, kā patika darīt Petulai.

Ak, jūs vēl esat šeit! maharadža ļauni noirgojās. Petula pieslējās sēdus un iesmilkstējās. Viņa, ārkārtīgi samulsusi, piešķieba galvu un ošņāja gaisu. Istabā tikko bija ienākušas trīs Mollijas un Rokijs ar Forestu; abi, parasti tik pilni dzīvības, tagad stāvēja kā zombiji; vienam rokās bija bērns, bet otram kucēns kucēns, kurš savādā kārtā oda kā viņa pati.

Sēžot gultā, Mollija nedaudz atlaida plaukstas un pa šķirbu starp tām uzlūkoja Rokiju un Forestu. Vai tie tiešām ir viņi? Abiem mugurā ir tieši tās drēbes, kas tajā aukstajā rītā Braiersvilas parkā. Vai maharadžam tiešām bija izdevies aizceļot nākotnē, pagrābt viņus un atvest uz 19. gadsimta 70. gadu Indiju? Kāpēc gan ne? Tas riebīgais krupis Zakija taču bija atvedis šurp viņu pašu. Bet kāpēc maharadža bija šurp atvedis Rokiju un Forestu? "Droši vien, lai izrādītos," nodomāja Mollija. Viņa pat baidījās iztēloties, kādi šausminoši plāni maharadžam varētu būt attiecībā uz viņiem. Meitene milzi ienīda par to, ka viņš rotaļājas ar viņas draugu dzīvi tāpat kā ar viņējo.

Mollija nepacēla skatienu. Viņa saprata, ka tad, ja viņa tā darīs, viss kļūs vēl sarežģītāk, jo visi viņu pazīs un pašai Mollijai nāksies pārciest šoku, uzlūkojot savas jaunākās versijas vienlaikus ar viņu atmiņu saņemšanu. Un Mollija juta, ka tas varētu izrādīties tik šausmīgi, ka viņa, iespējams, sāktu kliegt vai ģībt.

Un Mollija nedrīkstēja šādi reaģēt. Tieši to milzis vēlējās. Ja Mollija sāktu kliegt, milzis sajustu, ka ir uzvarējis, viņš zinātu, ka ir atstājis uz meiteni iespaidu. Mollija negribēja, lai milzis redzētu viņas vājumu. Viņai jāizliekas, ka ir skarba kā rūdīts karavīrs. Ja Mollijai izdotos pārliecināt milzi, ka viņa ir sīkstāka par jebkuru citu, ko viņš jelkad sastapis, tad viņa varētu iegūt vairāk laika vairāk laika, lai pārdomātu, kā milzeni uzvarēt, pat iznīcināt.

Kad Mollija lūkojās V veida gaismas spraugā starp sakrampētajām plaukstām, viņa apzinājās, ka nekad mūžā ne pret vienu nav izjutusi tik vardarbīgas tieksmes. Un tad maharadža izdarīja kaut ko tādu, kas visu padarīja vēl ļaunāku. Viņš sasita plaukstas.

Mirklī Molliju pārņēma asas baiļu izjūtas, milzīga spriedze, kad istabā esošās mazākās Mollijas pārņēma izbīlis. Kad milzis ar knipi atbrīvoja viņas no transa, viņas pēkšņi apjēdza situācijas īstumu. Mollijas prātu pildīja šausminošas atmiņas.

Desmitgadīgā Mollija satraukti palūkojās apkārt un izmeta no rokām matu suku, ko līdz šim bija turējusi cieši sažņaugtu. Viņa sākumā domāja, vai tas varētu būt sapnis, bet tikai kādu sekundes daļu. Viņa izjuta bailes pilnīgā nomodā. Meitene saprata, ka dažu iepriekšējo stundu laikā bijusi hipnotizēta un tagad ir atbrīvota. Tāpat viņa saprata, ka ir ceļojusi atpakaļ laikā. Taču tas, kā vai kāpēc tā noticis, palika pilnīgs noslēpums. Viņa palūkojās atpakaļ uz Rokiju un bija pārsteigta, ka viņš izskatās vecāks.

-     Vai tas esi tu? desmitgadīgā Mollija nočukstēja.

Rokijs, uzlūkojot bērnu savās rokās un cītīgi domājot,

bija saraucis uzacis. Jā, viņš lēni teica.

Desmitgadīgā Mollija paskatījās uz sešgadīgo, kas raudāja viņai blakus, un trīsgadīgo, kas turēja viņas roku. Un šie bērni… Viņi izskatās pēc manis vai viņi ir es, Rokij?

Rokijs pamāja.

Desmitgadīgā sastinga. Kāpēc? Un kā?

-    Es tiešām nezinu. Šis ir Forests, bet tā meitene gultā arī esi tu pati, tikai vecāka. Viņa ir vienpadsmit gadus veca Mollija.

Gultā sēdošajai Mollijai šīs atmiņas bija tik dzīvas un tik ļoti tracinošas, ka viņa sajuta krampjus vēderā.

Milzīgais maharadža nežēlīgi vēroja ainu.

-     Ha. Brīnumaini, Mollij, vai ne? viņš sausi komentēja, dižojoties ar sevi. Vai tu pasroti, kā es to izdalīju?

Mollija aizvēra acis. Viņa saprata, ka jāapvalda emocijas un nav jāpievērš uzmanība šīm jaunizveidotajām atmiņām un sajūtām, kas ieplūst viņas prātā un muskuļos. Mollija sakopoja domas, lai koncentrētos uz elpošanu. Viņa ļoti lēni ieelpoja un izelpoja. "Tagad es esmu es pati," viņa domāja. "Es esmu es, bet viņas ir mana pagātne. Viņas ir šeit, bet es pašlaik esmu es. Es esmu pēdējā Mollija, pilnīgākā Mollija. Es esmu es. Viņas arī ir es, taču galvenā esmu es. Es esmu dzīvojusi visilgāk. Es esmu vecākā. Es esmu galvenā. Viņu prāti, kas veido manas atmiņas, ir baiļu pilni, taču es nepadošos, man nav jābaidās, jo es saprotu, kas notiek, tāpēc es esmu galvenā. Viņas to nesaprot, bet es saprotu. Es esmu galvenā." Mollija dziļi ievilka elpu, lēni un apzināti izelpoja un koncentrēja savu prātu. Tad viņa pacēla skatienu.

Mollijas desmitgadīgā būtne pazina gultā sēdošo Molliju un iekliedzās. Taču Mollija bloķēja domas, kas nāca no viņas desmitgadīgās būtnes. Viņa neļāva šīm atmiņām sevi ietekmēt.

Protams, es saprotu, kā jūs to izdarījāt, Mollija atbildēja, pieslienoties sēdus un cenšoties izskatīties tikpat rāma kā jūra bezvēja dienā. Tobrīd, kad jūsu kalps pavadīja mani uz šejieni tajā nelielajā ceļojumā laikā, es jau sapratu, ka ir iespējams izspēlēt šādu triku. Par ko gan jūs mani uzskatāt? Par galīgu muļķi? Domāju, ka jums nekad iepriekš nav nācies sastapties ar kādu, kam piemīt tādas pašas spējas kā jums. Šķiet, ka jūs nemaz

neaptverat, ka esmu tikpat viltīga kā jūs……………….. kungs? Ak

jā, man iešāvās prātā, ka mēs pat nemaz neesam oficiāli iepazīstināti! Cik nepieklājīgi no jūsu puses! Mollija aizvilka savam prātam dzelzs priekškaru un norobežoja atmiņas. Tās kliedza, gribot būt sadzirdētas, taču Mollija izslēdza no prāta savu agrāko būtņu atmiņas.

Maharadža bija satriekts un to arī izrādīja. Viņa sacensības gars bija aizvainots. Viņš pats savu tikko sniegto, prātu jaucošo varoņdarbu uzskatīja par izcilu nepārvaramu. Šis pats triks lika dižākajiem, pašiem varenākajiem maharadžām un viņu princesēm pārvērsties gaudulīgos graustos. Daži no šī pārdzīvojuma pat sajuka prātā. Viņi visi kļuva par savu agrāko būtņu ēnām. Un te nu bija šī vienpadsmit gadus vecā meitene, uz kuru triks neatstāja pilnīgi nekādu iespaidu, kura apgalvoja, ka arī spēj to izdarīt, kuru pilnīgi neietekmēja sevis ieraudzīšana dažādos jaunākos veidos. Milzis tik tikko spēja tam noticēt. Viņš pētīja Mollijas seju. Vai viņa melo? Izliekas?

-     Kāpēc tavas mazākās būtnes tik izmisīgi raud? Tu tikai tēlo, ka esi sīksta, maharadža secināja.

-     Maharadžas kungs, ja jums pat pietrūkst pieklājības, lai pienācīgi stādītos priekšā, man nāksies jūs saukt par M. kungu. Atbildot uz jūsu jautājumu jā, protams, viņas ir šokētas, jo nesaprot, kas ar viņām ir noticis. Es esmu prasmīga hipnotizētāja. Viņas neko nezina par hipnozi, pasaules apturēšanu, ceļošanu laikā. Ko gan jūs domājāt? Es esmu atšķirīga no šīm Mollij ām. Viņas ir es, pirms es iemācījos hipnotizēt pirms es kļuvu rūdīta. Jūs aizmirstat, ka esmu daudz pieredzējusi Ņujorkā un Losandželosā. Jums par to nav ne jausmas. Es nebaidos, jo saprotu. Viņas baidās, jo nesaprot. Un vēl, es domāju, ka esat mazliet pārsālījis, paķerot līdzi arī Petulu kā kucēnu.

Mollija norija siekalas. Viņas plaukstas sāka svīst, un tā nebija laba zīme. Mollija nekad agrāk nebija tā runājusi un nodomāja, ka izklausās kā kāds tēls no kosmiskās fantastikas ziepju operas, kurš uzrunā citplanētieti. Desmitgadīgā Mollija bijīgi uzlūkoja savu vienpadsmitgadīgo būtni. Šī vecākā meitene izskatījās tik stipra un pārliecināta par sevi. Viņa nevarēja pat iedomāties, ka kādreiz varētu izteikties tik pompozi šis izteiksmes veids viņai atgādināja kādu gūstā saņemtu ģenerāli no filmas, ko viņa bieži mēdza skatīties kopā ar Rokiju.

Maharadža bija pārsteigts. Un kāda jauna doma, kuras sēkla bija iekritusi viņa galvā, sāka augt un ievīties viņa plānos. Milzis uzlūkoja bērnu, ko rokās turēja melnais zēns. Līdz šim maharadža nekad nebija lolojis vēlēšanos pēc mantinieka. Daļēji tas bija tāpēc, ka viņš nekad nebija uzskatījis, ka viņam tāds būtu vajadzīgs. Maharadžas mērķis bija aizceļot līdz gaismas "Burbulim" laika pirmsākumos un atkārtoti atjaunoties. Tad viņš varētu dzīvot tūkstošiem gadu. Tāpat maharadža nekad nebija vēlējies bērnu, jo nevarēja paciest domu par bērnu, kurš nebūtu tikpat izcils kā viņš pats. Taču te bija bērns, kurš acīmredzot izaugtu par brīnumbērnu, par ģeniālu hipnotizētāju ar norūdītu, izsmalcinātu raksturu. Maharadžam nevajadzēja mantinieku, taču nebūtu slikti, ja viņam būtu biedrs.

Līdz šim viņam bija tikai Zakija. Bērnībā maharadžam radās problēmas. Viņa smadzenes bija ķīmiski nestabilas, un tas nozīmēja, ka viņš bieži kļuva nevaldāms. Viņš bija pārāk ļauna rakstura, pāraudzis un bīstams, viņš nebija gluži tas dēls, ar kuru vecāki varētu lepoties. Patiesībā vecāki to uzskatīja par apgrūtinājumu un tāpēc nežēlīgā un necilvēcīgā veidā turēja viņu ieslēgtu. Viņš neredzēja cilvēkus, izņemot kalpus, kas nesa viņam ēdienu, virkni dažādu aukļu un skolotāju, un Zakiju.

Māte un tēvs no mazā maharadžas vairījās kā no spitālīgā. Pieaugušie un bērni nelabprāt tikās ar viņu, tāpēc viņš iemācījās nicināt visus cilvēkus. Taču šis bērns bija citāds. Meitenei bija milzu potenciāls. Maharadža varētu viņu audzināt pēc sava ģīmja un līdzības, un tad, kad meitene pieaugtu, tā viņu saprastu un mīlētu. Pirmoreiz pēc ilgiem laikiem milzis sajuta siltumu pret kādu citu cilvēcisku būtni. Un pēkšņi viņš skaidri saprata, kas darāms tālāk.

Mans vārds, milzis pieklājīgi teica, ir Makta vaharadža… tas ir, Vakta maharadža. Šajā brīdī trīsgadīgā Mollija sāka nevaldāmi raudāt. Aizveries! Es renšos cunāt, viņš izgrūda. Milzis nogrūda mazo meiteni blakus Mollijai gultā. Mollija atradās pašā dīvainākajā situācijā savā dzīvē. Viņai nācās paņemt rokās pašai sevi.

Mollija turēja rokās pati sevi, un mazā meitenīte beidza raudāt. Un tā, it kā siltums nomainītu bailes, Mollija pati sevī sajuta gandrīz netveramas atmiņas par to, kā viņa ir mazs bērns un tiek apmīļota. Tas bija jauki. Klēpī paņemtais bērns lika justies nedaudz labāk viņai pašai. Meitene apkampa mazo Molliju.

-     Neuztraucies! viņa čukstēja. Vairs neuztraucies!

Rokijs izbrīnīts pat nepamanīja, kā viņam tuvojas

Vakta milzīgās rokas. Mirklī maharadža sagrāba mazo Molliju un aiznesa telpas otrā pusē.

-     Atdod! Rokijs iesaucās, metoties pie milža.

-     Es tavā vietā nemēģinātu viņu man atņemt, Vakts no mutes izspļāva vārdus kā automāta kārtu. Viņš pacēla kāju, lai neļautu Rokijam tuvoties. Ja tu tā darīsi, man nāksies iemest viņu citā laika zonā, kur jūs viņu vairs nekad neredzēsiet. Rokijs strauji apstājās skrējienā, un sešgadīgā Mollija metās pie Mollijas. Viņa nesaprata, kā šeit nonākusi, taču zināja, ka labākā vieta šajā telpā ir tālāk no milža un tuvāk pie lielās meitenes gultā. Caur vecāko Molliju plūda arvien vairāk siltuma un drošības viļņu, kad viņa turēja rokās savas mazākās būtnes.

Rokijs sāka lēni un mērķtiecīgi runāt:

-      Lūdzu, atdod viņu… vai ne tu taču viņu atdosi? Tas būs daudz labāk…

-     Ha! Vai tu, zeņķi, tiešām domā, ka varēsi mani hipnotizēt ar savu aizkustinošo balsi? Ha!

Rokijs niknumā pietvīka.

-      Kur tu taisies iet ar to bērnu? jautāja Forests, nedaudz atžirdzis un pasniegdams kucēnu desmitgadīgajai Mollijai. Šī Mollija pētoši uzlūkoja vīrieti savā priekšā. Viņa nekad agrāk nebija redzējusi nevienu hipiju.

-      Un vispār kas ir tas bērns? Forests turpināja, apaļajām brillēm noslīdot no deguna. Un, paklau, kāpēc mēs esam šeit? Vecīt, nav laba karma nolaupīt bērnus, tāpat ari aiznest tos uz citām laika zonām. Nu, es domāju, mums patīk pašiem savas laika zonas. Vai mēs varam iet mājās?

Maharadža nepievērsa uzmanību Forestam. Viņš ar kaulaino pirkstu uzsita bērnam pa galvu.

Mollija vairs nespēja to izturēt. Viena nejauša kustība, viens ciešāks tvēriens, un milzis varēja nogalināt bērnu, ko turēja rokās. Šis bērns bija viņa. Ja milzis nogalinātu viņu kā bērnu, tad viņa nevarētu eksistēt tagad. Un neeksistētu arī pārējās Mollijas šajā telpā. Vai viņas vienkārši izkūpētu gaisā? Kas notiktu? Mollija nevēlējās to noskaidrot. Viņai jānokļūst atpakaļ. Mollija koncentrējās uz caurspīdīgo kristālu sev ap kaklu un apmeta prātā kūleni, mirklī apturot pasauli.

Taču, protams, milzis nesnauda, viņš bija tik ātrs kā gaismas stars. Milža prasme pārspēja jebko citu, ar ko Mollija līdz šim bija sastapusies. Visi telpā esošie sastinga kā lāstekas, izņemot maharadžu Vāktu un dusošo bērnu viņa rokās.

-      PIEĶĒRU gan tevi, milzis dziedošā balsī noteica, pagriežot galvu tā, lai pilnībā ieskatītos Mollij ā. Viņš caururba meiteni ar hipnotizējošu skatienu, bet Mollija tam pretojās. Ja enerģija starp abu acīm būtu redzama, tā izskatītos kā divas elektrizētas zibens strēles Mollijas zaļā un maharadžas brūnā ar sarkaniem asins plankumiem.

-      Nemaz necenties mani apmuļķot, noteica Vakts. Es esmu neievainojams. Vienmēr modrs. Tev neizdosies pārsteigt mani nesagatavotu. Nekad. Es vienmēr gaidu uzbrukumu no jebkura virziena. No tagadnes, pagātnes un pat nākotnes. Tāpēc jau es nēsāju šo stroķi. Milzis papliķēja pa ādas maksti pie jostas, par kuru Mollija visu laiku bija domājusi, ka tur atrodas nazis. Kurš gan var zināt, kas no kaut kāda laika nākotnē varētu vēlēties nākt un novākt mani? Tikai padomā, kā viņš varētu pēkšņi parādīties un pārsteigt mani! Bet viņi nesaprot, ka es viņus vienmēr gaidu. Es gaidu uzbrukumu kartas dienas kārtu brīdi. Un tāpēc es vienmēr esmu gatavs, tā ka, Mollij, tev nav ne mazāko izredžu. Visi ap viņiem joprojām bija sastinguši kā akmeņi. Tev vajadzētu atrast talantīgākus draugus. Tā puikas mēģinājums mani hipnotizēt nekam nederēja! Viņam nepieciešamas mācibstundas hipnotizēšanā ar balsi.

Gaiss bija vēss. Mollija vienatnē ar Vāktu jutās nobijusies un vientuļa, taču to neizrādīja.

-    Tagad, kamēr tavi draugi ir rāmi, es tev pateikšu, ko gatavojos darīt. Milzis nolika guļošo bērnu uz spilvena zemē. Tas sastinga. Tad milzis tuvojās Mollijai. Viņš piestūma meiteni pie sienas, izmauca tās kreiso roku caur vienu no sudraba riņķiem un ar klikšķi aizvēra to. Tad milzis no āķīša uz sienas pie durvīm paņēma atslēdziņu roku dzelžu atslēdziņu un iebāza to kabatā. Viņš pacēla desmitgadīgo Molliju, kas turēja kucēnu, sešgadīgo un pavisam mazo Molliju, it kā viņas būtu veikala manekeni, un, neiedvešot kustību viņu sastingušajos ķermeņos, izlika viņas gaitenī ārpus istabas.

Milzis pievilka pie sienas sastingušo Rokiju. Vaktam nenācās grūti pakustināt pat Forestu, jo milzis taču bija tik liels. Drīz visi ar roku dzelžiem bija pieslēgti pie sienas. Mollija neizrādīja nekādas emocijas, kaut arī iekšķīgi vārījās.

-     Ko tu taisies darīt ar bērnu un pārējām Mollijām? meitene noprasīja. Vakts nepievērsa viņai uzmanību un pacēla bērnu.

-     KUR TU MANI NES?! Mollija iekliedzās.

-     Ak, tevi? Nu tu, protams, paliksi šeit. Maharadža kratījās smieklos.

-     PĀRĒJĀS MANIS! Mollija dusmās ierēcās.

-       Ak… ak jā, es saprotu. Paturēšu viņas, protams. Mazo pieņemšu kā paša meitu. Redzi, Lommij, tas tev būs kā mierinājums. Vismaz tu izdzīvosi jaunā veidolā. Protams, gadiem ejot, visas pārējās tavas būtnes zaudēs savas pagātnes atmiņas par bāreņu namu. Trīsgadīgā Lommija Lūna būs pirmā, kurai zudīs visas atmiņas par to, ka viņa reiz bijusi bāreņu nama meitene. Un, kad šis te bērns izdzīvos tavu dzīvi šeit, viņas jaunā dzīve aizstās pirmos trīs gadus, kuri tev bija iepriekš. Un, kamēr viņa augs, tiks nomainītas visas tavas bērnības atmiņas, jo šis te bērns izdzīvos tavu pagātni šeit, kopā ar mani. Piemēram, tas bērns, kuru es pieņemšu, neko neatcerēsies par to resno, veco sievieti, kuru es ievēroju gludinām veļu, kad tur nonācu, ne arī par bāreņu nama saimnieci. Milzis aprāvās un savilka bēdīgu seju. Protams, man te būs piecas Lommijas Lūnas, un tas varbūt ir pārāk daudz, tā ka tad, kad būšu kaut ko uzzinājis par tavu raksturu no mazākajām Mollijām es tās varētu mazliet pārbaudīt -, un pēc tam, kad būšu izmantojis viņas kā aukles, es droši vien viņas nogalināšu. Es likšu kobrai sakost mazāko no jums, un, kad viņa nomirs, nomirs arī šī sešgadīgā, desmitgadīgā un, tici vai ne, arī tu. Jo, ja tu nomirsti, tikko iemācījusies staigāt, tu nevari būt dzīva tagad. Esmu pārliecināts, ka tu to saproti. Tagad milža balss ieguva maigus toņus, kas bija it īpaši pretīgi tāpēc, ka viņa indes pilnajā būtībā nebija ne kripatiņas laipnības. Bet, Mollij, milzis murrāja, atceries, pastāv taču mierinājums! Tu zināmā mērā dzīvosi, jo es ļaušu dzīvot šim mēmam Bollijai, un tā tava dzīve tiks pārveidota. Mans bērns, ko es nosaukšu par Vāktu, dzīvos dzielisku līvi. Dzīvi pilīs ar visu, ko vien viņa vēlēsies! Vakts aizvēra durvis un no gaiteņa noaurojās: Viņa zotaļāsies ar riloņiem!

vienpadsmitā nodaļa

Mollija atbrīvoja pasauli no sastinguma.

Kad viņa to izdarīja, Rokijs un Forests atjēdzās, satriekti par to, ka abu kreisās rokas ar roku dzelžiem ir pieslēgtas pie sienas.

-      Vecīt, tas ir sū-ūdīgi, nostenējās Forests. Bērni ārpusē sāka skaļi raudāt. Tad viņi apklusa, bet Mollija nejūtīgi apzinājās, ka Mollijas ārpusē atkal ir hipnotizētas.

Rokijs paraustīja roku dzelža gredzenu ap savu plaukstas locītavu.

-     Vai viņš drīz atgriezīsies? jautāja Forests. Kas viņam padomā?

-     Isti nezinu, atbildēja Mollija. Viņa izstāstīja, kas tikko bija noticis.

-     Es gribēju viņu hipnotizēt, taisnojās Rokijs. Bet viņš bija tik modrs. Viņš zināja, ko esmu nodomājis, tiklīdz es to sāku. Nelaime ar balss hipnotizēšanu ir tā, ka jārunā krietna minūte, līdz subjekts nonāk transā.

-     Nepārdzīvo! mierināja Mollija. Arī man nekas ar viņu nesanāca. Viņš ir prasmīgs, Rokij.

-     Un cik ilgi viņš taisās mūs te turēt karājamies kā vecas lelles? jautāja Forests. Tā jau es nevarēšu sveikt sauli.

-     Forest, Rokijs stingri noteica, saņemies!

Mollija sāpēs saviebās. Bija pagājušas tikai dažas minūtes, bet viņas plaukstas locītava jau sāpēja, jo tajā bija iegriezusies metāla aproce. Petula apošņāja Mollijas celi un iesmilkstējās, it kā gribot sacīt, ka palīdzētu, ja vien spētu. Taču, sapratusi, ka viņa tur neko nevar darīt, Petula apgriezās un apgūlās zem iekārtās gultas, sūkājot akmeņus.

Mollija vēroja Petulu, izmisīgi vēloties, kaut būtu tikpat brīva kā suns.

-     Ziniet, viņš ir tāds nelietis, ka varētu mūs te atstāt nomirt no slāpēm!

-Ja vien mums izdotos izraut šos dzelžus no sienas, ieminējās Rokijs. Mums ap roku paliktu lielas sudraba rokassprādzes, bet mēs vismaz būtu brīvi.

-      "Brīvais putns" man patīk tā dziesma, vecīt! Forests pagriezās un sāka raustīt savu roku dzelzi, pūloties atbrīvot to no sienas.

-      Mums vajadzīgs kaut kas ass, teica Rokijs, lūkojoties apkārt telpā uz spilveniem, lai izkašņātu stiprinājumus no mūra.

Mollija paskatījās uz Petulu.

-     Petulas akmeņi! viņa iesaucās. Nāc šurp, Petula! Paskatīsimies, kas tev tur ir. Petula paklausīgi pietipināja klāt.

-     Met zemē! pavēlēja Mollija. Un Petula nometa pie Mollijas kājām divus krāsaina stikla gabalus. Nokrītot tie iešķindējās.

-    Vecīt, tev nevajadzētu sūkāt stiklus, tā tu sagriezīsi muti! pārmetoši teica Forests. Mollijai vajadzēja dažas sekundes, lai aptvertu, ko glabājusi Petula.

-      Paklau! Petula! Kur tu tos ņēmi? Nespēju noticēt!

-      Ar tiem būs ilgi jāskrāpē, novilka Rokijs. Tie nemaz nav asi.

-      Mums nemaz nebūs jāskrāpē! Mollija ar sporta čību pievilka akmeņus sev tuvāk. Rokij, skaties! Šie ir laika ceļošanas kristāli. Nespēju tam noticēl! Petula tos noteikti ir paņēmusi no spilvena blakustelpa. Tas bija pilns ar šiem kristāliem. Redzi, Vakts man radīja, kā notiek ceļošana laikā, un lika kalpam ienest veselu kaudzi ar tiem!

Petula ļoti priecājās, ka tā aplaimojusi Molliju. Viņa apsēdās un luncināja asti.

Ātri, apzinoties, ka laiks ir no svara, Mollija izskaidroja Forestam un Rokijam, kā notiek hipnotiskā ceļošana laikā un kā viņa bija noķērusi pāvu.

-     Tātad, ja es aiziešu atpakaļ laikā, roku dzelzis ap manu plaukstu vienkārši izzudis.

-     Bet mēs ar Forestu joprojām paliksim pieslēgti.

-     Tikai ne tad, ja es dabūšu atslēgu un aiznesīšu to uz priekšu laikā, lai jūs atbrīvotu.

-     Ā, tāpat kā pāvu…

-     Jā, tikai atšķirībā no pāva man atkal nāksies aiznest atslēgu atpakaļ laikā un pakārt to tās vietā uz āķa. Citādi atslēgas tur nebūs, kad tas vecais tiranozaurs nāks to meklēt, lai mūs pieslēgtu. Tā jānoliek atpakaļ, citādi viņam radīsies aizdomas.

-     Vai tu domā, ka esi tam gatava, Mollij?

-      Man jābūt. Mollija nomauca sporta kurpes un izdabūja pēdas no zeķēm. Tad viņa ar katras pēdas pirkstiem satvēra pa kristālam. Viņa dziļi ieelpoja un koncentrējās.

-      Tiksimies vēlāk, viņa teica. Pēc brīža atskanēja kluss BLĪKŠĶIS un Mollija izzuda.

Mollija traucās atpakaļ caur vēso laika vēju, koncentrējoties uz zaļo kristālu zem labās pēdas. Tā kā viņa atradās tajā pašā telpā un virs galvas nemainījās debesis, gandrīz nemainījās arī krāsas ap viņu. Mollija centās atcerēties izjūtu, kāda viņai bija, saķerot pāvu. Tagad Mollijai bija vajadzīgs tas pats laika instinkts, kas bija darbojies viņas labā tobrīd. Mollija juta, ka iziet cauri iepriekšējam mirklim, kad maharadža bija viņu izsmējis. Meitene nodrebēja bailēs, iedomājoties par milža šaujamo. Taču viņa saprata, ka nedrīkst par to domāt, jo citādi instinkts nepateiks viņai priekšā, kad jāapstājas. Telpā mainījās krāsa. Mollija apstājās. Pirmais, ko viņa pamanīja, bija tas, ka viņas rokas ir brīvas. Telpā oda pēc pelējuma. Sienas bija terakotas krāsā, un uz tām nebija nekādu rotājumu. Mollija ātri pieliecās un pacēla kristālus sev zem kājām. Viņa piegāja pie durvīm, kur vajadzēja atrasties āķītim ar atslēgu. Tad viņa devās laikā uz priekšu. Meitene atcerējās, kā bija pietvīcis Zakija, cenšoties nokļūt īstajā laika zonā, un tagad saprata, kā viņš tad jutās. Mollija nolēma atpūsties. Varbūt pēc atpūtas viņai radīsies īstais instinkts. Mollija satvēra sarkano akmeni.

Krāsu virpulis aiznesa meiteni uz priekšu laikā. Viņa atkal apstājās. Telpā bija maharadža! Viņš bija pagriezis muguru, un viņam blakus stāvēja visas mazākās Mollijas, pievērsušas skatienu gultai sev priekšā. Telpā atradās arī Rokijs un Forests. Viņi visi bija hipnotizēti. Neviens no viņiem Molliju neredzēja. Turpat gultā gulēja vienpadsmit gadus vecā viņa pati, ar rokām aizsegusi galvu un seju. Maharadža sāka ļauni un dārdoši irgoties.

Ak, jūs vēl esat šeit! viņš teica gultā guļošajai Mollijai, nepamanot to, kas stāvēja viņam aiz muguras. Mollija tik tikko spēja tam noticēt. Viņa bija ieradusies brīdī, kuru tikko pati bija izdzīvojusi! Mollija, sirdij strauji sitoties, izlavījās no telpas. Pakāpusies lejup kāpņu telpā, viņa koncentrējas uz zaļo akmeni un mirkli izzuda ar klusu BLĪKŠĶI.

Mollija izbīdīja savas neredzamās laika ceļošanas antenas un centās uztaustīt ceļu. Viņa vēlējās veikt ļoti īsu ceļojumu atpakaļ laikā. Meitene apstājās un skrēja augšup pa kāpnēm uz istabu. Šoreiz telpa bija pilnīgi tukša, un pie sienas karājās atslēga. Mollija metās uz priekšu un noāķēja to.

Koncentrējoties uz sarkano akmeni, Mollija drīz atkal lidoja uz priekšu. Viņa centās sajust ceļu atpakaļ uz laiku, no kura bija atnākusi. Tam vajadzēja notikt precīzi. Viņa nevēlējās nokļūt telpā tad, kad tajā vēl atradās maharadža. Mollija domāja nepiespiesti, ieklausījās savās izjūtās, meklēja līdzsvaru starp pagātni un nākotni, cenšoties nokļūt tieši tajā pašā brīdī, kad atstāja draugus.

Tad Mollija apstājās. Un viņas priekšā stāvēja dzelžos saslēgtie Rokijs un Forests. Mollija metās uz priekšu. Petula lēca viņai pretī.

-     Cik ilgi es biju prom? Mollija jautāja.

-      Kādas trīs minūtes! atbildēja Rokijs. Taču tu izskaties citādi. Tava āda ir…

Mollija atslēdza viņu roku dzelžus. Trīs minūtes? Tātad viņa bija atgriezusies trīs minūtes pēc tam, kad bija atstājusi draugus. Taču trīs minūtes bija ļoti labi. Labāk nekā labi.

-    Ko tu gribi teikt ar to, ka es izskatos citādi? Lai gan pagaidi, vēlāk! Kamēr Mollijai nebija zudusi antenu izjūta, viņa satvēra zaļo akmeni, un pasaule atkal virpuļoja atpakaļ.

Mollija caur minūtēm un stundām lidoja uz to laiku, ko bija izjutusi pirms tam. Viņa atvēra acis. Pie sienas bija tukšais āķis. Mollija nolika atslēgu savā vietā un aizvēra acis. Vai viņa spēs ierasties īstajā brīdī blakus Rokijam un Forestam?

Krāsu jūklī meitene atkal kustējās uz priekšu. Viņu vadīja sajūta neredzamajās antenās. Taču šoreiz tur bija kas vairāk. Jo vairāk Mollija tuvojās tam laikam, kurā atradās maharadža un viņas jaunākās būtnes, jo vairāk viņa tās izjuta. Kad šī izjūta sasniedza kulmināciju, Mollija zināja, ka viņa, tāpat kā iepriekš, atrodas vienā laikā ar sešgadīgo, desmitgadīgo, tikko staigāt sākušo un zīdaini Molliju. Gluži kā dažādas notis, kas nospēlētas uz viena un tā paša sajūtu instrumenta, četras mazākās Mollijas veidoja spēcīgu harmoniju, kas atbalsojās viņā. Mollijai arī likās, ka viņa spēj precīzi noteikt, no kurienes atnākusi. Šī kombinācija palīdzēja viņai zināt, kad apstāties.

Rokijs un Forests izskatījās pārsteigti, viņu ieraugot. Abiem nebija roku dzelžu.

-     Vecīt, tas gan ir forši, kā tu to dari! Tu it kā vienkārši parādies!

-     Cik ilgs laiks pagājis, kopš es atbrīvoju jūs no roku dzelžiem? Mollija jautāja, aši uzvelkot atpakaļ zeķes un sporta kurpes.

-     Apmēram stunda, atbildēja Rokijs. Viņš izskatījās nomākts un uztraukts, bet arī ļoti atvieglots par to, ka Mollija atgriezusies.

-    Mēs jau domājām, ka tu esi apmaldījusies. Bet, Mollij, ir vēl kas, sacīja Rokijs. Tava āda. Tava seja sākusi čokuroties vai tamlīdzīgi. Vietām tā ir tik sausa, ka ir gandrīz zvīņaina. Skaties! Rokijs pieveda Molliju pie sienas, kas bija izrotāta ar sīkām spoguļu lauskām. Ieraudzījusi savu atspulgu, Mollija šausmās atsprāga atpakaļ.

-    Tev varbūt vienkārši jāiedzer ūdens. Forests aplūkoja Mollijas vaigu un pabakstīja to ar pirkstu. Vai varbūt tas ir kaut kāds zvīņains ādas stāvoklis, ko izraisījis uztraukums.

-     Vai varbūt tas ir no ceļošanas laikā, minēja Mollija, pieskaroties sausajai, kreveļainajai ādai pie auss. Tad viņu sarunu pārtrauca kāds troksnis ārā, pagalmā.

-     Beigsim pārspriest medicīniskas tēmas un mēģināsim tikt laukā no šejienes, mudināja Rokijs.

divpadsmitā nodaļa

dārgakmeņiem rotātais gaitenis ārpus istabas bija tumšs un kluss; laiku pa laikam bija sadzirdams tikai kāds pāva kliedziens no pils dārziem. Draugi izlavījās no istabas un devās lejup pa kāpnēm, ik pa brīdim apstājoties, lai paskatītos pa labi un kreisi, nezinot, uz kuru pusi jāiet. Rokijs aizgāja līdz otram gaiteņa galam un drudžaini paraustīja rokturi. Tas padevās, un Petula izšmauca pa durvīm.

Viņi atradās pēc pelējuma smakojošā telpā, pie kuras griestiem karājās vaska klātas sveču lustras. Labajā pusē atradās divi koka režģi, caur kuriem spīdēja tūkstošiem gaismas plankumiņu. Pa kreisi bija durvis, ko daļēji nosedza aizkars. Visi aši uz pirkstgaliem šķērsoja telpu un devās pie tām. Kad Mollijas acis pierada pie gaismas, viņa redzēja, ka pie sienas, ko klāja tapetes ar lotosa rakstu, no vienas vietas karājas mirušu dzīvnieku galvas. Brieži ar vareniem ragiem, mežacūkas ar draudīgiem ilkņiem, leopardi ar stīvi atņirgtiem zobiem rindā gulēja uz grīdas blakus sienai, pie kuras bija piestiprinātas tīģeru ādas ar visām galvām. Saules gaismas strēle krita uz Viktorijas laika dagerotipijas fotogrāfiju, kurā bija attēlotas medību dzīres. Attēlā milzīgais Vakts ar šauteni pār plecu bija lepni atslējies pret beigtu ziloni.

Nāciet, ejam ārā no šejienes! Mollija mudināja.

Kā atbildot no telpas stūra atskanēja rūciens, kas lika visiem salēkties. Viņi pagriezās, lai redzētu, kāds briesmīgs dzīvnieks tur varētu slēpties.

Taču tas nebija dzīvnieks. Stūrī sakrustotām kājām uz grīdas sēdēja izkāmējis vīrietis, apģērbies līdz ceļiem krēmkrāsas kreklā ar ielocēm ap vidukli un oranžos kājsegos. Viņam bija kašmira šalle un izbalējis turbāns ar zaļām un zelta svītrām. Zīdā skumji karājās nogurusi melna spalva.

Pats dīvainākais bija tas, ka tieši virs vīrieša galvas bija liels portrets, kurā bija attēlots indiešu princis tieši tādā pašā apģērbā. Abu turbāniem bija zaļa ar dārgakmeņiem izgreznota piespraude. Abus rotāja dārgi juvelieru izstrādājumi. Atšķirība bija tā, ka dzīvais, elpojošais vīrietis bija netīrs un izspūris. Viņa nekoptā melnā bārda pinkās krita uz krūtīm un ūsas nokarājās pār žokļiem kā spalvainas, melnas jūraszāles. No stiklainā skatiena vīrieša acīs Mollija saprata, ka viņš ir hipnotizēts, un, kad meitenes skatiens ātri pārslīdēja pār plāksnīti zem portreta, uz kuras bija rakstīts

viņa zināja, ka šis ir tās pils, kurā viņi atradās, īstais saimnieks.

Neapstājies! skubināja Rokijs, gaidot pie aizkara klātajām durvīm. Mums jātiek no šejienes laukā, Mollij-

-     Bet šis vīrs ir īstais maharadža! Mollija noliecās pie zombijam līdzīgā vīrieša. Vai jūs mani dzirdat? Petula apošņāja vīrieša zīda kurpēs tērptās kājas. Tas ir briesmīgi. Izskatās, it kā viņš būtu aplējis kreklu ar simt porcijām karija.

-     Pasteidzies, Mollij, kāds nāk!

Maharadža uz grīdas ieņurdējās.

-     Ak, es vēlētos, kaut varētu noņemt jūsu hipnozi, Mollija kā atvainodamās teica, taču tā noteikti ir bloķēta ar kādu laika apturēšanas atslēgu vai laika ceļošanas atslēgu ar paroli. Un baidos, ka es to vienkārši nezinu.

-      Mollij, vecīt, labāk kusties! steidzināja Forests, dīdīdamies tā, it kā zem viņa krekla būtu čūska. Man ir jušana, ka te tūlīt kāds ieradīsies.

Skaņas gaitenī apstiprināja viņa brīdinājumu. Rupji vaļā atrautās vara durvis sitās pret sienām. Pēc mirkļa jau kļūs zināms par viņu izbēgšanu. Neatlika nekas cits kā atstāt hipnotizēto maharadžu. Mollija pielēca stāvus un sekoja draugiem pa durvīm aiz priekškara.

Tagad viņi atradās zili baltā gaitenī. Tā malās bija sešas durvis.

-     Pa kurām jāiet? Mollija drudžaini jautāja. Te ir tik daudz to draņķa durvju!

-     Galvenajai ieejai jābūt no mums pa kreisi, apgalvoja Rokijs, atverot vienas durvis.

Viņiem priekšā pavērās liels dārzs ar zaļu mauriņu un puķu pilnām dobēm. Ēkas iekšpusē viņi izdzirdēja kliedzienu. Tā bija Zakijas čērkstošā balss. Sitiet trauksmi! Gūstekņi ir izbēguši!

Mollija, Rokijs un Forests ar Petulu aiz viņiem metās uz priekšu pa zālienu. Caur kolonādi dārza galā viņi saskatīja ieeju cietoksnī. Dunēja bungas, un sāka kliegt kokos tupošie pāvi.

Četri sargi ar turbāniem galvā iznira no kolonnām viņu priekšā un izvilka no makstlm zobenus.

Mollija izrāva no kabatas sarkano kristālu.

-     Labi, ātri! Forest, turies man pie pleca, Rokij, turi Petulu un ari uzliec roku man uz pleca! Lai kas ari notiktu, nelaidiet mani vajā!

-     Pasteidzies, vecīt! mudināja Forests, lēkādams no vienas kājas uz otru un sākdams histēriski ķiķināt. Tie puiši nāk šurp, un nepavisam neizskatās, ka viņi gribētu lūgt mūs uz deju.

-     Forest, tikai aizveries, labi? Mollija lūdzās. Centies saņemties. Es iepriekš nekad neesmu ceļojusi laikā kopā ar citiem, tāpēc, ja gribi izkulties no šejienes dzīvs, vienkārši paklusē kādu bridi.

Tieši tad atsprāga durvis no zili baltā gaiteņa un parādījās Zakija.

Pēkšņi apcirtusies apkārt, Mollija satvēra caurspīdīgo kristālu, kas karājās ap viņas kaklu, un ar pieredzējušu manevru apturēja pasauli.

Zakija sajuta šo mirkli un pretojās. Kādu bridi abi stāvēja stingajā ainavā. Kareivji izskatījās pēc nekustīgām milzu rotaļlietām. Foresta un Rokija stīvajās sejās atspoguļojās izbīlis. Pāvu kliedzieni mitējās, un iestājās klusums.

Zakija vairījās no Mollijas skatiena. Mollija noslēpa no viņa sarkano kristālu. Viņa saprata: Zakijam nav ne jausmas, ka viņai ir laika ceļošanas kristāli. lāpāt meitene redzēja, ka vīrieti dara nervozu viņas hipnotizētājas spējas.

-     Tu nevari no manis aizbēgt, Zakija teica.

-     Bet es varu tevi uz laiku aizturēt, Zakija.

-     Ak tā? Un cik ilgi? Laika apturēšana ir nogurdinoša pat tādam pieredzējušam hipnotizētājam kā es. Tāpēc nepaies necik ilgs laiks un tu sabruksi no aukstuma. Zakija paspēra akmentiņu, un tas palēkdamies ripoja Mollijas virzienā. Viņa paraustīja plecus. Tam nevarēja nepiekrist, kaut arī Zakija nebūt nenovērtēja viņas spējas. Tāpēc Mollija meloja.

-     Jā, es jūtos nogurusi un nosalusi. Taču es labāk paģībšu nekā padošos tev.

Zakija iesmējās un paspēra vēl vienu akmeni. Tomēr iekšķīgi viņš nejutās par sevi pārliecināts. Viņš negribēja sacensties, lai noskaidrotu, kurš ilgāk spēj izturēt auksto, stingo pasauli, viņš jau tagad juta, kā sāp viņa reimatisma pārņemtais celis. Tāpat viņš negribēja mēģināt hipnotizēt Molliju.

-    Kāda ir parole, lai atbrīvotu hipnotizēto maharadžu? Mollija noprasīja.

Zakija pašūpoja galvu. Viņam tas nepavisam nepatika. Viņš pie sevis prātoja, kas varētu likt Mollijai padoties un pārtraukt sastingumu. Tad viņam prātā ienāca kāda doma.

-     Es nezinu paroli, taču noslēgšu ar tevi darījumu, viņš teica. Ja tu atbrīvosi pasauli, es tev kaut ko pastāstīšu par hipnotizēto maharadžu.

Mollija izlikās nepārliecināta. Kāpēc gan lai es tam piekristu?

-      Tāpēc, Mūnas jaunkundz, ka tev tāpat beigās būs jāpadodas. Vismaz tagad, kad tu atkal tiksi noķerta un ieslodzīta, tev būs kaut kas jauns, par ko padomāt.

Mollija savieba seju un pamāja.

Un tā nu Zakija, ārkārtīgi nopriecājies par to, ka notvēris Molliju, un ļoti atvieglots, ka viņam nebūs jāsaka Vaktam, ka ir to pazaudējis, sāka klāstīt par vientuļo vīrieti iekšā. Tomēr viņa pirmais impulss bija izstāstīt visu par sevi.

-     Pirms sākšu, es gribu izskaidrot savas attiecības ar Vāktu, viņš iesāka. Tev varētu likties, ka Vakts mani ienīst. Viņš var saukt mani par suni un spļaut man virsū, taču tev jāsaprot, ka es esmu pats tuvākais tam, ko jebkad varētu saukt par viņa draugu. Un, kaut gan es reiz biju neaizskaramais un piederēju pašai zemākajai kastai, es vismaz neesmu bijis tāds izstumtais kā viņš. Valcta karaliskie vecāki izstūma viņu no sabiedrības un turēja ieslodzījumā kā vājprātīgo. Zakija norādīja uz ēku sev aiz muguras. Tas vīrs tur iekšā ir Vakta jaunākais brālis. Būdams zēns, viņš dzīvoja kā princis, kamēr viņa vecākais brālis, milzis, bija lemts sapūšanai. Zakijas sejā iezagās savāds maigums, bet tad viņa lūpas savilkās, it kā viņš būtu ieēdis ko rūgtu. Vakta tēvs un māte uzskatīja, ka tad, ja viņi turēs savu briesmīgo dēlu ieslodzījumā, viņi varēs izlikties, ka viņš pats un viņa dusmu lēkmes nepastāv. Visus tos bērnības gadus, ko pavadīju kopā ar Vāktu, es redzēju viņu atraidītu un vēroju, kā aug viņa naids. Viņam bija piecdesmit septiņas aukles un vēl vairāk skolotāju. Viņš bija neiedomājams. Viņam nelīdzinājās neviens pieaugušais.

-     No kurienes Vakts uzzināja par hipnozi? Mollija apvaicājās. Zakija atbildēja tā, it kā domās atrastos kaut kur tālu prom.

-     Viņš atrada kādu grāmatu. Viņš vienmēr lasīja. Tad mēs aizbēgām. Mēs devāmies uz Ķīnu, kur no kāda veca karotāja uzzinājām par ceļošanu laikā. Zakija aprāvās. Mēdz teikt, ka atriebība esot ēdiens, kas vislabāk garšojot atdzesēts. Kad mēs atgriezāmies, pagātne jau bija pabalējusi, taču Vakts nekad neaizmirsa, kā pret viņu bija izturējušies vecāki. Naids joprojām kvēloja viņā kā ogles pavardā. Tāpēc ari viņš hipnotizēja savu brāli un sagrāba visu viņa varu.

-      Un kā ar tevi? Vai tu ienīsti Vakta brāli un viņa vecākus?

Zakija piemiedza acis. Tagad aukstā, sastingusi pasaule viņam jau sāka likties neciešama. Deguna galiņš bija kļuvis nejūtīgs. Tu saņem nedaudz vairāk paskaidrojumu, nekā esi pelnījusi, Mollij Mūna. Domāju, ka tev ir pienācis laiks pildīt savu darījuma pusi un atbrīvot pasauli no sastinguma.

-     Nē, pasaki man vēl kaut ko. Vai tu ienīsti viņa brāli un vecākus?

Zakija noņurdējās. Nu labi. Dabūsi vēl vienu šķēlīti, Mūnas jaunkundz. Viņa vecāki ir miruši, bet es viņus vēl joprojām ienīstu. Viņu radītā briesmoņa dēļ es katru savas dzīves dienu pavadu bailēs, ka Vakts varētu mani nohipnotizēt. Un es esmu spiests palīdzēt viņam meklēt viņa dārgos kristālus, jo, kā tu redzi, ja mēs nenokļūsim "Burbulī" laika sākumā, mums nokritīs āda. Ceļošana laikā padara ādu zvīņainu. Protams, kādu dienu Vakts atalgos mani ar brīvību. Tad es jau būšu aizceļojis uz gaismas "Burbuli". Mana āda būs mirdzoša un jauneklīga. Un tajā laikā Vaktam jau piederēs katrs cietoksnis un katra pils Indijā. Dažas no tām viņš atdos man. Tātad es būšu jauns un varens. Lūk, to es gaidu. Zakija nospļāvās zemē. Un nu, Mūna, tev jāļauj pasaulei kustēties.

Mollija juta Rokija un Foresta sastingušās rokas uz saviem pleciem. Viņa pārliecinājās, ka Petula ir Rokijam padusē.

-      Man nepatīk lauzt solījumus, Mollija bilda Zakijam, taču man patīk brīvība. Ar šiem vārdiem Mollija koncentrējās uz sarkano kristālu un atbrīvoja pasauli no sastinguma.

Kad apkārtne atkal sāka kustēties, Mollija iedziļinājās sarkanajā kristālā.

Jā, labi, es klusēju, teica Forests.

Mollija lika viņus apskaut siltajiem laika vējiem. Pēc mirkļa atskanēja BLĪKŠĶIS un viņi kustējās.

Zakija palika pavērtu muti. Viņš metās uz tukšo vietu, kur bija stāvējusi Mollija kopā ar citiem gūstekņiem, nometās ceļos un pieskārās zālei. Viņš jau pasniedzās pēc savas sudrabotās laika ierīces un kristāliem, taču, kad viņš palūkojās atpakaļ uz Sarkano Cietoksni, viņa roka apstājās pusceļā. Maharadža bija viņam pavēlējis nekavējoties ierasties savās privātajās telpās. Vakts gribēja veikt dažas pārbaudes ar jaunākajām Mollijām Mūnām. Šis bija pats steidzamākais uzdevums.

Zakija izlēma, ka dosies pie maharadžas, paturot noslēpumā Mollijas Mūnas izbēgšanu. Izpildījis tur savus pienākumus, viņš varēs bēgļus izsekot, izmantojot savu ierīci. Viņš tos ieslēgs, pirms vēl kāds uzzinās, ka viņi vispār ir izbēguši.

trispadsmita nodaļa

un tā, Vakts paziņoja, es atbrīvošu jūs no transa aptuveni uz kādu stundu. Ceru, ka jūs priecājaties.

Desmitgadīgā Mollija palūkojās augšup uz milzīgo, zviņaino vīru savā priekšā un pārlaida skatienu viņa ķirzakai līdzīgajam palīgam, kurš tikko bija ieradies ar piezīmju bloku un rakstāmspalvu.

-     Tu kavējies, Jakiza, milzis izmeta.

Mollija centās noskaidrot, vai viņa nesapņo. Vai tiešām viņa tikko bija satikusi pati savu vienpadsmit gadus veco būtni? Un vecāku Rokiju? Mazākās meitenes piespiedās viņai klāt, paslēpjot acis savādajā jaunajā zīda ldeitā, kas viņai tagad bija mugurā. Vai tās bija viņas pašas jaunākās versijas? Tas viss nebija iespējams. Mollija secināja, ka sapņo. Un tomēr viņa jutās pilnīgi nomodā. It kā šis brīdis būtu īsts. Mollija palūkojās apkārt telpā. Tā bija skaista istaba ar sienās iestrādātu krāsainu marmoru un zelta krēsliem.

-    Kas tu esi? Mollija jautāja. Un kāpēc mēs esam šeit?

-Vienīgais iemesls, kāpēc jūs šeit esat, ir rapādīt man kaut ko no tā, kāds būs šī mazā bērna raksturs tad, kad tas pieaugs.

Desmitgadīgā Mollija nolēma ar milzi nestrīdēties.

-     Kāpēc esam ieģērbtas šajās indiešu drēbēs?

Milzis ignorēja Mollijas jautājumu.

Mollija pašūpoja galvu. Viņa jutās pilnīgi izsista no līdzsvara un apjukusi. Vai viņa ir traka? Varbūt viņa patiesībā sēž Hārdvikas namā un iztēlojas visu šo te. Varbūt šis milzis viņas priekšā ir izkropļota bāreņu nama vadītāja Aderstone.

-      Vai šis ir kārtējais jūsu uzliktais sods, Aderstones jaunkundz?

To padzirdot, milzīgais vīrs Mollijas priekšā iesmējās kā ārprātīgs. Aaaak, cik iiiinteresssanti! viņš rēca.

-     Tu tiešām esi izklaides vērta, Mūnas jaunkundz!

Mollija pakratīja galvu. Tā nebiju es, kas pārplūdināja vannu, Aderstones jaunkundz. Tas nav godīgi. Lai ko jūs ari darītu, lūdzu, izbeidziet!

-      Pārplūdināja vannu! Pārplūdināja vannu! HA! Ha, ha, ha! Vakts smieklos kauca.

-    Ļauj man izvest tevi no taviem maldiem. Es neesmu Aderstones jaunkundze. Ha! Es esmu maharadža Vakts. Dzimis 1835. gadā. Ar noslieci uz dusmu lēkmēm. Slaids, pumsnējs un tatikams vai jums tā nešķiet? Paša vecāku turēts ieslodzījumā piecpadsmit gadus. Iedomājieties tikai! Daudz ceļojis, maigi izsakoties. Eiropa, Āfrika, Ķīna, nākotne, pagātne! Bet pietiks par mani. Šodien mēs esam šeit, lai analizētu jūs. Tagad jūs man parādīsiet kaut ko no sevis. Mēs gribam redzēt, kādi latanti miepīt mazajai Mollijai. Milzis uzlika rokas uz gurniem un pamāja kalpam pie durvīm.

Ienāca seši vīri ar dažādiem piederumiem. Viens nolika istabas malā ķīniešu skaitāmos kauliņus, citi uzstādīja zemu galdiņu un novietoja uz tā milzīgu bieza papīra bloku, kā arī iegarenu melnu kasti un dažas lielas otas.

Maharadža sakrustotām kājām apsēdās pie galda un lika apsēsties arī Mollijai. Viņa nervozi paklausīja, nolēmusi: ja jau šis ir sapnis, tad viņa tikpat labi var tam arī ļauties.

Vakts paņēma otu un atvēra kasti. Tajā bija trauks ar ūdeni un sausas melnas tušas kārbiņa.

-    Ķīniešu glezniecības māksla, maharadža skaidroja, samitrinājis otu un iebāzis to mitrumu uzsūcošajā tušas pulverī, ir kaut kas tāds, kas cilvēkiem ar mākslinieka talantu padodas dabiski. Ar plašiem vēzieniem, vicinot otu pa labi un pa kreisi, viņš uzgleznoja ainavas kontūras robainus kalnus un vētrainas debesis ar spurainu priedi un vilku priekšplānā. Man vienmēr piemitis dabisks talants. Es to gadu gaitā izkopu, praktizējoties Ķīnā. Tagad tava kārta parādīt man savu talantu.

Desmitgadīgā Mollija sajuta kamolu vēderā. Viņai nepatika, ka viņu pārbauda. Mollija zināja, ka viņai nav nekādu talantu.

-     Man īpaši nepadodas māksla.

-     Ak, paņem taču to draņķa otu! uzstāja Vakts.

Mollija paliecās uz priekšu un trīcošām rokām sāka

veidot gleznu. Viņa centās uzgleznot kalnu, taču tas izskatījās pēc kunkuļa. Mollijas saule izskatījās pēc tenisa bumbiņas, bet priede atgādināja maza bērna zīmētu Ziemsvētku eglīti. Vilka vietā viņa uzgleznoja kaut kādu kokainu radību.

-     Ak! Vakts ar nepatiku nopūtās. Skatos, ka bērnam nebūs māksliniecisku spēju. Tad viņš noaurojās: PIERAKSTI TO, JAKIZA!

Pēc tam viņi devās pie skaitāmajiem kauliņiem. Šeit Vakts pārbaudīja desmitgadīgās Mollijas spējas matemātikā. Mollijai neko labi nepadevās rēķināšana, un, tā kā viņai nekad iepriekš nebija iznākusi darīšana ar skaitāmajiem kauliņiem, viss bija vēl ļaunāk. Viņa bīdīja kauliņus šurpu turpu.

-    NEKUR NEDERĪGA MATEMĀTIKĀ! dārdināja Vakts.

-     Pieraksti to, Jakiza!

Un tā pārbaude turpinājās. Tika iesaukts cītaras spēlētājs, lai censtos iemācīt Molliju spēlēt uz stigu instrumenta, taču viņa nespēja pareizi nospēlēt gandrīz nevienu noti. Tika pieaicināta indiešu dejotāja, lai pasniegtu meitenei mācībstundu. Mollijas centieni būt graciozai piedzīvoja izgāšanos, un Vakts tos pārtrauca.

-     NEKUR NEDER! viņš izsaucās.

Beidzot Vakts sasita plaukstas, un divi vīri nolika Mollijas priekšā lielu, izšuvumiem rotātu maisu ar krāsainiem kristāliem.

-       Vai tu kaut ko jūti no šiem stikrāliem? milzis jautāja. Vari tiem pieskarties, ja vēlies.

Nespējot paelpot, Mollija paņēma robainu, sarkanu kristālu. Ļoti jauks, viņa teica, nervozi noliekot to atpakaļ.

-      Un tas ir viss, ko tu jūti? Mollija it kā piekrītot paraustīja plecus. Pieraksti to, Jakiza! Kamēr viņa nav iemācījusies hipnotizēt, stikrāli viņai neko nenozīmē. Tad milzenis jautāja: Vai tu jebkad esi domājusi par ceļošanu laikā?

Mollija sarauca pieri, uzlūkojot vīru sev priekšā, un pēkšņi izjuta pret viņu ļoti lielu nepatiku. Kas gan viņš bija, lai šādi pratinātu Molliju? Meitene dusmīgi atcirta:

-    Kāpēc lai es tev stāstītu, par ko esmu un par ko neesmu domājusi? Es tevi nemaz nepazīstu.

-    Hmm. Enerģiska un piesardzīga. Pierakstīji, Jakiza? Tad viņš pievērsās Mollijai. Milzis pieliecās meitenei tuvāk, nepacietībā gaidot viņas atbildi. Var jau būt, ka tu esi ātras dabas, taču es tomēr gribu zināt vai tu jebkad esi domājusi par ceļošanu laikā? Vira galva bija tik tuvu, ka Mollija varēja saskatīt kosmētikas atliekas, ko viņš lietoja, lai apslēptu savu bruņurupuča ādu.

Man šķiet… Mollija pārmeklēja savas smadzenes, lai atrastu, ko teikt. Viņa negribēja skaļi teikt, ka šis vīrs ir vājprātīgs, viņa negribēja teikt, cik pārbijusies ir pati. Meitene aptvēra, ka domā par savu draugu Rokiju un vēlas, kaut viņš būtu blakus. Viņa gribēja teikt, ka tad, ja Rokijs būtu šeit, viņš zinātu, kas sakāms. Un tad pēkšņi Mollijas galvā ieskanējās kādas Rokija reiz sacerētas dziesmas vārdi, un, tos atkārtojot, desmitgadīgā Mollija teica: Es domāju… Nav cita laika kā tagad.

Milzis piemiegtām acīm uzlūkoja meiteni un pavīpsnāja. HA! Dzejiski. Vismaz kāds talants. Pieraksti to, Jakiza! Tad viņš noklikšķināja pirkstus, un Mollija bija hipnotizēta. Viņas galvā maigi skanēja atmiņas par Rokija balsi.

Nav cita laika kā tagad,

Nav cita tagad kā laiks.

Un dzīve var beigties, kamēr pantiņš skan maigs.

Nav citas veltes kā draudzība

Un mīlas kā mana.

Dod savu mīlu man kā dārgumu laikā.

Vienpadsmit gadus vecā Mollija atvēra acis, lai pārbaudītu, vai pārējie ir kopā ar viņu. Viņi ceļoja uz priekšu laikā. Rokijs aizvērtām acīm turējās Mollijai labajā pusē, bet Forests labpatikā bija izvalbījis acis, un viņa mute bija atvērta kā pārsteigtai zelta zivtiņai, vērojot virpuļojošās krāsas sev apkārt. Nelikās, ka viņus vajātu Zakijas sargi. Mollija nomierinājās un prātoja, kas būtu darāms tālāk. Viņa nolēma, ka nebūtu slikti uz mirkli piestāt kādā brīdī nākotnē, jo tādējādi varētu iegūt laiku, lai izstrādātu plānu.

Mollija ļāva sevi vadīt neredzamajām antenām un uztaustīja laiku, kas, pēc viņas domām, varētu būt simt gadu tāla nākotne. Tad viņa apstājās.

Saule jau spīdēja augstu debesīs. Bija karsts rīts. Sarkanā Cietokšņa sienas meta īsas ēnas. Dārzs ap viņiem vairs nebija kopts, un tajā nedzīvoja pāvi. Tas bija izkaltis, un gar tā mūriem bija izvietoti brūni, pilsētas valdes uzstādīti soliņi. Mazs indiešu bērns sarkanā kombinezonā stāvēja netālu kopā ar vecākiem un norādīja uz Molliju un viņas draugiem, un sāka kliegt.

-      Mammu! Šie cilvēki un tas suns parādījās ne no kurienes! Maaaammmmmuuuuu!

-     Jā, jā, apgriezies noteica tēvs. Viņš maigi papliķēja zēnam pa galvu un iesmējās, it kā priecājoties par dēla iztēli.

-     Un paskaties uz viņas lielo dimantu, tēt!

-     Tas nu gan ir forši! jūsmoja Forests. Nākamreiz mums vajadzētu doties atpakaļ un tikties ar senās Indijas jogiem!

-     Mēs vēl neesam drošībā, sacīja Mollija, noņemot kristālu no kakla un iebāžot to kabatā. Rokijs atdeva viņai Petulu. Atcerieties, ka ari Zaldja ir ceļotājs laikā. Un ir kas tāds, ko neesmu jums izstāstījusi. Kad es biju hipnotizēta, viņš lika man norīt to violeto metāla kapsulu. Tā joprojām ir manā vēderā. Zakijam ir īpaša mašīna, ar kuru var atrast šīs violetās kapsulas izsekošanas ierīce. Viņš ar to nemāk īsti labi apieties, taču nav arī galīgs nejēga. Es nemaz nebrīnītos, ja viņš mums tagad sekotu. Ierīce var viņam pateikt, kurā laikā mēs atrodamies.

-     Vai tā ari precīzi parāda, kurā ielā tu atrodies? Rokijs apjautājās. Mollija paraustīja plecus un notrausa matus no acīm. Bija nežēlīga svelme.

-     Iepriekš es padarīju milzum daudz darba, Mollija steigšus sacīja. Es apturēju pasauli. Zakija man izstāstīja par Vāktu un to hipnotizēto viru. Viņš ir Vakta brālis, un, ak jā, ir vēl kaut kas. Ceļošana laikā padara vecu!

-     Ā, tad tu paliec krunkaina no ceļošanas laikā.

-    Nesaki to tā, it kā es būtu laimējusi loterijā, Forest! iesaucās Mollija. Es negribu sākt izskatīties pēc vecenes!

-     Kuš! Rokijs nopētīja Mollijas vaigus. Esmu pārliecināts, ka tas nenotiek tik ātri. Domāju, ka Zakija un Vakts ir ceļojuši laikā jau gadiem.

-     Pa Ķīnu, Mollija apstiprināja.

-     Tev tikai nedaudz jāpalēkā pa laiku, Rokijs optimistiski mierināja, tā ka necik ļaunāk nevarētu kļūt. Pašlaik krunciņas ir tikai pie tavas auss un nav pat īsti redzamas.

Mollija uzlūkoja Sarkano Cietoksni. Tagad tas pilnībā bija tūrisma objekts, pie kura vārtiem būdiņās pārdeva balonus, pastkartes, suvenīrus, dzērienus, batašu cukurvati, riekstus un saldumus. Mollijai nebija īstas skaidrības, ko vajadzētu pasākt tālāk. Taču viņa vismaz noteikti zināja, ka jātiek prom no cietokšņa.

-      Pēc neilga laika pastāstīšu jums vairāk no tā, ko man atklāja Zakija. Sākumā iesim prom.

Tā viņi sāka iet. Ceļa malā savā nodabā stāvēja divas govis.

-      Govīm te ir ļauts brīvi staigāt it visur, norādīja Forests, kamēr Mollija un Rokijs viņu ātri veda projām no vārtiem garām cēli baltajiem Ambassador viesnīcas taksometriem, kas gaidīja klientus. Hinduisti uzskata govis par svētām. Viņu īpašnieki ļauj tām klaiņot apkārt un pienes klāt barību. Visi mīl govis. Un tās šeit neviens neēd.

-       Vislabākais mums būtu iejukt pūlī, ierosināja Rokijs, nepievēršot uzmanību Forestam un paraujot Molliju aiz piedurknes. Iesim uz turieni, kur izskatās, ka varētu būt veikali. Jo vairāk cilvēku būs mums apkārt, jo lielākā drošībā būsim no Zakijas.

Viņi steigšus devās zem arkas, uz kuras izkārtne vēstīja: "Čandničauka. Vecā Deli". Šeit pūlis kļuva biezāks un platajās ielās valdīja tāda rosība kā bišu stropā. Šurp un turp spietoja rikšas un spēcīgu vīru vilktu ratu gūzma. Šie rati bija piekrauti pilni ar pārdošanai paredzētām lietām malku, ūdens kannām un metāllūžņiem.

Cilvēki pārsteigti blenza uz rietumnieciski tērptajiem Molliju un Rokiju. Kaut arī šī bija mūsdienu Indija (Mollija nezināja, kurš gads), tomēr Vecās Deli iemītnieku apģērbu nekādi nevarēja nosaukt par modernu. Daži vīrieši valkāja lungis maisveidīgus vienkārša auduma šortus, un tikai nedaudziem bija parastas bikses un krekli. Citi nēsāja garus sarongus. Visas sievietes bija tērpušās sari vai šalvarkamīzos garās kleitās ar biksēm zem tām. Kāds rikša, kas veda trīs bērnus slikti piegulošos skolēnu formas tērpos, aizminās garām, šķindinot zvaniņu. Viņa mazie pasažieri norādīja uz Petulu un tad kā traki sāka smieties par Forestu.

-     Tas mani no tiesas padara nervozu, Mollija novaidējās. Ja Zakijam izdosies sadzīt mūsu pēdas līdz šim laikam, viņam būs viegli mūs atrast, jo mūs būs ievērojuši tik daudzi cilvēki.

Tajā brīdī no ielas aiz muguras atskanēja spiedziens, kam sekoja kliedzieni un dobja dipoņa.

četrpadsmitā nodaļa

Malā! iesaucās Forests. Viņš pagrūda Molliju un Rokiju atpakaļ, līdz viņi bija atspiedušies pret pannām klātu veikaliņa sienu. Viņu priekšā pūlis atvirzījās no ielas vidus, kur dipoņa atskanēja arvien tuvāk un skaļāk.

-     Vai tas ir Vakts? Mollija jautāja Forestam. Vai mums nevajadzētu bēgt? Man iekšā ir tā violetā kapsula. Viņš mūs te atradīs.

-    Tas nav Vakts. Nostājies uz dzegas! Skaties!

Mollija un Rokijs, kas cieši turēja Petulu, pakāpās. Viņu

priekšā viļņoja galvu jūra un pūlis gluži kā pēc burvja mājiena ielas garumā pašķīrās kā ūdens. Pa šo spraugu skrēja sešas melnas govis, radot neiedomājamas jukas. Tās jau bija apgāzušas divus rikšas un kādu augļu veikaliņu. Tās bīstami stampāja ar kājām, taču ne no ļaunuma; tās bija pārbiedējis kaut kas tālāk ielā. Cilvēki centās tās nomierināt. Vienam izdevās noplivināt palagu maujošās vadones priekšā un novirzīt to blakusieliņā. Pārējās sekoja. Un tikpat ātri, kā bija izcēlušās jukas, rosīgā, netīrā iela atkal atgriezās savā parastajā stāvoklī.

-    Vecīši, tā jums ir Indija! Forests iesaucās. Šādu skatu jūs neredzēsiet nevienā Amerikas vai Eiropas pilsētā. Govis izmīda tirdzniecības rajonu! Lūk, izrāde! Es dievinu šīs svētās govis!

Zakija stāvēja pie ieejas Čandničaukā. Viņš bija saņēmis atļauju atstāt maharadžu un tagad bija nolēmis panākt Molliju Mūnu. Viņam atkal jāiesloga bēgļi, pirms Vakts būs atklājis viņu nozušanu, taču viņam bija zināmi sarežģījumi. Hipnotizētie sargi, ko viņš bija paņēmis līdzi no 19. gadsimta 70. gadiem, jau bija sagādājuši nepatikšanas. Viņu zobeni un senlaicīgais ietērps bija nobiedējuši dažus tūristus. Divas spiedzošas sievietes bija izbiedējušas bariņu govju, kas savukārt bija metušās skriet un ieauļojušas rosīgajās tirgus ielās. Tagad viņu rāja kāda bezbailīga indiešu sieviete, iespraudusi rokas sānos, un līdz ar to nebija iespējams nolasīt sudraba izsekošanas ierīci.

-    Tev vajadzētu kaunēties par to, ka tā pārbiedēji svētās govis, sieviete hindu valodā sodījās. Tikai paskaties, kādu jucekli tu ar savu bandu esi radījis! Paskaties uz pūli! Varēja ciest cilvēki. Kamēr sieviete kratīja pirkstu, Zakija pacēla acis. Viņš to uzlūkoja ar nelietīgi hipnotizējošu skatienu.

-      Vapliglupglup glāp, sieviete nomurmulēja, joprojām vicinot gaisā pirkstu, tad apklusa.

Zakija novērsās un koncentrējās uz sudraba kārbiņu. Tā nedarbojās, kā nākas. Tā rādīja, ka meitene Mollija atrodas šajā laikā, taču, kad Zakija jautāja, kādā virzienā meitene meklējama, ierīce vienīgi mirkšķināja spuldzīti. Zakija to izslēdza un pasauca sargus.

Čandničaukas vēsajās sānieliņās bija daudz mierīgāk nekā galvenajās ielās. Forests veda Molliju un Rokiju pa ieliņu, kas bija tik šaura, ka tur vienlaikus varēja izbraukt tikai viens rikša. Abās pusēs slējās aplupušu trīsstāvu māju nodrupušās sienas. Augšā kā spageti mudžeklis stiepās melni elektrības vadi. Tie atgādināja Mollijas izjūtas, jo viņa bija apjukusi un viņai nebija skaidrības par to, kas būtu darāms tālāk.

-     Vai mums tagad būtu jāiet atpakaļ? viņa minēja.

-      Ko, šajās drēbēs? Rokijs iebilda. Mūs tur ievēros gluži kā citplanētiešus. Pirms atgriešanās Vakta laikā mums vajadzētu tikt pie indiešu apģērba.

Viņi palūkojās uz priekšu ieliņā. Katrā brīvā vietā abās tās pusēs bija iespiedušies mazi veikaliņi. Mollija nekad nebija redzējusi tik šaurus veikaliņus. Dažos no tiem ietilpa tikai viens cilvēks, kurš tur sēdēja izstieptām kājām. Daži veikaliņi bija plašāki, un to grīdas klāja jauki paklājiņi. Un pirms ieiešanas veikaliņos pircēji novilka apavus.

-     Tas nu gan ir prātīgi, smaidot priecājās Forests. Nav jātīra grīdas. Ei, vai Indija nav forša?

-     Vai tev šķiet, ka mēs atradīsim apģērbu bodīti? Mollija jautāja, kad viņi gāja garām kādam veikaliņam, kur pārdeva apģērbu rotājumus un sarkanas un zeltītas šalles.

-     Noteikti, ejam tikai uz priekšu, un tur tas būs.

Tā viņi turpināja ceļu pa šķērsieliņu. Petula turējās Mollijas tuvumā. Ejot Mollija izstāstīja pārējiem to, ko bija uzzinājusi par Vakta pagātni.

-     Skumjš puisis, Forests noteica.

-     Tu gribēji teikt traks puisis, sacīja Rokijs. Tad viņš apstājās. Kas tad tas? Smaržo pēc cukura un virtuļiem! Mollija nervozi devās uz priekšu, taču Rokijs kavējās pie konditorejas, kur zem balta tīkla bija izliktas paplātes ar smalkmaizītēm un kūkām.

Blakus saldumiem bija liels sudraba pods ar baltu, pienam līdzīgu šķidrumu. Šī poda vidū peldēja mazāks podiņš ar ledu, kas atdzesēja pienam līdzīgo vielu sev apkārt. Letes otrā galā bija miniatūra malkas krāsniņa ar vara muciņu augšā. Pārdevējs ceriņkrāsas kreklā uzlūkoja Rokiju un smaidīja.

-      Mums te Vecajā Deli nav daudz elektrības, viņš paskaidroja. Tāpēc mēs tā uzturam šķidrumus vēsus un svaigus. Un mēs gatavojam uz veclaicīgas krāsniņas. Vai esat kādreiz ēdis indiešu saldumus? Rokijs pakratīja galvu.

-    Jūs ļoti labi runājat angliski, viņš piezīmēja.

-    Protams! konditors iesmējās. Daudzi indieši runā angliski.

Rokijs vēroja, kā vīrs paņem mīklu un saveļ to bumbiņā. Viņš iemeta to muciņā, kur vārījās eļļa. Tad vīrs izvilka bumbiņu un iemeta to bļodā, kurā bija sīrups un vēl kādi piecpadsmit zeltaini virtuļi.

-     Šie saldumi maniem klientiem garšo vislabāk. Tos sauc gulabžamuni. Ņemiet, pagaršojiet!

Rokijs pašūpoja galvu. Man nav naudas.

-     Ne jau viss dzīvē ir par naudu!

Virtulis bija lielisks, un Rokijs varētu pavadīt ilgu laiku, nogaršojot konditora preci, taču Mollija vilka viņu uz priekšu.

-    Paldies! teica Rokijs, kad viņi devās tālāk pa šķērsieliņu. Tas vīrs bija tik laipns.

-     Tāds pats bija arī tas, kurš gatavoja nūdeles, piekrita Forests, joprojām košļādams to, ko bija dabūjis pagaršot. Vai nebija garšīgi, Petula?

-      Bet mums jāsteidzas, viņus atvēsināja Mollija. Nāciet jūs abi! Mēs te neesam brīvdienās. Kamēr Rokijs pietupās, lai aizsietu kurpes saiti, Mollija uzrunāja kādu druknu, plikgalvainu vīru, kam piederēja masku veikals. Piedodiet! Kurš gads pašlaik ir? Uz Molliju neizpratnē blenza no papīra masas izgatavotas tīģeru un lauvu, putnu un ziloņu maskas.

-      1974., protams! virs noirgojās. Vai nevēlaties pielāgot masku? Viņš paturēja spoguli pie meitenes sejas. Mollija tajā ieskatījās un ieraudzīja no laika ceļošanas zvīņaino ādu pie auss. Viņa jau gribēja novērst skatienu, kad pamanīja collas garu rētu vienā kakla pusē. Meitene noelsās, pieskaroties tai un prātojot, kur gan viņa pie tās tikusi.

Šajā mirklī Molliju kā zibens spēriens trāpīja kāda doma. Ja tagad bija 1974. gads un Vakts atradās 1870. gadā kopā ar viņas jaunākajām būtnēm, tagad 1870. gada notikumi jau būtu beigušies. Protams, tagad viņas galvā vajadzētu būt visām savas desmitgadīgās būtnes atmiņām par 1870. gadu, jo šis laiks jau bija pagājis. Un tomēr viņa nespēja atcerēties neko no tā laika, ko desmit gadu vecumā būtu pavadījusi Indijā. Viņa neatcerējās, kā tas bija pagājis kā tas bija beidzies. Bija tā, it kā atmiņas kavētos, joprojām atrastos ceļā no 1870. gada uz mūsdienām un vēl nebūtu ieradušās. Vai šī rēta bija no viņas 1870. gadā Indijā pavadītā laika?

Vīrs pastiepa Mollijai pretī ziloņa masku.

-     Piemērīsiet?

-     Nē, paldies!

Molliju pēkšņi sagrāba skaudras bailes. Viņai tas viss nemaz nepatika. Viņas jaunākās būtnes bija iestrēgušas pagātnē, viņai bija noslēptas to atmiņas, un tagad vēl bija šī mīklainā sārtā rēta uz kakla. Mollija saprata, ka viņai tūlīt jādodas atpakaļ uz 19. gadsimta 70. gadiem un jāuzmeklē Vakts. Meitene apzinājās, ka nespēs nomierināties, līdz nebūs izglābusi savas jaunākās būtnes un kaut kā notvērusi Vāktu.

Vakta notveršanas izredzes likās šausminošas. Tas būtu grūtāk nekā sagūstīt plēsīgu dzīvnieku. Viņai pretī atņirgtiem zobiem blenza papīra tīģera maska, atgādinot par Vakta medību trofejām un ieroci.

"Atbilde slēpjas kristālos," Mollija nodomāja. Ja viņiem izdotos nozagt visus Vakta laika ceļošanas kristālus un viņa laika apturēšanas kristālus, tad būtu kādas izredzes. Bez kristāliem Vakts paliktu vienīgi ļoti spējīgs hipnotizētājs. Tikai maharadža, kuram ir vara pār simtiem kareivju. Mollija norija siekalas un pieskārās rētai.

-      Ei, jūs abi! viņa iesaucās. Abu pārējo uzmanība jau atkal bija novērsta. Viņi vēroja kādu vīru mehāniskajā darbnīcā, kurš kaut ko remontēja ar lodlampu. Es tiešām domāju, ka mums jāatgriežas. Mollija centās neizklausīties pārāk uztraukta. Un tieši tagad, viņa teica jau izmisīgāk, paņemot rokās Petulu.

-     Labi, labi, bija ar mieru Forests, viegliem soļiem pienākot klāt. Es apjēdzu tos laika vējus.

Mollija atrada brīvu vietu šķērsieliņas malā, un drīz vien viņi jau atkal traucās cauri desmitgadēm. Mollija izbīdīja savas neredzamās antenas un centās sajust, kad atrodas viņas pārējās būtnes. Viņa sajuta to vibrācijas un apstājās. Laika vēji norima.

Tieši viņiem blakus stāvēja svētā govs. Tā nomāvās. Gaiss bija vēsāks nekā iepriekš, tomēr joprojām karsts. Mollija bija ieradusies tieši tajā pašā laikā, kurā atradās viņas jaunākās būtnes, tāpēc varēja sajust viņu atmiņas. Meitene uzreiz atcerējās sevi desmit gadu vecumā un to, kā Vakts viņu pārbaudīja. Mollija saviebās un izstāstīja pārējiem, kā milzis licis viņai gleznot, rīkoties ar skaitāmajiem kauliņiem un spēlēt cītaru.

-      Vakts atrodas kādā meistara ceļojumā! minēja Forests.

Mollija palūkojās uz priekšu un atpakaļ ieliņā. Bija pazuduši visi elektrības vadu spageti, taču veikaliņi bija aptuveni tikpat mazi un arī smaržas bija līdzīgas. Pat masku veikaliņš atradās turpat. Mollija aptvēra, ka vīrs, kurš stāv veikaliņā un izkrāso leoparda masku, varētu būt tā druknā, strupā vīra vec-vec-vec-vectēvs, ar kuru viņa runāja tagadējā Indijā. Mollija nolēma noskaidrot, kurā laikā viņi atrodas, tāpēc piegāja pie masku veikaliņa īpašnieka. Viņš nolika otu un, salicis rokas, viegli paklanījās.

-     Namaskar, vīrs teica.

Mollija pieļāva, ka tas varētu būt sava veida sveiciens. Viņa rīkojās tieši tāpat.

-     Namaskar. Tad viņa turpināja: Piedodiet, kurā gadā mēs tagad esam?

Zakija nepacietīgi mīņājās ielas vidū. Viņa apģērbā paslēptā mazā sudraba izsekošanas ierīce iepīkstējās. Aizkaitināts Zakija iebāza roku kabatā, lai to izvilktu.

-      Tad tu atkal esi pārcēlusies uz citu laiku, Mūna, viņš murmināja, nolasot rādījumu. Viņš palūkojās apkārt pēc saviem sargiem, norādot tuvākajam no tiem, ka vēlas, lai tie ātri pulcētos ap viņu. Ceturtais sargs bija aizkavējies pie avīžu kioska un uzdeva jautājumus pārdevējam. Zakijam nebija laika gaidīt. Viņš lika trim hipnotizētajiem sargiem sev blakus ieņemt laika ceļošanas pozīciju. Tā viņi arī darīja, uzliekot roku cits citam uz pleca. Un ar BLĪKŠĶI Zakija pacēla viņus no 1974. gada un aiznesa atpakaļ uz 1870. gadu.

Zakija neizjūta nekādu žēlumu pret sargu, kuru bija pametis tam svešā laikā. Šis sargs bija tikai viegli hipnotizēts un pēc dažām nedēļām iznāks no transa un domās, ka sajucis prātā. Viņš būs 19. gadsimta 70. gadu cilvēks, kurš izsviests 20. gadsimta 70. gados. Neviens neticēs, kad viņš stāstīs, ka pieder citam laikam. Zakija to zināja, taču tas viņu ne mazākajā mērā neuztrauca. Viņam rūpēja tikai Mollijas Mūnas notveršana.

Mollija atkārtoja jautājumu.

-     Kurā gadā mēs esam, lūdzu?

Vīrs apdomājās. Pusčetri. Mollija saprata, ka nebija daudz indiešu, kas 1870., vai kādā nu gadā viņi atradās, runātu viņas valodā. Paldies! viņa teica un paklanījusies atvadījās no vīra.

-     Ei, tu esi īstā, Mollij! uzslavēja Forests.

-     Vai es uzvedos pareizi?

-Jā. "Namaskar" nozīmē "Sveiks… visu cieņu…" vai kaut ko tamlīdzīgu. Tā teica mans jogas skolotājs.

Mollija pielika roku pie kakla. Rēta joprojām bija tur. Viņa jutās ļoti apjukusi.

Tieši tad Mollija sajuta kustību savu džinsu labajā kabatā tajā, kurā viņa turēja sarkano un caurspīdīgo kristālu. Meitene centās uzlikt tiem roku, bet bija jau par vēlu. Mollija apcirtās un ieraudzīja viņas vecuma zēnu apskrandušā brūnā tunikā ar sarkanas krāsas plankumiem; zaglēns jau joņoja prom pa ieliņu.

-     NĒ!! Mollija iekliedzās. Tas puika tikko nozaga kristālus!

piecpadsmitā nodaļa

Kolcijs kā raķete no starta iekārtas metās prom no Mollijas. Priekšā viņš dzirdēja zagļa soļu dipoņu uz ieliņas bruģa. Viņa paša sporta kurpes dunēja, uzvandot putekļus, kad viņš nogriezās ap stūri. No skriešanas sāka sāpēt krūškurvis. Tomēr Rokijs nepievērsa uzmanību dūrieniem sānos, jo skrienot viņš arvien vairāk saprata, cik kristāli ir svarīgi viņiem visiem. Sarkanais kristāls bija viņu biļete atpakaļ uz divdesmit pirmo gadsimtu. Tas vienkārši bija jāatgūst. Un tad zēns apstājās.

Rokijs aizelsies un izmisis bija nonācis pie krustojuma, kur auga liels banjana koks. Viņš centās izdomāt, kur būtu skrējis viņš, ja būtu šis zēns. Vienā ieliņā, mušu mākoņa apņemtas, slaistījās trīs melnas govis. Otrajā tupēja mazs, izkāmējis pērtiķītis un grauza maizes gabalu. Pēdējā veda uz vietu, kur, šķiet, bija papilnam veikalu. Rokijs jau sāka skriet pa šo ieliņas atzaru. Taču jau pēc dažiem soļiem viņš aptvēra, ka kabatzagļa soļi ir apstājušies. Viltīga instinkta vadīts, viņš paskatījās augšup.

Kamēr Rokijs to darīja, viņu panāca Mollija, Petula un Forests. Rokijs stāvēja, iespraudis rokas sānos, smagi elpojot, un skatījās augšup.

Vai ar tevi viss kārtībā, Rokij? Mollija jautāja. Viņa cerēja, ka draugu nepiemeklēs kārtējā astmas lēkme.

Rokijs pamāja.

-     Ko tu ar mani darīsi? jautāja smalka balstiņa no augšas. Melnīgsnējais zeņķis rāpās augstāk pa banjana koka zariem. Petula ierējās.

-     Neko, elsa Rokijs. Mēs tikai gribam atpakaļ sarkano un caurspīdīgo akmeni. Rokijs sāka runāt lēni, jo, ja vien viņam izdotos ar savu hipnotizējošo balsi aizturēt zagli pietiekami ilgi, viņš varētu to pierunāt kāpt lejā. Vai tu vienkārši nevarētu nonest akmeņus zem…

Zeņķis viņu pārtrauca. Tu domā dārgakmeņus?

-      Kristālus. Mollija atsvieda matus no acīm. Viņa ievēroja, ka puika virzās uz priekšu pa zaru uz tuvākās ēkas logiem. Nebija laika viņu hipnotizēt ar Rokija balsi vai pat ar Mollijas acīm. Zaglis attālinājās pārāk ātri un izvairījās ieskatīties viņai acīs. Tu ļoti labi runā mūsu valodā, meitene teica, mēģinot apturēt zēna kāpšanu.

Zaglis aizdomīgi palūkojās lejup, prātodams, kāpēc persona, kuru viņš tikko bija apzadzis, cenšas viņam glaimot. Varbūt. Kas tev par daļu?

Mollija saprata, ka viņu vienīgā iespēja ir mēģināt zeņķi uzpirkt.

-     Ja tu atdosi tos kristālus, tad iegūsi daudz vairāk, nekā aizbēgot ar tiem, viņa teica. Ar sarkano kristālu es varu tevi aizvest uz citu laiku uz nākotni, ja vēlies. Kā tas būtu?

Zēns sarauca pieri un palūkojās lejup. Tie bija paši smieklīgākie meli, kādus viņam jelkad bija nācies dzirdēt.

Iejaucās Rokijs. Mollija stāsta patiesību. Mollija spēj ceļot laikā, jo viņa ir izcila hipnotizētāja. Un ar caurspīdīgo kristālu viņa var apturēt laiku. Goda vārds. Mēs ar šo te Forestu neprotam ar tiem apieties. Mums tiešām vajadzīgs sarkanais kristāls, jo mēs esam no nākotnes.

Zēns no koka nolūkojās uz savādo kompāniju ar dīvaino suni un iesmējās. Esmu dzirdējis daudz melu, taču ne jau nu tik trakus! Ari Forests iesmējās.

-    Forest, tas nemaz nav smieklīgi, Mollija viņu norāja. -Ja mēs nedabūsim kristālus atpakaļ, tad būsim…

-    Būs jau labi, mierināja Forests un parakņājās jakas kabatā. Izvilcis mazu, melnu priekšmetu, viņš apvaicājās:

-     Vai tādu esi redzējis?

Forests nospieda pogu, un kasešu atskaņotājs viņa rokā sāka spēlēt populāru Losandželosas mūziku.

"Žagatvīrs! Viņš nozags tavu sirdi un dvēseli… Ūūūūāāā," dziedāja popzvaigzne Bilijs Bobs Bimbls. Zēns pārbīli gandrīz nokrita no koka.

Tieši šajā brīdī atskanēja rupjš sauciens. Visi pagriezās un ieraudzīja tuvojamies varasvīru brūnā formas tērpā. Viņš rokā šūpoja steku. Zēns kokā sāka rāpties pa zaru uz augsto logu. Viņš veikli lēca, taču tunika aizķērās aiz zara stumbeņa un zēns paklupa, nokrītot vienu zaru zemāk. Mollija noelsās. Policists tagad atradās viņai blakus un auroja uz zēnu.

-    Es teicu, ka noķeršu tevi, viņš kliedza hindu valodā.

-     Šo nakti tu pavadīsi kamerā, draņķa zaglēn.

-     Vecīt, rāmāk ar to puiku, ierunājās Forests, taču druknais, muskuļotais policists nepiegrieza viņam vērību un turpināja vicināt steku un kliegt.

Mollija saprata, ka šis troksnis drīz piesaistīs apkārtējo uzmanību, tāpēc sakopoja silto saplūsmes sajūtu, un mirklī viņas ķermeni dūcot pārņēma pazīstamais hipnozes siltums. Viņa uzsita policistam uz pleca. Vīrs aizkaitināts palūkojās uz viņu un acumirklī krita par upuri Mollijas spējām. Viņš bija hipnotizēts kluss kā gremojošās govis tālāk ieliņā. Tā kā Mollija neprata hindu valodu, viņa piespieda pie lūpām pirkstu. Kuš!

Zēns kokā karājās zarā, sajūsmināts par Mollijas paveikto. Tad Mollija viņu uzrunāja:

-     Man būs vajadzīga tava palīdzība. Es neprotu šī vīra valodu, bet man viņam jāatstāj daži hipnotiski rīkojumi.

-      Tas ir triks, vai ne? zēns šaubījās. Jūs esat ar viņu uz vienu roku. Liec viņam izdarīt kaut ko tiešām stulbu, ko viņš parasti nedarītu. Tad es tev ticēšu.

-     Es jau teicu, tu esi tas, kam jādod viņam pavēles. Es neprotu viņa valodu.

Zēna acīs parādījās nekaunīga dzirksts. Nu labi, es tā darīšu.

Mollija uzsita vīram uz pleca. Viņa pielika roku pie savas auss un norādīja uz koku, tā norādot, ka viņam jāklausa zēns.

-    Novelc bikses, zēns teica hindu valodā, tā ka viņu nesaprata neviens cits, izņemot policistu. Vīrs pamāja un uzreiz sāka atpogāt bikses. Drīz tās noslīga līdz ceļiem, atsedzot oranžas apakšbikses. Zēns izplūda smieklos, taču tad viņa sejā atkal parādījās aizdomas.

-     Kliedz kā ziloņa mazulis! viņš atkal hindu valodā pavēlēja.

-     Vaaauuuaaa! policists notaurējās.

Zēns pasmaidīja. Palēkā kā vārna! Tagad vīrs lēkāja apkārt ar biksēm ap potītēm. Mollijai bija jāatzīst, ka tas izskatās smieklīgi. Viņa palūkojās uz Rokiju un centās novaldīt smieklus.

-      Vecīt, liec taču to čali mierā! iejaucās Forests. Nepazemo viņu! Ja nu viņu kāds ierauga? Viņš tūlīt sapīsies savās biksēs. Zēns sajūsmas pilnām acīm lēni norāpās no koka.

-    Vari uzvilkt bikses un beigt lēkāt, viņš teica policistam. Vīrs mirklī apstājās un uzvilka bikses.

Zēns aplūkoja Foresta kabatu. Kas tā bija par dziedošu mašīnu? viņš apvaicājās, tagad jau stāvot uz zemes.

Mollija uzlūkoja zēnu. Viņam bija zaļas acis, tāpat kā Mollijai, tikai tās mirdzēja patīkamā, brūnā sejā, un likās, ka tās ir spožākas, arī deguns bija taisns un pievilcīgs, atšķirībā no viņas pašas kartupeļa deguna. Zēnam mugurā bija ar krāsu notraipīta, sapluinīta tunika, kas atsedza šauras cāļa krūtis un izspiedušās, trepēm līdzīgas ribas. Mollija prātoja, kāpēc gan viņš kritis tik zemu, ka apzog ļaudis uz ielas.

-     To sauc par kasešu magnetofonu, paskaidroja Forests, sniedzot zēnam magnetofonu. Gluži parasta lieta divdesmit pirmajā gadsimtā.

Zēns aplūkoja Mollijas T kreklu un Rokija džinsus.

-     Tad jūs sakāt, ka esat no nākotnes? Viņš piemiedza acis un iesāņus paskatījās uz viņiem, it kā vēlreiz apsverot, vai tas nav kāds triks. Policists atraugājās.

-     Es neticu, ka jūs esat no nākotnes. Zēns pieklusa.

-     Taču es ticu, ka tu esi hipnotizētāja.

-      Pasala policistam, ka no šī brīža viņš tevi uzskatīs par labu, likumiem paklausīgu personu, ierosināja Mollija.

Zēns pacēla uzacis. Saprotu. Viņš atkal runāja hindu valodā. No šī brīža tu mani uzskatīsi par labu un teiksi visiem pārējiem varas pārstāvjiem, ka es esmu pats labākais bērns visā Deli. Tāpat tu vienmēr, kad mani satiksi, iedosi man dažas rūpijas. Tagad vari iet.

Policists pamāja un ļoti zemu paklanījās. Tad viņš iztaisnojās, iebāza roku kabatā un iedeva zēnam sauju monētu. Zēns neticīgi blenza uz naudu savā saujā.

-     Dieviņ, tu tiešām esi hipnotizētāja! Un, it kā monētas zēna saujā būtu atslēga uz viņa uzticību, viņš pārjautāja: Tad tu tiešām esi no nākotnes?

-     Jā, attrauca Mollija.

Policists aizgāja.

-      Un tu paņemsi mani līdzi savā laikā? Zēns joprojām nebija pārliecināts, vai iespējams tam noticēt, taču saprata, ka draudzība ar šiem cilvēkiem varbūt varētu nākt viņam par labu.

-    Jā, es aizvedīšu tevi ceļojumā un tad atkal atgādāšu atpakaļ šeit. Taču es to nevaru izdarīt bez kristāliem. Mollija lūdzot pastiepa roku. Vai esi kādreiz padomājis, kāda būtu pasaule pēc simt gadiem?

Zēns vilcinājās. Tad viņš paņēma no Foresta kasešu magnetofonu un pasniedza sarkano un caurspīdīgo kristālu. Mollija ar pateicību tos paņēma. Viņa ielika sarkano kristālu kabatā un caurspīdīgo pakāra atpakaļ savā vietā uz kakla.

-     Neuztraucies! viņa teica. Es pildu savus solījumus.

Zakija nikni šņāca uz savu izsekošanas ierīci. Viņš saprata, ka tās nolasījumi, kas ziņoja, ka viņš atrodas tieši tajā pašā laikā, kur Mollija, ir pareizi, taču šķita, ka ierīce cenšas pavēstīt, ka meitene atrodas no viņa gan uz austrumiem, gan rietumiem.

-     Stulbais divdesmit piektā gadsimta instruments! Zakija izmeta, iebāžot to atpakaļ kabatā. Es tevi notveršu, Mūnas jaunkundz. Tu neesi no manis aizbēgusi. Es pārmeklēšu katru aku, katru kobras podu. Es negulēšu, līdz nebūšu tevi atradis.

sešpadsmitā nodaļa

zēns grozīja kasešu magnetofona pogu un smaidīja.

Tad viņš pievērsa skatienu Mollijas un Rokija sporta kurpēm.

-Jūs nu gan tur nākotnē valkājat briesmīgus apavus! zēns iesmējās.

-      Patiesībā tās ir jaunākā modeļa sporta kurpes, Mollija iebilda, bet man arī šķiet, ka tās izskatās vājprātīgi.

-    Vai tu nesagriez pēdas, staigādams basām kājām? apvaicājās Rokijs.

-     Nē taču! Manu pēdu āda ir cieta kā govs nagi, zēns atteica. Bet jūs droši vien esat izslāpuši pēc tās skriešanas. Aizvedīšu jūs uz mana drauga tējnīcu.

Mollija pamāja. Tas būtu jauki, bet mēs mazliet steidzamies. Patiesībā mums dzenas pakaļ.

Zēns savilka uz augšu uzacis. Jums paveicās, ka es nozagu jūsu dārgos kristālus, jo tagad jūs pazīstat mani. Es varu jums palīdzēt. Ar greizu smaidu viņš piebilda: Mani pakalpojumi nav dārgi. Iesim iedzert tēju! Pa ceļam varat man izstāstīt, kas jums dzenas pakaļ un kādi ir jūsu plāni.

Un tā sākās viņu draudzība. Viņi devās ceļā putekļaini dūmakainā gaismā pa šķērsieliņu labirintu, dziļāk un dziļāk Čandničaukas sirdī. Petula nu jau bija mierīgāka.

Viņa nomierinājās un, ziņkārības dzīta, sajūsmināta šaudījās apkārt, atšifrējot smaržas. Tādu vietu kā šī viņa vēl nekad nebija saodusi. Smaržas bija sarežģītas, bagātīgas un stāstīja simtiem stāstu.

Zēnu sauca Odžass, un tas, kā viņš teica, ir hindu vārds, kas nozīmē "spožums" vai "mirdzums", vai "spīdums". Sākumā zēns gribēja uzrunāt Rokiju un Forestu par sahib un Molliju par memsahib, jo tas, kā viņš teica, esot pieklājīgs veids, kā uzrunāt cilvēkus ar augstāku stāvokli nekā viņa paša. Taču Forests, Mollija un Rokijs negribēja par to ne dzirdēt un uzstāja, lai viņš sauc tos vārdā. Kamēr viņi gāja, Mollija un Rokijs uzzināja vairāk par kastu sistēmu.

-    Kā, vai tad jūs par to nezināt? Odžass smējās. Nu labi, es jums izstāstīšu. Tā hindu tautā pastāv kopš senseniem laikiem. Mūs iedala svarīguma pakāpēs. Neviens nevar mainīt to kastu, kurā piedzimis. Augstākā pakāpe ir bramini jeb priesteri, tad seko valdnieki un karotāji. Pēc tiem zemnieki un tirgotāji, un pašās beigās atrodas kalpi un strādnieki. Tā ir mana kasta. Katrs līmenis sadalās sīkāk, un zemāko kastu zemākie dara visus netīros darbus, piemēram, vāc atkritumus. Nekas labs nav. Odžass savieba seju. Pašus zemākos no zemākajiem sauc par neaizskaramajiem. Odžass gar tukšu kastu grēdu nogriezās pa kreisi. Neviens no augstākās kastas nenostāsies pat neaizskaramo ēnā, jo viņu stāvoklis ir tik zems. Mollija atcerējās: Vakts bija minējis, ka Zakija bijis neaizskaramais, pirms viņš to atbrīvojis.

-     Kastu sistēma nākotnē kļūs vājāka, teica Forests, kad viņi paspiedās garām kārtējai svētajai govij.

-     Ak, tas priecē! Odžass iesaucās. Tagad nāciet man pakaļ caur šo māju. Tas ir īsākais ceļš.

Odžass bija bārenis. Agrāk viņš bija dzīvojis Sarkanajā Cietoksni kopā ar tēvu, kas bija viens no maharadžas mahutiem jeb ziloņu kopējiem.

-      Mans tēvs nomira no indīga audzēja vēderā, Odžass paskaidroja.

-     Tā nu gan ir neraža, piezīmēja Forests, kad viņi sekoja zēnam pa tumšu gaiteni, kas bija pilns ar izkārtu veļu.

"Jā-

Visi brīdi klusēja. Klusumu pārtrauca Mollija. Vai tēvs ar tevi runāja angliski?

-Jā, atbildēja Odžass. Sarkanā Cietokšņa maharadža bija laipns cilvēks, kam patika izglītot savus kalpus. Vienalga, no kuras kastas viņi bija, viņiem mācīja runāt angliski. Mani iemācīja tēvs. Dzīvei nebija ne vainas, līdz tēvs nomira. Tad viss sagriezās kājām gaisā. Labais maharadža sajuka prātā, bet viņa brālis kurš nezin kāpēc sauc sevi par maharadžu Vāktu sāka valdīt viņa vietā. "Vakt", ziniet, hindu valodā nozīmē "laiks".

-      Laika maharadža! iesaucās Rokijs. Savācis sev visus labumus.

-     Tad jūs par viņu zināt?

-      Mūs vajā viņa rokaspuisis, Mollija paskaidroja. Un Vakts ir nozadzis manas… Mollija apsvēra, vai vajadzētu Odžasam stāstīt, ka pie Vakta ir viņas jaunākās būtnes, un nolēma, ka zēns tāpat neticēs, un tāpēc mēs cenšamies nonākt uz pēdām Vaktam.

-     Vai tad mēs to darām? apvaicājās Forests, kasīdams galvu.

-Jā. Vismaz es. Man kaut kā jānozog visi viņa kristāli un tad jādabū rokā pats Vakts.

-     Tevī klausoties, liekas, ka tas ir tikpat vienkārši kā noķert trusīti, Rokijs piezīmēja.

-      Ir zināms, ka maharadžam Vaktam ir ļoti nelāgs raksturs, Odžass brīdināja. Vai esi droša, ka gribi viņu vajāt? Varbūt labāk nogaidīt, līdz atlabs Sarkanā Cietokšņa maharadža. Varbūt viņš tev palīdzētu.

-      īstais maharadža nesajuka prātā, Rokijs teica. Viņš tika hipnotizēts un ieslodzīts Sarkanajā Cietoksnī. Mēs viņu redzējām.

-     Hipnotizēts?

-    Jā, to izdarīja Vakts.

-     Tie nu gan ir jaunumi, komentēja Odžass, pāri ķieģeļu kaudzei un pa caurumu mūrī izkļūstot citā šķērsieliņā.

Pēkšņi viņu priekšā atradās tējas veikaliņš.

Tas bija kā atvērts virtuves skapītis ietves malā ar malkas krāsniņu tā iekšienē. Uz krāsniņas bija čuguna tējkanna, pa kuras snīpi plūda garaiņi, bet darba virsmas aizmugurē bija sarindotas skārda krūzītes. Blakus cukurtraukam keramikas bļodā bija ielikts liels siets, bet atvērtajā skapītī apakšā bija terakotas šķīvji, tējas tasītes un tējkannas. Mazs zēns uz zemes rotaļājās ar saplēstu tasīti un dažiem akmeņiem. Ieraudzījis Petulu, viņš izskatījās iepriecināts. Zēna māte, tērpusies dzeltenā sari, stāvēja viņam blakus. Ap rokām un potītēm viņa valkāja zelta rokassprādzes; ari viņas ausīs un degunā bija iekārtas zelta rotaslietas, bet uz pieres bija uzzīmēts bindi sarkans svētais punkts. Pie sāniem viņa bija piespiedusi melnīgsnēju, rokassprādzēm rotātu bērnu. Kad draugi tuvojās, sieviete uzsmaidīja Odžasam, un mazais zēns pamāja. Odžass paklanījās, salicis rokas, un kaut ko jautāja sievietei hindu valodā. Sieviete pašūpoja galvu no vienas puses uz otru un iesmējās. Tad viņa sāka gatavot tēju.

-     Mums nav naudas, teica Mollija. Varbūt varam nedaudz aizņemties no tevis, Odžas.

-     Neuztraucieties, Odžass viņu nomierināja. Pagājušajā mēnesī es apturēju viņas mazo zēnu, kad tas gribēja izskriet priekšā zirga vilktai britu ekipāžai, tāpēc tagad viņa vienmēr dod man tēju par velti.

-     Vai tad tagad, 1870. gadā, Indijā ir briti?

-       Ir gan. Viņi Indijā ir jau ilgi… aptuveni kopš 1600. gada. Pirms tam Indiju bija iekarojuši musulmaņu mogoli. Rādās, ka visi grib dabūt Indiju. Mogoli šeit valdīja piecsimt gadus! Taču, ziniet, vairums indiešu ir hindi, nevis musulmaņi. Un tagad šeit ir briti. Viņi no karstuma un kuņģa slimībām mirst kā mušas. Šeit ir arī portugāļi, franči un holandieši, taču briti ir pārņēmuši varu. Redziet, Indija viņiem dod tik daudz preču pārdošanai. Briti Indijā pelna lielu naudu. Mums ir milzīga valsts, un šeit ļoti labi aug kvieši, kokvilna, tēja un kafija. Un mums ir brīnišķīgi dārgakmeņi, marmors un koksne. Jums ir resna karaliene, kuru sauc Viktorija. Attēlos viņa vienmēr izskatās tik saīgusi. Viņai vajadzētu atceļot uz Indiju, varbūt tad viņa kļūtu priecīgāka!

Tējnīcas saimniece ielēja tasītēs tēju, kas bija saldināta ar cukuru, kanēli, ingveru, krustnagliņām un kardamonu. Odžass iestrēba no savas tasītes un turpināja:

-     Karalienei Viktorijai ir neskaitāmas amatpersonas radžas, kas pārvalda Indiju pēc viņas rīkojumiem. Viņi šeit uzcēluši daudzas ēkas. Dažas no tām tiešām ir diezgan iespaidīgas, taču ne tik skaistas kā mūsu tempļi un pilis. Ak jā, bet viņu uzbūvētie dzelzceļi tie nu gan ir brīnumaini!

-     Bet, ja jau šajā valstī tagad valda briti, kā tad tas nāk, ka te ir arī indiešu maharadžas? jautāja Mollija.

-     Maharadžām ir savi prinču īpašumi. Indija ir ļoti, ļoti liela, tā ka vietas pietiek visiem. Katrs var dabūt savu pīrāga šķēli!

Sieviete dzeltenajā sari piedāvāja visiem pa kūkas gabalam un salda dzēriena glāzei. Viņa nolika bļodiņu ar ūdeni uz zemes Petulas priekšā.

-      Ak, cukurniedru sula! nopūtās Forests. To es neesmu baudījis gadiem, vecīt! Un man ir labas ziņas tev, Odžas. Divdesmitajā gadsimtā Indijā būs tas riktīgi foršais, mieru mīlošais čalis Gandijs, un viņš atbrīvos Indiju. Sākot ar 1947. gadu, Indija būs noteicēja pār sevi.

-    Tas ir pēc septiņdesmit septiņiem gadiem, novilka Odžass, piemiegtām acīm rēķinādams galvā. Es tad jau būšu vecs vīrs. Vai miris.

-     Tas nu gan ir sūdīgi, vecīt! iesaucās Forests.

Nesapratis, ko Forests ar to domā, Odžass tikai pašūpoja galvu no vienas puses uz otru tāpat, kā to bija darījusi tējas veikaliņa saimniece, un Mollija un Rokijs iesmējās.

-     Tas ir tik jauki no tavas draudzenes puses, teica Rokijs. Es vēlētos viņai kaut ko uzdāvināt. Viņš pameklēja kabatā un atrada lodīšu pildspalvu. Varbūt viņa varētu to pārdot kādam šejienes bagātniekam es domāju, ka lodīšu pildspalva 1870. gadā ir interesanta lieta. Viņš demonstrēja Odžasam un sievietei lodīšu pildspalvas darbību uz savas jau tā kricelējumiem klātās rokas.

Kamēr sieviete ķiķinot vilka līniju uz Odžasa rokas, Molliju pēkšņi pārņēma jaunas atmiņas. Tās atnāca tik pēkšņi, ka viņa neviļus sāka kratīt galvu, it kā ausī būtu iekļuvis kāds kukainis.

-      Kas noticis? apvaicājās Rokijs. Mollija atvēra acis.

-     Es it kā redzu, ka braucu vilcienā ar tvaika lokomotīvi. Vagons ir ļoti grezns. Tas ir karaliskais vilciens vai kas tamlīdzīgs. Es vedu sev līdzi mazu bērnu.

-     Vai Vakts ari ir vilcienā?

-     Jā. Tā ir manu atmiņu spēcīgākā daļa. Iebāzts vilcienā, viņš izskatās muļķīgi. Viņš ir tik liels, ka tik tikko tur ietilpst. Gluži kā vilcienā iekāpusi žirafe. Vilciens sāk braukt. Es atceros tā troksni un tvaiku.

-      Un, Mollij, vai mēs esam tieši tajā pašā laikā, kur viņi?

-    Jā. Mollija pamāja.

-     Tātad viņi tagad aizbrauc. Ko lai mēs darām? Mums jānokļūst stacijā.

Mollija un Rokijs reizē pievērsās Odžasam.

-      Mums jānokļūst vilcienā, teica Mollija. Mēs neprotam hindu valodu. Vai tu mums palīdzēsi?

-     Kā tu zini, ka maharadža Vakts ir vilcienā? Vai tu esi burve? Odžass jautāja.

-      Vēlāk tev paskaidrošu, kā es to zinu. Es neesmu burve, bet mums jāsteidzas. Vai tu mums palīdzēsi?

Odžass pielieca galvu un piemiedza aci. Tā kā jūs man palīdzējāt un nohipnotizējāt to policistu, es palīdzēšu jums iekāpt vilcienā kamēr vien tu atceries to ceļojumu nākotnē, ko tu man apsolīji. Pa ceļam uz staciju tu vari man izstāstīt, ko Vakts tev atņēmis un kā tu zini, kur viņš atrodas. Ja man liksies, ka varu būt jums noderīgs, pateikšu tev savu cenu. Varat mani pieņemt darbā par savu pavadoni.

-     Izklausās labi, nopriecājās Mollija, tikai mums nav naudas, ko tev samaksāt.

Odžass saberzēja rokas, notīrot tās no maizes drupačām. Esmu pārliecināts, Mollij, ka ar tavām spējām tikt pie naudas nebūs īpaši grūti.

Piecpadsmit šķērsieliņas tālāk Zakija ar saviem vīriem devās uz priekšu. Viņš un viņa sargi bija uzdūrušies formā tērptam policistam, kas sēdēja uz kāda pakāpiena un pārskaitīja savus pirkstus. Vīra galva klanījās un acis valbījās dobuļos. Zakija pazina šīs pazīmes kā hipnozes sekas un apsēdās, lai iztaujātu šo vīru.

septiņpadsmitā nodaļa

Odžass ātri veda Molliju, Rokiju, Forestu un Petulu pa citu ieliņu mudžekli. Steidzoties uz priekšu, Mollija viņam izskaidroja, kā maharadža Vakts nolaupījis viņas jaunākās būtnes. Odžass klausījās, daļēji izjuzdams aizdomas, ka Mollija un viņas draugi varētu nebūt pie pilna prāta.

-     Tad jūs gribat slepeni sekot Vaktam? viņš pārjautāja cerībā, ka vismaz tiktāl viņu stāvoklis varētu atbilst patiesībai.

-Jā.

-     Šajas drēbēs? Odžass neticīgi noelsās.

Mollija paskatījās lejup, uzlūkojot dejojošo peli uz sava T krekla. Viņas prāts sāka darboties ar pilniem apgriezieniem.

-    Saki man, lūk, ko, Odžas. Vai te ir kāds tiešām riebīgs apģērbu veikaliņa īpašnieks?

-    Viens ir, taču ir daudz vairāk draudzīgu veikalnieku, neuztraucies.

-     Ko tas riebīgais ir izdarījis, ka ir tik nejauks? Mollija nerimās.

-     Tu nu gan uzdod dīvainus jautājumus! Bet es atbildēšu. Ir viens ļoti bagāts, nežēlīgs cilvēks, kuram pieder veikals netālu no tirgus. Viņam ir ļoti nelāga daba, un viņš sit savu sievu un bērnus. Man viņš nemaz nepatīk, jo reiz viņš sadeva man pa ausīm tikai tāpēc, ka biju apsēdies uz viņa veikala sliekšņa, lai izvilktu ērkšķi no pēdas!

-     Vai viņš runā angliski?

-     Jā, bet viņš nav nekāds lāga vīrs, Mollij. Tu nesaproti.

-     Saprotu gan. Uzticies man. Vai tu aizvedīsi mūs uz turieni?

-      Labi, izdarīšu jums īpašu pakalpojumu, Odžass piekrita. Taču tev jāatceras, Mollij, ka pēc tam mani papildu pakalpojumi maksās naudu.

-     Labi, Mollija bija ar mieru, bet iesim turp ātri.

Drīz viņi atradās lielā veikalā, gar kura sienām atradās

plaukti ar salocītiem apģērbiem. Forests aiz viņiem aizvilka zīda priekškaru pār veikala ieeju. Petula apošņāja paklājiem klāto grīdu.

-     Vai te kāds ir? Mollija iesaucās.

No letes miegaini galvu pacēla spēcīgs vīrs ar lielu vēderu. It kā stādoties priekšā, viņš caur degunu noņurdējās un nokāsējās, iztīrot gļotas no rīkles.

-     Labdien! teica Mollija. Mums vajadzētu apģērbus.

Vīrietis ar neveselīgo sejas krāsu nopētīja Mollijas džinsus, T kreklu ar peli un pavīpsnāja. Viņš laiski pieslējās kājās un tad pamanīja Odžasu. Uz mirkli viņš naidīgi paglūnēja, taču, atcerējies, ka var sanākt darījums, atturējās no Odžasa izsviešanas pa durvīm.

Pirms vīrs vēl to apzinājās, viņš jau bija Mollijas varā. Meitene uzsita viņam pa krūtīm un ieskatījās viņa aizpampušajās acīs. Vīra deguns aizkaitināti saraucās, kad viņš centās iebilst pret meitenes uzmācību, taču īstenībā viņu pievārēt nenācās grūti. Sekundes laikā Mollijas acis bija devušas triecienu tieši pa vīrieša smadzenēm, pārvēršot viņu visam piekrītošā plānprātiņā.

-     Tagad tu pilnībā esi manā varā, Mollija teica. Es gribu apģērbus mums visiem. Un pēc tam mēs gribēsim naudu. Labi daudz. Odžass pamāja. Viņš jau bija aplēsis, ka tad, ja palīdzēs Mollijai, viņš varēs nopelnīt daudz naudas.

Pusaizmigušais virs pakāpās uz priekšu un piekrītoši pamāja meitenei, kura tagad viņa acīs likās kā dieviete. Pārdevējs itin labi saprata viņas valodu. Transā viņš sāka izvēlēties apģērbus no plauktiem. Odžass pārsteigts skatījās, kā vīrs izmeklē Rokijam garu sarkanvīna krāsas kreklu ar slēgtu apkaklīti un pieskaņotas pidžamas bikses.

-     Vai šis kartačariders jums derēs, kungs?

Līdzīgu ietērpu, tikai pelēku, viņš piemeldēja Odžasam. Odžass ielika to somā.

-     Pataupīšu to labākiem laikiem, viņš teica. Forests izvēlējās baltu kartačarideru, bet Mollija dabūja tēraudzilu sari.

-      Tas nav nekas labs, meitene noteica, uzlūkojot viņai pasniegto garo audumu. Man nemūžam neizdosies aptīt sev kādu no šiem paltrakiem.

-     Ko jūs darāt, veikalnieka kungs! iejaucās Odžass. Indijā meitenes nevalkā sari; tikai sievietes valkā sari.

Hipnotizētais virs piedāvāja Mollijai garu tunikas veida tērpu un bikses zem tā.

-     Vai šo šalvarkamīzu?

Drīz visi bija gatavi. Mollijai bija jāuzmet uz galvas plīvurs, bet zēni dabūja mazus turbānus. Kājās viņiem bija indiešu kurpes, izņemot Odžasu, kurš labāk jutās basām kājām. Mollijai tika izsniegts monētu pilns maks, un viņa paņēma arī pietiekami stipru kokvilnas somu, lai tā varētu izturēt Petulas svaru, ja nu Mollijai nāktos pēkšņi nozust.

Aizejot Mollija pievērsās veikalniekam. Viņa visu laiku bija tik aizņemta, ka neatlika laika pārdomāt, kādus rīkojumus atstāt šim vīram. Tāpēc, grābjot domas no zila gaisa, viņa iesāka runāt.

-     No šī brīža tu nekad nevienam neteiksi sliktu vārdu. Tu būsi kā svētais…

-     Viņiem te nav svēto, pārtrauca Forests.

-     Kā eņģelis?

-     Nav ari eņģeļu. Kā būtu ar džeinu?

-     Kas tas tāds?

-     Džeini ir tādi hindi, kuri tic mieram un ir pret vardarbību. Viņi cenšas neuzmīt kukaiņiem un pat valkā baltas maskas uz mutes, lai netīšām nenoritu kādu vaboli vai mušu. Tas ir prātīgi.

Veikalnieks gaidīja rīkojumus.

-      Tātad tu būsi kā džeins. Un tu būsi īpaši laipns pret savu sievu un bērniem, lai vērstu par labu visas tās reizes, kad esi viņiem sitis. Un tu dziedāsi daudz vairāk nekā līdz šim, un tu iemācīsies spēlēt to… to…

-     Šehnaju, ierosināja Forests. Tas ir tiešām foršs indiešu pūšamais instruments. Līdzīgs obojai. Tu pūtīsi to.

-     Šehnaju, Mollija nobeidza. Un tad, lai neviens to neuzzinātu, Mollija koncentrējās uz caurspīdīgo kristālu, apturēja pasauli un teica: Un šis rīkojums ir noglabāts ar paroli "Tamburīna vīrs". Tagad Mollija bija droša, ka viņas rīkojumi nekur nezudīs. Viņa atkal ļāva pasaulei kustēties.

Kad draugi pa ieliņu devās projām no veikala, viņi izdzirdēja, ka vīrs sāk dziedāt.

-     Viņam ļoti paveicās, ka tu viņu hipnotizēji! secināja Odžass. Šāda jauna dzīve ir daudz vērtīgāka par visu to, ko tu viņam atņēmi.

-     Jā, man arī tā šķiet, Mollija piekrita, šķindinot smagās zelta monētas jaunajā makā.

Zakija ar saviem vīriem bija nonācis līdz tējas veikaliņam. Savos meklējumos viņi bija pārlcaltuši un izslāpuši.

-      Tu, sieviete, Zakija rupji uzsauca hindu valodā, sald man, vai esi redzējusi meiteni ar jocīgu suni?

Dzeltenajā sari tērptā sieviete pameta koka gabalu tālāk ieliņā, lai viņas mazais zēns skrietu tam pakaļ. Viņa negribēja, lai dēlēns sāktu stāstīt par Odžasu un viņa draugiem. Kamēr zēns smiedamies aizskrēja, sieviete pakratīja galvu.

-     Vai nevēlaties tēju un kūkas? sieviete apvaicājās, pagriezusies, lai pastumtu Rokija dāvināto lodīšu pildspalvu aiz cukurtrauka. Tur bija arī mazs māla podiņš ar kaut kādu pulveri. Saberzto zāļu maisījums bija tautas medicīnas līdzeklis, kas tā lietotājam lika "iztīrīt iekšas" citiem vārdiem sakot, izraisīja caureju. Tējas veikaliņa saimniece slepus piebēra krietnu tā devu rupjā vīra tējai. Ja paveiksies, tas aizkavēs viņa ceļojumu un tādējādi palīdzēs viņas draugiem.

Zakija dzēra tēju. Kamēr sieviete savam dēlam kā kucēnam pasvieda vēl vienu koku, Zakijam prātā iešāvās šausminoša doma. Tagad viņam par Mollijas Mūnas nozušanu nāksies ziņot Vaktam.

Odžass aizveda Molliju un viņas draugus uz staciju pusjūdzi tālāk. Tas bija ilgs gājiens pa sausiem, netīriem ceļiem, kuros valdīja dzīva satiksme. Bifeļu vilkti rati, kamieļu vilkti furgoni, arī ziloņi ar baldahīniem pārsegtiem sēdekļiem uz muguras. Jaunajās drēbēs Mollija vairs nejutās tik uzkrītoša. Viņa ar patiku vēroja sievietes, kas gāja, nesot uz galvas lielus vara podus, un baskājainos bērnus, kas skraidelēja pa ielām. Gaisā dvakoja degoša vīraka, zāļu un pavardu smaržas, un pār viņiem spīdēja karstā marta saule. Draugi pagāja garām čūsku dresētājam, kurš sēdēja pie liela, apaļa groza un izvilināja no stabules tik maigas skaņas, ka viņa pieradinātā kobra dejoja. Mollija vēlējās, kaut varētu vienkārši izbaudīt apkārtni, taču saprata, ka viņiem jāsteidzas. No jaunākajām Mollijām nākošās atmiņas, kas auga viņas galvā, teica viņai, ka Vakts jau ir labu gabalu no Deli.

Visi ieradās Deli dzelzceļa stacijā, un Mollija pārvilka pār seju plīvuru.

-    Paliec šeit, platformas galā, kur tevi neredz, rīkoja Odžass un iejuka pūlī.

Stacijā drūzmējās britu grupiņas. Sievietes bija ģērbušās apgrūtinošās Viktorijas laika kleitās, kas bija apspīlētas viduklī un nokarājās līdz zemei. Viņas valkāja lielas, neērtas cepures ar tīkliņiem, kas aizsedza seju. Sievietes pavadošie vīrieši bija tērpušies baltos uzvalkos un smagās tropu ķiverēs. Bariņos stāvēja un pļāpāja kareivji biksēs līdz ceļiem un augstos ādas zābakos. Vietumis sēdēja tveicē pārkarsuši bērni iestīvinātās drēbēs un baltās tropu ķiverēs.

-      Tas ir kas nedzirdēts! kāda vecāka angļu dāma žēlojās savam izkaltušajam vīram. Tas milzis vienkārši nozaga mūsu lokomotīvi! Mollija pamanīja vagonu rindu, kas bez lokomotīves nīka uz rezerves sliedēm blakus galvenajam sliežu ceļam.

-     Viņš ir tik sasodīti garš, vīrs atteica saraustītā un čērkstošā balsī, ka neviens neuzdrīkstas viņam iebilst.

-    Ja es būtu te bijusi, sieviete gandrīz čukstus teica, es būtu iedūrusi viņam ar savu saulessargu tur, kur nolādēti sāp!

-     Mīļā, neļauj tam sevi uztraukt. No tā tikai sāks pulsēt tavas paplašinātās vēnas. Jau tuvojas cits vilciens. Un tas iet tieši tajā pašā virzienā. Uz Džaipūru.

Tieši tajā brīdī atskanēja skaļš kliedziens.

-      Zaglis! Ķeriet zagli! Kāds gara auguma vīrietis cauri pūlim norādīja uz kādu noskrandušu zēnu, kas traucās prom no viņa.

-      Nespēju tam noticēt, Rokijs teica. Tas taču ir Odžass!

Mollija nekavējoties koncentrējās uz savu caurspīdīgo kristālu, un dzīve uz platformas mirklī apstājās, sastingstot kā gleznā. Metoties pakaļ Odžasam, Viktorijas laika vīrieša cepure, kas krita viņam no galvas, apstājās un apkārtējie cilvēki kļuva nekustīgi kā kokgriezumi ar ieplestām, satraukuma pilnām acīm.

Mollijai vajadzēja dažas minūtes, lai atrastu Odžasu. Skrienot viņš bija zemu pieliecies un līdz ar to labi noslēpies. Viņa rokā bija krokodilādas kabatas portfelis. Mollija sagrāba zēnu aiz rokas, iedvešot viņā kustību. Kad tas mēģināja pilnā ātrumā aizbēgt no Mollijas, viņa parāva to atpakaļ. Odžass pēkšņi ievēroja sastingušo pasauli ap sevi.

-     Kas… kas ar visiem noticis? viņš jautāja, pārsteigumā pavēris muti. Mollija bija saniknota.

-     Kāpēc tu to darīji, Odžas? Tu zināji, ka mēs nedrīkstam pievērst sev uzmanību. Šī, vai zini, nav nekāda spēlīte. Mēs tev teicām, ka mums vajag tavu palīdzību. Tā tu mums nepalīdzi. Tevi varēja notvert. Tu zini, ka mēs varam tev samaksāt. Tev nevajadzēja zagt kaut kādu smirdošu kabatas portfeli. Un tev vispār nav jāzog tas ir slikti.

-     Slikti? SLIKTI? Odžass kliedza. Tu tikko apzagi veikalnieku. Tu tikko palīdzēji man apzagt policistu.

Neesi tik augstprātīga! Tu esi tikpat slikta kā es. Atšķirība ir tā, ka man šajā pasaulē neviena nav un ir jārūpējas pašam par sevi. Uz ielas dzīvot nav viegli. Man jātver katra iespēja, kad es to pamanu!

Mollija aprāvās. Viņa nebija mēģinājusi iztēloties sevi Odžasa stāvoklī. Meitene nokāra galvu.

-     Un es tāpat netaisījos doties jums līdzi, Odžass turpināja. Visas tās runas par to, kā Vakts nolaupījis tavas jaunākās būtnes no tavas pagātnes, es tām neticēju. Tas izklausījās vājprātīgi. Es domāju, ka jūs visi esat jukuši.

-      Domāju gan, ka tas izklausās vājprātīgi, Mollija nopūtās. Viņa palūkojās uz Viktorijas laika zēnu sev blakus, kurš turēja rokā zirņu šaujamo caurulīti. Mollija sekoja šāviena trajektorijai un ieraudzīja, ka zirnis karājas gaisā, lai trāpītu pa skaustu kādai liela auguma sievietei.

-     Paklau, Odžas, man ļoti žēl. Tev taisnība. Es esmu liekule. Vai tu, lūdzu, tomēr neiesēdinātu mūs vilcienā? Un vai tev būtu iebildumi, ja es ieliktu tā vira kabatas portfeli atpakaļ viņa rokā? Es tev to atlīdzināšu naudā. Vari uzvilkt savas jaunās drēbes, lai tevi nepazītu. Tad mēs atvadīsimies.

-     Ak nē!

-     Lūdzu, Odžas!

-     Mollij, tev vajadzēja man parādīt, kā tu šādi sastindzini cilvēkus, kā tu spēj likt putniem karāties gaisā un vilciena dūmiem izskatīties cietiem!

-     Nebija laika.

-    Nē, taču tagad, kad esmu to redzējis, es ticu pārējam tavam stāstam.

-     Tiešām?

-      Ak jā, un tagad, kad zinu, ka tu neesi traka, es došos tev līdzi.

-     Tiešām?

-    Jā. Man nav ģimenes saišu, un man patiktu piedzīvojumi. Taču atceries, to es daru par savu cenu. Desmit tūkstoši rūpiju.

Mollija pamāja. Sarunāts, Odžas, taču ar vienu noteikumu ka tu vairs nezagsi no kabatām, lai nepiesaistītu mums uzmanību.

-     Un tu pieliksi klāt vēl to ceļojumu nākotnē.

-      Tā es darīšu, Mollija apsolīja, un viņi paspieda viens otram roku.

Vēl pēc piecām minūtēm kabatas portfelis atkal atradās tā īpašnieka rokā un Odžass stāvēja stacijā, tērpies savā jaunajā, pelēkajā kartačarinderā. Mollija ļāva pasaulei kustēties.

Dažas minūtes uz platformas valdīja haoss, kad Viktorijas laika vīrietis atrada kabatas portfeli savā rokā un satrauktais pūlis ap viņu pārbaudīja savu mantību.

Tad stacijā iebrauca vilciens, taurējot kā milzīga vāroša ūdens tējkanna uz riteņiem, un starpgadījums bija aizmirsts.

Lokomotīve bija grandioza. Sākumā parādījās tās būrim līdzīgais buferis un augstais misiņa skurstenis, tad izliektā aizmugure, kur atradās ūdenstvertne. Uz lokomotīves sāniem greznojās uzraksts Deli raķete. Aiz tās atradās dzelzs platforma ar oglēm un vadītāja kabīne. Kurinātājs ar lāpstu meta ogles kurtuvē, uzkarsējot ūdeni tvertnē. Vadītājs apturēja vilcienu un vēlreiz parāva svilpes rokturi, izlaižot stacijā lieko tvaiku. Gaidošie pasažieri sarosījās. Visi sāka stumdīties un grūstīties, lai iekļūtu vilcienā.

-     Kāpēc gan mums nepaiet atpakaļ laikā un nenoķert to vilcienu, kuru pārtvēra Vakts? jautāja Rokijs.

-      Pārāk bīstami, Mollija atbildēja. Es jau par to domāju. Ja viņš pieķers, ka mēs viņam sekojam, tad viss cauri. Varam uzskatīt, ka esam izcepti uz lēnas uguns. Skaties, šis vilciens piepildās tik ātri. Nemaz nezinu, kā mēs atradīsim sev vietu. Un tiešām, Viktorijas laika angļi, kam likās, ka vilciens pieder viņiem, badīgi piepildīja četrus labākos vagonus vilciena priekšgalā, kuros bija vēdekļi, bet indieši, kam angļi atteicās sēdēt blakus, jau bira ārā no diviem pēdējiem, karstākajiem vagoniem.

-     Paskat tikai! Segregācija! Pretīgi, vai ne? teica Forests. Tev būs prieks dzirdēt, Odžas, ka nākamajos laikos visu rasu cilvēki sēdēs kopā! Pasaules pilsoņi, vecīt!

-      Taču mums tur nav, kur sēdēt, Mollija norādīja. Vagoni ir pārpildīti.

-     Nav ne vainas, iesmējās Odžass. Mēs brauksim uz jumta.

Mollija paskatījās uz viņu. Uz vilciena jumta?

-    Visnotaļ un pavisam noteikti, Mollij. Uz jumta būsim tuvāk dieviem.

-      Mēs jau vienmēr varam doties nākotnē un noķert reaktīvo vilcienu, vai kas nu viņiem tad būs, Rokijs atgādināja Mollijai. Tad viņš pašūpoja galvu. Bet zini, Mollij, braukt uz jumta izklausās labi.

astoņpadsmitā nodaļa

Vakts brauca ārkārtīgi greznā vilcienā. Viņš Deli stacijā turēja pats savus īpašos vagonus. Kad bija kaut kur jābrauc, viņam atlika tikai paņemt lokomotīvi no kāda cita vilciena, un tā viņš arī šodien bija izdarījis.

Vakts atgūlās uz dīvāna un pārdomāja, cik uzjautrinoši bija saniknotie, garlaicīgie cilvēki Deli stacijā.

Vagonā valdīja patīkams vēsums. Tas tāpēc, ka tā vidū atradās liela kaste ar milzīgu ledus gabalu tajā. Uz grīdas stūrī sēdēja "vēdekļa zēns", vilkdams virvi, kas šūpoja vēdekli virs šīs ledus kastes, tā radot vēsa gaisa plūsmu, kas apvēdīja Vāktu un viņa līdzbraucējas.

Viņam pretī sēdēja desmitgadīgā Mollija ar kucēnu Petulu klēpī. Sešgadīgā un trīsgadīgā bija piemetušās viņai blakus, bet pati mazākā Mollija gulēja silītē un laida burbuļus. Visas, izņemot kucēnu, bija hipnotizētas.

Atvērās kupejas durvis, un ienāca trīs kalpi. Viņi klusējot pārklāja galdu ar baltu lina drānu un sāka uz tā likt šķīvjus ar indiešu ēdieniem. Šķīvi ar vistas tiku un vēl vienu ar sikhu kebabiem. Tur bija lēcu papad vafeles un raita (saputots jogurts ar garšaugiem), kur iemērkt papad. Tur bija garšīgi pudiņi ar safrānu.

Saodusi ēdienu, kucēns Petula atvēra acis. Viņa izlēca no desmitgadīgās Mollijas klēpja un sāka riet uz galdu. Maharadža meta viņai ar spilvenu.

-    AIZVERIES, TU NERĪTAIS POLS! milzis kliedza. Viņš strupi pavēlēja vēdekļa zēnam rotaļāties ar kucēnu.

Izkāmējušais zēns pielēca kājās un pievilka kucēnu sev klāt. Viņš pameklēja kabatā un izņēma mazu akmentiņu, kuru nosvieda netālu no kucēna uz grīdas. Petula to paķēra un, priecīga, ka atradusi nodarbošanos, sāka sūkāt akmeni.

Vakts pārlaida asinīm pieplūdušo acu skatienu savām hipnotizētajām viešņām. Viņa skatiens apstājās pie trīsgadīgās Mollijas.

-     Hmm. Pārbaudot tevi šajā ceļojumā, es varēšu īsināt laiku. Maharadža izvilka no kabatas irbuļu pāri. Tad, pieslējies sēdus, viņš pierāpoja (jo bija pārāk liela auguma, lai varētu staigāt vagonā) pie mazās Mollijas un uzsita knipi viņas acu priekšā.

Trīsgadīgā Mollija mirkli atjēdzās. Dažu iepriekšējo stundu laikā viņa, protams, bija hipnotizēta, tomēr visu laiku bija vērojusi maharadžu. Mollija bija nākusi pie secinājuma, ka milzis ļoti atgādina bruņurupuci, ko viņa reiz bija redzējusi televīzijā. Tagad, kad meitene spēja runāt, viņa teica: Tev vajadzēs ļoti, ļoti, ĻOTI lielu kasti, kur iekāpt, kad tu liksies ziemas miegā.

Maharadža izskatījās samulsis. Viņš nolēma, ka šodien viņam nav īstais garastāvoklis, lai nodarbotos ar trīsgadīgo. Milzis uzsita knipi, un bērns atkal bija transā. Tad maharadža pagriezās pret sešgadīgo un, strauji sasitot plaukstas, atbrīvoja viņu.

Sešgadīgā Mollija atjēdzās uzreiz. Pēdējā reize, kad viņa bija atbrīvota no transa, bija istabā ar iekārtajām gultām, un viņai no raudāšanas bija aizpampušas acis. Tagad viņa bija savaldīgāka. Milzīgā auguma vīrs vairs neizskatījās tik biedējošs kā iepriekš. Kas tu esi? Vai tu esi mani 'doptējis? Jo es negribu, lai tu mani 'doptē. Vai tu vari aizvest mani atpakaļ uz Braiersvilu? Es negribu dzīvot Āfrikā.

-     Saprotu tavu domu gājienu, Vakts teica. Neuztraucies, es neesmu tevi adoptējis. Es tevi tikai aizņēmos, lai redzētu, cik talantīga tu esi.

Mollija paskatījās uz hipnotizētajām Mollijām, satriekta par viņu izskatu.

-    Kāpēc viņas visas ir pa pusei aizmigušas? Pirms tam tu pamodināji lielāko, un viņu ari sauc Mollija, vai ne?

-     Skatos, tu esi vērīga, teica Vakts, norādot uz meiteni ar irbuļiem. Vai esi izsalkusi? Jo tev man jāparāda, cik attapīga esi. Šie ir biruļi. Ķīnā visi ēd ar tādiem.

-     Vai mēs esam Ķīnā?

-     Nē, bet es Ķīnā pavadīju piecpadsmit gadus, mācoties leļot caikā.

-    Piecpadsmit gadus! Vai tad tev tas lāgā nepadevās? Mollija nevainīgi apvaicājās.

Vakts sabozās. Paskatīsimies, kā tev padosies tikt galā ar šiem. Tie jālieto šādi. Milzis pierāpoja pie galda un parādīja, kā paņemt gabaliņu vistas tikās. Un nu tu vari ēst visu, ko vēlies, bet tikai izmantojot biruļus.

Mazā Mollija paņēma irbuļus un paskatījās uz ēdieniem nokrauto galdu. Viņa sarauca degunu. Vai tev ir kečups?

-     Nav kečupa.

-     Vai mēs esam Āfrikā?

-     Lieto biruļus!

-     Austrālijā?

-     Lieto biruļus!

-       Nekad neesmu dzirdējusi par tādu zemi, kuru sauktu Lietobiruļus, Mollija pie sevis noņurdēja. Viņa sarauktu pieri paskatījās uz milzīgo vīru virs sevis un lēni teica: Un man negaršo šis ēdiens, tāpēc es nelietošu irbuļusl Meitene apcirtās un devās atpakaļ uz samta spilvenu pie sienas, pa ceļam paņemot līdzi melno kucēnu. Viņš pat neteica "lūdzu", viņa pa ceļam murmināja.

Vakts bija šokēts. Viņš nebija radis, ka viņam neklausa. Viņš nebija radis atrasties bērnu sabiedrībā.

-      Neuzdrošinies… Tad milzim iešāvās prātā, ka viņš grib, lai pavisam mazā Mollija izaugtu drosmīga. Labi, viņš noteica. Stūrgalvība ir laba. Bet tagad tev man jāparāda, vai tev ir dotības uz valodām. Atkārto pēc manis: "Elvalea maleleia ei nuli!"

Mazā Mollija piespieda kucēnu pie krūtīm un aizvēra acis. Skolā viņiem mācīja franču valodu, un Mollijai tā diez ko labi nepadevās. Tāpat viņai nepadevās arī rēķināšana un rakstīšana. Viņai nepatika, ka viņu pārbauda, un šis vīrs atkal sāka viņu biedēt.

-    Labs kucēns, Mollija iečukstēja Petulai ausī. Kucēns viņai palīdzēja justies drošāk. Tas viņai atgādināja Rokiju un bāreņu nama apkopēju Trinklberijas kundzi.

-      Nu, atkārto pēc manis: "Elvalea maleleia ei nuli!" Vakts pavēlēja. Mazā meitene palūkojās augšup uz viņu.

-      Es neatkārtošu tavus stulbos vārdus. Un es gribu mājās, meitene teica.

Vakts norūcās un uzsita ar pirkstiem knipi. Ak, ej jel atpakaļ savā transā! Tad viņš palūkojās lejup uz guļošo bērnu.

-     Neesi neko smuka, ko? viņš teica bērnam. Deguns kā kartupelis, acis tuvu viena pie otras, un arī neizskatās, ka tu būtu brīnumbērns. Ne māksliniece, ne mūziķe, ne dejotāja vai matemātiķe. Vakts sašķobīja muti, sapratis, ka bērns, kuru viņš cerēja uzaudzināt, nebūt nebija nekāds spīdeldis visās jomās. Tad viņa lūpas pavērās ņirdzīgā smīnā.

Taču hipnotizētājas talants kompensēs tavus trūkumus. Mazā Vakta, lai cik neglīta tu arī būtu, tu būsi ģeniāla hipnotizētāja. Tagad es aizvedīšu tevi uz Džaipuru un uzsākšu mēness ceremonijas, lai iesvētītu tevi manā pasaulē, kristālu avota ceremonijas! Es jūtu, mana mazā Vakta, ka tu būsi milzīgs magnēts kristāliem. Mazā Mollija nosprauslojās.

Kristālu avoti. Kā Vaktam tie patika! Tikai dažiem hipnotizētājiem bija zināms par kristālu izcelsmi, taču viņš to zināja, jo Ķīnā bija iesvētīts kristālu avotu pasaulē. Viņš nevarēja vien beigt brīnīties, ka tie vispār pastāv. Visā pasaulē varēja atrast ļoti īpašus parasta izskata akmeņus, no kuriem noteiktās pilnmēness naktīs izdalījās caurspīdīgie, sarkanie un zaļie kristāli. Hipnozes meistari spēja izvilkt tos no zemes. Vakts bija pārliecināts un ļoti sajūsmināts, domājot, ka šis mazais bērns to spēs. Vai neizklausās jauki, Vakta? viņš apvaicājās, kutinot bērnam zodu. Nu, protams.

Kucēns Petula vēroja milzi. Sunenītei nepatika ne milzīgā vīra izskats, ne smaka, un instinkts viņai teica, ka nav labi, ka vīrs elpo virsū mazajam bērnam. Petula piegāja klāt, apsēdās blakus sīciņajai Mollijai un kā sargājot sāka riet.

"Tas bērns nav tavs," nozīmēja viņas smalkās rejas.

Jūdzēm tālu aiz Vakta vilciena ar Petulu padusē vienpadsmit gadus vecā Mollija rāpās augšup pa tērauda kāpnēm pašā Deli raķetes aizmugurē. Viņa sagrīļojās, kad jaunas atmiņas piepildīja viņas galvu, taču aiztrauca tās prom, nolēmusi negremdēties tajās. Mollija saņēma Odžasa roku, un zēns uzvilka viņu augšā. Vilciena sāni bija kā stāvas kraujas, taču vagona vidū bija sekcija ar dzelzs stieņiem, pie kuriem turēties. Tur jau sēdēja cilvēki. Ejot tiem garām, Petula apostīja vistu, kas bija iespiesta kādam zēnam padusē, un kazu, kas ļoti mierīgi gulēja blakus savam saimniekam. Petula sajuta, ka šiem dzīvniekiem kaut kas ir zināms par gaidāmo ceļojumu. Ar savu suņa saprātu Petula secināja, ka augšā ceļojums būs desmitkārt vējaināks nekā tad, kad braucot izbāž galvu pa automašīnas logu. Viņa aplaizīja lūpas un sāka izošņāt ceļu zem Mollijas plīvura.

To darot, viņas ožas redzesloka pašā maliņā parādījās pazīstama nervoza smarža. Tā lika atcerēties vīru ar turbānu. Viņš ar katru mirkli tuvojās. Petula uzrēja Mollijai, lai viņu brīdinātu.

-    Mēs nenokritīsim, Petula. Es turēšu tevi cieši, Mollija apsolīja.

Viņi atrada brīvu vietu uz vilciena trešā vagona jumta un iekārtojās. Lokomotīve vilciena priekšā nosvilpās un ietina viņus tvaika mākonī. Indiešu meitene viņiem blakus spalgi iesmējās, bet Mollija pēkšņi sāka bažīties.

-     Neuztraucieties! Odžass visus drošināja. Turieties cieši un pieliecieties, kad brauksim zem tiltiem! Viss būs labi. Odžass aizvēra acis, salika rokas un sāka murmināt lūgsnas.

Stacijas priekšnieks uz perona iepūta svilpē, bet lokomotīve atbildēja daudz skaļāk ar ausis plosošu kaucienu. Tad sākās neatlaidīgs čuk-čuk. Lokomotīves garie metāla savienojošie stieņi, kas kustināja riteņus, sāka lēnām darboties, un vilciens izkustējās no vietas.

Viņi izbrauca no stacijas, un Mollija palūkojās aiz muguras. Mirkli viņai likās, ka redz ierodamies Zakiju četru kalpu nestās nestuvēs, taču vilciens strauji uzņēma ātrumu, un, kad tas pagriezās aiz līkuma, Mollija viņu vairs neredzēja. Viņa prātoja, vai bailes varētu būt likušas viņai to iztēloties.

Drīz vien jau ceļojuma iespaidi lika Mollijai aizmirst Zakiju. Meitene vēroja, kā ainava ap viņiem, virzoties uz dienvidrietumiem Džaipūras virzienā, kļūst zeltaina. Mollija domāja par Vāktu, kas atradās viņiem priekšā uz sliežu ceļa. Viņai nebija ne mazākās nojausmas par tā nolūkiem. Mollija vienīgi cerēja, ka Vakts nav iecerējis nogalināt kādu no tām Mollijām, kas brauca viņam līdzi. Mollija neviļus piešāva pirkstus pie mutes un iekoda tajos, it kā lai uzzinātu, kas ar viņu notiktu tagad, ja Vakts nogalinātu kādu no viņas iepriekšējām būtnēm. Plīvuram šūpojoties vējā, Mollijas iztēle sāka darboties. Viņa domāja: ja Vakts nocirstu pirkstu sešgadīgajai Mollijai, vai viņai tagad plaukstā būtu sen sadzijis pirksta stumbenis? Mollija pieskārās rētai uz kakla. No kā tā radusies? Protams, no cirtiena, kas sākumā bijis dziļš. Kā varēja notikt tā, ka atmiņas par to, ceļojot laikā uz priekšu nākamajā gadsimtā, bija zudušas, bet rēta saglabājusies? Kur bija palikušas ar rētu saistītās atmiņas?

Brauciena laikā Mollijas prātā sāka mājot citas domas. Kāpēc Vaktam tik ļoti gribējās paturēt zīdaini Molliju par savu bērnu? Kāpēc viņš negribēja paturēt trīsgadīgo, sešgadīgo vai pat desmitgadīgo? Varbūt tāpēc, ka pavisam mazajai Mollijai nebūtu nekādu atmiņu par Hārdvikas bāreņu namu. Taču īstais iemesls, kas urdīja Molliju, bija jautājums, kāpēc Vakts negribēja pieņemt par meitām vecākās Mollijas ar viņām kaut kas nebija kārtībā. Jau kopš tā brīža, kad Lusija Ļogana nebija izrādījusi īpašu patiku atkal satikties ar savu sen zudušo meitu, Molliju bija pārņēmusi sajūta, ka viņa, proti, Mollija, nav gana laba. Un tagad Vakts lika viņai noprast to pašu ka Mollija nav īstā, ko kāds varētu vēlēties par savu meitu vai, runājot par Vāktu, adoptēt. Tas Mollijai nemaz nepatika.

Tveicīgajai saulei spīdot Mollijai sejā, viņu pēkšņi mierināja desmitgadīgās Mollijas atmiņas par ceļojumu uz Džaipūru. Pateicoties tām, Mollija vismaz zināja, ka Vakts pret viņas mazākajām būtnēm izturas samērā labi.

Vilciens kā čūska locījās pa izkaltušo Indijas ainavu. Virs pasažieru galvām vijās lokomotīves dūmi. Vējš tā vien centās visus nopūst no vagona jumta, un Petulas ausis tajā plīvoja kā putna spārni. Foresta bizītes sitās pret vaigiem. Viņš smaidot uzlūkoja skaisto, saules izdedzināto ainavu apkārt.

Viņi redzēja caur krūmiem spraucošos mežacūku. Skatienam pavērās pat leopards, kas centās noslēpties aiz paugura. Odžass kliedza pret vēju, lai pārējie viņu sadzirdētu.

Ieskatieties labi, un jūs ieraudzīsiet tīģeri! Vai degunradzi! Un paskatieties uz to ziloņu baru pie ūdenstilpes! Es taču teicu, ka šādi braukt ir vislabāk.

Apkārt bija daudz dzīvnieku. Briežu bars bailēs iztrūkās, kad tiem garām aizdārdēja vilciens. Viņiem pamāja lācis, ar priekšķepām aptvēris koku, kura galotnē bija bišu saime.

Vilciens apstājās kādā mazā lauku ciematā, lai saņemtu pasta sūtījumus saiņus un maisus. Platformā gaidīja vietējie iedzīvotāji, kas cerēja pārdot pārtiku jebkuram, kurš spētu par to samaksāt. Mollija saoda karija un siltas maizes smaržu. Odžass paņēma naudu un nolēca no vagona jumta, lai paķertu visiem ēdienu un svaigu ūdeni.

Petula pakratīja galvu un ar ķepu pārvilka pār noputējušo purnu. Viņa vēroja, kā Odžass pa platformu virzās uz leti, kas smaržo pēc sīpoliem un maizes. Petula nolēma, ka vilciens te kādu laiku uzkavēsies, un saskatīja iespēju izlocīt kājas.

Petula piecēlās, izstaipījās un nožāvājās. Tad viņa devās uz vilciena priekšgalu.

Viņa pagāja garām sprostam ar satraukumā klukstošām vistām. Vienu no tām Petula apveltīja ar hipnotizējošu skatienu. Kad viņa gāja garām vilciena pasažieriem, kas bija saspiedušies kopā uz vilciena jumta, pastiepās daudzas rokas, lai viņu noglāstītu. Kāda vecāka sieviete pasniedza Petulai sulīgu jērgaļas gabalu. Petula pamāja un pateicīgi to pieņēma. Kāds mazs zēns piedāvāja viņai mango šķēli. No tās Petula atteicās, tomēr norēja paldies.

Nonākusi vilciena galā, Petula pameta ašu skatienu uz lokomotīves jumtu un nosprauslājās. Viņa pamanīja vadītāja pusdienas. Šķiet, tur bija kaut kas ar sieru.

Tad Petula devās atpakaļ pa vilciena jumtu. Cilvēki izturējās tikpat draudzīgi kā iepriekš. Petula nosprieda, ka šejienes iedzīvotāji ir brīnišķīgi. Ja vien nebūtu milzeņa un viņa rokaspuiša, šī būtu viena no jaukākajām vietām, ko viņa jelkad apmeklējusi. Tagad jau Petula, pieslējusies pakaļķepās, redzēja Molliju. Mopsene ierējās, un Mollija viņu ieraudzīja.

Tieši šajā brīdī Petulas nāsīs iekļuva kāda sveša smaka. Tā nebija patīkama, drīzāk draudīga. Petula saprata, no kā tā nāk. Tā bija viņu nolaupītāja nervozā, nepatīkamā smaka taču to vēl papildināja puvušu olu smārds. Smaka nāca no vagona, kas atradās tieši aiz Mollijas.

Petula metās skriet. Viņai bija jābrīdina Mollija.

Mollija ar skatienu meklēja Petulu un pamanīja viņas galvu vilciena priekšpusē. Tieši tobrīd viņai atausa prātā doma, ka viņas atmiņas ir mainījušās. Forests un Roldjs viņu pārsteigti uzlūkoja.

-     Ei, vecīt! teica Forests. Vai tev tikko pārtaisīts prāts? Es atcerējos, ka arī vecais Zakija iekāpa šajā vilcienā.

-     Es arī, piebilda Rokijs.

-     Un ari es, Mollija piekrita. Atceros, ka redzēju viņu iekāpjam vagonā zem mums. Un mēs visi pieliecāmies, lai viņš mūs nepamana. Atceros, ka redzēju viņu ierodamies stacijā, kad mēs izbraucām no Deli. Viņš acīmredzot nokavēja vilcienu…

-      …un viņam ir dots rīkojums satikt Vāktu… piebilda Rokijs.

-      …un tāpēc viņš atgriezās laikā, lai pagūtu iekāpt vilcienā, pirms tas atstāj staciju. Un tieši tāpēc mēs pēkšņi ieraugām viņu savās atmiņās. Viņš ir izmainījis gan savu, gan mūsu pagātni.

-     Tas nu gan ir superīgi, vecīt! Manas smadzenes no šīm domām met cilpu cilpas! Forests pārvalbīja acis, cenšoties to visu saprast.

-      Laimīgā kārtā Zakija nezina, ka Odžass ir mūsu draugs. Mollija uzlika roku sev uz vēdera, atcerējusies Zaldjas violeto metāla kapsulu. Ceru, ka šis nodevējs spēj atrast vienīgi laiku, kur kāds atrodas, nevis vietu. Citādi, ja Zakija to ieslēgs, viņš redzēs, ka esam tieši virs viņa.

Mollija vēroja, kā Petula pa vagona jumtu skrien viņai pretī.

-    Piebremzē, Petula! Mollija pie sevis čukstēja. Tu taču negribi nokrist zemē.

Petula elsdama pieskrēja pie Mollijas un uzreiz sāka ar ķepu kašāt vagona jumtu.

-     Odžass ir atnesis ūdeni, Mollija teica, un ēdienu.

Petula nopūtās. Viņa blenza metāla jumtā un vēlējās,

kaut varētu redzēt tam cauri.

Vagonā zem draugu pulciņa Zakija iemidzis gulēja uz vilciena plaukta. Pulverītis, ko viņa tējā bija iebērusi tējas veikaliņa saimniece, jau sāka iedarboties, un viņa kuņģis burbuļoja. Smalkais nākotnes aparāts kabatā bija izslēgts. Zakija bija atteicies no tā pakalpojumiem, jo tas šķita pārkarsis. Viņam pretī sēdēja divas sievietes krinolīnos un pietvīkušām sejām; tās izskatījās ārkārtīgi neapmierinātas ar dzīvi un atvēsinājās ar vēdekļiem ziloņkaula kātos. Viņās nepatiku radīja gan šī cilvēka rupjība, gan viņu vīru neuzņēmība. Abu sieviešu vestēs tērptie vīri stāvēja pie durvīm un stulbi smaidīja, it kā būtu hipnotizēti; tādi viņi, bez šaubām, arī bija.

-      Man jāsaka, vienai sievietei izdevās izdvest no savas cepures plīvura aizsegtās sejas, ka jūs, cienītais, uzvedaties kā mežakuilis.

Zakija kā piekrītot nopirdās, nošņaukājās un turpināja krākt. Gaisu piepildīja neciešama smirdoņa.

-     Tas nu ir par daudz! dāmas, piespiedušas kabatlakatiņus pie deguna, aizgāja.

Odžass atgriezās ar ūdeni, sviestmaizēm un dažādu dārzeņu maisījumu karija mērcē. Visi ēdamo notiesāja ātri, jo ēšana uz braucoša vilciena jumta būtu kā eksperiments, kurā jāpierāda, vai ir iespējams ēst stiprā vējā. Un tad vilciens nosvilpies atkal sāka braukt.

No vagona jumta draugi redzēja koku gatves, tālumā villas, kurās dzīvoja briti, un vienkāršus indiešu ciemus. Viņi redzēja majestātiskas pilis, kas piederēja indiešu bagātniekiem, un senus hindu tempļus, kuri līdzinājās smilšu pilīm, kādas bērni veido pludmalē, pilinot no saujas slapjas smiltis vienā punktā, līdz izveidojas stingra būve. Viņi redzēja Viktorijas laika formas tērpos ģērbtus indiešu kareivjus, bet laiku pa laikam ari pa kādam britu virsniekam un kavalēristam zirga mugurā. Vilciena pasažieri pabrauca garām krāsainiem ļaužu pūļiem, kas izpildīja reliģiskus rituālus tempļu ārpusē, un viņu acu priekšā nozibēja neskaitāmi lauki, kuros strādāja indiešu zemnieku ģimenes. Un tad beidzot pēc septiņām ilgām stundām vilciens bija nonācis Džaipūrā.

Mollija ar draugiem vēl arvien sēdēja kā sastinguši, kamēr visi pārējie kāpa zemē no vilciena. Viņu ausīs joprojām kauca vējš, bet sejas bija saules apcepinātas un netīras no putekļiem un lokomotīves dūmiem. Mollija vērīgi lūkojās, līdz pamanīja pūlī iejūkam Zakiju. Viņa gaita bija dīvaina tāda, it kā kaut kas būtu atgadījies ar viņa biksēm. Un tā ari bija. Laikā, kuru Zakija pavadīja miegā, tējas veikaliņa saimnieces pulveris bija izraisījis nepatīkamu eksploziju viņa dibengalā. Pūlis pašķīrās, dodot viņam ceļu, un Mollija pamanīja trīs indiešu bērnus, kas ķiķinot aizspieda degunu un rādīja ar pirkstu uz Zakiju. Zakijam beidzot izdevās izlīkumot līdz taksometru stāvvietai un nostāties garās gaidītāju rindas priekšgalā. Divi smalki britu varasvīri kopā ar savām sievām cēla skaļus iebildumus, taču drīz vien tika nomierināti ar hipnozes devu. Zakija ietrausās ratos un norādīja sava brauciena virzienu.

Tomēr, pirms šie cilvēka vilktie rati sāka kustēties, pie tiem pieskrēja trīs pusaugu zeņķi. Katrs no viņiem pacēla gaisā roku un meta Zakijam kaut ko, kas no attāluma izskatījās pēc miltu paciņām. Pēc trieciena pret ķermeni tās pārsprāga, ietērpjot Zakiju sarkanos, oranžos un zilos krāsu plankumos. Pusaudži smejoties lēkāja apkārt Zakijam, bet tas piecēlās ratos stāvus un kratīja pret viņiem dūri.

Ko tas viss nozīmē? jautāja Rokijs, kad rati aizbrauca.

Odžass iesmējās. Martā visā Indijā svin Holi svētkus. Tiek izsviests milzum daudz krāsainas tintes. Kā gan tev šķiet, kāpēc mana tunika, kuru es valkāju iepriekš, bija tik krāsaina? Deli svinības jau ir gandrīz beigušās, taču šķiet, ka šeit visi uzjautrinās vēl joprojām.

Beidzot, mirkstot zilas, sarkanas un dzeltenas krāsas traipos, kas tika šķiesti uz rindā stāvošajiem, visi iespiedās vēršu vilktā furgonā. Odžass bija uzzinājis, ka Zakija devies virzienā uz vietu, kuras nosaukums ir Dzintara pils, tāpēc deva rīkojumu vecajam zemniekam, kurš viņus veda, braukt turp.

Kad viņi attālinājās no stacijas, Holi svētki pavērās skatam visā savā krāšņumā. Pūli izklaidēja dejotājas. Citas dziedāja priecīgas svētku dziesmas. Cilvēki ķircināja cits citu vai šļāca citiem virsū krāsainu šķidrumu no dīvainām deviņpadsmitā gadsimta ūdenspistolēm. Visi gavilēja un smējās.

Furgons izbrauca no pilsētas un nonāca laukos, kur ceļmalas rotāja zālāji un laukos zēla cukurniedres. Viņi brauca gar koku birzīm, kur zaros karājās lieli augļi un pļavās ganījās sapītas kazas. Forests rādīja mango kokus un pistāciju riekstu kokus, kā arī čūsku, kuru neizdevās saskatīt nevienam citam, bet tad apklusa. Visi bija pārguruši daļēji no ilgā ceļojuma ar vilcienu, bet pārsvarā, vismaz Mollija, Rokijs un Forests, no ceļojuma laikā, jo tas tiešām bija ļoti nogurdinošs. Tā nu draugi iekārtojās ērtāk uz zemnieka džutas maisiem un drīz vien, furgona šūpošanās un no attālā tempļa skanošās lūgšanas ieaijāti, iemiga.

Kad Mollija modās, saule jau bija noslīgusi gandrīz līdz pašam apvārsnim. Rokijs jau bija pamodies. Viņš uzsmaidīja meitenei. Rati kratījās pa zemesceļu, kura kreisajā pusē pletās neauglīga ieleja. Tieši priekšā slējās liela, pelēka pils. No maza ciematiņa kalna pakājē līkumains, no abām pusēm ar mūriem norobežots ceļš veda uz ieeju kalna galā esošās pils vārtos.

Mollija secināja, ka laikā, kamēr viņa bija iemigusi, viņas galvā ir parādījušās jaunas atmiņas no viņas hipnotizētās desmitgadīgās būtnes. Viņa atcerējās, ka Vakts ziloņa mugurā bija uzvedis viņas šajā pilī kalna galā un tad atstājis gliemežvāldem rotātā istabā, izņemot pavisam mazo Molliju, ko paņēma sev līdzi.

Kad Mollija to pastāstīja Rokijam, tas sarauca degunu.

-     Tas ir tik pretīgi, viņš teica.

-      Tas ir briesmīgi. Tagad mana dzīvība atkarīga no Vakta kaprīzēm. Ja viņam uznāks kāds untums un viņš izlems mani nobeigt, es būšu mirusi. Ak, tagad es esmu šeit? Nu, es vienkārši izzudīšu. Un zini, ja tā notiks, ja viņš nogalinās mani kā zīdaini un es nemūžam nebūšu uzaugusi bāreņu namā, tad mainīsies ari visa tava dzīve. Mēs nekļūsim draugi, tu visus šos gadus mani neaizstāvēsi, mēs nemūžam kopā nenonāksim ne Ņujorkā, ne Losandželosā. Kas gan lai zina, par ko tu tagad būtu izaudzis?

-     Par bēgli Amerikā, attrauca Rokijs. Mani būtu adoptējusi tā ģimene, un es būtu aizbēdzis.

-     Man gribētos izdomāt kādu veidu, kā pievārēt Vāktu. Mollija sarauca pieri. Šādi viņu vajājot, mēs neko neiegūstām. Petula nolaizīja Mollijai roku un saslēja ausis, it kā vēloties noskaidrot, kāpēc Mollija ir tik saspringusi.

-    Tev tas jāuztver, lūk, kā, saprātīgi skaidroja Rokijs. Ja viņš nogalinās tevi kā zīdaini, tad tu to nemaz nejutīsi. Tevis vienkārši nebūs.

Mollija iepleta acis, kā ieraudzījusi spoku.

-      Pat tad, ja tas sāpētu, tu to nejustu tagad. Tas viss jau būtu tavā pagātnē. Domāju, ka tu atcerētos, kā viņš gatavojas tevi nogalināt un tās būtu šausminošas atmiņas -, un tad jau tu būtu mirusi. Ja jau sākam par to runāt, tad šobrīd Indijā neatrastos ne tu, ne es, ne Forests, ne Petula, jo pagātne būtu tevi vienkārši iznīcinājusi. Viss notiktu tā, it kā tu būtu mirusi agrā bērnībā, un nevienam no mums nebūtu ne mazākās nojausmas par to, kas būtu varējis notikt. Lūk, kā būtu! Tāpēc neuztraucies, Mollij. Nav jēgas.

-     Bet paskaties, Rokij! Mollija parādīja zēnam rētu uz kakla.

-     Kad tas notika?

-     Kad mēs devāmies nākotnē.

-      Bet vai to nepavada atmiņas par to, kā tā gadījusies?

-     Nē.

-     Savādi.

-    To es saprotu. Rokij, tu zini: ja Vakts nogalinās pašu mazāko mani, pirms es būšu atradusi hipnozes grāmatu, Kornēlijs būtu darījis visu, ko vēlas Vakts. Un tas pasaules iedzīvotājiem nemaz nenāktu par labu. Tāpēc pastāv daudz svarīgāks iemesls, lai neļautu Vaktam nogalināt manas mazākās būtnes. Bet es jau tāpat negribu mirt. Man vēl ir tik daudz darāmā. Es gribēju nodibināt hipnozes slimnīcu, nevis dzīties pa visu Indiju pakaļ šim trakajam. Lūk, ko es biju iecerējusi!

Rokijs pasmīnēja. Varbūt viņš būs tavs pirmais pacients.

-     Un tu, Rokij, varēsi sarakstīt dziesmu par šo visu tad, kad tas reiz beigsies.

Nu jau Mollija jutās labāk. Viņa pamodināja Odžasu un lūdza viņu, lai viņš liek krunkainajam braucējam ieskatīties viņai acīs, lai varētu to hipnotizēt.

Drīz vien vecā vīra kataraktas skartās acis kļuva stiklainas, bet Odžass deva viņam pavēli piebraukt pie pils un teikt, ka viņam jāpaņem daži paklāji lāpīšanai.

Mollija, Rokijs, Forests un Petula paslēpās zem džutas maisu kaudzes furgona aizmugurē, bet Odžass nosēdās blakus kučierim. Zēns bija novilcis savu jauno žaketi, tā ka nu viņa krūtis bija kailas, tāpat arī viņš bija uzvilcis savas vecās bikses.

Furgons sāka braukt augšup pa akmens plākšņu ceļu uz Dzintara Pili.

deviņpadsmitā nodaļa

Zakija soļoja šurpu un turpu pa istabu. Viņš bija atbrīvojies no pieķēzītajām biksēm un tagad, pēc vannas, svaigs kā gurķītis smaržoja pēc krustnagliņām un apelsīnu eļļas. Pirms tam viņam vēl nekad nebija tā misējies. Viņš ielēja sev medus un kumelīšu uzlējumu, cerot, ka tā izdosies nomierināt satrauktos nervus. Taču tas nebija iespējams, jo pagalmā zem savām istabām viņš redzēja garā halātā tērpušos Vāktu, kas žestikulēja un deva skaļus rīkojumus paveciem priesteriem, kuri drūzmējās ap viņu.

Visi bija sapulcējušies pie Dzintara pils kristālu avota. Tas bija gauži necils vienkāršs akmens ar plaisu -, taču tā vērtība bija neiedomājama. Gluži kā visi kristālu avoti, arī šis ieplaisājušais akmens izvirda kristālus reizi vairāku gadu laikā. Zakija bija apmeklējis simtiem kristālu avotu. Tas tāpēc, ka Ķīnā Vakts savā īpašumā bija ieguvis senu pasaules karti, kurā bija norāditi kristālu avoti un minēts, kad tiem jāuzplaukst. Un tā nu Vakts bija ceļojis kā apsēsts no viena avota uz nākamo, vienmēr ierodoties īstajā laikā, lai ievāktu dārgakmeņu ražu.

Džaipūras pils kristālu avotā dārgakmeņi ienācās katru gadu marta pilnmēnesī. Vakta hipnotiskā klātbūtne palīdzēja tos izvilkt no zemes dzīlēm. Vakts nekad neuzaicināja Zakiju piedalīties šajās ceremonijās, jo neuzskatīja viņu par pietiekami labu hipnotizētāju, lai viņš spētu magnetizēt kristālus. Zakija ņirdzīgi savilka seju. Viņš vēroja savu saimnieku skaidrojam priesteriem, kā veicama ceremonija. Zakija zināja, ka maharadža uz šo nakti liek īpaši lielas cerības, jo uzskatīja: klāt esot četrām Mollijām, it īpaši zīdainei Mollijai, kristāli gāzīsies no zemes kā nekad agrāk. Zakija domāja, ka maharadža ir apsēsts ar šo mazo bērnu.

Tas nebeigsies labi, Zakija pravietoja, skatoties pa logu un vērojot, kā Vakts paņem no savas īpašās somas sauju kristālu un izbārsta tos pa akmens virsmu. Zakija vienmēr mēdza norobežoties no sava saimnieka dīvainajām ceremonijām. Piecpadsmit Ķīnā pavadīto gadu laikā Zakija bija redzējis, kā viņa saimnieks kaldina pats savu reliģiju tādu, kuras centrā ir kristāli. Viņš vēroja, kā Vakts paņem gabaliņu no vienas reliģijas, kripatiņu no citas, karotīti no vēl kādas un sajauc visu kopā.

Tagad Zakiju atvēsināja tas, ka viņam nāksies izjaukt sava saimnieka īpašās ceremonijas dienu, paziņojot viņam, ka vienpadsmit gadus vecā Mollija ir pazudusi. Tas varētu izrādīties pēdējais piliens kausā. Šī varētu būt tā diena, kad Vakts beidzot hipnotizēs Zakiju. Zakija nodrebēja. Visvairāk pasaulē viņš baidījās no tā, ka Vakts varētu viņu hipnotizēt. Viņš negribēja piedzīvot sava mūža beigas kā hipnotizēts zombijs. Zakija ienīda Molliju Mūnu, jo tā bija no viņa izbēgusi. Viņš ienīda meiteni par to, ka viņas dēļ bija radusies šāda situācija. Zakija trīcēja pie visām miesām, malkojot savu medus dzērienu un gatavojoties kāpt lejā pagalmā.

Pa caurumu maisā Mollija redzēja augstos mūrus ap stāvo ceļu un daudzveidīgās arkas, kas slējās virs ceļa. Kalna galā furgons apstājās un kučieris hindu valodā stāstīja sargiem, ka ieradies šeit, lai paņemtu paklājus, kas jālāpa. Sargi ielaida furgonu, neuzdodot nekādus jautājumus.

Tagad furgona koka rati jau dārdēja pār pils beidzamo slieksni, nonākot tās apakšdaļā. Mollija uzdrīkstējās palūkoties pa caurumu maisā, un ieraudzītais lika viņai salēkties. Visapkārt bija ziloņi ar izkrāsotām galvām un dzeltena zīda cepurēm. Ziloņu dzinēji sēdēja lielajiem dzīvniekiem mugurā, aizkabinājuši kājas aiz to ausīm. Dzinēji tērgāja savā starpā, neievērojot bērnus furgona aizmugurē. Tomēr vienam zilonim kaut kas likās aizdomīgi, un Mollija sajuta tā snuķi ielienam furgonā un apostām viņas kāju. Dzinējs izkliedza strupu pavēli, un snuķis ātri pazuda. Kamēr furgons brauca garām, kāds cits zilonis izdomāja pačurāt, apšļakstot sargu tam blakus. Sargs saniknojies sāka vicināt zobenu pret bezkaunīgo ziloni, bet ziloņu dzinēji smējās kā traki, it kā ieraudzījuši pašu jautrāko skatu savā mūžā. Šī aina lieliski novērsa apkārtējo uzmanību, lai furgons varētu netraucēti iebraukt pils iekšienē.

Mollija, Rokijs, Forests un Petula kā sastinguši gulēja zem džutas auduma. Mollija sajuta, ka atrodas ļoti tuvu savām mazākajām būtnēm. Tieši zem viņas krūškurvja parādījās kāds siltums, nomierinoša izjūta. Mollija prātoja, vai arī pārējās nojauš viņas tuvumu.

Tomēr šo siltumu traucēja kāda attāla nemiera sajūta. Mollija instinktīvi apjauta, ka šīs bailes izstaro viņas pati mazākā būtne. Molliju pārņēma vēlme izlēkt no furgona un mesties pie Vakta, lai kur viņš arī atrastos. Viņa gribēja izraut bērnu no milža rokām. Viņa vēlējās, lai milzis nozustu no zemes virsmas. Taču tas nebija iespējams. Mollija saprata, ka viņai jābūt pacietīgai.

Furgons iebrauca laukumā blakus tirgotājiem paredzētajai ieejai pilī. Mollija dzirdēja, kā kučieris kaut ko skaidro kādam citam. Ari Odžass deva rīkojumu, un tad furgons iebrauca klusā, jumta pārsegtā vietā. Bija dzirdams aizejošu soļu troksnis. Odžass iegrūda Mollijai dunku sānos.

-      Nāc man līdzi viena pati, zēns steidzīgi teica. Mēs atradīsim Vāktu.

Mollija nometa sakarsušos džutas maisus un izlīda no tiem. Petula iesmilkstējās.

-     Tiksimies vēlāk, Mollija pačukstēja un tad kopā ar Odžasu steidzās uz priekšu pa sarkaniem bruģakmeņiem klātu celiņu. Tā galā atradās neliela sānu ieeja pilī. Odžass klusi pastūma vaļā durvis un ieklausījās. Tad viņš pamāja Mollijai, lai viņa nāk iekšā. Mollijas galvu atkal piepildīja atmiņas.

Desmitgadīgā Mollija sēdēja uz soliņa un lūkojās paaugstinātajā pagalmā. Milzīgais maharadža, pakāpies uz akmens, stāvēja viņas priekšā. Viņa rokās bija mazais bērns. Mazā milzīgajās plaukstās izskatījās pēc sīciņas lellītes. Zemajos balkonos ap pagalmu drūzmējās pils kalpi. Un aplī ap milzi kaut ko monotoni skandēja piecpadsmit dīvaini, izdēdējuši vīri ar garām, sirmām bārdām un ūsām, tērpušies plīvojošos, violetos apmetņos. Maharadža sāka laist bērnu pa viņu rokām. Saņemot bērnu, katrs vecais vīrs paklanījās, tad pakāpās uz priekšu pie akmens un apslacīja bērnu ar ūdeni, pēc tam apbārstīja ar puķu ziedlapiņām un beigās ar putekļiem. Bērns skaļi raudāja, taču likās, ka nevienu tas neinteresē.

Odžass Mollijai pa priekšu kāpa augšup pa spirālveida kāpnēm.

-     Viņas ir ļoti augstu, Mollija paskaidroja. Redzi, es skaidri atceros, ka viņas ir pils augšstāvā.

-      Tas varbūt ir visas pils augstums, Odžass elšot teica. Es tikai ceru, ka mēs nesastapsim sargus.

-    Atceries, ka es varu sargus hipnotizēt, Mollija drošināja zēnu.

Beidzot kāpņu galā bija durvis. Tās bija aizslēgtas. Odžass aši palūkojās apkārt un tad izvilka no kabatas stieples gabalu.

-    Zagļa gaitās esmu ieguvis dažas vērtīgas iemaņas, viņš teica, mūķējot vaļā atslēgu.

Viņi atradās pils tornītl, pie kura sienām karājās sarkani, izbalējuši gobelēni. Mollijai par vilšanos, viņi nebija nonākuši tajā vietā, kura parādījās viņas atmiņās. Taču to varēja redzēt kā no putna lidojuma. Pa tornīša augsto logu abi varēja labi pārskatīt zem viņiem esošo lielo centrālo pils pagalmu. Visā pilī atbalsojās dīvaino priesteru monotonās balsis.

-       OOOhhhdlllljjaaaaaa! OOOOOhhhhdhhhjjlllljjjaaaaaa! Divi priesteri šaudījās apkārt kā savādas lēkājošas maitu lijas. Virs viņiem krēslojošajās debesīs kā kautrīgs aktieris, kurš baidās iziet uz skatuves, karājās blāvs pilnmēness. Vakts turēja mazulīti Molliju augstu virs galvas, it kā izaicinot ar viņu mēnesi. Tad viņš nolika bērnu uz segas virs akmens aiz pārējo Molliju muguras. Tās sēdēja hipnotizētas, neapzinoties (tāpat kā pie apziņas esošā Mollija) aiz viņām esošā ieplaisājušā akmens brīnumainās īpašības. Vecie priesteri dejoja. Viņu apmetņi plīvoja, kad viņi griezās apkārt kā rotaļu vilciņi.

Un tad īpašais akmens blakus mazajai Mollijai dzemdēja. Cits pēc cita no plaisas akmenī kā lielas, mirdzošas vaboles parādījās deviņi kristāli trīs sarkani, trīs zaļi, trīs caurspīdīgi. Vakts lēkāja ap tiem un sajūsmā auroja.

No sava augstā novērošanas punkta Mollija un Odžass dzirdēja Vakta valzirga brēcienus, taču viņiem nebija ne jausmas, kas tos izraisījis. Viņi bailēs skatījās, kā milzis noliecas pār mazāko Molliju. Tad viņi redzēja Zakiju piesardzīgi iznākam no pūļa. Viņš caur lēkājošajiem priesteriem pielavījās blakus Vaktam un pamāja, lai tas pienāk tuvāk.

Mollija redzēja, kā Zakija izvelk no kabatas sudraba ierīci un rāda to Vaktam. Likās, ka viņš lūdz žēlastību.

Vakts piemiedza dzeltenīgās acis un uzšņāca savam kalpam. Kas noticis, Jakiza? Kaut nu tas būtu kas svarīgs! Ļoti svarīgs.

Zakija pacēlās uz pirkstgaliem un kaut ko murmināja Vakta ausī.

To jau man vajadzēja no tevis gaidīt, tu nepraša un stulbeni! Vakts niknumā norūca. Ne jau mašīna jālabo, bet tavas smadzenes. Es pat nezinu, kāpēc ar tevi tā auklējos. Tad, it kā kaut kas Vāktā būtu pārlūzis, viņš ieaurojās: MAN TAGAD VAJADZĒTU TEVI PIEBEIGT, TU NEKAM NEDERĪGAIS IZSMIEKLS NO CILVĒKA! Vakta kliedzieni atbalsojās pagalmā un smagajā gaisā. Bungu rīboņa apldusa. Priesteri pieplaka zemei, līdz atgādināja ar apmetņiem pārklātas kaudzītes. Pūlī iestājās baiļu pilns klusums. Četri ar zobeniem bruņoti sargi pielēca miera stājā, un nodžinkstēja metāls, kad viņi izvilka no makstīm un pacēla gaisā savus ieročus. Zakija centās noteikt dusmu lēkmes spēku un izzīlēt, vai viņu tiešām sodīs ar nāvi. Vai šīs bija beigas? Tad Vakts novērsās no viņa un sāka kaut ko purpināt. Zakija atviegloti nopūtās.

-      Viņa ir gudra, šī Mollija Mūna, Vakts secināja, runādams pats ar sevi, iedvesmots no domas par šo jauno, izcilo hipnotizētāju. Pietiekami gudra, lai sekotu man, varbūt pat izmantojot savas pašas atmiņas. Ha! Varbūt ar viņu būtu interesanti. Man tā patīk zvedlbas un meja. Viņš paspēra soli virzienā uz hipnotizētajām trīs, sešus un desmit gadus vecajām Mollijām un uzšņāca tām: No šī brīža jūs aizmirsīsiet visu, kas ar jums noticis šeit, Indijā, līdz es likšu jums to atcerēties. Viņš slimīgi pa pusei noklepojās, pa pusei noķiķinājās.

-      Saproti, maharadža turpināja, pasviežot vārdus Zakijam sev aiz muguras, es tagad varu ar izbēgušo Molliju Mūnu spēlēt buzeli un ērkānu. Ja es gribēšu, lai viņa uzzina, kur es atrodos, es to varu. Es varu ļaut vienai no šīm te trim kaut ko atcerēties, lai dotu viņai kādu mājienu. Bet, ja es gribu, es varu pārtraukt viņu atcerēšanos, un Mollija nezinās, kur mēs esam. Ha! Ha, ha, ha! Viņai nāksies sekot tām norādēm, kuras es izvēlēšos viņai atstāt. Tas tikai būs jautri!

Vakts bērnībā nekad nebija spēlējis nekādas spēles. Tagad viņš bija kā izlutināts, šausmīgs bērns, kurš veido negodīgus noteikumus spēlei, kurā ir paredzējis uzvarēt.

divdesmitā nodaļa

Mollija pagriezās un ieraudzīja mazu stāvu apskrandušā, zilā tērpā, tas sakrustotām kājām sēdēja zemē blakus ūdens traukam. Viņam bija pērļu kaklarota un divas dārgakmeņiem rotātas sprādzes ap potītēm. Mollija uzreiz saprata, kas ir šis cilvēks. Vīrieša situācija tik ļoti atgādināja to, kādā atradās Sarkanā Cietokšņa maharadža, ka viņš nevarēja būt neviens cits kā īstais Dzintara pils saimnieks.

Vīrs ar salīkušo muguru bija sakumpis tā, it kā sēdētu tur jau gadiem. Viņa bārda sniedzās līdz klēpim un nekoptie sirmie mati krita pār pleciem kā sniegputenis.

Paklau… Mollija ierunājās.

Sirmgalvis cieši lūkojās sienā, it kā vērotu no olas šķiļamies cāli.

Odžass salika rokas, nometās ceļos un paklanījās.

-      Šis ir Džaipūras maharadža. Es viņu pazīstu no portreta Deli. Pirms diviem gadiem paklīda baumas, ka kādu dienu izjādē viņam uzbrucis kalnu lauva. Un viņš visu šo laiku ir sēdējis te ar savām smalkajām rotām, taču tik netīrās drēbēs! Odžass noskurinājās. Vakta sirds ir kā ledus gabals. Vai tu vari izdarīt kaut ko, lai palīdzētu šim cilvēkam?

Mollija pašūpoja galvu un saņēma vecā vīra rokas.

-      Pagaidām nevaru. Viņš ir hipnotizēts, un Vakts droši vien nostiprinājis savus rīkojumus ar īpašu laika ceļošanas vai laika apstādināšanas atslēgu. Ja man būtu zināma parole, es varētu to atslēgt, taču tas var būt jebkurš iespējamais un neiespējamais vārds.

Odžass piešķieba galvu uz vienu pusi. Vai tu nevarētu doties atpakaļ tajā laikā, kad viņš tika hipnotizēts, un noklausīties Vāktu? zēns ierosināja.

Šī doma bija tik vienkārša, ka Mollija jutās satriekta. Ja milzis beidzamo hipnozi bija veicis šajā telpā, tad viņa tīri teorētiski varētu to noklausīties.

-     Nelaime tāda, Mollija pačukstēja Odžasam, nelaime tāda, ka ikreiz, kad ceļoju laikā, man lobās āda.

-    Jā, es saprotu. Ak, tas gan nav labi, vai ne, Mollij? Odžass piekrita, pētot zvīņaino ādu pie Mollijas auss.

-      Es, saproti, negribu, lai mana seja beigās kļūst kreveļaina kā Vaktam un… Mollija uzlūkoja nabaga ieslodzīto maharadžu un saminstinājās. Nu labi, pamēģināšu, viņa piekrita.

Mollija piegāja pie sarkanajiem gobelēniem, cerot, ka tie tur karājušies vienmēr. Viņa vienu pavilka nost no sienas.

-      Nekur neaizej, viņa teica Odžasam. Pēc pāris sekundēm būšu atpakaļ.

-     Pēc dažām sekundēm?

-     Hmm. Nu, varbūt man neizdosies ielēkt tieši īstajā laikā, tāpēc klausies uzmanīgi, vai kāds nenāk. Ja esmu prom pārāk ilgi, tad arī tu noslēpies tāpat kā es. Labi?

Odžass pamāja, un Mollija nozuda aiz gobelēna. Viņa cieši satvēra zaļo kristālu kreisajā rokā un pēc dažiem dziļiem, koncentrēšanās pilniem elpas vilcieniem, domājot par to, cik pārsteidzoši ir tas, ka viņa spēj pārvietoties laikā, meitene devās ceļā. Traucoties atpakaļ cauri laikam, laika vēju glāstīta, Mollija izbīdīja savas neredzamās datumu antenas un centās noteikt punktu laikā pirms diviem gadiem. Mollija apstājās un no sava aizsega zagšus paskatījās telpā. Tā kā tur neviena nebija, meitene secināja, ka ir aizceļojusi atpakaļ pārāk tālu. Viņa nolēma virzīties uz priekšu laikā tik lēni, cik vien iespējams, nepadarot ķermeni redzamu, lai nojaustu brīdi, kad Džaipūras maharadža pirmo reizi tika ieslodzīts šajā telpā. Mollija cerēja, ka ieraudzīs lielo un uzkrītošo Vakta stāvu, kas valdnieku hipnotizē. Meitene satvēra sarkano kristālu.

Ārā zibēja dienas un naktis. Mollija piespieda sevi samazināt ātrumu. Pēkšņi līdz viņas apziņai aizgāja, ka uz grīdas sakrustotām kājām sēž kāds cilvēks. Mollija gribēja redzēt, kā viņš ienāk telpā, tāpēc koncentrējās uz zaļo akmeni un devās atpakaļgaitā. Lēni. Tik lēni, cik vien iespējams. Pēkšņi caur laika miglu meitene ieraudzīja telpā atmuguriski ienākam milzīga auguma vīru. Nu, protams, tā kā Mollija virzījās laikā atpakaļ, viss notika apgrieztā secībā. Sakumpušais Vakts soļoja šurp un turp pa telpu un tad notupās uz grīdas. Tad viņš atmuguriski izgāja no telpas kopā ar Džaipūras maharadžu. Bija tā, it kā Mollija tikko būtu attinusi atpakaļ videokaseti un otrādā secībā vērojusi to, kam tūlīt jānotiek. Mollija apstājās. Laika ceļošanas migla izzuda, un viņa visu saskatīja skaidri.

Mollija vēlreiz pārliecinājās, ka ir pilnībā paslēpusies aiz gobelēna, un nogaidīja.

Tad viņa dzirdēja, kā Vakts kāpj augšup pa kāpnēm. Viņš bija nikns, jo viņam, kā parasti, bija par maz vietas.

Vakts atrāva vaļā durvis un, velkot maharadžu aiz sevis, ievēlās telpā. Mollija tik tikko uzdrīkstējās elpot. Viņa cītīgi klausījās un vēroja notiekošo pa caurumu gobelēnā. Meitene pievērsa skatienu Vakta ierocim.

Un no šī brīža tu būsi manā varā, Vakts paziņoja hipnotizētajam maharadžam.

Tad Mollija pamanīja, ka Vakta pirkstos ir sarkans kristāls. Neko nesakot, viņš uzlika roku uz vecā prinča pleca un cieši satvēra akmeni. Mollija nespēja noticēt savai veiksmei. Vakts gatavojās vest Džaipūras maharadžu nelielā laika ceļojumā pārcelt viņu nelielu gabaliņu uz priekšu un nostiprināt hipnozi ar paroli, kamēr viņi peld laikā. Nedomājot ari Mollija satvēra savu sarkano kristālu.

Stāvot aiz gobelēna, Mollija noskaņojās un lika savām dīvainajām jaunajām antenām sajust, kurp dodas Vakts. Tas bija tā, kā sekot kādam tumsā.

Vakts un Džaipūras maharadža nemainīja savu atrašanās vietu, bet lēni virzījās uz priekšu laikā, un Mollija viņiem sekoja. Pa caurumu gobelēnā viņa skaidri saskatīja abu vīriešu stāvus, kaut arī pārējā telpa zibēja garām rīta gaisma, vakara gaisma, sveču gaisma. Mollija atslēdza savu prātu un ļāva sevi vadīt izjūtām. Ja vien viņai izdotos noturēties abiem līdzi, viņa izdzirdētu paroli. Mollija varēja saklausīt tikai nelielus fragmentus no Vakta teiktā, taču, ja viņa nomaldītos no šīs konkrētās laika zonas, tad viņas ausis vairs neatrastos tajā pašā laikā, kur runātājs, un tad viņa nedzirdētu vārdus. Tas bija ārkārtīgi grūti. Bija tā, kā klausoties kādu telefona klausulē, ja līnijā ir sakaru traucējumi un daži vārdi nav sadzirdami.

-Tubūsi… manā… līdz.. .Tagadun.. .būs slēgta… vārdiem… "Vāps"… pateikšu vēlreiz… "Atslēga"… "Pāv"… Vakts apturēja laika lidojumu, bet Mollija metās laikā uz priekšu un prom. Viņa vairs nevēlējās palikt Vakta tuvumā. Izmantojot antenas kā lidmašīnas nosēšanās aparātus, Mollija uzmeklēja laiku, kad bija atstājusi

Odžasu. Viņa atvēra acis un palūkojās gar gobelēna malu.

-     Cik ilgi es biju projām? meitene vaicāja, iznākot no aizsega.

Odžass izskatījās satriekts. Tu biji prom divas minūtes! Viņš nopētīja meitenes seju, un no tā, kā zēns pacēla uz augšu uzacis, Mollija saprata, ka viņas āda kļuvusi zvīņaināka.

-     Ideāli noteikts laiks, viņa teica, izliekoties nemanām Odžasa skatienu.

Ceremonija ārā joprojām turpinājās. Visi apmetņos tērptie vīri bija nometušies ceļos un pliķēja cits citu ar garām, zaļām spalvām.

Mollija metās pie zemē sēdošā vecā maharadžas un sagrāba viņa roku. Meitene satvēra sarkano kristālu un lēnā lidojumā veda sevi un maharadžu uz priekšu laikā. Mollijai bija aizdomas, ka laika ceļošanas atslēgu var dabūt vaļā tikai šādā stāvoklī.

-      Tu tagad esi brīvs un vairs neatrodies maharadžas Vakta hipnozes varā. Es tevi atbrīvoju ar vārdiem "Vāps!"… "Atslēga!"… Nekas nenotika. Ar vārdiem "Pāvs!"… "Atslēga!"

Mollija slīdēja lēnākajā iespējamajā laika ceļošanas ātrumā un saspringti domāja. Viņa noteikti bija palaidusi garām kaut ko no Vakta teiktā.

-      Ar vārdu "…", meitene minēja. "…"… "…"… "…"… Joprojām nekas nenotika. Mollija padevās. Džaipūras maharadžam viņa palīdzēs vēlāk, bet tagad viņai vajadzēja taupīt enerģiju. Mollija aizveda sevi un maharadžu atpakaļ Odžasa laikā. Zēns izskatījās uztraukts.

-     Nu, kā veicās?

-     Es to nespēju izdarīt.

Odžass skumji nošūpoja galvu. Neņem galvā! Tu vismaz centies. Bet tagad, Mollij, mums aši jādodas atpakaļ uz ratiem. Redzi, ceremonija ir beigusies. Un tiešām, pagalms ārā bija tukšs.

Mollija izmantoja mirkli, lai pieskartos vecā vīra vaigam. Odžass noglāstīja viņa kājas un dārgakmeņiem rotāto potītes sprādzi.

Tikai pagaidi, Mollija teica, mēs atgriezīsimies un tevi atbrīvosim. Un ar Vāktu mēs tiksim galā, neuztraucies. Viņš nemaz nav tik modrs, kā viņam pašam šķiet. Gan mēs viņu pārsteigsim nesagatavotu. Maharadža mirkšķināja acis un nošņaukājās. Mollija cerēja, ka vecais vīrs viņu saprot. Viņa apzinājās, ka pašas tikko dotais drosmīgais solījums bija domāts tikpat labi viņai pašai kā maharadžam. Dvēseles dziļumos Mollija jutās tikpat pārliecināta par sevi kā pele ērgļa nagos.

Tad viņa kopā ar Odžasu steigšus devās lejup pa nevienādajiem akmens pakāpieniem. Viņi slepus izslīdēja ārā pa durvīm.

Viņiem par lielu izbīli furgons bija prom.

divdesmit pirmā nodaļa

Mollijas kuņģis apmeta kūleni. Vai Rokijs, Petula un Forests bija atklāti? Meitene palūkojās augšup sārtajās vakara debesīs, it kā atbilde slēptos tur.

-     Klusu!

Ar milzīgu atvieglojumu Mollija ieraudzīja Rokija tumsnējo seju paceļamies virs pakāpieniem, kas veda kaut kur zem pils. Viņa un Odžass steidzās pie drauga.

-     Kas notika? Rokijs jautāja. Petula ielēca Mollijai rokās, un meitene suni apkampa.

-      Vakts izpildīja kaut kādu savādu ceremoniju. Mēs atradām veco vīru, kam tiešām pieder šī pils. Es centos viņam palīdzēt, taču nekas nesanāca. Kas notika ar jums?

-      Pienāca daži virtuves strādnieki un sāka runāt ar furgona kučieri. Viņi iegāza ratos atkritumu kravu un lika viņam izvest to visu no pils. Protams, es nevarēju pret viņiem lietot balsi es taču nerunāju viņu valodā. Mēs vienkārši izlēcām ārā tā, ka viņi mūs nepamanīja.

-    Vecīt, tie atkritumi nu gan smakoja! sūrojās Forests, lasot no galvas zaļas mizas. Manas bizītes smird!

Petula pacēla degunu gaisā, mēģinot atšifrēt tajā esošās smaržas. Arī Odžass paošņāja gaisu.

-     Šī smarža ir ļoti laba, viņš teica, it kā izbaudot garšīgu zupu.

-     Ja tev garšo puvuši kāposti.

-     Nē, tur ir vēl kas, daudz jaukāks. Vai jūs to nesaožat? Ziloņi!

No tālienes skanēja svinīgi zema bungu rīboņa. Mollija sajuta, ka viņas mazākā būtne tagad ir cieši aizmigusi, acīmredzot pārguruši pēc šausminošā pārbaudījuma, taču, lai cik tas dīvaini būtu, Mollija nesaņēma nekādas atmiņas no savas desmitgadīgās būtnes, ne ari no triju un sešu gadu vecajām par to, kas noticis pēc ceremonijas. Viņa brīnījās, kāpēc tā.

-    Skatieties! iesaucās Odžass, norādot uz tumšajiem pakāpieniem viņu priekšā. Šī ir sētas ieeja ziloņu staļļos. Gluži kā izbadējies cilvēks, kurš dodas ceptu sīpolu aromāta virzienā, viņš kāpa lejup, un pārējie, izdzirdējuši pagalmam tuvojošās balsis, steidzās viņam nopakaļ.

-      Kur ir ziloņi, tur vienmēr ir cerība, paziņoja Odžass.

-    Kur ir ziloņi, tur vienmēr ir ziloņu mēslu kaudzes, kurnēja Rokijs. Draugiem kāpjot lejup, smagais ziloņu muskusa smārds kļuva spēcīgāks, līdz beidzot viņi klusi pacēla bultu, ar kuru bija nostiprinātas koka durvis.

Viņu priekšā pletās grezns, krēslains ziloņu stallis ar bruģētu grīdu un augstām marmora sienām, kas sadalīja telpu divpadsmit lielos ziloņu steliņģos, pa sešiem katrā pusē, ar platu eju starp tiem. Zem kājām uz nodeldēta marmora bija izkaisīti salmi. Mollija nolika Petulu zemē.

-     Paliec tuvumā! meitene pačukstēja sunim.

Pie ieejas katrā steliņģī bija akmens stabs ar izgrieztu ziloņa galvu. Pie katra ieejas staba bija piestiprināta plāksnīte ar vārdu.

-     Ak, cik skaisti staļļi! Odžass sajūsmināts nopūtās. Tēvs man stāstīja par šo vietu. Zēns pagājās uz priekšu pa eju starp milzīgajiem nodalījumiem. Kādu brīdi viņš izskatījās noskumis un domās aizklīdis tālu prom.

Mollija palūkojās apkārt ziloņu staļļos. Katra steliņģa iekšpusē bija salmu kaudzes un lielas, grīdā iestiprinātas tērauda skavas. Aizmugurē atradās ūdens siles un milzīgi grozi ar ziloņu barību banāniem un mango. Uz grīdas gulēja lieli palmu zaru vāli, lai ziloņi varētu nobraucīt un ēst to lapas. Petula, savādo smaržu apburta, ošņāja zemi.

Mollija satraukti pameta skatienu sev aiz muguras, bažīdamās, ka kāds varētu nākt. Staļļa otrā galā bija pusatvērtas durvis. Blāva gaisma plūda telpā pa lieliem logiem bez stikliem.

Viņi devās gaismas virzienā. Tajā brīdī staļļos atbalsojās krākšanai līdzīga skaņa. Draugi bez kavēšanās paslīdēja aiz staba.

Mollija ļoti klusi uzsvilpa Petulai un deva nedzirdamu zīmi Odžasam. Viņa norādīja uz sienu un ar rokām rādīja: "Kā tev šķiet, kas tas ir?" Odžass pielieca galvu, it kā ieklausoties krākšanā.

-     Vai tas ir guļošs sargs? Mollija čukstēja.

-      Man likās, ka tu nebaidies no sargiem, Odžass smaidot atbildēja. Tad viņš zagās uz priekšu un ap stabu ielūkojās nākamajā steliņģī. Viņš atgriezās ar platu smaidu sejā un ar pirkstu pamāja draugiem.

Nākamajā nodalījumā pavērās iespaidīgs skats milzīga ziloņa pēcpuse. Ziloņa dibens bija izkrāsots tā, ka izskatījās, it kā zilonim kājās būtu krāsainas un ziediem rotātas bikses, un, tā kā ziloņiem āda ap dibenu un pakaļkājām ir ļoti vaļīga, šķita, ka maisveidīgās un izkrāsotās bikses slīd nost. Zilonis ar priekšējo plecu bija atslējies pret steliņģa sienu, un tā masīvās pakaļkājas bija sakrustotas, piešķirot gurniem jocīgu leņķi. Ap ziloņa potītēm bija lielas sudraba važas. Caur tām izvērta ķēde saistīja to pie tērauda skavas nodalījuma grīdā. Uz muguras zilonim bija pārmesta mīksta, sarkana dūnu sega, un uz tās atradās guda jeb segli, ko veidoja ar salmiem piebāzts maiss. Uz šī maisa bija kastei līdzīgas nestuves ar baldahīnu hauda. Visa konstrukcija bija nostiprināta ar baltu virvi.

-    Viņu sauc Amrita, paziņoja Odžass, lasot uzrakstu uz plāksnītes.

-     Un kas ir tas čalis? apvaicājās Forests.

-     Čalis?

-     Tas vīrs uz grīdas.

-    A tas "čalis" ir viņas mahuts dzinējs, taču pašlaik viņš guļ, jo ir pārāk daudz dzēris.

-     Tu domā, ka viņš ir piedzēries? pārjautāja Mollija.

-Jā, viņš ir pilnīgi un galīgi atslēdzies! apstiprināja Odžass, šūpodams galvu un smiedamies.

Kalsnais, brūnādainais vīrs, kas bija izpleties salmos blakus zilonienei Amritai, bija cieši iemidzis. Viņa mute bija atvērta, un no tās atskanēja gārdzoša krākšana. Liela, zila gaļas muša ielidoja viņam mutē un pirms lidošanas tālāk pat apsēdās uz zobiem. Odžass novaidējās.

-      Šādam cilvēkam nevajadzētu ļaut rūpēties par tik jauku radību kā šī.

-      Vai zilonis arī ir aizmidzis? painteresējās Mollija.

It kā atbildot ziloņmātlte pavēra mazās, mirkšķinošās ačteles, smagnēji pieslējās uz visām četrām, pastiepa snuķi uz barības grozu un pār plecu pasvieda savu apmeklētāju virzienā banāna mizu. Tā trāpīja Forestam pa galvu.

-    Vecīt, ko es tev esmu nodarījis? 170

Odžass iesmējās. Tad viņš piegāja klāt Amritai un neuzkrītoši gar viņas labo sānu aizslīdēja līdz ilkņiem, rotātiem ar sudraba skavām. Odžass izdvesa dažas rīkles skaņas, viegli paklakšķināja ar mēli un papliķēja ziloņmātes pelēko plecu.

-    Laba meitene. Amrita savukārt aptaustot pārlaida sārto, plankumaino snuķa galiņu pār Odžasa galvu un seju. Zēns pieskārās ziloņmātes galvas rotai. Viņai acīmredzot bija paredzēts iziet gājienā kopā ar citiem ziloņiem. Šis te mahuts izbojāja viņai visu dienu. Kāpēc gan lai viņu nepaņemtu mēs?

-     Mēs? Mollija bija pārsteigta.

-    Jā, viņu vadīt būtu "pupu mizas", kā jūs sakāt.

-      Es tā nekad nesaku, iebilda Rokijs. Es saku tīrais štrunts.

-     Nu tad štrunts. Amrit hindu valodā nozīmē nektārs. Saldais Nektārs! Domāju, ka tas nozīmē, ka viņai ir ļoti lādzīga daba. Amrita man nesagādās nekādas grūtības.

-     Vecīt, tā doma taču ir kolosāla kā mamuts! iesaucās Forests, pats starodams priekā par savu vārdu spēli. Bet vai šī dāma spēs mūs visus panest?

-    Nu, protams, šis zilonis bez grūtībām varētu paņemt vēl divus cilvēkus. Odžass ar prasmīgām kustībām sāka mīdīties salmos, atbrīvojot Amritas važas. Mums jāseko pārējiem ziloņiem. Zēns paņēma garu nūju ar divžuburu āķi galā. Šis ir ankušs. Neuztraucieties es zinu, tas izskatās biedējošs, taču, ja ar to baksta ziloni, tas ir tāpat, it kā cilvēku bakstītu ar mazu dakšiņu. Dažkārt tas jālieto spēcīgāk. Ja ziloņi uzvedas slikti, tie var kļūt bīstami, tāpēc ir svarīgi tos kontrolēt.

Mollija vēroja, kā Odžass novelk no mahuta galvas uniformas turbānu un uzliek to pats savā galvā. Vīrs apmierināti noņurdējās, tad sarāvās čokurā kā mazs bērns un ieslīga vēl dziļākā miegā.

-     Odžasam taisnība, Mollija piekrita. Mums jāseko citiem ziloņiem. Nevar būt cita iemesla, kāpēc visi ziloņi izrotāti palaisti ārā, tikai Vakts. Tāpēc, ja gribam turēties viņam uz pēdām, šis būs pats labākais veids. Mēs būsim labi maskējušies.

Odžass no āķa pie sienas paņēma piedzērušā dzinēja jaku.

-     Domāju, ka tev taisnība, atzina Rokijs.

Odžass sāka stumt ziloņmātes masīvās krūtis, un tā atmuguriski no sava steliņģa izgāja pie staļļa balsta sijas. Pīčī, pīčī, Odžass teica, tad piebilda: Un turklāt kas gan tev cits atliek? Tu vari ceļot laikā uz priekšu un atpakaļ, taču kaut kad, Mollij, tev nāksies piekļūt Vaktam tuvu, ļoti tuvu. Tev nāksies viņu nogalināt, Mollij. Vai tu to saproti?

Mollijai pārskrēja vēsas tirpas. Viņa stāvēja salmos stallī ar muskusa aromātu un vēroja, kā Odžass stumj Amritu. Meitene vienkārši skatījās, it kā Odžass neko nebūtu teicis. Zēna vārdu iespaids uz viņu bija neaptverams.

Doma, ka vienīgais veids, kā tiešām atrisināt šo situāciju, ir nogalināt Vāktu, līdz šim tikai miglaini bija ataususi Mollijai prātā. Un šī doma bija tik šausminoša, ka meitene bija atstūmusi to pašos prāta dziļumos. Mollija nebija slepkava. Viņa nespēja nogalināt. Kā gan lai viņa vēlāk sadzīvotu ar sevi, ja būtu kādu nogalinājusi? Taču tagad meitene nodomāja: ja viņa nenogalinātu, tad pati tiktu nogalināta.

Kad Mollija atjēdzās no sava apjukuma, Rokijs un Forests jau bija apsēdušies Amritai mugurā. Mollija paņēma rokās Petulu un ari uzkāpa augšā. Viņa sarauca pieri. Viņā kūsāja baismīgs jūtu kokteilis.

Odžass uzrāpās uz Amritas skausta un aizkabināja kājas aiz viņas ausīm. Aiz zēna muguras baldahīns apslēpa viņa jaunos draugus, kuri zem pārseguma sēdēja, ietinušies siltās, greznās segās. Odžass brīdi klusēja. Viņš aizvērtām acīm izlūdzās ziloņu dievam Ganešam veiksmīgu ceļojumu. Zēna prātā skanēja tēva pirmsnāves vārdi.

Es vienmēr būšu klāt un pieskatīšu tevi, Odžas. Vienmēr tici pats sev un vienmēr atceries, ka es tevi mīlēšu mūžam.

Apvaldot asaras, Odžass noklakšķināja mēli.

Beidzot Amrita, izdzirdējusi sava jaunā saimnieka balsi Agit! Agit! -, izsoļoja no staļļa.

divdesmit otrā nodaļa

Skats bija iespaidīgs un plašs. Kad Amrita majestātiski devās lejup pa slīpumu no augšējā uz apakšējo pagalmu, Mollija vēroja kareivju galvu virsas. Viņa redzēja, ka daži no tiem jādelē apkārt, apmētājot cits citu ar mazām Holi krāsas piciņām, it kā tagad, kad Vakts ir prom, viņiem beidzot būtu ļauts parotaļāties. Mollija noskatījās, kā pils kalpotāji steidzas, gatavojoties sagaidīt nakti, un pāri pils mūriem bija redzama apkārtējā ainava.

Odžass sēdēja priekšā uz Amritas masīvā, pelēkā skausta. Ziloņmātes ausīm bija jauki rožaina nokrāsa, un tās bija daudz maigākas par viņas pārējām pelēkajām ķermeņa daļām. Soļojot viņa tās vēdināja. Mollija pieskārās pelēkajai ādai un atklāja, ka to klāj raupjas, melnas spalvas.

Pils hindu templī kūpēja vīraks ar ziedu smaržu un no iekšienes atskanēja dievlūdzēju monotonā un pieklusinātā lūgsnu skandēšana. Amrita klusi pagāja zem milzīgajām arkām, kas bija būvētas tā, lai tām cauri varētu iziet ziloņi, un turpināja ceļu pa nākamo bruģēto slīpumu.

Zem viņiem pletās plašais pils ezers, kura kvadrāta formas virsmā atvizēja krēslainā gaisma. Tālumā varēja redzēt Vakta ziloņu rindu, kas devās uz priekšu pa kalnu kori. Katram zilonim pa priekšu soļoja lāpnesis ar iedegtu lāpu, tā ka izskatījās, ka procesiju apgaismo gara gaismas punktu virkne.

Mollija ievēroja pašu lielāko ziloni, trešo pēc kārtas, kam mugurā bija ārkārtīgi liela izmēra nestuves. Viņa nodomāja, ka tur noteikti sēž Vakts.

-      Rokij, meitene satraukti čukstēja, es neatceros, ka būtu jājusi ziloņa mugurā desmit vai sešu gadu vecumā. Vai tev tas nešķiet savādi? Šādas atmiņas taču cilvēkam paliek uz mūžu. Kāpēc es neatceros braucienu ar ziloni? Varbūt Vakts manas pārējās būtnes ir atstājis pilī?

-     Ja viņš tā būtu izdarījis, Rokijs iebilda, vai tad tu neatcerētos, ka tiki atstāta pilī? Rokijs uz bridi apklusa. Man šķiet, ka ticamāk varētu izrādīties tas, ka Vakts ir bloķējis tavas atmiņas, lai tu nezinātu, kur viņš atrodas.

Mollija aizvēra acis. Var jau būt, ka tev taisnība. Viņa nopūtās, sapratusi, ka tikko viss kļuvis sarežģītāks, bet Amrita ldusi izslāja uz galvenā ceļa, lai panāktu pārējos ziloņus.

Ceļojums bija ilgs. Amritas ķermeņa šūpošanās un viņas potīšu sprādžu šķindoņa soļu ritmā ieaijāja Molliju miegā.

Mollija pamodās pilnmēness staros. Viņa pieslējās sēdus, paberzēja plecus un iekārtoja ērtāk Petulu, kas sēdēja uz viņas kājas.

Viņi atradās uz triju joslu ceļa un tuvojās dažām ēkām, ko pa pusei noslēpa papeles.

-     Kur viņi ir, Odžas?

-    Neuztraucies, atteica Odžass, ar kājām maigi bakstot Amritai aiz ausīm. Vai redzi tās ugunis tur lejā? Vakts ir tur. Domāju, ka viņš izpilda kārtējo ceremoniju.

Tā ir Džaipūras observatorija. To uzbūvēja kāds ļoti, ļoti gudrs valdnieks. Viņš vēlējās izmērīt attālumu no Zemes līdz Saulei un zvaigznēm. Vēl vienu observatoriju viņš uzbūvēja Deli. Esmu to redzējis. Tās ir ļoti dīvainas un skaistas vietas. Kad Amrita piekļūs tuvāk, tu varēsi nokāpt. Observatorijā tu atradīsi dažas labas paslēptuves. Kā tu rīkosies?

Mollija padomāja. Ja man izdosies, es nozagšu Vakta kristālus. Visus. Varbūt spēšu piekļūt pietiekami tuvu, lai izglābtu savas pārējās būtnes.

-     Jā. Ar tevi viss būs kārtībā, Mollij. Ir tumšs, un tu esi ģērbusies kā indiešu meitene. Vakts tevi negaidīs. Rādās, ka viņš ir pilnīgi apsēsts ar savām īpašajām ceremonijām.

-     Tad tu nekad agrāk neesi redzējis tādu ceremoniju kā ar tiem pretīgajiem večiem violetajās drēbēs? prašņāja Mollija.

Odžass iesmējās. Nē, protams, ne!

-      Kā tev šķiet, kas tā ir par reliģiju? izstaipoties apvaicājās Rokijs.

-      Kāda? Vakta paša izveidota? Es nezinu, Rokij! Odžass atkal iesmējās. Taču Mollijai tas nemaz nelikās smieklīgi. Kas gan lai zina, kādi dīvaini reliģiski uzskati varētu piemist Vaktam?

Amritai soļojot uz priekšu, observatorija pamazām atklājās skatienam. Pāri mūrim varēja redzēt vairākas lielas akmens kāpnes, kas izskatījās kā nepabeigtas konstrukcijas. Uz augstākās būves jumta bija platforma. Tagad Mollija tuvumā redzēja pārējos ziloņus. Katram mugurā sēdēja mahuts, kas atpūtināja kājas uz ziloņa galvas, kamēr pasažieri bija prom.

Kad Rokijs pakāpās uz Amritas muguras, viņš redzēja violetajās drēbēs tērpto vīriešu grupu stāvam ap ugunskuru, kas meta viņu sejās spocīgu atblāzmu. Mežonīga bungu rīboņa pildīja nakts gaisu. Rokijs atkal apsēdās.

-    Es tevi tur nelaidīšu vienu pašu, zēns teica. Mollija pasmaidīja, un viņi abi ar Rokiju noslīdēja zemē.

-     Mēs atgriezīsimies ātrāk, nekā jūs būsiet paspējuši pateikt "violetie vīri karijā".

-     Izklausās garšīgi, miegā nomurmināja Forests.

-     Odžas, ja ar mums kaut kas notiks, vai tu pieskatīsi Forestu un Petulu?

Odžass uzlūkoja guļošo vīrieti un sarauca degunu. Tad viņa skatiens skāra Petulu. Zēns pamāja.

Mollija un Rokijs izlavījās caur observatorijas vārtiem.

Petula vēroja. Viņai nepavisam nepatika, ka abi dodas prom.

Jāsāk jau ar to, ka Petula saoda milzi, kas nolaupa bērnus. Taču bija vēl kaut kas. Kaut kas ļaunu vēstošs. Jo aiz spēcīgā ziloņu un ugunskura smārda, aiz nevainīgajām smaržām, kas nāca no vienkāršiem cilvēkiem, aiz garšvielu, cepto ēdienu un ziedu aromāta Petula sajuta ļoti pārbiedēta dzīvnieka smaku. Šis dzīvnieks bija kaza. Petulai tas nepavisam nepatika.

Mollija septiņu gadu vecumā bija piedalījusies svinībās pie ugunskura, un tagad skats acu priekšā viņai to atgādināja, kaut ari svētku uguņu vietā cilvēku rokās bija lāpas, bet debesīs uguņošanas vietā kā biezpiena bumba karājās pilnmēness. Mollija un Rokijs aši pasteidzās garām pūlim, ziloņiem un vienām savādajām kāpnēm, līdz sasniedza vietu, no kuras varēja novērot notiekošo, paši paliekot neredzami. Ap sprēgājošo ugunskuru bija sapulcējušies Vakta drauģeļi violetajās drēbēs, un liesmas meta velnišķīgas ēnas viņu bārdainajās sejās.

Pa labi stāvēja saliedētāks spokaino priesteru bariņš; visi bija izstiepuši uz priekšu rokas un paslējušies uz pirkstgaliem. Audums, kas nokarājās no viņu plīvojošajām piedurknēm, veidoja violeta zīda sienu. Bungu ritms arvien paātrinājās. Kad tas bija sasniedzis drudžainu kulmināciju, lokā stāvošie priesteri nometās ceļos un aiz viņiem parādījās uz zema, ieplaisājuša akmens notupies Vakts ar balti nokrāsotu seju. Viņam blakus sēdēja trīs hipnotizētās jaunākās Mollijas. Pati mazākā Mollija gulēja uz segas, ar kuru bija pārklāts akmens. Vakts izstiepa rokas pret mēnesi un sāka tās vēcināt tā, ka tās atgādināja garas jūraszāļu šķipsnas. Viņš līdzinājās elles izdzimumam no kādas šausmu filmas.

Tad Vakts pacēla gaisā hipnotizēto sešgadīgo Molliju. Slēpnī sēdošā un riebuma pārņemtā Mollija nenovērsa no viņa skatienu, neuzdrīkstoties pat iedomāties, ko milzis varētu darīt tālāk. Blakus viņam plosījās uguns. Viņš pakāpās tai tuvāk, sakampis rokās sešgadīgo Molliju. Milzenis gāja arvien tuvāk ugunij, līdz apgriezās un tiešām atmuguriski iegāja tajā. Skatītāji noelsās. Vakts bija nozudis liesmās.

Mollija saprata, kur Vakts ir un ko viņš dara. Nākamajā mirklī viņa pēkšņi izjuta pašas šausminošākās atmiņas.

Kāda skaļa balss kliedza: "MOSTIES UN ATCERIES ŠO! SEKO MAN, JA TU TO SPĒJ, MOLLIJA MŪNA!" Mollija saprata, ka šie vārdi tagad ir domāti viņai.

Viņa atcerējās sevi sešu gadu vecumā, kad pēkšņi pamodās un juta, kā šis milzīgais virs, ko viņa bija redzējusi jau agrāk, tur viņu izstieptā rokā. Milža seja bija nopūderēta balta kā krīts, un viņš smējās kā prātā sajucis klauns. Mollija atcerējās, kā bija kliegusi un saukusi: "Es gribu mājās!" Un mazās Mollijas bailes tagad piepildīja pašu Molliju.

Vakts pēkšņi iznira no liesmām.

-     Kā viņš tā varēja iekāpt ugunī? Rokijs noelsās.

Sešgadīgā Mollija skaļi raudāja, un kucēns Petula gaudoja. Vakts nolika mazo meiteni zemē. Kucēns Petula viņai piespiedās, un bērns šņukstot sagrāba rokās savu melno, samtaino draugu.

-      Viņš vienkārši izkāpa no laika, Mollija paskaidroja. Izskatījās tā, it kā viņš atrastos liesmās, taču tā nebija. Viņš aizlidoja no tā laika, kurā plosās liesmas, tāpēc liesmas viņam nevarēja nodarīt nekādu ļaunumu.

-     Izskatās, ka uz priesteriem tas atstājis iespaidu, Rokijs noteica.

-     Pamēģināsim atrast viņa kristālu kolekciju.

Abi pielavījās tuvāk, ar acīm meklējot kādu maisu, spilvenu vai kasti. Tad Rokijs parāva Molliju aiz piedurknes un pievērsa viņas uzmanību zemām kāpnēm netālu no Vakta. Aiz tām pēkšņi iznira Zakija un no sāniem tuvojās milzim. Zakija bija rokā saspiedis savu sudraboto laika ceļošanas ierīci. Viņš pakāpās uz kāda akmens bloka, lai varētu sasniegt sava saimnieka ausi, elsdams kaut ko nočukstēja un norādīja uz pūli netālu no vietas, kur bija paslēpušies Mollija un Rokijs.

Vakts saņēma rokās Zakijas galvu un raidīja skaļu smieklu šalti skatītājos. Mollija bija pārliecināta, ka šie smiekli veltīti viņai. Tad, it kā pārbaudot Molliju, Vakts pagriezās un paņēma no kāda priestera garu nazi ar kaula spalu un sāka lēni kāpt augšup pa augstākajām kāpnēm. Zaļā tērpa velce sekoja viņam kā gara, zaigojoša pāva aste, un naža asmens mirdzēja mēness gaismā.

Kāpņu augšgalā kāds vīrs violetā tērpā turēja baltu kazu. Tās blējieni pārspēja bungu dārdoņu. Tagad bija skaidrs, ko gatavojas darīt Vakts. Bungu rīboņa sasniedza kakofoniju, un Vakta priesteri sāka skandēt:

-     Oohhh Daala… OOOhhhhlaa Deahliea.

Vakts noliecās pār neaizsargāto kazu.

-     Oohhh Daala… OOOhhhhlaalaa Deahliea.

Valdot vispārējam klusumam, Vakts pārgrieza dzīvniekam rīkli. Nazis noklaudzēja, krītot lejup pa pakāpieniem.

Vaktam klāt piesteidzās kāds priesteris ar sudraba bļodu rokās. Asinis izšļācās bļodā.

Vakts nokāpa lejup pa kāpnēm un piegāja pie plakanā, sašķeltā akmens. Viņš pacēla guļošo mazo Molliju. Tad viņš no sava tērpa izplūca pāva spalvu un svētsvinīgi iemērca to bļodā ar asinīm. Ar lielu lepnumu un plašu rokas vēzienu Vakts ar samērcēto spalvu uztriepa svaigās asinis uz bērna galvas. Šonakt, mazā Vakta, mēs redzēsim, cik kristālu tu vēl spēsi izvilkt no zemes.

Mollija un Rokijs šausmās vēroja notiekošo. Neviens no viņiem nezināja, ka ieplaisājušais akmens ir kristālu avots, ne ari to, ka Vakts izmanto mazo bērnu, lai izvilktu no zemes dārgakmeņus. Kad Mollija ar skatienu sekoja pazīstamajam Zakijas violetajam turbānam, kā tas caur pūli tuvojas viņiem, viņa saprata, ka abiem ir pēdējais laiks pazust.

-    Šķiet, ka tas verķis viņam norāda, kur tu atrodies, Rokijs minēja. Mollija paņēma zēna roku un satvēra savu sarkano kristālu. Atskanēja BLĪKŠĶIS.

Mollija pabīdīja abus nedaudz, ļoti nedaudz uz priekšu laikā, taču neapstājās. Ap viņiem skalojās siltie laika vēji un pasaule bija kā miglains veidols, kas lēni kustējās.

-     Tas ir pārāk savādi, lai to izteiktu vārdos, Rokijs teica. Skaties, tur Zakija staigā pa pūli, meklēdams mūs, bet Vakts dara savu darāmo.

Abiem bija kāds brīdis pārdomām. Mollijas ausīs skanēja Odžasa balss: "Tev nāksies viņu nogalināt, Mollij. Vai tu to saproti?"

Ja vien Mollija vēlētos, viņa varētu nonākt tuvu Vaktam tieši tagad. Meitene, slīdot pa laiku, varētu nokļūt pie naža, kas mētājās uz zemes. Viņa varētu iznirt no laika, paķert nazi un atkal nozust. Viņa varētu lidot laika telpā, līdz nokļūtu Vaktam tieši aiz muguras. Un ko tad? Nogalināt viņu? Mollija nemūžam nespētu nevienu nogalināt. Un, ja arī tā, kā gan vienpadsmit gadus veca meitene varētu iegrūst garu dunci tādā vecā, muskuļotā vīrā kā Vakts? Ko gan viņa pašlaik cenšas apmuļķot? Mollijai pat nebūtu ne jēgas, kur tieši jādur nazis. Viņa visu salaistu grīstē. Viņa to tikai ieskrambātu. Un tad milzis apcirstos apkārt un sakapātu viņu sīkos gabaliņos.

Ko mēs darīsim, Rokij?

Rokijs sarauca pieri. Varbūt paiet uz priekšu laikā līdz rītdienai, kad observatorija būs tukša? Mēs varētu aiziet līdz vietai, kur sešgadīgā Mollija tika atstāta šonakt, bet pēc tam atgriezties laikā līdz tagadējam brīdim. Kad mēs tur ieradīsimies, mēs būsim viņas tuvumā. Mēs varēsim viņu saķert un pieskriet pie pārējām un pašas mazākās un, tiklīdz mēs visi būsim saskārušies, varēsim laisties prom. Mēs nedabūsim viņa kristālu maisu, bet mums vismaz būs visas Mollijas!

Šis plāns izklausījās daudz labāks par mēģinājumu nogalināt Vāktu. Mollija koncentrējās uz sarkano kristālu. Viņa kā rūpīgi notēmētu bultu aizšāva sevi un Rokiju nākamajā vakarā tieši pirms saulrieta.

Observatorijā pie augstākajām kāpnēm vienā mierā stāvēja svētā govs. Tā rāmi uzlūkoja tikko ieradušos apmeklētājus un turpināja gremot. Mollija un Rokijs pieskrēja pie vietas, kur sešgadīgā Mollija iepriekšējā vakarā tika nomesta pēc nežēlīgā pārbaudījuma.

Mollija cieši satvēra zaļo kristālu un satvēra Rokija plecu.

-     Esi gatavs?

Abus apvija vēsie laika vēji, kad Mollija viņus virzīja uz iepriekšējo vakaru. Viņi lēni lidoja laikā un vēroja apkārtni. Laika miglā viņi saskatīja milzīgo Vakta stāvu. Viņš devās aiz ieplaisājušās ldints, kur atradās desmitgadīgā, trīsgadīgā un pavisam mazā Mollija. Mollija nedaudz pavirzīja sevi un Rokiju uz priekšu laikā.

-    Jābūt kādam brīdim, kad Vakts nav viņām blakus, Mollija teica. Tomēr ikreiz, kad abi pārvietojās laikā, Vakts atradās tur un kā dadzis bija pielipis mazākajām Mollij ām.

-    Atgriezies brīdī, kad sešgadīgā ir viena pati! ierosināja Rokijs. Mollija tā arī darīja.

Abi piezemējās, un Mollija adrenalīna ietekmē metās apkampt savu sešgadīgo būtni. Rokijs aši paķēra kucēnu un cieši pieķērās Mollijas plecam. Koncentrējusies uz sarkano kristālu, Mollija lika visiem šauties laikā uz priekšu. Mazā meitene iekliedzās.

Apkampusi savu jaunāko būtni, Mollija klusi runāja viņas ausī. Neuztraucies, Mollij, esmu nākusi, lai tevi glābtu. Drīz vien viss būs atkal labi. Izrunājot šos vārdus, Mollija atcerējās kādu milzīga apmēra cilvēku, kurš reiz tā bija teicis viņai. Tā bija ļoti savāda sajūta, taču Mollija nepievērsa tai uzmanību, jo bija jākoncentrējas uz bēgšanu. Mollija aiznesa visus uz nākamās dienas vakaru un tur ari apstājās. Govs atkal viņus uzlūkoja.

-     Nu, Mollij, Mollija apjautājās, vai viss kārtībā?

Sešgadīgā notrausa asaras un izbīlī palūkojās apkārt.

-     Vai tas riebīgais āksts ir prom?

-    Jā. Mollija cieši apkampa savu jaunāko būtni.

Kucēns Petula izliecās un nolaizīja Rokijam seju. Rokijs

aptaustīja savu vaigu, lai noskaidrotu, cik zvlņains tas kļuvis, taču āda bija gluda. Mollija pārbaudīja mazās Mollijas seju un kaklu, tāpat arī pavilka uz augšu viņas piedurknes.

-     Vai viņas āda ir kļuvusi zvīņaina? Rokijs jautāja.

-     Nē, tā nešķiet, Mollija atbildēja. Šķiet, mazliet sausi ir kļuvuši viņas elkoņi.

-     Kas tu esi? jautāja mazā Mollija, atraujot elkoni. Es tevi nemaz nepazīstu. Un man Ķīnā nepatīk. Es gribu pie Trinklberijas kundzes.

-     Drīz mēs tevi aizvedīsim mājās pie viņas. Un tad tu atkal satiksi Rokiju un to veco un briesmīgo žāvēto pleksti Aderstones jaunkundzi. Te mazā Mollija iesmējās, bet uzreiz pēc tam sāka raudāt. Rokijs noglāstīja viņai galvu.

-     Zini, mēs esam Indijā, viņš teica, nevis Ķīnā. Un mēs nevaram te palikt pārāk ilgi, jo tad tā nejaukā govs nāks šurp un prasīs, ko mēs te darām. Mazā Mollija pa pusei iešņukstējās, pa pusei iesmējās. Un tāpēc, Rokijs turpināja, mums jāiet te. Viņš veda mazo meiteni uz vārtu aili sienā. Tagad viņiem tikai vajadzēja atcerēties vietu, kur gaidīja Odžass ar Amritu. Mollijas deniņos izspiedās sviedru pērlītes, cenšoties atcerēties īsto vietu.

-     Labi, mazā Mollij, tagad cieši turi manu roku. Rokijs paņems rokās kucēnu. Mēs tikai mazliet paiesim atpakaļ laikā un izglābsim pārējos mūsu biedrus.

-     Bet… sāka iebilst sešgadīgā. Tomēr, iekams viņa paguva pateikt vēl kaut ko, visi jau lidoja laikā.

-      Tas ir forši, Mollija stāstīja savai noskrandušajai sešgadīgajai būtnei, kamēr pasaule zibēja gar viņu acīm.

Viņi piezemējās siltā 1870. gada marta pilnmēness naktī. Un viņu skatienam pavērās kaut kas šausmīgs.

Amritas priekšā stāvēja Zakija. Ziloņmāte ar izrotāto kāju kārpīja zemi. Petula rēja kā traka.

Zakija, ieraudzījis Molliju, aiz priekiem ietarkšķējās.

-     Es jau zināju, ka tu te atgriezīsies, stulbais skuķi! Es zināju, ka tu nepametīsi savus draugus un izmantosi šo paņēmienu.

Odžass ātri deva rīkojumu Amritai. Baito! Zilonis nometās ceļos.

Mollijas domas šaudījās kā negudras. Viņa metās pie Odžasa, velkot sev līdzi mazo meiteni.

-     Paņem viņu! Mollija uzsauca Forestam, un hipijs palīdzēja mazajai Mollijai uzrāpties ziloņmātei mugurā. Rokijs metās uz priekšu, turot rokās kucēnu, un arī uzlēca zilonim mugurā. Mollija cieši sagrāba krāsainos kristālus un pieķērās pie ziloņmātes snuķa. Svīstot aukstus sviedrus, viņa apkopoja domas, un, pieliekot visus spēkus, koncentrējās un izcēla visus no 1870. gada.

Amritai izzūdot, atskanēja pērkonam līdzīgs BLĪKŠĶIS. To pavadīja Petulas satrauktā riešana.

-     Neļauj viņai izkrist! Mollija uzsauca Forestam. 1890., 1900., 1930., 1950. gads… Viņi šāvās uz priekšu

laikā. Mollija turējās stingri pie Amritas snuķa. Petula arvien vēl rēja.

Odžass sajūsmā iegavilējās. Visus aptvēra siltie laika vēji, un pasaule ap viņiem zaigoja krāsās.

Mollija aizvēra acis, cenšoties aptvert, cik tālu viņi nonākuši. Viņa izlēma nobremzēt. Bija dzirdama automašīnu dūkšana. Mēs esam izbēguši! Mollija atvieglojumā nolaida rokas. Taču tieši tad notika kas briesmīgs. Divas rokas ar gariem nagiem noskrāpēja Mollijas labo plaukstu un

paķēra abus viņas kristālus. Petula sāka riet arvien skaļāk un drudžaināk. Mollija apcirtās apkārt tieši īstajā brīdī, lai pamanītu, kā Zakija skrien uz observatorijas vārtiem, bet Petula lokās viņam padusē, cenšoties iekost. Zakija palūkojās atpakaļ. Viņš bija tādā sajūsmā, ka gandrīz dejoja.

-     Tu nu gan esi pilnīga muļķe, Mūnas jaunkundz! viņš ņirgājās, acīm kvēlojot ļaunā priekā. Es ceļoju tev līdzi. Tā nu man tagad ir tavi kristāli un tavs suns! Zakija iebāza Mollijas kristālus kabatā un ar plaukstu satvēra Petulas purnu. Man atlika vienīgi pieskarties zilonim. To pamanīja tikai tava kuce. Viņa metās man virsū. Tagad maharadžam nebūs nekādu grūtību tevi noķert! Zakija sajūsmā lēkāja.

Mollija tik tikko spēja uzlūkot Petulas lielās acis, kas mirkšķinot skatījās uz viņu aiz Zakijas dūres. "Palīdzi man, Mollij!" tās lūdzās. "Palīdzi man!" Mollija gandrīz nespēja iztēloties, ko Zakija varētu būt paredzējis iesākt ar Petulu. Tas bija šausmīgi. Ja Mollija nevarēs ceļot laikā, viņus visus jau varēs uzskatīt par mirušiem. Meitene izmisumā ķērās pie diplomātijas.

-     Zakija, viņa kliedza, lūdzu, apstājies un paklausies! Neatņem man Petulu! Lūdzu, nedari tā! Un neatņem man kristālus! Tu jau zini, ka Vakts tevi nenovērtē… tā, kā vajadzētu. Zakija pielieca galvu uz vienu pusi. Kādu brīdi Mollijai jau likās, ka viņu varētu pierunāt. Vakts mīda ar kājām tavu dzīvi. Tas, ka tu atdosi viņam Petulu un manus kristālus, neko nemainīs. Kāpēc tu neuzstājies pret viņu? Kļūsti brīvs! Ja tu atdosi kristālus, tu izdarīsi labu darbu. Pievienojies mums! Kopā mēs varēsim pārspēt Vāktu viltībā. Iedomājies tikai, Zakija! Iedomājies, ka tev nekad vairs nebūs jābaidās, ka Vakts varētu tevi hipnotizēt vai nogalināt. Iedomājies, ka esi brīvs! Lūdzu,

Zakija! Mollija centās ielūkoties Zakijas izvairīgajās acis pietiekami ilgi, lai viņu hipnotizētu, taču no tā nebija nekādas jēgas. Zakija pagrozīja galvu un pakratīja pirkstu pret Molliju.

-     Tu muļķe. Tu nekad man nevarēsi palīdzēt tā, kā to spēj Vakts. Man jānokļūst līdz "Burbulim" laika beigās. Man jātiek applūdinātam ar jaunības gaismu. Paskaties uz mani! No visas tās ceļošanas laikā, ko es biju spiests darīt, esmu kļuvis zvīņains un vecs. Drīz mans ķermenis būs tā novecojis, ka es nomiršu. Man jātiek pie gaismas, pirms tas notiek. Tu nevari man palīdzēt, Mūna. Tu esi tikai bērns. Tiklīdz mums būs pietiekami daudz kristālu, Vakts mani turp aizvedīs. Zakija greizi pasmaidīja ar muti, kurā trūka dažu zobu, un saspieda Petulu.

Izmisumā Mollija apturēja pasauli. Viss apkārt sastinga tikai ne Zakija.

-     Neizdevās vis! Zakija iesmējās. Te tev vairs nav darīšana ar iesācējiem, Mollij!

Mollija pacēla pret vīrieti savu hipnotizējošo acu skatienu, gatava izurbties līdz pašam viņa smadzeņu vidum. Zakija novērsa skatienu un kaut ko pameklēja kabatā. Kad Zakija atkal pacēla skatienu, viņš bija uzlicis prethipnozes brilles ar spirālveida zīmējumu. Mollijas hipnotizējošais skatiens no tām atlēca.

Izsmējīgi pacēlis gaisā Petulu un ķiķinot tā, it kā tikko būtu izspēlējis smieklīgāko joku pasaulē, Zakija nozuda.

divdesmit trešā nodaļa

Vēji šalca ap Zakiju un Petulu.

Varētu paiet kāds brītiņš, Zakija teica, pašķielēdams uz savu laika ceļošanas ierīci. Runājot starp mums, Petula, es neesmu tas labākais ceļotājs laikā. Apstāsimies te!

Pasauli piepildīja spilgta dienasgaisma. Nu, redzi, tieši to es domāju mums vajag nakti. Zakija atkal devās ceļā, lādēdams savu aparātu. Petula rūca; viņas purnu bija aizžņaugusi Zakijas plauksta. Nākamreiz, kad viņi apstājās, mēness jau bija zemu pie apvāršņa un debesīs bālēja rītausma. Zakija ielūkojās observatorijā. Pa grīdu mētājās Vakta ceremonijas atliekas. Ziedlapiņas, sakaltušas asinis un gruzdošas ugunskura ogles.

-      Tas varētu derēt, Zakija noteica un devās uz priekšu pa kokiem apstādīto gatvi. Es aiznesīšu tevi uz savu mājvietu pilī. Tur tu jutīsies labi. Petula atkal viņam uzrūca.

-     Ak, gan tu pie tā pieradīsi! Bet ar ko gan lai es tevi baroju? Zakija pa akmeņiem devās uz mazo observatorijas pili.

-     Vai tev garšo vistas gaļa? Cepta bez garšvielām? Tev varētu patikt dzenāt pāvus. Varbūt cepts pāvs tev būtu īsts gardums! Pēc manām domām, jo vairāk pāvu pīrāgu, jo labāk. Viņi ir tik dumji, trokšņaini putni.

Ap viņiem vārnas sāka savu rīta saķērkšanos. Zakija paraustīja zvana auklu pie pils vārtiem. Gaidot viņš palūkojās lejup uz Petulu. Es noņemtu roku no tava purna, ja tu apsolītu man nekost.

Petula bija pārguruši. Un ari tāpat viņa nekad nebija bijusi liela kodēja. Kad Zakija noņēma plaukstu no Petulas purna, Petula bija mierīga. Viņa vienkārši uzlūkoja vīrieti ar savām lielajām, miklajām acīm.

-     Labi, noteica Zakija. Viņš paglāstīja Petulas maigās, nokarenās ausis. Un, Petula, vai tu gribētu būt mans klēpja sunītis? Petula aizvēra acis. Viņa tiešām bija izmisusi. Šis vīrs tikko bija nozadzis viņu Mollijai un tagad cerēja, ka viņa pret to būs laipna.

-    Nu, tad sarunājuši, Zakija secināja. Vārti atsprāga. Petulas acis pildīja asaras.

Čukstus, lai naktssargs viņu nedzirdētu, Zakija teica: Un, zini, pirmais, ko es tev uzdāvināšu, būs auskars!

divdesmit ceturtā nodaļa

Mollijai pavērās mute.

Zakija vienkārši aizveda Petulu citā laikā! meitene neticīgi iesaucās, it kā pārējie nebūtu to redzējuši. Un mēs nekādi nevaram pie viņas nokļūt. Viņš paņēma kristālus. Mēs esam te iestrēguši! Mollija ielūkojās krūmos, it kā, pateicoties kādam brīnumam, no tiem varētu iznākt Zakija, mainījis savas domas. Mollija vairs nepavisam nejutās kā savā ādā. Tas ir īsts murgs! viņa novaidējās.

-      Par mani varat neuztraukties, paziņoja Odžass, apbrīnojot garām braucošu motociklu. Man te patīk. Man nemaz negribas atgriezties 1870. gadā. Te ir nākotne!

-     Odžas! strupi pārtrauca Rokijs. Petula mums ir kā biedrs. Kā gan tu vari jūsmot par motocikliem, kad Petulu tikko pievāca tas vājprātīgais?

-     Ak, piedodiet! Jā, tiešām jūtos vainīgs. Mans Dievs, es jūtos tik vainīgs mani vienkārši samulsināja šie divriteņu daikti. Lūdzu, pieņemiet manu atvainošanos!

Mollija notupās un saņēma galvu rokās. Dažādas manas būtnes daļas ir iestrēgušas nepareizajā laikā!

-    Bet, Mollij, iebilda Forests, kad kucēns Petula nolaizīja no viņa auss kaut ko kāļa gabaliņam līdzīgu, vai tu nevari atcerēties, kas noticis ar tavām pārējām būtnēm? Es domāju, viņas visas atrodas 19. gadsimta 70. gadu

Indijā, un šis laiks ir jau labi senā pagātnē. Vai tu nevari atcerēties, ar ko viss beidzās?

-     Nevaru! iekliedzās Mollija. Viss ir pilnīgā miglā. Un pirms tam, kad es devos uz priekšu laikā, bija tāpat it kā atmiņa būtu bloķēta vai tamlīdzīgi.

Mollija pameta skatienu apkārt uz dažiem tūristiem, kas rādīja uz Amritu, tad uzlūkoja observatorijas drupas. Vecās kāpnes bija cietušas no laikazoba un apgleznotas ar grafiti, taču pati šīs vietas apjausma lika pār viņu pārskriet vēsām tirpām. Kāpnes Mollijai atgādināja, ka Zakijam precīzi zināms, kur viņi atrodas. Viņš viegli varēja atvest Vāktu. No vienas puses, Mollija vēlējās atkal ieraudzīt Zakiju, jo tad pastāvētu iespēja, ka viņai izdotos to pārspēt, izglābt Petulu un atdabūt kristālus. Bet, no otras puses, pastāvēja ari ļoti liela iespēja, ka tad, ja Zakija atgrieztos, viņš ierastos kopā ar Vāktu, lai Molliju nogalinātu. Asaras sariesās meitenei acīs.

-     Mums jātiek prom no šejienes, Mollija teica, steidzinot pārējos.

-      Baito! pavēlēja Odžass, un Amrita nometās uz viena ceļa. Odžass nogaidīja, līdz Mollija bija droši uzrāpušies zilonim mugurā, tad lika Amritai soļot uz priekšu. Viņš domāja, ka vislabāk būtu doties Džaipūras pilsētas centra daļas pūlī un burzmā.

Mollija ieslīga sēdeklī un aptaustīja savu vaigu. Grumbas šķita kļuvušas dziļākas. Āda bija nelīdzena, un zem pirkstiem varēja sajust zvīņas. Meitene jutās nomākta un izmisusi.

Odžass bija novietojies priekšā. Rokijs un mazā Mollija sēdēja aiz muguras. Forests atradās pašā aizmugurē, un viņa acis bija aizvērtas.

-    Esmu izsalcis pēc meditācijas, Forests teica, noņemot brilles. Visa šī ceļošana laikā ir sagrozījusi man galvu, tā ka, vecīši, es uz brīdi atslēgšos, ja jūs neiebilstat. Klau, Rokij, pieskati kucēnu, labi? Pasauciet mani, ja esmu vajadzīgs! Ar šiem vārdiem Forests sakrustoja kājas un aizvēra acis.

-    Mums vajadzētu atrast visiem kaut ko ēdamu, teica Mollija, runājot kā autopilota režīmā. Tomēr nezinu, kā. Es nevaru iedomāties, kur atrast ēdienu Amritai. Mollija centās neraudāt. Viņa vēlējās, lai stāvokļa kontroli uz kādu laiku uzņemtos kāds cits.

-    Ēdienu atstāj manā ziņā, teica Odžass, redzot Mollijas izmisumu. Viņš ar labo kāju pabakstīja zem Amritas labās auss, lai tā sāktu iet, un iedrošinoši piebilda: Vai zini, Mollij, ziloņu dievs Ganešs droši vien noraugās uz mums ar labvēlību. Mollija paraustīja plecus. Odžass turpināja: Es tiešām tā domāju. Un tāpat, Mollij, man piedurknē ir kaut kas tāds, kas mums palīdzēs.

-     Tiešām? Mollija paslēpa seju starp ceļiem.

-    Jā, bet vai tu apsoli būt pret mani godīga?

Mollija neko neteica. Viņa jutās tik nožēlojami, ka

viņu tagad neinteresēja neviens un nekas. Meiteni bija pārņēmušas domas par Petulu un pārējām viņas būtnēm, kas bija iestrēgušas pagātnē kopā ar Vāktu. Molliju bija apsēdušas bailes, drūmas priekšnojautas un skumjas. Un pats šausminošākais, kas iesūca sevī visu pārējo, bija milzīga bezdibeņa sajūta, kura bija radusies līdz ar Petulas pazušanu. Viņas Petula bija prom. Mollija norija kamolu rīklē.

-     Agit! Odžass mudināja Amritu iet uz priekšu gar izkārtni, kas reklamēja vīriešu kreklus. Viņš paskatījās apkārt, lai redzētu, ka neviens viņus nevēro no zemes. Tad Odžass veikli izvilka no piedurknes mirdzošu, stīpai līdzīgu priekšmetu.

-    To es paņēmu 1870. gadā no Džaipūras maharadžas, zēns teica, sniedzot priekšmetu Mollijai. Tā ir viena no viņa potītes sprādzēm. Es domāju, ka šajos jaunajos laikos Džaipūrā tā tiktu uzskatīta par ārkārtīgi vērtīgu lietu!

Mollija paskatījās.

-     Jēziņ! iesaucās Rokijs tā, ka kucēns zēna rokās salēcās un nolaizīja viņam seju. Tā manta taču ir kā nosēta dārgakmeņiem!

-     Tur jau ir tā lieta, piekrita Odžass. Nodomāju, ka kādā brīdī mums varētu noderēt kaut kādi maksāšanas līdzekļi. Es nolēmu, ka tad, ja maharadža būtu pie pilnas saprašanas, viņš noteikti liktu mums paņemt viņa potītes sprādzi, ja vien tā spētu mums palīdzēt sakaut Vāktu. Tas taču viss notiek cēlu mērķu vārdā, vai jums tā nešķiet?

Mollija paslēpa seju un ar rokām aptvēra ceļus. Pār viņu nolaidās šausminošas un drūmas priekšnojautas. Šīs priekšnojautas vēstīja, ka viņa nonākusi strupceļā. Pat potītes sprādze nespēja aizgainīt šīs skumjas.

-      Labs darbiņš, Odžas, Mollija neskanīgi noteica.

-    Tev nav jābūt tik bēdīgai, Mollij, Odžass teica. Es zinu, kāpēc tu esi skumja un atmet cerības, taču ir kaut kas tāds, ko tu nezini, bet ko tev vajadzētu zināt.

Garām ritēja dzīva vakara satiksme. Kāds vīrs uz motocikla, kuram aiz muguras sēdēja draugs, meta ar krāsainas tintes paketi kādam citam motociklistam, kurš tos apdzina. Rozā krāsa izšķīda pa vīra baltās žaketes muguru. Labs metiens! Odžass iesmējās.

-     Kas mums būtu jāzina? vaicāja Rokijs.

-     Ak jā! Nu, redziet, Džaipūra ir ļoti ievērojama pilsēta.

-Jā-

-     Tur jūs to redzat mēs tagad tuvojamies tās centram. Ak Dievs, tā visa ģimenīte ir nokrāsota oranža!

-    Jā. Kas tad mums būtu jāzina? Rokijs neatlaidās.

-     Ir sagadījies tā, ka manā laikā 1870. gadā Džaipūra bija slavena, ļoti slavena. Garām patraucās sarkans motocikls, un Odžass sasita plaukstas. Tas nu gan ir skaists radījums!

-     Kādēļ, Odžas? Rokijs nepacietīgi skubināja. Ar ko tā bija tik slavena?

-    Ak jā! Tā bija slavena ar saviem dārgakmeņiem. Šeit dzīvoja un strādāja paši dižākie juvelieri. Viņu darbi bija labākie visā Indijā. Man iešāvās prātā, ka varbūt šo amatnieku pēcteči joprojām slīpē dārgakmeņus un izgatavo rotaslietas.

Mollija pacēla galvu.

-     Tu gribi teikt, ka šajā pilsētā ir daudz cilvēku, kam pieder vērtīgi dārgakmeņi?

-    Ja viss ir tāpat kā agrāk, jā. Tur jābūt darbnīcām, kas izgatavo rotaslietas no dārgakmeņiem, un veikaliem, kur tās pārdod.

-     Un tev šķiet, ka mēs varētu atrast laika ceļošanas kristālus? Pēkšņi pie apvāršņa bija parādījusies cerība.

-     Tā ir. Jā.

Mollija pasmaidīja un apskāva Odžasu. Izcili, Odžas, tu esi izcils. Man tāds prieks, ka tu esi šeit. Vai viņš nav gudrs, Rokij?

-     Ei, turies savā joslā! uzsauca Rokijs.

Un tā Amrita turpināja soļot uz priekšu. Odžass pasmaidīja un aptaustīja savu kabatu. Tajā bija otra potītes sprādze, ko viņš bija noņēmis hipnotizētajam maharadžam. Tā lika Odžasam justies labi. Šī sprādze nozīmēja, ka viņam vairs nekad nenāksies ložņāt pa svešām kabatām.

1870. gadā pulkstenis rādīja desmit no rīta.

Vakts atpūtās violetā zīda zvilni savos Dzintara pils karaliskajos apartamentos ar sudrabotajām sienām. Drošībā pie viņa sāniem gulēja samta maiss ar kristāliem. Sīciņa indiešu sieviete masēja viņa labo papēdi, kamēr otra spodrināja viņa milzīgos kāju pirkstus. Vakts laiski nopūtās un pāršķīra lappusi grāmatā. Pie durvīm klauvēja.

-     Iekšā!

Zakija piesardzīgi ienāca telpā.

-      Un tā, Vakts jautāja, pat nepūloties pacelt skatienu, vai tu viņu atradi?

Sajūsmā trīsot, Zakija atbildēja: Nē, Jūsu Augstība, bet es dabūju šos. Viņš atvēra plaukstas, lai parādītu Vaktam Mollijas sarkano un zaļo kristālu. Vakts tikai vilka ar pirkstu līdzi grāmatas rindiņām, it kā joprojām lasītu. Viņš nepacēla skatienu. Neļaujoties traucēties, Zakija turpināja: Un šis te, Jūsu Augstība! Viņš noklikšķināja pirkstus. Telpā ienāca kalps, pavadā velkot Petulu. Tās nagi skrapstēja uz grīdas, pretojoties vilkšanai.

-      Tu taču zini, vai ne, Zakija, ka es jau tāpat esmu nikns uz tevi? noaurojās Vakts, pāršķirot lappusi un joprojām nepaceļot skatienu. Es veicu sešgadīgās Mollijas rakstura pārbaudes. Un viņa varētu izvilkt man no zemes vēl vairāk stikrālu… bet nešķiet, ka to spētu kāda no vecākajām Mollijām… Bet tas gav nalvenais. Galvenais ir tas, ka viņa ir pazudusi tevis dēļ. Tu taču nepārbaudi manu pacietību, ko, Jakiza?

-     N-n-nē, sahib.

-    Ja es kenļūdos, es dzirdu suni.

-    Jā, Jūsu Augstība.

-    Un kāda, Vakts turpināja lēnā, draudīgā tonī, jija bēga pievākt nusi?

-     Viņa atgriezīsies pēc suņa, Jūsu Augstība!

Vakts pacēla savas asinīm pieplūdušās acis. Tu sturbais murķi, viņš naidā nošņāca. Tu nekad neesi mācējis spēlēt spēles. Man jau tagad ir viņai ēsma. Viņa atgriezīsies, lai izglābtu savas būtnes! Šī ir jau otrā reize, kad tu nozodz šo dzīvnieku. Skaidrs, ka tu gribi suni sev pašam\ Sargi! Ņemiet to kroplīgo lopu un nogaliniet!

No telpas stūra iznāca gara auguma stīvs vīrs, sagrāba Petulu un aiznesa prom. Zakija nervozi palūkojās nopakaļ, nogaidot, līdz aizveras durvis un apslāpē Petulas rejas, tad turpināja.

-      Un… un man ir tie kristāli, ko viņa jums nozaga, Jūsu Augstība!

Gar Zakijas galvu aizšvīkstēja grāmata, pa ceļam iebelžot viņam pa ausi, un sīciņās indiešu sievietes metās pie sienas kā divi dzīvnieki, kas cenšas izbēgt no zibens. Vakts piecēlās kājās.

-      TU NEIEDOMĀJAMAIS IDIOT! viņš eksplodēja.

-      TU ESI PILNĪBĀ SABOJĀJIS VISU SPĒLI! TAGAD VIŅA IR IESTRĒGUSI NĀKOTNĒ. UN ATKAL TU TU, JAKIZA, TU GAŪGAIS MUĻĶI NO SŪDU BEDRES DIBENA, TU ESI SABOJĀJIS MANU PRIEKU. AAAHHH! Vakts meta pa gaisu abus ķeblīšus. Zakija izvairījās no tiem kā mērķis atrakciju parkā.

-      AAAAAAAAAARRHHH! Vakta rēkšana piepildīja telpu, liekot logu rūtīm drebēt. Un tad pēkšņi viņa dusmu lēkme izbeidzās tikpat strauji, kā bija izvirdusi. Kādu brīdi likās, ka viņam nav, ko teikt, bet tad viņš secināja:

-      Var jau būt, ka viņa ir nomaldījusies nākotnē, taču domāju, ka tas mums parādīs, cik prasmīga viņa ir. Hmm, jā, tas būs interesanti. Ja nu viņa būtu tikpat izveicīga kā es, kad sāku apgūt hipnozes mākslu, viņa atgriezīsies. Un mēs viņai atstāsim dažas norādes. Tādas, kas novedīs viņu nāvē. Labs veikums, Jakiza, mans mazais tarakāni Šodien nedabūsi indi. Tad viņš pavēlēja otram sargam:

-      Keso nusim! Kad tas būs beigts, paņem tā rumpi un ietin, lai to varētu apbedīt Gangas upē. Vakts papluinīja uzaci. Man ir apnikusi šī observatorijas pils. Rītvakaru es gribētu pavadīt Bobenojas pilī pašā Džaipūrā. Tā ir labāk iekārtota. Viņš uzlūkoja savu kāju pirkstus un savieba seju. Mūsdienās jau nevar dabūt labu pedikīru. Zakija, tiec no viņām vaļā.

Zakija sasita plaukstas un izstūma sievietes no telpas. Kad viņas bija prom, Zakija nometās ceļos un pieliecās pie Vakta kājām.

-     Jums vienmēr ir tik liela taisnība, viņš šļupstēja, muļķīgi smaidot. Jums ir tāds stils, Jūsu Augstība, tāda gudrība.

Pārvietošanās jaunlaiku Džaipūrā ar ziloni bija liels piedzīvojums. Rokijs apsēdās tieši Odžasam aiz muguras un skaidroja, kā darbojas satiksmes plūsma. Amrita bija tikpat rāma un aukstasinīga kā kamieļi un bifeļi viņai blakus pat tad, kad pret viņas sāniem atsitās krāsas bumba. Uz viņiem nolūkojās daudzi cilvēki, un kāds nosauļojies pārītis ar mugursomām pat izmantoja izdevību, kad Amrita apstājās pie luksofora.

-     Piedodiet, viņi uzrunāja Odžasu, bet fai nefūtu iesfējams pierakstīties, lai rīt paņemtu jūs un jūsu siloni ekskursijai pa pilsētu?

-    Man ļoti žēl, Odžass atvainojās ar visu savu šarmu.

-     Man tas ļoti patiktu, bet diemžēl rīt man nāksies ceļot laikā.

Tūristi iepleta acis. Viņi atvēra savu frazeoloģismu vārdnīcu, lai redzētu, ko patiesībā varētu nozīmēt "ceļošana laikā".

-     Tu nu gan esi optimists, Mollija secināja.

-     Man šķiet, ka tā ir vislabāk, Odžass atbildēja.

Ielas kļuva ļaužu pilnākas un rosīgākas. Ceļi un ēku

sienas rotājās visās varavīksnes krāsās tur, kur bija sakaltusi izšļakstītā krāsa, un uz zemes bija oranži traipi, ko bija radījuši pan košļātāji, izspļaujot beteļpalmu lapas.

-      Šķiet, ka Holi ir gandrīz beidzies, teica Odžass. Amrita nesa viņus uz priekšu pa ielu garām tirgus rindām, un Mollija pētīja veikalu skatlogus. Lai gan daudzos veikaliņos tirgojās ar ādas sandalēm vai virtuves piederumiem, vairumā no tiem pārdeva rotaslietas. Viņi šķērsoja tirgus laukumu, kur vīrieši tupēja zemē un dedzināja sudrabotu virvi, savācot sudrabu, kas pilēja no tās, krājoties mazās sudraba kaudzītēs. Ziedu pārdevēji sakrustotām kājām sēdēja uz augstām letēm, ar adatām caurdurot oranžus un dzeltenus ziedus un tad verot tos uz auklām, veidojot samteņu un sarkano jasmīnu virtenes.

Labajā pusē veikali sāka kļūt ievērojamāki. Tad kaut kas piesaistīja Mollijas uzmanību.

-     Skatieties! viņa iesaucās.

Tālāk pa ceļu bija plašs veikals ar stiklotām fasādes durvīm. Tīkloti aizkari slēpa skatam veikala iekšpusi. Izkārtne bija ļoti izsmalcināta, izrotāta sarkanā un zelta krāsā ar ķeburainiem burtiem.

Paliec šeit ārā ar Amritu, kucēnu un Forestu! ierosināja Mollija. Es ar mazo Molliju un Rokiju ieiešu iekšā un paskatīšos, vai varu atrast kādu laika kristālu.

-     Jā, Mollij. Es pieskatīšu Koku Vīru [4] , Odžass piekrita, pār plecu palūkojies uz krācošo Forestu. Ņem sprādzi, Rokij!

-    Un mēs saņemsim arī daudz naudas, teica Mollija, tā ka varēsim dabūt Amritai barību.

-     Jā, Mollij, viņa ir ļoti izsalkusi. Amrita pieliecās, lai Mollija, Rokijs un mazā Mollija varētu norāpties zemē.

-    Un kas tad garšo ziloņiem? Mollija apvaicājās, kad Amrita pievērsa viņai savas garās skropstas.

-      Palmu lapas, bambusu lapas, cukurniedru kāti, banāni, rīss, kūkas, saldumi un katrā ziņā gurs.

-     Gurs?

-     Gurs ir neattīrīta melase. Ziloņiem garšo gurs.

Mollija pamāja. Tūlīt būs viens gurs ar čipsiem.

divdesmit piektā nodaļa

Mollija pieklauvēja pie veikala stiklotajām durvīm.

Beidzot kāds vīrs ar zīdainām ūsām atvilka tīkloto aizkaru.

-     Vai varam ieiet, lūdzu? Mollija jautāja, izrunājot vārdus ļoti skaidri, lai vīrs varētu lasīt no viņas lūpām.

Veikalnieks palūkojās uz Amritu, kas stāvēja tālāk ielā, tad norādīja uz rokas pulksteni un pakratīja galvu. Mollija iebakstīja sānos Rokijam, kas uz īsu mirkli parādīja senlaicīgo sprādzi. Veikalnieka uzacis mazliet parāvās uz augšu; viņš kaut ko pateica kādam veikalā un tad norādīja uz ēkas malu.

Blakus veikalam bija eja. Tās priekšā atradās smagi metāla vārti ar lielu atslēgu.

Uz zemes blakus vārtiem sēdēja skrandās tērpies vīrs ar bļodu starp kājām. Vienu viņa aci klāja pārsējs, bet otra bija balta, kataraktas izķēmota. Bļoda bija pilna sīknaudas. Mollija parakņājās kabatā un ielika bļodā 1870. gada monētu.

-     Esmu pārliecināta, ka šis veikalnieks tev par to kaut ko iedos, Mollija teica, cerot, ka vīrs saprot angliski. Man nav mūsdienu naudas.

Blakus veikalam jau gaidīja apsargs ar dubultzodu. Viņš zem arkas ieveda draugus mazā vestibilā ar zaļa samta krēsliem.

Gar veikala sienām rindās bija izkārtoti stikloti skapji, ko pildīja indiešu senlietas zelta šaha komplekts ar karali un dāmu uz ziloņiem un bandiniekiem turbānos uz kamieļiem, filigrāni izrotāts sudraba kuģis, gara čūska no zelta posmiem, marmora ola ar smalkos ornamentos iestrādātiem krāsainiem akmentiņiem. Tur bija ar melnu samtu apsistu dēļu plaukti, no kuriem karājās apbrīnojami skaistas dimantu, dārgakmeņu un pērļu kaklarotas. Telpas vidū atradās stiklotas vitrīnas, pilnas gredzenu, rokassprādžu un dārgakmeņu.

Un pašā telpas vidū stāvēja veikala īpašnieks, ģērbies brūnās biksēs un iestīvinātā, mirdzoši baltā kreklā. Izskatījās, ka viņš uz kaut ko cer. Veikalnieks ar žestu norādīja, ka apsargs var iet prom.

-     Labvakar! veikala īpašnieks teica. Tātad jums ir kaut kas, ko jūs vēlētos man parādīt.

Mollija apsvēra, vai vajadzētu vīrieti hipnotizēt. Viņš izskatījās labsirdīgs. Taču bija jau vēls, un Mollijai nebija laika sākt draudzēties. Šis vīrs nemūžam nenoticētu ceļošanai laikā, tāpēc, lai visu paātrinātu, Mollija viņam uzsmaidīja, un, tiklīdz abu acu skatieni satikās, meitene no acīm raidīja spēcīgu staru. Vīrietis pastreipuļoja pāris soļu atpakaļ, bet tad atguva līdzsvaru. Kad viņš grīļojoties pacēla skatienu, viņa acis bija stiklainas un meitene viņa priekšā likās ļoti svarīga.

-     Ļoti labi, Mollija apmierināta noteica. Nu tad, kungs… kā jūs sauc?

-     Čengelpeta kungs, atbildēja veikala īpašnieks.

-     Nu, tātad jūs, Čengelpeta kungs, tagad esat pilnīgā manā kontrolē. Es tūlīt paskaidrošu, kas man vajadzīgs, un es vēlos, lai jūs man pilnībā uzticētos. Pēc tam es gribu, lai jūs padomājat, vai varat man palīdzēt.

Virs ar labsirdīgo seju pasmaidīja. Tā nu Mollija sāka. Viņa pastāstīja vīrietim visu par kristāliem un ceļošanu laikā un pajautāja, vai viņam ir jebkāda nojausma par to, kas varētu būt zaļie un sarkanie kristāli.

-      Es… īsti nezinu, vīrs labprāt teica. Man ir… daži kristāli, ko… es varētu jums parādīt… un kas ir tādā krāsā. Zaļie smaragdi… sarkanie rubīni, granāti un… asins akmeņi. Tie atrodas… manā seifā… istabā aiz zāles. Tie ir… seni dārgakmeņi, ko… nopirka mans vectēvs. Mans tēvs… tos nepārdeva… un arī es… nepārdošu. Tie ir… ļoti… īpaši.

Mollijas acis iekvēlojās.

-    Jā, izklausās labi. Viņa uzmeta skatienu Rokijam, kas stāvēja blakus mazajai Mollijai, pieskatīdams, lai tā neko nesaplēš. Lūdzu, parādiet mums tos!

Vīrs visus pa kokgriezumiem rotātām durvīm un lejup pa dažiem pakāpieniem ieveda mazā, nekārtīgā istabiņā bez logiem. Telpas dziļumā atradās divi lieli seifi un galds ar krēsliem abās tā pusēs. Galdu klāja paplātes ar svarīga izskata dokumentiem, svariem, atsvariem, kā arī dažādu lupu klāsts. Kamēr Čengelpeta kungs būrās ap seifa atslēgu, Mollija apsēdās krēslā un aplūkoja ierāmētās ģimenes fotogrāfijas, kurās bija redzams pats veikalnieks, viņa sieva un divi mazi zēni.

-     Man ir… šie sarkanie… akmeņi, vīrs teica, izņemot no seifa ādas futlārus un atverot tos.

-     Vai! Tie gan ir smuki! iesaucās mazā Mollija.

Vecākā Mollija nepārliecināta paņēma vienu dārgakmeni. Tas bija mazs, bet vēl ļaunāk bija tas, ka, paņemot to rokā, Mollija juta, ka tam nav nekāda spēka.

-     Kas tas ir par akmeni? viņa pajautāja.

-      Rubīns. Šis… ir liels, bet… šis… ir vēl … lielāks. Juvelieris atvēra mazu zamša maisiņu, izvilka zirņa lieluma rubīnu un pasniedza to Mollijai.

Meitene cerīgi to satvēra, taču arī šim dārgakmenim nebija nekāda spēka. Viņa sāka zaudēt dūšu. Rokijs vaicājoši raudzījās viņā. Mollija pašūpoja galvu.

-    Sarkanais dārgakmens, ko es izmantoju iepriekš, bija astoņas reizes lielāks par šo.

-      Nevaru… jums palīdzēt… ar tik lielu… rubīnu,

-      izdabūja Čengelpeta kungs. Tik lieli… kā astoņpadsmit tūkstoš karātu… "Hērakls"… ir Taizemē. Tas rubīns, ko… es jums parādīju… pēc visiem standartiem… ir liels. Es… to nepārdošu, jo… tas ir tik… rets un liels.

-     Man tas liekas pavisam maziņš, teica mazā Mollija.

-     Kuš, Mollij! Rokijs viņu apsauca. Lielā Mollija cenšas koncentrēties.

Mollija prātoja, vai laika ceļošanas kristāli ir brīnišķīgie rubīni vai pilnīgi citi dārgakmeņi.

-     Vai jums ir vēl citi sarkani kristāli?

-     Man ir tie dārgakmeņi… turmalīni… un vēl šie… topāzu gabaliņi, paziņoja veikalnieks. Arī šie brīnišķīgie sarkanie dārgakmeņi, ko viņš pasniedza, bija pilnīgi nedzīvi.

Mollija sajuta sevī briestam drudžainu izmisumu.

-     Un kā ar zaļajiem kristāliem?

-     Daži… smaragdi… ir. Man ir daži… ļoti skaisti… smaragdi, ko… es reti… kādam… rādu! Un daži… zaļie safīri un… zaļie opāli. Mollija saņēmās un vēroja, kā no lielajiem seifiem parādās vēl citas paplātes ar dārgakmeņiem. Tajās atradās vēl citi mazi kristāli.

-     Vaiiii, tie nu gan ir smuki! teica mazā Mollija, nespēdama savaldīties.

Mollija pieskārās mazajiem dārgakmeņiem. Viņa pēc kārtas pārlaida tiem pirkstus. Visi bija skaisti, taču nevienam no tiem nebija nekāda spēka.

-      Tam nav jēgas! meitene pačukstēja Rokijam. Un tad, kad viņa jau paliecās uz priekšu, lai atstumtu paplātes, mazā Mollija iesaucās: Paskat! Redzi to briesmīgo un netīro tur tālāk?

Visu skatieni pievērsās mežrožu augļa lieluma kristālam, kas nomaskējies gulēja uz zaļa samta. Tas izskatījās ļoti necils, un uz tā malas bija dīvaina bumeranga formas plaisa.

-     Kas tas ir? Mollija jautāja, paņemot to rokā. Viņa aizvēra acis un pat pirms koncentrēšanās uz kristālu sajuta no tā starojam enerģijas plūsmu.

-     Es īsti nezinu… Tas ir savāds akmens… Varbūt… kāda kvarca forma. Tas… nav vērtīgs, bet… savāds gan. Tāpēc… es to glabāju.

Mollija pamāja Rokijam. Zēns izvilka no piedurknes potītes sprādzi.

-     Ko jūs domājat par šo? viņa apvaicājās.

Juvelieris pašūpoja galvu un paņēma rokā smago sprādzi. Viņš to grozīja un hipnotiski apbrīnoja tajā iestrādātos zilos safīrus un baltās pērles.

-      Tas ir… apbrīnojams juvelierizstrādājums… no 16. gadsimta 50. gadiem. Šādus izstrādājumus… esmu redzējis tikai… muzeju kolekcijās.

Tātad potītes sprādze bija vēl senāka, nekā viņi bija domājuši.

-     Vai gribat to nopirkt? Kāda ir tās cena?

-    Divi miljoni rūpiju. Ja es gribētu… kaut ko nopelnīt, es… nopirktu to… par pusotru miljonu… rūpiju.

-    Vai jūs varat pateikt, cik tas būtu mārciņās vai dolāros?

-     Astoņpadsmit tūkstoši… mārciņu… vai trīsdesmit pieci… tūkstoši dolāru.

-     Tā taču ir vesela kaudze naudas! iesaucās mazā Mollija.

-     Un par cik jūs pārdotu to ieskrāpēto zaļo akmeni?

-      To netīro zaļo akmeni? iebrēcās mazā Mollija. Nepērc taču to akmeni!

-     Kuš, Mollij!

-     Tas patiesībā… nav domāts… pārdošanai, juvelieris turpināja, nepievēršot uzmanību mazajai meitenei, -jo man tas… ļoti patīk. Nekad neesmu… domājis… par tā cenu. Nedomāju, ka… to varētu… pārdot.

-      Hmmm. Mollija paņēma rokā ieskrambāto kristālu. Nu labi, tad runāsim tā: mēs jums pārdosim šo potītes sprādzi par septiņsimt tūkstošiem rūpiju, tā ka jums tas sanāks tiešām lēti, bet jūs mums pretī dosiet to ieskrāpēto kristālu.

Veikalnieks pamāja, un viņa galva šūpojās kā koka zars vējā. Mollija pastūma uz viņa pusi potītes sprādzi un ielika neglīto zaļo kristālu savā kabatā.

-    Tas nu gan nav nekāds labais darījums, nomurmināja jaunākā Mollija, tad vilšanās pilna par savu biedru acīmredzamo muļķību pagrieza tiem muguru un kāpa augšup pa kabineta pakāpieniem.

-     Vai rūpijas jums ir šeit? Rokijs noprasīja.

-      Nu… protams. Čengelpeta kungs pagriezās un atvēra kādu portfeli. Viņš izvilka četrpadsmit ar gumijas saiti savilktas banknošu paciņas. Rokijs tās paņēma un ielika Mollijas somā. Viņš norādīja Mollijai, ka tagad vajadzētu iet.

-     Ar jums bija ļoti patīkami sadarboties, teica Mollija, kad viņi bija atgriezušies mājīgajā veikalā. Pēc brīža es izvedīšu jūs no transa. Jūs domāsiet, ka jums tikko bijis darījums ar kādu francūzi, kurš tagad jau ir prom un kurš pārdeva jums potītes sprādzi par tik labu cenu, ka jūs piedevām atdevāt viņam savu zaļo kristālu. Jūs aizmirsīsiet, ka mums bija kāds sakars ar potītes sprādzi. Tā vietā jums liksies, ka mēs vienkārši esam jauki bērni, kam sagribējies ielūkoties jūsu veikalā.

-     Un, tiklīdz mēs aiziesim, jūs aizmirsīsiet par mums un par ziloni uz ielas, Rokijs piebilda.

Mollija sasita plaukstas. Čengelpeta kungs atjēdzās. Viņam bija vajadzīgas tikai dažas sekundes, lai pārkārtotu domas un liktu tur iesūkties Mollijas un Rokija rīkojumiem, taču pēc tam viņš sāka izskatīties īsti apmierināts.

-     Ak, bērni, bērni, tiešām prieks, ka jūs te ienācāt! viņš priecājās. Bet nu man tiešām jāiet mājās. Man vēl kaut kas jānosvin!

-     Dzimšanas diena? apvaicājās Mollija.

-     Ak nē! Man šodien bija ļoti labs darījums.

-     Jā, bija gan! indīgi noteica mazā Mollija. Rokijs viņu parāva aiz rokas, lai viņa apklustu.

Mollija aptaustīja kristālu kabatā un cerēja, ka nav nepareizi to novērtējusi.

-     Lai jums un jūsu dēliem labs vakars! viņa novēlēja.

-     Kā tu zini, ka man ir dēli? iesmējās vīrietis, pavadot viņus līdz durvīm.

Odžass ārā viņus gaidīja. Ļaudis drūzmējās ap Amritu, kura snauda, sakrustojusi kājas kā cilvēks, kurš atspiedies pret žogu.

Mazā Mollija tika uzstumta ziloņmātes mugurā.

-      Šī bija pati sliktākā iepirkšanās, kādu vien esmu redzējusi, viņa ar nepatiku paziņoja, kad visi bija tikuši augšā.

Odžass vai plīsa no ziņkāres. Vai dabūjāt to, ko jums vajadzēja?

-     Es tā ceru, Mollija atbildēja. Nu, es dabūju tā daļu, šo zaļo kristālu. Paskaties!

-     Bet ne sarkano?

-     Nē.

-     Tad tu vari ceļot laikā tikai atpakaļ? Odžass čukstēja. Bet, ja tu atgriezīsies īstajā vietā, tu taču tur varēsi dabūt ari sarkano kristālu, vai ne?

-     Tieši tā ja vien šis darbojas. Tūlīt to pārbaudīšu. No tā nāk citāda sajūta nekā no iepriekšējiem. Tomēr tagad man vismaz ir radusies cerība. Paldies, Odžas! Bija tiešām jauki no tavas puses, ka tu atdevi mums to sprādzi. Tu taču varēji to paturēt sev.

-     Man bija prieks!

-      Nedomāju, ka mums vajadzētu izmēģināt kristālu tūlīt, Mollij, iebilda Rokijs. Mums mazliet jāatpūšas. Jāizguļas un jāietur krietna maltīte, pirms atkal tiekamies ar Vāktu.

-     Un barība Amritai, piebilda Odžass, atmuguriski vadot ziloņmāti ārā no stāvvietas.

-     Laikam jau jums taisnība, Mollija piekrita. Šajā somā tagad ir milzums naudas. Mēs varam doties uz pašu labāko viesnīcu šajā pilsētā. Gan jau ari viņai tur atradīsies kaut kas ēdams.

-    Noteikti atradīsies, ja vien tu vari samaksāt. Odžass uzsauca kādam vīram zem viņiem. Vīrs norādīja Džaipūras centra virzienā un kaut ko teica hindu valodā.

-     Labākā viesnīca šajā pilsētā ir bijusī pils! Odžass iesaucās. Tur būtu jābūt ļoti, ļoti jauki, viņš piebilda, kā īsts indietis šūpojot galvu no vienas puses uz otru.

divdesmit sestā nodaļa

B

obenojas pils atradās pašā Džaipūras centrā. Tā bija neliela, ļoti labi aprūpēta pils, kas piederēja kādai bagātai indiešu ģimenei. Tiklīdz paklīda baumas, ka Vakts gatavojas doties turp, namatēvs jau bija iejūdzis zirgus un namamāte steidza gatavot uzkodas. Vakta dusmu lēkmes, tāpat kā viņa vara, bija plaši pazīstamas, un ģimenei nebija nekādas vēlēšanās ar viņu tikties. Paņēmuši līdzi ceļojumam tikai pašu nepieciešamāko, ģimene, viņu seši bērni un kalpotāji, iekāpa lielākajās karietēs un steigšus izbrauca uz lauku mājām pakalnos.

Kad Vakts ieradās, pilī neviena nebija. Tomēr pils kalpotāji viņu uzņēma no visas sirds. Viņi iznesa visas mēbeles no kabineta ar augstajiem griestiem un ielika tajā lielu gultu, lai Vaktam nebūtu jādodas gulēt uz telpām ar zemajiem griestiem augšstāvā. Viņi iztukšoja zelta zivtiņu baseinu un rūpīgi to iztīrīja, gatavi nest un ieliet tajā neskaitāmus spaiņus silta ūdens, ja Vakts sadomātu tur izpeldēties.

Kalpi vēroja, kā divas kaulainas meitenes izspūrušiem matiem, kurām varēja būt kādi desmit un trīs gadi un kuras izskatījās pēc māsām, nokāpa no ziloņa un iegāja iekšā. Vienai no tām rokās bija zīdainis. Nekur nebija redzama viņu māte.

Vakts, kas nesa savu samta maisu ar kristāliem, izvadīja savas gūsteknes caur halli un ielaida tās izkoptajos dārzos. Viņš pavēlēja iznest ārā spilvenus un paklājus. Drīz jau viņš bija laiski atgūlies, pasūtījis beteļpalmas lapu. Viņš iestūma mutē pan, uzpliķēja pa kristālu maisu un aplūkoja gūsteknes. Tad Vakts paņēma piezīmju grāmatiņu un noklikšķināja pirkstus. Trīsgadīgā Mollij, mosties! Mazais bērns atguvās.

Transā mazā meitene bija pamanījusi un paturējusi prātā šūpoles pils dārza dziļumos. Tagad viņa samirkšķināja acis un atkal tās ieraudzīja. Nevilcinoties mazā pielēca kājās un aizskrēja pa mauriņu.

-     TŪLlT NĀC ATPAKAĻ! Vakts norēcās. Taču mazā Mollija viņu nedzirdēja. Visu viņas prātu bija pārņēmusi doma par šūpolēm. Ak, man vairs nav spēka! Vakts ar nepatiku noņurdēja. Tad viņš pievērsās otrai Mollijai.

-     Desmitgadīgā Mollij! Mosties un atceries!

Desmitgadīgā Mollija tagad pilnībā apzinājās, kur

atrodas. Iepriekšējā reizē, kad viņai bija ļauts izkļūt no transa, tas notika Sarkanajā Cietoksnī, kur viņu pārbaudīja. Toreiz viņa bija ļoti apjukusi, taču tagad viņas prāts šķita pilnīgi skaidrs. Kopš tā brīža desmitgadīgā Mollija bija aptvērusi ceļojumu un visu notikušo. Mollija bija tikusi skaidrībā par dažiem galvenajiem jautājumiem.

Pirmais bija tas, ka viņa ir hipnotizēta, otrais -, ka atrodas Indijā, bet trešais -, ka kopā ar pārējiem ir ceļojusi atpakaļ laikā. Viņa saprata, ka kristāli, kas karājas ap maharadžas kaklu, domāti ceļošanai laikā. Mollija bija izdarījusi secinājumu, ka gan mazā meitene, gan zīdainis ir viņa pati. Un viņa bija pārliecināta, ka maharadža ir ļauns un ka lielā meitene, kas izskatās līdzīga viņai un kas bija parādījusies pie ugunskura un paņēmusi līdzi sešgadīgo, ir viņas pusē. Jo desmitgadīgā Mollija atcerējās, kā vecākā meitene bija viņu izglābusi sešu gadu vecumā, aiznesusi pie ziloņa un pieskatījusi. Mollija saprata, ka viņai, ja vien to spētu, ir jāpalīdz šai vecākajai Mollijai.

-     Nu tad tā, noteica Vakts, izstiepis kājas, šodien es gribu uzzināt, cik labas bija tavas hipnotizētājas spējas, pirms tu uzzināji par hipnozi. Audzinot mazo Vāktu, es gribu viņu apmācīt, tāpēc šodien pavingrināšos ar tevi. Mollija vēroja, kā trīsgadīgā karājas šūpolēs. Pēc mirkļa tu ielūkosies man acīs, paziņoja Vakts, un tajā laikā centīsies izsargāties no tā spēcīgā hipnotizējošā skatiena, kādu tev raidīšu. Nu, paskaties!

Mollija galvā atkārtoja Vakta tikko teiktos vārdus. -… es gribu uzzināt, cik labas bija tavas hipnotizētājas spējas, pirms tu uzzināji par hipnozi… No tā varēja secināt, ka kādu dienu viņa varētu zināt daudz par hipnozi. Vai tā vecākā meitene ir izcila hipnotizētāja? Vai tā meitene ir viņa pati nākotnē? Mollija palūkojās uz milzi, un tas viņai lika atcerēties visus dzīvē sastaptos nejaukos cilvēkus: Aderstones jaunkundzi, Ednu un pretīgo skolotāju Todlijas kundzi. Mollijai ar viņu bieži sanāca nepatikšanas, un ar tām varēja tikt galā, vienīgi ļaujot domām aizpeldēt, it kā sapņojot. Un tieši tā Mollija rīkojās tagad. Ielūkojoties milža acīs, Mollija jutās tā, it kā viņas pašas acu dobumos esošās acis nepiederētu viņai. Meitene jutās tā, it kā noraudzītos notiekošajā kaut kur no aizmugures, no droša attāluma. Maharadžas kontūras bija izplūdušas.

-     Skaties man acīs! Vakta balss skanēja kā no lietus notekcaurules.

Mollija turējās šajā saspringtajā stāvoklī, neļaujot ar sevi manipulēt. Šī viņas taktika izrādījās ļoti veiksmīga.

Kad Vakts cieši lūkojās meitenē, viņš sajuta, ka tās acis nepiedalās spēlē. Vakts nespēja sadragāt meitenes acu zīlīšu aizsardzību. Tām priekšā bija it kā vairogs. Vakts nesaprata, kā meitenei tas izdevies. No vienas puses, Vakts apbrīnoja sava adoptējamā bērna nākotni un sajūsminājās par to. Bet, no otras puses, viņš jutās nelāgi, jo kā gan lai viņš jelkad spētu atkal novest šo meiteni transā? Tomēr tad Vakts nomierinājās. Viņš taču jebkurā brīdī var paiet desmit minūtes atpakaļ laikā un tikt ar visu galā. Vakts nosprieda, ka Mollija pat nehipnotizēta nav bīstama, tikai viņa ir jāpieskata. Taču, lai viņa nevarētu dot kaut cik noderīgus mājienus vecākajai Mollijai, viņai ir jāaizsien acis.

Un tā nu desmitgadīgā, sev par lielu pārsteigumu, atklāja, ka Vakts vairs nav ieinteresēts paturēt viņu transā. Viņa piesardzīgi sāka nolaisties no saviem mākoņiem. Tomēr, pirms Mollijai radās izdevība palūkoties apkārt, viņa sajuta, ka ap acīm ir apsējs.

Tieši tāpēc desmitgadīgā Mollija tā arī neieraudzīja, cik skaista ir Bobenojas pils. Taču viņai bija palikusi garša, oža, tauste un dzirde.

Ar aizsietām acīm Mollija ieturēja brīnumgardas indiešu pusdienas un klausījās putnu dziesmās. Viņa dzirdēja mierinošu indiešu mūziku un to, kā trīsgadīgā saka maharadžam, ka grib saldumus. Un tā, sēžot, izstiepusi sārtās, pūtītēm nosētās kājas sev priekšā, Mollija pēkšņi iedomājās: ja neņem vērā to, ka viņai blakus nav drauga Rokija un Trinklberijas kundzes, ar ko aprunāties, šeit nemaz nav tik slikti vismaz labāk nekā bāreņu namā. Sarežģījumus radīja tikai trakais maharadža un tas, ka nekas nebija zināms par viņa plāniem. Mollija prātoja, cik gan ilgi viņai būs jāpavada ar aizsietām acīm. Viņa prātoja, kur gan ir vecākā Mollija. Tā drīz varētu parādīties no zilām debesīm un izglābt viņu pašu, trīsgadīgo un pavisam mazo Molliju. Varbūt viņai vajadzīga palīdzība. Mollija juta, ka līdz šim savā dzīvē vēl nevienam nav bijusi tik ļoti vajadzīga. Viņa sāka domāt, kā lai palīdz vecākajai meitenei.

2000. gadā labākā viesnīca Džaipūrā bija Bobenojas pils viesnīca. Taču ne jau vienmēr tā ir bijusi viesnīca. Reiz tā piederēja kādai indiešu augstmaņu dzimtai.

Odžass ievadīja Amritu skaistā, ziedu pilnā pagalmā, un visi nokāpa zemē.

-     Kaut es nebūtu norijusi to violeto kapsulu, Mollija klusi teica Rokijam un Forestam, kad visi kārtoja apģērbu. Man nepatīk, ka Zakija un Vakts var mani izsekot. Viņi var parādīties kuru katru brīdi. Taču mēs nezinām, kur viņi ir. Viņi var būt jebkur. Es gribu teikt kā mēs varētu izsekot viņus?

-     Vakts nespēs atturēties no kārdinājuma vadāt tevi aiz deguna, teica Rokijs. Varu derēt, ka viņš atstās kādu mājienu. Viņam patīk rotaļāties ar tevi, Mollij. Tiklīdz mēs atgriezīsimies 1870. gadā, mēs atradīsim norādes. Līdzko tu būsi nokļuvusi tajā pašā laika zonā, kur atrodas jaunākās Mollijas, un vairs nepastāvēs atmiņas aizture, esmu pārliecināts, ka tu precīzi atcerēsies, uz kurieni viņi devušies un kur viņi ir.

-    Bet man ir vienīgi šis zaļais kristāls. Es varu ceļot tikai vienā virzienā atpakaļ laikā. Es varu tur iesprūst.

-     Tikai ne tad, ja tu sadabūsi sarkano kristālu, tiklīdz tur nonāksi.

-     Un ja nu ne?

-     Nu tad tu būsi galīgā tintē, ierunājās Forests.

-     Forest! pārmeta Rokijs. Tā nu tev nevajadzēja teikt.

-    Ak, piedod, vecīt! Forests aplika roku Mollijas plecam. Aizmirsti to. Mēs visi esam noguruši; varbūt vajadzētu labi izgulēties.

Un tā, atstājuši pārējos pie Amritas, Mollija un Rokijs devās uz izrotāto Bobenojas pils viesnīcas ieeju. Parādījās liela auguma sikhs, kurš vairāk atgādināja karotāju, nevis šveicaru, ar turbānu galvā un spurainām ūsām. Mollija piesedza savu zvīņaino seju ar šalli. Vīrs pasmaidīja un zemu paklanījās. Mollija paklanījās pretī.

-   Namaskar.

Viesnīcā valdīja vēsums, miers, un tur bija ļoti skaisti grīda kā šaha galdiņš bija izlikta ar brūnām un baltām flīzēm, un griesti bija augsti. Pie stikla galdiņa sēdēja daži japāņu tūristi un ar cieņu aplūkoja smagu, senlaicīgu grāmatu ar ierakstiem. Likās, ka tā ir viesu grāmata. Pie reģistrācijas galda stāvēja indiešu sieviete sari, kura krāsa bija pieskaņota bronzas kolonnām.

-     Laipni lūgti Bobenojas pils viesnīcā! Kā varu jums palīdzēt?

Mollija bija pieradusi, ka pieaugušie nekad neielaižas darīšanās ar bērniem, un bija paredzējusi sastapt pārgudru viesnīcas reģistratori, tāpēc viņu samulsināja sievietes izpalīdzīgums.

-     Mums līdzi nav neviena pieaugušā, Mollija taisnojās. Nu, ir jau gan, bet viņš nav tāds īsti parasts pieaugušais. Nu, es domāju, viņš nav garīgi slims vai tamlīdzīgi, bet vienkārši… hm… viņš tur ārā sēž uz ziloņa un meditē…

Rokijs apveltīja Molliju ar tādu skatienu, it kā gribētu teikt: "Vai tu esi galīgi nojūgusies?"

Sieviete pasmaidīja. Ko varu darīt jūsu labā?

-    Mums, lūdzu, vajadzētu trīs numurus, Rokijs teica. Varam samaksāt jau iepriekš. Un mums līdzi ir izsalcis zilonis, kam arī vajag gultu… protams, ne jau pašā viesnīcā, bet varbūt jums ir kāda vieta dārzā, kur tas varētu pagulēt…? Taču pats galvenais ir tas, ka zilonis ir ļoti izsalcis. Samaksāsim, cik vajadzēs, tikai sadabūjiet viņam kaut ko ēdamu… palmu lapas vai kaut ko tamlīdzīgu. Jums taču virtuvē tādu nav? Rokijs bezpalīdzīgi apvaicājās.

-    Tas nu gan ir pasūtījums! teica sieviete, kuras zobi smaidošajā sejā atgādināja divas mirdzošu pērļu rindas. Molliju un Rokiju pārsteidza viņas labsirdīgā attieksme.

-     Mūsu devīze ir šāda: "Ja mēs varam palīdzēt, mēs palīdzēsim un palīdzēsim arī tad, ja nevaram." Redziet, tā rakstīts tur, uz sienas! Sieviete norādīja uz uzrakstu.

llltlIBIIIIIIBItltlBBIIIIlIlBIlIlIlBIlllIlBBBlIllIBBIIIIIIIBIIIlltlBlIllllllllllRllllllllillllillSlIllIlIllllllllllIlltlBIlIlllllllllI

Ja mēs varam palīdzēt, | mēs palīdzēsim un palīdzēsim arī tad, | ja nevaram.

^IIIIIIIIIIIIIUIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIMIIIIIIMIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIIHIIIIIIIIIIIIHimillllllllllHIIIIIIIIIIMIIIIIIIlllllllllif

-      Ak tā! izsaucās Mollija. Tad vai šis ir tas gadījums, kad jūs nevarat palīdzēt, tomēr centīsieties, vai ari tas, kad jūs varat palīdzēt un noteikti tā darīsiet?

-     Ak, mēs tiešām varam palīdzēt! Mums patīk, ka pie mums apmetas ziloņi. Tā ir mūsu specializācija. Paldies, ka izvēlējāties apmesties pie mums! Jūsu zilonis nesīs mums visu iespējamo veiksmi!

-     Jā, tas tad nu būtu nokārtots, atviegloti nopūtās Mollija. Viņa bija pārsteigta. Meitene nespēja iedomāties, ka Braiersvilas viesnīca savu viesu vidū pieņemtu ziloni.

Sieviete kādas desmit minūtes zvanīja pa telefonu, un tad acīmredzot viss bija sarunāts.

Viesnīcas izsūtāmais zēns pateiks, lai jūsu draugi izved ziloni cauri dārziem uz turieni, kur atrodas viesu namiņi. Es jūs tur sagaidīšu un ierādīšu istabas. Jūsu ziloņa vakariņas jau ir ceļā.

Tā nu Mollija un Rokijs izgāja ārā.

Viesnīcas dārzi bija ļoti eksotiski, tajos no koka uz koku lidinājās zaļi papagaiļi un zaros lēkāja dzeltenbrūni pērtiķi. Tur bija liels tirkīza krāsas peldbaseins ar ziloņu statujām, no kuru snuķiem šļācās ūdens. Tur bija zāliens bumbu ripināšanai, templim līdzīga celtne jogas nodarbībām un brīnišķīgs brīvdabas restorāns, kur cilvēki ieturējās zem jumta, kas bija rotāts ar sarkaniem tornīšiem. Draugi sajūsmināti rādīja uz Amritu, kas Odžasam aiz muguras stampāja pa zāli, un uz kucēnu Petulu, kas klupdams krizdams centās tos panākt. Odžass aizveda Amritu pie sarkanā jasmīna krūma, kur, kā apgalvoja viesnīcas kalpotājs, viņu varēšot piesiet.

Viesu namiņa istabas bija ļoti gaumīgas, ar četrdaļīgām gultām, kas bija klātas krāsaina zīda pārvalkiem. Vannas bija iegremdētas grīdā, un tajās veda pakāpieni, bet blakus namiņiem esošās dušas aptvēra bugenvileju dzīvžogi, un to jumtu vietā bija savijušās lapas. Uz kādas plāksnes bija uzraksts:

Mollija ļoti rūpīgi nolika jauniegūto kristālu zelta bļodiņā uz galda un iemetās gultā. Mazā Mollija darīja tāpat. Abas bija pārgurušas.

-     Kā tev te patīk? Jauki, vai ne?

-     Te ir kā pasakā, atbildēja sešgadīgā.

-     Paklau, te nu gan ir forrrši! iesaucās Forests. Tad, atvēris minibāru un ielējis sev ananasu sulu, viņš piebilda: Mollij, es meditēju par to, kādas jogas pozas tev vajadzētu, lai dabūtu laukā tos Zakijas silikona čipus. Es zinu dažas zālītes, kas palīdzēs izstumt to lillā kapsulu no tavām iekšām. Aprunāšos ar šefpavāru par dažām sastāvdaļām. Tev būs vakariņas ar devīzi "izgrūst to lillā kapsulu".

-    Es gan biju domājusi par maizīti ar kečupu un glāzi apelsīnu sulas koncentrāta, Mollija iebilda.

-     Šovakar nebūs tādu delikatešu. Ja tu gribi izmest to draņķi, tev jāēd tas, ko es teikšu.

Vēlāk vakarā, kamēr kucēns grauza kaulu, Mollija sāka košļāt sīkstu stienīti ar rūgtu garšu. Viņai blakus atradās paplāte ar glāzēm, kurās bija dažādi tumši šķidrumi.

Mazā Mollija bija nolikta gulēt, un Odžass apmetās istabā, kuru viņš dalīja ar Rokiju. Odžasu bija hipnotizējusi televīzija. Rokijs atstāja viņu sēžam un platām acīm vērojam krāsainu Bolivudas filmu. Pa to laiku Forests Mollijai lasīja izsmeļošu lekciju par jogu. Rokijs smējās, kad Forests locīja Mollijas ķermeni cirka akrobātes cienīgos līkumos.

-    Tu priecāsies, ka tā darīji, Forests apgalvoja, kamēr Mollija stāvēja uz galvas ar sakrustotām kājām. Šī dziedniecisko paņēmienu kombinācija vienmēr palīdz. Tā izdzen ārā visu. Tāpēc rīt tev iekšā vairs nebūs tas izsekošanas verķis. Tikai rit aši skrien uz "havaju".

-     Lieliski. Paldies! novilka Mollija, kad viņas vēders ieburkšķējās. Cerams, ka tev taisnība.

Tonakt, ventilatoram dzesējot telpu, Mollija gulēja slikti. Viņa mētājās pa gultu un grozījās, kamēr nemierīgais prāts centās tikt galā ar priekšā stāvošajiem sarežģījumiem.

Mollija sapņoja, ka kļuvusi par greizu veceni, kuru ceļošana laikā padarījusi zvīņainu un izkaltušu. Sapnī viņa brida pa staignu mežu, sekojot bērnu pēdām. Tām blakus vīdēja dzīvnieka ķepu nospiedumi, bet visiem pa priekšu sniega cilvēka cienīgu apmēru pēdas. Šajā murgā Mollija tika vesta arvien dziļāk un dziļāk mežā. Viņai ejot uz priekšu, mežs kļuva arvien biezāks, līdz kļuva piķa melns un Mollija vairs nespēja saskatīt zemi. Un tad staignājs sāka burbuļot un vilkt viņu iekšā. Grimstot tajā, Mollija redzēja, kā zaļais, ieskrambātais kristāls pazūd dubļos.

Mollija pamodās šausmās trīcoša, nobijusies, ka pazaudējusi ieskrambāto kristālu. Viņa piecēlās un uzreiz to atrada zelta bļodiņā uz galda. Atvieglota, tomēr vēl grīļojoties pēc redzētā murga, Mollija to paņēma un devās iedzert malku ūdens. Mollija ieslēdza gaismu vannasistabā ar spoguļiem klātajām sienām un lūkojās savā atspulgā. Izskatījās tā, it kā kāds Bolivudas grimētājs būtu sācis strādāt pie viņas sejas, pārklājot vaigus ar zvīņām, bet tad aizgājis iedzert tēju. Taču seja Molliju tagad gandrīz neuztrauca. Viņa būtu gatava pieciest zvīņas uz visa ķermeņa, ja vien pretī varētu saņemt Petulu un savas jaunākās būtnes. Un, kā Mollija tagad saprata, varbūt tieši tāda cena arī būs jāmaksā.

Mollija atgriezās gultā, palikusi ieplaisājušo akmeni zem spilvena blakus caurspīdīgajam kristālam. Tumsā viņa kārtējo reizi pārdomāja, kāpēc Vakts vēlas adoptēt viņu kā zīdaini, nevis kā vecāko Molliju. Tāpat meitene domāja par savu māti Lusiju un to, kāpēc viņa izskatās tik drūma un vīlusies Mollij ā.

Juzdamās skumja un nevienam nevajadzīga, Mollija ieslīga dziļā miegā bez sapņiem.

Septiņos viņu pamodināja vēders.

Molliju sagrāba šausmīgi krampji. Bija tā, it kā viņā būtu iemitinājušies nezvēri, kas rausta un biksta viņas iekšas. Mollija izlidoja no gultas un nākamo stundu pavadīja tualetē.

-    Tu man vēl norausies, Forest! meitene no turienes kliedza.

Tomēr, nākot ārā, Mollija jutās lieliski. Un violetā kapsula nu bija prom. Aizskalota Džaipūras kanalizācijas caurulēs.

Tomēr pašam Forestam gan negāja tik labi. Pēc rīta dušas viņš bija piemirsis aizvērt vannasistabas durvis. Līdz ar to, kamēr Forests kavējās jogas platformā, sveicot uzlecošās rīta saules starus, viņa guļamistabā bija tikuši pērtiķi. Kad Forests atgriezās, izskatījās tā, it kā būtu uzsprāgusi uz viņa brokastu paplātes uzlikta bumba. Ēdiens mētājās visapkārt. Pērtiķi nebija uzcienājušies ar brokastīm mierīgi drīzāk izskatījās, ka viņi centušies spēlēt tautas bumbu vai ko tamlīdzīgu, jo logi bija notriepti ar zaļo kariju, bet trīs ceptas olas pielipušas pie griestiem. Un desmit dažādās augļu sulas, ko Forests bija ar plašu žestu pasūtījis, tagad pilēja no sienām un sūcās caur četrdaļīgās gultas palagiem. Spilveni bija pārplēsti, apkārt lidoja dūnas, bet visas istabā esošās grāmatas bija saplēstas. Vēl trakāks skats pavērās vannasistabā. Pērtiķi bija tikuši pie zobu pastas un dušas putām, un grīda bija viscaur slapja un slidena pēc to peldes tualetes podā, kur tagad bija iesprūduši divi papīra ruļļi. Trešais rullis bija atplēsts un izritināts pa visu telpu. Taču vislielākās skumjas Forestā viesa tas, ka pērtiķi bija atvēruši visas viņa superkolosālo, pēc īpaša pasūtījuma gatavoto atslābinošo tablešu paciņas un izēduši visas tabletes.

-      Vecīt, tās taču bija manas no augiem gatavotās zāles, ko speciāli man izrakstīja akupunktūras ārsts, Forests vaimanāja.

Namiņu ārpusē skats nebija daudz iepriecinošāks. Uz nakti sapītā un pie simtgadīgā sarkanā jasmīna koka piesietā Amrita bija izrāvusi to no vietas pie mūra un tā tikusi brīvībā. Senais augs izmisis mira zālienā. Pēc tam ziloņmāte bija iebridusi baseinā, kur tagad neiedomājami apmierināta aplaistīja sevi ar ūdeni. Turpat blakus zem saulessargiem, atdarinot slinkos cilvēkus, kas tik bieži šeit bija redzami sauļojamies, uz saliekamajiem krēsliem bija izlaidušies četri brūni pērtiķi un baudīja saules starus.

Dīvainā kārtā šķita, ka viesnīcas darbiniekus šāds notikumu pavērsiens nepavisam neuztrauc. Kaut ari visur bija izvietoti uzraksti, pērtiķiem nereti izdevās iekļūt guļamistabās. Viesnīcas personālam tiešām patika Amritas plunčāšanās, un viņi nemitējās apgalvot, kāda veiksme tagad piemeklēšot viesnīcu. Viņi atvainojās par to, ka bija ieteikuši Odžasam piesiet Amritu pie vecā sarkanā jasmīnu krūma, un uzstāja, ka tā ir tikai viņu vaina. Tāpat viņi izlēma ļaut pērtiķiem darīt visu, kas vien tiem ienāktu prātā, jo neviens nevēlējās tikt sakosts.

Rokijs bija gulējis labi. Viņš bija iemidzis, prātojot, kāpēc ceļošana laikā nav atstājusi iespaidu uz viņa ādu, taču no rīta saprata, ka varbūt ir gan. Āda ceļgalu locītavās bija ļoti sausa un plēkšņaina. Taču pavisam noteikti ceļošana laikā nebija atstājusi uz viņu tik lielu iespaidu kā uz Molliju. Varbūt tas bija tāpēc, ka tieši Mollija bija tā, kas vadīja ceļošanu laikā, bet Rokijs bija tikai pasažieris. Pārņemts ar šīm domām, Rokijs pabeidza brokastot un devās uz viesnīcas reģistrācijas galdu, lai apmaksātu rēķinu. Šķērsojot zālienu, pret viņa kāju sitās lielais banknošu žūksnis kabatā. Rokijs bija nolēmis neļaut viesnīcai ciest zaudējumus no visiem Amritas un Foresta izraisītajiem bojājumiem.

Viesnīcas vestibilā izrakstījās arī japāņu tūristi. Tie stāvēja pie galda, sagatavojuši kabatas portfeļus, tāpēc kasiere bija aizņemta. Rokijs pārlaida skatienu telpai un apbrīnoja greznos, velvētos griestus. Tad viņa skatienu piesaistīja senā grāmata, ko pārējie viesi bija aplūkojuši iepriekšējā vakarā. Tuvojoties stikla galdam, uz kura tā gulēja, Rokijs ievēroja, cik apdriskāta un apsvilusi ir grāmata. Blakus tai bija uzraksts:

Šī bija sākotnējā Bobenojas pils viesnīcas viesu grāmata. Lūdzam izturēties pret to saudzīgi, jo tā cieta 1903. gada ugunsgrēkā un ir ļoti trausla.

Rokijs saudzīgi atvēra vāku. Pirmais ieraksts bija izdarīts 1862. gada septembri. Zem tā bija paraksts ar melnu tinti. Rokijs pāršķīra lapu. Nākamajā lappusē bija trīs ieraksti, kas bija pievienoti 1862. gada oktobrī. Pēkšņi Rokijam ienāca prātā doma par 1870. gadu. Viņš prātoja, vai šeit varētu būt apmeties īstais Džaipūras maharadža vai kritušais Sarkanā Cietokšņa maharadža, tāpēc piesardzīgi lapoja grāmatu cauri 1863., 1865., 1867., 1868. gadam… Starp ārzemnieku un vietējo augstmaņu vārdiem nebija neviena viņam zināma. Beidzot Rokijs nonāca līdz 1870. gada ierakstiem. Janvāris, februāris, tad marts. Pēkšņi uz dzeltējošās lapas lieliem, kreceļainiem burtiem bija rakstīts:

Lappuses apakšmala bija pārogļojusies, tāpēc atlikusī teikuma daļa palika noslēpums. Taču Rokijam ar to pietika. Viņš aši pārlūkoja pārējo grāmatu, lai redzētu, vai Vakts ir vēl te atgriezies, taču tā nebija. Tad, pamanījis, ka pie reģistrācijas galda nav rindas, Rokijs steigšus metās pie tā un ātri apmaksāja rēķinu.

Odžass bija pie baseina un ar lielu banānu saišķi centās izvilināt no tā Amritu. Mollija sēdēja zālē un vēroja, kā Amrita izbrien ārā un alkatīgi iestumj mutē sešdesmit mazos banānus ar visu mizu. Daži, pa pusei saspiesti, izbira zemē. Tad Amrita ar snuķi rotaļīgi pabakstīja kucēnu Petulu. Mollija izvilka no kabatas ieplaisājušo zaļo kristālu un pagrozīja to plaukstā.

-     Vai mēs nevaram te palikt? mazā Mollija jautāja, kad Forests un Rokijs paņēma viņu katrs aiz savas rokas un veda pie Amritas.

Mollija zināja, kā jūtas mazā, jo šī bija pati jaukākā vieta, kur mazā Mollija jelkad bija pabijusi.

Rokijs uzsita Mollijai uz pleca. Vai zini ko? viņš apvaicājās.

Mollija pasmaidīja. Hm… vai Zakija ir sarāvies līdz tarakāna lielumam un dejo stepu viesnīcas virtuvē?

-     Es atradu kaut ko tiešām noderīgu! Tiklīdz Rokijs izteica šos vārdus, visi ieklausījās. Viesnīcā ir sena viesu grāmata! Zēns pastāstīja pārējiem par ierakstiem un tad par Vakta īpašo piebildi. Viņš raksta, ka laiks skrien un kristālu avoti plūst.

-     Un ko tas nozīmē? jautāja Mollija.

-      Nejautā man to. Taču paklausies! Viņš saka, ka ir bijis Džaipūrā, tagad dodas uz Agru un Udaipūru, bet pēc tam brauc kaut kur ar laivu, taču tā daļa ir nodegusi. Tad viņš piemin mēnešus. Marts, jūlijs, augusts, novembris. Viņš bija Džaipūrā martā, tāpēc varbūt viņš jūlijā ir Agrā, augustā Udaipūrā un novembri tur, kur nu viņš gatavojas ceļot ar laivu!

-    Pārsteidzoši, noteica Forests. Ziniet, līdz Agrai te tiešām nav tālu. Kāpēc mēs nevarētu doties turp, pārlēkt atpakaļ uz 1870. gada jūliju un pārsteigt viņu!

-    Vai doties atpakaļ uz 1870. gada martu un pārsteigt viņu tepat, Bobenojas pilī, ierosināja Rokijs.

-    Vai tev nešķiet, ka ieraksts grāmatā varētu būt kāda viltība? šaubījās Mollija.

-     Pat ja tā būtu, apsvēra Rokijs, mums nav citu pavedienu. Ja viņš izdarījis šo ierakstu grāmatā, nezinot, ka mēs to atradīsim, tad mēs tiešām esam viņam soli priekšā, jo tagad mēs zinām, kurp viņš dosies.

-      Pukka! iesaucās Odžass un sāka izpildīt nelielu pudžas lūgšanas ceremoniju, gatavojoties ceļojumam.

Tad viņš aizveda Amritu nelielā pļaviņā. Tur viņš, Forests un Rokijs ar lielām pūlēm nostiprināja haud uz Amritas muguras. Drīz visi sēdēja tajā. Kamēr vēl viesnīcas darbinieki nebija viņus pamanījuši, Mollija aizvēra acis.

-     Lai mums veicas! noteica Rokijs.

-     Tad tu domā, ka 1870. gada martā? -Jā-

-      Turieties stingri! Mollija brīdināja. Viņa viegli satvēra duļķaino akmeni un noveda sevi transā. Mollija tiešām nervozēja, jo bija būtiski, lai viņa nokļūtu aptuveni tajā pašā laikā, kur atradās viņas jaunākās būtnes. Ja viņa aizšautos pagātnē simt gadu par tālu, tad cauri būtu. Viņi būtu nolemti neveiksmei. Cenšoties par to nedomāt, Mollija koncentrējās uz ieplaisājušo kristālu. Pēkšņi viņa izdzirdēja BLĪKŠĶI un juta, ka viņi paceļas lidojumā. Viņi traucās atpakaļ laikā. Garām zibēja gadalaiki. Lietus, saule, vētras un vēji bija kā acumirklīgi uzliesmojumi. Viņi lidoja atpakaļ caur dabas stihijām. Taču ceļojums nebija tāds kā iepriekš. Mollija nejutās stāvokļa noteicēja. Bija tā, it kā iepriekš lietotie kristāli būtu augstākās tehnoloģijas versijas, bet šis sarūsējis un sabojāts. Kustība bija saraustīta. Brīžiem viņi sekundē pārvarēja piecus gadus, bet tad pēkšņi piecdesmit. Kristāls nebija darba kārtībā. Taču tas vismaz nesa viņus atpakaļ.

Mollija centās noteikt, kad jāapstājas, taču kristāls kustējās tik haotiski, ka meitene nebija pārliecināta par to, kur viņi atrodas. Viņa palūkojās uz netīro akmeni un nosprieda, ka tas ir duļķains tāpēc, ka ieskrambāts.

Vakts gulēja uz muguras gultā, salicis rokas aiz galvas. Uz pēļa viņam blakus atradās sarkanu, zaļu un caurspīdīgu kristālu kaudze. Vaktam tie bija pats lielākais dārgums pasaulē. Un viņš jutās labi tik labi, kā nebija juties jau gadiem.

Pēdējās kristālu meklēšanas ceremonijas bija izcili veiksmīgas. Kristāli bija plūduši no zemes gan Džaipūrā, gan Agrā, gan Udaipūrā. Pavisam mazās Mollijas Mūnas vilkti, tie, mirdzoši kā granātābola sēkliņas, bija sprāguši no klintīm. Mazā bija ideāls kristālu magnēts. Un šķita, ka dažkārt kristālus izvelk ari vecākās Mollijas. Vakts lika lielas cerības uz ceremoniju Benarešā novembri kristālu ražas laiks, kas sakrīt ar hindu gaismas svētkiem, pavisam noteikti būtu labvēlīgs.

Bet vairāk par visu Vaktam patika rotaļāties ar vecāko Molliju Mūnu. Bija tiešām prieks atstāt viņai zīmes. Prieks! Tikpat liels kā medības! Viņš prātoja, cik no zīmēm meitene atradīs.

Vakts bija apzīmējis kokus, stādījis dobes tā, ka puķu ceri veido vārdus. Bija izgatavoti karogi ar izšūtām norādēm uz viņa atrašanās vietu. Viņš pat bija naktis virs pilsētām sūtījis gaisā dažas divdesmit piektā gadsimta ierīces, kas tumšajās debesīs izgaismo teikumus, precīzi paziņojot viņa atrašanās vietu. Vakts bija licis trīsgadīgajai Mollijai šo to atcerēties. Un tomēr vienpadsmit gadus vecā vēl nebija parādījusies. Protams, viņš jebkurā brīdī varēja sūtīt Zakiju ar savu mašīnu, lai sadzītu Mollijas pēdas, taču tas sabojātu visu spēli.

Viņam Mollija jākārdina, jāvilina. Jāievelk. Un tad slazds aizcirstos.

divdesmit septītā nodaļa

Mollija nolēma apstāties. Vai viņi bija 1870. gada martā vai ari aizceļojuši pārāk tālu atpakaļ? Pasaule ap viņiem kļuva taustāma, un pēkšņi viņiem visapkārt bija ūdens. Kucēns iesmilkstējās, kad brāzma ietriecās tā purnā, un ielīda dziļāk Rokija jakas azotē. Mollija nekad nebija redzējusi tik slapju vietu. Lietus gāzās no debesim un acīmredzot bija lijis jau vairākas dienas. Vecā viesnīcas ēka joprojām bija aiz viņu muguras. Taču tā nebija viesnīca. Nu tā bija īsta pils ar košumdārziem. Sausā zeme, uz kuras viņi iepriekš bija stāvējuši, bija tā pārplūdusi, ka ūdens sniedzās līdz Amritas ceļiem.

Ziloņmāte bija sajūsmā un tūlīt sāka mīcīties un šļakstīties. Viņa iebāza snuķi ūdenī, piesūca to pilnu un priecīgi izšļāca gaisā un pāri galvai. Tas nolija pār Odžasa kājām.

-      NĒ! Slikta meitene! Odžass dusmīgi iesaucās, nolecot zemē un paceļot lielu banāna lapu, ko turēt virs galvas kā lietussargu.

-     Vecīt, viņa jau tikai gūst kādu prieciņu! no haud ieteicās Forests.

-     Ja viņa aplies tevi, tad tas tev vairs nebūs nekāds prieciņš, Odžass nikni atcirta, atkal uzrāpies augšā. Kur tad tu izžāvēsies šādos musonu lietos, ja viņa tevi aplies? Ko? Tagad no Odžasa straumēm tecēja ūdens.

Mollija pievilka kājas. Pat zem jumta viņi samirka. Baldahīns virs viņu galvām piesūcās ar ūdeni. Odžass bakstīja to ar sava ankuš koka galu, un ūdens plūda lejup pa tā aizmuguri un pār Amritas dibenu.

-     Gāž kā ar spaiņiem! Mums visu laiku jāgrūž ūdens ārā, viņš skaidroja, vai ari pārsegs pārplīsīs. Kucēns rēja uz debesīm.

-     Man salst! žēlojās mazā Mollija, saspiežot Rokija roku, lai gūtu kādu mazumiņu siltuma.

-      Šis nav marts. Vai šis ir decembra laiks? Rokijs jautāja Odžasam.

-      Nē, nē, Rokij. Tagad ir jūlijs vai augusts. Musonu laiks.

-    Man žēl, teica Mollija. Es to novērtēju nepareizi. Šis kristāls nedarbojas, kā nākas.

-     Vai tev tagad ir kādas atmiņas, ka mēs varētu būt tuvu tavām pārējām būtnēm, Mollij?

Mollija pamāja, sajūtot savādas vibrācijas, kas nāca no viņas jaunākajām būtnēm. Viņa atcerējās, ka viņai ir desmit gadu un Vakts atbrīvo viņu no transa.

-      Tomēr viņš ir aizsējis acis desmitgadīgajai man, tāpēc es neatceros, ka redzētu, kur viņas atrodas. Taču es viņas jūtu. Viņas atrodas kaut kur tur. Mollija norādīja uz dienvidrietumiem. Ak, kā es vēlētos, kaut varētu tikt pie Petulas atmiņām!

-      Apmēram tur atrodas Udaipūra, teica Forests. Taču tas ir diezgan tālu. Un kā bija teikts viesu grāmatā, kurp viņi dosies tālāk?

-      Ar laivu, teica Rokijs, bet mēs nezinām, uz kurieni vai pa kuru upi.

-     Bet es zinu! iesaucās sešgadīgā Mollija, acīmredzami sajūsmināta par kādu domu, kas iešāvusies viņai prātā. Viņa uzsita ar plaukstām sev pa ceļiem un sāka nevaldāmi smieties. Uzminiet, pa kuru upi viņi brauks. Uzminiet!

Visi palūkojās uz mazo, noplukušo meiteni, kas pēkšņi sāka smieties lietū zem baldahīna jumta.

-     Kas tur tik smieklīgs? apvaicājās Forests.

-     Nosaukums, nosaukums! Protams, nosaukums! Uzminiet to!

Visi bija kā apstulbuši.

-      Kā tu zini upes nosaukumu? Mollija pajautāja.

-     Es atceros!

-    Vakts ir licis tavai trīsgadīgajai būtnei atcerēties! aptvēra Rokijs. Tas ir mājiens.

-      Sešgadīgā Mollija atceras trīsgadīgās atmiņas, bet tu esi tās aizmirsusi, secināja Forests.

-      Kāpēc tu vienkārši nepasaki mums nosaukumu? jautāja Mollija, nedaudz apjukusi par to, ka viņas jaunākā versija padara visus par ķīlniekiem.

-    Ak, viņa vienkārši vēlas parotaļāties, teica Odžass, no kura deguna pilēja ūdens. Kāpēc gan tu nesniedz mums kādu mājienu, mazā Mollij? viņš pielabinājās.

-    Nu, tas ir kaut kas tāds, ko rītos liek uz maizītēm, sešgadīgā paziņoja, līksmi sitot plaukstas.

-     Kečups, teica Mollija.

-     Sviests, teica Rokijs.

-     Bifeļmātes sviests, minēja Odžass.

-     Kāļu biezenis, teica Forests.

Lietus straumes gāzās lejup, un viņu zobi klabēja.

-     Nē! sauca mazā Mollija.

-     Nu labi, padodamies. Tikai pasaki! lūdza Forests.

-     Nē, tas ir noslēpums, spītējās sešgadīgā.

-     Marmelāde?

-     Ceptas pupas?

-     Ola?

-     Saberzta Mollija, noteica Mollija.

-     Siers?

-    Man negaršo siers uz maizītēm, iebilda mazā Mollija.

-     Un kas tad tev garšo uz maizītēm? Rokijs viltīgi apvaicājās.

-     Nu, visvairāk kečups, ja man to ļauj ēst, vai sviests un džems, atzinās mazā meitene.

-    Vai upes nosaukums ir "Džems"? pārjautāja Rokijs.

-     Jā! Jā! Džems! Vai tas nav viens jocīgs nosaukums upei? Tikai iedomājieties, ka braucat ar laivu pa Džema upi! Mazā smējās tā, it kā tas būtu pats smieklīgākais joks pasaulē. Rokijs smējās līdzi, lai uzlabotu mazās meitenes omu. Tad viņš pievērsās Odžasam un Forestam.

-     Vai esat kādreiz dzirdējuši par šādu upi?

-     Nu, teica Forests, saraucis uzacis, ir upe, kuru sauc Jamna. Daži to sauc par Džamnu… nu, kā džems. Tās izteka ir Himalaju kalnos, un tā plūst caur Indijas vidieni. Tā nes savus ūdeņus cauri Agrai. Tad tā ietek Gangā. Un pēc tam pati svarīgākā un mistiskākā vieta, kurai garām tā tek un par kuru esmu drošs, ka Vāktu tā interesēs, ir Benareša Gaismas pilsēta. Jā, vecīt! Tā ir vieta pasaules galā. Mūsu laikos to sauc Varanasi. Tas dullais džeks noteikti gribēs doties uz turieni.

-    Varanasi droši vien ir tā vieta, kur Vakts grib nokļūt novembrī, teica Rokijs. Turp viņš grib doties ar laivu.

-     Vai Vaktam jāatgriežas Agrā, lai nokļūtu pie Džamnas upes? jautāja Mollija.

-    Jā, atteica Forests. Man tā šķiet.

-     Nu tad, noteica Mollija, dosimies uz Agru. Tad mums būs izredzes viņu panākt.

-     Agra ir uz austrumiem, kādu simt trīsdesmit piecu jūdžu attālumā, paskaidroja Odžass. Es apvaicājos viesnīcas portjē. Veicot četras jūdzes stundā, un tas ir parastais ziloņa ātrums, tam būs vajadzīgs apmēram, hmm… Odžass uz brīdi pieklusa.

-     Trīsdesmit četras stundas, Rokijs aprēķināja. Un kas tad tas ir? Trīs dienu gājiens. Viņš aprāvās, kad Odžass ar ankuš iebakstīja baldahīnā un vēl vairāk ūdens nolija pār Amritas dibenu. Es saprotu tā: vai nu mēs tagad dodamies uz Agru un nonākam tur pirms Vakta, vai arī braucam laikā atpakaļ un pārsteidzam viņu martā šeit, Džaipūrā, kā jau es teicu.

-    Ar šo kristālu, Mollija paskaidroja, es nevaru būt droša, ka apstāšos tieši īstajā laikā. Atceries, šis kristāls nedarbojas labi. Drošāk būs doties uz Agru.

-     Domāju, teica Odžass, iebakstot Amritai ar kājām, mums tagad jādodas ceļā. Tie bērni jau tāpat skatās uz mums pa logu. Mēs esam viņu dārzā.

Un tā viņi devās ceļā pa jauno, ūdens pilno pasauli. Amrita pa applūdušajiem zaļajiem dārziem zem akmens arkas izbrida uz ceļa. Un, kad viņi tur nonāca, kāds skats pavērās viņu acīm!

Ceļš bija pārvērties par upi.

-     Viss ir slapjš! iesaucās Mollija.

-     Tas ir normāli, paskaidroja Odžass. Šajā Indijas daļā musonu lieti valda aptuveni desmit nedēļas. Cilvēki ir tiem pateicīgi, jo maijā, jūnijā un jūlijā šeit ir ļoti karsts laiks. Ja iestājas liels sausums, visa labība aiziet bojā. Tad cilvēki mirst badā. Tāpēc, kad debesis paveras, visi tiešām ir ļoti, ļoti priecīgi.

Pēc desmit minūtēm lietus pārgāja. Cilvēki iznāca no mājām un turpināja savas ikdienas gaitas, it kā iešana uz skolu vai darbu pa upes ceļu būtu pati parastākā nodarbošanās pasaulē. Četri bērni, priecīgi šļakstoties, paskrēja garām, uzsaucot Odžasam un rādot uz kucēnu.

No savas mājas ar auduma baķi uz pleca iznāca drēbnieks; kāda māte pa upes ceļu stūma divas mazas, no pāršķeltas mucas izgatavotas laiviņas, katrā no tām sēdēja pa mazam, smejošam bērnam. Garām palrās suns, kurš luncināja asti pat peldot.

Drīz viņi nonāca laukos uz atklāta ceļa, kur ūdens bija seklāks. Saule izlauzās caur draudīgajiem mākoņiem, un pēc īsa brītiņa visi jau bija izžuvuši. Viņi noslīdēja no Amritas, un katrs sadabūja sev pa banāna lapai, ko izmantot par lietussargu. Nepagāja ilgs laiciņš, kad debesis atkal satumsa. Mākoņi nolaidās, it kā gribētu pārplūdināt zemi, un atkal sāka līt. Lauki abās ceļa pusēs bija pazuduši zem ūdens, un sudrabainās lietus lāses atlēca no to pelēkās virsmas. Lietus troksnis bija neiedomājams. Tas dārdēja ūdenī, kas bija sakrājies uz baldahīna jumta virs viņiem. Debesīs nemitīgi skanēja pērkona grāvieni, stihijai gaisā dārdot un gārdzot.

-      Redziet, rādīja Odžass, lietiem drīz jābeidzas, jo tur aug tās violetās puķes. Un arī tās dzeltenās, un sēnes. Varētu būt augusta beigas.

Mollija domāja par Petulu.

-      Mollij, viņa jautāja sešgadīgajai sev, vai tu atceries suni, melnu suni tur, kur tu bērnībā biji kopā ar milzi? Mazās meitenes seja sadrūma. Vienpadsmit gadus vecā Mollija saprata, ka, iespējams, sešgadīgās galvā bija tikai nedaudzas skaidras atmiņas no tā laika, kad viņa trīs gadu vecumā ceļoja kopā ar Vāktu. Tomēr viņa cerēja, ka starp tām varētu būt arī Petula.

Mazā Mollija savilka seju, cenšoties atcerēties kaut ko no sava īsā mūža. Atceros, ka mēs devāmies uz kādu lielu māju ar jumtu, kas atgādināja mākoņa zefīru.

-     Izklausās pēc Agras, teica Forests.

-     Un es atceros, ka devos uz lielu māju ezera vidū, un tur apkārt lēkāja daudz violetās drēbēs tērptu vīriešu. Un lija lietus, un mazais bērniņš bija viscaur slapjš, bet suņa tur nebija.

-     Izklausās pēc Udaipūras. Pils atrodas uz salas ezerā. Pēkšņi Mollijai iešāvās prātā gudra doma. Ja viņa

varētu atcerēties desmitgadīgās pieredzēto un sešgadīgā varētu atcerēties trīsgadīgās atmiņas, tad desmitgadīgā noteikti atcerētos to laiku, kad viņai bija seši gadi. Sešgadīgā Mollija varētu nosūtīt vēstījumu desmitgadīgajai. To bija vērts pamēģināt. Mollija aši izskaidroja savus apsvērumus pārējiem.

Un tā viņi sāka mācīt sešgadīgajai Mollijai pantiņu. Tas nebija melodisks. Patiesībā tas bija pat samērā kaitinošs. Taču tas bija tāds pantiņš, ko sešgadīgā varētu nemitīgi atkārtot. Tas skanēja tā:

Mēs nākam glābt jūs, Mollijas,

Glābt jūs, Mollijas,

Glābt jūs, Mollijas,

Mēs nākam glābt jūs, Mollijas,

Un, kad nāksim, jums jāpalīdz mums!

divdesmit astotā nodaļa

Mollija ar saviem biedriem ziloņa mugurā devās uz Agras pilsētu un Džamnas upi. Kamēr Amrita nesteidzīgi slāja uz priekšu, visi skandēja glābšanas pantiņu, lai tas labi un paliekoši iesēstos sešgadīgās Mollijas prātā. Un Mollija tur ievietoja ari dažas citas atmiņas. Kādu pēcpusdienu, kad Forests bija iemidzis un viņa kopā ar mazo Molliju gāja pa peļķaino ceļu, Mollija mazo sasmīdināja. Viņa sākumā tēloja vistu, tad dejoja kā kamielis ar vēdera aizcietējumu, bet beigās atdarināja Forestu. Kad viņa to visu darīja, mazā Mollija raustījās smieklos. Mollija labi zināja, kā sasmīdināt savu jaunāko būtni. Un pats labākais bija tas, ka tad, kad viņas atkal gāja uz priekšu, viņai bija savādi izkropļotas atmiņas par lielu meiteni, vārdā Mollija, kas reiz viņu sasmīdinājusi. Daži sīkumi bija izplūduši, taču tās bija vienas no viņas spēcīgākajām atmiņām, un šībrīža radītās siltās jūtas vēl joprojām pastāvēja.

Mollija bija pārsteigta par to, kā šis viens smieklu bridis bija viņā ieplūdinājis tik daudz pozitīvās enerģijas. Viņa uzlūkoja draugus un pēkšņi saprata, cik svarīgi cilvēkiem ir šādi prieka brīži jo laimes brīžu pozitīvās izjūtas paliek cilvēka sirdī un prātā uz visiem laikiem.

Vakts, atslīdzis bagātīgi rotātajos spilvenos, sēdēja savā lielajā zvilni. Kāds ļoti tumsnējs indiešu vīrietis baltā tērpā apcirpa matiņus viņa ausi, uztverot nogrieztos pārpalikumus zelta šķīvi. Kad virs uzlika atpakaļ maharadžas pāva spalvām rotāto turbānu, Vakts pieslējās augstāk un sasita plaukstas.

Pie viņa tika atvesta desmitgadīgā Mollija. Vakts pamāja sargiem, un tie noņēma meitenes acu apsēju.

Mollija paberzēja acis, līdz tās aprada ar gaismu. Kamēr viņai bija aizsietas acis, viņa bija saņēmusi visdažādākās atmiņas no tā laika, kad viņai bija seši gadi. Visvairāk Mollija atcerējās kādu pantiņu, ko bija nemitīgi atkārtojusi. Meitene uzlūkoja milzi savā priekšā un prātoja, vai lielā Mollija tagad gatavojas viņu glābt.

Telpā steigšus ienāca kalpi, kas nesa šķīvjus ar sudraba vākiem. Ēdiens tajos smaržoja neatvairāmi garšīgi.

-     Ēd! Viss šis dārgais ēdiens ir tev, Lommij!

Desmitgadīgā Mollija vilcinājās. Kāpēc maharadža

pēkšņi ir tik laipns? Ar aizdomām viņa sāka ēst.

Jau no pirmā kumosa Mollija saprata, kādas mocības viņai paredzētas. Piparotais ēdiens bija ugunīgi dedzinošs. Viņa pasniedzās pēc salvetes, lai izspļautu mutē paņemto ēdienu.

-     Es teicu, ĒD TO!

Mollija pamēģināja vēlreiz. Viņa nekad nebija ēdusi kaut ko tik svilinošu. Muti sāka dedzināt kā elles liesmās.

-     Es nevaru! viņa žēlojās.

-     Tu to darīsi! Vakta seja draudīgi pietuvojās. Tu to ēdīsi vai arī mirsi, viņš smīnot teica.

Tā nu Mollija ari ēda. Viņas mute kļuva nejūtīga. Mollija izdzēra trīs krūzes ūdens, taču mutē joprojām trakoja ugunsgrēks.

-Jaukas garšvielas! Gaukas jaršvielas! Vakts ņirgājās. Tā bija visīstākā spīdzināšana. Un, jo vairāk Mollija rīstījās un dzēra, jo skaļāk smējās nežēlīgais milzis.

Vai tu to acteries? viņš smējās. Vai tu to acteries? šādu dīvainu jautājumu nemitējās uzdot milzis. Desmitgadīgā Mollija nesaprata, ko viņš ar to domā.

Mollija nosvīdusi pamodās no vēlas pēcpusdienas snaudas. Kamēr viņa bija iemigusi, apveidus pieņēma atmiņas no viņas jaunākās būtnes. Vakta "Vai tu to acteries?" tieši tagad bija domāts viņai. Vakts tagad uzrunāja Molliju, izmantodams viņas desmitgadīgo būtni.

Mollija atcerējās, ka beidzot bija izēdusi ēdienu un devusies uz istabu, kur gulēja trīsgadīgā un pavisam mazā. Pēc divām stundām viņas mēle atkal spēja kaut ko sajust.

Mollija cieši apskāva kucēnu Petulu un domāja, cik ļoti tas smaržo pēc viņas pašas Petulas. Viņa pasmaidīja, jo tas, protams, bija viens un tas pats suns.

Ja Petula ir dzīva, varbūt viņa atceras šo apskāvienu, Mollija nodomāja. Viņa iespieda degunu kucēna samtainajā kažokā un aizvēra acis.

divdesmit devita nodaļa

Tajā vakarā, debesīm kļūstot zeltainām, viņi ieradās Agrā.

-     Es jau teicu, ka esmu te bijusi, paziņoja sešgadīgā Mollija, rādot ar pirkstu. Tādžmahala bija tieši tāda, kādu mazā Mollija bija to aprakstījusi, tās marmora jumts, kas balstījās uz izsmalcinātām kolonnām, bija gluži kā zefīrs.

-     Kolosāli, vai ne? teica Forests.

Odžass lika Amritai nogriezties pa labi, un viņi turpināja ceļu uz piestātnēm pie upes. Pie Džamnas upes.

Piestātne nešķita necik sarežģīta. Īstenībā tā lietavu dēļ bija pārvērtusies staignā, mālainā upmalā. Tomēr tur atradās īsa koka piestātnes laipa un Ierastā bija piesietas dažas koka laivas. Divas meitenes bija notupušās blakus salmos saliktu meloņu kaudzei. Otrā upes krastā pletās applūdis zālains līdzenums. Visi nokāpa no ziloņa.

-     Lūk, teica Odžass, norādot upes pelēkajos plašumos, Benareša, Gaismas pilsēta, ir tajā virzienā. Mollija sekoja Odžasa pirkstam, un viņas skatienu piesaistīja kaut kas, kas lika viņai salēkties.

-      Kas tur deg? viņa jautāja, pieejot tuvāk upes malai.

Blakus laipai ūdenī šūpojās ar roku darinātas lelles, kas bija ietītas baltā un dzeltenā zīdā. Leļļu sejas bija atsegtas. Un katra lelle pilnīgi skaidri pārstāvēja vienu no Mollijas biedriem. Tur bija Forests, Rokijs, pati Mollija, Odžass, mazā Mollija un kucēns. Katra lelle bija aizdedzināta, un liesmas laizīja viņu sejas vaibstus.

-     Tās jau ir kā vudū [5] lelles! Mollija noelsās.

-     Es neticu vudū, teica Rokijs, riebumā uzlūkodams ūdenī peldošos veidolus.

-     Tas ir mājiens, ievaidējās Odžass. Gaismas pilsēta ir vieta, uz kurieni cilvēki dodas nomirt. Kad viņi ir miruši, viņu ķermeņi tiek ietīti zīdā un sadedzināti! Vakts ir atstājis šo zīmi, lai tu to atrastu un zinātu, ka tev jādodas uz Gaismas pilsētu.

-     Bet es negribu, lai mani ietin kā dzimšanas dienas dāvanu un sadedzina! iespiedzās sešgadīgā Mollija.

-     Nē, nē, protams, tā nebūs, Rokijs viņu mierināja. Tas ir tikai… tikai joks.

-      Joks? Ak tā. Apmierināta ar paskaidrojumu, mazā meitene apsēdās uz akmens un sāka spēlēties ar kucēnu.

-    Tas puisis ir nopietni slims, secināja Rokijs. Viņu vajadzētu iebāzt paaugstinātas drošības trakomājā.

Mollija palūkojās tālāk upē un pamanīja lielu koka laivu ar izliektu bambusa jumtu. Laivas priekšgals bija smails, tur atradās neliels klājs. Garā vidusdaļa bija slēgta, bet aizmugurē pirms laivas pakaļgala bija vaļēja kravas platforma. Odžas, viņa jautāja, vai tu varētu aiziet un apvaicāties tam vīram, vai mēs drīkstam nolīgt viņa laivu? Mollija izvilka maku, kas bija pilns ar apģērbu veikala īpašnieka doto naudu.

Odžass pamāja. Laba doma, Mollij. Viņš iebāza mutē divus pirkstus un iesvilpās.

Kapteinis, melnīgsnējs vīrs ar plakanu, ielauztu degunu, pabāza galvu no pārklāja, zem kura bija snaudis.

Tā Mollija un viņas draugi kopā ar ziloni nonāca uz tradicionālas indiešu laivas klāja.

Kapteinis uzvilka mazu, nosmulētu buru, un viņi devās ceļā. Stūrējot laivu ar stūres airi, viņš veda tos prom no Agras. Džamanas straujo ūdeņu nesti, viņi devās uz Gangu un Varanasi Gaismas pilsētu.

Ritēja dienas un naktis. Apakšā viļņojās upe.

Uz upes nebija daudz, ko darīt. Mollija ar draugiem pavadīja stundas, vērojot pasauli slīdam garām un skatoties uz putniem un cilvēkiem, kas dzīvoja upes krastos.

Lietavas bija mitējušās. Rītos un pēcpusdienās draugi skaloja Amritas mēslus no laivas pakaļgala, un katru vakaru viņi pietauvoja laivu un gāja peldēties. Amrita nogūlās uz sāniem seklumā, un kādam nācās uzkāpt uz viņas un berzt ar slotu. Kad visi metās peldēties, Amrita pilnībā iegremdējās ūdenī, peldot kā milzu behemots.

Dienas svarīgākie notikumi bija ēdienreizes ar gardiem ēdieniem, ko gatavoja kapteiņa palīgs.

Mollija rotaļājās ar kucēnu Petulu. Kaut arī dzīve uz laivas bija zināmā mērā lieliska, Molliju visu laiku mocīja uztraukums, prātojot, vai ar viņas lielo Petulu apietas labi.

Kādu nakti Rokijs un Mollija gulēja uz laivas klāja, lūkojoties zvaigznēs.

-      Man žēl, ka nespēju tev palīdzēt vairāk, Rokijs pēkšņi ieteicās.

-     Par ko tu runā?

-     Nu, tu jau zini no manas balss hipnozes nav bijis pārāk daudz labuma.

-    Tā nav tava vaina. Šejienes cilvēki nerunā tavā valodā. Un tu jau tāpat tik daudz palīdzi, Rokij. Tev vienmēr pie rokas ir īstais padoms. Tu atradi viesu grāmatu, un tu palīdzi mums visiem saglabāt mieru. Tu esi gudrs, Rokij.

-     Nūjā, nūjā. Bet es nevaru paveikt īsto superzvaigznes darbu.

-     Un tad vai tu domā, ka superzvaigznes darbs ir svarīgāks par to, ko dari tu?

-     Nu, zini, es neesmu gluži misters Galvenā Figūra.

-     Rokij! Tu esi misters Vēsais-Gurķis-Visi-Tevi-Mīl-unTu-Liec-Viņiem-Justies-Labi. Es labprātāk būtu tas, nevis mis Galvenā-Figūra. Ja tava īstā māte tevi kādreiz atrastu, tu viņai tiešām patiktu, es to zinu. Tu esi tik patīkams. Tu esi tik mierīgs un pārliecinošs. Rokij, bez tevis sešgadīgā Mollija jau sen būtu satrakojusies.

-     Tiešām?

-     Jā. Viņa tevi mīl. Tevi viņa mīl vairāk par mani! Mollija iesmējās. Viņai vajadzētu mani mīlēt visvairāk, jo es esmu viņa. Bet tā nav! Viņa visvairāk mīl tevi! Rokijs pasmaidīja. Tev ir īpašas spējas likt cilvēkiem justies labi. Ja tas nav kaut kas sevišķs, tad es nezinu, kas tāds ir. Tu būsi labākais ārsts mūsu hipnozes slimnīcā, kad atgriezīsimies mājās.

-     Paldies, Mollij!

Kādu vakaru, kad rietēja saule, viņi brauca garām mazam, baltam templim upes krastā. Tā priekšā stāvēja vecs vīrs, kuru ieraugot Odžass bija sajūsmā. Viņš paskaidroja, ka vīrs ir leģendārs sadhu. Abas vīra rokas bija paceltas gaisā, un viņš stāvēja uz vienas kājas. Viņa nagi bija tik gari, ka bija atliekušies. Acīmredzot šādā pozā viņš bija pavadījis četrdesmit trīs gadus.

-     Vai viņš ir traks? jautāja Mollija, kad viņi brauca vīram garām.

-     Nē, viņš ir dievbijīgs, Odžass bijībā teica. Viņš tā dara, lai parādītu dieviem, cik ļoti viņš tos mīl. Ja viņš šādi ziedosies, pastāv lielāka iespēja, ka viņš pēc nāves vairs nepārdzims. Viņš nonāks paradīzē.

-     Cerēsim, ka dievi to ievēros! Rokijs sausi komentēja. Citādi viņš visu mūžu būs nostāvējis stīvs kā stabs par velti!

-     Tātad hindu tic, ka pēc nāves cilvēks pārdzimst? Mollija jautāja.

-     Jā, apstiprināja Odžass, piedzimst no jauna kā bite vai ods, vai jauks zilonis, vai izcils hipnotizētājs! Tas atkarīgs no tā, cik labs viņš bijis!

-     Vai tu tam tici?

-    Varbūt. Odžass iesmējās. Esmu dzimis kā hindu. Un kāda ir tava ticība, Mollij?

-      Man tādas īstenībā nemaz nav, atbildēja Mollija. Domāju, ka es vienkārši uzskatu, ka jābūt labam pret citiem. Saproti, tik labam, cik tu gribētu, lai viņi ir pret tevi. Palīdzēt kādam, ja tas nonācis nelaimē, apmēram tā.

-      Izklausās pēc labas ticības, piekrita Odžass. Es domāju: ja visi būtu tādi, dzīve kļūtu labāka, un ir ļoti svarīgi ļaut citiem cilvēkiem ticēt, kam vien viņi vēlas, ja vien viņu reliģija nenodara citiem pāri. Daži reliģiski cilvēki cīnās vai nogalina citus, kam nav tāda pati ticība! Lai kas arī būtu Dievs, nedomāju, ka viņam vai viņai patiktu tāda rīcība. Dievam patīk, ka cilvēki ir labi. Viņš pasvieda Amritai mezglainu zaru, ko tā noķēra ar snuķi.

-     Es domāju, Mollija turpināja, ka katrā reliģijā ir minējumi par to, kas slēpjas aiz dzīvības noslēpuma. Ja tā padomā, tad visā pasaulē droši vien ir daudz vīriešu un sieviešu ar vienādi gudrām galvām, un viņi pieder pie dažādām reliģijām. Man šķiet, ka cilvēka ticība droši vien ir atkarīga no vietas, kur viņš uzaudzis. Es gribu teikt: nespēju iedomāties, ka būtu pārāk daudz eskimosu ar hindu ticību, jo hinduisms cēlies Indijā un vēl nav paguvis nokļūt līdz Ziemeļpolam! Kāds ir Dieva vārds hindu reliģijā?

-      Brahma ir radītājs, skaidroja Odžass. Ir vēl divi citi, kas ir tikpat svarīgi kā viņš, Višnu un Šiva. "Allahs" ir vārds, kādā Dievu sauc musulmaņi. Kristieši saka "Dievs", vai ne? Mollija palūkojās sev aiz muguras uz vientuļnieku un prātoja, kā gan viņš var gulēt.

-     Es domāju, ka visas reliģijas izdomājuši cilvēki, sarunā iesaistījās Rokijs.

-      Ak nē! izsaucās Odžass. Reliģiju sarakstījuši cilvēki, kuri sadzirdējuši sava Dieva patieso balsi.

-     Reliģija vienkārši ir likumu kopums, pēc kura dzīvot, paziņoja Rokijs. Tā dod cilvēkiem kaut ko, pie kā turēties, jo doma par to, ka Dieva varētu nebūt, viņus biedē. Un valdniekiem patīk reliģijas, jo tās tiem palīdz vadīt cilvēkus. Pa ceļam uz Varanasi es arī varētu izdomāt kādu reliģiju.

-     Dažkārt valdības pasludina reliģijas ārpus likuma, ieteicās Forests. Tās, tā teikt, izstumj reliģiju.

-     Bet, Rokij, tev jāatzīst, bilda Mollija, ka pastāv kaut kas kāds spēks pasaulē un ir ļoti daudz nezināmā. Varbūt tas arī ir Dievs.

Vakts stāvēja izslējies savas baržas priekšgalā. Beidzot viņš ar mazajām Mollijām ieradās Benarešā. Vakts ievilka nāsīs pilsētas smaržas un apbrīnoja tās ēkas, kas stiepās gar Gangas vienu krastu, un to upes piestātņu pakāpienus, kuri no ēkām sniedzās līdz pašai ūdensmalai.

Vakts nepatikā sarauca degunu, kad redzēja, kā svētceļnieku pūļi peldas upē, iegremdējoties tajā tā kā tējas upē gremdēti cepumi. Tā tie darīja tāpēc, ka ticēja: ja viņi iegremdēsies Indijas svētākajā upē, viņiem tiks piedoti grēki un viņus piepildīs svētais gars.

-JUMS VAJADZĒTU PIELŪGT MANI! Vakts sauca, taču viņa vārdus aiznesa vējš. Varbūt jūs to vēl darīsiet, viņš klusi piebilda. Jakiza!

Zakija parādījās blakus Vaktam tik ātri kā alerģijas izsitumi.

-     Atved man jaunākās Mollijas!

Zakija zemu paklanījās kopā ar hipnotizēto trīsgadīgo un desmitgadīgo Molliju ar aizsietām acīm, kura turēja rokās mazo zīdaini.

-    Un tā, teica Vakts, paņemot zīdaini no desmitgadīgās rokām. Bērns Vakta rokās locījās un cēla brēku. Jā. Hmm. Tu esi īstā, mana mazā Vakta, viņš teica. Es tev drīz sagādāšu veselu armiju kātrigu kaulīšu tikai vēl viena stikrālu avota ceremonija, un tu tiksi pienācīgi iesvētīta. Viņš pablenza uz vecākajām meitenēm. Tad viss būs cauri un mēs varēsim tikt galā ar jūsu dzīvi. Viņš atdeva bērnu atpakaļ Mollijai ar aizsietajām acīm.

-      Tagad viņi ir uz Gangas, vai ne? viņš tai teica. Esmu padzirdējis, ka viņi ceļo ar ziloni. Ha!

Mollija neko neatbildēja. Meitenei bija jaukas atmiņas par to, ka viņai ir seši gadi un viņa uz laivas rotaļājas ar ziloni un kucēnu. Tik bieži skandētais pantiņš joprojām bija iesēdies viņai galvā.

-    Neganti uzticīga, es skatos. Tas ir labi. Vakts noklikšķināja pirkstu kauliņus. Rādās, ka Mollija atradusi dažus laika ceļošanas stikrālus. Atjautīgi! Es taču nedrīkstu cerēt, ka tu man izstāstīsi, kā?

Desmitgadīgā meitene arvien vēl klusēja.

-     Man prieks uzzināt, ka Vakta būs atjautīga. Varat iet, Vakts atmeta ar roku, un sargi aizveda meitenes.

-    JAKIZA!

-    Jā, sahib?

-      Spēle iet labi. Mollijai Mūnai ir stikrāli, tā ka viņa var man sekot. Taču viņa kļūst pārāk nekaunīga. Viņai jāierāda viņas īstā vieta. Gribu dot viņai niekšstatu par prākotni. Beigtais mopsis vai esat sagatavojuši viņu apbedīšanai?

-    Jā, sahib, Zakija atbildēja, zemu paklanoties.

trīsdesmitā nodaļa

noplukusī laiva beidzot ieradās Benarešā. Zaļganā I Ganga pagriezās aiz līkuma, un pēkšņi tur tā bija. Benareša jeb Varanasi pati svētākā Indijas pilsēta. Mollija izbīdīja savas antenas, cenšoties sajust, kur ir viņas jaunākās būtnes. Viņas bija tuvumā, kaut kur nedaudz tālāk iekšzemē.

Kapteinis piestūrēja laivu tuvāk ūdensmalai. Tur viņi redzēja sari tērptas sievietes iegremdējamies upē, vīriešus lungi nirstot zem ūdens un sadhu jeb svētos vīrus linu tērpos, kas skaitīja lūgsnas. Pa Gangu peldēja simtiem ziedu un aizdegtu sveču tie bija ziedojumi dieviem. Svētās govis stāvēja uz piestātņu pakāpieniem vai staigāja pa tiem, un pērtiķi lēkāja no viena mājas jumta uz nākamo. Viņi pabrauca garām vietai, kur krastā dega ugunskuri. Blakus bija sakrautas malkas grēdas vēl citiem ugunskuriem. Kucēns un Amrita ošņāja gaisu. Pārējie sēdēja laivas malā un pētīja apkārtni.

Tie ir apbedīšanas sārti, skaidroja Odžass. Drīz jūs redzēsiet procesiju.

Un tiešām, jau nākamajā brīdī no ieliņas aiz piestātņu kāpnēm parādījās cilvēku grupa. Seši no viņiem nesa dzeltenā audumā ietītu ķermeni. Viņi aiznesa to līdz ugunskuriem upes malā un nolika zemē.

-    Sadegšana ugunī ir ļoti labs veids, kā aiziet, Odžass turpināja. Atcerieties, ka tas ir tikai ķermenis. Nedzīvs kā beigta muša. Tas sadeg, un dūmi kāpj debesīs. Dzeltenā audumā ietīts ķermenis ir vīrietis. Sievietes ietin baltā.

Maza laiviņa ar septiņiem baltā tērptiem vīriešiem paīrās garām un iebrauca dziļāk upē. Laiviņā bija audumā ietīts ķermenis ar tam piestiprinātiem smagumiem. Viņi to iegrūda upē, kur tas kādu mirkli peldēja, pirms nogrima.

-     Ak, šis ķermenis ir piederējis kādam ļoti, ļoti svētam vientuļniekam vai priesterim. Tikai viņus ir ļauts šādi apbedīt Gangā! Odžass pārliecās pār laivas bortu, pasmēla ar krūzīti zaļo ūdeni un padzērās no tās.

-    Vē, noskurinājās Rokijs. Kā tu tā vari? Vai kādreiz esi padomājis, kādas tik baktērijas ir šajā upē?

-     Es nezinu, ko tu sauc par baktērijām, iesmējās Odžass, bet zinu, ka jums, ļautiņi, ir ļoti vājas sistēmas. Mans vēders ir kā no dzelzs. Es nekad neslimoju.

Tad Mollija pamanīja kaut ko citu, kas, ietīts baltā audumā, liesmoja uz ūdens. Straume to nesa arvien tuvāk.

-     Un kas tas tāds? Mollija jautāja Odžasam, aptvērusi, ka degošais sainis ir suņa vai kaķa lielumā.

Odžass pētīja viļņu šūpoto priekšmetu. Viņš palūkojās apkārt, un viņa acis iepletās. Tam līdzi nav pavadītāju.

-      Vai mirušus dzīvniekus vienmēr mēdz sadedzināt uz ūdens? jautāja Mollija.

-      Tas… Odžasam nācās grūti atrast īstos vārdus. Tas nav normāli, Mollij.

Caur Mollijas prātu izšāvās mazās, degošās lelles, ko viņi bija redzējuši Agrā, un viņa pēkšņi zināja, kas ir degošais sainītis.

-     Tā taču nevar būt Petula! Tas nevar būt! Mollija vēroja, kā oranžās liesmas apvij balto drēbi, padarot to melnu. Kad ietītais ķermenis piepeldēja tuvāk, Molliju satrieca seši brūni burti, kas bija uzzīmēti uz auduma. Tur bija rakstīts "PETULA". Odžass nometās ceļos un sāka klanīties lūgsnā.

-     Tas ir šausmīgi, Rokijs noelsās.

Mollijai griezās galva, un viņu pārņēma neiedomājamas bēdas. Viņai uzmetās zosāda, kad skumjas caurauda visu ķermeni. Bez Petulas viņa nejutās pilnīga. Bez Petulas, kura būtu palikusi viņai blakus, dzīvojusi vienu dzīvi ar viņu. Šķita neiespējami tagad redzēt Petulas ķermeni sadegam uz ūdens. Taču tā bija patiesība. Mollijai cauri izšāvās spējas sāpes, kas trāpīja viņu tieši sirdī un lika viņai sagrīļoties. Mollija dzirdēja sevi kliedzam: TU SLEPKAVA, VAKT! TU VĀJPRĀTĪGAIS, PRETĪGAIS SLEPKAVA! Tad Mollija sabruka.

Kad Mollija šņukstot gulēja uz laivas grīdas, kāds mazs, mitrs purniņš iebakstīja viņai vaigā. Tas bija kucēns Petula, un šķita, it kā suns teiktu: "Neuztraucies, Mollij! Es vēl esmu šeit." Mollija apskāva kucēnu, tomēr nejutās labāk, jo apzinājās: ja vien viņi jelkad nokļūs nākotnē, šis kucēns būs jānoliek atpakaļ tā īstajā laikā. Tā Petula, kuru pazina Mollija, bija mirusi. Mollija paslēpa seju kucēna kažokā.

Laiva veda viņus uz priekšu gar upes krastu Benarešā, līdz viņi bija pabraukuši nostāk no piestātnēm ar ugunskuriem. Mollija nekad vēl nebija jutusies tik skumji. Vairāk nekā jebkad agrāk viņa tagad pilnīgi saprata, ka Vakts ir spējīgs nogalināt mazākās Mollijas. Viņa pieslējās sēdus un centās saņemties. Un, to darot, viņa pēkšņās šausmās aptvēra, ka pa to laiku, kamēr viņa bija raudājusi par Petulu, jaunākās Mollijas ir atstājušas šo laiku.

Un vēl vairāk, viņai to sajūta kļuva arvien vājāka gluži kā vilciens, kas atstāj staciju un arvien vairāk attālinās. Taču viņas nebija vilcienā. Vakts Mollijas jaunākās būtnes veda prom, prom nākotnē.

-     Vakts ved manas pārējās būtnes uz priekšu laikā! Mollija noelsās. Viņas bija šeit, bet Vakts tikko aizveda viņas uz priekšu.

-     Tieši tagad? pārjautāja Rokijs.

-     Jā. Šķiet, viņas tagad ir jau mēnešiem tālu priekšā. Viņi ir apstājušies mēnešiem tālu priekšā. Un es nevaru pārvietoties uz priekšu laikā. Tas nozīmē, ka mums šeit jāgaida mēnešiem, lai nonāktu tajā pašā laika zonā, kur viņas! Un vēl vairāk, Vakts atkal var pārvietoties laikā. Bet man vienalga. Tagad, kad Petula ir mirusi, nekam vairs nav nozīmes. Mollija saņēma galvu rokās un masēja pieri. Viņa sāka justies tiešām nogurusi, kā spēkus izsmēlis alpīnists, kas pieķēries pie augsta kalna malas.

-     Es vēlētos, kaut spētu palīdzēt, Forests līdzjūtīgi teica. Viņš mirkli klusēja, tad ieminējās: Varbūt es to ari varu.

Mollija pašūpoja galvu. Viņa par to šaubījās.

Kādu brīdi visi ieklausījās Benarešas skaņās.

Tempļu vara zvanu dobjā duna plūda pār ūdeni, un govju kaklos pakārtie koka zvaniņi klabēja, dzīvniekiem klīstot pa piestātni. Svētceļnieki skandēja lūgsnas, kāds kaut kur cirta malku, veļas mazgātājas tērgāja, un upē šļakstēja airi.

-      Zini, šī ceļošana laikā lika man domāt, Forests teica. Domāt par tiem gadiem, ko es pavadīju pie budistu mūkiem. Viņiem ir tāds vārds kalačakra. Tas nozīmē "laika rats". Kāds hindu priesteris man reiz teica, ka hindu valodā laiks saucas ari kaal. Tāpat hindi tic, ka laiks griežas kā ritenis, un ir arī zinātnieki, kas uzskata, ka laiks kustas riņķveidā. Interesanti, vai ne? Visi pārējie vēroja krastu, it kā neviens nepievērstu Forestam ne mazāko uzmanību. Taču Mollija klausījās. Viņa noslaucīja acis.

-     Laika rats? viņa lēni pārjautāja. Ja laiks tiešām ir ritenis, tas nozīmētu, ka tā beigas ir savienotas ar sākumu.

-      Jā, bet kaut kādā lielā, kosmiskā, neizdibināmā veidā.

Mollija piešķieba galvu, it kā ļaujot pa ausi ieplūst kādai savādai jaunai domai. Tad viņas skatienā parādījās dzirksts.

-      Tātad, ja laiks tiešām ir ritenis un laika beigas ir savienotas ar laika sākumu, tad, ja es nokļūtu pietiekami tālu atpakaļ laikā, līdz pat laika sākumam, un turpinātu iet tālāk, tad es līdz ar to nokļūtu laika beigās. Tu saki, ka man vajadzētu tikai iet atpakaļ laikā no turienes. Beigu beigās es paietu garām 3000., tad 2000. gadam un turpinātu doties laikā atpakaļ, līdz nokļūtu līdz 1870. gada novembrim un ierastos tur, kur Vakts ir tagad…

-    Tas ir neprāts, Mollij, apcirties apkārt sarunu pārtrauca Rokijs. Tu taču nezini, vai laika sākums ir savienots ar laika beigām. Tā ir plānprātīga teorija. Un ja nu tā nav pareiza? Varbūt nemaz nav tāda laika sākuma. Un tad tu būsi iestrēgusi kaut kādā briesmīgā vietā pirms daudziem triljoniem gadu. Nekļūsti taču par muļķi, Mollij!

-      Es gan nezinu, iebilda Forests. Agrāk neviens neticēja, ka Zeme ir apaļa. Izklausās taču pa īstam stulbi, ka Zeme varētu būt apaļa, jo tad jau mums visiem vajadzētu no tās nokrist tāpat, kā vaboles nokrīt no bumbas. Varbūt laiks tiešām ir kā ritenis.

Rokijs pēkšņi iekliedzās: Forest, izbeidz! No tavas puses ir tiešām bezatbildīgi stāstīt Mollijai, ka laiks ir kā ritenis. Neviens nezina, kas ir laika sākumā. Un tu jau nu noteikti ne!

-     Vecīt, piedod, es tikai gribēju palīdzēt.

-     Man radās nojausma, Mollija ieteicās, ka laiks ir kā ritenis.

Rokija seja sadrūma. Mollij, neesi taču muļķe! Tu neesi muļķe. Nerīkojies pēc nojautas! Mēs sagaidīsim nākotni parastā, cilvēciskā veidā. Tad tu varēsi dabūt labākus laika ceļošanas kristālus. Tev nav jāceļo laikā atpakaļ, lai nokļūtu nākotnē. Un, starp citu, kurš gan zina, kā šāds ceļojums laikā ietekmēs tavu ādu? Var rasties zvīņas arī tavā iekšienē, ne tikai ārpusē, Mollij. Tas var likt tev novecot tiktāl, ka tu nomirsti!

-    Rokij, Mollija lēni teica, man jācenšas atrast kādu veidu, lcā izsekot Vāktu nākotnē un tikt ar viņu galā, pirms viņš nogalina manas jaunākās būtnes.

Mollija redzēja, ka laiva atrodas gandrīz ūdensmalā un kapteinis gatavojas pietauvoties. Krastā pulcējās ļaudis. Mollija aši pasniedzās kabatā pēc netīri zaļā akmens.

Rokijam nepagāja secen Mollijas rokas kustība.

-     Nedari tā, Mollij!

-      Drīz tiksimies! Mollija teica un, aizvērusi acis, izzuda no Rokija laika.

trīsdesmit pirmā nodaļa

Tiklīdz Mollija sāka doties atpakaļ laikā, viņa saprata, cik neprātīgu lēmumu pieņēmusi. Viņas uzdevums likās tikpat bezcerīgs un neiespējams kā mēģinājums vienā mirklī pārlidot milzīgu okeānu ar zāles pļāvēju. Zaļais kristāls padarīja viņas laika ceļojumu saraustītu un ne vienmēr klausīja viņas rīkojumus. Mollija pieprasīja, lai kristāls nes viņu atpakaļ laikā tik ātri, cik vien iespējams. Viņa to spieda un koncentrējās uz to, lai kustētos maksimālajā ātrumā, jo saprata: lai nokļūtu laika sākumā, viņai jāveic neiedomājami liels attālums. Taču, ceļojot ar šo kristālu, Mollija jutās tā, it kā sēdētu vecā, sarūsējušā automašīnā ar iestrēgušu ātrumkārbu un salauztu ātruma pedāli.

Mollija aplēsa, ka aizceļojusi trīssimt gadu pagātnē. Un tad viņai prātā iešāvās šausminoša matemātiska doma: šādā ātrumā viņa sen jau būs veca vecene, pirms sasniegs laika sākumu. Mollija juta garām zibam gadus un nosprieda, ka tagad droši vien atrodas kaut kur vienpadsmitajā gadsimtā. Taču tas bija lielākais ātrums, ko varēja izspiest no šī kristāla.

Mollija aptvēra, ka ir pieļāvusi drausmīgu kļūdu vērtējumā. Petulas nāves apstulbināta, viņa nebija spējusi saprātīgi domāt. Mollija juta, ka ceļo ar ātrumu aptuveni simt gadu minūtē, seši tūkstoši gadu stundā. Pēc divpadsmit stundām viņa būs aizceļojusi atpakaļ… Mollija galvā veica dažus aprēķinus… septiņdesmit divus tūkstošus gadu un tas ari viss. Un viņai vēl vajadzēs gulēt, ēst un dzert. Par to viņa nemaz nebija padomājusi. Ko viņai vajadzētu darīt? Apstāties un pagulēt?

Mollija nespēja aptvert, cik baismīgi muļķīgu kļūdu ir pieļāvusi. Kad viņa aizvēra acis, no prāta dzīlēm iznira sena mācību stunda. Meitene atcerējās, kā viņas nejaukā skolotāja Todlijas kundze bija likusi klasei skaitīt pantiņu par laiku. Pantiņš tagad skanēja viņas ausīs kā šausminoši ņirdzīga dziesma:

Cilvēki nāca uz pasaules

Pirms simt piecdesmit tūkstošiem gadu.

Pirms sešdesmit pieciem miljoniem gadu

Dinozauriem nebija ne draugu, ne radu.

Bija lemts nākt uz pasaules tiem

Pirms divsimt gadu miljoniem.

Tad radās vienšūņi klusi

Pirms trim miljardiem gadu ar pusi.

Pirms gadu miljardiem četriem ar pusi

Pasaule savu gaitu uzsākusi.

Runā, ka pirms četrpadsmit miljardiem gadu

Noticis BLĪKŠĶIS un Visums gaitu sācis.

Mollija norija asaras un turpināja aprēķinus. Tiem bija nepieciešams kāds laiciņš. Šādā ātrumā, ņemot vērā to, ka jāapstājas pagulēt, būtu labi, ja viņa varētu pieveikt deviņdesmit sešus tūkstošus gadu dienā. Viņai vajadzētu veselu gadu, lai aizceļotu atpakaļ laikā trīssimt piecdesmit miljonus gadu. Tas nebija ne tuvu četrpadsmit miljardiem gadu. Molliju pārņēma panika, un viņas plaukstas kļuva ļoti lipīgas. Pasaule švīkstēja viņai garām. Mollijai nebija nekādas nojausmas, kur tieši laikā viņa tagad atrodas. Mollija sažņaudza kristālu un lūdzās: Tev JĀIET ātrāk! Tev tas jādara. Tev tas jādara, vai arī mēs nekad nenonāksim laika sākumā. Lūdzu! Lūdzu!

Mollija saprata, ka ir nolemta bojāejai, un viņas acis pildīja asaras. Tagad meitene apjauta, ka nomirs kaut kur tūkstošiem gadu tālu no visiem un visa, ko mīl. Viņai jāapstājas, un tā vieta, kur viņa apstāsies, būs vieta, kur viņai nāksies dzīvot visu mūžu, līdz viņa novecos un nomirs. Tad meitene aptvēra: ja jau nav iespējams nokļūt laika sākumā, viņai jāapstājas pēc iespējas ātrāk, tāpēc viņa samazināja ātrumu, līdz redzēja zem sevis Gangu un upes krastu kāda jarda [6] attālumā.

Mollija apstājās un vienlaikus lēca uz priekšu, piezemējoties upes krasta dūņās. Paceļot skatienu, viņa tieši blakus ieraudzīja kādu ubagu. Rokās viņš turēja bļodiņu un sakrustotām kājām sēdēja meitenes priekšā. Vīrs bija vecs un akls. Viena viņa acs bija aizvērta, otra balta un kataraktas klāta. Kad Mollija piezemējās, vīrs pacēla galvu. Mollija palūkojās apkārt. Benareša bija mazāka un primitīvāka. Varbūt viņa atradās pirmajā vai otrajā gadsimtā.

Mollija sabruka dūņās.

-     Es nevaru te dzīvot! viņa skaļi ieelsojās. Ko es esmu izdarījusi? Mollija palūkojās uz kristālu savā rokā un pagrieza to.

-     Tu stulbais, tizlais mēsls! viņa tam uzspļāva. Tad Mollija palūkojās uz upi, kur dienas pirmie saules stari kā liesmas klājās pār ūdeni. Viņa ieraudzīja savu mirgojošo atspulgu un instinktīvi pieskārās sejai. Zvīņas tagad jau klāja gandrīz visu viņas seju un kļuva biezākas ap muti. Sejas āda bija savilkta un sausa. Mollija aplūkoja savas rokas. To āda bija kā ķirzakai. Mollija jutās pārāk notrulināta, pārāk trula, lai vairs uztrauktos par to, ka atgādina rāpuli.

Mollija turēja kristālu izstieptā rokā, gatava iemest to upē, tomēr nespēja to izdarīt. Viņu bija pārņēmusi doma par to, ka nekad vairs neredzēs cilvēkus, kurus mīl. Viņi atradās simtiem gadu meitenei priekšā, palikuši 1870. gadā, bet viņa bija iestrēgusi šeit. Asaras sariesās Mollijas acīs, līdz ritēja pa vaigiem un pilēja no zoda. No krūtīm ar klepu izlauzās aizsmakušas elsas, ko viņa nekādi nespēja apvaldīt. Mollija vēlējās vienīgi ieraudzīt savus mīļos. Viņa nespēja panest to, ka zaudējusi viņus un Petulu.

Kādu brīdi Mollija raudot sēdēja dubļos. Viņa raudāja, līdz juta, ka asaras izbeigušās. Tad viņa atcerējās aklo vīru, kurš klusi sēdēja upes krastā, un tagad, mazliet apmulsusi, paskatījās uz to. Vīrs ar atvērto neredzīgo aci blenza debesīs. Mollija uz ubaga lūpām pamanīja tikko jaušamu smaidu. Un tad viņa pamanīja vēl ko citu.

Vīrs ar pirkstu glāstīja aizvērtās labās acs plakstiņu. Mollija vēroja. Bija tā, it kā viņš censtos aci nomierināt. Tad meitene pamanīja, ka aizvērtā acs līdzinās bumerangam. Tas viņai atgādināja ieskrāpējuma formu uz zaļā kristāla viņas rokā. Mollija pētīja ieskrambājumu uz kristāla. Tagad tas atgādināja aizvērtu aci.

Acis Mollijai vienmēr atgādināja par hipnozi. Un pēkšņi viņa saskatīja cerības dzirksti. Ja viņai izdotos hipnotizēt kristālu, tad varbūt, tikai varbūt, viņa varētu tam likt ceļot ātrāk.

Mollija maigi saņēma kristālu plaukstā un, dziļi ievilkusi elpu, sāka koncentrēt domas. Viņa raidīja uz to visu savu koncentrāciju. Nekas nenotika. Meitene izmisumā nometa kristālu zemē. Viņa jutās kā saplosīta. Mollija skatījās zemē uz ieskrambāto kristālu un pieskārās tam.

Lūdzu, ļauj man tevi hipnotizēt! viņa čukstēja. Asaras sakāpa acīs. Lūdzu! meitene šņukstēja. Hipnotizējošais stars no viņas acīm tika izkropļots, šķērsojot asaru prizmu. Es nezinu, ko darīšu, ja viņus vairs neredzēšu. Saproti, es viņus mīlu. Un mana laika pasauli. Es to mīlu. Ak, lūdzu! Mollijā klusi kliedza viņas mīlestība.

Šoreiz notika kaut kas neparasts. Kad Mollija lika hipnozes spēkam iespiesties kristālā, skramba pavērās. Tā ļoti ātri atvērās kā zieds rītausmas staros. Un starp plaisas kontūrām bija dziļš, zaļš atvars, kas likās virpuļojam lejup kā ūdens izlietnes caurumā. Mollija noelsās un pēkšņi pacēlās, karājoties uz vietas laikā. Mirkli viņa domāja, ka varbūt tikai iedomājas atvērto aci, taču tad sajuta tās spēku un saprata, ka tā ir īsta. Tagad kristāls likās vismaz tikpat spēcīgs kā abi iepriekš lietotie laika akmeņi kopā. Mollija cieši to satvēra. Gatavojoties dot pilnu gāzi, Mollija pacēla skatienu un ieraudzīja virs galvas lidojam sarkanu putnu. Viņas prāts kļuva kā laso, un, nospiežot laika ceļošanas sviru, lai sāktu ceļu, viņa redzēja, ka prāta sagūstītais putns ceļo viņai līdzi. Mollija satriekta apstājās. Putns aizlidoja. Mollija bija pārsteigta. Bija tik viegli paņemt putnu sev līdzi. Tagad viņa loloja lielas cerības par citām šī kristāla spējām.

Izmantojot savu pašu koncentrētāko hipnozes spēku un iedarbinot prātu ar pilnu jaudu, Mollija piespieda kristālu kustēties tik ātri, cik vien iespējams. Pēkšņi iepriekšējās lēcienveidīgās, saraustītās kustības nomainīja virsskaņas ātrums. Gadsimti zibēja tik ātri, ka Mollijai bija grūti noteikt, cik ātri viņi pārvietojas. Lai izmēģinātu kristālu, Mollija samazināja ātrumu, palika karājamies un tad apstājās. Pasaule materializējās. Mollijai pavērās mute. Dubļos viņai blakus bija milzīgas pēdas. Vai tās piederēja dinozauram? Mollijas rokas bija tikpat šokējošas. To āda bija kraukšķīga kā maizes garoza. Riebumā Mollija nekavējoties atkal devās ceļā. Viņa atcerējās pantiņu par laiku.

Pirms sešdesmit pieciem miljoniem gadu

Dinozauriem nebija ne draugu, ne radu.

Bija nākuši uz pasaules tie

Pirms divsimt miljoniem gadu.

Tātad viņa bija veikusi vismaz sešdesmit piecus miljonus gadu! Vai tas bija iespējams? Gadu tūkstoši brāzās garām tik viegli kā ātri pāršķirstītas grāmatas lapas. Mollija cieši lūkojās uz kristālu un steidzināja to uz priekšu. Tagad viņai šis kristāls patika. Tas bija pats labākais kristāls. Pats labākais. Domās Mollija atvainojās, ka nosaukusi to par mēslu.

Laiku pa laikam Mollija palēnināja gaitu, lai redzētu, kur atrodas. Sākumā viņa sajuta, ka atrodas zem ūdens, bet pēc tam klintī, tajā klintī, kas tur atradās, pirms Ganga un pirmatnējie lieti bija to noskalojuši. Un tā bija melna. Mollija neapstājās, jo domāja, ka varētu nomirt, ja atļautos ierasties klints iekšpusē. Taču vismaz, kamēr bija klints, Mollija zināja, ka pastāv arī pasaule. Mollija apsvēra, kur viņa atradīsies pirms planētas Zeme izveidošanās, piemēram, pirms pieciem miljardiem gadu. Meitene skubināja kristālu uz priekšu. Viņu apvija vēsie laika vēji. Mollija juta, ka ilgu laiku atrodas melnajā klintī, bet tad viss pēkšņi kļuva oranžs un sarkans. Balti oranžs un karsts. Mollija cieši aizvēra acis. Viņa saprata, ka tagad nedrīkst apstāties vai arī mirklī sačokurosies. Mollija domāja, ka tagad varbūt atrodas planētas Zemes sākumā. Viņa sajuta karstumu, sēra, pūstošu olu smaku un dzirdēja eksplozijas, taču atradās drošībā savā laika ceļošanas kapsulā. Tā viņu aptvēra un nesa atpakaļ. Tālāk un tālāk atpakaļ laikā.

Tagad karstums uz mirkli mitējās. Garām traucās miljoniem gadu. Mollija atvēra acis un visapkārt redzēja melnu tukšumu, melnu tukšumu, kuru apgaismoja oranža migla un tūkstošiem ugunīgu bumbu. Bija tā, it kā šajā tukšumā notiktu milzīga eksplozija. Un tad karstums pieņēmās spēkā un visu pārņēma oranžas liesmas.

Mollija kaulos sajuta kaut ko mūžsenu. Viņa tiešām juta, ka atrodas gandrīz pašā laika sākumā. Un tagad viņa prātoja, vai ieplaisājušais kristāls tiešām spējis izdalīt to, ko Mollija no tā vēlējās, pārnest viņu pār laika sākuma slieksni uz laika beigām. ..Ja vien tā tiešām bija ja Forestam bija taisnība par laika ratu. Mollija dziļi ielūkojās kristāla zaļajā atvarā un sajuta kaut ko pavisam savādu it kā, kamēr viņa hipnotizē akmeni, akmens hipnotizē viņu. Bija tā, it kā abi palīdzētu viens otram veikt šo neiespējamo uzdevumu.

Un tad melno tukšumu piepildīja troksnis. Kaut ari Mollija bija aizsargāta, troksnis gandrīz izlauzās cauri apvalkam. Viņu kratija graujošs, dārdošs pērkons un trokšņa baltā gaisma žilbināja. Mollija cieši aizvēra acis, aizklāja tās ar rokām, taču gaisma joprojām izlauzās cauri. Un karstums bija gandrīz neciešams. Vēsais laika vējš tagad bija kā karsts gaiss no krāsns. No Mollijas ķermeņa straumēm lija sviedri. Viņa bija tiešām pārbijusies. Mollija sažņaudza rokā kristālu un dzina to uz priekšu vēl ātrāk.

Kļuva arvien karstāk un karstāk, spilgtāk un spilgtāk, skaļāk un skaļāk, un Mollijai likās, ka viņa sarūk arvien mazāka. Viņas jutekļi tika bombardēti. Šausmās viņa ar skatienu ieurbās kristālā un iedomājās to kā zaļu zirgu, kuram sēž mugurā. Mollija iztēlojās, kā abi kopā aulekšo pa garu, zvērojošu tuneli. Viņa dzina savu ērzeli uz priekšu. Mollija jutās arvien nebrīvāka, mazāka un sīkāka, kad telpa ap viņu saspiedās. Bija tā, it kā viņa būtu saspiesta un izstiepta kā diegs. Galva likās tievāka par šauru stieplīti. Mollija dzina kristālu atpakaļ uz pašu pirmo laika mirkli, uz mirkli, mazāku par nanosekundi. Mollija jutās tā, it kā būtu sarukusi līdz mikroatoma izmēriem, un tad viņai likās, ka viņas vispār nav. Viss bija nekustīgs, kluss un tukšs.

Mollija samazināja ātrumu līdz lēnam lidojumam un uzdrīkstējās atvērt acis.

Šķita, ka viņa plīvo pa vidu milzīgam ovālas formas sietam ar neskaitāmiem miljoniem caurumu. Tuvākie caurumi bija redzami, bet ovālā sieta konstrukcija izzuda tālumā, un caurumi kļuva arvien mazāki, līdz tie izzuda. Pa caurumiem iespīdēja balta gaisma un applūdināja Molliju ar spilgtiem stariem. Mollija lidinājās un lūkojās apkārt, meklējot Vakta dārgo "Burbuli" vietu, kur, kā viņš domāja, atmirdz īpašā jaunības gaisma. Taču viņa nespēja to saskatīt. Mollija uzkavējās tur un secināja, ka griežas, peld, kūleņo. Viņa bija sīks, svārstīgs punktiņš plašā bezdibenī.

Mollija mudināja savu kristālu turpināt ceļu atpakaļ laikā un metās melnajā tukšumā, kur izzuda pārējie caurumi, un vēl aiz tā.

Galvu reibinošā ātrumā Mollija kā bulta izšāvās cauri sieta žilbinošajai gaismai. Un, traucoties caur tukšo nebūtību, viņas galvā zibēja visdažādākās domas. Mollija domāja par cilvēkiem, kurus mīlēja. Par Rokiju, Forestu, Odžasu, Trinklberijas kundzi, Primo Sellu, citiem bāreņu nama bērniem. Viņa domāja par sev mīļajām vietām. Par

Petulu un arī Amritu. Mollija domāja par Lusiju Ļoganu. Viņa domāja par hipnozes slimnīcas plāniem, un viņas plāni likās sīki un neīsti. Tad parādījās vēl viena siena ar caurumiem, un mirkli šķita, ka Mollijas ķermenis iztvaiko dūmu strūkliņā un izplūst pa vienu no tiem. Kad tā notika, Mollija zaudēja acu gaismu. Viņa nespēja elpot. Un tad pēkšņi viņa sajuta, ka atkal izplešas. Bija karsts kā ellē. Ap viņu dārdēja graujošs pērkons, un tad viss apklusa. Tagad Mollija sajuta, ka nonākusi laika beigās. Visums likās mūžvecs, pārguris un mirstošs.

Ilgu laiku zem viņas nekā nebija. Un tad pēkšņi zem kājām parādījās zeme. Mollija koncentrējās uz kristālu un dzina to uz priekšu. Viņa arvien vēl ceļoja ātri. Mollija neuzdrošinājās apstāties un paskatīties, kas notiks ar Zemi nākotnē. Viņas vienīgais mērķis bija atgriezties, lai uzmeklētu Vāktu.

Mollija lika kristālam aiznest viņu uz 1870. gada novembri. Ejot cauri divdesmit pirmajam gadsimtam, viņa sajuta pati savu kā pieaugušas sievietes strāvojumu, un tad, tuvojoties 1870. gadam, savas nolaupītās būtnes.

Beidzot Mollija piezemējās upes krastā. Bija nakts, un zvaigžņotajās debesīs karājās pilnmēness ripa. Mollija noslīga zemē. Viņai tas bija izdevies. Mute bija pārkaltusi. Atviegloti nopūšoties, Mollija ievēroja, ka viņas vaigi vairs nav sausi un savilkti. Meitene pasniedzās, lai pieskartos sejai, un ielūkojās nekustīgajā, mēness apgaismotajā ūdens virsmā. Viņai pretī lūkojās viņas atspulgs. Āda šķita tīra. Zvīņas bija izzudušas.

trīsdesmit otra nodaļa

Mollija pacēla augšup savu šalvarkamīzu un sāka skriet. Viņa, pārlecot pakāpieniem, metās augšup pa piestātnes kāpnēm uz sveču apgaismotajām alejām priekšā. Visu laiku viņa prātā meklēja atmiņas, mājienus par savu citu būtņu atrašanās vietu.

Skrienot Mollija domāja.

Tātad Vaktam bija izrādījusies taisnība par gaismu laika sākumā. Tā tiešām izārstēja zvīņainu ādu. Tā lika cilvēkam atkal izskatīties jaunam. Taču viņam nebija taisnība par to, ka tā atrodama vienīgi kādā īpašā "Burbulī". Un viņam nebija taisnība, ka nepieciešams tūkstošiem kristālu, lai nokļūtu pie šīs gaismas.

Mollija nonāca mazā, nolaistā laukumiņā, ko apgaismoja nakts tirgus būdiņu ugunis. Būdiņās pārdeva saldumus, augļus un spilgtas, daudzkrāsainas papīra laternas. Cilvēki bija pulcējušies, lai svinētu Divali novembra Gaismas svētkus. Pūlis gaidot lūkojās pilnmēnesī un zili melnajās debesīs. Pēkšņi notika gaismas eksplozija. Nakti pāršķēla grandioza, ziediem līdzīga uguņošana. Mollija apstājās, lai atvilktu elpu, apsverot, kur varētu dabūt malku ūdens.

Tad sāka veidoties atmiņas. Atmiņas no desmitgadīgās viņas pašas. Viņas jaunākās būtnes atradās cietoksnī tieši priekšā.

Mollija piesardzīgi tuvojās tumšākajam laukuma stūrim.

Tur uz bruģa bija skrandu kaudzes, kas piederēja nabadzīgajiem cilvēkiem. Mollija pa līkumaino ieliņu lavījās tām garām uz cietoksni.

Cietoksnī desmitgadīgā Mollija sēdēja kādā telpā kopā ar trīsgadīgo. Tagad neviena no viņām nebija hipnotizēta. Abas bija ieģērbtas asinssarkanos tērpos. Mollijas rokas bija saslēgtas važās, taču acu apsējs bija noņemts. Mazā Mollija bija ieķērusies palodzē, lūkojoties debesīs un uguņošanā. Tas il tik jauki, vai ne, Mollij? viņa priecājās.

Pavisam mazā Mollija klusi gulēja gultiņā, ietērpta skaistā, baltā tērpā. Vakts, ģērbies sudrabotā apmetnī, kā spoks gaidīja viņu durvju ārpusē. Vakta bārdainie priesteri ielenca viņu kā melnu kraukļu bars. Tad viens no viņiem iemetās telpā, paķēra bērnu no gultiņas un iznesa ārā pagalmā. Bērns tika nolikts uz violeta spilvena, kas atradās uz liela, plakana, ieplaisājuša akmens. Debesīs karājās pilnmēness.

Man liekas, ka bēlniņam nepatīk tās ugunis, teica trīsgadīgā Mollija, pienākot un apsēžoties blakus savai desmitgadīgajai būtnei.

Sākās Vakta beidzamā iesvētīšanas ceremonija.

Divi kalpi atnesa viņam smago samta maisu ar kristālu krājumu. Kad debesis uzsprāga zilās, sarkanās un sudrabotās ugunīs, Vakts pavēlēja priesteriem izlikt kristālus apli ap plakano akmeni un mazo, guļošo bērnu.

Mollija piezagās pie cietokšņa vārtiem. Pa pusei aizmidzis sargs bija atslējies pret sienu. Mollija ēnā paslīdēja tam garām un gar smaržīgu ziedu ldātām sienām turpināja ceļu uz otriem cietokšņa vārtiem. Tur mazā būdiņā sargi spēlēja kauliņus, pārāk iegrimuši šajā nodarbē, lai pamanītu garām paslīdam mazu meiteni.

Beidzot Mollija saskatīja lāpu liesmu gaismu, kas atspīdēja no pils iekšpagalma. Viņa lavījās uz priekšu pa arkām rotātu celiņu gaismas virzienā.

Netālu atradās platforma, no kuras uzkāpt mugurā ziloņiem. Mollija uzrāpās uz tās un tad cīnījās tālāk uz augšu, līdz pieplakusi nogūlās uz mūra aiz tās. Ceremonijas norises vieta zem viņas bija izgaismota kā skatuve. Ap akmeni, uz kura gulēja mazā Mollija, aplī bija izkārtoti simtiem kristālu, un tagad priesteri kaut ko skandēja. Viņi soļoja uz vietas, augstu ceļot kājas un skaļi sitot pret zemi savus pāva spalvām rotātos zižļus. Troksnis atbalsojās akmens pagalmā, taču mazais bērns turpināja netraucēti gulēt.

Uguņošana beidzās. Vakts, garš kā laternas stabs, stāvēja, pacēlis rokas pret mēnesi. Un tad, kad priesteru skandēšana sasniedza savu kulmināciju, kad soļošana un zižļu sišana kļuva aizvien straujāka, mēness gaisma pēkšņi iespīdēja tieši kristālu apļa vidū, lejot gaismu pār ieplaisājušo akmeni un mierīgi dusošo bērnu.

Vakts šausminoši ieaurojās, un visi priesteri viņam piebalsoja ar spokainiem spiedzieniem. Trokšņa izbiedēts, mazais bērns pamodās un sāka raudāt. Priesteri kā dobā tunelī atbalsoja tā raudas.

Mollija nezaudēja laiku. Nolaidusies no sienas tumšā ēnā, viņa līda uz priekšu, līdz atradās Vaktam aiz muguras. Tagad viņš ievāca savus lielākos, pašus vērtīgākos dārgakmeņus. Likās, ka tie atrodas akmens plaisā. Viņš ņēma katru no tiem un ar komisku rokas vēzienu meta maisā. Ap viņu priesteri savāca pārējos kristālus un nesa tos viņam. Mollija lēni virzījās tuvāk. Viņas rīkle bija sausa kā papagailim.

Beidzot maiss atkal bija pilns. Divi kalpi aiznesa to uz akmens plauktu aiz Vakta muguras, blakus Mollijas paslēptuvei.

Mollija vēroja un nogaidīja. Viņas sirds dauzījās kā milzīga, krūtīs ieslodzīta taureņa spārni. Ausīs dunēja adrenalīns, kas traucās caur viņas asinīm. Mollija bija tik saspringta, ka tik tikko spēja pakustēties. Taču viņai bija jānokļūst līdz plauktam.

Desmitgadīgā Mollija izbijusies un vientuļa bija sarāvusies kamolā uz sola iekšpagalma attālajā stūri. Trīsgadīgā sēdēja viņai klēpī, paslēpusi seju pie viņas krūtīm. Kāpēc tas bēlns laud? viņa jautāja. Mollij, man nepatīk tie veči. Viņi il bliesmīgi. Desmitgadīgās galvā skanēja pantiņš, ko viņa bija skandējusi sešu gadu vecumā.

Mēs nākam glābt jūs, Mollijas,

Glābt jūs, Mollijas,

Glābt jūs, Mollijas…

Viņa domāja, vai vienpadsmit gadus vecā Mollija vēl kādreiz parādīsies. Viņas priekšā raudāja bērns un Vakts stāvēja, izstiepis rokas.

Un tad kāda atsevišķa uguņošanas šāviņa spilgtajā uzliesmojumā viņa ieraudzīja meiteni, kas gulēja zemē aiz Vakta muguras.

Vakts nolaida rokas un taisījās pagriezties.

Desmitgadīgās Mollijas ausīs skanēja pantiņa pēdējie vārdi.

"Un, kad nāksim, jums jāpalīdz mums." Pēkšņi Mollija saprata, ka ir pienācis īstais brīdis. Viņa pielēca kājās, nogrūžot mazo Molliju no saviem ceļiem.

-     Vaaaaaaaaaakt! viņa iekliedzās.

Vakts beidza griezties un blenza viņā. Tagad desmitgadīgā izkliedza pirmos vārdus, kas viņai iešāvās prātā, nebija svarīgi, kādi tie bija.

-    SARKANAS DRĒBES! VECIE LILLĀ VEČI! STULBIE VEČI!

TU STULBENI! viņa auroja no visa spēka.

*

Vienpadsmit gadus vecā Mollija uz vēdera līda pie plaukta. Ar acs kaktiņu viņa redzēja kņadu. Mollija zināja, kas notiek, viņa atcerējās, kā bija sacēlusi visu šo troksni. Šis bija īstais brīdis, lai pagrābtu maisu.

Klusu kā čūska Mollijas roka ieslīdēja gaismas lokā, un viņas pirksti kā efejas stīgas apvija maisa auklu. Ļoti lēni, lai nepiesaistītu neviena uzmanību, viņa pacēla to savā virzienā. Maiss bija smags. Mollijas mugurā iedūra kā ar adatu, un visa pasaule sagrīļojās. Velkot maisu aiz sevis, viņa lavījās prom. Desmitgadīgā Mollija kliedza. Un tad iestājās klusums, kad viņai tika aizbāzta mute.

-     Nedali! Nedali tā al viņu! kliedza trīsgadīgā.

Nonākusi aiz augstā mūra, Mollija pārmeklēja maisu.

Viņa izvilka dažus kristālus zaļu, sarkanu, vēl vienu zaļu. Sudrabainajā gaismā viņa redzēja, ka daži no tiem ir ieskrambāti, bet citi ne. Mollijai trīcēja rokas, un viņa gandrīz izmeta akmeņus, bet tad viņas pirksti satvēra sarkanu dārgakmeni ar lielu skrambu. Mollija cieši skatījās uz to un iedvesa tam savu hipnotisko gribu ar domām, cik ļoti viņa mīl Petulu un Rokiju, un visus citus sev tuvos cilvēkus. Mollijas mīlestība pret pasauli staroja no viņas, un kristāla atvara acs atvērās ar sarkanu dzirksti. Mollija atviegloti pasmaidīja, pateicās kristālam un lika tam atkal aizvērties. Tad viņa ielika to kabatā blakus zaļajam ieskrambātajam kristālam. Meitene rūpīgi

noslēpa maisu ar pārējiem kristāliem aiz akmens.

*

Neapzinoties tikko notikušo, maharadža Vakts turpināja vadīt ceremoniju. Noskanēja zvans, un desmitgadīgā ar aizbāzto muti kopā ar trīsgadīgo tika aicinātas pie kristālu akmens. Pavisam mazā Mollija aizgūtnēm raudāja zemē uz spilvena. Vakts pakāpās soli pretī trīsgadīgajai.

Mazā Mollija izbailēs skatījās uz milzīgo maharadžu un tad metās paslēpties aiz desmitgadīgās Mollijas muguras. Desmitgadīgā viņu aizsedza, vienlaikus pamanot, ka vienam no blakus stāvošajiem vīriem galvā ir seju nosedzoša kapuce, bet rokās viņš tur mirdzošu izkapti ar līku asmeni.

Vakts pagriezās, lai paņemtu savu maisu ar kristāliem. Viņa sejā parādījās neiedomājama apjukuma un dusmu izteiksme.

Šajā brīdī Mollija iznāca no ēnas. Piespiežoties, lai balss nedrebētu, viņa skaļi un skaidri teica: Tavs maiss ir pie manis.

Kādu bridi maharadža izskatījās pārsteigts, tad iebāza rokas kabatās un sāka smieties kā vājprātīgs. Viņš izvilka divus laika ceļošanas kristālus.

Tu sturbā murķe! Baidos, Mollij, ka tavs plāns ir izgāzies, jo man tikai jāpaiet atpakaļ laikā. Es paņemšu savu maisu, pirms tu to pievāksi, un noteikti ari nogalināšu tavas jaunākās būtnes. Vakts saspieda savu zaļo kristālu. Un izzuda. Mollija skrēja uz vietu, kur tikko bija stāvējis Vakts, un saspieda pati savu zaļo kristālu. Pēkšņi viņa caur laika dūmaku varēja saskatīt Vāktu.

Viņi abi pārvietojās atpakaļ laikā, un Mollija ceļoja tieši ar tādu pašu ātrumu kā Vakts, tā ka viņi viens otru redzēja. Vakta sudraba apmetnis viegli plīvoja vēsajos laika ceļošanas vējos.

-      Ļoti prasmīgi, viņš uzslavēja. Žēl, ka kāds tik talantīgs kā tu neizmanto savas spējas lietderīgi!

-Tu domā, neizmanto savas spējas tavām vajadzībām?

-Jā, Mollij. Vakts iesmējās. Tu mani lik tabi pasroti.

Mollija saprata, ka beidzot ir radusies iespēja piemuļķot maharadžu. Spiedīgās situācijas rosināts, viņas prāts veidoja plānu.

-    Bet es taču esmu izmantojusi savas spējas tavā labā! viņa meloja.

-      Kā tad, Mollij. Esmu pārliecināts, ka esi, Vakts sarkastiski atcirta.

-     Es biju laika sākumā un tevis dēļ nokļuvu līdz gaismas "Burbulim"! Mollija sauca.

Vakts atkal iesmējās. Likās, ka Mollija viņam šķiet ļoti uzjautrinoša.

-    Un kā gan, ja drīkst jautāt, tu nonāci līdz "Burbulim" laika sākumā bez daudziem tūkstošiem stikrālu?

-     Nonācu, nonācu. Lūdzu, ticiet man, kungs! Es jums parādīšu. Es pati peldējos tajā gaismā. Palūkojieties uz manu ādu.

Vakts piemiedza acis. Meitenes sausā āda tiešām bija prom. Patiesībā viņa izskatījās jaunāka nekā tad, kad viņš to pēdējo reizi bija redzējis. Vai viņam tā tikai likās?

-     Nāc man līdzi! Mollija aicināja. Kādu mirkli Vakts vilcinājās, bet tad, ziņkārības pievārēts, piekrita.

Mollija nosūtīja domas zaļajam kristālam. "Velc viņu tikpat ātri kā mūs," viņa domāja. "Un kusties tik ātri, cik vien iespējams." Kristāls izsūtīja piesaistošās enerģijas viļņus, un Vakts, gluži kā sarkanais putns, tika vilkts uz priekšu. Viņi pārvietojās tik ātri, ka likās, ka vispār nekustas. Gaisma zibēja ap viņiem, un debesis virs galvas bija bālas, it kā to krāsas būtu sajaukušās izplūdušā pelēkumā.

Vakts smējās, kad viņi traucās laikā. Tad viņš pēkšņi metās pie Mollijas. Milža roka pašāvās uz priekšu, lai norautu caurspīdīgo kristālu no viņas kakla. Mollija atrāvās, kad viņa pirksti tvēra pēc tā.

-     Pievāc rokas! Mollija nikni uzkliedza. Viņa ar bailēm domāja par šaujamo, par kuru viņš bija teicis, ka vienmēr nēsājot to līdzi.

-     Zini, Mollij, ir nesiepējami nokļūt laika sākumā. Vajag tūkstošiem stikrālu, lai ieietu "Burbulī", un arī tūkstošiem, lai tik tālu aizceļotu. Pat es tur nekad neesmu bijis! Pati pasaule izveidojās pirms vairāk nekā metriem čiljārdiem gadu, un laiks sākās vēl miljardiem gadu pirms tam. Precīzāk izsakoties, pirms astoņpadsmit miljardiem gadu. Ja tev būtu pietiekami daudz smadzeņu, lai aprēķinātu to galvā, tu saprastu, ka ar vienu no šiem smieklīgajiem stikrāliem tev vajadzētu simtiem gadu leļošanas caikā, lai tur nokļūtu. Kur palicis tavs veselais saprāts?

-     Kā tev šķiet, cik tālu atpakaļ laikā mēs tagad esam aizceļojuši?

-     Pēc manas pieredzes, Vakts nopūtās, mēs esam aptuveni divsimtajā gadā.

-     Tad varbūt apstāsimies?

Vakta sejā pazibēja neiecietība, taču viņa uzjautrinājums sāka gaist. Tu redzēsi. Apstāsimies!

Cietokšņa iekšpagalmā priesteri redzēja maharadžu izgaistam un mirklī sāka uzbudināties. Šī pēkšņā izzušana bija burvestība zīme, ka ir klāt dīvainie, viņu pielūgtie gari.

Desmitgadīgā Mollija satraukta vēroja, kā apmetņos tērptie veči lēkā apkārt kā piedzērušās vārnas. Tad viņi nāca tai pakaļ. Trīs no viņiem pacēla rokas un ar saviem violetajiem spārniem stūma viņu uz pagalma apļa vidu, kur stāvēja vīrs ar kapuces masku, turot rokā izkapti. Asmens mirdzēja, tā asā mala paplašinājās, kļūstot par dzelzs vāli. Mollija nodomāja, ka izkaptis paredzētas zāles, nevis meiteņu pļaušanai. Viņa atcerējās ziedoto kazu. Asinis. Nekad mūžā viņa vēl nebija jutusies tik pārbijusies. Bailes kāpa augšup, radot mēlē rūgtu metāla garšu.

Trīsgadīgā Mollija raudot stāvēja arēnas malā.

Un tad desmitgadīgā mēģināja bēgt. Divi violetajos apmetņos tērptie vīri viņu noķēra. Mollija atcerējās, ka reiz lasījusi kādā enciklopēdijā: vārnām barā rodas slepkavīgas tieksmes.

Vakts pavīpsnāja un centās izskatīties bezrūpīgs, lūkojoties sev apkārt. Tur, kur vajadzētu atrasties agrīnajai pilsētai, bija smiltis un klintis. Un upe viņu priekšā plūda strauji.

-     Tā, izskatās, ka esam atceļojuši uz ceriodu pirms pivilizācijas Indijā, saprotu.

Mollija redzēja, ka milzis vispār nesaprot, kur viņi nonākuši, un tikai cenšas saglabāt mieru.

Pēkšņi ceturtdaļjūdzes attālumā otrā upes krastā pieslējās milzu kalns. Tas bija pats lielākais, baismīgākais radījums, kādu Mollija jelkad bija redzējusi, kaut kāds milzu krokodilam līdzīgs dinozaurs. Tas paošņāja gaisu un pievērsa viņiem savu mazo, apaļo ačteļu skatienu.

-     Varen piesaidīgi, Vakts teica, cenšoties neizrādīt bailes, kad saprata, ka viņi atceļojuši atpakaļ laikā simt miljonu gadu tas bija attālums, kas viņam prasītu trīs gadus. Taču šis nav laika sākums, Lommij. Šis ir tikai juras laikmets. Katrs caika leļotājs ir te pabijis. Vakts nenovērsa skatienu no Mollijas zaļā kristāla. Dinozaurs šaušalīgi dārdoši ierēcās, un skaņa atbalsojās senās Gangas ielejas aizās.

-     Zini ko, Mollija ierosināja, vari pats doties atpakaļ uz mūsdienām, ja vēlies. Radījums ieslīdēja upē.

-     Nē, es domāju, ka ceļošu kopā ar tevi, Vakts ļoti savaldīgi atteica. Viņš grieza zobus. Milzis centās neļaut sevi pārvarēt arvien pieaugošajai panikai. Lai cik tas dīvaini būtu, man patīk šī sabiedrība, viņš teica, bet ļauj man apskatīt to tavu stikrālu.

-     Protams, Mollija piekrita. Viņa lika zaļajam kristālam aizvērt aci, pirms pacēla to pret Vāktu, lai tas varētu to aplūkot no attāluma. Ļauj man apskatīt tavējo! Milzis arī pacēla savu kristālu. Tam bija neliela skramba.

-     Tavs stikrāls izskatās tā, it kā būtu pārlaidis vairākus karus, Vakts teica, cenzdamies izdomāt, kā Mollijai izdevies tik ātri aizceļot tik tālu. Viņš aptaustīja savu šaujamrīku, kas bija makstī noslēpts zem apmetņa, un prātoja, ko lai iesāk. Mollija viņam bija vajadzīga dzīva, lai varētu nokļūt mājās. Viņš nemūžam nepārdzīvotu triju gadu atpakaļceļu caur juras laikmetu. It kā apstiprinot viņa domas, krokodilam līdzīgais dinozaurs izkāpa duļķainās upes viņu krastā un pretīgi iespiedzās.

Mollijas galvā atkal atbalsojās Odžasa teiktais par Vāktu: "Tev nāksies viņu nogalināt, Mollij. Vai tu to saproti?" un meitene apzinājās, ka varētu padarīt Vaktam galu tepat un tagad, tikai pametot viņu. Viņš varētu izvairīties no šī dinozaura, palecot uz priekšu laikā, taču beigu beigās, kaut ari viņam bija šaujamais, viņu, vienalga, kāds apēstu.

Mollija nespēja atstāt Vāktu bez cerības, izmestu tāltālā laikā. Viņas sirdī nemājoja tāda nežēlība. Mollija palūkojās uz zaļo kristālu un lika tam atvērt aci. Viņa pasvieda savu enerģijas laso Vaktam, un viņi atkal devās ceļā.

Zibēja gadi. Mollija pameta skatienu uz Vāktu. Viņš pavisam noteikti izskatījās nobijies.

-     Es šodien niešām tegribu piedzīvot visu mūžību, viņš ceļojuma laikā vienaldzīgi novilka.

-     Vai patiesi? Mollija kaitinoši apjautājās. Vai arī tu varbūt uztraucies, ka esi nonācis tik tālu laikā, ka nekad vairs nevarēsi atgriezties savā īstajā laikā?

Vakts sašķobīja seju. Tu nu gan esi viena maņķīga draita, Mommij Lūna.

-     Es tavā vietā nebūtu tik rupja, teica Mollija, vai arī es tevi atstāšu tepat. Un nemaz nemēģini izvilkt savu stroķi, jo, atceries, es esmu tava biļete ārā no šejienes. Tagad mēs esam kādu miljardu gadu atpakaļ laikā. Mollija lika viņiem karāties uz vietas. Ap viņu drošo laika ceļošanas kapsulu gāzās ūdens. Vakts trīcēja. Mollija turpināja: Šķiet, ka tas mums ir mazliet par tālu, vai ne? Vakts vārgi pamāja ar galvu.

Mollija palūkojās lejup uz savu sarkano kristālu. Tā acs jau bija atvērta un gatava. Pēkšņi viņi šāvās uz priekšu laika virpulī. Pasaule zibēja viņiem garām.

Kad viņi bija nonākuši aptuveni pirms trīssimt miljoniem gadu, laikā, par kuru Mollija zināja, ka dinozauri tad vēl nepastāv, bet pasaulē ir papilnam augu, viņa apstājās.

Apkārtējā pasaule ar bagātīgu augu valsti kupli zaļoja. Kad viņi piezemējās, Mollija sāka iet prom no Vakta.

-     Kāpēc mēs te apstājāmies? viņš nervozi jautāja.

-     Šī vieta mani interesē, Mollija nevērīgi atbildēja. Viņa pakāpās kādā nelielā, gļotainā, violetā pauguriņā un palūkojās apkārt uz zaļo, zālaino līdzenumu, kas pletās visapkārt.

-     Kur tu iesi?

-      No šejienes līdz mūsu laikam ir aptuveni deviņu gadu ceļojums, ja tu gribētu ceļot pa vecam, Mollija paziņoja.

-    Tu nevari atstāt mani šeit! Vakts auroja. Te nevarētu izdzīvot neviens cilvēks, pat ne vasodīts sergs!

-     Tu varēsi, tu taču zini. Mollija pieliecās un izvilka no zemes kādu sakni. Šī izskatās pēc kāļa. Daži cilvēki par tiem atdotu visu. Ņem vērā, tu tos šeit nevarēsi pildīt ar biezpienu. Taču varu derēt, ka te ir lucernas asni un visapkārt aug daudz veselīgas veģetāras pārtikas. Mollija nejutās labi, jo apzinājās, ka tagad lemj Vakta likteni. Tomēr viņa nocietināja savu sirdi, lai darītu to, kas jādara.

Vakts noprata Mollijas noskaņojumu, un viņa sarkanās acis piemiedzās. Milža galva noliecās kā vērsim, kurš gatavojas uzbrukt, un viņa acis meklēja Mollijas acis. Mollija lūkojās pār viņa galvu, izvairoties no hipnotizējošajām acīm.

-      Tavā vietā es to pat nemēģinātu, Mollija bargi noteica, vai ari es došos prom un tu nekad neuzzināsi, kā darbojas kristāli.

Vakts nometās ceļos un māksloti iegaudojās: Lūdzu, tikai pasaki man to, Mollij, un es pasolu, ka būšu bals! Mollija piešķieba galvu. Šis bija cilvēks, kurš nogalināja Petulu. Kā viņa to ienīda!

-     Man vajadzētu atstāt tevi šeit nomirt, viņa teica granītcietā balsī. Tu nogalināji manu suni. Tu nekad neuzzināsi, kā es tevi tādēļ ienīstu. Taču es negribu būt tikpat ļauna kā tu. Es došu tev vienu iespēju. Paskaties uz saviem kristāliem. Vakts truli palūkojās lejup. Šīs skrambas uz tiem ir kā acu plakstiņi. Tu vari likt tiem atvērties. Un, kad tie būs atvērti, kristāli ļaus tev ceļot tik ātri, cik vien vēlēsies.

Vakta alai līdzīgā mute pavērās, kad viņš atkal un atkal grozīja rokās abus savus kristālus.

-     Kā tu liec tiem atvērties? viņš jautāja aizdomās, ka Mollijai varētu būt padomā kāda viltība.

-     Kad tu patiesi sapratīsi, cik ļoti es tevi ienīstu par to, ka tu nogalināji Petulu, tad kristālu acis varētu tev atvērties. Jo, Vakt, tikai tad tevī mājos līdzcietība pret citiem cilvēkiem, pret dzīvniekiem un visu pasauli. Tu spēsi hipnotizēt kristālu acis, lai tās atvērtos, tikai tad, kad būsi atvēris pats savas acis un tavā sirdī būs ienākusi mīlestība.

Mollija zināja, ka tā ir taisnība. Kamēr Vakts paliks auksts un bezsirdīgs, viņam būs jāuzturas šeit, un tas būs tikai taisnīgs sods. Ja viņš kādreiz savā sirdī atradīs līdzcietību un iemācīsies valdīt pār kristāla spēku, viņš vairs nebūs bīstams.

-     Sīlestlba tavā mirdī! Vakts ņirgājās. Kāds stulbums! Un tas bija tikai viens stulbs lops. Viņš pacēla skatienu un ieraudzīja, ka Mollija dodas uz apsūnojušas klints kori. Tu nevari mani te atstāt! Vakts izsaucās. Viņš sniedzās pēc sava šaujamā.

Taču Mollija nedzirdēja ne pārējo viņa teiktā daļu, ne ari šāvienu, jo bija jau prom.

trīsdesmit trešā nodaļa

Mollija lidoja uz priekšu laikā. Viņa nodrebēja, atceroties, cik pamests Vakts bija izskatījies laikā sagūstīts milzīgs, vientuļš, sakumpis stāvs. Taču viņa saprata, ka rīkojusies pareizi. Šādi Vaktam bija dota iespēja. Ja viņš sevī mainīsies, viņš izdzīvos. Ja ne, tad viņš paliks iestrēdzis tur, kur pelnījis, pārtiekot no ķērpjiem un lipīgiem kukaiņiem.

Mollijas slāpes tagad bija gluži neizturamas. Viņa nolieca galvu, lai koncentrētos un spētu traukties uz priekšu vēl ātrāk. Kad viņa tā darīja, caurspīdīgais kristāls, ko Vakts bija rupji parāvis, sašūpojās. Cilpa, kas turēja to pie ķēdes, bija ieplīsusi, un tagad no šīs vieglās Mollijas kustības tas nokrita. Mollija noelsās, sapratusi, ka tas nokritis kaut kad miljoniem gadu atpakaļ laikā. Taču tagad viņa nevarēja apstāties, lai to sameklētu. Molliju pārņēma skumjas viņa ar kristālu bija pavadījusi kopā krietnu laiku.

Mollija dzina sarkano kristālu uz priekšu. Viņa jau gandrīz bija klāt. Tagad meitenei tikai vajadzēja ierasties īstajā laikā pēc tam kad viņa bija aizvedusi Vāktu, lai neģēļa tur nebūtu, un izglābt savas pārējās būtnes.

Mollija pat neapzinājās, cik smalkā diedziņā karājas viņas dzīvība.

Benarešā pilnmēness gaismā desmitgadīgā Mollija tika aizvilkta atpakaļ uz pagalma vidu un divi priesteri sasēja viņas rokas. Trīsgadīgā Mollija bija tik pārbijusies, ka sarāvās kamolā uz zemes. Desmitgadīgā cīnījās un centās kliegt caur mutes aizsēju, taču viņas kliedzieni priesteru skandēšanas fonā bija tik tikko sadzirdami. Nebeidzamā bungu dārdoņa sasniedza vājprātīga ritma kulmināciju. Mollija nekad nebija jutusies tik pārakmeņojusies. Tagad nebija nozīmes nekam, izņemot to, ka jāpaliek dzīvai.

Kapuces maskā tērptais bende pacēla izkapti. Tā mirdzēja mēness gaismā. Gluži kā kāds murgains golfa spēlētājs viņš pielika vēso asmeni pie desmitgadīgās Mollijas kakla.

Mollija domāja, ka paģībs. Viņa sagatavojās nāvei.

Kad vienpadsmit gadus vecā Mollija ceļoja uz priekšu laikā, viņai pakrūtē kā elektrības lādiņš pēkšņi ietriecās spēcīga sajūta sajūta, ka tūlīt notiks kaut kas ļauns. Vai viņai būs jāmirst? Viņa vēl atradās miljons gadu attālumā no 1870. gada.

1870. gadā izkapts pacēlās un tad krita lejā.

Laikā ceļojošā Mollija sajuta sāpju dzēlienu rētā uz kakla. Vienlaikus viņa juta sev cauri izšaujamies aukstuma vilni. Lūk, kā tas ir! Nāve ir auksta.

Tad Mollija saprata, kas noticis. Kāds bija apturējis laiku. Apturējis laiku visiem, kuri bija bez kristāliem. Mollija taču bija pazaudējusi savu caurspīdīgo kristālu. Tātad aizsardzību pret sastingšanu viņai dod sarkanais kristāls. Viņa joprojām kustējās uz priekšu laikā.

Bende bija sastindzis kā statuja, tāpat arī desmitgadīgā Mollija. Izkapts asmens bija iegriezies meitenes kakla ādā. Asinis plūda lejup pa kaklu, bet viss bija sastindzis. Skats atgādināja šausminošu ainu no kādas klasiskas gleznas.

Mollija kā neredzama bulta šāvās cauri gadsimtiem.

Viņas kristāls cauri gadiem, dienām, stundām un sekundēm šķēla laiku uz precīzo brīdi, kad pasaule bija sastingusi. Beidzot Mollija zināja, ka viņai jāapstājas. Pasaule materializējās. Tur bija desmitgadīgā Mollija ar asinīm notecējušu kaklu.

Molliju mirklī pārņēma visas viņas jaunāko būtņu atmiņas, taču viņa tās bloķēja. Mollija metās pie bendes, pagrūda to nost un izrāva izkapti no tā tvēriena. Viņa aizmeta nāves ieroci.

Aiz Mollijas muguras atskanēja skrapstoša skaņa. Meitene pagriezās, lai redzētu, kas apturējis laiku.

Un tad Mollija ieraudzīja vienu no lieliskākajiem, iepriecinošākajiem skatiem savā dzīvē.

Pa akmens bruģi skrēja Petula. Šis skats likās nereāls. Vai tas bija kāds triks? Vai Petula bija spoks? Kāds viņas iztēles auglis? Mollija neko nevarēja sev padarīt. Viņai bija vienalga, vai tā bija vīzija vai īstenība. Viņai vajadzēja atkal satvert un glāstīt Petulu. Mollija pietupās un plaši iepleta rokas.

-    Petula! Pēkšņi Molliju satrieca kaut kas ļoti būtisks. Petula kustējās, bet viss pārējais pasaulē bija sastindzis. Petula bija apturējusi pasauli.

-    Petula, neizmet akmeni! Mollija sauca. Viņa metās uz priekšu. Taču Petula bija pārāk sajūsmināta, lai klausītos, un šajā brīdī pavēra muti, lai norietu sveicienu. Caurspīdīgais kristāls, ko viņa bija turējusi mutē, nokrita zemē, un tajā pašā brīdī sastingusi pasaule sāka kustēties. Vecis, kuru Mollija bija pagrūdusi, neskanīgi ieaurojās.

Desmitgadīgā Mollija kliedza. Un no ēnas iznāca Zakija. Viņš ieraudzīja zemē guļošo kristālu un aizskrienošo Petulu. Zakija redzēja, ka Mollija metas pēc kristāla. Viņa trulajam prātam bija vajadzīgas dažas sekundes, lai aptvertu notiekošo. Zakija secināja, ka Mollijai ļoti vajadzīgs šis kristāls. Viņš apstājās un ar ātru zirnekļa kustību pasniedzās kabatā pats pēc sava kristāla. Un sastinga.

Zemē nomestais caurspīdīgais kristāls bija viņa. Petula bija to nozagusi.

Zakija jutās nodots. Petulas dēļ viņš bija riskējis ar dzīvību; Zakija bija Petulu mīlējis, viņu un viņas lielās acis, un tagad viņa bija to nodevusi. Viņš bija paglābis Petulu no sarga zobena. Viņš bija to paslēpis un melojis Vaktam, ka tā ir mirusi. Viņš tai bija gatavojis pāva gaļas vakariņas, devis ar trušādu izklātu guļvietu un rotājis ar dārgakmeņiem.

Lēcienā pēc kristāla Mollija apveltīja Zakiju ar ļaunu skatienu. Pēc divām sekundēm viņš bija hipnotizēts.

Mollija sagrāba kristālu. Pasaule ap viņu atkal sastinga. Šoreiz sastingusi bija pat mīļā Petula. Mollija piegāja viņai klāt, pacēla un iedvesa viņā siltumu.

Petula locījās un lēkāja Mollijas rokās. Viņa aizgūtnēm ieelpoja Mollijas jauko smaržu. Viņa laizīja meitenei seju, it kā gribētu to apēst. Petula nekad nebija izjutusi lielāku sajūsmu, laimi, atvieglojumu. Viņa dievināja Molliju dzīve bez meitenes bija bāla un vientuļa. Nekad, nekad vairs Petula nepieļaus, ka abas šķiras. Mollija pārklāja Petulu skūpstiem. Viņa glāstīja tās ausis un vienā no tām uztaustīja kaut ko cietu. Petulas kreisā auss bija caurdurta, un no tās karājās dārgakmeņiem rotāts auskars. Mollija ielūkojās Petulai acīs un neiedomājami atviegloti nopūtās. Tad viņa nolika Petulu zemē, un tā sastinga.

Mollija pārlūkoja apkārtni. Violetie priesteri bija sastinguši pašās dīvainākajās pozās, lēkājot un kratot zižļus pret debesīm. Zakija stāvēja nekustīgs un hipnotizēts. Mazais bērns gulēja uz segas, kas bija izklāta uz plakanā, ieplaisājušā akmens, bet trīsgadīgā Mollija bija sarāvusies kamolā uz grīdas, apņēmusi sevi ar rokām.

Mollija mirklī bija viņai blakus. Viņa pieskārās trīsgadīgās rokai un atbrīvoja viņu no sastinguma. Mazās Mollijas acis panikā šaudījās apkārt.

-      Es gribu Trinkiju! viņa sāka raudāt. Un es tūlīt gribu Rokiju! Mollija apsēdās un hipnotizēja viņu. Drīz jau mazā Mollija smaidīja.

-     Tagad turies pie maniem brunčiem, Mollija teica, un nāc līdzi!

Mollija piegāja pie sevis kā zīdaiņa un pacēla to. Tad viņa pagalma malā paņēma bērna grozu. Tajā bija piena un ūdens pudeles, kā ari dažas muslīna drēbītes

un autiņi.

>

Mollija atvēra ūdens pudeli un iemalkoja. Slāpes beidzot bija remdētas. Un tagad, vedot sev līdzi trīsgadīgo un turot mazo, viņa gāja pa vēso, sastingušo pasauli.

Mollijas sastingusi desmitgadīgā būtne joprojām turēja roku pie kakla, kur bija iegriezusi izkapts. Joprojām turot rokās mazo bērnu, Mollija no muslīna izgatavoja improvizētu saiti un apsaitēja viņas kaklu. Tad viņa pieskārās desmitgadīgās plecam, atbrīvojot viņu no sastinguma. Mollija nekavējoties viņu hipnotizēja.

-    Tu tagad nejutīsi sāpes, Mollija maigi teica, noņemot viņai mutes apsēju, un aizmirsīsi visu, ko šeit redzēji. Tu jutīsies labi. Tagad turi šo bērnu un rūpējies par viņu tā, it kā nestu pati sevi. Ar kreiso roku turies pie mana labā augšdelma. Nelaid mani vaļā!

Mollija ielika Petulu grozā. Pasaule visapkārt bija ledaina.

Savādā Molliju kompānija tagad devās pie mūra, kur Mollija bija noslēpusi Vakta maisu. Mollija novietoja uz tā grozu un lika meitenēm gaidīt. Viņa palūkojās pa labi.

Tur stāvēja Zakija, kas atgādināja sasalušu žurku. Mollija nedaudz vilcinājās. Ko, meitene domāja, lai ar viņu iesāk?

Mollija pieskārās Zakijas krūtīm un ielūkojās dziļi viņa acīs. Zakijas griba kļuva šķidra kā kausēta sviesta peļķe.

-      Zakija, man nu vienreiz pietiek, Mollija iesāka, kad kalsnais, ļenganais vīrs truli palūkojās uz viņu. Tu man esi sagādājis veselu gūzmu nepatikšanu. Tu divreiz nolaupīji manu suni. Tu nolaupīji mani. Tu centies palīdzēt Vaktam mani nogalināt. Es zinu, ka tu to visu darīji, lai atstātu iespaidu uz savu saimnieku. Taču viņš tagad ir iestrēdzis triju miljonu gadu senā pagātnē, tā ka, domāju, tu viņu vairs neredzēsi. Mollija atvilka elpu. Zakija, atbildi uz jautājumu. Ko tu darītu ar sevi, ja tu būtu es?

Zakija, sasprindzinot domas, sašķobīja muti.

-     Es sevi iemestu akā.

-     Vai tiešām? Vai tu neizjustu nekādu žēlumu?

-     Nē, jo to es esmu pelnījis.

-    Vai tev nešķiet, ka tu būtu pelnījis vēl vienu iespēju?

-     Nē.

-     Tu esi ļoti nežēlīgs cilvēks, Zakija. Kāpēc?

-    Dzīve man ir iemācījusi būt nežēlīgam. Nevis maigam.

Mollija pašūpoja galvu. Pieredze bija viņai iemācījusi, ka viss, kas ar cilvēku dzīvē notiek, padara viņu par to, kas viņš ir.

Ja ar kādu notiek kaut kas briesmīgs, tas viņu pārmaina; ja ar kādu notiek kaut kas patīkams, ari tas viņu pārmaina. Kāds var pārdzīvot kaut ko šausmīgu biedējošās atmiņas par to vienmēr paliks prātā. Vienmēr kādā dvēseles stūrītī. Var būt kāds lielisks pārdzīvojums, un ari tas vienmēr paliks prātā, sniedzot ticību saviem spēkiem. Vienmēr.

Mollija domāja, cik briesmīga droši vien bijusi Zakijas dzīve, ja neviens nekad pret viņu nav izturējies ar maigumu, un viņai bija šī vīra žēl.

-     Nu labi, Mollija paziņoja. Tev par laimi, Zakija, manā dzīvē pietiekami daudz cilvēku pret mani ir izturējušies labi, lai es saprastu, ka tagad man jābūt labai pret tevi. Man šķiet, ka tev jāiemācās nebūt tādam cietsirdīgam vecam īgņām, kāds tu esi tagad. Tātad mēs rīkosimies šādi… Mollija pieklusa un palūkojās mēnesī, meklējot iedvesmu. No šī brīža ikreiz, kad tu ieraudzīsi kādu, kam vajadzīga palīdzība kādā darbībā ja vien tā nav laupīšana, zagšana, krāpšana, slepkavošana vai kaut kas cits slikts -, vienmēr, kad tu ieraudzīsi kādu, kam vajadzīga palīdzība, tu būsi maigs kā dūnu spilvens un palīdzēsi šim cilvēkam. Un palīdzot tu iedomāsies, ka arī tev kāds kādreiz tā ir palīdzējis. Un tā tu sāksi veidot atmiņas par cilvēkiem, kas izturējušies pret tevi labi. Un, jo vairāk šādu atmiņu tev būs, jo vairāk no tavas cietās čaulas tiks noberzts. Katrs tavs labais darbs noberzīs tavu nejauko dabu. Kā tas būtu?

-    Vai varu sniegt tev indiešu galvas masāžu? Zakija piedāvājās, jau gatavs palīdzēt. Mollija pasmaidīja.

-      Ne tagad. Liels paldies! Bet vai tu zini, kādas ir Vakta paroles tās, ar kurām pārējie maharadžas novesti transā?

Zakija pakratīja galvu.

Nekas, noteica Mollija. Viņa satvēra savu sarkano kristālu un viegli izcēla Zakiju no laika, lai uzliktu viņam laika ceļošanas atslēgu. Zakija, es nostiprinu rīkojumus, ko tev devu, ar paroli, ko tu neatcerēsies. Parole ir "Jaunā lapa"!

Mollija bija pārguruši.

Viņa savāca kopā Petulu un savas jaunākās būtnes, gatava ar kristālu maisu ceļot atpakaļ nākotnē. Tad viņa koncentrējās uz kristāliem un ļāva pasaulei kustēties. Ainava ap viņiem sāka kūsāt darbībā.

Pēdējais, ko Mollija redzēja, bija Zakija, kas metās pie vecā priestera, kurš izplestām rokām un kājām gulēja zemē. Viņš skrēja tam palīdzēt.

trīsdesmit ceturta nodaļa

Laba meitene! Mollija teica Petulai, pieskaroties viņas melnajai, samtainajai galvai. Petulas ausis plīvoja laika vējā, un viņa padevīgi uzlūkoja Molliju. Petulas skatiens pakavējās pie pārējām Mollijām, jo viņa nojauta, kas tās ir, taču doma par četrām Mollij ām vienlaikus Petulai likās pārāk mulsinoša, tāpēc viņa labāk vēroja mēnešus steidzamies garām.

Gluži kā nosēdinot kosmosa kuģi, Mollija manevrēja līdz brīdim, kurš bija ļoti tuvu tam laikam, kad viņa bija atstājusi Rokiju un pārējos laivā.

Mollija lēnā kustībā karājās laikā. Viņa vēroja caur laika ētera aizkaru un nogaidīja, līdz debesīs parādījās pēcpusdienas saule. Šādi slīdot, viņas ap sevi redzēja izplūdušu pasauli. Pavisam nepiezemējoties laikā, Mollija izveda pārējās Mollijas pa cietokšņa vārtiem un tālāk pa Benarešas ielām un šķērsieliņām. Viņas gāja spokaini plūstošiem soļiem, sekojot Mollijas ceļam līdz upes malai.

Ap viņām cilvēki gāja savās vakara gaitās. Un Mollija atklāja: tā kā viņa nebija pilnīgi materializējusies to laikā, tad viņa un pārējās Mollijas varēja iziet šiem cilvēkiem cauri. Meitenes pat izgāja cauri viņu laivas kapteinim un pavāram, kuri devās uz vietējo spēļu namu uzspēlēt kārtis.

Laiva bija pietauvota pie pāļa krastā. Mollija redzēja Rokiju un Forestu sēžam ar muguru vienam pret otru, un Rokijs acīmredzot dusmojās uz Forestu par to, ka tas iestāstījis Mollijai, ka laiks ir kā ritenis. Laivas pakaļgalā varēja redzēt sešgadīgo Molliju rotaļājamies ar Amritu un kucēnu un sniedzam dzīvniekiem no upes izvilktus ziedus.

Rokija kājas šūpojās pār laivas bortu. Kaut arī viņa sejas vaibsti lēnajā kustībā atpakaļ laikā šķita kustamies, Mollija saprata, ka viņš nemaz nav dusmīgs. Viņš bija noskumis. Caur laika miglu Mollija vēroja, ka Rokija seja ir mitra no asarām.

Mollija uzkāpa uz klāja, vedot sev līdzi pārējās Mollijas. Rokijs viņas neredzēja, jo viņas vēl aizvien karājās laikā.

Viņas aizgāja Rokijam aiz muguras. Un tad Mollija pavisam lēni lika viņām parādīties.

Pēkšņi Mollijas ausis piepildīja zvanu skaņas, govju māvieni, cilvēku balsis un lūgšanās, mūzika un ūdens šļaksti, cilvēkiem peldoties upē.

-     Rokij, mēs esam atpakaļ, viņa klusi teica. Rokijs sarāvās un aši apcirtās apkārt. Viņš skatījās uz Molliju kopā ar visām pārējām Mollijām, uz Petulu, un viņa acis kļuva tik lielas kā pingponga bumbiņas. Mollija pasmaidīja. Vai tu domāji, ka esmu iestrēgusi laikā pirms triljons gadiem, kur nav nekā cita, ko ēst, izņemot gliemežus?

Rokijs svētsvinīgi saknieba lūpas un pamāja. Viņš izskatījās tā, it kā atkal gatavotos izplūst asarās.

-     Nu, es tur neesmu. Mollija ieturēja pauzi. Gliemjus ēd Vakts, bet es esmu ATPAKAĻ! Un man ir viņa kristālu maiss. Mollija nolika maisu uz klāja un metās uz priekšu, lai cieši apkamptu savu mūža draugu tas bija apkampiens, kas gandrīz pārmeta Rokiju pār bortu.

-     ELLĒ, Mollij, Rokijs teica, kad abi bija atguvušies,

-    NEKAD vairs neuzņemies tādu risku! Tad viņš piebilda:

-     Bet klausies, vai tas nozīmē, ka tu biji… tu biji…?

-     Jā, es izgāju caur GO lauciņu. Es apgāju apkārt. Es to izdarīju, Rokij, vai spēj tam noticēt? Es izgāju caur laika sākumu uz beigām! Tur bija ļoti karsti!

Rokijs sāka smieties un apkampa Petulu, kuras aste luncinājās tā, ka likās tā varētu aizlidot.

-      Ļoti karsti?! Mollij, tu esi izgājusi cauri tik karstai izkusušai vielai, kāda kopš tā laika nav bijusi nekur Visumā. Tev paveicies, ka tagad neesi maza oglīte! Un tava āda… Lūk, tā ir labāka! Tu pat izskaties nedaudz jaunāka!

-    Zinu. Man vajadzētu atvērt skaistumkopšanas salonu laika sākumā!

Mollija un Rokijs smējās tik aizrautīgi, ka izrāva Forestu no meditācijas un Odžasu no vakara snaudiena. Mazā Mollija bija tā iegrimusi rotaļā ar Amritu, lai to ievērotu, taču kucēns pielēkšoja klāt, un Petula viņu ziņkārīgi apošņāja, cenzdamās noskaidrot, kāpēc šis kucēns viņai tik ļoti atgādina viņu pašu.

-     Un kā tu uzcēli Petulu no miroņiem? Rokijs jautāja.

-      Sāksim ar to, ka viņa nebija mirusi, Mollija attrauca.

-     Tu? Vai tiešām tā esi tu, Mollij? jautāja Odžass, berzējot acis.

-    Vecīt, Forests iesaucās, tad tu to tiešām izdarīji! Vai tas nozīmē…?

-Jā, laiks ir kā ritenis, apstiprināja Mollija, palecoties un apskaujot viņu. Tu esi viens foršs hipijs, Forest!

-      Nūjā, teica Forests, bija jau stulbi no manas puses ierosināt kaut ko tādu, kas balstās tikai uz pāris reliģijām un bariņu zinātnieku. Un tad, kad tu biji prom, mēs visi domājām, ka tu esi pa īstam prom. Odžass un Rokijs bija ne pa jokam dusmīgi uz mani. Un viņiem bija taisnība. Es biju kašķains vecs āzis, kaut ko tādu ieteikdams. īsts bremze. Piedod, Rokij, vecīt! Rokijs piešķieba galvu uz sāniem, it kā atzīstot: tā kā viss beidzies tik labi, viss ir piedots. Forests atplauka smaidā. Ei, Mollij, bet tava āda ir labāka! Mollija pamāja. Un vai tu neiepazīstināsi mani ar šitām skuķenēm?

Ne tagad, Mollija smaidot teica. Lai nu kā, tu jau redzi, ka viņas ir pilnībā hipnotizētas. Bet tagad es gribu, lai mēs atgriežamies divdesmit pirmajā gadsimtā un noliekam visas šīs manis tur, kur man jābūt. Un jānoliek atpakaļ kucēns Petula. Taču sākumā man vajadzētu hipnotizēt sešgadīgo mani, iekams viņa nav sevi ieraudzījusi četras reizes un nenobīstas.

Odžass aizveda Amritu uz zemākajām piekrastes piestātnēm. Viņam bija izjūta, ka tagad, ja viņš kopā ar Molliju dosies uz viņas nākotni, viņš varētu ilgi neatgriezties pats savā laikā, ja vispār kādreiz tur atgrieztos.

Odžass pieturēja Amritu, kamēr visi pārējie uzkāpa tai mugurā, tad saķēra Mollijas roku, pirms viņa bija uzrāpušies augšā. Mollij, viņš jautāja, ja man nepatiks tavā laikā, vai tu atvedīsi mani atpakaļ 1870. gadā?

Mollija apveltīja viņu ar starojošu smaidu. Bet protams! viņa atbildēja. Atceries, Odžas, es labāk par jebkuru citu zinu, kā ir būt iestrēgušām nepareizajā laikā. Taču man nezin kāpēc šķiet, ka tev tur patiks. Ak jā, un es neesmu aizmirsusi par tavām rūpijām. Mollija parāva virvi ap Amritas kaklu, uzrāpās augšā un noslēpa kristālu maisu sēdekļa kabatā.

-     Divdesmit pirmais gadsimts! Odžass nopūtās un ļoti klusi nočukstēja: Mammu, tēt, lai kur jūs arī būtu, novēliet man veiksmi ceļojumos!

Bija savācies pūlis.

-    Tūlīt notiks kaut kas tāds, ko viņi atcerēsies mūžam! teica Mollija.

-     Gribu derēt, piekrita Rokijs. Ne jau katru dienu var redzēt ziloni izzūdam zilā gaisā.

Pūlis sāka pašķirties, lai palaistu Amritu augšup pa stāvajām kāpnēm un cauri, bet tas, protams, nebija vajadzīgs, jo pēc dažām sekundēm atskanēja graujošs BLĪKŠĶIS, un pēc mirkļa viņi jau bija prom.

trīsdesmit piektā nodaļa

ja jūs kādreiz esat izjutuši, ko nozīmē atgriezties mājās pēc ilga ceļojuma, tagad iedomājieties to un pareiziniet ar simtu. Jo tieši tā jutās Mollija, Rokijs, Petula un Forests, traucoties projām no 1870. gada uz priekšu, uz savu laiku.

Mollija bija tikpat pārliecināta par savu ieskrambāto sarkano kristālu, cik pārliecināts pilots varētu būt par modernāko augstāko tehnoloģiju lidmašīnu, tā ka ceļojums izdevās ideāli. Dažkārt Mollija samazināja ceļojuma ātrumu, lai varētu izbaudīt skatu, kā ūdens līmenis Gangā ceļas un krīt. Debesis virs galvas zibēja kā virsskaņas ātruma hameleons, kas maina ādas krāsu, un mēness nemitīgi kā komēta skrēja melnajās debesīs. Laiks dūca, kad garām skrēja minūtes, stundas un gadi.

-     Kur mēs tagad esam? Rokijs apvaicājās.

-      Domāju, ka 20. gadsimta 50. gados, Mollija rāmi atbildēja. Viņa paātrināja ceļojumu. Tagad šķiet… vēl mazliet… hmm… ne gluži… Tagad esam gandrīz klāt. Apkārtējā pasaule kļuva redzamāka, tomēr joprojām dūmakaina. Mollija izvēlējās laiku, kad virs viņiem bija zeltainas vakara debesis, jo zināja, ka drīz visiem nāks miegs. Viņa nogaidīja, līdz uz piestātnes, kur stāvēja Amrita, atradās tikai nedaudz cilvēku, un tad ļāva pasaulei parādīties.

Bija karsts janvāra vidus vakars.

Kāda sieviete, kas upes ūdeni mazgāja traukus, iespiedzās, izmeta no rokām vara katlu, savilka uz augšu sari, pietrausās kājās un kliedzot uzskrēja augšup pa kāpnēm.

-     Vai mēs esam atpakaļ? apvaicājās Forests.

-    Tikpat droši kā kāļi ar biezpienu ir kāļi ar biezpienu, Mollija iesmējās.

-     Urā un vēlreiz urā!

Odžass pabakstīja Amritai aiz ausīm, un labdabīgā ziloņmāte sāka soļot uz priekšu. Mollija redzēja, ka priekšā esošās šķērsieliņas viņai būs pārāk šauras, tāpēc viņi devās gar netīrajām piestātnēm, garām ūdens bifeļiem, tūristiem un indiešiem, kas bija ieradušies svētceļojumā apmeklēt svēto pilsētu Varanasi. Upe vakara gaismā mirdzēja kā dzintars.

Vēlāk vakarā viņi atrada transportu uz pilsētas lidostu, un Mollija ar hipnozes palīdzību nokārtoja, ka atnāca ārsts un uzlika šuves desmitgadīgās Mollijas kaklam. Tāpat viņa sagādāja, ka no angāra tika izvesta un uz Varanasi atlidoja liela lidmašīna, kas spēja nest Amritu. Vienos naktī viņi devās ceļā uz Eiropu.

Viņi piezemējās pēc desmit stundām. Bija seši no rīta pēc Braiersvilas laika.

Mollija, Rokijs, Forests, Odžass un hipnotizētās mazākās Mollijas sakāpa milzīgā noīrētā kravas mašīnā, Amrita atradās aizmugurē, un abas Petulas Mollij ai klēpī, un drīz Forests veda viņus pa apsarmojušo ceļu uz Braiersvilu. Visi bija aplikusi lidmašīnas segas kā apmetņus virs jaunajām drēbēm, ko bija iegādājušies lidostā. Odžass trīcēdams sēdēja savā jaunajā treniņtērpā. Viņa skatiens bija piekalts logam.

-     Pukkal viņš iesaucās ikreiz, kad garām patraucās kāda automašīna.

Mollija ieslēdza apkuri stiprāk un pie sevis nodomāja, cik jauns te viss izskatās salīdzinājumā ar Indiju. Viņa domāja par ziediem un ziloņiem apgleznotajām Deli kravas mašīnām. Odžass nenovērsa skatienu no divdesmit pirmā gadsimta automašīnām, kas šāvās viņiem garām. Sporta auto, ģimenes auto, pikapi, smagie auto, minibusi un motocikli. Pasaule viņam nekad nebija šķitusi tik ātra, un viņš pieķērās pie sēdekļa malas, it kā atrastos raķetē.

Beidzot parādījās pagrieziens uz Braiersvilu. Tad viņi atradās uz apledojušā ceļa, kas veda uz Laimes namu kādreizējo Hārdvikas bāreņu namu.

Mollija zināja, ka nams ir tukšs, jo visi tā iemītnieki atradās Losandželosā. Bet viņa ari negatavojās tieši tagad apmeklēt šo vietu. Viņai bija jāveic neliels ceļojums pa atmiņu taku.

-     Vēlu veiksmi! Rokijs teica, kad mašīna rūcot pievārēja pēdējo nogāzes daļu un iegriezās grantētajā piebraucamajā ceļā.

-     Paldies! Mollija izkāpa. Sākumā ņemšu pavisam mazo.

Kad Odžass atdeva Mollijai mazo bērnu, tas, možs un intereses pilns par pasauli, grozījās un lūkojās apkārt.

Nokļuvusi pie Mollijas, mazā saņēma meitenes roku un vilka to pie mutes. Viņa sāka zīst Mollijas pirkstu.

Mollija pēkšņi jutās ļoti skumji. Tās bija skumjas par mazo bērnu, kas bija viņa pati. Mollija uzlūkoja nesen nokrāsoto ēku savā priekšā, apzinoties, cik neapskaužama dzīve tur sagaida mazo meiteni. Viņa jutās slikti, zinot, ka viņai jāievieto tur mazais bērns tajā laikā, kad šī vieta bija auksta, nepatīkama, nesakopta.

Daļa Mollijas gribēja paturēt bērnu un uzaudzināt to labākos apstākļos, taču skatiens uz Rokiju kravas mašīnā teica viņai, ka tas nav iespējams: ja viņa tā darītu, viņa izmainītu pagātni. Mollijai jānoliek sevi atpakaļ. Viņa zināja, ka bērna nākotne būs pilna pārbaudījumu un grūtību, taču viņa zināja arī to, ka pagātnē ir mazais Rokijs un ka vienīgā laipnā persona bāreņu namā, Trinklberijas kundze, būs tur un mīlēs viņu.

Un tā, pamājot Rokijam un cenšoties izskatīties brašāka, nekā īstenībā ir, Mollija devās uz fasādes durvīm.

trīsdesmit sestā nodaļa

Mollija satvēra savu zaļo kristālu un vēlēja tā acij atvērties. Tūlīt tā stiklainais un zaļais virpuļojošais atvars sāka vērpties spirālē un mirdzēt. Mollija lika tam pacelt sevi un zīdaini Molliju viņas rokās un nest atpakaļ laikā. Apkārtējā pasaule mirgoja un pārvērtās neskaidrā miglā. Viņas šāvās atpakaļ. Gadi lobījās kā tapešu slāņi, atklājot ainas no viņas pagātnes. Mollija sajuta vairākus tukšumus savā dzīvē, kur trūka viņas pārējo būtņu, ko vajadzēja nolikt atpakaļ. Tad viņa samazināja ātrumu un sāka meklēt tukšumu savā zīdaiņa dzīvē. Mollija uztaustīja brīdi, kad viņas kā zīdaiņa nebija viņa bija aprēķinājusi, ka līdz šim šis periods bija ildzis kādu pusotru nedēļu.

Mollija varēja nolikt bērnu atpakaļ vai nu stundu pēc tam, kad Vakts viņu paņēma, vai arī precīzāk pēc pusotras nedēļas. Viņa nolēma nolikt bērnu atpakaļ īstajā laikā laikā, kas atbilda tam laikposmam, ko bērns bija pavadījis Indijā.

Mollija zināja, ka viņai jābūt ļoti piesardzīgai, jo ari Vakts bija ceļojis atpakaļ laikā, lai pagrābtu bērnu. Mollija negribēja, lai milzis tagad apzinātos viņas klātbūtni, jo tas varētu izmainīt visas pusotras nedēļas notikumu gaitu. Mollija koncentrēja domas uz pārtraukumu, ko sajuta savā pagātnē, un orientējās uz to.

Mollija samazināja ātrumu, līdz karājās pasaulē, un tad apstājās. Šajā brīdī viņu pārņēma savāda sajūta it kā viņa saplūstu ar to vietu, no kuras turpinās mazā bērna dzīve.

Bija ap diviem pēcpusdienā septembra dienā. Hārdvikas nams stāvēja saplaisājis un apdrupis. Mollija pavilka ieejas durvis. Tās atvērās.

Iekšā Mollijas degunu piepildīja pazīstamās, nemīlīgās bāreņu nama dezinfekcijas līdzekļa un vārītu kāpostu smakas, un viņa sāka justies ārkārtīgi neomulīgi. Tas viss bija viņas pagātnē, taču šīs vietas apmeklējums lika izjust ilgas pēc nākotnes labklājības un skumjas par to, ka viņas zīdaiņa būtnei nāksies uzaugt šajā tukšajā, dzestrajā vidē.

Mollija maigi satvēra bērnu. Tad pēkšņi viņa izdzirdēja pazīstamu balsi.

-     Ko tu te slaisties apkārt, stulbā sieviete? Tev maksā par darbu, nevis tējas dzeršanu.

-    A-a-aderstones jaunkundz, es tikai n-n-nedaudz apsēdos a-a-atpūsties… Es t-t-tikko pavadīju t-t-trīs stundas, beržot v-v-virtuves grīdu.

-     Tad kāp augšstāvā un padari vēl kaut ko derīgu. Un, ja tu taisies turpināt pinkšķēt par to sīko, ko tu pazaudēji, tad lieto pati savas salvetes!

Padzirdējusi šos vārdus, Trinklberijas kundze ieelsojās vēl skaļāk, un Mollija dzirdēja viņu tuvojamies durvīm. Mollija klusi uzlavījās augšstāvā un pa gaiteni uz mazo bērnu telpu. Tā bija tāda pati, kādu viņa to atcerējās no bērnības.

Aizkari bija aizvilkti, un caur tiem izspiedās rožaina gaisma, apgaismojot gultiņu, kurā gulēja eņģelim līdzīgs tumšādains zēns. Mollija pieskārās mazā Rokija galvai. Viņa nolika tam blakus savu zīdaiņa būtni. Mazā, smalkiem izšuvumiem rotātā kleitiņā tērptā Mollija mazliet neiederējās apkārtējā ainā. Mollija pakutināja viņas zodu, un mazā sāka ķiķināt.

Tad Mollija apsēdās krēslā telpas aizmugures ēnā.

Viņa dzirdēja, kā izmisusī Trinklberijas kundze šļūcošiem soļiem tuvojās pa gaiteni, ienāca istabā un piegāja pie gultiņas, kur uzreiz pamanīja mazo Molliju.

-     Ak tu Dieviņ tētiņ! viņa klusi iesaucās. Tad viņa turpināja: Ak tu Dieviņ, vai tā ir patiesība? Un tad viņa izplūda pašu sirsnīgāko, pateicīgāko asaru plūdos, kādus Mollija jelkad bija redzējusi. Jaukā, vecā, stostīgā sieviete raudāja un smējās, saņemot bērnu rokās un apkampjot, un mazā klusi spiedza priekā, ka atkal ir kopā ar viņu.

Dziļi savās atmiņās Mollija izjuta šo prieku. Viņa klusi iznāca no ēnas pie Trinklberijas kundzes un viegli uzsita viņai pa plecu. Kad apaļīgā sieviete apgriezās, Mollija ielūkojās viņas piesārtušajās, pietūkušajās acīs. Tiklīdz Trinklberijas kundze bija hipnotizēta, Mollija uzlika roku viņai uz galvas un teica: Tu vairs nedomāsi par to, ka šis bērns bija pazudis. Tu šo notikumu aizmirsīsi. Ja kāds tev kādreiz par to jautās, tu nesapratīsi, par ko šis cilvēks runā. Ciktāl tas attiecas uz tevi, tas nekad nav noticis. Vai skaidrs? Trinklberijas kundze pamāja.

-       Un no šī brīža tu neņemsi pie sirds Aderstones jaunkundzes rupjību. Patiesībā tu viņu uzskatīsi par nožēlojamu vecu pleksti. Kad es būšu prom, tu iziesi no šī transa un aizmirsīsi, ka vispār esi mani redzējusi. Mollija paliecās uz priekšu un noskūpstīja veco kundzi uz vaiga. Atceries, Trinklberijas kundze, ka Rokijs un Mollija, un ari visi pārējie bērni tevi ļoti mīl. Mollija pacēla Trinklberijas kundzi laikā. Un šo rīkojumu es nobloķēju ar vārdiem "Pasaku kūkas".

Tad, nolikusi abas atpakaļ īstajā laikā, Mollija atstāja istabu. Aiz muguras viņa dzirdēja Trinklberijas kundzi ķiķinām.

-     Ak tu mīļumiņ! viņa teica. Tu atveldzē manu sirdi. Skaties, es raudu! Nezinu, kāpēc, bet tā ir!

Mollija pa galvenajām kāpnēm nokāpa vestibilā. No virtuves viņa sadzirdēja Aderstones skaļo balsi. Mollija atvēra abpusēji veramās durvis un devās lejup pa virtuves kāpnēm. Jo tuvāk viņa gāja, jo stiprāks kļuva nelabumu uzdzenošs zušu sautējuma smārds.

-    Es gribu zināt, kā bērns var vienkārši tāpat pazust! atskanēja Aderstones neskaidrā balss.

-     Varbūt viņa nav tik stulba, kā izliekas, atskanēja cita balss, kas runāja ar pilnu muti. Mollija to pazina kā Ednas, milzīgās, mūžam īgnās bāreņu nama pavāres Ednas, balsi. Es tomēr domāju, ka viņa to sīko ir pārdevusi. Diez, cik viņa par to dabūja? Gan jau kā nākamo viņa pārdos to šokolādes puiku.

-      Mums tas nāk tikai par labu, teica Aderstones jaunkundze, ar dakšiņu skrāpējot šķīvi, bakstot zuti un sadalot to uz pusēm. Mums jāpriecājas, ka tiekam no viņiem vaļā. Divi puņķaini, smirdīgi knēveļi, viena balta un slimīga kā purva tārps, otrs melns kā pats purvs!

Mollija pa armētā stikla logu virtuves durvīs ielūkojās telpā un slepus vēroja abas ļaunprātīgās vecmeitas, kas sēdēja katra savā virtuves galda galā. Aderstones kundzei blakus bija šerija pudele. Viņas plānajās lūpās rotājās ļauns smīns, iemalkojot no glāzes. Edna smēķēja cigareti un bēra pelnus sārtā uzputenī, kas todien bija paredzēts vakariņās bāreņu nama bērniem.

Mollija iegāja telpā. Abas sievietes izbrīnā pacēla acis.

Piedodiet, teica Mollija, bet esmu apmaldījusies! Vai šis ir tas nams, kur dzīvo vecā ragana un viņas briesmīgā palīdze ar troļļa ģīmi?

Aderstones jaunkundze gandrīz aizrijās ar šeriju, bet Edna noprasīja: Ko, pie velna, tas nozīmē?

Mollija nekavējoties sūtīja pret abām spēcīgus hipnozes starus.

Tur nu abas sēdēja dūmu un zušu smakas vidū klusas un mierīgas kā pildīti tītari. Viņas bija atkarīgas no Mollijas žēlastības.

Protams, Molliju urdīja vēlēšanās sodīt šīs briesmīgās sievietes izmainīt viņas tā, lai ļaunās sievietes nekad vairs neizturētos slikti ne pret viņu, ne Roldju, ne kādu citu bāreņu namā. Viņa vēlējās tās pārveidot labākas. Viņa vēlējās tās pārkausēt. Taču Molliju atturēja prāta vēsā un loģiskā daļa, jo viņa apzinājās, ka tad, ja mainīs šīs sievietes, mainīsies arī viņas pašas pagātne. Ja viņa hipnotizētu Aderstoni un Ednu tā, ka viņas pēkšņi pārvērstos eņģeļos, pavisam noteikti mainītos Mollijas dzīve un tāpat arī viņas raksturs.

Līdz šim Mollijas personība bija viņu novedusi tur, kur viņa atradās pašlaik, un tur neklājās slikti. Tāpēc viņai tiešām nevajadzētu neko pārveidot. Ja viņa kaut ko mainītu, tad varbūt nekad neatrastu hipnozes grāmatu. Varbūt viņa nebūtu aizbēgusi. Viņai zustu atmiņas par to, kā viena pati dzīvojusi Ņujorkā un tad ar Rokiju Losandželosā. Viņas piedzīvojumi būtu izdzēsti. Un kā ar Petulu? Ja Aderstones jaunkundze būtu citāda, varbūt viņa turētu kaķus. Varētu būt, ka viņa nekad neiegādātos kucēnu. Mollija nespēja iedomāties, ka varētu mīlēt kādu citu dzīvnieku tik ļoti kā Petulu. Izmainot pagātni, varētu izzust visa viņas un Petulas savstarpējā mīlestība. Varbūt nepastāvētu arī viņas un Trinklberijas kundzes mīlestība vienai pret otru. Un kā būtu ar Rokiju? Ja Aderstone būtu patīkams cilvēks, varbūt kāda jauka viņas draudzene adoptētu Rokiju kā mazu bērnu. Varbūt Mollijas radīto jauno dzīvi pildītu tikai daļiņa tās mīlestības, kāda pastāvēja tagad. Mollija nevarēja galvot, ka viņas dzīvē tad būtu vairāk mīlestības.

Mollija domāja par Rokiju un Forestu, kas sēdēja kravas mašīnā. Tie abi viņai patika vairāk, nekā bija iespējams izteikt vārdos. Molliju tiešām sajūsmināja viņas nākotne. Un tas taču bija pats galvenais, vai ne? Nākotne. Mollijai tā likās lieliska.

Uzlūkojot briesmīgās sievietes, Mollija saprata, ka nedrīkst iejaukties savā pagātnē. Kaut arī viņa bija izvilkusi ļoti īsu salmiņu, viņa bija tikusi ar to galā. Mollija lepojās ar sevi. Patiesībā viņa savu dzīvi uzskatīja par dārgumu.

Līdz ar to viss, ko Mollija pateica abām večām, bija: Kad es pametīšu šo telpu, jūs aizmirsīsiet, ka biju šeit. Tāpat jūs aizmirsīsiet, ka mazā Mollija augšstāvā bija pazudusi. Ja kāds to pieminēs, jūs teiksiet, ka tas nekad nav noticis. Un, kad Mollija Mūna nākotnē pazudīs trīs, sešu un desmit gadu vecumā, jūs aizmirsīsiet arī to un noliegsiet, ka tā vispār ir noticis. Kad es aiziešu, jūs iziesiet no transa un… un… Mollija nespēja noturēties, vismaz Ieaut ko neizmainījusi. Un jūs uzkāpsiet augšā un atvainosieties Trinklberijas kundzei par visām tām reizēm, kad esat bijušas rupjas pret viņu, un pateiksiet viņai: ja arī jūs droši vien atkal būsiet pret viņu rupjas, Trinklberijas kundzei vienmēr jāpatur prātā viņa ir daudz labāks, jaukāks, patīkamāks cilvēks par jums abām kopā un jūs esat izkaltušas, sapuvušas, ļaunprātīgas cūkas. Tāpat… vilinājums bija pārāk liels no šī brīža ikreiz, kad vien bāreņu namu apmeklēs viesi, jums abām gribēsies nepārtraukti pirst un atraugāties. Tad, pieskaroties Aderstones jaunkundzes un Ednas plecam, Mollija pacēla abas karājamies laikā. Un es bloķēju šos rīkojumus ar vārdiem "Zušu sautējums".

Mollija atveda abas atpakaļ viņu īstajā laikā un izgāja no telpas. Nonākusi pie fasādes durvīm, viņa iebāza roku kabatā, sataustīja sarkano kristālu un traucās uz priekšu.

Divdesmit pirmajā gadsimtā Rokijs, Forests, Odžass un hipnotizētās jaunākās Mollijas sēdēja, saspiedušies kravas automašīnas priekšējā sēdeklī. Petulas gulēja Rokijam klēpī.

-    Un kā ar tiem hipnotizētajiem maharadžām? Ko viņa ar tiem iesāks? jautāja Forests, uz aizsvīdušā priekšējā loga zīmējot vīru ar sakrustotām kājām un turbānu galvā.

-     Gan jau viņa tiks ar to galā vēlāk, attrauca Rokijs. Lai to izdarītu, viņai būs jādodas atpakaļ uz Indiju un atpakaļ laikā. Īstenībā nav nekādas starpības, vai viņa to darīs nākamnedēļ vai nākamgad, jo tas viss tāpat ir pagātnē. Viņai jānoskaidro parole.

-     Viņa kļūs mazliet zvīņaina, teica Odžass, rotaļādamies ar kabatā noslēpto dārgo potītes sprādzi.

-    Es nezinu, šaubījās Rokijs, atvērdams cimdu nodalījumu. Domāju, ka viņa mazliet par ilgu pavadījusi tajā laika sākuma gaismā. Man tiešām šķiet, ka atgriezusies viņa izskatījās jaunāka. Tāpēc varbūt zvīņas vairs neveidosies tik strauji, ja viņa atkal ceļos laikā. Gribat konfekti? Katrs paņēma pa vienai un sāka košļāt.

-    Veči, bet vai jums ari ir izveidojušās zvīņas? apvaicājās Forests.

-      Jā. Man nedaudz ceļu iekšpusē, atteica Rokijs. Jaunākajām Mollijām lobās elkoņi.

-     Manas potītes ir ļoti sausas, piebilda Odžass.

-     Man šķiet, ka visvairāk dabū galvenais laika ceļotājs, minēja Rokijs. Odžass un Forests pamāja. Visi vēl pakošļāja konfektes.

-     Un tev, Forest? jautāja Odžass.

-    Kas man? Forests noņēma brilles un sāka tās spodrināt.

-     Vai tev kaut kur ir kļuvis sauss?

-     Nu, ziniet… Forests pieklusa.

-     Vai tev ir kļuvusi zvīņaina āda? Odžass neatlaidās.

Forests ieturēja pauzi. Tad viņš ātri nobēra: Nūjā, patiesībā mans… hm… mans dibens nedaudz lobās.

Ne Odžass, ne Rokijs īsti nezināja, ko sacīt. Odžass košļāja. Forests košļāja. Rokijs košļāja.

-     Man ļoti žēl to dzirdēt, Forest.

-     Paldies, Rokij!

trīsdesmit septītā nodaļa

Izdevums "Zīdainis" izpildīts! Mollija pazi\/ ņoja, ieradusies atpakaļ pie kravas mašīnas un atvērusi kabīnes durvis. Tas ir tik dīvaini. Zini, Rokij, tu tak biji viens burvīgs, mazs bērniņš.

Rokijs pasmaidīja un palīdzēja izkāpt hipnotizētajai trīsgadīgajai.

Saņēmusi savu jaunāko būtni pie rokas, Mollija devās pie Laimes nama.

Pastāstīšu, kad atgriezīšos, viņa uzsauca, pamājot draugiem. Tad viņa izzuda.

Mollija atkal lidoja atpakaļ laikā, vadot zaļo kristālu savā plaukstā un liekot tam ielikt viņus tajā vietā, kur mazākās Mollijas dzīve gaidīja turpinājumu. Mollija sajuta savu četrgadīgo būtni bāreņu namā. Viņa nojauta, ka iet cauri bezgalīgi daudziem momentiem, kas veido viņas dzīvi. Katrs moments bija kā viens attēls no daudzajiem, daudzajiem attēliem, kas veido animācijas filmu, tikai šī nebija filma, bet gan viņas pašas dzīve, kas tinās atpakaļ. Viņas dzīvi veidoja neiedomājami bezgalīgi daudzi atsevišķi Mollijas momenti, kas visi bija savienoti laika nepārtrauktībā.

Un tad Mollija juta, ka tuvojas laiks, kurā viņas nebija. Laiks, kurā iederējās šī trīsgadīgā Mollija viņai blakus. Mollija samazināja ātrumu un apstājās.

Bija auksts, pelēks rīts, un migla plīvoja pār zālienu. Mollija paņēma mazo bērnu un klusi atvēra Hārdvikas bāreņu nama ieejas durvis. Viņa devās augšup pa kāpnēm un uz priekšu pa gaiteni. Visu istabiņu iemītnieki bija cieši iemiguši. Mollija dzirdēja krākšanu. Gaisu pildīja guļošu bērnu smarža. Pie mazo bērnu istabas durvīm viņa dzirdēja kādu sīku balstiņu dziedam.

-     Dzeguzīte, dzeguzīte, negrūd mani no ligzdas!

Mollija atvēra durvis. Trīsgadīgais Rokijs pieslējās

sēdus savā gultiņā.

-     Kas tul il? Kas tu esi? viņš jautāja.

-    Es tikai atvedu tavu mazo draudzenīti! Mollija atbildēja. Viņa ielūkojās hipnotizētās Mollijas acīs un vienlaikus domāja par sarkano kristālu, liekot viņām pacelties laikā, lai varētu ielikt dažus rīkojumus, kam bija jāpaliek uz mūžu.

-    Tu, mazā Mollij, aizmirsīsi visu briesmīgo, kas ar tevi notika, kad ļaunais milzis tevi paņēma. Tu aizmirsīsi arī viņu pašu. Vai saprati? Mazā meitene pamāja. Mollija turpināja: Un šis rīkojums ir tevī ieslēgts ar vārdiem "Lēkājošā medūza". Mollija ar knipi lika mazajai Mollijai atgūties no transa un abām nonākt atpakaļ pasaulē. Tiklīdz trīsgadīgā ieraudzīja Rokiju, viņa iekliedzās un sāka smieties.

-     Rokij! Ko tu dali?

Mollija nolika mazo meiteni gultiņā blakus zēnam. Abi bērni neveikli apkampās tā, ka apgāzās, un tur vecākā Mollija viņus arī atstāja. Viņa nolēma neko nedarīt ar pārējām Mollijas atmiņām par Indiju, jo tās drīz saplūdīs ar viņas sapņiem, un Trinklberijas kundze tikai noteiks: "Jā, mīļumiņ," vienmēr, kad mazā stāstīs par jāšanu ziloņa mugurā.

Kad Mollija atkal šāvās atpakaļ uz nākotni, viņa prātoja, vai Lusija Ļogana priecātos, ja viņai parādītu trīsgadīgo Molliju kā viņas meitu. Mazā Mollija bija tik piemīlīga, ka Lusija viņu noteikti mīlētu. Ar šīm domām prātā Mollija atgriezās pie kravas automašīnas.

-    Uzdevums "Trīsgadīgā" izpildīts, viņa smaidot paziņoja. Tagad sešgadīgā Mollija un mazā Petula.

Rokijs palīdzēja jaunākajai Mollijai izkāpt no kravas mašīnas kabīnes, un Mollija paņēma rokās kucēnu. Viņas ceļoja atpakaļ laikā. Bija rudens diena, un kokos karājās brūnas un oranžas lapas. Mollija aizveda hipnotizēto meiteni aiz Hārdvikas nama stūra. Varēja redzēt, kā iekšā pretīgā Aderstones jaunkundze pārvietojas no telpas uz telpu.

Mollija ātri runāja ar mazo meiteni: Tagad, Mollij, tu un Petula esat atgriezušās. Taču es negribu, lai tu kādam stāstītu, ka esat bijušas Indijā. Patiesībā tu aizmirsīsi, ka esi tur bijusi, tikai dažkārt varēsi pasapņot par visu to jauko, ko tur redzēji. Tu vari paturēt atmiņas par smiešanos uz ceļa. Tu neatcerēsies neko šausminošu. Un tu noteikti neatcerēsies to milzi. Bet kādu dienu, kad tev būs vienpadsmit gadu un tu atgriezīsies Indijā, visas tavas atmiņas atdzīvosies. Tagad Mollija viegli pacēla viņas laikā. Un šos rīkojumus es nobloķēju ar vārdiem "Matainais hipijs". Tad Mollija ļāva pasaulei kustēties. Kucēns Petula sāka sūkāt kādu akmeni. Mollija domāja, ka mazi kucēni neko daudz neatceras, tāpēc par Petulu neuztraucās.

Pa bāreņu nama sētas durvīm iznāca Aderstones jaunkundze ar izteikti neapmierinātu sejas izteiksmi.

-     Daru jums zināmu, ka šis ir privātīpašums, viņa iesāka. Ieraudzījusi sešgadīgo, viņa riebumā noelsās. Ak! Tas bērns. Vai jūs esat no ģimenes, kas vēlas viņu adoptēt? Tad Aderstone turpināja: Skuķi, es tev teicu, lai tu nespēlējies ar manu kucēnu! Un cik tev smieklīgs apģērbs! Mollija saprata, ka Aderstone, gluži tā, kā viņai pavēlēts, jau ir aizmirsusi, ka sešgadīgā Mollija bija pazudusi.

-       Šodien nekādu adopciju, paldies, Mollija atbildēja. Viņa palūkojās lejup savas jaunākās būtnes maigajā sejiņā, un viņu pārņēma milzīgs žēlums. Mollija nespēja izturēt, ka pagātne jāatstāj tāda, kāda tā bijusi. Viņai bija jādara kaut kas tikai kāds nieciņš -, lai padarītu visiem šejienes bērniem dzīvi kaut mazdrusciņ vieglāku. Mollija ielūkojās vecās sievietes ieplestajās acīs, un Aderstone uzreiz nonāca viņas varā.

-     Aderstones jaunkundz, Mollija teica. Šodien tu izturēsies pret šo bērnu labi, un dažu nākamo gadu laikā, kad tu būsi pa īstam piedzērusies, tu būsi laipna pret bērniem, kas nodoti tavā aprūpē. Vai skaidrs?

-    Jā. Pašlaik esmu tikai nedaudz iedzērusi, atbildēja kaulainā vecmeita.

Mollija pieliecās un iečukstēja sešgadīgās ausī: Un tu, mazā Mollij, vienmēr atcerēsies: lai cik nebaudāma arī būtu tava dzīve šeit, kādreiz viss mainīsies uz labo pusi.

Tad Mollija veda viņu iekšā uz telpu, no kuras varēja dzirdēt Rokij a balsi.

-     Pēc brīža, Mollij, tu ieraudzīsi Rokiju. Kad tu viņu satiksi, tu vairs nebūsi hipnotizēta. Tu aizmirsīsi, ka jelkad esi mani redzējusi. Bērns pamāja, un Mollija stūma viņu uz dzīvojamās istabas pusi.

Mollija atgriezās pie Aderstones jaunkundzes un noklikšķināja pirkstus viņas acu priekšā, atmodinot sievieti no transa.

-     Kur palika bērns? vecmeita jautāja, saraustītām kustībām staipot kaklu kā apjucis strauss.

-     Viņa ir iekšā.

-      BAAARRPP! Aderstones jaunkundze palaida milzīgu atraugu. Vai negribat ienākt uz tasi tējas? Kad viņa pielika roku pie mutes, caur viņas tvīda brunčiem atskanēja grāviens, un gaisu piepildīja atbaidoša caur viņas veco, krunkaino gremošanas sistēmu izgājušas vecas gaļas un kāpostu smaka. Mollija pakāpās atpakaļ. Smirdoņa bija pretīga. Tomēr viņa priecājās, ka Aderstonei atstātais rīkojums pirst un atraugāties sabiedrībā joprojām darbojās.

-     Es nu iešu. Ar šiem vārdiem Mollija izzuda. Gaisu piepildīja BLĪKŠĶIS. Palika tikai viņas kāju nospiedumi mitrajā mauriņā.

Aderstones jaunkundze apstulbusi palūkojās apkārt un, redzot nospiedumus zālē, nometās ceļos.

-    SPOKI! viņa iesaucās, sitot plaukstas pret zemi. Tad viņa pie sevis noteica: Nē, Agnese, tā ir dzeršana!

Mollija atkal traucās cauri laikam. Viņa bija paņēmusi līdzi savu desmitgadīgo būtni un tagad veda viņu atpakaļ uz viņas īsto laiku.

Viņas piezemējās aukstā novembra naktī. Ieejas durvis bija slēgtas. Mollija atgrūda dzīvojamās istabas logu.

-     Pēc brīža tu uzlavīsies augšstāvā un kāpsi atpakaļ savā gultā. Rit, kad visi jautās, kur tu esi bijusi pusotru nedēļu, tu teiksi, ka biji slima un negribi par to runāt. Un tu par to arī nerunāsi. Tu domāsi, ka esi bijusi slimnīcā un gandrīz visu laiku gulējusi. Tu domāsi, ka esi lasījusi garu stāstu par Indiju, taču šo stāstu pārāk labi neatcerēsies un domāsi, ka tas ir tāpēc, ka biji slima. Kādu dienu, kad tev būs vienpadsmit gadu un tu būsi

Indijā, tavas atmiņas atgriezīsies, taču ne agrāk. Un, Mollij, piestaigā uz bibliotēku! Mollija iekoda lūpā. Viņa nedrīkstēja dot sev norādes, vai arī desmitgadīgā tiešām varētu neatrast hipnozes grāmatu. Tagad tu iesi gultā un, kad pamodīsies, nezināsi, kā esi tur nonākusi. Tu aizmirsīsi mani un to, ka es tevi hipnotizēju. Tas viss ir nobloķēts ar… Mollija paņēma savu jaunāko būtni laika lidojumā… ar paroli "Laika rats". Mollija nolika abas atpakaļ īstajā laikā. Un atceries, Mollij, drīz ar tevi notiks kaut kas īpašs.

Mollija pēdējo reizi uzlūkoja savu desmitgadīgo būtni un prātoja, vai Lusijai viņa būtu patikusi. Varbūt ne, Mollija izdomāja. Varbūt Lusijai bija grūtības saprasties ar lielākiem bērniem. Mollija nopūtās un centās domāt par kaut ko citu, taču tas bija smagi, jo viņa zināja, ka šodien atkal tiksies ar Lusiju un parastā vilšanās izteiksme būs skaidri rakstīta mātes sejā.

trīsdesmit astotā nodaļa

redzu, ka tu tur kaut ko esi izmainījusi, teica Rokijs, kad Mollija parādījās. Man ir dažas jaunas atmiņas piemēram, kā Aderstones jaunkundze piedzērusies ved mūs uz kino un mētājas ar popkornu.

-     Es nespēju tam pretoties, attrauca Mollija, ielecot atpakaļ kabīnē. Viņa spēcīgi apkampa Rokiju. Urā, Rokij, nespēju tam noticēt, bet tas ir izdarīts! UZDEVUMS PAVEIKTS!

-     Hei ho! atbalsoja Odžass.

-     Vēsi, piekrita Forests.

-   Vēsi, Forest? pārprasīja Mollija, pievēršoties viņam. Un tas ir viss?

-     Labi jau, labi… tas ir psihodēliski lielisks un kosmiski iespaidīgs atvieglojums.

-     Vaaaauuuuuu! Petula piekrita. Un Amrita iebāza snuķi kabīnē ar domu, ka tur varētu atrasties pāris konfekšu, ko paķert, kamēr visi pārējie svin.

Kravas mašīna pa pusei nobrauca, pa pusei noslīdēja pa apledojušo ceļu līdz Braiersvilas šosejai. Nu labi, apskatīsimies, ko dara vecie pīrādziņi! Mollija īsti nezināja, kāpēc viņa tā sauc savu māti un tēvu. Varbūt tāpēc, ka sirds dziļumos sajūsma par to, ka viņa ieraudzīs tos atkal, līdzinājās izredzēm apēst divus sakaltušus pīrādziņus. Rokijs Molliju saprata.

-     Neraizējies! viņš teica, papliķējot meitenes roku. Saproti, tev jau nemaz nav jācenšas ne no šā, ne no tā būt ideālai meitai. Patiesībā tev ir visas tiesības uzturēt ar viņiem vienīgi draudzīgas attiecības, ja tu tā vēlies.

-    Neesmu pārliecināta, ka vēlos draudzēties ar Lusiju Ļoganu, Mollija teica, kad Forests nospieda bremzes, lai nenotriektu pāvu. Viņa nebija īpaši laimīga, uzzinot, ka esmu viņas meita. Es sagādāju viņai vilšanos. Bet zini, Rokij, es neko nevaru padarīt, ka neesmu tik pašsaprotami tīkama kā tu.

-    Mollij, tev nevajadzētu to ņemt pie sirds. Droši vien pastāv kāds pamatots iemesls, kāpēc viņa tā izturējās.

-    Jā, es viņai nepatiku.

Forests izstūrēja kravas mašīnu uz galvenā ceļa, kas veda caur Braiersvilas pilsētu.

-    Ir dīvaina sajūta, ka mazo Molliju nav kopā ar mums. Man viņu pietrūkst. Cerams, ka viņām iet labi, Mollija teica.

-    Vecīt, tas nu ir pats trakākais, ko tu jebkad esi pateikusi, Forests sāka zviegt kā hiēna. Protams, viņām iet labi. Viņas ir tevī, Mollij!

-     Laikam jau ir gan.

Odžasa deguns joprojām bija kā pielīmēts pie loga.

-    Tad tāda ir nākotne! viņš noelsās, kad viņi pabrauca garām fermai ar lielām gofrēta alumīnija labības noliktavām pagalmā.

-    Tā jau ir tikai ferma, nevērīgi izmeta Rokijs. Pagaidi, līdz varēsi uzspēlēt datorspēli. Tur tu pa īstam saiesi sviestā!

-    Saiešu sviestā… Odžass pie sevis izmēģināja jauno izteicienu.

Petula pieslējās un centās palūkoties ārā. Viņa saoda Braiersvilas parka lamas. Petula sāka dīdīties sajūsmā. Viņa nevarēja vien sagaidīt, kad varēs paskraidīt pa turienes zālieniem. Petula apsvēra, vai viņas īpašie akmeņi vēl ir droši aprakti tur, kur viņa tos atstāja.

Petula noskurinājās un uz mirkli iedomājās par patīkamo karstumu Indijā. "Tas nu gan bija ceļojums," viņa nodomāja. "Pāva gaļas pīrāgs bija brīnumgards, un pils skaistumkopējas bija ļoti laipnas." Petulas nagi vēl arvien bija rozā no nagu lakas. Tomēr viņa nevarēja vien nociesties, kad varēs patrenkāt kādu trusi.

-     Un kā ar taviem vecākiem? Kādi viņi ir? jautāja Odžass.

-     Viņi nav gluži mani vecāki, Mollija atbildēja.

-     Nav?

-     Nē. Es gribu teikt, ka viņu vecāki bija mani vecvecāki, bet es viņus esmu tikko satikusi. Viņi nepazīst mani, un es nepazīstu viņus.

-     Vai tev viņi patīk?

Mollija padomāja. Nu, viņi ir mazliet dīvaini. Tu jau redzēsi. Man šķiet, ka abi ir mazliet apjukuši. Bet viņi nav nekādi briesmoņi vai tamlīdzīgi.

Mašīna kratījās pa apledojušiem lauku ceļiem un beidzot nonāca pie Braiersvilas parka melnajiem vārtiem. Drīz viņi jau brauca augšā pa garo, līkumaino pievedceļu gar ganībām ar lamām, dzīvnieku formas krūmiem laukos.

-     Ak, esmu pārliecināts, ka viņiem patiks Amrita, Odžass teica. Viņš norādīja uz ziloņa formas krūmu.

-     Zini, Mollija paskaidroja, visus šos krūmus te patiesībā iestādījis mans tēvocis. Viņu sauc Kornēlijs.

Starp citu, pašlaik viņš domā, ka ir jērs. Re, tur jau viņš ir! Forests samazināja ātrumu.

Kornēlijs Ļogans slēpotāja tērpā stāvēja pļavā kopā ar bariņu aitu.

-    Es domāju, teica Rokijs, ka Kornēliju hipnotizēja Vakts, lai viņš darītu to, ko darīja.

-    Nabaga Kornēlijs, Mollija bija vienisprātis. Vakts piekļuva viņam jau ļoti, ļoti sen. Atceros, ka Kornēlijs teica, ka bijis greizsirdīgs uz savu dvīņumāsu Lusiju visu mūžu. Vakts droši vien hipnotizēja viņu vēl kā mazu zēnu. Nabaga, nabaga Kornēlijs. Es domāju būt hipnotizētam visu mūžu, sākot no triju gadu vecuma, tas ir šausmīgi. Ja es noņemtu Vakta hipnozi, Kornēlijs no šoka varētu sajukt prātā. Viņš tur izskatās tik apmierināts, plūcot zāli.

-     Jā, bet viņš atrodas cietumā. Viņš atrodas hipnozes cietumā, Rokijs iebilda. Viņam ir tiesības iepazīt savu īsto dzīvi. Mašīnas motors ierūcās, sākot strādāt tukšgaitā.

-     Kādu dienu tu atklāsi Vakta paroli, Forests pareģoja, pārslēdzot ātrumu un turpinot braukt. Tad tu varēsi atgriezties un atbrīvot Kornēliju un tos maharadžas.

-    Es to darīšu jā, varbūt nākamnedēļ, Mollija atbildēja. Taču ar paroli būs grūtības. "Vāps", "Atslēga" un "Pāvs" nedarbojas. Jābūt vēl citiem vārdiem. Tā ir kā tāda traka vārdu spēle. Es zinu vienīgi to, ka parole beidzas vai sākas ar "Vāps", "Atslēga" vai "Pāvs". Būs praktiski neiespējami atminēt pārējo.

Forests iegrieza mašīnu Braiersvilas parka grantētajā priekšpagalmā. Kamēr viņš to darīja, Odžass ieslīdēja mašīnas aizmugures nodalījumā, lai sagatavotu Amritu izkāpšanai.

Augstās mahagonija durvis plaši atvērās. Primo Sells pielika plaukstu pie pieres un piemiegtām acīm skatījās aukstajā saules gaismā, brīnīdamies, kāpēc gan tik liela kravas automašīna apstājusies Braiersvilas parka namdurvju priekšā.

-      Mollij, Rokij, Forest, viņš uztraukts sauca, vai tie esat jūs?

Petula izlēca no kabīnes. Viņa bija neizsakāmā sajūsmā par atgriešanos. Kad viņa lumpačoja augšup pa pakāpieniem, Mollija, Rokijs un Forests izkāpa no mašīnas.

-     Hei, mēs esam atpakaļ! Mollija uzsauca tik vēsā mierā, it kā tikko būtu atgriezusies no veikala ar pinti [7] piena.

-     Lusij! Primo iesaucās. Viņi ir atgriezušies. Viņi visi ir atgriezušies! Primo metās lejup pa kāpnēm un satvēra Molliju un Rokiju. Mīļais Dievs, mēs jau domājām, ka nekad jūs vairs neredzēsim! viņš sauca, apkampjot katru ar savu roku. Mēs domājām, ka jūs esat… esat…

-      Miruši? Nekādi, vecīt! Nāve mūs gan lenca, taču nekāds randiņš nesanāca, Forests centās būt asprātīgs.

-    Ak, paldies Dievam! Primo Sells iespieda seju starp Mollijas un Rokij a pleciem. Rokijs piemiedza Mollij ai ar aci, it kā teikdams: "Man šķiet, ka mēs viņam patīkam."

Un tad no mājas izskrēja Lusija Ļogana. Viņa sastinga kāpņu augšā un tad metās lejā. Viņa neapskāva Molliju un Rokiju, tikai vienā laidā smaidīja, un viņas piere bija pilna horizontālu pārsteiguma rievu. Mollija vairījās skatīties viņai acīs.

Primo iesmējās. Kur tad jūs īsti bijāt?

-    Tas ir garš stāsts, Mollija iesāka. Viegli apmulsusi, viņa ar acīm norādīja uz Lusiju. Primo to ievēroja.

-      Lusijai tagad ir daudz labāk, viņš teica. Mēs daudz runājām un nonācām pie tā, kāpēc viņa ir tik skumja.

Mollijas sirds salēcās. Vai viņi bija pārrunājuši visus tos iemeslus, kuru dēļ Lusija bija tā vīlusies Mollijā?

-      Ak, Mollij! noelsās Lusija, satriekta par to, ka redzēja satraukumu meitas sejā. Tu droši vien murgoji par to, ka nāksies mani ieraudzīt! Viņa salika rokas kopā un lūdzās. Neuztraucies! Apsolu vairs nebūt tā gļēvā persona, kāda biju. Tad viņa eksplodēja. Man tik ļoti žēl, Mollij. Es biju kā skumjš, izmērcēts cepums! Kad mēs viena otru atradām, man tiešām vajadzēja būt laimīgai, bet es nespēju vien beigt pārcilāt prātā, ko esmu zaudējusi. Es vienkārši nespēju pieņemt savu pagātni. Visu laiku vēlējos, kaut tā būtu bijusi citāda. Es nemitīgi vēlējos, kaut tu un… un… nebūtu man atņemti.

Mollija klausījās ar vienu ausi. Viņā kūsāja dusmu un baiļu sajaukums par to, ko Lusija teiks tālāk.

-     Lusij, teica Primo, neveikli sašķiebis muti, man šķiet, ka mums vajadzētu nogaidīt, pirms pasakām to Mollijai. Viņa būs tikpat satriekta, kāds biju es. Šeit uz ceļa nešķiet…

-    Jā, piedod, man tas tikai tā paspruka! Vēlāk.

-      Kas vēlāk? Mollija noprasīja, nepievēršot uzmanību Petulai, kas lēca augšup pie viņas. Viņa prātā atkārtoja Lusijas tikko teikto. Tu visu laiku vēlējies, kaut tev nebūtu atņemta es un kas vēl?

-     Es nemitīgi vēlējos, kaut tu un… un…

-     Kornēlijs? Mollija minēja. Mēs zinām, ka Vakts viņu paņēma. Tas nav nekas jauns. To mēs zinām.

-     Vakts? Kas tas tāds?

-     Vai tad jūs nepazīstat Vāktu?

Lusija pakratīja galvu.

-     Viņš ir tas, kurš lika paņemt Petulu, Mollija paskaidroja.

-    Kāds vīrs, kuru sauc Vakts, paņēma Kornēliju? Ko tu ar to gribi teikt? Kā?

Mollija bija nonākusi neveiklā situācijā. Viņa bija nolēmusi nestāstīt Lusijai, ka Vakts hipnotizējis Kornēliju jau agrā bērnībā. Viņa palūkojās uz Forestu un Rokiju. Abi jutās neērti un aplūkoja savas kājas. Viņi visi bija domājuši, ka labāk pagaidām Lusijai neko nestāstīt, jo jaunā ziņa viņu pārlieku satrauktu. Taču tagad jau puse no tā bija pasprukusi. Tieši to pašu tikko bija izdarījusi Lusija ļāvusi kaut kam pasprukt.

Mollija centās mainīt tematu. Tu pirmā. Tu man izstāsti, kas vēl tev tika atņemts, viņa mudināja, cenzdamās iegūt laiku.

Lusija pakratīja galvu un palūkojās uz Primo, meklējot padomu.

-     Izstāsti viņai! Primo teica.

Iestājās ilgs klusums, līdz Lusija saņēma drosmi izstāstīt Mollijai, kāpēc viņa iepriekš bijusi tik ļoti skumja. Mollija sāka saprast, ka tas ir kaut kas patiesi liels. Un tagad viņa tiešām vēlējās zināt, kas gan tas varētu būt.

-     Tu zini, Mollij, Lusija iesāka, asarām pārplūdinot viņas zilās acis, ka Kornēlijs ir mans dvīņubrālis.

-    Jā, piekrita Mollija, sarauktu pieri mēģinot uzminēt, ko Lusija cenšas pateikt.Jā, nu tātad, kā tu zini, es biju dvīne un dvīņi ģimenēs mēdz iedzimt un… un… un tā… Lusija aizklāja seju ar rokām.

-     Un tu ari biji tāda, lūk, ko viņa cenšas pateikt, teica Primo. Tu arī.

-     Es ari biju kas?

-     Dvīne.

-     Ko? Man ir dvīnis? Mollija truli jautāja. Dvīne? Bet kur viņa ir?

-     Viņš.

-     Viņš? Viņš? Kur viņš ir?

-     Mēs to nezinām, Mollij, Primo teica. Lusija viņam blakus slaucīja acis mutautiņā.

-     Piedod! viņa teica. Biju domājusi, ka esmu jau beigusi par to raudāt, bet ir grūti… grūti to pieņemt, lai mani atkal nepārņemtu… Lusija apslāpēja šņukstus.

-      …aa-a-saras!

Mollija blenza mātē. Brālis? bija viss, ko viņa spēja izteikt.

Pēkšņi Mollijas galvu piepildīja aina, kā viņai blakus stāv par viņu nedaudz garāks zēns. Viņa pavērās Rokijā.

-     Vai tu viņu esi redzējusi? Mollija jautāja Lusijai.

-Jā, līdz… līdz kāds atnāca un viņu paņēma.

-    Kornēlijs tiešām nezina, kas notika ar bērnu, Primo teica. Tas bija šausmīgs trieciens mums abiem, jo mēs nezinājām, kur viņš pazudis, vai viņš ir dzīvs vai miris. Mēs vienkārši nezinām, kas ar viņu noticis. Primo izskatījās nopietnāks, nekā Mollija viņu jelkad bija redzējusi.

-     Ak, mīļumiņ, šis tiešām nebija īstais laiks un vieta, lai tev to stāstītu, viņš teica, ar kāju švīkādams pakāpienu.

-     Nē, tā nav! Mollija protestēja. Pēkšņi izzuda visas viņas bažas par to, ka viņa varētu nebūt pietiekami laba. Molliju piepildīja jauna paļāvība uz saviem spēkiem. Mollijai šī sliktā ziņa īstenībā bija laba, jo tagad viņa saprata: Lusija nebūt nav vīlusies, ka Mollija ir viņas meita. Viņas skumjām bija pilnīgi cits iemesls. Tāds iemesls, kuru Mollija nekādi nespēja ietekmēt. Taču tagad Mollija varēja palīdzēt. Kārtējo reizi viņa spēja saglabāt mieru, kamēr viņas nenosvērtie vecāki svaidījās emociju bangās. Mollija centās viņus mierināt. Nevajag uztraukties! Es tagad šo to zinu, un tas nozīmē, ka varēšu noskaidrot, kas ar viņu noticis. Es tiešām to varu! Tikai ne šodien, Mollija steigšus piebilda, jo esmu tiešām, tiešām nogurusi un gribētu pavadīt kādu dienu pati savā nodabā šeit un tagad, pirms atkal metos jaunā piedzīvojumā.

-     Ko tu ar to domā? jautāja Primo.

-      Viņa ir ceļotāja laikā, vecīt, paskaidroja Forests.

-     Šī te Mollija spēj mētāties šurpu turpu pa laiku. Viņa atradīs jūsu dēlu.

-     Jā, es to izdarīšu, apsolīja Mollija. Viņa piegāja klāt Lusijai un cieši saspieda viņas roku. Tāpēc neesi vairs skumja, Lusij. Ir cerība. Mollija prātoja, kur gan varētu atrasties viņas brālis. Vai viņš bija citā zemē, citā laikā? Varbūt viņš bija kaimiņu pilsētā, tuvākajā bāreņu namā? Es viņu izsekošu. Un darīšu visu, kas manos spēkos, lai dabūtu viņu atpakaļ.

-     Vai tu tiešām to spēj, Mollij? Lusija ieknieba sev vaigā. Manu Dieviņ, vai es sapņoju?

Šajā brīdī no kravas mašīnas aizmugures parādījās Odžass, ietinies trijās segās.

-Jūs nesapņojat, memsahib, viņš trīcot teica. Mollija ir lieliska ceļotāja laikā.

-     Šis ir Odžass, Mollija iepazīstināja. Lusija mulsi pasmaidīja un paspieda zēnam roku. Pēc tam Odžass paspieda roku Primo.

-    Man liels prieks jūs satikt, Odžass teica. Un man ir liels gods atrasties jūsu gadsimtā!

Primo un Lusija blenza uz Odžasu. Primo pajautāja:

-     No kāda… ē… laika tad tu esi?

-    Ak, no 1870. gada. Es esmu no Deli, Indijas, 1870. gada. Deli nekad nav tik auksti! Amrita ari ir no turienes. Viņai jāuzšuj mētelis, ja viņai jādzīvo šeit!

-     Amrita?

Rokijs jau vēra vaļā mašīnas aizmuguri. Viņš nolaida platformu. Amrita nebija jāskubina. Viņa ļoti gribēja izpētīt savu jauno apkārtni un sāka atmuguriski virzīt savu milzīgo, pelēko ķermeni uz metāla trapu. Izkāpusi no mašīnas, viņa tuvojās Primo un Lusijai, ošņājot gaisu ar garo snuķi.

-      Mans Dievs! izsaucās Lusija. Man vienmēr ir patikuši ziloņi. Ak, tas ir burvīgi viņa varēs dzīvot paviljonā blakus baseinam!

-    Viņai tas patiks, piekrita Odžass, pliķējot Amritas snuķi. Viņai ļoti patīk peldēties.

-    Vai tu gribētu uz viņas pavizināties? jautāja Mollija.

-      Pavizināties? Ar prieku! Lusija bija sajūsmā. Un beidzot Mollija izdzirdēja kaut ko tādu, ko dzirdēt bija vēlējusies jau sen. Viņa izdzirdēja Lusijas smieklus.

Tā nu Odžass lika Amritai nomesties ceļos, un drīz jau Lusija sēdēja viņai mugurā. Taču pirms došanās ceļā Odžass izdarīja vēl kaut ko. Viņš ielika kādu priekšmetu Amritas snuķī un īsi iesvilpās. Amritas snuķis paklausīja viņa rīkojumam.

-     Kas tas ir? Lusija jautāja, kad Amritas snuķa gals pasniedza viņai kādu sainīti. Lusija attina papīra iesaiņojumu un ieraudzīja lielu, dārgakmeņiem rotātu sprādzi.

-     Tā ir dāvana jums, paziņoja Odžass. Lai jūs to panēsātu. Nākamnedēļ tā jāatdod likumīgajam īpašniekam, bet līdz tam laikam jūs varat to lietot pēc sirds patikas. Viņš blēdīgi uzsmaidīja Mollijai.

-     Ak, paldies, Odžas! pateicās Lusija, uzslīdinot to uz rokas locītavas un secinot, ka tā ir pārāk liela. Tā nu gan ir piederējusi ļoti lielai sievietei!

Visi iesmējās.

-     Ak nē, Lusij, tā nav paredzēta rokai. Tev tā jāvalkā ap potīti!

Primo pasniedza Odžasam savu polsterēto mēteli.

-    Varbūt iesim un apskatīsimies, vai Amritai patīk viņas jaunais mājoklis? Primo ar platu smaidu ierosināja.

Un tā, atkal kopā, visi pār zālienu devās uz peldbaseinu.

-     Jums droši vien bijuši interesanti piedzīvojumi, Primo teica, ejot viegli papliķēdams Mollijas un Rokija plecus. Mēs jau bijām ļoti, ļoti uztraukušies, kad jūs visi nozudāt. Kad būsiet kaut ko ieēduši un pagulējuši, es ārkārtīgi vēlēšos dzirdēt, kas ar jums notika, un uzzināt, kā darbojas ceļošana laikā.

-     Ak, laika mums būs pārpārēm, Mollija teica, uzsmaidot tēvam.

Amrita, šūpojot lielo dibenu, slāja nopakaļ Odžasam.

-     Man jāatzīst, teica Primo, ka tagad, kad šeit ir Amrita, es saprotu, ka šai vietai tiešām pietrūka ziloņa! Māju vislabāk piepilda bērni un ziloņi!

-     Un jocīgi pieaugušie, teica Rokijs, pasmaidot, kad Forests mauriņā apmeta kūleni. Petula metās viņiem pakaļ.

-     Un mājdzīvnieki! piebilda Mollija. It īpaši tādi kā Petula! Mollija pietupās, lai pārsietu slapjās kurpju auldas. Es jūs panākšu, viņa teica.

Zeme viņas priekšā bija slapja no rasas, un to klāja pēdas: Amritas, Odžasa, Rokija, Primo un Petulas. Mollija palūkojās atpakaļ uz savām.

"Pagātni veido dzīves atstātās pēdas un nospiedumi," Mollija domāja. Viņa mēģināja iztēloties, kurp dzīve viņu vedīs tagad. Mollija bija nodomājusi dibināt hipnozes slimnīcu, taču atkal izskatījās, ka viņas plāni tiks pārtraukti. Tagad viņai bija jāatrod dvīņubrālis. Viena Mollijas daļa nebija pārliecināta par to, vai viņa vēlas brāli, tomēr otra kvēloja nepacietībā viņu satikt.

Priekšā svilpoja Rokijs. Melodija bija no viņa paša reiz sacerētas dziesmas. Mollija labi zināja tās vārdus, un nu tie skanēja viņas galvā:

Nav cita laika kā tagad,

Nav cita tagad kā laiks.

Un dzīve var beigties, kamēr pantiņš skan maigs.

Nav citas veltes kā draudzība

Un mīlas kā mana.

Dod savu mīlu man kā dārgumu laikā.

Mollija pasmaidīja. Viņa mīlēja savus draugus un savu dzīvi. Kopš šī brīža, neatkarīgi no tā, vai viņa atradīsies laika sākumā, laika beigās vai tiks iemesta tā vidū, viņa izdzīvos katru mirkli.

Pa to laiku vairāku tūkstošu jūdžu tālumā Džaipūras nomalē kādā zemes gabalā, kas kalpoja par atkritumu bedri, liels tārps rāpoja pa gļotām. Pa dubļiem brida līdzīgs gļotains radījums.

Zakijas sudraba pēdu dzīšanas ierīce bija ieslēgta. Viņš aizklāja degunu ar šalli un centās neievērot sēra smaku gaisā.

Es viņu atradīšu, lai kur viņa arī būtu, viņš truli murmināja, pietuvinājis meklēšanas mašīnu smirdošajiem dubļiem. Brūnais ūdens žļurkstēja starp viņa kāju pirkstiem. ES ZINU, KA TU ESI TUR LEJĀ, MOLLIJA MŪNA! viņš kā vājprātīgs iekliedzās. ES VARU TEV PALĪDZĒT!

Izmetis sudraboto ierīci malā, Zakija kailām rokām sāka grābt mēslus.

Viņš raka visu nakti, un mēness ar zvaigznēm iznāca viņu aplūkot. Mēslu bedres dibenā daudz cietusi violeta metāla kapsula nosūtīja savu pēdējo signālu. Tad tā izslēdzās un sāka rūsēt.

[1] pan (angļu vai.) beteļpalmu lapu un garšvielu sajaukums košļāšanai (šeit un turpmāk tulk. piez.)

[2] mummy (angļu vai.) gan "mūmija", gan "māmiņa"

[3] karijs daudzkomponentu garšviela; šeit: gaļas ēdiens ar daudzu garšvielu piedevu

[4] forest (angļu vai.) mežs.

[5] vudu rietumindijā izplatīts kults, kurā katoļu priekšstati par svētajiem sajaukušies ar burvestībām un ticējumiem par gariem

[6] 1 jards = 0,9144 m

[7] 1 pinte = 0,568 1 (lielbritānijā)

Content

Binga Džordžija Mollijas Mūnas hipnotiskais ceļojums laikā

pirmā nodaļa

otrā nodaļa

trešā nodaļa

ceturtā nodaļa

piektā nodaļa

sestā nodaļa

septītā nodaļa

astotā nodaļa

devita nodaļa

desmitā nodaļa

vienpadsmitā nodaļa

divpadsmitā nodaļa

trispadsmita nodaļa

četrpadsmitā nodaļa

piecpadsmitā nodaļa

sešpadsmitā nodaļa

septiņpadsmitā nodaļa

astoņpadsmitā nodaļa

deviņpadsmitā nodaļa

divdesmitā nodaļa

divdesmit pirmā nodaļa

divdesmit otrā nodaļa

divdesmit trešā nodaļa

divdesmit ceturtā nodaļa

divdesmit piektā nodaļa

divdesmit sestā nodaļa

divdesmit septītā nodaļa

divdesmit astotā nodaļa

divdesmit devita nodaļa

trīsdesmitā nodaļa

trīsdesmit pirmā nodaļa

trīsdesmit otra nodaļa

trīsdesmit trešā nodaļa

trīsdesmit ceturta nodaļa

trīsdesmit piektā nodaļa

trīsdesmit sestā nodaļa

trīsdesmit septītā nodaļa

trīsdesmit astotā nodaļa