Ouela Džīna M.

Zemes bērni-1 Alu lāča klans

DŽĪNA M.OUELA

ALU LĀČA KLANS

1

Kails bērns izskrēja no nojumes, pārklātas ar ādu, un joza uz klinšaino krastmalu nelielas upes līkumā. Nekas meitenes pieredzē nedeva iemeslu šaubām, ka nojume un visi, kas tajā mita, viņai atgriežoties, atradīsies turpat.

Viņa ar troksni metās upē un, krastam strauji attālinoties, sajuta zem pēdām pazūdam klintis un smilti. Meitene ienira aukstajā ūdenī un sprauslodama iznira ārā, pēc tam ar drošiem vēzieniem peldēja uz stāvo pretējo krastu. Viņa bija iemācījusies peldēt, pirms vēl prata staigāt, un piecu gadu vecumā jutās kā zivs ūdenī. Peldēšana bieži vien bija vienīgais veids, kā tikt pāri upei.

Meitene kādu brīdi draiskojās, peldot uz priekšu un atpakaļ, pēc tam ļāva, lai straume viņu nes. Vietā, kur upe kļuva platāka un mutuļoja pāri akmeņiem, viņa piecēlās un brida uz malu, tad izkāpa atpakaļ krastā un sāka šķirot oļus. Viņa tikko bija uzlikusi akmeni īpaši skaistu oļu kaudzītes virsotnē, kad sāka drebēt zeme.

Bērns pārsteigts skatījās, kā akmens ne no šā, ne no tā noripo, un brīnījās par mazo oļu piramīdu, kas drebēja un juka. Tikai pēc tam viņa attapās, ka trīc arī pati, tomēr vēl aizvien bija drīzāk apmulsusi nekā saprata, kas notiek. Meitene palūkojās apkārt, cenšoties apjaust, kāpēc tik neizskaidrojamā veidā ir izmainījusies viņas pasaule. Zemei nevajadzētu kustēties.

Nelielā upe, kura pirms dažiem mirkļiem bija rāmi tecējusi, mutuļoja nemierīgos viļņos, kas sitās pret krastiem; akmeņainā gultne pacēlās un aizšķērsoja straumi, uzvandot dūņas. Krastmalas brikšņi no neparastās zemes šūpošanās drebēja, it kā būtu dzīvi, un straume šūpoja laukakmeņus neierastā satraukumā. Nedaudz tālāk varenie meža skujkoki, starp kuriem plūda upe, groteski zvārojās. Netālu no krasta milzīga priede, kuras saknes bija atkailinātas un kuras sasaiste ar zemi pēc pavasara žūšanas - novājināta, bija atspiedusies pretējā krastā. Ar brikšķi tā pārlūza, nogāzās, izveidojot tiltu pār mutuļojošo upi, un drebēdama gulēja virs ūdeņiem un nemierīgās zemes.

Meitene satrūkās no krītošā koka radītā trokšņa. Viņu sagrāba bailes, vēderā viss sagriezās, un tas savilkās kamolā. Bērns mēģināja piecelties, bet atkrita atpakaļ, jo zaudēja līdzsvaru no nelabumu raisošās šūpošanas. Meitene mēģināja vēlreiz, viņai izdevās piecelties un nedroši nostāties uz kājām, tomēr viņa baidījās paspert kaut soli.

Dodoties uz nojumes pusi, kas atradās atstatu no upes, viņa sajuta klusinātu dunoņu, kas pārauga biedējošā rēkoņā. Skāba mitruma un puvuma smirdoņa izplūda no plaisas zemē kā nejauka rīta dvaša, zemei žāvājoties. Neizpratnē viņa lūkojās uz dubļiem, klinšu atlūzām un nelieliem kokiem, kas gāzās aizvien platāk augošajā plaisā, izkusušajai planētas garozai konvulsijās šķeļoties.

Nojume, uztupināta tālākajā bezdibeņa malā, sasvērās, kad puse no cietās zemes zem tās sāka slīdēt lejup. Slaidā kārts, kas balstīja jumta kori, nedroši izkustējās, tad salūza un pazuda dziļajā caurumā, aizraujot sev līdzi ādas jumtu un visu nojumes saturu. Meitene ar šausmās plati ieplestām acīm trīcēja, redzot, kā nejauki smirdošā, plati atplestā rīkle norij visu, kas bija piešķīris jēgu un drošību pieciem īsajiem viņas dzīves gadiem.

- Māt! Māāāt\ - meitene kliedza, beidzot aptvērusi notiekošo. Viņa nesaprata, vai baisais kliedziens, kas atbalsojās ausīs, piederēja viņai vai tā bija brūkošās klints pērkonam līdzīgā dārdoņa. Meitene rāpoja dziļās aizas virzienā, taču zeme pacēlās un atsvieda viņu atpakaļ. Mēģinot atrast kādu drošu balstu, viņa iekrampējās zemē, kas nepārtraukti cilājās un pārvietojās.

Beidzot plaisa aizvērās, rēkoņa noklusa un drebošā zeme nomierinājās, bet to nevarēja teikt par bērnu. Gulēdama ar seju pret mīksto, slapjo augsni, kas pēc krampjveida lēkmes šķita slābana, meitene bailēs trīcēja. Viņai bija iemesls bailēm.

Bērns bija pavisam viens izkaisīto mežu un zālaino stepju mežo- nīgumā. Pāri kontinenta ziemeļiem pletās šļūdoņi, grūžot sev pa priekšu aukstumu. Nenosakāma daudzuma zālēdāji dzīvnieki un plēsīgie zvēri, kas uzglūnēja pirmajiem, klīda pa plašo stepi, bet cilvēku bija maz. Viņai nebija, kurp iet, un nebija neviena, kas nāktu un meklētu viņu. Viņa bija pavisam viena.

Zeme atkal sakustējās, tad vēlreiz nomierinājās, un meitene kaut kur dziļumos izdzirdēja rūkoņu, it kā zeme gremotu vienā kampienā noritu barību. Panikā viņa pielēca kājās, pārbijusies, ka tā atkal varētu

spļaut. Viņa palūkojās uz to vietu, kur bija stāvējusi nojume. Jēla zeme un krūmi ar saknēm uz augšu bija viss, kas palicis pāri. Asarām plūstot, viņa metās atpakaļ uz upi un iekrampējās drebošajā kaudzē blakus saduļķotajam ūdenim.

Taču slapjie upes krasti nesniedza patvērumu uz nemierīgās planētas. Vēl viens grūdiens, šoreiz daudz spēcīgāks, satricināja zemi. Meitene pārsteigumā noelsās, aukstai ūdens šaltij apšļācot kailo ķermeni. Panika atgriezās; mazā pielēca kājās. Viņai bija jātiek projām no šīs atbaidošās vietas ar drebošo un rijīgo zemi, bet kurp lai dodas?

Klintis nebija nevienas vietas, kur uzdīgt sēklām, un uz tām neredzēja ne krūma, bet tālāk straumes krasti bija kā nosēti ar krūmiem, kuriem tikko plauka jaunās lapiņas. Kāds dziļi slēpts instinkts viņai teica priekšā turēties ūdens tuvumā, taču savijušies dzelkšņainie brikšņi izskatījās necaurejami. Asaru pilnām acīm, kas aizmigloja skatienu, viņa palūkojās citā virzienā - uz slaido skujkoku mežu.

Vārgi saules stari lauzās cauri mūžzaļo augu biezoknim, kas lielā dažādībā bija sakuplojuši netālu no upes. Ēnainajā mežā tikpat kā nebija pameža un liela daļa koku vairs neatradās vertikālā stāvokli. Daži bija nogāzušies zemē; daudzi - nosvērušies neveiklā leņķi; tos balstīja blakus stāvošie koki, kuri vēl turējās stingri. Aiz koku jucekļa senatnīgais mežs bija tumšs un nebūt nelikās vairāk aicinošs kā krastmalas krūmājs. Meitene nezināja, kuru ceļu izvēlēties, un neizlēmīgi palūkojās vispirms vienā, tad pretējā virzienā.

Viņai raugoties upes tecējuma virzienā, drebēšana zem kājām atkal sašūpoja meiteni. Uzmetusi pēdējo ilgu pilno skatienu tukšajai vietai bērnišķīgā cerībā, ka kaut kādā veidā nojume vēl varētu būt tur, viņa ieskrēja mežā.

Dārdoņa, zemei sēžoties, ik pa brīdim atkārtojās; tās mudināts, bērns sekoja upes plūdumam un, steidzoties aizbēgt pēc iespējas tālāk, apstājās, vienīgi lai padzertos. Skujkoki, padevušies stihijai, gulēja notriekti pie zemes, un meitene meta līkumu krāteriem, kurus bija izrāvuši seklo sakņu apaļie mudžekļi; slapjā zeme kopā ar klinšu atlauzām vēl turējās pie atsegtajiem sakņu galiem.

Uz vakarpusi viņa vairs nemanīja tik daudz traucēkļu: mazāk bija izrautu koku, izkustinātu laukakmeņu un ūdens kļuvis skaidrāks. Viņa apstājās, kad vairs nespēja saskatīt ceļu, un, galīgi nogurusi, noslīga uz meža grīdas. Meitenei bija silti, kamēr viņa kustējās, bet, iegrimusi nobirušo priežu adatu biezajā paklājā un saritinājusies kā

maza, atsperīga bumbiņa, sabērusi apsegam sev pāri pilnas saujas skuju, viņa trīcēja dzestrajā nakts gaisā.

Tomēr, lai cik liels bija nogurums, miegs tik viegli nenāca pie mazās, nobiedētās meitenes. Kamēr viņa lauza ceļu cauri šķēršļiem upes tuvumā, bailes izdevās aizbīdīt prāta dziļumā. Nu tās viņu atkal pārņēma savā varā. Bērns gulēja pavisam nekustīgi, ar plati ieplestām acīm, vērojot, kā tumsa sabiezē un aptver viņu stindzinošām rokām. Bija bail pakustēties, gandrīz bail pat elpot.

Meitene nekad agrāk nebija naktis pavadījusi viena, un telpā vienmēr bija uguns, kas nelaida klāt tumsu no līča. Beidzot viņa vairs nespēja izturēt. Konvulsīvi elsojot, viņa izkliedza savas ciešanas. Mazais ķermenītis raustījās šņukstot un žagojoties, un atbrīvojusies meitene ieslīga miegā. Mazs nakts dzīvnieciņš neuzbāzīgā ziņkārē apostīja viņu, taču meitene to nejuta.

Viņa pamodās, spalgi kliegdama.

Planēta vēl aizvien bija nemierīga, un tāla dunoņa kaut kur dziļi zemes iekšienē atsauca šausmas kā biedējošu murgu. Viņa pielēca kājās, gribēja skriet, taču plati ieplestās acis nespēja saskatīt vairāk, nekā būtu redzējušas ar aizvērtiem plakstiņiem. Sākumā meitene nevarēja atcerēties, kur atrodas. Sirds spēcīgi sitās. Kāpēc viņa neko neredzēja? Kur bija tās mīlošās rokas, kas vienmēr nomierināja, kad viņa naktīs pamodās? Meitenes prātā lēnām iezagās apjausma par viņas nelaimi, un, trīcēdama no bailēm un aukstuma, viņa atkal saritinājās un paslēpās adatu klātajā zemē. Pirmās blāvās ausmas strēles atrada viņu aizmigušu.

Dienas gaisma lēni ieplūda meža dziļumā. Kad bērns pamodās, rīts jau šķita lielā gabalā, bet biezoknī tas bija grūti samanāms. Iepriekšējā vakarā, dienas gaismai dziestot, meitene bija aizmaldījusies projām no upes un gandrīz krita panikā, neredzot sev apkārt neko citu kā vien kokus.

Slāpes mudināja saklausīt burbuļojoša ūdens troksni. Viņa sekoja skaņai un jutās atvieglota, atkal ieraudzījusi nelielo upīti. Blakus tai meitene nebija mazāk pazudusi kā mežā, taču viņa jutās labāk, ja bija kaut kas, kam sekot, turklāt, turoties tās tuvumā, varēja remdēt slāpes. Iepriekšējā dienā viņa bija ļoti priecīga par plūstošo ūdeni, taču tas nespēja apmierināt meitenes izsalkumu.

Viņa zināja, ka zaļumus un saknes var ēst, taču nesaprata, kurus. Pirmā lapiņa, ko meitene nogaršoja, bija rūgta un sadzēla lūpas. Viņa to izspļāva un izskaloja muti, lai atbrīvotos no nepatīkamās garšas, tomēr šaubījās, vai nomēģināt citu. Meitene vēlreiz padzērās ūdeni, lai kādu laiku negribētos ēst, un atkal devās lejup pa straumi. Tagad dziļie meži viņu biedēja, un viņa turējās cieši blakus upei, kur saule spīdēja spožāk. Kad iestājās nakts, meitene atkal izraka vietiņu adatām klātajā zemē un ieritinājās tajā.

Nākamā nakts vienatnē nebija daudz labāka par pirmo. Aukstas bailes gulēja pakrūtē kopā ar izsalkumu. Viņa nekad nebija bijusi tik pārbijusies, viņa nekad nebija bijusi tik izsalkusi, viņa nekad nebija bijusi tik vientuļa. Zaudējuma izjūta likās tik sāpīga, ka atmiņā sāka dzist zemestrīce un viņas dzīve pirms tās; bet domas par nākotni noveda meiteni tuvu panikai, un viņa cīnījās, lai atbrīvotos no šīm bailēm. Meitene nevēlējās domāt par to, kas ar viņu notiks, kas par viņu rūpēsies.

Viņa dzīvoja vienīgi šim mirklim, pārvarot katru nākamo aizsprostu, šķērsojot nākamo pieteku, rāpjoties pāri nākamajam baļķim. Turēšanās blakus upei kļuva par pašmērķi nevis tāpēc, ka tā kaut kur aizvedīs, bet tāpēc, ka tā bija vienīgā, kas vispār piedāvāja kādu virzienu, kādu mērķi, kādu darbības iespēju. Tas bija labāk nekā nedarīt neko.

Pēc brīža tukšums vēderā pārvērtās par trulām sāpēm, kas padarīja nejūtīgu meitenes prātu. Ik pa brīdim viņa raudāja, velkoties uz priekšu, un asaras zīmēja baltas svītras uz viņas nosmulētajiem vaigiem. Bērna mazais, kailais ķermenītis bija aplipis ar netīrumiem; mati, kas reiz šķita gandrīz balti un tik smalki un mīksti kā zīds, bija pielipuši pie galvas vienā mudžeklī ar priežu skujām, zariņiem un dubļiem.

Iešana kļuva grūtāka, kad mūžzaļo mežu nomainīja skrajāka augu valsts un skujām klātās meža grīdas vietā parādījās cieši saaudzis pamežs - dažādi augi un zāle, zemes paklājs, kāds parasti plešas zem sīklapainiem kokiem. Kad lija lietus, viņa saritinājās kāda krituša koka, liela laukakmens vai klints aizvējā vai vienkārši brida pa dubļiem, ļaujot, lai lietus viņu nomazgā. Naktī viņa sarausa sausas, trauslas pērnā gada lapas un ielīda tajās gulēt.

Lielais dzeramā ūdens daudzums nepieļāva organisma atūdeņo- šanos, kas varēja būt cēlonis bīstamai hipotermijai - ķermeņa temperatūras pazeminājumam, kurš izraisītu saulei un vējam pakļautā organisma nāvi, taču meitene kļuva aizvien vārgāka. Meiteni vairs nemocīja izsalkums, vienīgi nepārtrauktas, trulas sāpes un laiku pa laikam reiboņa sajūta. Viņa centās nedomāt ne par to, ne par ko citu, izņemot upi, - bērns vēlējās vienīgi sekot upes tecējumam.

Saules stari, kas spraucās cauri meitenes lapu ligzdai, pamodināja to. Viņa izrausās no ērtās kabatas, ko bija sasildījis pašas ķermenis, un, vēl aizvien aplipuši ar mitrajām lapām, devās uz upi iebaudīt savu rīta malku. Zilā debess un spožā saule pēc iepriekšējās dienas lietus šķita laipni aicinoša. Drīz pēc tam, kad meitene bija devusies ceļā, šīs puses upes krasts sāka pamazām vest augšup. Brīdī, kad viņa apstājās, lai padzertos vēlreiz, to no ūdens jau šķīra stāva nogāze. Meitene uzmanīgi kāpa lejup, taču kājas sapinās un viņa nokūleņoja līdz pašai upei.

Tā viņa tur gulēja - saskrāpēta un zilumos sasista nelaimes čupiņa dubļos pašā ūdens malā, pārāk nogurusi, pārāk vārga, pārāk izmisusi, lai kustētos. Lielas asaras sakāpa meitenei acīs un straumēm plūda pāri vaigiem, gaisu pāršķēla spēcīgas gaudas. Neviens to nedzirdēja. Meitenes raudas pārgāja šņukstēšanā, lūdzoties, lai kāds nāk palīgā. Neviens nenāca. Viņas pleciņi, izmisumā elsojot, cilājās. Viņa negribēja celties, negribēja iet tālāk, bet ko gan citu viņa varēja iesākt? Vienkārši palikt te, dubļos, un raudāt?

Pārstājusi elsot, viņa gulēja ūdens malā. Sajutusi zem sevis sakni, kas neērti spieda sānus, un mutē dubļu garšu, meitene pieslējās sēdus. Tad gurdeni piecēlās un devās padzerties. Drīz viņa atkal sāka iet, spītīgi grūžot malā zarus, rāpjoties pāri sūnas klātajiem baļķiem, te iebrienot krasta ūdenī, te atkal izkāpjot malā.

Upe, kuras līmenis kopš pēdējiem pavasara paliem jau bija pacēlies, no pieteku ūdeņiem šķita pieaugusi apjomā vairāk nekā divkārtīgi. Bērns sadzirdēja tālumā dārdoņu jau krietnu laiku pirms tam, kad ieraudzīja ūdenskritumu gāžamies lejup no augstuma vietā, kur lielā straume saplūda ar mazāku upi, lai atkal gandrīz dubultotu savu apjomu. Aiz ūdenskrituma apvienoto upju steidzīgā straume burbuļoja pāri akmeņiem, tālāk ieplūstot stepes zālainajos līdzenumos.

Dārdošais ūdenskritums gāzās pāri augstas klints lūpai platā balta ūdens klājienā. Tas atsitās putojošā ūdenstilpnē, kas bija izgrauzta klints pakājē, radot pastāvīgu miglas strūklu un pretstraumju virpuļus vietā, kur abas upes satikās. Kaut kad tālā pagātnē upe bija iegrau- zusies dziļāk cietajā klintī aiz ūdenskrituma. Rifs, kuram pāri gāzās ūdens, viņpus krītošās ūdens sienas izliecās, starpā veidojot eju.

Meitene piegāja cieši klāt un uzmanīgi ielūkojās slapjajā tunelī, tad devās iekšā aiz kustīgā ūdens aizkara. Viņa turējās pie slapjās klints, lai justos stabilāk, jo, plūstošajai straumei nepārtraukti krītot, krītot, krītot, viņai reiba galva. Rēkoņa bija apdullinoša, tā atbalsojās pret akmens sienu juceklīgās straumes aizmugurē. Meitene bailīgi palūkojās augšup, satraukti apzinoties, ka pār pilošo klinti viņai virs galvas plūst upe, un lēnām virzījās tālāk.

Viņa jau bija gandrīz sasniegusi pretējo krastu, kad, pakāpeniski sašaurinoties, eja izbeidzās pie stāvas sienas. Klints iedobums nesniedzās visā upes platumā; meitenei bija jāgriežas atpakaļ. Aizgājusi līdz vietai, no kuras bija sākusi, viņa paskatījās uz straumi, kas gāzās pāri malai, un papurināja galvu. Cita ceļa nebija.

Meitene iebrida upē; ūdens bija auksts, un straumes - spēcīgas. Meitene aizpeldēja līdz upes vidum un ļāva, lai ūdens plūsma nes viņu garām ūdenskritumam, un pēc tam pagriezās atpakaļ uz jau platākās ūdenstilpes krastu. Peldēšana viņu nogurdināja, taču nu viņa bija tīrāka, ja neņēma vērā savēlušos un sapinkājušos matus. Atspirgusi viņa atkal turpināja soļot, tomēr tas nebija ilgi.

Diena bija vēlajam pavasara laikam neparasti karsta, un, kad kokus un pamežu nomainīja atklāta stepe, spožā saule patīkami sildīja. Bet, kad ugunīgā bumba pacēlās augstāk, tās dedzinošie stari atņēma meitenei savu tiesu viņas trūcīgo spēka rezervju. Pēcpusdienā viņa jau gāja streipuļodama pa šauro smilšu strēmeli starp upi un stāvo klinti. Vizuļojošais ūdens atstaroja spilgto sauli, kamēr gandrīz baltais smilšakmens novirzīja gaismu un karstumu lejup, vēl vairāk pastiprinot intensīvo spožumu.

Otrpus upei un priekšā līdz pat horizontam mazas baltas, dzeltenas un purpurkrāsas puķītes saplūda ar tikko izaugušu spilgti zaļu jaunas dzīvības pilnu zālīti. Taču meitene neredzēja stepju pavasara gaistošo skaistumu. Nespēka un izsalkuma dēļ viņai sākās murgi. Rādījās halucinācijas.

- Es teicu, ka būšu uzmanīga, māt. Es tikai mazliet izpeldējos, bet uz kurieni tu aizgāji? - viņa murmināja. - Māt, kad mēs ēdīsim? Es gribu ēst, un ir tik karsts. Kāpēc tu nenāci, kad es tevi saucu? Es saucu un saucu, bet tu nenāci. Kur tu biji? Māt? Māt! Tu nedrīksti atkal aiziet! Paliec te! Māt, pagaidi mani! Neatstāj mani!

Vīzijai izzūdot, viņa metās skriet tās virzienā, turoties klints pakājē, taču klints pamazām atvirzījās no krasta, aizvedot meiteni projām no upes. Viņa pazaudēja savu ceļvedi. Meitenei akli turpinot

skriet, tās kājas īkšķis aizķērās aiz akmens, un viņa smagi pakrita. Tas viņu atsvieda realitātē - gandrīz. Meitene sēdēja, berzējot kājas īkšķi un cenšoties sakopot domas.

Nelīdzenais smilšakmens bija nosēts ar tumšiem alu caurumiem kā baku rētām un tīklots ar šaurām plaisām un spraugām. Izplešanās un saraušanās, ko izraisīja straujās kaltējošā karstuma un aukstuma, kas noslīdēja zem nulles grādiem, svārstības, bija sarētojušas gludo klinti. Bērns ielūkojās nelielā caurumā nedaudz virs zemes sienā sev blakus, taču mazā aliņa neatstāja uz viņu lielu iespaidu.

Daudz iespaidīgāks bija sumbru ganāmpulks, kas ganījās jaunajā, sulīgajā zālē starp klinti un upi. Akli steidzoties pakaļ mirāžai, meitene nebija ievērojusi lielos, sarkanbrūnos dzīvniekus sešu pēdu augstumā ar milzīgiem, izliektiem ragiem. Kad viņa tos ieraudzīja, pēkšņas bailes apskaidroja tās prātu. Meitene atkāpās tuvāk klints sienai, nenovēršot skatienu no druknā buļļa, kas bija pārstājis plūkt zāli un vēroja viņu, tad pagriezās un sāka skriet.

Bērns pameta skatienu pāri plecam atpakaļ un, apstājies uz takas, īsu brīdi aizturēja elpu. Ganāmpulkam lavījās klāt milzīga lauvene, divtik liela kā jebkurš plēsoņa, kas būtu sastopams savannā tālu dienvidos daudz vēlākos laikos. Meitene apslāpēja kliedzienu, redzot, kā briesmīgais kaķis atspērienā metas virsū savvaļas vērsim.

Atņirgusi mežonīgus zobus, milzīgā lauvene nogāza masīvo sumbru zemē. Pārbiedētā vērša baurošana pārtrūka, kad, nokraukšķot varenajiem žokļiem, milzīgais plēsējs izrāva tā rīkli. Asinis apšļāca četrkājainā mednieka purnu un notraipīja tā dzeltenbrūno spalvu sārtā krāsā. Sumbra kājas vēl krampjaini raustījās, kad lauvene pārplēsa tā vēderu un izrāva krietnu gabalu siltas, sarkanas gaļas.

Stindzinošas šausmas sagrāba meiteni. Mežonīgās bailēs viņa metās skriet, otra lielā lauvas skatiena pavadīta. Bērns bija iemaldījies alu lauvu teritorijā. Parasti lielie kaķi ignorētu tik sīku radījumu kā piecgadīgs cilvēkbērns un labāk izvēlētos par upuri kādu robustu sumbru, vidusmēra bizoni vai milzu briedi, lai apmierinātu lepna, izsalkuša lauvas vajadzības. Taču skrejošais bērns bija pienācis pārāk tuvu alai, kurā atradās pāris tikko dzimušu ņaudošu mazuļu.

Atstāts sargāt mazuļus, kamēr lauvene medīja, pinkaini krēpotais lauva brīdinoši ierēcās. Meitene pasita galvu augšup un noelsās, ieraudzījusi milzīgo zvēru, pieplakušu pie klints dzegas un gatavu lēcienam. Viņa spalgi iekliedzās, mēģinot apstāties, slīdēja, krita un noskrambāja kāju slīdošajā granti pie sienas, tad centās pagriezties .itpakaļ. Vēl lielāku baiļu dzīta, meitene metās atpakaļ pa to pašu ceļu, pa kuru bija skrējusi šurp.

Alu lauva lēca ar nevērīgu vieglumu, pārliecināts par savām spējām noķert mazo svešinieci, kas bija uzdrošinājusies neievērot mazuļu alas neaizskaramību. Viņš nesteidzās - salīdzinājumā ar viņa līgano ātrumu meitene kustējās lēnām -, un viņam bija īstais noskaņojums, lai spēlētu kaķi un peli.

Instinkts meiteni paniskās šausmās aizveda pie maza cauruma klints priekšpusē nelielā augstumā no zemes. Sāniem sāpot un cīnoties pēc elpas, viņa iespraucās caurumā, kurā tik tikko varēja ielīst. Tā bija neliela, sekla ala, nedaudz platāka par spraugu. Šaurajā telpā viņa pagriezās, līdz varēja notupties uz ceļiem un ar muguru atspiesties pret sienu, cenšoties saplūst ar pamatīgo klinti sev aiz muguras.

Lauva, sasniedzis caurumu un sapratis, ka upuris ir izjaucis viņa nodomus, vīlies ierēcās. Bērns notrīcēja no draudīgajām skaņām un hipnotiskās izbailēs skatījās, kā kaķa ķetna ar asiem, izlaistiem nagiem lien aizvien tuvāk. Nespējot izvairīties, meitene vēroja, kā ķetna viņai tuvojas, un sāpēs spalgi iekliedzās, kad tā iecirtās viņas kreisajā ciskā, izvagojot to ar četrām dziļām paralēlām brūcēm.

Meitene locījās, lai izvairītos no ķetnas, un sataustīja nelielu iedobi tumšajā sienā pa kreisi no sevis. Viņa pievilka kājas, sačokurojās, cik vien cieši varēja, un aizturēja elpu. Ķetna atkal lēni iestiepās nelielajā caurumā, gandrīz aizsedzot trūcīgo gaismu, kas iespīdēja nišā, bet šoreiz neko neatrada. Lauva kādu laiku rēca, soļojot šurpu turpu cauruma priekšā.

Bērns palika neērtajā alā visu dienu, nakti un lielāko daļu nākamās dienas. Kāja bija uzpampusi, un strutojošā brūce nepārtraukti sāpēja, bet alas nelielajā telpā ar raupjajām sienām nebija vietas, lai pagrieztos vai izstaipītos. Lielākā daļa laika viņai pagāja kā murgs, izsalkumā, vientulībā un sāpju pilnās bailēs viņai rādījās briesmīgas zemestrīces un asi ilkņi. Taču tā nebija ne viņas brūce, ne izsalkums, pat ne sāpošais iedegums, kas meitenei beidzot lika izlīst no patvēruma. Tās bija slāpes.

Viņa bailīgi palūkojās ārā pa nelielo caurumu. Atstatus augošie vējā panīkušie vītols un priede upes malā meta garas novakares ēnas. Bērns ilgi pētīja ar zāli apaugušo zemes strēmeli un mirgojošo ūdeni aiz tās, līdz saņēma pietiekami daudz drosmes, lai līstu ārā no alas.

Viņa nolaizīja sasprēgājušās lūpas ar izkaltušu mēli, cieši nopētot apkārtni. Kustējās vienīgi vēja appūstā zāle. Lauvu ģimene bija aizgājusi. Lauvene, uztraukta par saviem mazuļiem un nemierīga, sajutusi svešā radījuma smaku tik tuvu alai, nolēma atrast saviem lauvēniem jaunu mājvietu.

Bērns izlīda no cauruma un pieslējās kājās. Galva dunēja, un acu priekšā mirgoja raibi plankumi. Sāpju viļņi pārņēma viņu pie katra soļa, un no brūcēm sūcās ārā biezs, dzeltenīgi zaļš šķidrums, kas tecēja lejup pa uztūkušo kāju.

Meitene nebija droša, ka tiks līdz ūdenim, taču slāpes bija stiprākas par visu. Viņa nokrita uz ceļiem un pēdējos metrus turpināja rāpus, pēc tam izstiepās uz vēdera un lieliem, kāriem malkiem dzēra auksto ūdeni. Kad slāpes beidzot bija remdētas, meitene atkal centās pieslieties kājās, bet viņas izturības mērs bija pilns. Acu priekšā peldēja plankumi, galva griezās, apkārt viss satumsa, un viņa zaudēja samaņu.

Maitasputns, slinki riņķojot virs meitenes, vēroja nekustīgo veidojumu, tad noslīdēja zemāk, lai izpētītu pamatīgāk.

2

Ceļinieku grupa šķērsoja upi tieši aiz ūdenskrituma, kur tā kļuva platāka un veidoja putas ap klintsakmeņiem, kuri slējās laukā no seklā ūdens. Viņi bija divdesmit pēc skaita, jauni un veci. Pirms zemestrīces, kas iznīcināja viņu alu, klanā bija pavisam divdesmit seši cilvēki. Priekšgalā soļoja divi vīri - tālu priekšā pulciņam sieviešu un bērnu, kurus no sāniem iekļāva pāris vecāku vīru. Jaunākie vīrieši rindu noslēdza.

Viņi soļoja gar plato upi, kas vijās un līkumoja pāri līdzenajai stepei, un vēroja riņķojošos maitasputnus. Lidojoši maitas rijēji parasti nozīmēja, ka tas, kas bija saistījis viņu uzmanību, ir vēl dzīvs. Vīrs, kurš soļoja priekšgalā, aizsteidzās izlūkot. Ievainots dzīvnieks medniekiem bija viegli iegūstams laupījums, ja vien četrkājainajiem plēsoņām nebija līdzīgas domas.

Sieviete, kas bija savas pirmās grūtniecības vidējos mēnešos, soļoja citu sieviešu priekšgalā. Viņa redzēja, kā abi vīri īsu bridi lūkojas zemē un tad turpina iet tālāk. "Tam jābūt kādam plēsējam," viņa nosprieda. Klana ļaudis reti kad mielojās ar gaļēdājiem.

Viņa bija nedaudz vairāk nekā četras ar pusi pēdas gara, lieliem kauliem, drukna un līkām kājām, bet turējās stalti uz spēcīgiem, muskuļotiem stilbiem un kailām, plakanām pēdām. Viņas rokas, proporcionāli garas attiecībā pret ķermeni, bija izliektas tāpat kā kājas. Viņai bija liels knābjveida deguns, žoklis, izvirzīts līdzīgi purnam, zoda nebija. Viņas zemā piere slīpi pārgāja lielā, garenā galvā, kas turējās uz īsa, drukna kalda. Galvas aizmugurē bija redzams kaula izaugums, pakauša bļodiņa, kas izcēla tās garumu.

Mīksti, viegli viļņoti, pūkaini matiņi klāja viņas kājas un plecus, arī muguras augšējo daļu. Galvas daļā tie kļuva aizvien biezāki, veidojot smagus, garus, diezgan savēlušos matus. Sievietes ziemas bālums jau sāka pārvērsties vasaras iedegumā. Lielas, apaļas, gudras, tumši brūnas acis bija novietotas dziļi iedobumos zem uzacīm, un tās bija pilnas ziņkāres, kad sieviete paātrināja gaitu, lai redzētu, kam vīri bija pagājuši garām.

Sieviete bija veca pirmajai grūtniecībai, viņai bija gandrīz divdesmit gadu, un klana ļaudis domāja, ka tā ir neauglīga, līdz viņā pulsējošā dzīvība lika par sevi manīt. Kaut ari viņa bija grūta, sievietes nešļavas svars netika samazināts. Viņai uz muguras bija liels grozs, aiz groza, zem tā un tam virsū bija piesietas vairākas pauniņas. No siksnas, kas apjoza piekļāvīgu zvērādu tā, lai tā veidotu ieloces un kabatas dažādu lietu pārnēsāšanai, karājās ar auklām savilktas kules. Viena kule bija īpašas ievērības cienīga. Tā bija izgatavota no ūdra ādas, acīmredzot tā ūdensnecaurlaidīgā kažoka dēļ; ķepiņas, aste un galva bija atstātas neskartas. Tā vietā, lai pāršķeltu ādu uz dzīvnieka vēdera, tika pārgriezta vienīgi rīkle, lai iegūtu atveri, pa kuru izņemt iekšas, gaļu un kaulus, atstājot kabatai līdzīgu somu. Galva, piestiprināta ar ādas strēmeli pie muguras, kalpoja par atloku, bet sarkani nokrāsota muskuļa cīpsla bija izvērta cauri visapkārt kakla apmalei izdurtiem caurumiem, cieši savilkta un piesieta pie siksnas ap jostasvietu.

Kad sieviete sākumā ieraudzīja radījumu, kuram vīri bija pagājuši garām, viņa bija pārsteigta par šo šķietamo dzīvnieku bez apspalvojuma. Bet, ieskatījusies ciešāk, viņa novaidējās un atkāpās soli atpakaļ, neapzinātā žestā pieķeroties pie nelielās ādas kulītes, apliktas ap kaklu, lai aizgainītu nevēlamos garus. Cauri ādai viņa sataustīja nelielos amuleta priekšmetus, izsaucot aizsardzību, un noliecās, lai palūkotos ciešāk, vilcinoties paspert soli un nespējot noticēt tam, ko domājās redzam.

Viņas acis nebija viņu maldinājušas. Tas nebija dzīvnieks, kas pievilināja maitasputnus. Tas bija bērns, izdēdējis, dīvaina izskata bērns!

Sieviete palūkojās apkārt, gaidot, vai neieraudzīs tuvumā vēl kādas bīstamas mīklas, un sāka riņķot ap nesamaņā esošo bērnu, kad izdzirdēja to ievaidamies. Sieviete apstājās un, aizmirsusi par savām bailēm, nometās uz ceļiem blakus bērnam un viegli papurināja to. Ieraudzījusi pūžņojošās nagu atstātās brūces un uzpampušo kāju, meitenei pagriežoties, zāļu sieva pasniedzās, lai atsietu cīpslu, kas saturēja ūdrādas somu.

Vīrs, kas gāja priekšgalā, palūkojās atpakaļ un ieraudzīja sievieti uz ceļiem blakus bērnam. Viņš pagriezās atpakaļ.

-    Iza! Nāc! - viņš pavēlēja. - Priekšā alu lauvas pēdas un midzenis.

-    Tas ir bērns, Brūn. Ievainots, bet nav beigts, - viņa atbildēja.

Brūns uzlūkoja vājo, sīciņo meiteni ar augsto pieri, mazo degun-

tiņu un dīvaini plakano seju. - Nav no klana, - vadonis strupi pamāja un pagriezās, lai dotos projām.

-    Brūn, tas ir bērns! Tas ir ievainots. Tas nomirs, ja mēs to atstāsim šeit, - Izas acis lūdzās, ar rokām rādot zīmes.

Nelielā klana vadonis raudzījās lejup uz lūdzošo sievieti. Viņš bija daudz lielāks par to, apmēram piecas pēdas slaids, spēcīgi muskuļots un stiprs, ar izteikti izliektām krūtīm, kas atgādināja mucu, un resnām, līkām kājām. Viņu abu vaibsti pamatvilcienos bija līdzīgi, tomēr vīrietim - daudz izteiksmīgāki: augstāk novietotas biezākas uzacis, lielāks deguns. Viņa kājas, vēderu, krūtis un muguru tās augšdaļā klāja rupji, brūni mati, kas nebija tik biezi, lai tos sauktu par kažoku, tomēr daudz netrūka. Pinkaina bārda slēpa viņa bezzodaino, izvirzīto žokli. Viņa tērps arī bija līdzīgs sievietes apģērbam, bet ne tik pilnīgs, īsāk apgriezts un citādi sakārtots - ar mazāk ielocēm un kabatām, kur glabāt visādas lietas.

Viņam nebija paunu, vienīgi ieroči un zvērādas apmetnis, kas nokarājās uz muguras, iesiets platā ādas jostā, kura bija aptīta ap slīpo pieri. Vīra labo augšstilbu rotāja rēta, nomelnējusi kā tetovējums, tās forma veidoja U burtu, kura gali bija vērsti uz āru, tā bija viņa totēma - bizona - zīme. Viņam nebija vajadzīga ne zīme, ne ornaments, lai parādītu, ka ir vadonis. Viņa izturēšanās un pārējo cieņa skaidri norādīja uz viņa stāvokli.

Vīrietis pārvietoja savu nūju, garu zirga priekškāju, no pleca uz zemi, atspiežot rokturi pret gurnu, un Iza zināja, ka viņš nopietni apsver viņas lūgumu. Viņa mierīgi gaidīja, apslēpjot savu nemieru, lai ļautu viņam apdomāties. Vadonis atslēja savu smago koka šķēpu pret plecu ar smailo, ugunī norūdīto galu uz augšu un sakārtoja bolu [1] , ko nēsāja ap kaklu kopā ar amuletu, tā ka trīs akmens bumbas nu karājās līdzsvaroti. Pēc tam viņš izvilka no jostas mīkstu briežādas strēmeli, kuras galus noslēdza mezgls, lai neļautu noslīdēt akmeņiem, un domājot braucīja mīksto ādiņu plaukstā.

Brūnam nepatika pieņemt sasteigtus lēmumus par kaut ko neparastu, kas varētu ietekmēt viņa klanu, jo sevišķi tagad, kad viņi bija bez pajumtes, un viņš atturējās no pirmā impulsa atteikt uzreiz. "Man vajadzēja iedomāties, ka Iza gribēs bērnam palīdzēt," viņš domāja. "Reizēm viņa ir lietojusi savu zāļu sievas maģiju pat pie dzīvniekiem, jo īpaši jauniem. Viņa būs apbēdināta, ja es neļaušu viņai palīdzēt šim bērnam. Klans vai Citi - nav svarīgi; viņa šajā bērnā redz tikai to, ka tas ir ievainots. Nu, varbūt tāpēc ari viņa ir laba dziedniece.

Bet dziedniece vai ne, viņa ir tikai sieviete. Kas tad ir, ja viņa būs apbēdināta? Iza prot to neizrādīt, un mums pietiek problēmu bez tās ievainotās svešinieces. Tomēr Izas totēms zinās, visi gari zinās. Vai tie kļūs vēl dusmīgāki, ja viņa būs satraukta? Ja mēs atradīsim alu… nē, kad mēs atradīsim alu, Izai vajadzēs darināt dzērienu alas rituālam. Ko tad, ja viņa būs tik satraukta, ka kļūdīsies? Sadusmotie gari var likt viņai darīt nepareizi, un viņi jau tagad ir pietiekami dusmīgi. Nekas ar jaunās alas ceremoniju nedrīkst noiet greizi."

"Lai viņa ņem to bērnu," Brūns nolēma. "Viņa drīz vien pagurs no liekā smaguma, un meitene ir jau tik vārga, ka pat manas ciltsmāsas burvestības nebūs tik stipras, lai viņu izglābtu." Brūns iebāza lingu atpakaļ aiz jostas, pacēla ieročus un izvairīgi paraustīja plecus. Viņš atstāja to Izas ziņā; viņa varēja meiteni ņemt līdzi vai neņemt, kā viņa gribēja. Viņš pagriezās un lieliem soļiem devās prom.

Iza pasniedzās pēc groza un izvilka no tā ādas apmetni. Viņa aptina to meitenei apkārt. Pacēla un nostiprināja bezsamaņā esošo bērnu sev pie gurna ar elastīgas zvērādas palīdzību, pārsteigta, cik neatbilstoši viegls savam augumam bija bērns. Meitene ievaidējās, un Iza to mierinoši paglāstīja, pēc tam nostājās savā vietā aiz diviem vīriem.

Pārējās sievietes bija apstājušās, neiejaucoties Izas un Bruņa sarunā. Redzot, kā zāļu sieva kaut ko paceļ un paņem sev līdzi, viņas straujām kustībām mētāja rokas, iestarpinot pa kādai rīkles skaņai un satrauktā ziņkārē apspriežot redzēto. Ja neskaita ūdrādas kuli, viņas bija ģērbtas tāpat kā Iza un nesa tikpat smagas nastas. Sievietes bija savā starpā sadalījušas visu klana pasaulīgo īpašumu, to, kas bija paglābts no zemestrīces atstātās postažas.

Divas no septiņām sievietēm savu apmetņu ielokos pie miesas nesa zīdaiņus, lai būtu vieglāk tos zīdīt. Kamēr viņas gaidīja, viena sajuta tekam siltu slapjumu, izvilka savu kailo bērneli no ieloces un turēja to sev priekšā, līdz tas beidza slapināties. Kad klans neceļoja, mazuļi bieži tika ievīstīti mīkstos ādas autiņos. Lai uzsūktu mitrumu un mīkstos, pienainos izdalījumus, apkārt aptina kādu no pieejamajiem materiāliem: vilnu, kas tika savākta no dzeloņainajiem krūmiem, kad mufloni meta vilnu, dūnas no putnu krūtiņām vai šķiedraugu pūkas. Bet ceļojot bija vieglāk un vienkāršāk nest mazuļus kailus un, neizlaižot ne soli, ļaut viņiem nokārtoties uz zemes.

Kad viņi atkal devās ceļā, trešā sieviete pacēla mazu puišeli, piespiežot viņu pie gurna ar ādas nesamo segu. Pēc īsa brīža viņš sāka locīties, lai tiktu zemē un skrietu pats. Viņa palaida to vaļā, zinot, ka zēns būs atkal klāt, tiklīdz nogurs. Kāda vecāka meitene, kas vēl nebija sieviete, bet nesa sievietes smagumu, sekoja tai, kas gāja tūliņ aiz Izas, šad un tad palūkojoties atpakaļ uz kādu puisi, gandrīz jau vīrieti, kurš soļoja aiz sievietēm. Viņš centās turēties no viņām pietiekamā atstatumā, lai izskatītos, ka pieder pie trim medniekiem, kas noslēdza gājienu, nevis ir viens no bērniem. Viņš vēlējās, kaut arī viņam būtu bijis medījums, ko nest, un pat apskauda veco sirmgalvi, vienu no diviem vīriem, kurš turējās abos sānos sieviešu rindai un nesa pāri plecam pārmestu lielu zaķi, ko bija notriecis viņa lingas akmens.

Medības nebija klana vienīgais iztikas avots. Sieviešu ieguldījums bieži vien bija lielāks, un viņu guvums - drošāks. Kaut ari nastas bija smagas, ceļojot viņas vāca barību un darīja to tik veikli, ka gandrīz nebija jāsamazina ātrums. Dienziežu skumšķim aši tika norauti pumpuri un ziedi, un maigās, jaunās saknītes sievietes izraka ar dažiem rokamo lāpstiņu cirtieniem. Vilkvālīšu saknes, kuras izcēla no purvaino, stāvošo ūdeņu dziļumiem, bija vēl vieglāk savācamas.

Ja viņām nebūtu bijis jāiet tālāk, sievietes būtu izvēlējušās kādu zīmi, lai varētu šo vietu ar slaidajiem stiebrveida augiem vēlāk sameklēt, lai atgrieztos tur īstajā gadalaikā un savāktu maigās galotņu astes. Vēl vēlāk no dzeltenajiem ziedputekšņiem, sajauktiem ar cieti, kas iegūta, saberžot veco sakņu šķiedras, varētu pagatavot neceptus, neraudzētus skraukšķus. Kad galotnes izkalstu, tiktu savāktas pūkas un no cietajām lapām un stublājiem taisīti dažnedažādi grozi. Tagad viņas ņēma vienīgi to, kas derēja šobrīd, un tikai mazums palika nepamanīts.

Āboliņa, lucernas un pieneņu jaunie dzinumi un maigās, jaunās lapiņas; baltdadži, kuriem pirms nogriešanas tika nolauzti dzeloņi, dažas agrās ogas un augļi. Smailās rokamās lāpstiņas rakšanai tika nepārtraukti izmantotas; nekas nevarēja glābties no sieviešu veiklajām rokām. Šie darbarild tika izmantoti kā sviras, lai izkustinātu baļķus un noķertu tritonus un resnus, kārdinošus kāpurus; upēs tika meklēti saldūdens gliemeži un ar lāpstiņām grūsti ārā krastā; no zemes tika izrakti dažnedažādi sīpoli, gumi un saknes.

Tas viss atrada savu vietu sieviešu apmetņu ērtajās ielocēs vai grozu tukšajā stūrītī. Lielās lapas izmantoja ietīšanai, dažas no tām, piemēram, diždadzi, cepa. Arī sausie koka gabali, zariņi un zāle, un dzīvnieku mēsli ganībās tika savākti. Lai gan vēlāk vasarā izvēle būs daudz lielāka, barības pietika atliku likām - ja zināja, kur to meklēt.

Iza pacēla skatienu, kad pie viņas piekliboja vecs vīrs - pāri trīsdesmit. Visi jau atkal bija devušies ceļā. Viņam nebija ne nastu, ne ieroču, vienīgi gara nūja, uz kuras tas balstījās. Viņa labā kāja bija sakropļota un īsāka par kreiso, bet viņš pārvietojās ar pārsteidzošu vieglumu.

Vīra labais plecs un rokas augšdelms bija atrofējušies un izkaltusi roka zem elkoņa - amputēta. Tā kā kreisā puse bija pilnvērtīgi attīstīta: roka un plecs - spēcīgi, kāja - muskuļota, viņš izskatījās kā sasvēries uz sāniem. Vīra milzīgais galvaskauss bija vēl lielāks nekā pārējiem klana locekļiem: sarežģījumi dzemdībās bija padarījuši viņu par kropli uz mūžu.

Vecais vīrs bija Izas un Bruņa brālis, pirmdzimtais, un būtu kļuvis par vadoni, ja nebūtu šī nelaime. Viņam mugurā bija ādas apmetnis, piegriezts vīrišķīgā stilā, un uz muguras, tāpat kā pārējie vīri, viņš nesa silto zvērādu, kura tika izmantota arī gulēšanai. Bet viņam pie jostas karājās vairākas kules, un ar tādu pašu ādas segu kā sievietēm viņam pie muguras bija piestiprināts liels, izspīlēts priekšmets.

Viņa sejas kreisā puse bija atbaidoši rētaina, kreisās acs nebija vispār, bet labajā acī mirdzēja gudrība un vēl kas vairāk. Kaut arī vīrs kliboja, viņš kustējās ar graciozitāti, stājā bija jaušama gudrība un pārliecība par savu īpašo stāvokli klanā. Viņš bija Mogurs, visvarenākais burvis, visu klanu visvairāk godātais un cienītais svētais vīrs. Vīrs bija pārliecināts, ka nederīgais ķermenis viņam dots tādēļ, lai viņš varētu ieņemt starpnieka vietu saziņā ar garu pasauli, nevis atrastos klana priekšgalā. Daudzējādā ziņā viņam bija lielāka vara nekā jebkuram vadonim, un viņš to apzinājās. Vienīgi tuvākie radinieki atcerējās dzimšanas brīdī viņam doto vārdu un sauca to šajā vārdā.

- Kreb, - Iza sasveicinoties teica un apsveica viņa parādīšanos ar žestu, kas nozīmēja, ka viņa priecājas, ka tas ir viņai pievienojies.

-     Iza? - Mogurs ar jautājošu žestu norādīja uz bērnu, ko viņa nesa. Sieviete pavēra segu, un Krebs cieši aplūkoja mazo, pietvīkušo sejiņu. Viņa acs slīdēja lejup uz pietūkušo kāju un strutojošo ievainojumu, pēc tam atpakaļ uz zāļu sievu un izlasīja viņas acīs to, ko tās gribēja teikt. Meitene vaidēja, un Kreba izteiksme atmaiga. Viņš atzinīgi pamāja.

-    Labi, - viņš teica. Vārda skaņa bija zema un nāca no rīkles. Viņš parādīja žestu, kas nozīmēja: "Pietiekami daudzi ir miruši."

Krebs stāvēja blakus Izai. Viņam nebija jārīkojas saskaņā ar pieņemtajiem noteikumiem, kas noteica katra klana locekļa atrašanos un statusu; viņš varēja soļot blakus ikvienam, tai skaitā vadonim, ja viņš tā vēlējās. Mogurs stāvēja pāri un atstatus no klana striktās hierarhijas.

Brūns aizveda viņus labu gabalu prom no alu lauvu pēdām, pirms apstājās un izpētīja apkārtni. Aiz upes, cik vien tālu varēja saskatīt, stepe iestiepās zemā kalnienē, kas tālumā mijās ar plakanu, zaļu līdzenumu. Viņa skatienu nekas neaizšķērsoja. Vienīgi daži panīkuši koki, ko pastāvīgais vējš bija pārvērtis sastingušu kustību karikatūrās, piešķīra atklātajai zemei perspektīvu un akcentēja tukšumu.

Netālu no horizonta putekļu mākonis liecināja par lielu platna- džu dzīvnieku baru, un Brūnam neciešami gribējās, kaut būtu varējis dot zīmi saviem medniekiem dzīties tiem pakaļ. Viņam aiz muguras mežā, kas izskatījās pavisam mazs uz plašās stepes fona, aiz zemākajiem lapu kokiem varēja redzēt vienīgi slaido skujkoku galotnes.

Šaipus upes stepe strauji izbeidzās, to nogrieza klints, kas tagad vēl atradās laba gājiena attālumā, turpmāk tā atvirzījās aizvien tālāk no priekšā esošās upes. Stāvās klints priekšējā siena saplūda ar majestātisku kalnu pakāji, kas neskaidri vīdēja tās tuvumā; kalnu virsotnes klāja ledāji, kas mirgoja spilgtā rozā, sarkanā, violetā un purpura krāsā, atstarojot rietošo sauli; likās, ka gigantiski, mirdzoši dārgakmeņi rotā majestātiskās virsotnes. Greznais skats aizkustināja pat praktisko vadoni.

Viņš pagriezās projām no upes un veda savu klanu klints virzienā, jo pastāvēja iespēja, ka tur būs alas. Viņiem bija nepieciešams patvērums; bet gandrīz vēl svarīgāk bija tas, ka viņu totēma gariem bija vajadzīgas mājas, ja vien tie jau nebija pametuši klanu. Gari bija dusmīgi, zemestrīce to pierādīja, pietiekami nikni, lai izraisītu sešu klana locekļu nāvi un izārdītu viņu mājvietu. Ja netiks atrasta pastāvīga mājvieta totēma gariem, viņi atstās klanu ļauno garu ziņā, un tas izraisīs slimības un aizdzīs projām medījumu. Neviens nezināja, kāpēc gari bija dusmīgi, pat Mogurs ne, lai gan viņš ik nakti vadīja rituālus, lai nomierinātu viņu niknumu un palīdzētu mazināt klana nemieru. Ļaudis bija uztraukti, tomēr neviens nebija tik satraucies kā Brūns. Viņš bija atbildīgs par klanu, un viņš sajuta spriegumu. Gari, šie neredzamie spēki ar neizdibināmajām vēlmēm, mulsināja viņu. Brūns daudz labāk jutās fiziskajā pasaulē, vadot savu klanu un medījot. Neviena no alām, ko vadonis līdz šim bija atradis, nederēja - tām visām trūka kāda būtiska nosacījuma -, un viņš jau sāka ļauties izmisumam. Dārgās siltās dienas, kad viņiem būtu vajadzējis vākt pārtikas krājumus nākamajai ziemai, tika iztērētas, meklējot jaunas mājas. Drīz viņam varbūt vajadzēs nomitināt savu klanu pavisam nepiemērotā alā un turpināt meklējumus nākamajā gadā. Tas izjauks ierasto kārtību gan fiziski, gan emocionāli, un Brūns dedzīgi cerēja, ka tas nebūs vajadzīgs.

Viņiem tā soļojot gar klints pakāji, ēnas stiepās garākas. Kad tie sasniedza šauru ūdenskritumu, kas gāzās lejup pa klints sienu, šļakatām radot mirgojošu varavīksni slīpajos saules staros, Brūns ar saucienu lika visiem apstāties. Sievietes nogurušas nolika savas nastas un izklīda gar ūdens baseinu klints pakājē un tā nelielo izteku, lai sameklētu malku.

Iza izklāja savu zvērādas segu un nolika uz tās bērnu, pēc tam aizsteidzās palīgā pārējām sievietēm. Viņa bija uztraukusies par meiteni. Tās elpa bija sekla, un viņa nebija pamodusies; pat meitenes vaidi atskanēja retāk. Iza domāja par to, kā palīdzēt bērnam, un aplūkoja zālītes, kuras nesa savā ūdrādas kulē; lasot malku, viņa pētīja tuvumā atrodamos augus. Sievietes acīs visam, pazīstamam vai ne, bija sava vērtība - medicīniska vai ēdama, un viņa pazina gandrīz visu.

Kad Iza strautiņa purvainajā krastā ieraudzīja garos īrisus, kas gatavojās ziedēt, viens jautājums bija atrisināts, un viņa izraka to saknes. Trlsdaivu apiņu lapas, kas vijās ap vienu no kokiem, deva vēl vienu ideju, taču viņa nolēma izmantot izžāvēto apini, ko nesa līdzi, jo konusveidīgā roga būs nobriedusi vēlāk. Sieviete nolobija gludu, pelēcīgu mizu alkšņu krūmam, kas auga netālu no ūdens baseina, un paostīja to. Tā stipri smaržoja, un viņa pie sevis pamāja, ieliekot to apmetņa ielocē. Pirms steidzās atpakaļ, Iza noplūca vairākas saujas jauno āboliņa lapiņu.

Kad malka bija savākta un ugunskura vieta sagatavota, Grods, virs, kas soļoja priekšgalā kopā ar Bruņu, atsedza kvēlojošu ogli, ievīstītu sūnās un iebāztu sumbra raga tukšajā galā. Viņi prata iedegt ugunskuru, taču, ceļojot pa nezināmu teritoriju, bija vieglāk paņemt līdzi ogli no iepriekšējās nometnes vietas un uzturēt to kvēlojošu, lai aizdegtu uguni nākamajā apmetnē, nekā katru vakaru mēģināt aizkurt jaunu ugunskuru ar, iespējams, nepiemērotu materiālu.

Grods bija cītīgi sargājis kvēlojošo ogli visu ceļojuma laiku. Tā bija aizdedzināta no iepriekšējā vakara ugunskura ogles, un pa tās pēdām varēja nonākt atpakaļ līdz pat ugunskuram, kuru viņi bija uzpūtuši no ugunskura pelniem pie vecās alas ieejas. Rituālam, kas būs veltīts tam, lai padarītu jauno alu pieņemamu dzīvošanai, viņiem vajadzēja aizkurt ugunskuru no ogles, kura tika nesta no viņu vecajām mājām.

Ugunskura uzturēšanu drīkstēja uzticēt vienīgi augstu stāvokli ieņemošam vīrietim. Ja ogle nodzistu, tā būtu droša zīme, ka sargājošie gari viņus ir pametuši, un Grods tiktu pazemināts no otrā svarīgākā līdz viszemāk stāvošajam vīrietim klanā; šādu pazemojumu viņš nevēlējās pieredzēt. Viņš bija uzņēmies lielu godu un nopietnu atbildību. Kamēr Grods rūpīgi novietoja sīko, kvēlojošo oglīti sausa posa iedobē un uzpūta to liesmās, sievietes darīja citus darbus. Ar metodēm, kas tika nodotas no paaudzes uz paaudzi, viņas ātri novilka ādu medījumam. Dažus mirkļus vēlāk, kad uguns bija kārtīgi iekūrusies, gaļa, uzdurta uz asiem zaļa koka iesmiem un uzstutēta uz diviem žuburotiem zariem, jau cepās. Augstās liesmas izžāvēja gaļu un iztecināja no tās sulu, un, ugunij pamazām izplēnot oglēs, no liesmu mēlēm nekas daudz nebija atlicis.

Ar tiem pašiem asajiem akmens nažiem, kurus izmantoja ādas novilkšanai un gaļas sadalīšanai, sievietes notīrīja un sagrieza šķēlēs saknes un gurnus. Cieši sapīti un ūdensnecaurlaidīgi grozi un bļodas tika piepildīti ar ūdeni, pēc tam tajos ielika karstus akmeņus. Kad akmeņi atdzisa, tos ielika atpakaļ ugunskurā, bet ūdenī ievietoja citus, līdz tas uzvārījās un dārzeņi bija gatavi. Treknus kāpurus grauzdēja, līdz tie kļuva kraukšķīgi, un mazās ķirzaciņas cepināja veselas, līdz to cietās ādas nomelnēja un sasprēgāja, un no tām rēgojās ārā labi ceptas gaļas gabaliņi.

Palīdzot sagatavot maltīti, Iza veica arī savus darbus. Koka bļodā, kuru viņa pirms daudziem gadiem bija izgrebusi no koka kluča, sieviete sāka vārīt ūdeni. Viņa nomazgāja īrisa saknes, sakošļāja tās līdz mīkstai masai un iespļāva vārošajā ūdenī. Otrā bļodā - kausveida traukā, kas bija iegūts no liela brieža apakšžokļa, - viņa sasmalcināja āboliņa lapiņas, nomērīja sauju saberztu apiņu pulvera, saplēsa strēmelēs alkšņa mizu un visam pāri pārlēja vārošu ūdeni. Pēc tam sieviete starp diviem akmeņiem saberza rupjos gabalos cietu, sakaltušu gaļu, paņemtu no rezerves krājumiem ārkārtējiem gadījumiem, un sajauca koncentrēto proteīnu ar vārīto dārzeņu novārījumu trešajā bļodā.

Sieviete, kas bija soļojusi nopakaļ Izai, ik pa brīdim pameta acis viņas virzienā cerībā, ka Iza kaut ko pastāstīs. Visas sievietes un vīrieši, lai gan centās to neizrādīt, vai plīsa aiz ziņkāres. Viņi bija redzējuši Izu paceļam meiteni, un ikviens bija atradis kādu iemeslu, lai nometnes iekārtošanas laikā noietu garām Izas zvērādai. Runas sita augstu vilni par to, kā bērns varēja tur gadīties, kur bija viņa pārējie cilvēki un, galvenokārt, kāpēc Brūns bija atļāvis Izai ņemt līdzi meiteni, kura acīmredzami bija dzimusi pie Citiem.

Ebra labāk par pārējiem saprata tās pretrunas, ko pārdzīvoja Brūns. Viņa bija tā, kas izmasēja viņa savilktos kakla un plecu muskuļus, un viņa bija tā, kas izturēja vadoņa nervozās dabas galvenos triecienus, - labi, ka tie notika reti. Brūns bija pazīstams ar savu stoisko pašsavaldīšanos, un viņa zināja, ka pats nožēlos šos uzliesmojumus, lai gan nemēģinās izlīdzināt savus izvirdumus, atzīstot savu vainu. Taču pat Ebra brīnījās, kāpēc viņš bija atļāvis ņemt bērnu līdzi, jo īpaši tāpēc, ka jebkuras novirzes no normālas uzvedības varēja pastiprināt garu dusmas.

Lai kā viņa to vēlējās zināt, Ebra neuzdeva Izai jautājumus, un neviena cita sieviete neieņēma tādu stāvokli, lai atļautos to pārrunāt. Neviens netraucēja zāļu sievu, kad viņa acīmredzami nodarbojās ar savu maģiju, un Iza nebija tādā noskaņojumā, lai nevajadzīgi tenkotu. Viņas uzmanība bija koncentrēta uz bērnu, kuram bija nepieciešama palīdzība. Krebu arī interesēja meitene, un viņa klātbūtni Iza pieņēma.

Iza vēroja klusā pateicībā, kad burvis piešļūca pie bezsamaņā esošā bērna un domīgs kādu brīdi lūkojās uz to, pēc tam pieslēja savus atribūtus pie liela laukakmens un ar vienu roku izdarīja virs meitenes peldošas kustības; tas bija lūgums labvēlīgi noskaņotajiem gariem palīdzēt meitenei izveseļoties. Slimības un nelaimes gadījumi bija garu cīņas noslēpumainās izpausmes, kur ķermenis kalpoja kā kara- lauks. Izas maģija nāca no sargājošajiem gariem, kas darbojās caur viņu, tomēr neviena ārstēšana nenotika bez svētā vira. Zāļu sieva lūdza garus ar starpnieka palīdzību; burvis runāja tieši ar viņiem.

Iza nezināja, kāpēc viņai tā rūp bērns, kas tik ļoti atšķiras no klana, bet viņa gribēja, lai tas dzīvo. Kad Mogurs bija beidzis, Iza pacēla meiteni uz rokām un aiznesa viņu uz nelielo ūdenskrātuvi ūdenskrituma pakājē. Viņa iegremdēja visu meitenes ķermeni, izņemot galvu, ūdenī un nomazgāja no mazā, vājā auguma netīrumus un piekaltušos dubļus. Vēsais ūdens atdzīvināja bērnu, taču tas uzvedās neadekvāti. Meitene locījās, mētāja rokas un kājas, saucot un murmulējot skaņas, kādas neviena no sievietēm nekad agrāk nebija dzirdējusi. Ejot atpakaļ, Iza turēja meiteni cieši sev klāt un murmināja nomierinošus vārdus, kas atgādināja vieglu ņurdēšanu.

Saudzīgi, bet prasmīgi un pamatīgi Iza iztīrīja brūces ar mitrumu uzsūcošu trušādu, samērcētu karstā šķidrumā, kurā bija vārītas Irisu saknes. Pēc tam viņa izcēla sakņu masu, uzlika to tieši uz brūcēm, pārklāja tās ar trušādu un apsaitēja bērna kāju ar mīkstas briežādas lentēm, lai nostiprinātu sautējošo kompresi. Ar žuburotu zariņu viņa izņēma no bļodas āboliņu, sajauktu ar sasmalcināto alkšņa mizu, un akmeņus no kaula bļodas un nolika visu atdzesēties blakus karstajai buljona bļodai.

Krebs jautājoši norādīja uz bļodām. Tas nebija tiešs jautājums - pat Mogurs neuzdeva zāļu sievai tiešus jautājumus par viņas maģiju tas tikai norādīja uz interesi. Iza neiebilda pret ciltsbrāļa izrādīto zinātkāri; viņš vairāk par citiem prata novērtēt sievietes prasmi. Dažas no zālītēm, ko lietoja viņa, Krebs izmantoja citiem mērķiem. Ja neskaita ldana Sapulci, kur piedalījās vēl citas zāļu sievas, sarunas ar Krebu bija vistuvāk tam, ko varēja dēvēt par profesionālām sarunām ar kolēģi.

- Tas iznīcina ļaunos garus, kas izraisa infekciju, - Iza pamāja, norādot uz antiseptisko īrisa sakņu šķīdumu. - Saknes komprese izvelk indes un palīdz ārstēt ievainojumu. - Viņa paņēma kaula bļodu un iemērca pirkstu, lai pārbaudītu temperatūru. - Āboliņš stiprina sirdi, lai cīnītos pret ļaunajiem gariem, stimulē to. - Iza sarunājoties lietoja nedaudz artikulētu vārdu, galvenokārt lai kaut ko uzsvērtu. Klana ļaudis neprata pietiekami labi artikulēt skaņas, lai to varētu dēvēt par pilnvērtīgu sarunu valodu, viņi sazinājās vairāk ar žestiem un kustībām, bet viņu zīmju valoda bija pilnībā saprotama un niansēm bagāta.

-    Āboliņš ir pārtika. Vakar vakarā mēs to ēdām, - Krebs rādija.

-    Jā, - Iza pamāja, - un šovakar atkal ēdīsim. Maģija ir veidā, kā tas sagatavots. Liela sauja āboliņa lapu, uzvārīta nelielā ūdens daudzumā, izvelk nepieciešamo. Lapas jāmet ārā. - Krebs saprotoši pamāja, un viņa turpināja: - Alkšņa miza attīra asinis, izdzen garus, kas tās saindē.

-    Tu izmantoji arī kaut ko no savas zāļu somas.

-    Saberztus apiņus, nobriedušus čiekurus ar smalkiem matiņiem, lai nomierinātu bērnu un ļautu tam kārtīgi iemigt. Kamēr gari cīnās, tam nepieciešams miers.

Krebs atkal pamāja, viņš zināja par apiņu narkotiskajām īpašībām, kas, īpaši sagatavoti, izraisīja vieglu eiforiju. Lai gan viņu vienmēr interesēja Izas ārstniecības veidi, viņš pats reti kad labprāt sniedza informāciju par savu zāļu maģiju. Šādas ārstnieciskas zināšanas attiecās uz moguriem un viņu palīgiem, nevis uz sievietēm vai pat zāļu sievām. Iza par augu īpašībām zināja vairāk nekā viņš, un viņš baidījās, ka viņa varētu uzzināt pārāk daudz. Tas būtu ārkārtīgi neizdevīgi, ja Iza atminētu viņa burvestības.

-    Un otra bļoda? - viņš jautāja.

-    Tas ir vienkārši buljons. Nabaga radība ir pusbadā. Kā tu domā: kas ar viņu ir noticis? No kurienes meitene nāk? Izskatās, ka viņa dienām ilgi klīdusi viena pati.

-    To zina tikai gari, - Mogurs atbildēja. - Vai esi pārliecināta, ka tava dziedināšana viņai palīdzēs? Viņa nepieder pie klana.

-    Vajadzētu; tie Citi arī ir cilvēki. Vai atceries, ka māte stāstīja par vīru ar salauzto roku, to, kuram viņas māte palīdzēja? Klana burvestība iedarbojās uz viņu, lai gan māte teica, ka viņam bijis vajadzīgs ilgāks laiks nekā parasti, lai pamostos no miega zālēm.

-     Žēl, ka tu viņu nepazini - mūsu mātes māti. Viņa bija tik laba zāļu sieva, cilvēki no citiem klaniem nāca viņu apciemot. Žēl, ka viņa devās uz garu pasauli tik drīz pēc tavas piedzimšanas, Iza. Viņa man pati stāstīja par to vīru, arī tas mogurs pirms manis. Pēc atveseļošanās viņš kādu laiku palika un devās medībās kopā ar klanu. Viņam vajadzēja būt labam medniekam, jo tam atļāva piedalīties medību ceremonijā. Taisnība, viņi ir cilvēki, bet - atšķirīgi.

Mogurs apklusa. Iza bija ļoti gudra, viņš nevarēja atļauties teikt pārāk daudz, citādi viņa varētu izdarīt kādus secinājumus par vīru slepenajiem rituāliem.

Iza vēlreiz pārbaudīja savas bļodas, pēc tam, turot bērna galvu klēpī, maziem kumosiņiem izbaroja meitenei kaula bļodas saturu. Vieglāk viņu bija paēdināt ar buljonu. Meitene nesakarīgi murmināja un centās grūst projām rūgtās zāles, taču pat murgos viņas izbadējies ķermenītis tiecās pēc barības. Iza turēja meiteni, līdz viņa ieslīga rāmā miegā, pēc tam pārbaudīja viņas sirdspukstus un elpošanu. Viņa bija darījusi, ko varējusi. Ja meitene vēl nebūs aizgājusi par tālu, tad viņai ir izredzes. Tagad pārējais ir garu un bērna iekšējā spēka ziņā.

Iza redzēja Bruņu tuvojamies un uzlūkojam viņu ar neapmierinātu skatienu. Viņa ātri piecēlās un skrēja palīgā uzlikt ēdienu. Pēc pirmajām pārdomām viņš bija aizmirsis par svešo bērnu, bet nu Brūns pie tā atgriezās. Lai gan parasti bija pieņemts novērst acis, lai neredzētu sarunājamies pārējos cilvēkus, viņš nevarēja nepamanīt, ko pārsprieda citi klana locekļi. Viņu neizpratne par to, ka Brūns bija ļāvis meitenei pievienoties viņiem, lika ari viņam pašam brīnīties. Vadoni sāka mākt bailes, ka svešiniece viņu vidū varētu izraisīt vēl lielākas garu dusmas. Viņš pagriezās, lai apturētu zāļu sievu, bet Krebs ieraudzīja to un novērsa uzmanību.

-    Kas par lietu, Brun? Tu izskaties satraukts.

-    Izai jāatstāj tas bērns šeit, Mogur. Viņš nepieder klanam; gariem nepatiks, ka tas ir ar mums, kamēr mēs meklējam jaunu alu. Man nevajadzēja Izai ļaut viņu ņemt līdzi.

-     Nē, Brun, - Mogurs iebilda. - Sargājošos garus labsirdība nesadusmo. Tu pazīsti Izu, viņa nevar skatīties, ja kādam sāp, nemēģinot palīdzēt. Vai tev nešķiet, ka arī gari viņu pazīst? Ja tie nevēlētos, lai Iza tam palīdz, bērns nebūtu nolikts viņai ceļā. Tur ir jābūt kādam iemeslam. Meitene var nomirt jebkurā gadījumā, bet, ja Ursus grib aizsaukt meiteni uz garu pasauli, lai viņš pats to izlemj. Tagad neiejaucies. Bērns neapšaubāmi nomirs, ja mēs viņu pametīsim.

Brūnam tas nepatika - kaut kas šajā meitenē viņu satrauca -, bet, paļaujoties uz to, ka Mogurs zina vairāk par garu pasauli, viņš samierinājās.

Krebs pēc maltītes sēdēja klusās pārdomās, gaidot, kad pārējie paēdis, lai varētu sākt savu parasto vakara rituālu, kamēr Iza sakārtoja viņam guļvietu un gatavojās rītdienai. Mogurs bija aizliedzis vīriešiem un sievietēm gulēt kopā, kamēr tiks atrasta jauna ala, lai vīri varētu koncentrēt savu enerģiju rituāliem un ikviens sajustu, ka viņi pieliek pūles, lai tuvinātos jaunajai vietai.

Izai tas nebija svarīgi; viņas otrā puse bija to skaitā, kuri bija gājuši bojā nogruvumā. Viņa bija apraudājuši vīru tā bērēs ar pienācīgām sērām - pretējā gadījumā tas nebūtu visai labi -, tomēr Iza nejutās nelaimīga par vīra aiziešanu. Nav noslēpums, ka viņš bija rupjš un uzstājīgs. Viņu attiecības nekad nebija bijušas sirsnīgas. Iza nezināja, ko Brūns nolems ar viņu darīt tagad, kad viņa bija palikusi viena. Kādam vajadzēs gādāt par viņu un bērnu, ko viņa nesa zem sirds; viņa vienīgi cerēja, ka varēs kā agrāk gatavot Krebam ēst.

Mogurs bija dalījies ar viņiem ugunskurā kopš paša sākuma. Iza juta, ka Krebam nebija paticis viņas partneris tāpat kā viņai pašai, tomēr viņš nekad neiejaucās viņu savstarpējās attiecībās. Viņai vienmēr bija licies, ka ir gods gatavot ēdienu Moguram, vēl vairāk, viņa bija pieķērusies savam ciltsbrālim ar jūtām, kādas daudzas sievietes izjuta pret saviem vīriešiem.

Dažreiz Izai bija žēl Kreba; viņš būtu varējis atrast sev sievieti, ja vien būtu to vēlējies. Taču viņa zināja: kaut arī Moguram bija lielas spējas un cildens stāvoklis, neviena sieviete nekad neuzlūkoja viņa sakropļoto augumu un rētām klāto seju bez riebuma, un Iza bija pārliecināta, ka viņš to zina. Viņš nekad nemeklēja sievieti, bija atturīgs. Tas piešķīra viņa stāvoklim vairāk cieņas. Visi, vīrieši tai skaitā, varbūt vienīgi izņemot Bruņu, baidījās no Mogura vai uzlūkoja viņu ar bijību. Visi, izņemot Izu, kas pazina viņa maigumu un jūtīgumu jau kopš dzimšanas. Tā bija tā rakstura puse, kuru viņš reti kad atklāja.

Un tieši tajā brīdī šī rakstura puse nodarbināja lielā Mogura prātu. Tai vietā, lai meditētu par gaidāmo vakara ceremoniju, viņš domāja par mazo meiteni. Viņš bieži bija ar interesi prātojis par viņas tipu. Taču klana cilvēki pēc iespējas izvairījās no Citiem, un viņš nekad agrāk nebija redzējis nevienu viņu bērnu. Viņam bija aizdomas, ka zemestrīce bijusi par iemeslu tam, ka meitene ir viena, lai gan jutās pārsteigts, ka kāds no viņu cilvēkiem atradies tik tuvu. Viņi parasti uzturējās krietni tālāk uz ziemeļiem.

Krebs pamanīja, ka daži vīri sāk pamest nometni, un, paņēmis savas lietas, smagi piecēlās, lai varētu pārraudzīt sagatavošanos. Rituāls bija vīriešu priekšrocība un pienākums. Tikai retu reizi sievietēm tika atļauts piedalīties klana reliģiskajā dzīvē, bet šajā ceremonijā viņām bija kategoriski aizliegts rādīties. Nevarēja būt lielākas nelaimes par to, ja kāda sieviete redzēja vīru slepenos rituālus. Tas ne vien atnestu nelaimi, bet aizdzītu projām visus sargājošos garus. Izmirtu viss klans.

Tomēr tādas briesmas nedraudēja. Nekad nevienai sievietei nebija ienācis prātā iemaldīties kaut vai tuvumā šādai svarīgai rituāla vietai. Viņas to gaidīja kā laiku, kad varēs atpūsties, juzdamās atvieglotas no nepārtrauktajām vīriešu prasībām un nepieciešamības izturēties ar vajadzīgo pieklājību un cieņu. Viņām nācās grūti pastāvīgi izturēt vīriešu klātbūtni, jo īpaši tajās reizēs, kad vīrieši bija nervozi un izgāza dusmas uz savām sievām. Parastos apstākļos viņi uz zināmiem laika periodiem būtu devušies medībās. Sievietes tikpat dedzīgi vēlējās atrast jaunu mājvietu, bet viņas neko daudz nevarēja līdzēt. Brūns izvēlējās, kurā virzienā viņi dosies, un sievietēm netika prasīts padoms, viņas arī to nebūtu varējušas sniegt.

Sievietes paļāvās uz saviem vīriešiem un ļāva viņiem vadīt, uzņemties atbildību, pieņemt svarīgus lēmumus. Klana ļaudis bija tik maz mainījušies gandrīz simttūkstoš gadu laikā, un tagad viņi nebija spējīgi pielāgoties. Kas reiz bija bijusi adaptēšanās, lai radītu sev ērtāku dzīvi, nu bija ģenētisks sastingums. Gan vīrieši, gan sievietes pieņēma savas lomas bez kurnēšanas; viņi bija neelastīgi un nespējīgi uzņemties kaut ko citu. Viņi nevēlējās mainīt savas attiecības, tāpat kā nebūtu mēģinājuši pieaudzēt vēl vienu roku vai izmainīt savu smadzeņu formu.

Kad viri bija aizgājuši, sievietes sapulcējās ap Ebru un cerēja, ka Iza viņām pievienosies, tā viņas varētu apmierināt savu ziņkāri, taču Iza bija nogurusi un nevēlējās pamest meiteni. Tiklīdz Krebs bija aizgājis, Iza apgūlās tai blakus un ievīstīja sevi un bērnu savā zvērādā. Kādu mirkli viņa vēroja guļošo meiteni atdzisušā ugunskura blāvajā gaismā.

"Dīvaina izskata mazs radījums," viņa nodomāja. "Savā ziņā diezgan neglīts. Viņas seja ir tik plakana, ar tādu augstu, izliektu pieri; un mazs, strups deguntiņš; un kāds jocīgs kaula izvirzījums zem mutes. Interesanti, cik viņai gadu? Jaunāka, nekā es sākumā domāju; maldina viņas slaidais augums. Un tik plāna, ka var sajust viņas kauliņus. Nabaga mazā, nez', cik ilgs laiks pagājis, kopš viņa ir kaut ko ēdusi, tā klīstot pavisam viena." Iza kā sargājot aplika meitenei roku. Sieviete, kas bija palīdzējusi pat zvēru mazuļiem, šajā gadījumā nespēja palīdzēt neko šai nabaga noliesējušajai mazajai meitenei. Sievietes siltā sirds tiecās pie vārgā bērna.

Mogurs stāvēja malā, kamēr visi vīri sanāca un atrada savu vietu aiz katra no akmeņiem, kas bija sakārtoti nelielā aplī, kuru savukārt ietvēra lielāks lāpu aplis. Viņi atradās atklātā stepē projām no nometnes. Burvis pagaidīja, līdz visi viri bija sasēdušies un vēl mazliet, pēc tam, turot rokā degošu aromātiska koka nūju, nostājās apļa centrā. Viņš iesprauda nelielo lāpu zemē un atrada neaizņemto akmeni, aiz kura bija novietotas viņa lietas.

Vīrs izslējās taisni uz savas veselās kājas, stāvot apļa vidū, un ar sapņainu, izkliedētu skatienu raudzījās pāri sēdošo vīru galvām attālajā tumsā, it kā viņš ar savu vienu aci saskatītu kādu pasauli, pret kuru pārējie ir akli. Mogurs bija ietinies savā smagajā alu lāča apmetnī, kas noslēpa viņa nesimetriskā stāva nelīdzenos veidojumus, viņa klātbūtne bija iespaidīga un savādi nereāla. Vīrietis ar savu izkropļoto augumu īsti tomēr nebija vīrietis; nevis vairāk vai mazāk vīrietis, bet pavisam citāds. Kroplīgums piešķīra viņam kādu pārdabisku īpašību, kas visvairāk tika izmantota, Moguram vadot ceremoniju.

Pēkšņi, kā uz burvja mājienu, viņam uzradās galvaskauss. Ar savu spēcīgo kreiso roku viņš to turēja augstu virs galvas un lēnām griezās apkārt, lai katrs vīrs redzētu lielo, izteiksmīgo veidojumu ar augsto pakauša daļu. Viri cieši lūkojās uz alu lāča galvaskausu, kas spīdēja balts lāpu mirgojošajā gaismā. Mogurs novietoja to mazās lāpas priekšā, bet pats nometās zemē aiz tās, noslēdzot apli.

Jauns vīrietis, kas sēdēja viņam blakus, piecēlās un paņēma koka bļodu. Viņam tikko bija palikuši septiņpadsmit gadu, un viņa iesvētīšanas ceremonija vīru kārtā bija notikusi neilgi pirms zemestrices. Mogurs izvēlējās Gūvu par palīgu, kad tas vēl bija mazs zēns; Gūvs bieži bija palīdzējis Moguram sagatavošanās laikā, taču palīgiem neļāva piedalīties pašā ceremonijā, pirms tie kļuva par vīriem. Gūvam citas alas meklējumu laiks bija pirmā reize, kad viņš pildija savus jaunos pienākumus, un jaunietis ļoti uztraucās.

Gūvam šī ceremonija kļuva īpaši nozīmīga. Tā bija iespēja no paša Mogura iemācīties sīkumos reti veicamo un grūti aprakstāmo rituālu, tikai pēc kura alā drīkstēja dzīvot. Kā bērns viņš bija baidījies no burvja, lai gan apjauta, kāds gods ir tikt izraudzītam. Kopš tā laika jaunais vīrietis bija sapratis, ka kroplis ir ne vien visu klanu vismeistarīgākais mogurs, bet ka aiz viņa dīvainā izskata slēpjas laba un maiga sirds. Gūvs cienīja un mīlēja savu skolotāju.

Tiklīdz Brūns lika apstāties, māceklis sāka bļodā gatavot dzērienu. Vispirms viņš saberza starp diviem akmeņiem veselus velnābola augus. Visgrūtāk nācās noteikt izmantojamo lapu, stublāju un ziedu daudzumu un proporcijas. Uz saberztajiem augiem tika uzliets vārošs ūdens, un maisījumu atstāja, lai tas līdz ceremonijai ievelkas.

Gūvs bija ielējis stipro velnābola tēju īpašā rituālu traukā, nokāšot to caur pirkstiem, pirms Mogurs nostājās apli, un gaidīja, kad svētais virs atzinīgi pamās. Kamēr Gūvs turēja trauku, Mogurs ieņēma malciņu, atzinīgi pamāja ar galvu, pēc tam dzēra tālāk, un Gūvs izdvesa klusu acvieglojuma nopūtu. Tad Gūvs sniedza kausu katram no vīriem, vadoties pēc viņu ieņemamā stāvokļa, sākot ar Bruņu. Viņš turēja kausu, kamēr vīri iemalkoja, kontrolējot katra izdzerto porciju, un pats ieņēma savu tiesu pēdējais.

Mogurs gaidīja, kad Gūvs apsēdīsies, tad deva zīmi. Viri sāka ritmiski dauzīt pret zemi šķēpu resnos galus. Šķēpu trulā dunoņa šķita pieņemamies spēkā, līdz vairs nebija dzirdama neviena cita skaņa. Vienmērīgās dauzīšanas troksnis izlīdzinājās, vīri piecēlās kājās un sāka šūpoties, pieskaņojoties ritmam. Viedais virs cieši lūkojās uz galvaskausu, un viņa intensīvais skatiens piesaistīja viru acis svētajai relikvijai, it kā viņš tā būtu vēlējies. Laiks bija svarīgs, un Mogurs bija laika saimnieks. Viņš vilcinājās tieši tik ilgi, lai gaidīšana sasniegtu savu augstāko pakāpi, - vēl mazliet, un asā izjūta jau būtu garām -, pēc tam burvis palūkojās uz savu brāli - vīru, kas vadīja klanu. Brūns notupās zemē galvaskausa priekšā.

-    Bizona Gars, Bruņa totēm, - Mogurs iesāka. Faktiski viņš izrunāja tikai vienu vārdu: "Brūns." Pārējais tika izteikts ar viņa vienīgās rokas žestiem, un vairāk vārdu neatskanēja. Tālāk sekoja formālas kustības, senā neartikulētā valoda, kas tika izmantota, lai sazinātos ar gariem un citiem klaniem, kuru nedaudzie rīkles vārdi un ikdienišķie roku signāli bija atšķirīgi. Ar klusējošu zīmju palīdzību Mogurs izlūdzās Bizona Garam piedošanu par jebkādiem viņu nodarījumiem, kas to būtu apvainojuši, un lūdza tā palīdzību.

-      Šis virs vienmēr ir turējis cieņā garus, Lielais Bizon, vienmēr ievērojis klana tradīcijas. Šis vīrs ir spēcīgs vadonis, gudrs vadonis, taisnīgs vadonis, labs mednieks, labs apgādnieks, savaldīgs virs, Varenā Bizona cienīgs. Nepamet šo viru; ved šo vadoni uz jaunām mājām, uz vietu, kur Bizona Gars būtu apmierināts. Klans izlūdzas šī vīra totēmam palīdzību, - svētais virs pabeidza. Tad viņš uzlūkoja otro svarīgāko vīru. Brūnam pavirzoties atpakaļ, lāča galvaskausa priekšā notupās Grods.

Neviena sieviete nedrīkstēja noskatīties rituālu, nedrīkstēja zināt, ka viņu viri, kas vada klanu ar tādu stoisku spēku, pielūdz un zemojas neredzamiem gariem tāpat kā sievietes saviem vīriem.

-    Brūnā Lāča Gars, Groda totēm, - Mogurs iesāka un veica līdzīgu formālu Groda totēma pielūgšanu; tad pēc kārtas uzrunāja visu pārējo viru totēmus. Pabeidzis viņš turpināja cieši lūkoties uz galvaskausu, kamēr viri sita savus šķēpus, ļaujot gaidām atkal pieaugt.

Visi zināja, kas sekos tālāk, ceremonija nekad nemainījās; ik vakaru atkārtojās viens un tas pats, tomēr viņi kaut ko gaidīja. Viņi gaidīja, kad Mogurs uzrunās Ursus Garu, Lielo Alu Lāci, viņa paša personisko totēmu un visvairāk godāto no visiem gariem.

Ursus bija kas vairāk nekā Mogura totēms; viņš bija katra klana locekļa totēms un vēl vairāk nekā totēms. Tas bija Ursus, kas izveidoja viņus par klanu. Viņš bija visaugstākais gars, visaugstākais aizbildnis. Alu Lāča pielūgšana bija tas kopīgais, kas viņus vienoja, spēks, kas saliedēja visus atsevišķos patstāvīgos klanus vienā ciltī - Alu Lāča Klanā.

Nospriedis, ka ir pienācis īstais bridis, vienacis burvis deva zīmi. Vīri pārstāja dauzīt šķēpus pret zemi un apsēdās aiz saviem akmeņiem, bet smagā ritmiskā dunoņa vēl aizvien plūda pa viņu asinīm un atbalsojās galvā.

Mogurs iebāza roku nelielā kulē un izvilka šķipsniņu izžāvētu staipekņa sporu. Izstiepis roku pāri nelielajai lāpai, viņš paliecās uz priekšu un pūta, vienlaikus ļaujot tām izbirt virs uguns. Sporas aizdegās un teatrāli un krāšņi bira pāri galvaskausam neparastas gaismas spožumā, asi kontrastējot ar melno nakti.

Galvaskauss spīdēja, šķita atdzīvojamies to vīru acis, kuru jutekļi bija ieguvuši pastiprinātu jutīgumu velnābola lietošanas rezultātā. Tuvējā kokā it kā pēc pavēles atskanēja pūces kliedziens, ar savu spokaino skaņu papildinot baiso krāšņumu.

-     Lielais Ursus, visu klanu Aizbildni, - burvis teica ar pieņemto zīmju palīdzību, - parādi šim klanam jaunu mājokli, tāpat kā Alu Lācis reiz lika tam dzīvot alās un valkāt zvērādas. Sargā savu klanu no Ledus Kalna un Graudainās Sniega Sievas, kas to radījusi, un no Sniegavētras Gara, kas ir viņas vīrs. Klans lūdz Lielo Alu Lāci, lai neļauj ļaunajam garam nākt, kamēr viņi ir bez mājokļa. Viscienījamākais no visiem gariem, tavs klans, tavi ļaudis lūdz Varenā Ursus Garu pievienoties viņiem to ceļā uz sākumu.

Visbeidzot Mogurs izmantoja savu lielisko smadzeņu spēku.

Visi šie primitīvie ļaudis, kuriem tikpat kā nebija smadzeņu priekšējās daļas un kuru neattīstītie runas orgāni ierobežoja runas spējas, bet kuriem bija milzīgas smadzenes - lielākas nekā jebkurai tolaik dzīvojošajai cilvēku rasei vai vēl nedzimušajām nākamajām paaudzēm -, bija unikāli. Tie bija augstākā attīstības pakāpe tam cilvēces atzaram, kura cilvēku smadzenes bija attīstītas galvas aizmugures daļā - pakauša un paura rajonā, kas kontrolē redzi, ķermeņa sajūtas un uzkrāj atmiņas.

Šo ļaužu atmiņa padarīja viņus neparastus. Viņos bija spēcīgi attīstītas zemapziņā mītošās senču uzvedības zināšanas, dēvētas par instinktu. Viņu apjomīgo smadzeņu aizmugurē bija uzkrātas ne vien viņu pašu, bet arī viņu senču atmiņas. Viņi spēja atsaukt prātā zināšanas, kuras bija apguvuši viņu priekšteči, un īpašos apstākļos varēja spert vēl soli tālāk. Viņi spēja atsaukt savas rases atmiņas, savu evolūciju. Un, sniedzoties vēl tālāk senatnē, viņi spēja saplūst vienā atmiņā, kas bija kopēja visiem, un telepātiski savienot apziņas.

Tomēr visā pilnībā šis talants bija attīstīts vienīgi rētainā, nepareizi veidotā kropla milzīgajās smadzenēs. Krebs, maigais, kautrīgais Krebs, kura masīvās smadzenes bija iemesls viņa deformācijai, kā mogurs bija iemācījies izmantot šo smadzeņu spēku, lai savienotu atsevišķās vienības, kuras sēdēja viņam apkārt, vienā apziņā un vadītu to. Krebs varēja aizvest vīrus uz jebkuru viņu rases mantojuma daļiņu, lai tie savā apziņā pārvērstos par kādu no viņu senčiem. Viņš bija mogurs. Viņš bija patiesais spēks, ko neierobežoja uguns vai zāļu izraisītās eiforijas triki. Tie tikai sakārtoja fonu un ļāva vīriem pieņemt viņa vadību.

Šajā klusajā, tumšajā naktī, ko apspīdēja senas zvaigznes, daži vīri redzēja vīzijas, ko nav iespējams aprakstīt. Viņi tās neskatīja ar acīm, viņi tās izdzīvoja. Viņi sajuta un atcerējās neaptveramos iesākumus. No prāta dziļumiem viņiem atklājās jūras radījumu neattīstītās smadzenes, peldošas savā siltajā, sāļajā vidē. Viņi pārdzīvoja sāpes no pirmā plaušās ievilktā gaisa un kļuva par abiniekiem, kas izmanto abus elementus.

Tā kā vīri pielūdza Alu Lāci, Mogurs atsauca atmiņā aizvēsturisku zīdītāju - priekšteci, kurš nārstoja ikrus un uz kura parazitēja citi dzīvnieki, - un savienoja vīru prātus ar lāča pirmsākumiem. Gadsimtiem virzoties tālāk, viņi iemiesojās katrā no saviem senčiem un sajuta tos, kas pārveidojās citās formās. Tas ļāva viņiem apzināties savu radniecību ar visu dzīvību virs zemes, un cieņa, ko viņi izjuta pat pret tiem dzīvniekiem, kurus nogalināja un apēda, veidoja pamatu garīgajai radniecībai ar viņu totēmiem.

Vīru prāti darbojās kā viens vesels, un, vienīgi tuvojoties tagadnei, tie sadalījās nesenajos priekšgājējos un visbeidzot individualizējās. Likās, ka tas notika mūžības garumā. Savā ziņā tā arī bija, tomēr faktiski pagāja pavisam īss laiks. Katrs vīrs, atkal sasniedzis pats sevi, klusi piecēlās un aizgāja, lai sameklētu savu guļvietu un ieslīgtu miegā bez sapņiem, jo viņa sapņi jau bija izsapņoti.

Mogurs bija pēdējais. Vientulībā viņš meditēja par pārdzīvoto un pēc īsa brīža sajuta pazīstamu nemieru. Vīri spēja izdzīvot pagātni tādā dziļumā un varenībā, kas pacilāja dvēseli, taču Krebs apjauta robežu, līdz kurai nekad nebija tikuši pārējie. Tie nespēja redzēt nākotni. Viņi pat nespēja domāt par nākotni. Tikai Moguram bija kaut kāda nojausma par iespējamo.

Klans nespēja iedomāties nākotni kā kaut ko atšķirīgu no pagātnes, nespēja izdomāt jaunas alternatīvas rītdienai. Visas viņu zināšanas, viss, ko viņi darīja, bija atgādinājums par kaut ko, kas bija darīts jau agrāk. Pat pārtikas uzglabāšana sakarā ar gadalaiku maiņām bija pagātnes pieredzes rezultāts.

Bija laiks, kad jaunievedumi padevās vieglāk, kad saskaldīts akmens ar asu šķautni kādam sniedza ideju pāršķelt akmeni tīšām, lai iegūtu asu malu; kad savirpināta kociņa siltais gals lika kādam virpi- nāt to stiprāk un ilgāk, vienkārši lai paskatītos, cik silts tas var kļūt. Bet atmiņām krājoties, drūzmējoties un palielinot smadzeņu atmiņas kapacitāti, izmaiņas padevās grūtāk. Vairs nebija vietas jaunām idejām, kuras varētu pievienot atmiņu bankai, viņu galvas jau tapat bija pārāk lielas. Sievietēm radās grūtības dzemdēt; viņas nevarēja atļauties jaunas zināšanas, kas palielinātu bērnu galvas vēl vairāk.

Klans dzīvoja ar nemainīgām tradīcijām. Katru viņu dzīves faktu - no piedzimšanas mirkļa līdz brīdim, kad viņus aizsauca garu pasaule, - noteica pagātne. Tas bija izdzīvošanas mēģinājums, neapzināts un neplānots, izņemot pēdējos izmisīgos pūliņus paglābt rasi no izmiršanas, - un nolemts neveiksmei. Tomēr viņi nespēja apturēt izmaiņas, un pretošanās tām bija pašiznīcinoša, graujoša.

Viņi pielāgojās lēnām. Izgudrojumi bija nejauši, un tie bieži vien netika izmantoti. Ja ar viņiem atgadījās kas nebijis, to varēja pievienot viņu neizmantotās informācijas krātuvei; taču izmaiņas tika pieņemtas vienīgi ar lielu piepūli, un, kad tās tika viņiem uzspiestas, viņi nelokāmi soļoja pa jauno ceļu. Bija pārāk smagi kaut ko izmainīt. Bet rase bez iespējām mācities, bez iespējām augt vairs nespēja pielāgoties dabiski mainīgajai videi, un viņi jau bija pagājuši garām tam punktam, kur attīstība varēja notikt citādi. Tas tika atstāts jaunai formai, atšķirīgam dabas eksperimentam.

Mogurs sēdēja viens pats atklātajā laukā, vērojot pēdējo lāpu uz- sprakšķam un nodziestam, viņš domāja par savādo meiteni, ko Iza bija atradusi, un viņa nemiers auga, līdz pārvērtās fiziskā diskomforta izjūtā. Viņas tips bija sastapts ari agrāk, bet tikai nesen tas bija kļuvis par jēdzienu, ar kuru viņš rēķinājās, un nebija daudz to nejaušo tikšanos, kuras būtu bijušas patīkamas. No kurienes Citi ieradušies, bija noslēpums - šīs meitenes cilvēki bija ienācēji šajā zemē -, taču kopš viņu apmešanās šeit dzīve mainījās. Šķita, ka viņi nes sev līdzi izmaiņas.

Krebs nopurināja nepatīkamo izjūtu, uzmanīgi ievīstīja ādā alu lāča galvaskausu, pasniedzās pēc savām lietām un kliboja uz guļvietu.

3

Meitene pagriezās un sāka mētāties.

- Māt, - viņa vaidēja. Plati vicinot rokas, viņa sauca vēlreiz, skaļāk: -Māt!

Iza turēja viņu, murminot klusinātā, dobjā balsi. Sievietes ķermeņa tuvības siltums un viņas nomierinošās balss skaņas iespiedās meitenes drudžainajās smadzenēs un nomierināja to. Viņa bija nogulējusi visu nakti, bieži pamodinot sievieti ar savu mētāšanos, vaidēšanu un drudžaino murgošanu. Skaņas bija savādas, atšķirīgas no tiem vārdiem, kādus lietoja klana ļaudis. Tās plūda viegli, tekoši, vienai skaņai saplūstot ar nākamo. Daudzas no tām Izai neizdevās atdarināt, viņas auss pat nebija pielāgota, lai saklausītu smalkākās variācijas. Bet viena konkrēta skaņu kombinācija tika atkārtota tik bieži, ka Iza nodomāja - tam jābūt kāda cilvēka vārdam, kas bērnam bijis ļoti tuvs, un, redzot, ka viņas klātbūtne meiteni nomierina, sieviete nojauta, kas ir šis cilvēks.

Meitene nevar būt pārāk veca, viņa pat nebija pratusi sameklēt ēdamo. Interesanti, cik ilgi viņa bijusi viena? Kas būtu varējis notikt ar viņas ļaudīm? Vai tā varētu būt bijusi zemestrīce? Vai mazā tik ilgi būtu klīdusi viena pati? Un kā viņa izglābusies no alu lauvas tikai ar dažām brūcēm? Iza bija ārstējusi pietiekami daudz plēstu brūču, lai zinātu, ka meitenes savainojums nācis no lielā kaķa. "Jādomā, ka viņu sargā lieli gari," Iza nosprieda.

Vēl bija tumšs, lai gan drīz vajadzēja svīst gaismai, kad drudzis beidzot pārgāja un bērns mirka sviedros. Iza viņu cieši ievīstīja, lai būtu droša, ka meitene ir kārtīgi sasegta un viņai ir silti. Neilgi pēc tam meitene pamodās un brīnījās, kur atrodas, taču bija pārāk tumšs, lai kaut ko redzētu. Viņa sajuta blakus esošo nomierinošo sievietes ķermeni un atkal aizvēra acis, lai iesligtu vēl spirdzinošākā miegā.

Debesis kļuva gaišākas, izceļot koku siluetus uz to blāvā fona, un Iza lēnām izlīda no siltās ādas apakšas. Viņa sabikstīja ugunskuru, pievienoja vēl malku, pēc tam devās uz nelielo strautiņu, lai piepildītu bļodu un noplēstu kādu vītola mizu. Viņa pastāvēja kādu brīdi, satvēra savu amuletu un pateicās gariem par vītolu. Viņa vienmēr pateicās gariem par vītolu, par tā visur esošo klātbūtni, arī par tā sāpes remdējošo mizu. Viņa nespēja atcerēties, cik daudz reižu bija lobījusi vītola mizu tējai, lai remdētu lielākas un mazākas sāpes. Viņa pazina spēcīgākus sāpju remdētājus, bet tie arī apdullināja. Vītola analgētiskās īpašības vienkārši remdēja sāpes un mazināja drudzi.

Vēl daži cilvēki sāka rosīties, kad Iza apsēdās, saliekusies pret ugunskuru, un ik pa laikam meta karstus akmeņus bļodā ar ūdeni un vītola mizu. Kad padzēriens bija gatavs, viņa to aiznesa pie guļvietas, uzmanīgi ielika bļodu nelielā zemē izveidotā iedobumā, tad ieslīdēja blakus bērnam. Iza ar interesi vēroja guļošo meiteni un viņas neparasto seju, pamanījusi, ka viņas elpa ir normāla. Saules apdegums bija pārvērties iedegumā, izņemot nedaudz nolobījušos ādu virs deguna tiltiņa.

Iza reiz bija redzējusi meitenes tipa cilvēku, taču vienīgi no attāluma. Klana sievietes vienmēr bēga no viņiem un slēpās. Klanu Sapulcēs bija stāstīti nepatīkami atgadījumi par klanu un Citu cilvēku sadursmēm, un klanu cilvēki izvairījās no tām. Jo īpaši sievietēm nebija ļauts daudz kontaktēties. Bet pieredze par viņu klanu neliecināja neko sliktu. Iza atcerējās sarunu ar Krebu par vīrieti, kas bija iestreipuļojis viņu alā sen atpakaļ, gandrīz nesamaņā aiz sāpēm, ar salauztu roku.

Vīrietis bija mazliet iemācījies viņu valodu, taču viņa uzvedība bija savāda. Viņam patika sarunāties ar sievietēm tāpat kā ar vīriešiem, un viņš izturējās pret zāļu sievu ar lielu cieņu, gandrīz godbijību. Tas nebija viņam traucējis iemantot viriešu cieņu. Gaismai austot, Iza domāja par Citiem, guļot nomodā un vērojot bērnu.

Viņai tā skatoties, saules gaismas šalts no spožās uguns bumbas, kas tikko parādījās virs horizonta, pārlija bērna sejai. Meitenes plakstiņi notrīcēja. Viņa atvēra acis un skatījās divās lielās, brūnās acīs, kuras bija novietotas dziļos iedobumos zem biezu uzacu lokiem nedaudz izvirzītā sejā, kas atgādināja purnu.

Meitene spalgi iekliedzās un atkal cieši aizmiedza acis. Iza pievilka bērnu sev cieši klāt, sajūtot tā kaulaino ķermenīti bailēs trīcot, un murmināja nomierinošas skaņas. Šajās skaņās bērns sajuta kaut ko pazīstamu, bet vēl pazīstamāks bija siltais, mierinošais ķermenis. Pamazām viņas trīcēšana norima. Viņas acis pavērās mazā spraudziņā un atkal lūkojās uz Izu. Šoreiz viņa nekliedza. Tad viņa plati iepleta acis un lūkojās uz biedējošo pilnīgi nepazīstamās sievietes seju.

Iza arī brīnīdamās skatījās. Viņa nekad agrāk nebija redzējusi acis debesu krāsā. Uz brīdi viņai iešāvās prātā doma, ka bērns ir akls. Klana vecāko cilvēku acīm dažreiz aizvilkās priekšā plēvīte, un, plēvītei aizmiglojot acis un padarot tās gaišākas, skatiens kļuva blāvāks. Taču bērna acu zīlītes izpletās normāli un nevarēja būt šaubu, ka tās redzēja Izu. "Tā gaišā zili pelēkā krāsa viņai droši vien ir normāla," Iza nosprieda.

Mazais bērns gulēja pilnīgi kluss, plaši ieplestām acīm, baidoties pakustināt pat muskuli. Kad meitene ar Izas palīdzību piecēlās sēdus, viņa saviebās aiz sāpēm, ko radīja kustības, un viņas atmiņas aumaļām atgriezās. Atceroties atbaidošo lauvu, mazā nodrebēja, iztēlojusies, kā asā ķetna izvago viņas kāju. Viņa atcerējās, kā bija pūlējusies, lai nokļūtu līdz upei, kad slāpes pieveica bailes un sāpes kājā, taču neatcerējās neko, kas bija noticis pirms tam. Meitenes prāts bija nobloķējis visas atmiņas par smago pārbaudījumu, maldīšanos vienai, izsalkušai un nobiedētai, par šausminošo zemestrīci un mīļajiem, kurus viņa bija zaudējusi.

Iza pielika bērna mutei krūzīti ar šķidrumu. Meitene bija izslāpusi un iedzēra, bet no rūgtās garšas saviebās. Tomēr, kad sieviete atkal pielika krūzi viņai pie lūpām, tā iedzēra vēlreiz, pārāk nobijusies, lai pretotos. Iza atzinīgi pamāja ar galvu, pēc tam atstāja meiteni, lai dotos palīgā sievietēm gatavot rīta maltīti. Mazās meitenes skatiens sekoja Izai, un viņas acis plati iepletās, kad viņa pirmo reizi ieraudzīja nometni, pilnu ar cilvēkiem, kas līdzinājās sievietei.

Ēdiena smarža izraisīja pēkšņas izsalkuma sāpes, un, kad sieviete atgriezās ar nelielu bļodiņu gaļas buljonā briedētas auzu tumes, bērns to badīgi aprija. Zāļu sieva domāja, ka meitene vēl nav gatava ēst cietu barību. Lai piepildītu viņas sarāvušos vēderiņu, nevajadzēja daudz, un atlikumu Iza ielēja ūdens glabāšanai paredzētā ādā, lai bērnam būtu ēdamais ceļojuma laikā. Kad meitene bija apmierinājusi izsalkumu, Iza noguldīja viņu un noņēma sautējošo kompresi. Brūces bija kļuvušas sausākas, un uztūkums - nozudis.

- Labi, - Iza skaļi teica.

Meitene salēcās no asās rīkles skaņas; tā bija pirmā reize, kad viņa dzirdēja sievieti runājam. Bērna nepieradušajai ausij tas nemaz neizklausījās pēc vārda, drīzāk pēc kāda dzīvnieka rūkšanas vai ņurdēšanas. Tomēr Izas rīcība neatgādināja dzīvnieku, tā bija ļoti cilvēciska, humāna. Zāļu sievai jau bija sagatavota vēl viena sastampāta sakne, un, kamēr tā lika svaigo kompresi, pie viņām piekliboja kroplīgais, uz vienu pusi šķībais vīrs.

Viņš bija visatbaidošākais un pretīgākais virs, kādu mazā meitene jelkad bija sastapusi. Viena tā sejas puse bija sarētota, un ādas gabaliņš klāja to vietu, kur vajadzēja atrasties vienai viņa acij. Taču meitenei visi šie cilvēki šķita tik sveši un neglīti, ka tā atbaidošais kroplums bija tikai pakāpes jautājums. Meitene nezināja, kas viņi bija un kā viņa atgadījusies to vidū, bet viņa saprata, ka sieviete par viņu rūpējas. Meitene bija pabarota, komprese atvēsināja un nomierināja kāju, un vissvarīgākais šķita tas, ka kaut kur savas zemapziņas dziļumos viņa sajuta atvieglojumu no satraukuma, kas piepildīja prātu ar smeldzošām bailēm. Lai cik dīvaini bija šie cilvēki, viņa vismaz atradās kopā ar tiem un vairs nebija viena.

Kroplais vīrs nometās zemē un apskatīja bērnu. Tas atbildēja viņa skatienam ar atklātu ziņkāri, pārsteidzot vīru. Viņa klana bērni vienmēr bija nedaudz baidījušies no tā. Viņi ātri iemācījās, ka pat vecie ļaudis izturas pret viņu ar bijību, un vīra atturīgā stāja neveicināja familiaritāti. Plaisa vēl paplašinājās, kad mātes piedraudēja bērniem atsaukt Moguru, ja tie neklausīs. Līdz brīdim, kad bērni jau bija gandrīz pieauguši, vairums no viņiem, jo sevišķi meitenes, patiesi baidījās no Mogura. Un, tikai sasnieguši savus brieduma gadus, klana locekļi nomainīja bailes pret cieņu. Kreba veselajā labajā acī sprēgāja interese par šī savādā bērna vērtējumu, kurā nebija baiļu.

-     Bērnam ir labāk, Iza, - Mogurs ieteicās. Viņa balss tembrs bija zemāks nekā sievietei, bet viņa izrunātās skaņas meitenei izklausījās drīzāk kā rūkšana, nevis vārdi. Viņa nepamanīja roku veidotās zīmes, kas pavadīja vārdus. ŠI valoda mazajai bija pilnīgi sveša; viņa saprata vienīgi to, ka vīrietis sievietei kaut ko saka.

-    Viņai vēl nav spēka aiz bada, - Iza teica, - bet brūce ir labāka. Skrāpējumi ir dziļi, taču ne tik ļoti, lai nopietni sabojātu kāju, un iekaisums izzūd. Viņu savainojis alu lauva, Kreb. Vai tu jebkad esi redzējis, ka lauva samierinātos ar dažām brūcēm, ja ir nolēmis uzbrukt? Es brīnos, ka viņa ir dzīva. Tam jābūt kādam spēcīgam garam, kas viņu aizsargā. Bet, - Iza piebilda, - ko gan es zinu par gariem?

Tā noteikti nebija sievietes, pat ne viņa ciltsmāsas darīšana - runāt ar Moguru par gariem. Viņa parādīja kādu žestu, izlūdzoties piedošanu par sievietes iedomību. Burvis uz to neatbildēja - viņa ari nebija cerējusi -, bet, noklausījies viņas komentārus par stipro, sargājošo garu, tas skatījās bērnā ar augošu interesi. Viņam pašam bija līdzīgas domas, un, lai gan to nekad neatzītu, māsas viedoklis viņam bija svarīgs - tas apstiprināja viņa paša pārliecību.

Ļaudis ātri nojauca nometni. Iza, apkrāvusies ar grozu un paunām, noliecās, lai piesietu meiteni pie gurna, un iestājās rindā aiz Bruņa un Groda. Tā ceļojot pie sievietes sāna, mazā meitene ziņkārīgi lūkojās visapkārt, vērojot visu, ko dara Iza un pārējās sievietes. Meitene skatījās ar īpašu interesi, kad viņi apstājās, lai savāktu barību. Iza viņai vienmēr deva apēst kādu svaigu pumpuru vai maigu, jaunu asniņu, un tas radīja viņā neskaidras atmiņas par kādu citu sievieti, kas bija darījusi tāpat. Tomēr tagad meitene pievērsa augiem lielāku uzmanību un sāka ievērot to raksturīgās pazīmes. Bada dienas meitenē bija izraisījušas dedzīgu vēlēšanos iemācīties atrast barību. Viņa norādija uz kādu augu un jutās apmierināta, kad sieviete apstājās un izraka tā sakni. Iza arī bija apmierināta. "Bērns ātri mācās," viņa nodomāja. "Viņa nevarēja to pazīt iepriekš, jo tad būtu to ēdusi."

Ap pusdienlaiku viņi apstājās, lai atpūstos, tikmēr Brūns aplūkoja iespējamo alas vietu, un, izbarojusi mazajai pēdējo buljonu no ādas ūdens somas, Iza iedeva viņai košļāt strēmeli cietas, kaltētas gaļas. Ala nebija piemērota viņu vajadzībām. Vēlāk pēcpusdiena meitenes kāja sāka pulsēt, zūdot vītola mizas radītajam iespaidam. Viņa nemierīgi grozījās. Iza paglaudīja meiteni un pārvietoja smagumu ērtākā stāvoklī. Meitene pilnībā ļāvās sievietes rūpēm. Ar pilnīgu paļāvību un uzticēšanos viņa apvija kaulainās rokas Izai ap kaklu un nolika galvu uz sievietes platā pleca. Zāļu sieva, tik ilgu laiku pavadījusi bez bērniem, sajuta iekšēja siltuma uzplūdus pret bāreni. Meitene vēl aizvien bija vārga un nogurusi un, ieaijāta sievietes soļu ritmiskajā kustībā, aizmiga.

Tuvojoties vakaram, Iza sāka sajust papildu nastas smagumu, un, kad Brūns izziņoja, ka soļošana todien beigusies, jutās laimīga, ka varēja nolikt bērnu zemē. Meitenei bija drudzis, viņas vaigi bija karsti un sasārtuši, acis - glāžainas, un, meklējot barību, sieviete lūkojās ari pēc kāda auga, ar ko atkal ārstēt meiteni. Iza nezināja, kāds bija infekcijas cēlonis, taču viņa saprata, kā ārstēt to un vēl daudzas citas kaites.

Lai gan dziedināšana notika ar maģijas palīdzību un tika veikta, piesaucot garus, tas tomēr nemazināja Izas zāļu efektivitāti. Senie klani vienmēr bija pārtikuši, medījot, vācot barību un paaudzēs izmantojot savvaļas augus, par kuriem uzkrāta pieredze vai nejauši iegūta informācija. Dzīvniekus nokāva, tiem novilka ādu, bet to orgānus izpētīja un salīdzināja. Sievietes, gatavojot pusdienas, sagrieza gabaliņos augus un izmantoja zināšanas savām vajadzībām.

Māte bija rādījusi Izai dažādus iekšējos orgānus, un mācībās ietilpa arī to funkciju skaidrojums, taču tas bija tikai atgādinājums tam, ko viņa jau zināja. Iza bija kādas ļoti cienījamas zāļu sievu līnijas atvase, un ar daudz noslēpumaināku paņēmienu palīdzību nekā mācības dziedināšanas zināšanas tika nodotas tālāk zāļu sievu meitām. Cienījamas izcelsmes zāļu sievai iesācējai bija augstāks stāvoklis nekā pieredzējušai vidusmēra izcelsmes dziedniecei - te slēpās dziļa doma.

Jau Izai piedzimstot, tās smadzenēs bija uzkrātas viņas senču - senas izcelsmes zāļu sievu, un Iza bija viņu tiešā pēcnācēja, - iegūtās zināšanas. Viņa spēja atcerēties, ko tās zināja. Tas īpaši neatšķīrās no tā, kā viņa atcerējās pašas pieredzēto; un, reiz iedarbināts, šis process turpinājās pats no sevis. Zāļu sieva izmantoja pati savas atmiņas galvenokārt tāpēc, ka spēja atcerēties arī ar tām saistītos apstākļus; viņa nekad neko neaizmirsa un varēja savā atmiņu bankā restaurēt vienīgi šīs zināšanas, nevis to, kā tās tika iegūtas. Un, lai gan Izai un viņas brāļiem bija kopīgi vecāki, ne Krebam, ne Brūnam nebija viņas dziedināšanas zināšanu.

Atmiņas klana cilvēkos atšķīrās atkarībā no dzimuma. Sievietēm nebija lielākas vajadzības iepazīt medību mākslu kā vīriešiem apgūt ko vairāk par elementāru augu valsts pārzināšanu. Atšķirību vīriešu un sieviešu smadzenēs uzspieda pati daba, un kultūra to vienīgi sacementēja. Tas bija vēl viens no dabas mēģinājumiem ierobežot cilvēka smadzeņu apjomu, cenšoties turpināt rasi. Jebkurš bērns, piedzimis ar zināšanām, kas likumīgi piemita pretējam dzimumam, tās jau bija zaudējis stimulēšanas trūkuma dēļ līdz brīdim, kad tika sasniegts pieaugušā statuss.

Bet dabas centieni glābt rasi no iznīcības nesa sev līdzi elementus, kas nogalināja pašas izvirzīto mērķi. Abi dzimumi bija svarīgi ne tikai dzīvības došanai, bet arī izdzīvošanai ikdienā; viens nevarēja ilgi izdzīvot bez otra. Un viņi nespēja iemācīties viens otra prasmes, viņiem šādam nolūkam nebija atmiņu. Bet klana cilvēku acis un smadzenes bija apveltījušas abus dzimumus ar asu un uztvert spējīgu redzi, lai gan tā tika izmantota atšķirīgos veidos. Ceļojuma laikā līdzenums pakāpeniski mainījās un Izai neapzināti iespiedās atmiņā katra detaļa ainavā, kurai viņi gāja cauri, jo sevišķi augu valsts. Zāļu sieva no liela attāluma spēja saskatit nelielas atšķirības lapas formā vai stublāja augstumā, un, lai gan bija atsevišķi augi, dažas puķes, pa kādam kokam vai krūmam, ko viņa nekad agrāk nebija redzējusi, tie nebija sveši. Kaut kur dziļi lielo smadzeņu krokā viņa atrada atmiņas par tiem, atmiņas, kas nenāca no pašas pieredzes. Tomēr pat ar šo milzīgo informācijas krātuvi, kas bija Izas rīcībā, viņa nesen bija redzējusi dažus augus, kas likās pilnīgi nepazīstami, tikpat sveši kā šie lauki. Viņa būtu vēlējusies izpētīt tos sīkāk. Visās sievietēs radās ziņkāre par nepazīstamo augu dzīvi, un tas nozīmēja apgūt jaunas zināšanas, kas nepieciešamas tūlītējai izdzīvošanai.

Daļa no ikvienas sievietes mantojuma bija zināšanas par to, kā pārbaudīt nepazīstamu augu, un, tāpat kā pārējās sievietes, Iza eksperimentēja ar sevi. Līdzība ar pazīstamiem augiem ļāva sagrupēt jaunos augus nosacītās kategorijās, bet viņa apzinājās, kādas briesmas slēpās faktā, ka augiem ar līdzīgu izskatu var būt atšķirīga iedarbība. Pārbaudes procedūra bija vienkārša. Zāļu sieva nokoda mazu gabaliņu. Ja garša bija nepatīkama, viņa to nekavējoties izspļāva. Ja tā bija pieņemama, viņa paturēja nelielo gabaliņu mutē, uzmanīgi novērodama jebkādu dzeļošu vai dedzinošu garšu vai jebkādas garšas izmaiņas. Ja tādu nebija, viņa to norija un gaidīja, vai varēs novērot kādu iedarbību. Nākamajā dienā viņa nokoda lielu kumosu un veica tādu pašu procedūru. Ja nekādas sliktas ietekmes netika novērotas arī pēc trešā mēģinājuma, jaunā barība tika uzskatīta par ēdamu, sākumā gan nelielās devās.

Bet Iza bija vairāk ieinteresēta, lai būtu kādi redzami rezultāti, jo tas liecināja, ka augu varēs izmantot ārstnieciskām vajadzībām. Pārējās sievietes, veicot tādu pašu ēdamības pārbaudi, nesa viņai visu neparasto, ari jebkuru augu, kura īpašības atgādināja indigos vai toksiskos augus. Ļoti uzmanīgi viņa eksperimentēja arī ar šiem, izmantojot pati savas metodes. Tomēr šāda eksperimentēšana aizņēma daudz laika, tāpēc ceļojuma reizē viņa izmantoja tikai tos augus, kurus labi pazina.

Netālu no pašreizējās nometnes Iza atrada vairākas slaidas, ziz- lim līdzīgas kāršrozes garos kātos ar lieliem, spilgtiem ziediem. No šo daudzkrāsaino ziedošo augu saknēm, tāpat kā no īrisu saknēm, varēja sagatavot sautējošas kompreses, lai veicinātu atveseļošanos un mazinātu uztūkumu un iekaisuma procesu. Ziedu uzlējums gan mazinātu bērna sāpes, gan padarītu viņu miegaināku. Viņa puķes savāca un pievienoja malkas klēpim.

Pēc vakara maltītes mazā meitene sēdēja, atstutēta pret lielu klinti, un vēroja apkārtējo cilvēku rosīšanos. Ēdiens un tīrais apģērbs bija atspirdzinājis viņu, un meitene pļāpāja ar Izu, lai gan zināja, ka sieviete viņu nesaprot. Pārējie klana locekļi nosodoši lūkojās viņas virzienā, taču bērns nesaprata šo skatienu nozīmi. Klana cilvēku neattīstītie balss orgāni padarīja neiespējamu precīzu skaņu artikulāciju. Tās dažas skaņas, ko viņi lietoja kā pastiprinājumu žestu valodai, bija radušās no brīdinājuma saucieniem vai nepieciešamības piesaistīt uzmanību, un nozīme, kas tika piešķirta vārdiskajām izpausmēm, bija daļa no viņu tradīcijām. Viņu pirmatnējie sazināšanās līdzekļi - roku signāli, žesti un intuīcija, kas bija radusies no ciešās saskares, iedibinātās paražas un smalkā spēja uztvert izteiksmes un ķermeņa stāvokļus - bija spilgti, bet ierobežoti. Konkrētos objektus, ko redzēja viens, bija grūti aprakstīt citiem, un abstraktos jēdzienus pat vēl grūtāk. Bērna pļāpība mulsināja klana cilvēkus un padarīja viņus aizdomīgus.

Bērnus viņi glabāja kā dārgumu, audzināja tos ar maigu un mīlošu pieķeršanos un disciplīnu, kas kļuva stingrāka, viņiem pieaugot. Mazuļus vienlīdz lutināja kā sievietes, tā vīrieši, pārmetumi bērniem visbiežāk izpaudās vienīgi kā to ignorēšana. Kad bērni sāka apzināties vecāko bērnu un pieaugušo augstāko stāvokli, viņi centās tiem līdzināties un pretojās lutināšanai kā tādai, kas bija attiecināma vienīgi uz mazuļiem. Bērni ātri iemācījās uzvesties stingri noteikto tradīciju rāmjos, un viena no tradīcijām mācīja, ka liekas skaņas ir nevietā. Slaidā auguma dēļ meitene šķita vecāka par saviem gadiem, un klana ļaudis viņu uzskatīja par nedisciplinētu, slikti audzinātu.

Iza, kas bija daudz ciešākā kontaktā ar meiteni, domāja, ka viņa ir jaunāka nekā izskatās. Viņas minējumi par meitenes vecumu bija diezgan tuvu patiesībai, un viņa izturējās daudz iecietīgāk pret bezpalīdzīgo bērnu. Sieviete arī uzminēja no meitenes murmināšanas drudža laikā, ka viņas suga izrunā skaņas daudz tekošāk un biežāk. Izu saistīja šis bērns, kura dzīve bija atkarīga no viņas un kurš bija apvijis savas kalsnās roķeles viņai ap kaklu pilnīgā uzticībā. "Gan jau pietiks laika," Iza nodomāja, "iemācīt viņai labu uzvedību." Viņa jau bija sākusi domāt par bērnu kā par savējo.

Krebs grozījās tuvumā, kamēr Iza uz kāršrožu ziediem lēja verdošu ūdeni, un apsēdās blakus bērnam. Viņu interesēja šī svešiniece, un, tā kā sagatavošanās vakara rituālam vēl nebija pabeigta, viņš bija devies paskatīties, kā meitene atveseļojas. Viņi cieši lūkojās viens otrā - jaunā meitene un kroplais, rētām klātais vecais virs -, pētot viens otru ar vienlīdz lielu intensitāti. Krebs vēl nekad nebija atradies tik tuvu viņas tipa cilvēkam un vispār nebija redzējis nevienu no Citu bērniem. Meitene pat nebija zinājusi par tādu klana cilvēku eksistenci, kamēr vienu ritu pamodās viņu vidū, taču vairāk par viņu rases īpatnībām meiteni interesēja viņa sejas krunkainā āda. Savā ierobežotajā pieredzē viņa nekad nebija sastapusies ar tik atbaidoši rētotu seju. Impulsīvi, bērnam raksturīgās neapvaldītās reakcijas mudināta, viņa pasniedzās, lai pieskartos tā sejai, lai redzētu, vai rētas pieskaroties ir citādas.

Krebs bija pārsteigts, kad meitene viegli noglāstīja viņa seju. Neviens klana bērns nekad tā nebija pēc viņa sniedzies. Ari pieaugušie pēc viņa netiecās. Viņi vairījās no saskarsmes ar Moguru, it kā, tam pieskaroties, tie kaut kādā veidā varētu iemantot viņa kroplumu. Vienīgi Izai, kas ārstēja Krebu artrīta lēkmju laikā, kas ar katru ziemu viņam uzklupa aizvien nežēlīgāk, šķiet, nebija sirdsapziņas pārmetumu šajā ziņā. Mogura nepareizi veidotais augums un neglītās rētas viņā neizsauca riebumu, tāpat kā burvja vara un stāvoklis neradīja bijību. Šis mazās meitenes maigais glāsts aizskāra kādu iekšējo stigu viņa vientuļajā, vecajā sirdī. Mogurs gribēja runāt ar viņu un kādu brīdi domāja, kā iesākt.

-    Krebs, - viņš teica, norādot uz sevi.

Iza klusi vēroja, gaidot, kamēr ievilksies ziedu uzlējums. Viņa bija priecīga, ka Krebam interesēja meitene un ka viņa personiskais vārds nebija izteikts veltīgi.

-    Krebs, - viņš atkārtoja, sitot sev pa krūtīm.

Bērns pielieca galvu, mēģinot saprast. Bija kaut kas, ko viņš gribēja, lai viņa dara. Krebs nosauca savu vārdu trešo reizi. Pēkšņi viņas seja apskaidrojās, viņa izslējās taisni un pasmaidīja.

-     Grubs? - viņa atbildēja, veļot r skaņu, lai atdarinātu vīrieša teikto.

Vecais virs apstiprinoši pamāja; viņas sacītais skanēja ļoti līdzīgi. Tad viņš norādīja uz meiteni. Viņa viegli sarauca pieri, ne visai pārliecināta, ko Krebs gribēja zināt. Viņš uzsita sev pa krūtīm, atkārtoja savu vārdu, pēc tam uzsita viņai pa krūtīm. Viņas platais, saprotošais smaids viņam izskatījās pēc grimases, un daudzzilbju vārds, kas vēlās pār meitenes lūpām, bija ne vien neatkārtojams, bet ari gandrīz nesaprotams. Viņš atkārtoja tās pašas kustības, pieliecies tuvāk, lai labāk dzirdētu. Viņa pateica savu vārdu.

-    Ēi-rr, - viņš stostījās, papurināja galvu, pamēģināja vēlreiz. - Ēi- 11a, Ei-la? - Tas bija līdzīgākais, ko viņš spēja izveidot. Klanā nebija daudz tādu, kas būtu spējuši atdarināt šo vārdu tik tuvu dzirdētajam. Viņa staroja un sparīgi māja ar galvu no augšas uz leju. Tas nebija tieši tas, ko meitene bija teikusi, taču viņa to pieņēma, pat savā jaunajā prātā nojaušot, ka viņš nespēj izrunāt tās vārdu vēl labāk.

-    Eila, - Krebs atkārtoja, cenšoties pierast pie skaņas.

-     Kreb? - meitene teica, paraustot viņu aiz rokas, lai piesaistītu vīra uzmanību, tad norādīja uz sievieti.

-     Iza, - Krebs teica, - Iza.

-    Īlīz-sa, - viņa atkārtoja. Viņa bija sajūsmā par vārdu spēli. - Iza, Iza, - viņa atkārtoja, lūkojoties uz sievieti.

Iza svinīgi pamāja; vārda skaņas bija ļoti svarīgas. Viņa paliecās uz priekšu un uzsita pa meitenes krūtīm, kā to bija darījis Krebs, gaidot, lai tā vēlreiz izrunā savu vārdu. Meitene atkārtoja savu vārdu, bet Iza tikai kratīja galvu. Viņa nespēja veidot šo skaņu kombināciju, kura meitenei izdevās tik viegli. Bērns izskatījās apmulsis, tad, pametis acis uz Krebu, izrunāja savu vārdu, kā to bija darījis viņš.

-    Iie-ghha? - sieviete mēģināja. Meitene papurināja galvu un izrunāja to vēlreiz. - Iie-ja? - Iza mēģināja vēlreiz.

-    Ei, Ei, nevis Ije, - teica Krebs. - Eeei-llla, - viņš atkārtoji pavisam lēni, lai Iza varētu saklausīt nepazīstamo skaņu kombināciju.

-    Eei-lla, - sieviete uzmanīgi teica, pūloties atdarināt vārdu tā, kā to bija izrunājis Krebs.

Meitene pasmaidīja. Nebija svarīgi, ka vārda izruna nedaudz atšķīrās; Iza tik ļoti bija pūlējusies izrunāt vārdu, ko viņai bija piešķīris Krebs, ka meitene to pieņēma kā savējo. Viņa tiem būs Eila. Spontāni viņa pasniedzās un apkampa sievieti.

Iza viņu maigi saspieda, tad atstūma nost. Viņai vajadzēs iemācīt šim bērnam, ka neklājas publiski izrādīt jūtas, tomēr sieviete jutās iepriecināta.

Eila nezināja, kur likties aiz prieka. Viņa bija jutusies tik vientuļa, tik izolēta šo svešo ļaužu vidū. Viņa tik ļoti bija centusies saprasties ar šo sievieti, kas par viņu rūpējās, un jutās tik ļoti vīlusies, kad visi viņas mēģinājumi izrādījās velti. Tas bija tikai sākums, tomēr meitenei vismaz bija vārds, kādā saukt šo sievieti, un vārds, kādā sauks viņu. Viņa pagriezās pret vīrieti, kas bija uzsācis šo sazināšanos. Tas vairs ne tuvu nelikās tik neglīts. Viņas prieks kūsāja pāri malām, meitene sajuta pret viņu siltumu, un, kā daudz reižu bija darījusi ar kādu citu vīrieti, ko atcerējās tikai pavisam neskaidri, mazā meitene aplika rokas ap kroplā vira kaklu, nolieca tā galvu uz leju un piespieda savu vaidziņu pie viņa.

Meitenes maiguma žests samulsināja vīru. Mogurs apspieda tieksmi atbildēt ar to pašu. Tas būtu absolūti nepareizi, ja viņu redzētu apkampjam šo svešo būtni, nepiederošu pie cilts pavarda. Tomēr Krebs ļāva meitenei kādu bridi piespiest savu gludo, stingro vaidziņu pie viņa pinkainā vaiga, pirms maigi noņēma no kakla viņas rokas.

Krebs paņēma savus piederumus un, atspiedies uz tiem, piecēlās kājās. Klibojot projām, viņš domāja par meiteni. "Man vajadzēs iemācīt viņu runāt, viņai būs jāiemācās sarunāties pareizi," viņš pie sevis noteica. "Galu galā - es nevaru uzticēt visu viņas izglītošanu sievietei." Lai gan viņš saprata, ka patiesībā gribēja kopā ar meiteni pavadīt vairāk laika. Pats to neapzinoties, Mogurs domāja par viņu kā par pastāvīgu klana locekli.

Ļaujot Izai ņemt līdzi svešo meiteni, Brūns nebija apsvēris tādu iespēju. Tā nebija tikai viņa kļūda, tā bija viņa rases neveiksme. Vadonis nevarēja paredzēt, ka atradīs ievainotu bērnu, kas nepieder pie klana, un nevarēja uzminēt viņas pieņemšanas loģiskās sekas. Viņas dzīvība bija glābta; vienīgā alternatīva tam, lai ļautu viņai palikt kopā ar klanu, bija izraidīšana, lai meitene atkal klīstu viena. Viņa nespētu izdzīvot viena - tam nebija vajadzīgas paredzēšanas spējas, tas bija fakts. Lai viņu atkal nolemtu nāvei pēc tam, kad meitenes dzīvība bija izglābta, viņam būtu jāstrīdas ar Izu, kuras pusē, kaut ari viņai nebija personiskas varas, atradās vesela rinda grūti pieveicamu garu - un tagad vēl Krebs, Mogurs, kura varā bija izsaukt jebkuru un visus garus. Gari Bruņa uztverē bija ietekmīgs spēks, viņam nebija vēlēšanās nonākt nesaskaņā ar tiem. Vadonim par attaisnojumu jāsaka, ka prātojumos par meiteni tieši tas viņu satrauca visvairāk. Viņš nebija spējis to formulēt, bet šī doma karājās gaisā. Brūns vēl to nezināja, bet viņa klans bija palielinājies līdz divdesmit vienam cilvēkam.

Kad zāļu sieva nākamajā rītā pārbaudīja Eilas kāju, tā bija labāka. Viņas kā speciālistes rūpju rezultātā iekaisums bija gandrīz izzudis, un četras paralēlās dziļās brūces bija aizvērušās un sākušas dzīt, lai gan rētas saglabāsies uz visiem laikiem. Iza nolēma, ka sautējošā komprese vairs nav nepieciešama, un sagatavoja bērnam vītola mizas tēju. Izcelta no guļamās ādas, Eila mēģināja stāvēt. Iza viņai palīdzēja un atbalstīja, kamēr meitene grīļodamās centās pārnest ķermeņa svaru uz kāju. Sāpēja, taču pēc dažiem uzmanīgiem soļiem viņa jau jutās labāk.

Izslējusies pilnā augumā, meitene šķita vēl slaidāka, nekā Iza bija iedomājusies. Viņai bija garas, izstīdzējušas un taisnas kājas ar mezglainiem ceļgaliem. Iza sev jautāja, vai tās nav deformētas. Klana cilvēkiem kājas bija izliektas uz āru, tomēr, ja neskaita klibošanu, bērnam pārvietoties nebija nekādu problēmu. Droši vien taisnas kājas viņai ir normālas - tāpat kā zilas acis.

Klanam dodoties ceļā, zāļu sieva ietina meiteni ādā un pacēla sev uz gurna; viņas kāja vēl nebija pietiekami sadzijusi, lai soļotu lielus attālumus. Ik pa laikam dienas garumā Iza palaida meiteni zemē, lai kādu brīdi pasoļo pati. Meitene visu laiku kāri ēda, pēc ilgās badošanās cenšoties atgūties, un Iza jau šķita pamanām, ka meitene pieaug svarā. Viņa priecājās, ka laiku pa laikam var atbrīvoties no liekās nešļavas, jo īpaši tāpēc, ka ceļojums bija kļuvis grūtāks.

Plašā, līdzenā stepe palika klana ļaudīm aiz muguras, un dažas nākamās dienas tie pavadīja, šķērsojot kalnu paugurus, kas kļuva aizvien stāvāki. Viņi atradās kalnu pakājē, un mirdzošās ledus virsotnes ar katru dienu tuvojās. Kalni bija klāti bieziem mežiem, nevis ar ziemeļu meža mūžzaļajiem kokiem, bet gan ar platlapu koku resnajiem, zarainajiem stumbriem. Kļuva siltāks daudz straujāk, nekā tas šajā gadalaikā bija parasts, un par to Brūns brīnījās. Viri nomainīja savus apmetņus ar īsākām ādām, kas atsedza viņu kailos rumpjus. Sievietes neietērpās savā vasaras kārtā; nastas bija vieglāk nest, ietinoties pilnīgi, lai mazinātu berzi.

Līdzenums vairs nepavisam neatgādināja auksto stepi, kas bija ieskāvusi viņu veco alu. Klanam soļojot pa ēnainajām, šaurajām ielejām un pāri mērenās joslas biezo mežu zālainajiem pauguriem, Iza atklāja, ka aizvien vairāk un vairāk paļaujas uz to atmiņu sniegtajām zināšanām, kas bija senākas par pašas atmiņām. Starp ozoliem, dižskābaržiem, valriekstiem, ābelēm un kļavām ar smagi brūnu mizu vīdēja vītoli, bija redzami bērzi, skābarži un apses ar savu lokano, līdzeno un plāno mizu un alkšņu un lazdu slaidais pamežs. Gaisā virmoja kāda asa smarža, kuru Iza uzreiz nevarēja pazīt un kura šķita atplūstam ar silto, maigo vēja plūsmu no dienvidiem. Spurdzes vēl bija pielipušas pie pilnībā salapojušajiem zariem. Maigi rozā un baltas ziedlapiņas planēja lejup - augļkoku un riekstkoku vēja nopūstās ziedlapiņas, rudens dāsnuma pirmās vēstneses.

Viņi lauzās cauri biezā meža krūmiem un vīteņaugiem un kāpelēja pa atsegtām virsmām. Klinšu izbīdījumos pavērās krāšņas kalnu nogāzes neskaitāmās zaļās krāsas niansēs. Viņiem kāpjot augstāk, atkal parādījās priedes sulīgais zaļums kopā ar sudrabotām skujām. Vēl augstāk ik pa brīdim bija sastopama zilganā egle. Skujkoku tumšākās krāsas jaucās kopā ar platlapu koku un laimu [2] suligi zaļajiem pamattoņiem un dažādo sīklapu sugu bāli zaļganajām nokrāsām. Sūnu un zāles toņi papildināja sulīgā pameža un nelielo augu krāšņo mozaiku, sākot no zaķskābenes - āboliņam līdzīgas meža skābenes - un beidzot ar sīkiem stādiņiem, kas bija piekļāvušies kailajām klinšu virsmām. Mežs bija piebērts ar ziedošām savvaļas puķēm, baltām tril- lijām, dzeltenām vijolītēm, rožsārtām vilkābelēm, turpretī dzeltenīgi baltās narcises un zilās un dzeltenās genciānas bija vairāk redzamas augstākajās pļavās. Dažās stipri noēnotās vietās vēl lepni slēja savas galviņas pēdējie dzeltenie, baltie un purpursārtie krokusi, palēnām vīstot, lai drīz vien ziedētu par jaunu.

Klans apstājās atpūsties, sasniedzis kādas stāvas nogāzes virsotni. Lejā mežiem klātās kalnu pakājes panorāma strauji izbeidzās stepē, kas sniedzās līdz pat horizontam. No šis izdevīgās pozīcijas tālumā varēja saskatīt vairākus ganāmpulkus graužam garo zāli, kura jau sāka krāsoties vasaras zeltainajā toni. Mednieki, kas pārvietojas ātri un viegli, ar smagām nastām apkrauto sieviešu nekavēti, varēja sev izvēlēties kādu no lielās medījumu daudzveidības un pavisam viegli sasniegt stepi, kamēr rīts vēl nebija ne pusē. Pret austrumiem debesis pāri plašajai stepei bija skaidras, bet tālumā no dienvidiem strauji savilkās negaisa mākoņi. Ja tie pletīsies plašumā, augsto kalnu grēda ziemeļos liks mākoņiem uzgāzt klanam savu slapjo nesumu.

Brūnam un viņa vīriem pašlaik notika sanāksme vietā, kur viņus vairs nedzirdēja sievietes un bērni, taču satrauktie, drūmie skatieni un roku žesti neļāva šaubīties par sarunu iemeslu. Viņi centās izlemt, vai negriezties atpakaļ. Vieta bija nepazīstama, bet vēl svarīgāk bija tas, ka viņi aizvirzījās pārāk tālu projām no stepes. Lai gan mežiem klātajās kalnu pakājēs bieži pavīdēja dzīvnieki, tas nebija nekas salīdzinājumā ar milzīgajiem ganāmpulkiem, kas pārtika no zālaino līdzenumu leknās barības. Dzīvniekus bija izdevigāk medīt atklātā vietā, vieglāk ieraudzīt bez meža aizsega, kas tos apslēpa, aizsega, kas padarīja neredzamus arī to četrkājainos medniekus. Līdzenuma dzīvnieki bija sabiedriskāki, tiem bija tendence pulcēties lielos baros, nevis turēties pa vienam vai atsevišķās dzimtās, kā to darīja meža zvēri.

Iza minēja, ka viņiem, iespējams, būs jāgriežas atpakaļ, padarot visu smago kāpšanu stāvajos kalnos veltīgu. Savelkošies mākoņi un draudošais lietus pārsvieda drūmu, tumšu pārsegu nomāktajiem ceļotājiem. Gaidot Iza palaida Eilu zemē un atbrīvojās no sava smagā nesamā. Bērns, priecīgs par brīvību, ko viņam sniedza dzīstošā kāja, ticis vaļā no sievietes sāna, aizklīda projām. Iza pamanīja, kā meitene izzūd no redzesloka aiz izvirzīta klints izciļņa tieši priekšā. Viņa negribēja, lai bērns aizmaldītos par tālu. Sanāksme varēja beigties jebkurā brīdī, un Brūnam nepatiks, ja meitenes dēļ aizkavētos ceļa turpinājums. Iza devās tai pakaļ un, pagriezusies gar izcilni, ieraudzīja bērnu, bet tas, ko viņa redzēja aiz meitenes, lika viņas sirdij sisties straujāk.

Iza pagriezās un steidzās atpakaļ, pamezdama steidzīgus skatienus pār plecu. Viņa neuzdrošinājās pārtraukt Bruņu un vīrus un nepacietīgi gaidīja, kad sapulce beigsies. Brūns viņu pamanīja un, lai gan to neizrādīja, zināja, ka sievieti kaut kas satrauc. Tikko vīri izklīda, Iza piesteidzās pie Bruņa, apsēdās viņa priekšā un lūkojās uz zemi - šis stāvoklis nozīmēja, ka viņa vēlas ar to runāt. Viņš varēja to uzklausīt vai neuzklausīt; tā bija viņa izvēle. Ja viņš būtu Izu ignorējis, viņai nebūtu ļauts izstāstīt, kas tai bija zināms.

Brūns minēja, ko viņa grib teikt. Viņš bija pamanījis meiteni pētām apkārtni - nebija gandrīz nekā saistībā ar šo klanu, kas viņam paslīdētu garām neievērots, - bet vadonim bija jārisina steidzamākas lietas. "Tas droši vien ir saistīts ar to meiteni," Brūns dusmīgs nodomāja, un viņam gribējās ignorēt Izas lūgumu. Neatkarīgi no tā, ko teica Mogurs, viņam nepatika, ka meitene ceļo kopā ar klanu. Pacēlis skatienu, Brūns ieraudzīja, ka burvis viņu vēro, un centās uzminēt, ko gan vienacis varētu domāt, tomēr neizteiksmīgajā sejā nespēja neko izlasīt.

Vadonis atkal palūkojās uz sievieti, kas sēdēja viņam pie kājām; sievietes saspringtais izskats nodeva viņas satraukumu. "Viņa patiesi ir uztraukusies," viņš nodomāja. Brūns nebija bezjūtīgs cilvēks, un viņš augstu vērtēja savu ciltsmāsu. Kaut ari viņai bija bijušas problēmas ar savu partneri, Iza vienmēr uzvedās labi. Viņa bija kā piemērs pārējām sievietēm un reti kad traucēja vadoni ar nenozīmīgiem lūgumiem. Varbūt viņam vajadzētu ļaut zāļu sievai runāt; viņam jau nebija jāreaģē uz tās lūgumu. Brūns noliecās un viegli uzsita sievietei pa plecu.

Izas elpa no pieskāriena eksplodēja; viņa pat nemanīja, ka bija to aizturējusi. Brūns ļaus viņai runāt! Brūns tik ilgi bija domājis, ka Iza bija pārliecināta - viņš to neuzklausīs. Iza piecēlās un, norādījusi izciļņa virzienā, pateica vienu vienīgu vārdu: - Ala!

4

Brūns apsviedās uz papēža un soļoja uz klints kori. Kad vadonis pagriezās gar izvirzīto izcilni, viņu apstādināja priekšā ieraudzītais. Sajūsma izplūda cauri viņa dzīslām. Ala! Un vēl kāda ala! No paša pirmā brīža, kad viņš to ieraudzīja, Brūns zināja, ka tā ir ala, kuru meklēja, taču centās apvaldīt emocijas, lai kontrolētu savas augošās cerības. Ar apzinātu rūpību viņš kārtīgi un smalki nopētīja alu un tās apkārtni. Vadoņa koncentrēšanās bija tik spēcīga, ka viņš gandrīz nepamanīja mazo meiteni.

Pat atrodoties dažu simtu jardu attālumā, nelīdzenā trisstūrveida mute, izveidojusies pelēki brūnā kalnu klintī, bija pietiekami liela, lai solītu vairāk nekā piemērotu telpu, kur izmitināt viņa klanu. Ieeja bija vērsta uz dienvidiem, saules apspīdēta lielāko dienas daļu. It kā apstiprinot šo faktu, saules stars, atradis spraudziņu mākoņos virs galvas, apspīdēja alas plašās priekšējās terases sarkanīgo zemi. Brūns izstaigāja apkārtni, veicot ātru izpēti. Liela krauja ziemeļos un līdzīga dienvidaustrumos piedāvāja aizsardzibu no vējiem. "Tuvumā ir ūdens," viņš nodomāja, ieraugot lēzenās nogāzes pakājē alas rietumu pusē plūstošo upi, kas bija vēl viens pozitīvs punkts viņa prātā topošajā sarakstā. Tā bija visādā ziņā visdaudzsološākā vieta no visām, ko viņš bija redzējis. Vadonis pamāja Grodam un Krebam, apspiežot savu entuziasmu, kamēr gaidīja tos pievienojamies, lai izpētītu alu pamatīgāk.

Abi vīri steidzās pie vadoņa, tiem sekoja Iza, kas gāja meklēt Eilu. Ari viņa cītīgāk aplūkoja alu un apmierināta pamāja ar galvu, pirms kopā ar bērnu atgriezās pie ļaužu pulciņa, kas satraukti žestikulēja. Bruņa apslāpētās emocijas runāja pašas par sevi. Ļaudis zināja, ka ir atrasta ala, un viņi zināja, ka, pēc Bruņa domām, viņiem ir labas izredzes. Izspraukušies cauri apmākušos debesu drūmajai tumsai, spožie saules stari, šķiet, uzlādēja atmosfēru ar cerībām, kas sasaucās ar satraukti gaidošā klana noskaņojumu.

Brūns un Grods satvēra šķēpus, visiem trim vīriem tuvojoties alai. Viņi nemanīja cilvēku pazīmes, taču tā nebija garantija, ka ala ir neapdzīvota. Putni laidelējās iekšā un ārā no lielās ieejas un čivinādami un vidžinādami piķēja un riņķoja ap to. "Putni ir laba zīme," Mogurs domāja. Uzmanīgi virzoties tuvāk, viņi turējās ciešāk pie alas ārsienām, un Brūns un Grods rūpīgi aplūkoja, vai nebūs svaigas pēdas un izkārnījumi. Vissvaigākie bija dažas dienas veci. Kāda zvēra pēdas un lielu zobu nospiedumi uz smagiem kāju kauliem, kurus salauzuši vareni žokļi, runāja paši par sevi: kā īslaicīgu patvērumu alu bija izmantojis hiēnu pulciņš. Plēsīgie gaļēdāji bija uzbrukuši vecam, pamestam briedim un aizvilkuši tā rumpi uz alu, lai bez steigas un nosacītā drošībā pabeigtu maltīti.

Vienā malā, netālu no ieejas rietumu gala, apslēpts vīteņaugu un krūmu biezoknī, iedobē ieplūda strautiņš; no tā neliela urdziņa trīsuļoja lejup pa nogāzi uz upi. Kamēr pārējie gaidīja, Brūns gāja nelielu gabalu augšup pa stāvo, nelīdzeno, noaugušo alas pusi līdz strautiņa iztekai klintī. Burbuļojošais ūdens tieši no iztekas bija svaigs un tīrs. Brūns pieskaitīja avotiņu pie vietas labumiem un devās atpakaļ pie pārējiem. Vieta bija laba, bet lēmums bija meklējams alā. Divi mednieki un kroplais burvis gatavojās doties iekšā lielajā, tumšajā ejā.

Atgriezušies pie austrumu gala, viri palūkojās uz trīsstūrveida ieejas virsotni augstu virs galvas un iegāja kalna atverē. Sasprindzinājuši visas sajūtas, viņi nesteidzīgi devās tālāk, turoties cieši pie alas sienām. Kad acis pierada pie krēslas, viņi izbrīnā lūkojās apkārt. Augsti, velvēti, kupolveidīgi griesti un milzīga telpa, pietiekami plaša vairākkārt lielākam cilvēku skaitam, nekā bija viņi. Izlūki virzījās tālāk gar raupjo klints sienu, meklējot vēl kādu caurumu, kas vestu uz dziļākām iedobēm. Alas dibenā no sienas sūcās vēl viens strautiņš, veidojot nelielu, tumšu avotiņu, kas izsīka sausajā, netīrajā zemē mazu gabaliņu tālāk. Tūliņ aiz avota alas siena strauji pagriezās atpakaļ uz ieeju. Ejot atpakaļ gar rietumu sienu, pakāpeniski pieaugošajā gaismā viņi ieraudzīja tumšu spraugu, ko ieskāva blāvi pelēka klints. Pēc Bruņa signāla Krebs pārstāja šļūkāt, bet Grods un vadonis tuvojās plaisai un ielūkojās tajā: Viņi redzēja vienīgi tumsu.

- Grod! - Brūns komandēja un parādīja žestu, kas apzīmēja viņa vajadzību. Otrais vīrs pēc stāvokļa klanā izmetās ārā, tikmēr Brūns un Krebs saspringti gaidīja. Grods uzmanīgi nopētīja tuvumā esošos augus, tad metās uz vietu, kur auga neliela sudrabegle. Cieti, bezveidīgi sveķu pikuči, izdalījušies no koka, veidoja spīdīgus ielāpus uz to stumbra. Grods atlauza mizu; svaigas, lipīgas sulas pilieni piepildīja balto rētu, kas bija palikusi uz koka stumbra. Viņš nolauza sausos, sakaltušos zarus, kas vēl turējās zem dzīvajiem, ar zaļām skujām noaugušajiem zariem, tad izvilka nelielu akmens cirvi no sava apmetņa ieloces, nocirta zaļu zaru un veikli to nolobīja. Virs aptina sveķiem klāto mizu un sausos zarus ar cietu zāli līdz pat zaļā zara galam un, uzmanīgi izvilcis kvēlojošo ogli no sumbra raga pie jostas, turēja to zem mizas un sāka pūst. Drīz vien ar liesmojošu lāpu rokā viņš skriešus devās atpakaļ alā.

Grodam nesot gaismekli augstu virs galvas un Brūnam, kas gāja pa priekšu, turot gatavībā savu rungu, abi vīri iegāja tumšajā spraugā. Viņi klusi lavījās pa šauro eju uz priekšu, kas pēc dažiem soļiem pēkšņi pagriezās atpakaļ uz alas dibenu, un tūliņ aiz pagrieziena atklājās otra ala. Telpa, daudz mazāka par lielo alu, bija gandrīz apaļa, un, sakrauta pret dibensienu, trīcošajā lāpas gaismā spīdēja baltu kaulu kaudze. Brūns pagāja tuvāk, lai labāk varētu to apskatīt, un viņa acis iepletās. Viņš centās savaldīties, pamāja Grodam, un abi ātri devās ārā. Mogurs satraukts gaidīja, smagi atspiedies uz saviem piederumiem. Brūnam un Grodam iznākot no ejas, burvis bija pārsteigts. Brūns reti kad bija tik uzbudināts. Paklausot mājienam, Mogurs sekoja abiem vīriem, kas devās atpakaļ tumšajā ejā. Grods turēja lāpu paceltu, kamēr tie bija sasnieguši nelielo telpu. Mogurs samiedza acis, ieraugot kaulu kaudzi. Viņš piesteidzās tai klāt, piederumi grabēdami atsitās pret zemi, viņam nometoties uz ceļiem. Rakņājoties kaulu kaudzē, burvis ieraudzīja lielu, iegarenu priekšmetu un, pagrūdis malā pārējos kaulus, pacēla galvaskausu.

Nebija nekādu šaubu. Galvaskausa priekšējās daļas augstais izliekums sakrita ar to, kuru Mogurs glabāja savā apmetnī. Viņš apsēdās, pacēla milzīgo galvaskausu acu līmenī un ar bijību neticīgi ielūkojās tumšajos acu caurumos. Lielais Lācis bija dzīvojis šajā alā. Spriežot pēc kaulu skaita, alu lāči bija šeit pavadījuši daudzas ziemas. Tagad Mogurs saprata Bruņa sajūsmu. Tā bija labākā no visām iespējamām zīmēm. Ala bijusi Lielā Alu Lāča mājvieta. Klinšu alas sienas bija piesūkušās ar milzīgā radījuma būtību, kuru klans pielūdza vairāk par visiem, godāja vairāk par visiem. Veiksme un izdošanās bija nodrošināta klanam, kas te dzīvos. Spriežot pēc kaulu vecuma, bija skaidrs, ka ala nav apdzīvota jau gadiem ilgi un gaida, lai viņi to atrastu.

Ala bija pati pilnība: labā vietā, plaša, ar slepenajiem rituāliem noderīgu papildu telpu, kuru var izmantot gan ziemā, gan vasarā; te bija blakustelpa, no kuras dvesmotu klana garīgās dzīves pārdabiskā noslēpumainība. Mogurs jau iztēlojās rituālus. ŠI nelielā telpa būs viņa pasaule. Viņu meklējumi bija beigušies, klans bija atradis mājas - ar nosacījumu, ka pirmās medības būs veiksmīgas.

Trim viriem iznākot no alas, spīdēja saule, mākoņi strauji atkāpās, skarbā austrumu vēja izdzenāti. Brūns to uztvēra kā labu zīmi. Nebūtu nozīmes ari tad, ja mākoņus sašķeltu lietusgāzes ar zibeni un pērkonu; ari to viņš būtu uztvēris kā labu zīmi. Nekas nespētu mazināt viņa pacilātību vai izkliedēt apmierinātību. Brūns stāvēja uz terases alas priekšā un aplūkoja ainavu, kas pavērās no tās ieejas. Tieši priekšā, spraugā, ko veidoja divi kalni, bija redzams plašs, vizuļojošs ūdens klājiens. Vadonis nebija iedomājies, ka viņi ir pienākuši tam tik tuvu, un tas izraisīja atmiņas, kas ļāva uzminēt ātri pieaugošās temperatūras un neparastās veģetācijas mīklu.

Ala atradās kalnu grēdas pakājē kādas pussalas dienvidu galā - kontinenta vidusdaļā. Pussala līdz pusei bija iestiepusies iekšzemes jūrā un divās vietās - savienota ar sauszemi. Viens savienojums bija plata josla ziemeļu virzienā, bet šaura sāls purva strēle sasaistīja ar augstu, kalnainu teritoriju austrumos. Sāls purvs kalpoja ari kā dūksnaina kanāla izeja uz mazāku iekšzemes jūru salas ziemeļaustrumu galā.

Kalni sargāja krasta joslu no dzestrā ziemas aukstuma un skarbajiem vējiem, ko izraisīja kontinentālais šļūdonis ziemeļos. Jūras vēji, kurus apvaldīja neaizsalstošie ūdeņi, aizsargātajā dienvidu galā izveidoja šauru mēreno joslu un nodrošināja pietiekamu mitrumu un siltumu biezajam platlapu cietkoku mežam, kas bija sastopams reģionos ar zemu temperatūru.

Ala atradās ideālā vietā; te bija apvienots labākais no abām pasaulēm. Temperatūra šķita augstāka nekā tuvākajā apkārtnē, te atradās pietiekami daudz koku, ar ko nodrošināt malku siltuma uzturēšanai aukstajos ziemas mēnešos. Pa rokai bija liela jūra, pilna ar zivīm un jūraszālēm, un klintis gar krastu kalpoja par ligzdošanas un olu dēšanas vietu jūras putniem. Mērenajam klimatam raksturīgais mežs bija paradīze augļu, riekstu, ogu, sēklu, dārzeņu un zaļumu lasītājiem. No strautiņiem un upēm bija viegli iegūstams saldūdens. Taču pats svarīgākais - varēja ātri sasniegt atklāto stepi, kuras plašajās pļavās ganījās milzīgi lielu dzīvnieku ganāmpulki, kas nodrošinās ne vien gaļu, bet ari apģērbu un darbarīkus. Nelielais mednieku-vācēju klans pārtika no tā, ko deva zeme, un šī zeme bija bezgala bagāta.

Brūns nejuta zemi zem kājām, steidzoties atpakaļ pie gaidošajiem klana ļaudīm. Viņš nespēja iedomāties vēl ideālāku alu. "Gari ir atgriezušies," viņš nodomāja. "Varbūt viņi mūs vispār nebija pametuši, varbūt viņi tikai gribēja, lai mēs pārvietojamies uz šo lielāko, skaistāko alu. Protams! Tā tas ir! Tiem bija apnikusi vecā ala, tie gribēja jaunas mājas, tāpēc izsauca zemestrīci, lai mēs to pamestu. Droši vien cilvēki, kuri gāja bojā, bija vajadzīgi garu pasaulei; un, lai atlīdzinātu par to, viņi mūs atveda uz šo jauno alu. Viņi noteikti mani pārbaudīja, pārbaudīja, kāds es esmu vadonis. Tāpēc es nevarēju izlemt, vai mums vajadzētu griezties atpakaļ." Brūns priecājās, ka viņš kā vadonis nebija novērtēts par nederīgu. Ja tas nebūtu pavisam nepiedienīgi, viņš būtu meties skriet, lai pavēstītu ziņu pārējiem.

Kad visi trīs vīri parādījās redzeslokā, nebija nekādas vajadzības kādam stāstīt, ka ceļojums ir beidzies. Viņi saprata. No gaidītājiem vienīgi Iza un Eila bija redzējušas alu, un vienīgi Iza to spēja novērtēt; viņa bija droša, ka Brūns alu gribēs. "Tagad viņš nevarēs likt Eilai aiziet," Iza domāja. "Ja nebūtu viņas, Brūns būtu pagriezies atpakaļ, pirms vēl mēs būtu to atradušas. Eilas totēmam jābūt varenam un ari panākumus nesošam. Viņa mums pat nesīs veiksmi." Iza paskatījās uz mazo meiteni sev blakus, nedomājot par satraukumu, ko tā bija izraisījusi. "Bet, ja viņai ir tāda veiksme, kāpēc meitene bija pazaudējusi savus ļaudis?" Iza pakratīja galvu. "Garu ceļi nav izdibināmi."

Brūns arī lūkojās uz bērnu. Ieraudzījis Izu un meiteni, viņš atcerējās, ka tieši Iza bija tā, kas viņam pastāstīja par alu, bet viņa to nekad nebūtu ieraudzījusi, ja nebūtu gājusi meklēt Eilu. Vadonis bija neapmierināts, kad ieraudzīja bērnu vienu pašu aizklīstam projām; viņš bija visiem licis gaidīt. Tomēr, ja viņa nebūtu bijusi tik nepaklausīga, viņš nebūtu atradis alu. Kāpēc gariem vajadzēja viņu turp aizvest pirmo? Moguram bija taisnība, viņam vienmēr bija taisnība - garus nesaniknoja Izas līdzjūtība, nesatrauca tas, ka Eila atradās kopā ar viņiem. Tad jau drīzāk tie bija viņai labvēlīgi.

Brūns pameta acis uz kroplo vīru, kuram vajadzēja kļūt par vadoni viņa vietā. "Mums ir laimējies, ka mans brālis ir mūsu mogurs. Savādi," viņš prātoja, "es jau ilgu laiku esmu domājis par viņu kā par moguru, kopš bijām bērni." Brūns mēdza domāt par Krebu kā par savu brāli, kad bija jauns un izmisīgi centās apgūt paškontroli, kas bija nepieciešama klana vīrietim, jo sevišķi tam, kuram bija jākļūst par vadoni. Viņa vecākais brālis bija izcīnījis pats savu ciņu pret sāpēm un izsmieklu, tāpēc ka nespēja medīt, un viņš, šķiet, saprata Bruņu, kad tam bija smagi. Kroplā vīra maigajam skatienam pat toreiz bija nomierinošs rezultāts, un Brūns vienmēr jutās labāk, kad Krebs apsēdās viņam blakus un mierināja ar savu kluso izpratni.

Visi vienai sievietei dzimušie bērni skaitījās brāļi un māsas, tomēr tikai viena dzimuma bērni uzrunāja cits citu intīmajā brāļa vai māsas vārdā - un arī vienīgi tad, kad bija mazi vai īpaši retos tuvības mirkļos. Vīriešiem nebija māsu, tāpat kā sievietēm nebija brāļu. Krebs bija Bruņa ciltsbrālis un brālis; Iza bija vienīgi ciltsmāsa, un viņai nebija māsu.

Bija laiks, kad Brūnam bija žēl Kreba, bet cieņā pret šī vīra zināšanām un spēku viņa ciešanas jau sen bija aizmirstas. Vadonis bija gandrīz vispār pārstājis uzlūkot to kā vīru, vienīgi kā lielo burvi, kura viedo padomu viņš bieži meklēja. Brūns nedomāja, ka tā brālis jelkad nožēloja, ka nav vadonis, bet reizēm viņš prātoja par to, vai kroplis kādreiz nožēlo, ka viņam nav sievietes un savu bērnu. Sievietes reizēm varēja būt kaitinošas, tomēr viņas bieži piedeva siltumu un mīlīgumu vīra pavardam. Krebam nekad nebija bijusi sieviete, viņš nekad neiemācījās medīt, nepazina normāla vīrieša dzīves priekus un pienākumus, bet viņš bija mogurs, īpašs Mogurs.

Brūns neko nezināja par maģiju un maz ko saprata no gariem, taču viņš bija vadonis un viņa sieviete bija devusi dzīvību jaukam zēnam. Viņš staroja labpatikā, domādams par Broudu, zēnu, kuru viņš mācīja, lai tas kādu dienu ieņemtu viņa vietu. "Es ņemšu viņu līdzi nākamajās medībās," Brūns pēkšņi izlēma, "medībās par godu alas svētkiem. Tās būs medības viņa vīrišķības apliecinājumam. Ja viņš nogalinās savu pirmo zvēru, mēs varēsim iekļaut alas ceremonijā arī rituālu zēna uzņemšanai vīru kārtā. Tas gan ļaus Ebrai būt lepnai! Brouds ir pietiekami vecs, un viņš ir stiprs un drosmīgs. Reizēm mazliet par stūrgalvīgu, taču viņš mācās apvaldīt savu temperamentu." Brūnam bija vajadzīgs vēl viens mednieks. Tagad, kad klans bija atradis alu, viņiem priekšā bija daudz darba, lai sagatavotos nākamajai ziemai. "Zēnam ir gandrīz divpadsmit gadu, vairāk nekā pietiekami, lai to uzņemtu vīru kārtā. Brouds vēlāk varēs dalīties ar savām atmiņām par pirmo reizi jaunajā alā," Brūns prātoja. "Tās būs īpaši labas; Iza pagatavos dzērienu."

"Iza! Ko lai es daru ar Izu? Un ar to meiteni? Iza jau viņai ir pieķērusies, lai cik tā būtu dīvaina. Droši vien tāpēc, ka sievietei tik ilgi nebija bērnu. Bet drīz viņai būs pašai savs, taču tagad viņai nav neviena vīra, kas par viņu gādātu. Ar to meiteni Izai tagad būs jārūpējas par diviem bērniem. Sieviete vairs nav jauna, bet viņa ir grūta, un viņai ir maģija un stāvoklis, kas vīrietim nestu cieņu. Varbūt kāds no medniekiem izvēlētos viņu par otro sievieti, ja nebūtu tās svešās. Tās svešās, kuru mīl gari. Es tiešām varu tos saniknot, ja tagad meiteni aizraidīšu. Viņi atkal var likt zemei drebēt." Brūns noskurinājās.

"Es zinu, ka Iza grib viņai palīdzēt, un viņa man pastāstīja par alu. Iza ir pelnījusi, ka viņu par to ciena, bet tas nedrīkst būt acīm redzami. Ja es ļaušu viņai meiteni paturēt, tā viņai būs cieņas izrādīšana, taču meitene nepieder pie klana. Vai klana gari viņu pieņems? Viņai pat nav totēma; kā lai atļauj viņai palikt pie mums, ja viņai nav totēma? Gari! Es nesaprotu garus!"

-     Kreb, - Brūns sauca. Burvis pagriezās, izdzirdis skaņu un pārsteigts, ka dzird Bruņu uzrunājam viņu vārdā. Krebs klibojot steidzās pie vadoņa, kad tas rādija, ka vēlas ar viņu runāt zem četrām acīm.

-    Tā meitene, tā, ko Iza pacēla, tu zini, ka viņa nepieder pie klana, Mogur, - Brūns iesāka, nezinot, kā labāk izteikties. Krebs gaidīja. - Tu biji tas, kurš teica, ka man jāļauj Lielajam Lācim izlemt, vai viņai jādzīvo. Nu izskatās, ka viņš to ir izdarījis, bet ko mēs tagad iesāksim ar viņu? Viņa nepieder pie klana. Viņai nav totēma. Mūsu totēmi nepieļaus pat to, ka rituāla laikā kāds no cita klana piedalās alas sagatavošanā; tas tiek atļauts vienīgi tiem, kuru gari dzīvos alā. Viņa ir tik jauna, viņa neizdzīvos viena pati, un tu jau zini, ka Iza grib viņu paturēt, bet kā būs ar alas rituālu?

Krebs jau bija gaidījis tieši šādu sākumu, viņš bija sagatavojies.

-    Bērnam ir totēms, Brun, stiprs totēms. Mēs tikai nezinām, kas tas ir. Viņai uzbruka alu lauva, tomēr viss, ko viņa var parādīt kā pierādījumu tam, ir dažas skrambas.

-    Alu lauva! Tikai daži mednieki tiktu sveikā tik viegli.

-Jā, un viņa ilgu laiku klejoja viena pati, viņa bija tuvu bada nāvei, tomēr nenomira, viņa tika nolikta mūsu ceļā, lai Iza to atrastu. Un neaizmirsti, Brun, - tu to neaizliedzi. Bērns ir par jaunu šādam smagam pārdzīvojumam, - Mogurs turpināja, - bet es domāju, ka viņas totēms viņu pārbauda, lai redzētu, ko tā ir vērta. Viņas totēms ir ne tik vien spēcīgs, tas ir arī veiksmi nesošs. Mēs visi varētu dalīties ar viņu šajā veiksmē, varbūt mēs jau to darām.

-    Vai tu domā alu?

-    Tā tika parādīta vispirms viņai. Mēs bijām gatavi doties atpakaļ; tu mūs pievedi tik tuvu, Brun…

-    Mani vadīja gari, Mogur. Viņi vēlējās jaunu mājvietu.

-Jā, protams, tie tevi vadīja, tomēr viņi parādīja alu vispirms meitenei. Es ilgi domāju, Brun. Mums ir divi mazuļi, kuri nezina, kas ir viņu totēmi. Man nebija laika; svarīgāk bija sameklēt jaunu alu. Es domāju - mums jāiekļauj šo mazuļu totēmu ceremonija alas iesvētīšanā. Tas viņiem nesīs veiksmi un iepriecinās viņu mātes.

-    Kāds tam sakars ar meiteni?

-     Kad es meditēšu par abu mazuļu totēmiem, es lūgšu arī viņas totēmu. Ja tas man parādīsies, mēs varēsim meiteni iekļaut ceremonijā. Tas neprasīs no viņas daudz, un mēs varēsim pie viena viņu uzņemt klanā. Tad viņas palikšana neradīs nekādas problēmas.

-    Uzņemt viņu klanā! Viņa nepieder pie klana, viņa ir piedzimusi pie Citiem. Kurš te runā par viņas uzņemšanu klanā? To nevar pieļaut, Lielajam Lācim tas nepatiktu. Tas nekad agrāk nav darīts! - Brūns protestēja. - Es nebiju domājis, ka viņai jākļūst par vienu no mums, es vienīgi prātoju, vai gari atļautu meitenei dzīvot pie mums, līdz viņa kļūs vecāka.

-     Iza izglāba viņai dzīvību, Brun, tagad viņa nes daļu meitenes gara, kas to padara par daļu no klana. Meitene gandrīz aizgāja viņā saulē, bet tagad viņa ir dzīva. Tas ir gandrīz tas pats, kas būt piedzimušam no jauna, būt piedzimušam klanā. - Krebs redzēja, kā vadoņa žoklis gremoja pasniegto domu, un steidzās turpināt, kamēr Brūns paspēja kaut ko iebilst.

-    Viena klana ļaudis var apvienoties ar citu klanu, Brun. Tur nav nekā neparasta. Reiz bija laiks, kad daudzu klanu jaunieši apvienojās, lai izveidotu jaunu klanu. Atceries: vai pēdējā klanu Sapulcē divi mazi klani nenolēma apvienoties vienā? Abu skaits turpināja samazināties, nedzima pietiekami daudz bērnu, bet no tiem, kas piedzima, pārāk maz nodzīvoja ilgāk par gadu. Uzņemt kādu klanā nav nekas jauns, - Krebs prātoja.

-    Tiesa, dažreiz viena klana ļaudis pievienojās citiem, bet tā meitene nav no klana. Tu pat nezini, vai viņas totēma gars ar tevi sarunāsies, Mogur; un, ja tomēr sarunāsies, kā tu zināsi, vai saproti viņu? Es pat nevaru saprast meiteni! Vai tu patiesi domā, ka spēsi to izdarīt? Atklāt viņas totēmu?

-     Es varu tikai mēģināt. Es lūgšu, lai Lielais Lācis man palīdz. Gariem ir pašiem sava valoda, Brun. Ja viņai ir lemts mums pievienoties, totēms, kas viņu aizsargā, liks sevi saprast.

Brūns kādu bridi domāja. - Tomēr, pat ja tu spēsi atklāt viņas totēmu, kurš mednieks viņu gribēs? Iza un viņas mazulis jau būs pietiekami liela nasta, un mums nemaz nav tik daudz mednieku. Zemestrīcē mēs zaudējām ne tikai Izas viru. Groda sievas dēls tika nogalināts, un viņš bija jauns un spēcīgs mednieks. Agas virs ir aizgājis, un viņai ir divi bērni, un viņas māte ari dzīvoja pie viņu ugunskura. - Sāpju atspulgs iezagās vadoņa acis, domājot par mirušajiem.

-    Un Oga, - Brūns turpināja. - Vispirms nobadīja viņas mātes viru, un tūliņ pēc tam alas iegruvumā gāja bojā meitenes māte. Es jau teicu Ebrai, lai ņem to meiteni pie mums. Oga ir jau gandrīz sieviete. Kad viņa būs pietiekami pieaugusi, es domāju, ka izdošu viņu Broudam, viņš būs priecīgs, - Brūns prātoja, uz brīdi novirzījies no sarunas, domājot par saviem pārējiem pienākumiem. - Atlikušajiem vīriem ir pietiekami daudz nastu jau bez tās meitenes, Mogur. Ja viņu uzņemšu klanā, kam lai atdodu Izu?

-     Kam tu atdosi zāļu sievu, kad meitene būs pietiekami liela, lai varētu aiziet no mums, Brun? - vienacis virs jautāja. Brūns jutās neērti, bet Krebs turpināja, iekams Brūns bija paspējis atbildēt. - Nav vajadzības apgrūtināt kādu mednieku ar Izu vai bērnu, Brun. Es gādāšu par viņām.

-Tu!

-    Kāpēc ne? Viņas ir sievietes. Zēnu, ko apmācīt, nav, vismaz pagaidām nav. Vai man nepienākas mogura tiesa no katra medījuma? Es nekad neesmu prasījis visu, man nav bijusi vajadzība, taču es to varu darīt. Vai nebūtu vieglāk, ja visi mednieki man dotu visu tiesu, kas moguram pienākas, nekā uzlikt visu smagumu vienam medniekam? Tā es varētu nodrošināt Izu un meiteni. Es jau tāpat gribēju runāt ar tevi par savu pavarda vietu, kad atradām jauno alu, lai apgādātu Izu, ja vien viņu negrib kāds cits vīrs. Esmu dalījis ugunskuru ar savu ciltsmāsu jau daudzus gadus; man būs grūti kaut ko mainīt pēc tik ilga laika. Turklāt Iza palīdz man tikt galā ar artrītu. Ja viņas bērns būs meitene, es pieņemšu arī to. Ja tas būs zēns, nu… tad mēs varēsim uztraukties.

Brūns pārcilāja prātā šādu domu. "Jā, kāpēc ne? Tā būs vieglāk visiem. Bet kāpēc Krebs to grib darīt? Iza rūpēsies par viņa artrītu neatkarīgi no tā, pie kura ugunskura viņa sēž. Kāpēc gan virs viņa vecumā pēkšņi vēlas rūpēties par maziem bērniem? Kāpēc gan lai viņš uzņemtos atbildību audzināt svešu meiteni un mācīt tai, kā uzvesties? Varbūt tā viņš jūtas atbildīgs." Brūnam nepatika doma par meitenes pieņemšanu klanā - viņš gribētu, kaut šī problēma vispār nebūtu radusies, - tomēr vēl mazāk viņam patika doma, ka ar viņiem varētu dzīvot kāds svešinieks, kuru viņš nespētu kontrolēt. Varbūt bija labāk meiteni pieņemt un kārtīgi audzināt, lai izaugtu tāda, kādai jābūt sievietei. Pārējam klanam arī būtu vieglāk ar viņu dzīvot. Un, ja Krebs gribēja viņu ņemt, Brūns nespēja izdomāt nevienu iemeslu, kāpēc lai viņam to neļautu.

Bruņa žests nozīmēja negribīgu piekrišanu. - Nu labi, ja tu spēsi atklāt viņas totēmu, mēs pieņemsim viņu klanā, Mogur, un viņas varēs dzīvot pie tava pavarda, vismaz tik ilgi, līdz Izai piedzims bērns.

Pirmo reizi mūžā Brūns cerēja, ka gaidāmais bērns būs meitene, nevis zēns.

Kad lēmums bija pieņemts, Brūns sajuta atvieglojumu. Jautājums, ko darīt ar Izu, nebija licis viņam mieru jau kādu laiku, taču viņš to bija atvirzījis malā. Viņam bija daudz svarīgāki jautājumi, par ko uztraukties. Kreba priekšlikums ne vien sniedza atrisinājumu sarežģītam lēmumam, kuru Brūns bija pieņēmis kā klana vadonis, tas radīja atrisinājumu arī daudz personiskāka rakstura problēmai. Lai kā Brūns centās, jau kopš zemestrīces, kas nogalināja Izas vīru, viņš nespēja izdomāt citu alternatīvu, kā pieņemt Izu un viņas gaidāmo bērnu, un, iespējams, arī Krebu pie sava pavarda. Viņš jau bija atbildīgs par Broudu un Ebru, un tagad Ogu. Vēl vairāku cilvēku pienākšana klāt radītu nesaskaņas vienīgajā vietā, kur viņš varēja atpūsties un nedaudz mazināt savu modrību. Arī viņa sieviete droši vien nejustos pārāk laimīga.

Ebra ar savu ciltsmāsu satika pietiekami labi, taču pie viena ugunskura? Lai gan nekas netika izpausts atklāti, Brūns zināja, ka Ebra ir greizsirdīga uz Izas stāvokli. Ebra bija vadoņa sieva; vairumā klanu viņa kā sieviete būtu ieņēmusi visaugstāko stāvokli. Bet Iza bija zāļu sieva, kuras raduraksti pagātnē sniedzās nepārtrauktā linijā lidz pašām cienījamākajām, slavenākajām zāļu sievām klanā. Viņa pati ieņēma cienījamu stāvokli neatkarīgi no vīra. Kad Iza atrada meiteni, Brūns nodomāja, ka viņam būs jāpieņem ari tā. Viņam neienāca prātā, ka Mogurs varētu uzņemties atbildību ne tikai par sevi vien, bet ari par Izu un viņas bērniem. Krebs nespēja medīt, bet moguram bija citi iztikas avoti.

Atrisinājis problēmu, Brūns steidzās pie klana ļaudīm, kas nepacietīgi gaidīja, ka viņu vadonis apstiprinās to, ko paši jau bija uzminējuši. Viņš deva zīmi: "Mēs vairs tālāk neiesim, ala ir atrasta."

- Iza, - Krebs teica, viņai gatavojot vītola mizu tēju Eilai. - Es šovakar neēdīšu.

Iza atzinīgi pamāja ar galvu. Viņa zināja, ka viņš meditēs, gatavojoties ceremonijai. Viņš nekad neēda pirms meditācijas.

Klana ļaudis izvietojās pie upes, lēzenās nogāzes pakājē, kas izbeidzās pie alas. Iekams viņi nebija iesvētīti ar īpašiem rituāliem, tie nedrīkstēja ievākties alā. Lai gan nebija vēlams izskatīties pārāk ziņkārīgam, ikviens klana loceklis atrada iemeslu, lai pieietu tik tuvu, ka varētu ielūkoties alā. Sievietes, kas meklēja barību, atrada kaut ko blakus alas ieejai, bet viri sekoja sievietēm, šķietami vērojot viņas. Klans bija saspringtā, bet laimīgā noskaņojumā. Satraukums, ko viņi bija izjutuši nepārtraukti kopš zemestrīces, bija izzudis. Lai gan bija grūti ieskatīties dziļāk krēslainajā, neapgaismotajā alā, viņi redzēja diezgan, lai zinātu, ka tā ir plaša, daudz ietilpīgāka nekā viņu iepriekšējā ala. Sievietes ar sajūsmu norādīja uz rāmo kalnu strauta avotu blakus alai. Viņiem pat nevajadzēs iet pēc ūdens līdz upei. Viņi gaidīja alas ceremoniju, vienu no nedaudzajiem rituāliem, kuros sievietēm bija atvēlēta sava loma, un visiem ļoti gribējās ievākties.

Mogurs devās projām no rosīgās nometnes. Viņš gribēja sameklēt kādu ldusu vietu, kur netraucētam padomāt. Viņam soļojot gar ātri plūstošo straumi, kas steidzās, lai satiktos ar iekšzemes jūru, no dienvidiem atkal atskrēja sausa vēja pūsma, sajaucot vira bārdu. Tikai daži attāli mākoņi sabojāja vēlās pēcpusdienas kristālskaidrās debesis. Pamežs bija biezs un sulīgs; viņam vajadzēja izvēlēties ceļu, apejot šķēršļus, taču viņš tos tikpat kā neievēroja, viņš bija iegrimis domās. Troksnis blakus krūmos acumirkli atsauca viņu īstenībā. Šī bija sveša zeme, un Kreba vienīgais aizsarglīdzeklis bija resna nūja, ko viņš lietoja staigājot, taču viņa spēcīgajā rokā tā varēja kļūt par briesmīgu aizsardzības ieroci. Virs turēja to gatavībā, klausoties urkšķēšanā un rūkšanā, kas nāca no biezā pameža, un lūstošo zaru skaņās no kustīgajiem krūmiem.

Pēkšņi no biezās audzes izsprāga kāds dzīvnieks; tā lielo, spēcīgo ķermeni balstīja īsas, druknas kājas. Asi, draudīgi apakšžokļi kā ilkņi spraucās ārā dzīvnieka purna abās pusēs. Viņš atcerējās dzīvnieka nosaukumu, lai gan nekad agrāk nebija to redzējis. Meža kuilis. Mežonīgā cūka kareivīgi glūnēja uz viņu, neizlēmīgi pamīdījās, tad, ignorējot viņu un ar purnu rakņājot mīksto zemi, devās atpakaļ krūmos. Krebs atviegloti nopūtās un turpināja iet lejup pa upi. Viņš apstājās šaurā smilšu krastā, izklāja ādu, nolika uz tās alu lāča galvaskausu un apsēdās ar seju pret to. Vīrs izdarīja dažus formālus žestus, lūdzot Lielajam Lācim palīdzību, pēc tam atbrīvoja prātu no visa liekā, atstājot vien domas par bērniem, kuru totēmi bija jānoskaidro.

Krebu vienmēr bija saistījuši bērni. Bieži, sēžot klana vidū, šķietami aizdomājies, viņš vēroja bērnus, viņiem to nenojaušot. Viens no mazuļiem bija robusts, dūšīgs zēns, apmēram pusgadu vecs, tas bija uzstājīgi kliedzis piedzimstot un vēl daudz reižu kopš tā brīža, īpaši, kad gribēja, lai to pabaro. Jau no paša sākuma Borgs pastāvīgi bakstīja ar degunu māti, meklējot viņas mīkstās krūtis, līdz atrada krūtsgaliņu, un ēdot labsajūtā izdeva vieglas, rūcošas skaņas. Tas Krebam atgādināja meža kuili, kuru viņš tikko bija vērojis, kā tas rūcot rakņājās ar snuķi mīkstajā zemē, un viņš pasmaidīja. Meža kuilis bija cienījams dzīvnieks. Tas bija gudrs, ļaunie ilkņi varēja nodarīt lielu postu, ja zvēru satracināja, bet īsās kājas spēja pārvietoties ar apbrīnojamu ātrumu, ja tas nolēma uzbrukt. Neviens mednieks neizturētos ar nicinājumu pret šādu totēmu. Un šai jaunajai vietai tas būs noderīgs; tā gars labprāt atpūtīsies jaunajā alā. Tas būs Meža Kuilis, viņš nolēma, pārliecināts, ka zēna totēms pats bija parādījies, lai atgādinātu burvim par sevi.

Mogurs jutās apmierināts ar izvēli un pievērsās otram mazulim. Ona, kuras māte bija zaudējusi savu vīru zemestrīcē, piedzima neilgi pirms lielās nelaimes. Vorns, viņas četrgadīgais ciltsbrālis, tagad bija palicis vienīgais vīrieša cilvēks pie ugunskura. "Agai drīz vien būs vajadzīgs cits vīrietis," burvis prātoja, "kas rūpētos arī par Abu, sievietes veco māti. Bet tās jau bija Bruņa rūpes; man jādomā par Onu, nevis par viņas māti."

Meitenēm vajadzēja maigākus totēmus; tie nedrīkstēja būt stiprāki par vīriešu totēmiem, citādi tie aizbaidītu apaugļojošo būtību un sieviete nespētu dzemdēt bērnus. Viņš domāja par Izu. Daudzu gadu garumā Izas vira totēmam bija pārāk grūti pārvarēt viņas stepju antilopi - bet vai tā bija? Mogurs bieži par to domāja. Iza zināja vairāk burvestību, nekā daudzi cilvēki nojauta, un viņa nebija laimīga ar vīrieti, kuram tika atdota. Tomēr Mogurs viņu par to nenosodīja, nekādā ziņā. Viņa vienmēr bija uzvedusies kārtīgi, taču spriegums viņu starpā bija acīmredzams. "Nu, tagad vīrs ir aizgājis," Krebs domāja. "Mogurs būs viņas apgādnieks, ja ne vīrietis."

Kā Izas mātes dēls viņš nekad nevarētu būt tās vīrietis, tas būtu pretrunā ar tradīcijām, bet viņš jau sen bija zaudējis vēlmi pēc sievietes. Iza bija labs biedrs, viņa bija tam gatavojusi ēdienu un aprūpējusi daudzus gadus, un ap pavardu tagad varētu valdīt patīkamāka gaisotne, iztrūkstot nepārtrauktam klusinātam naidam. Eila to vēl vairāk uzlabotu. Krebu pāršalca viegls siltums, atceroties meitenes pastieptās rociņas, lai apkamptu viņu. "Pēc tam," viņš pie sevis noteica, "tagad Ona."

Ona bija kluss, apmierināts bērns, kas bieži nopietni lūkojās viņā ar savām lielajām, apaļajām acīm. Meitene visu vēroja ar klusu interesi, neko nepalaižot garām, vismaz tā šķita. Viņa prātā uzplaiksnīja pūces attēls. Par stipru? Pūce ir plēsējs, taču tā medī tikai mazus dzīvnieciņus. Ja sievietei ir stiprs totēms, viņas vīrieša totēmam vajadzēja būt daudz spēcīgākam. Neviens vīrietis ar vāju aizsardzību nespētu rūpēties par sievieti ar pūces totēmu, taču, iespējams, viņai būs vīrietis ar spēcīgu aizsardzību. "Tātad Pūce," viņš izlēma. "Visām sievietēm ir vajadzīgi viri ar spēcīgiem totēmiem. Vai tāpēc man nekad nav piederējusi neviena sieviete?" Krebs domāja. Cik lielu aizsardzību spēj sniegt briedis? Izas dzimšanas totēms ir spēcīgāks. Krebs jau daudzus gadus nebija iedomājies par maigo, kautrīgo briedi kā savu totēmu. Ari tas bija sastopams šajos biezajos mežos, viņš pēkšņi atcerējās. Burvis bija viens no nedaudzajiem, kuram piederēja divi totēmi: Kreba totēms bija Briedis, Mogura - Lielais Lācis.

Ursus Spēlaeus, alu lācis, milzīgais veģetārietis, kas pilnā augumā bija gandrīz divreiz lielāks par saviem visēdājiem brālēniem, noaudzis ar biezu kažoku, gigantisks, trīsreiz smagāks par tiem; lielākais jebkad redzētais lācis parasti bija grūti sadusmojams. Tomēr reiz kāda tramīga lācene uzbruka neaizsargātam, kroplam zēnam, kurš, klejojot aizdomājies, bija piegājis pārāk tuvu lāču mazulim. Zēna māte atrada dēlu saplosītu un asiņojošu, ar izplēstu aci un pusi sejas un atgrieza viņam dzīvību. Viņa amputēja zēnam nevajadzīgo paralizēto roku zem elkoņa, ko bija sašķaidījis milzīgā radījuma ārkārtīgais spēks. Drīz pēc tam iepriekšējais mogurs izvēlējās sakropļoto un rētām klāto zēnu par savu mācekli un stāstīja viņam, ka Ursus bija viņu sameklējis, pārbaudījis un novērtējis kā derīgu, un paņēmis zēna aci par zīmi, ka ir paturējis Krebu savā aizbildniecībā. Viņam tika teikts, ka rētas jānēsā ar lepnumu, tās ir viņa jaunā totēma zīmes.

Ursus nekad neļāva savam garam iekļūt sievietē, lai radītu bērnu; Alu Lācis piedāvāja savu aizsardzību tikai pēc pārbaudījuma. Izvēlējās tikai dažus; vēl mazāks skaits izdzīvoja. Acs bija dārga cena, taču Krebs nenožēloja. Viņš bija īpašs mogurs. Nevienam burvim nekad nebija bijis tik milzīgs spēks kā viņam, un Krebs bija pārliecināts, ka šo spēku viņam bija dāvājis Ursus. Un nu Mogurs lūdza savam totēmam palīdzību.

Satvēris amuletu, viņš lūdza Lielā Lāča Garu parādīt tā totēma garu, kas aizsargāja pie Citiem dzimušo meiteni. Šis bija īsts Mogura spēju pārbaudījums, un viņš nebūt nebija pārliecināts, ka ziņa nonāks līdz viņam. Viņš koncentrējās uz bērnu un to mazumiņu, ko viņš par to zināja. "Meitene ir bezbailīga," viņš domāja. Viņa atklāti izrādīja savu pieķeršanos viņam, nejūtot bailes ne no viņa, ne klana kritikas. Neparasti meitenei; meitenes bieži slēpās mātēm aiz muguras, ja tuvumā atradās Mogurs. Viņa bija zinātkāra un ātri mācījās. Burvja prātā sāka veidoties attēls, bet viņš to aizgainīja. "Nē, tā nav tiesa, viņa ir sieviete, tas nav sievietes totēms." Viņš attīrīja prātu un mēģināja vēlreiz, bet attēls atgriezās. Mogurs nolēma ļaut tam parādīties; varbūt tas ved kaut kur tālāk.

Krebs iztēlojās lauvu baru slinki sildāmies atklāto stepju karstajā saulē. Vēl tur bija divi lauvu mazuļi. Viens rotaļājoties lēca garajā, izkaltušajā zālē, ziņkāri bakstīdams degunu sīko grauzēju alās un rūkdams iedomātā uzbrukumā. Tā bija maza lauvenīte; tā bija viņa, kura izaugs par lauveni, galveno bara mednieci; tā būs viņa, kas nesīs nogalināto medījumu savam lauvu tēviņam. Mazulis pielēkšoja lauvu tēvam ar pinkainām krēpēm un centās iesaistīt to rotaļā. Lauvēns bezbailīgi pasniedzās un ar ķetnu uzsita pa pieaugušā kaķa masīvo purnu. Tas bija maigs pieskāriens, gandrīz glāsts. Varenais lauva nostūma mazo zemē un, pieturot ar smago ķetnu, sāka mazgāt lauvēnu ar savu garo, raupjo mēli. "Alu lauvas audzina savus mazuļus ar mīlestību un ari ar disciplīnu," viņš nodomāja, prātodams, kāpēc pie viņa atnākusi šī aina ar lielo kaķu mājas idilli.

Mogurs centās atbrīvot prātu no šīs ainas, vēlreiz mēģināja koncentrēt uzmanību uz meiteni, taču aina neizzuda.

- Ursus, - viņš pamāja, - Alu Lauva? Tas nevar būt. Sievietei nevar būt tik spēcīgs totēms. Kurš gan viņai derēs par vīru?

Nevienam vīram viņa klanā nebija Alu Lauvas totēma, tāds vispār bija tikai nedaudziem no visiem klaniem. Viņš iztēlojās slaido, kaulaino bērnu, taisnās rokas un kājas, plakano seju ar plato, izvirzīto pieri, bālu un izbalējušu; pat viņas acis bija pārāk gaišas. "Viņa būs neglīta sieviete," Mogurs pie sevis nodomāja. "Kurš virs gan viņu gribēs?" Viņam iešāvās prātā doma par paša neglītumu, par to, kā sievietes bija vairījušās no viņa, īpaši, kad viņš bija jaunāks. Varbūt meitene vispār nedabūs sev vīrieti, tai būs vajadzīga stipra totēma aizsardzība, ja viņa vēlēsies nodzīvot dzīvi bez vīrieša, kas to sargātu. Bet Alu Lauva? Viņš mēģināja atcerēties, vai klanā ir bijusi kāda sieviete ar lielo kaķi kā totēmu.

Īstenībā viņa nepieder klanam, Krebs sev atgādināja, un nebija nekādu šaubu, ka meitenei bija spēcīga aizsardzība, citādi viņa nebūtu dzīva. Lauva būtu meiteni nogalinājis. Doma viņa prātā sāka noskaidroties. Alu lauva! Viņš bija tai uzbrucis, taču nenogalināja meiteni… bet vai bija uzbrucis? Vai tas nebija viņas pārbaudījums? Pēc tam prātā iešāvās vēl kāda doma, un ledaina apskaidrība kāpa augšup pa Kreba mugurkaulu. Visas šaubas pagaisa no prāta. Viņam vairs nebija nekādu šaubu. "Pat Brūns to nespēs apšaubīt," viņš nodomāja. Lauva bija iezīmējis meiteni ar četrām paralēlām vagām uz kreisās ciskas, ar rētām, kuras viņai būs jānēsā visu atlikušo mūžu. Iesvētot kādu jaunekli vīra kārtā, ceremonijas laikā Mogurs bija ieskrāpējis uz viņa ķermeņa totēmu: Alu Lāča zīme bija četras paralēlas līnijas, uzvilktas uz ciskas!

Vīrietim tās tiek uzvilktas uz labās ciskas; bet viņa ir sieviete, un zīmes ir tādas pašas. Protams! Kā viņš to nebija sapratis jau ātrāk? Lauva zināja, ka klanam viņu būs grūti pieņemt, tāpēc tas iezīmēja meiteni pats, taču tik skaidri, lai nevienam nerastos šaubas. Un tas apzīmēja viņu ar klana totēma zīmēm. Lauva gribēja, lai klans zina. "Tas grib, lai meitene dzīvo ar mums. Viņš paņēma meitenes cilvēkus, lai viņai būtu jādzīvo ar mums. Kāpēc?" Burvi uztrauca neomulīga izjūta, tā pati izjūta, ko viņš bija pārdzīvojis pēc rituāla dienā, kad viņi bija meiteni atraduši. Ja viņš būtu pratis šo izjūtu nosaukt vārdā, viņš to dēvētu par priekšnojautu, tomēr par tādu, kurai piejauktas dīvainas, kaitinošas cerības.

Mogurs to nokratīja. Nekad agrāk totēms nebija pie viņa nācis ar tādu spēku; tieši tas bija tas, kas viņu satrauca. Mogurs nodomāja: "Alu Lauva ir meitenes totēms. Tas izvēlējās viņu tāpat, kā Alu Lācis izvēlējās mani." Mogurs ieskatījās galvaskausa tumšajos, tukšajos acu dobumos sev priekšā. Ar dziļu atzinību viņš apbrīnoja garu darbošanos, ja spēja tos saprast. Tagad viss bija tik skaidrs. Viņš jutās atvieglots - un pārņemts. Kāpēc šai mazajai meitenei bija vajadzīga tik varena aizsardzība?

5

Iestājoties krēslai, melnlapainie koki šūpojās un plivinājās vieglajā vējā, kā dejojoši silueti izdaloties uz tumstošo debesu fona. Apmetnē valdīja miers, tā gatavojās naktij. Kvēlošo ogļu blāvajā atspīdumā Iza ieskatījās vairākos mazos maisiņos, kas kārtīgās rindās bija noklāti uz viņas apmetņa, palaikam paceļot acis un palūkojoties tajā virzienā, kurā viņa bija manījusi aizejam Krebu. Iza uztraucās, ka viņš viens pats bija iegājis nepazīstamā mežā bez ieročiem, ar ko aizstāvēties. Bērns jau bija aizmidzis, un, dienai dziestot, sieviete uztraucās aizvien vairāk.

Pirms laiciņa viņa bija izpētījusi augu valsti alas tuvumā ar domu noskaidrot, kādi augi būs noderīgi, lai bagātinātu un vairotu savu zāļu sievas dārgumu tīni. Iza vienmēr nēsāja līdzi dažas mantas savā ūdrādas somā, tomēr šīs mazās kulītes ar sausajām lapām, ziediem, saknēm, sēklām un mizām zāļu somā bija tikai pirmās palīdzības līdzekļi. Jaunajā alā viņai būs vairāk vietas lielākam apjomam un dažādībai. Tomēr Iza nekad nedevās tālākā ceļā bez savas zāļu somas. Tā bija daļa no viņas, tāpat kā āda, kurā viņa tinās. Vēl vairāk. Sieviete drīzāk justos kaila bez zālītēm nekā bez zvērādas.

Beidzot Iza ieraudzīja klibojam šurp burvi; atvieglota viņa pielēca kājās, lai sasildītu uz uguns viņam pietaupīto ēdienu, un uzlika vārīt ūdeni savai iecienītajai zāļu tējiņai. Viņš piešļūca klāt un noslīga zemē blakus sievietei, kas pašlaik mazās kulītes lika lielākās.

-    Kā bērns šovakar jūtas? - viņš pamāja ar galvu.

-    Guļ mierīgāk. Sāpes ir gandrīz pārgājušas. Viņa vaicāja pēc tevis, - Iza atbildēja.

Krebs kaut ko norūca, iekšēji apmierināts. - Uztaisi viņai rīt no rīta amuletu, Iza.

Sieviete atzinīgi pamāja, tad atkal pielēca kājās, lai pārbaudītu ēdienu un ūdeni. Viņai vajadzēja rosīties. Viņa bija tik laimīga, ka nespēja nosēdēt mierā. "Eila paliks, Krebs droši vien ir sarunājies ar meitenes totēmu," Iza nodomāja, un viņas sirds satraukumā spēcīgi sitās. Abu mazuļu mātes todien bija uztaisījušas amuletus. Sievietes lepojās, ka viņu bērni alas ceremonijas laikā uzzinās par saviem totēmiem. Tas pareģoja meitenēm veiksmi, un abas sievietes lepni staigāja apkārt. Vai tāpēc Krebs tik ilgi bija projām? Viņam laikam bija grūti. Iza gribēja vaicāt par Eilas totēmu, tomēr apspieda savu vēlēšanos. Viņš, protams, nestāstītu, un drīz vien viņa to tik un tā uzzinās.

Iza atnesa savam ciltsbrālim ēdienu un tēju abiem. Viņi klusi sēdēja, viņu starpā bija jūtams nomierinošs, sirsnīgs siltums. Kad^Krebs beidza ēst, viņi vienīgie vēl bija nomodā.

-     Mednieki dosies ceļā rīt no rīta, - Krebs teica. - Ja medības būs veiksmīgas, ceremonija notiks nākamajā dienā. Vai būsi gatava?

-    Es pārbaudīju somu, sakņu būs pietiekami. Es būšu gatava, - Iza pamāja, pacēlusi nelielu kuli. Tā atšķīrās no pārējām. Ada bija nokrāsota tumšbrūni sarkanā krāsā ar smalki saberztu sarkano okeru, iemaisītu lāča taukos, ko izmantoja, lai piesūcinātu alu lāča ādu, no kuras kulīte bija izgatavota. Nevienai citai sievietei nekas nebija krāsots svētajā sarkanajā tonī, lai gan ikviens klana loceklis nēsāja savā amuletā sarkanā okera gabaliņu. Tā bija vissvētākā relikvija, kas Izai piederēja.

-    Es attīrīšos no rīta, - Iza ziņoja.

Krebs atkal norūcās. Tā bija ierastā izvairīgā reakcija, ko vīrieši izmantoja, atbildot sievietei. Tā ietvēra sevī tikai tik daudz, lai norādītu, ka sieviete ir saprasta, nepiešķirot pārāk daudz nozīmes tam, ko viņa teica. Kādu brīdi viņi klusēja, tad Krebs nolika zemē savu mazo tējas bļodiņu un palūkojās uz ciltsmāsu.

-    Mogurs gādās par tevi un meiteni, un par tavu bērnu, ja tā būs meitene. Tu dzīvosi pie mana ugunskura jaunajā alā, Iza, - viņš teica, tad pasniedzās pēc savām mantām, pieslējās kājās un aizkliboja uz guļvietu.

Iza bija jau piecēlusies, bet atkal apsēdās, saņēmusi Kreba paziņojumu kā pērkona spērienu. To nu viņa nekad nebija gaidījusi. Sieviete zināja, ka pēc vīra nāves par viņu gādās kāds cits vīrietis. Viņa centās atvairīt domas par savu likteni - nebija nekādas nozīmes tam, ko viņa domāja, Brūns nepārrunātu šo jautājumu ar viņu -, tomēr viņa nespēja reizēm par to nedomāt. No visiem iespējamiem variantiem daži viņai nebija pa prātam, bet pārējie, viņasprāt, nebija ticami.

Viens bija Drūgs; kopš Gūva māte gāja bojā zemestrīcē, viņš bija palicis viens. Iza cienīja Drūgu. Viņš bija labākais darbarīku kalējs visā klanā. Jebkurš no viņiem prata noskaldīt kādu krama akmens šķembu, lai izgatavotu raupju rokas cirvīti vai skrāpi, taču Drūgam piemita īsts talants. Viņš prata akmeni jau iepriekš sagatavot tā, ka nošķeltajām šķembām bija tieši tāds lielums un forma, kādu viņš gribēja. Naži, skrāpji - visi viņa izgatavotie rīki tika augstu vērtēti. Ja Izai ļautu izvēlēties, no visiem klana vīriem viņa izvēlētos Drūgu. Viņš bija labi izturējies pret mācekļa māti. Viņu attiecībās valdīja patiesa mīlestība.

Tomēr vairāk ticams, ka viņam tiks atdota Aga; Iza to nojauta. Aga bija jaunāka un jau divu bērnu māte. Viņas dēlam Vornam drīz būs vajadzīgs mednieks, kas zēnu varētu mācīt, un mazulītei Onai vajadzēja vīrieti, kas par to gādātu, līdz meitene izaugtu un pati kļūtu par sievu. Riku meistars droši vien gribēs ņemt pie sevis arī viņas māti Abu. Vecajai sievai, tāpat kā viņas meitai, bija vajadzīga kāda vieta. Rīku meistaram uzņemoties visus šos pienākumus, viņa mierīgā, sakārtotā dzīve krietni vien izmainīsies. Ar Agu reizēm ir gūti satikt, un viņa nebūs tik saprotoša kā Gūva māte, taču Gūvs drīz vien iekārtos pats savu pavardu un Drūgam ir vajadzīga sieviete.

Nevarēja būt ne runas, ka Gūvs varētu kļūt par viņas viru. Viņš bija pārāk jauns, tik tikko vēl vīrietis, viņam vēl nebija bijusi neviena sieviete. Brūns viņam nekad nedos vecu sievieti, un Iza drīzāk justos kā viņa māte, nevis sieva.

Iza bija domājusi par dzīvošanu ar Grodu un Uku, un vīru, kas bija virs Groda mātei Zugai. Grods bija nelokāms, sauss vīrs, taču nekad nebija cietsirdīgs, un viņa uzticība Brūnam nebija apšaubāma. Viņai nebūtu nekas pretim dzīvot ar Grodu, pat ja viņa būtu tā otrā sieviete. Taču Uka bija Ebras māsa un nekad viņa īsti nebija spējusi piedot Izai, ka tā, ieņemot savu stāvokli, bija atņēmusi savai ciltsmāsai tās vietu. Un kopš dēla nāves - viņš pat vēl nebija iekārtojis savu pavardu - Uka sēroja un bija ierāvusies sevī. Pat Ovra, viņas meita, nespēja mazināt sievietes sāpes. "Pie tā pavarda ir pārāk daudz bēdu," Iza nodomāja.

Viņa tikai garāmejot bija iedomājusies par Kruga ugunskuru. Ika, tā sieva un Borga māte, bija atklāta un draudzīga sieviete. Tur jau bija tā nelaime - viņi abi bija tik jauni un Iza nekad nebija varējusi saprasties ar Dorvu, veco vīru, bijušo Ikas mātes viru, kas dzīvoja pie viņu ugunskura.

Atlika Brūns, un viņa pat nevarēja būt šī vira otrā sieviete pie viņa ugunskura; tas bija viņas ciltsbrālis. Nebūtu jau svarīgi, viņai bija pašai savs stāvoklis. Viņa vismaz nebija kā tā nabaga vecā sieva, kas beidzot atrada ceļu uz garu pasauli zemestrīces laikā. Šī sieviete bija ienākusi no cita klana, viņas vīrietis jau sen bija miris, viņai nebija neviena bērna, un viņa tika bīdīta no viena ugunskura uz citu, vienmēr kā nasta; sieviete bez stāvokļa, bez vērtības.

Tomēr iespēja, ka varētu dzīvot pie viena pavarda ar Krebu, ka viņš varētu par viņu gādāt, sievietei nebija ienākusi prātā. Klanā nebija cilvēka, kuru viņa mīlētu vairāk, - ne vīrieša, ne sievietes. "Un viņam patīk Eila," viņa nodomāja, "esmu par to pārliecināta. Ideāla situācija, ja vien man nebūs puika. Zēnam jādzīvo ar vīru, kas viņu varētu mācīt par mednieku, bet Krebs nespēj medīt."

"Es varētu iedzert zāles, lai bērnu pazaudētu," Iza brīdi pārdomāja. "Tad es būtu droša, ka puika man nebūs." Viņa paplikšķināja sev pa vēderu un pakratīja galvu. "Nē, ir par vēlu, var rasties sarežģījumi." Viņa saprata, ka grib bērnu, un, lai gan viņai bija daudz gadu, grūtniecība noritēja bez problēmām. Bija izredzes, ka bērns būs normāls un veselīgs, un bērni bija pārāk vērtīgi, lai tik viegli no tiem atteiktos. "Es palūgšu savam totēmam vēlreiz, lai bērns būtu meitene. Viņš zina, ka visu laiku esmu gribējusi meiteni. Es apsolīju, ka rūpēšos par sevi, lai bērns, kuru viņš man ļāva ieņemt, būtu veselīgs, ja vien Gars gādās, lai tā būtu meitene."

Iza zināja, ka sievietēm viņas gados tas varēja radīt problēmas, tāpēc ēda barību un lietoja zāles, kas palīdz grūtām sievām. Lai gan pati nekad nebija bijusi stāvoklī, zāļu sieva zināja vairāk par grūtniecību, dzemdībām un bērnu auklēšanu nekā vairums sieviešu. Viņa bija palīdzējusi laist pasaulē visus klana bērnus un nodeva savas zināšanas kopā ar dziedināšanu tālāk sievām. Taču bija kāda burvestība, ko meita pārmantoja tieši no mātes un kas bija tik slepena, ka Iza būtu drīzāk nomirusi nekā kādam to atklājusi, jo mazāk vīrietim. Jebkurš vīrietis, to atklājis, nekad neļautu to lietot.

Noslēpums tika saglabāts tikai tāpēc, ka neviens - ne vīrietis, ne sieviete - neizprašņāja zāļu sievu par viņas burvestībām. Paradums izvairīties no tiešiem jautājumiem bija tik sens, ka jau bija kļuvis par tradīciju, gandrīz vai likumu. Viņa būtu dalījusies savās zināšanās, ja kāds būtu izrādījis interesi, taču Iza nekad nerunāja par savu īpašo maģiju, jo, ja kādam vīrietim ienāktu prātā viņu par to iztaujāt, viņa nespētu izvairīties no atbildes - neviena sieviete nedrīkstēja izvairīties no atbildes vīrietim. Klana cilvēkiem nebija iespējams melot. Viņu sazināšanās veids, kas bija atkarīgs no sīkākās nianses vai tik tikko pamanāmām izmaiņām izteiksmē, žestos un pozās, ļāva jebkuru šādu mēģinājumu tūliņ atklāt. Viņiem pat nepastāvēja tāds jēdziens - meli; vienīgais, ko viņi atļāvās, bija atturēšanās no runāšanas, bet tas tūdaļ bija pamanāms, lai gan bieži pieļaujams.

Iza nekad nepieminēja maģiju, ko bija iemācījusies no mātes, bet viņa to izmantoja. Šī maģija kavēja ieņemšanu, traucēja virieša totēma garam iekļūt viņas mutē, lai dotu dzīvību bērnam. Viņas vīrietim nekad nebija ienācis prātā pavaicāt Izai, kāpēc viņai nebija bērna. Iza pieļāva, ka viņas totēms sievietei bija par spēcīgu. Vīrs bieži atgādināja par to Izai un žēlojās citiem vīriem, ka šis fakts ir par iemeslu tam, ka viņa totēms nav spējīgs ņemt virsroku. Iza lietoja zālītes, lai aizkavētu ieņemšanu, jo gribēja apkaunot savu vīru. Viņa gribēja, lai klana ļaudis un vīrs pats domātu, ka viņa totēma apaugļojošais elements ir par vāju, lai uzveiktu viņas aizsardzību, kaut arī viņš sievu sita.

Viņš sita, droši vien lai piespiestu viņas totēmu pakļausit, tomēr Iza zināja, ka viņam tas patika. Sākumā viņa cerēja, ka vīrs viņu atdos citam vīrietim, ja tai nedzims bērni. Viņa ienīda lepno lielībnieku, vēl pirms bija tam atdota, un, uzzinājusi, kas būs viņas vīrs, Izai neatlika nekas cits kā izmisumā pieglausties mātei. Māte spēja vienīgi mierināt, jo viņai šajā jautājumā nebija lielākas teikšanas kā meitai. Tomēr vīrs viņu neatdeva projām. Iza bija zāļu sieva un kā sieviete ieņēma augstāko stāvokli klanā, un valdīšana pār viņu sniedza tam vīrišķības izjūtu. Kad viņa totēma spēks un vīrišķība tika apšaubīta, jo sieva nespēja dzemdēt bērnu, to kompensēja viņa fiziskā vara pār sievieti.

Lai gan sišana tika atļauta cerībā, ka tās rezultātā piedzims bērns, Iza juta, ka Brūnam tas nepatīk. Viņa bija pārliecināta - ja Brūns tobrīd būtu bijis vadonis, viņa netiktu atdota tam vīrietim. Brūns domāja, ka vīrietis nevar pierādīt savu vīrišķību, ņemot virsroku pār sievieti. Sievietēm nebija citas iespējas, kā vien pakļauties. Tas bija vira necienīgi - cīnīties ar vājāku pretinieku vai ļauties, lai to sadusmo sieviete. Vīrieša pienākums bija komandēt sievietes, uzturēt kārtību, medīt un apgādāt, apvaldīt savas jūtas un neizrādīt sāpju pazīmes ciešot. Sievieti drīkstēja iedunkāt, ja viņa bija slinka vai nepaklausīga, taču ne aiz dusmām vai aiz prieka, vienīgi lai sauktu viņu pie kārtības. Lai gan daži vīri sita sievietes biežāk nekā citi, tikai nedaudzi to darīja regulāri. Vienīgi Izas vīram tas bija kļuvis par paradumu.

Kad viņu pavardam pienāca klāt Krebs, vīrs vēl mazāk vēlējās atdot Izu. Iza bija ne vien zāļu sieva, viņa bija sieviete, kas gatavoja ēdienu Moguram. Ja Iza pamestu ugunskuru, to darītu ari Mogurs. Viņas virs ticēja - pārējie klana ļaudis domāja, ka viņš mācās lielā burvja noslēpumus. īstenībā Krebs nebija vairāk kā laipns visu to laiku, kamēr viņi dzīvoja pie viena ugunskura, un daudzos gadījumos neturēja par vajadzīgu pat ievērot viru. īpaši tajās reizēs, Iza bija pārliecināta, kad ieraudzīja kādu sevišķi spilgtu sasitumu.

Kaut arī viņu sita, Iza turpināja izmantot savu zāļu maģiju. Kad sieviete atklāja, ka ir grūta, viņa padevās liktenim. Kāds no gariem beidzot bija uzvarējis viņas totēmu un maģiju. Iespējams, ka vīra; taču, ja viņa totēma dzīvības princips beidzot bija ņēmis virsroku, Iza prātoja, kāpēc gan gars viņu pameta, kad sabruka ala? Viņa loloja vēl pēdējo cerību. Viņa vēlējās meitu, meiteni, kas mazinātu vira no jauna iegūto cieņu, un meiteni, kas turpinātu zāļu sievas līniju, lai gan viņa jau bija sagatavojusies pati noslēgt šo līniju, nevis dzemdēt bērnu, dzīvojot ar savu vīru. Ja viņa dāvātu dzīvību zēnam, vīrs būtu pilnībā attaisnots; meitene tomēr liktu vēl kaut ko vēlēties. Tagad Iza vēl vairāk vēlējās meiteni - nevis lai noliegtu sava mirušā vīra pēcnāves prestižu, bet lai tā ļautu viņai dzīvot ar Krebu.

Iza nolika savu zāļu somu un palīda zem ādas blakus mierīgi guļošajam bērnam. "Eilai gan ir paveicies," Iza domāja. "Ir atrasta jauna ala, un viņai atļaus palikt pie manis, un mēs dzīvosim pie Kreba ugunskura. Varbūt viņas laime ari man atnesīs meitu." Iza aplika Eilai roku un cieši pieglaudās viņas mazajam, siltajam ķermenītim.

Nākamajā rītā pēc brokastīm Iza pamāja ar roku meitenei, un abas devās augšup gar upi. Soļojot gar ūdens malu, zāļu sieva meklēja pazīstamus augus. Pēc kāda brīža Iza otrpus upes ieraudzīja klajumu un devās turp. Atklātajā laukā auga daži augi, apmēram pēdu augsti, ar blāvi zaļām lapām, piestiprinātām pie gariem stublājiem, kuru galotnes rotāja nelieli, blīvi saauguši zaļu ziedu čemuri. Iza izraka balandas ar sarkanām saknēm un devās uz purvaino vietu blakus snaudošajam, sastingušajam ūdenim, kur atrada ziemcietīgās kosu papardes, bet vēl tālāk uz augšu - ziepjusakni. Eila sekoja viņai un ar interesi vēroja, vēlēdamās, kaut spētu ar sievieti sarunāties. Meitenes galva bija pilna ar jautājumiem, kurus viņa nespēja izteikt.

Viņas devās atpakaļ uz nometni, un Eila vēroja, kā Iza piepilda cieši sapītu grozu ar ūdeni un ieliek tajā stiebrainās papardes un karstos akmeņus no ugunskura. Eila tupēja blakus Izai, kamēr tā ar asu akmens šķembu izgrieza apli no ādas, kurā bija nesusi meiteni. Lai gan miksta un padevīga, ar taukiem apstrādātā āda bija izturīga, tomēr akmens nazis to sagrieza viegli. Ar citu akmens instrumentu, kura gals bija noasināts, Iza izdūra vairākus caurumus gar apļa malu. Pēc tam viņa savija virvē kāda neliela krūma cieto, stiegraino mizu, izvēra to cauri caurumiem un stingri savilka, tā iegūstot kuli. Ar ātru naža vēzienu - to viņai bija izgatavojis Drūgs, un tas Izai bija dārgs - viņa nocirta gabalu garās auklas, kas saturēja sievietes apmetni, vispirms noņēmusi ar to mēru Eilas apkaklei. Viss process aizņēma tikai dažus mirkļus.

Kad ūdens vārāmajā grozā sāka burbuļot, Iza paņēma visus pārējos savāktos augus kopā ar ūdensnecaurlaidīgo klūgu bļodu un devās atpakaļ pie upes. Viņas soļoja gar krastu, līdz nonāca vietā, kur tas lēzenā slīpumā izlīdzinājās ar upi. Sameklējusi apaļu akmeni, kuru varēja ērti noturēt rokā, Iza saberza ziepjusakni un iejauca ūdeni šķīvjveida iedobumā, kas bija izveidojies lielā, plakanā akmenī upes krastā. Sakne uzputojās bagātīgos ziepju burbuļos. Izņēmusi no ielocēm akmens rīkus un citus sīkus priekšmetus, Iza atsēja saiti un noņēma savu apmetni. Viņa pārslidināja pāri galvai amuletu un rūpīgi nolika to pašā virsū.

Eila bija priecīgi satraukta, kad Iza paņēma meiteni aiz rokas un veda uz upi. Viņai patika ūdens. Pēc kārtīgas saslapināšanās Iza pacēla meiteni, nosēdināja uz klints un ieziepēja no galvas līdz kājām, arī salipušos, savēlušos matus. Iegremdējusi meiteni vēsajā ūdenī, sieviete izdarīja kādu kustību un aizmiedza acis. Eila nesaprata kustību, taču atdarināja Izu. Sieviete atzinīgi pamāja, un meitene saprata, ka sieviete vēlas, lai viņa aizver acis. Bērns sajuta, kā viņa galva tiek noliekta uz priekšu un tai uzlej silto šķidrumu no paparžu bļodas. Meitenei niezēja galva, un Iza bija tajā pamanījusi rāpojam sīkus parazītus. Sieviete iesmērēja galvā no kosu papardēm iegūto šķidrumu pret utīm. Pēc atkārtotas skalošanas vēsajā upē Iza saberza balandas sakni kopā ar lapām un ieputoja to meitenei matos. Sekoja pēdējā iegremdēšana, pēc tam Iza veica tādu pašu skalošanas procedūru ar sevi, kamēr meitene spēlējās ūdenī.

Kad abas sēdēja krastā, ļaujot, lai saule tās nožāvē, Iza ar zobiem noplēsa no zara mizu un ar to centās abām atmudžināt sapinkājušos matus. Viņa bija pārsteigta, cik mīksti un zīdaini bija Eilas gandrīz baltie mati. "Protams, neparasti," Iza nodomāja, "bet diezgan skaisti.

Tas īstenībā ir labākais meitenē." Viņa nemanāmi to aplūkoja. Lai gan saulē iededzis, bērns vēl aizvien bija gaišāks par viņu, un Iza nosprieda, ka vājā, bālā, mazā meitene ar gaišajām acīm ir apbrīnojami neglīta. Neparasta izskata cilvēki; nav šaubu, ka viņi ir cilvēki, bet tik neglīti. Nabaga bērns. Kā gan viņa atradīs sev vīrieti?

"Ja Eila neatradīs vīrieti, kā viņa varēs iegūt sev kādu stāvokli? Ar viņu var notikt tāpat kā ar to veco sievieti, kas nomira zemestrīces laikā," Iza domāja. "Ja viņa būtu mana īstā meita, tad arī viņai būtu savs stāvoklis. Interesanti, vai es varētu Eilai iemācīt kādu ārstēšanas burvestību. Tas viņai piešķirtu zināmu vērtību. Ja man būs meitene, es varēšu mācīt tās abas; bet, ja man būs zēns, nebūs nevienas sievietes, kas turpinātu manu māku. Klanam kādu dienu ievajadzēsies jaunu zāļu sievu. Ja Eila apgūtu šo noslēpumu, klans varētu to pieņemt - kāds vīrs varbūt pat gribētu ņemt meiteni par sievu. Viņu pieņems klanā; kāpēc viņa nevarētu būt mana meita?" Iza jau domāja par meiteni kā par savējo, un šīs pārdomas iesēja sēklu jaunai idejai.

Viņa palūkojās augšup, ieraudzīja, ka saule bija pakāpusies daudz augstāk, un saprata, ka ir jau vēls. "Man jāpabeidz meitenes amulets un jāsāk gatavot no saknes dzērienu," Iza runāja pie sevis, pēkšņi atcerējusies savus pienākumus.

- Eila, - viņa pasauca meiteni, kas atkal bija aizklīdusi pie upes. Meitene skriešus metās šurp. Apskatījusi tās kāju, Iza redzēja, ka ūdens bija atmiekšķējis kreveles, taču kāja dzija labi. Steidzīgi ietinusies apmetnī, Iza veda bērnu uz kraujas malu, bet vispirms apstājās, lai paņemtu savu rokamo lāpstiņu un nelielo kulīti, ko bija izgatavojusi. Sieviete bija ievērojusi sarkanas zemes pleķi netālu no tās vietas, kur viņi bija apstājušies, pirms Eila parādīja alu. To sasniegušas, Iza bakstīja zemē ar nūjiņu, kamēr atšķēla dažas nelielas sarkana okera pikas. Pacēlusi dažus nelielus gabaliņus, viņa tos sniedza Eilai. Meitene skatījās uz tiem, nebūdama droša, kas no viņas tiek gaidīts, tad uzmanīgi pieskārās vienam. Iza paņēma nelielo zemes gabaliņu, ielika to kulē un kuli iebāza ielocē. Pirms došanās atpakaļ Iza pārlaida skatienu plašajai ainavai un lejā līdzenumā ieraudzīja kustamies mazus cilvēciņus. Mednieki bija devušies ceļā agri no rīta.

Pirms daudziem gadu simtiem vīrieši un sievietes, daudz primitīvāki par Bruņu un viņa pieciem medniekiem, iemācījās cīnīties ar četrkājainajiem plēsējiem par medījumu, vērojot un atdarinot to metodes. Viņi, piemēram, noskatījās, kā vilki kopīgiem spēkiem spēj pieveikt upuri, kas ir daudz reižu lielāks un krietni spēcīgāks par pašiem. Laika gaitā, nagu un zobu vietā izmantojot darbarikus un ieročus, pirmatnējie ļaudis saprata, ka sadarbojoties ari viņi spēj nomedīt milzīgos zvērus, kas ganās tuvākajā apkaimē. Tas bīdīja viņus pa garo evolūcijas ceļu.

Līdz ar nepieciešamību pēc klusuma, lai neizbiedētu medījumu, kuram tie dzina pēdas, šie ļaudis izdomāja medību signālus, kas bija daudz sarežģītākas roku zīmes un žesti nekā tie, kurus izmantoja, lai izteiktu citas vajadzības un vēlmes. Brīdinājuma signāliem izmainījās skaņas augstums un tonis, lai varētu ietvert lielāku informācijas apjomu. Lai gan tā ciltskoka atzara rīcībā, kas noveda līdz klana ļaudīm, nebija pietiekami attīstīta balss mehānisma, lai to pilnveidotu līdz sarunu valodai, tas tomēr nemazināja viņu spējas medīt.

Seši viri devās ceļā ar pirmo gaismiņu. No savas izdevīgās pozīcijas netālu no kraujas malas viņi vēroja sauli, kas sūtīja savus starus izlūkos kā skautus un lika tiem uzmanīgi pārrāpties pāri zemes malai un tad izplesties visā savā dienas varenībā. Uz ziemeļaustrumiem plats smalku smilšmāla putekļu mākonis klāja brūnu, pinkainu, viļņveidīgi kustīgu masu, kurā iezīmējās izliektas, melnas smailes; aiz bizonu bara, kas lēni virzījās uz priekšu, apgānot zeltaini zaļo ieleju, palika plata nobradātas zemes sliede bez mazākām veģetācijas pazīmēm. Sieviešu un bērnu nekavēti, mednieki ātri veica attālumu līdz stepei.

Atstājuši aiz sevis kalna pakāji, vīri turpināja ceļu zemi deldējošā lēnā riksī, tuvojoties baram pret vēju. Pienākuši tuvāk, tie noliecās garajā zālē un vēroja milzīgos zvērus. Gigantiski uzkumpuši pleci, kas virzienā uz aizmuguri sānu daļā sašaurinājās, balstīja maslvas, ar vilnu noaugušas galvas un milzīgus, melnus ragus, kuri pieaugušajiem dzīvniekiem stiepās krietna jarda garumā. Daudzgalvainā, cieši sablīvētā bara visuresošā sviedru smaka cirtās vīriem nāsis, un zeme no tūkstošiem nagu dimdoņas vibrēja.

Brūns, ar plaukstu sargājot acis no saules, pētīja katru garāmejošo radījumu, gaidot īsto dzīvnieku un īsto bridi. Raugoties uz šo viru, nebija iespējams uzminēt neiedomājamo spriegumu, kuru vadonis stingri kontrolēja. Vienīgi tā pulsējošie deniņi virs saslēgtajiem žokļiem nodeva, cik uztraukti dauzījās vira sirds un cik atkailināti bija viņa nervi. Šis bija svarigākās medības viņa mūžā. Pat Bruņa pirmais medījums, kas bija viņu iecēlis vīra godā, nebija tik svarigs kā šis, jo tas bija pēdējais nosacījums dzīvošanai jaunajā alā. Veiksmīgas medības ne tikai dos gaļu dzīrēm, kas būs daļa no alas ceremonijas, bet klana ļaudīm sniegs pārliecību, ka viņu totēmi ir patiesi labvēlīgi jaunajai mājvietai. Ja mednieki atgrieztos no pirmajām medībām ar tukšām rokām, klanam būtu jāturpina meklēt alu, kas sargājošajiem gariem būtu vairāk pieņemama. Šis bija veids, kā totēmi viņus brīdināja, ka ala nenesīs veiksmi. Ieraudzījis milzīgo bizonu pulku, Brūns jutās iedrošināts. Tie bija viņa paša totēma iemiesojums.

Brūns uzmeta acis saviem medniekiem, kas nepacietīgi gaidīja signālu. Gaidīšana vienmēr bija tā grūtākā, taču priekšlaicīgam uzbrukumam varēja būt bēdīgas sekas, un, ja vien tas būtu cilvēciski iespējams, Brūns gribēja nodrošināt, lai medības nekas nesabojātu. Viņš pamanīja satraukto izteiksmi Brouda sejā un uz mirkļa simtdaļu gandrīz vai nožēloja savu lēmumu atļaut sievas dēlam doties medībās. Bet tad atcerējās zēna mirdzošās acis, pilnas lepnuma, kad vadonis bija licis viņam gatavoties savām vīra pirmajām medībām. "Tas ir normāli, ka zēns ir uztraucies," Brūns nodomāja. "Tās nebūs tikai viņa pirmās medības, no viņa stiprās labās rokas var būt atkariga klana jaunās mājvietas izvēle."

Brouds pamanīja Bruņa skatienu un ātri noslēpa izteiksmi, kas nodeva tā iekšējo satraukumu. Viņš nevarēja iedomāties, ka dzīvs bizons var būt tik liels - stāvot taisni, neveiklā zvēra plecu kupris slējās kādu pēdu vai pat vairāk virs zēna galvas - un cik daudz reižu stiprāks par vīriem varēja būt viss bars. Broudam vajadzēja cirst vismaz pirmo redzamo brūci, lai viņam piedēvētu medījumu. "Ko tad, ja es netrāpu? Ja nu es trāpu neprecīzi un viņš aizbēg?" Brouda domas bija satrauktas.

Nebija ne vēsts no Brouda pārākuma izjūtas, kad viņš Ogas priekšā lielīgi pastaigājās un vingrinājās duršanā, kamēr meitene puisi ar apbrīnu vēroja. Viņš izlikās to nemanām; viņa bija tikai bērns, meitene - bērns. Bet nepaies ilgs laiks, kad viņa kļūs par sievieti. "Oga nebūs slikta sieva, kad paaugsies," Brouds nodomāja. "Viņai būs vajadzīgs spēcīgs mednieks, kas viņu aizstāvētu tagad, kad gan viņas māte, gan mātes vīrs bija miruši." Broudam patika, kā meitene pūlējās apkalpot viņu, kopš tā bija sākusi dzīvot pie viņiem, dedzīgi steidzoties paklausīt katrai viņa vēlmei, kaut arī viņš pat vēl nebija vīrs. "Bet ko viņa par mani domās, ja es medījumu nenobeigšu? Ko tad, ja es nevarēšu kļūt par vīru alas ceremonijas laikā? Ko domās Brūns? Ko domās viss klans? Ko tad, ja mums būs jāpamet skaistā, jaunā ala, kuru Ursus jau ir svētījis?" Brouds saņēma savu šķēpu stingrāk un pasniedzās pēc amuleta, lūdzot Pinkaino Degunradzi, lai tas dod viņam drosmi un stipru roku.

Bija maz ticams, ka dzīvnieks izbēgs, ja Brūns varēs palīdzēt. Viņš ļāva puisim domāt, ka ldana jaunās alas liktenis ir atkarīgs no viņa. Ja kādu dienu Brouds kļūs par vadoni, viņš var apgūt šī stāvokļa atbildības smagumu jau tagad. Brūns dos zēnam iespēju, tomēr plānoja atrasties tā tuvumā. Lai dzīvnieku, ja vajadzēs, nogalinātu pats. Viņš cerēja, zēna paša labā, ka vadonim tas nebūs jādara. Puisis bija lepns, viņa pazemojums būtu liels, taču vadonis negrasījās ziedot alu Brouda lepnumam.

Brūns atkal pievērsās ganāmpulkam. Drīz vien viņš ieraudzīja jaunu bullēnu, kas bija nošķīries no bara. Dzīvnieks bija gandrīz pieaudzis. Tomēr vēl jauns un nepieredzējis. Brūns gaidīja, kamēr bizons aizklīdis tālāk nost no pārējiem, līdz brīdim, kad tas palika viens, prom no bara drošības. Tad viņš deva zīmi.

Vīri sparīgi metās uz priekšu un izretinājās, Brouds - visiem pa priekšu. Brūns vēroja, kā tie izkārtojās vienādos attālumos, satraukti nenolaižot acis no noklīdušā jaunā bizona. Viņš pamāja vēlreiz, un vīri spiedzot un kliedzot, un vicinot ieročus metās triecienā uz baru. Pārbiedētie dzīvnieki ganāmpulka malās sāka spiesties uz bara centru, aizpildot spraugas un stumjot tos, kas atradās malās, uz vidu. Šajā mirklī Brūns metās starp tiem un jauno bullēnu, dzenot to nost.

Kamēr pārbiedētie zvēri, kas atradās ārpusē, lauza sev ceļu bezmērķīgi stampājošajā masā, Brūns smagiem soļiem dzinās pakaļ vienam, kuru bija izraudzījis. Vīrs atdeva skrējienam pēdējo enerģijas mazumiņu, dzenot bulli tik ātri, cik vien viņa resnās, muskuļotās kājas spēja kustēt. Sausā stepes zeme pildīja gaisu ar smalkām nogulumu augsnes daļiņām, ko bija uzvagojis cietnagaino bizonu bars, kustībai no tā malām aizvirmojot pāri visai masai. Brūns samiedza acis un klepoja, jo gar acīm griezās putekļi, kas iesprūda nāsīs un neļāva elpot. Smagi elsojot, gandrīz bez spēka, viņš ieraudzīja Grodu, kas pārņēma dzīšanu.

No Groda spējā izrāviena bullis pagriezās atkal. Iesaistījās vīri, veidojot lielu apli, kas ļāva dzīt bulli atpakaļ pie Bruņa, kamēr viņš, vēl aizvien elsdams, teciņiem steidzās noslēgt apli. Milzīgais bars bēga pilnīgā panikā, virzoties pāri stepei, - neprātīgās bailes daudzkārt vairoja pati kustība. Palika vienīgi jaunais bullēns, izmisumā bēgot no radījuma, kuram piederēja tikai neliela daļiņa no dzīvnieka spēka, taču piemita vairāk nekā pietiekami gudrības un apņēmības, lai šo starpību kompensētu. Grods, dūres sizdams, dzinās tam pakaļ, atsakoties padoties, lai gan tā spēcīgi pukstošā sirds draudēja pārplīst. Sviedri atstāja urdziņas uz putekļu kārtas, kas klāja vīra ķermeni un piešķīra bārdai pelēcīgi brūnu nokrāsu. Beidzot Grods saklupa un apstājās, tieši tajā brīdī Drūgs ieņēma tā vietu.

Mednieku pacietība bija liela, taču jaunais, spēcīgais bizons lauzās uz priekšu ar neizsīkstošu enerģiju. Drūgs bija klana slaidākais vīrs, viņa kājas - mazliet garākas. Ar sparīgu uzrāvienu viņš metās pakaļ zvēram, pagriežot to projām, kad bullis mēģināja pievienoties bēgošā bara astei. Krugam nomainot pārgurušo Drūgu, jaunais dzīvnieks bija acīm redzami aizkusis. Krugs ar svaigiem spēkiem dzina zvēru uz priekšu, aizskarot ar savu aso šķēpu tā sānus, tādējādi izraisot piekusušajā bizonā jaunu enerģijas uzrāvienu.

Kad dzīšanā iesaistījās Gūvs, milzīgais, pinkainais radījums jau sāka pagurt. Bullis skrēja akli, stūrgalvīgi, Gūvs sekoja cieši pa pēdām, to nepārtraukti bakstot, tā nosūcot pēdējo spēka pilienu, kas jaunajam dzīvniekam bija atlicis. Brouds redzēja Bruņu panākamies tuvāk, kad puisis iekliedzās un pārņēma savā ziņā dzīšanos pakal masīva- jam zvēram. Viņa sprints bija īslaicīgs. Bizonam bija diezgan. Tas palēnināja skrējienu, tad apstājās pavisam un atteicās pārvietoties, tā āda bija vienās putās, galva - nokārta, nāsis kūpēja. Pacēlis šķēpu gatavībā, zēns tuvojās pārmocītajam bullim.

Vadoties pēc savas pieredzes, Brūns ātri novērtēja situāciju. Vai puisis nebija par daudz uztraucies savās pirmajās medībās un pārāk sasprindzis? Vai zvērs bija pavisam nodzīts? Dažs labs viltīgs vecs bizons apstājās pilnīgā pārgurumā, bet, kad tam uzbruka, pēdējā mirklī spēja nogalināt vai nopietni ievainot mednieku, jo sevišķi - nepieredzējušu. Vai Brūnam izmantot bolu, lai liktu dzīvniekam paklupt un to pieveiktu pavisam? Lopa galva gandrīz skāra zemi, sāni smagi cilājās, un nebija šaubu, ka bizons ir zaudējis spēkus. Ja vadonis lietotu bolu, zēna pirmās medības vairs nebūtu tik iespaidīgas. Brūns izlēma pataupīt Broudam visu godu.

Ātri, pirms vēl bizons bija atguvis sparu, Brouds piesteidzās pie milzīgā, pinkainā dzīvnieka un pacēla šķēpu. Pēdējā mirklī iedomājies par savu totēmu, viņš atvēzējās un uzbruka. Garais, smagais šķēps iedūrās dziļi jaunā buļļa sānos; ugunī rūdītais šķēpa uzgalis izurbās cauri cietajai ādai un straujā, liktenīgā triecienā salauza ribu. Bizons sāpēs iebaurojās un pagriezās pret mednieku, lai tam uzbruktu, lai gan tā kājas jau bija saļodzljušās. Brūns pamanīja kustību, vienā lēcienā bija pie jaunekļa sāniem un ar visu savu vareno muskuļu spēku trieca rungu pret lielo galvu. Trieciens paātrināja dzīvnieka saļimšanu. Bizons pakrita uz sāniem, tā asie nagi kārpīja gaisu pirmsnāves agonijā, tad tas apklusa.

Sākumā Brouds bija apstulbis un nedaudz satriekts, tad gaisu pāršķēla spalgs izsauciens, jauneklim izkliedzot savu triumfu. Viņš to izdarīja! Viņš pieveica savu pirmo medījumu! Nu viņš bija vīrs!

Brouds bija ekstāzē. Viņš pasniedzās pēc sava dziļi iedurtā šķēpa, kas slējās taisni augšup no dzīvnieka sāniem. Raujot to ārā, sejā iešļāca silta asins šalts un viņš sajuta tās sāļo garšu. Brūns ar lepnumu acīs uzsita Broudam pa plecu.

- Labs darbs, - žests izteiksmīgi pauda. Brūns bija priecīgs, ka viņu rindām pievienosies vēl viens spēcīgs mednieks, spēcīgs mednieks, kas bija viņa lepnums un prieks, viņa sievas dēls, viņa sirds dēls.

Ala nu piederēja viņiem. Rituāla ceremonija to nostiprinās, bet Brouda medījums to bija nodrošinājis. Totēmi bija apmierināti. Brouds pacēla gaisā šķēpa asiņaino galu; piesteidzās pārējie mednieki, un prieks atbalsojās viņu soļos, vīriem redzot nogāzto zvēru. Brūns bija izvilcis nazi, gatavs uzšķērst bizona vēderu un iztīrīt iekšas, pirms to nesis uz alu. Viņš izņēma aknu, sadalīja to šķēlēs un iedeva katram medniekam pa gabalam. Tas bija pats gardākais kumoss, ko taupīja tikai vīriem un kas piešķīra medībās tik nepieciešamo spēku muskuļiem un acīm. Brūns izgrieza ari lielā, pinkainā radījuma sirdi un apraka to zemē netālu no dzīvnieka: šo dāvanu viņš bija apsolījis savam totēmam.

Brouds gremoja silto, jēlo aknu, baudot savu pirmo īsta vira medījuma garšu, un viņam bija tāda sajūta, ka sirds aiz laimes plīsīs. Viņš kļūs par viru jaunās alas iesvētīšanas rituālā, viņš vadīs medību deju un piebiedrosies vīriem slepenajos rituālos, kas notiks mazākajā alā, un viņš labprāt būtu gatavs atdot dzīvību, lai tikai redzētu lepnumu Bruņa sejā. Tas bija Brouda izcilākais bridis. Viņš jau iedomājās, kādu uzmanību viņam pievērsis pēc iesvētīšanas vira kārtā alas ceremonijas laikā. Viss klans viņu apbrīnos un cienīs. Visi runās par viņu vien un par viņa lielo drosmi medībās. Tā nakts piederēs viņam, un Ogas acis mirdzēs vārdos neizsakāmā pielūgsmē un pazemīgā godināšanā.

Vīri sasēja bizona kājas krietni virs ceļu locītavām. Grods un Drūgs sastiprināja kopā šķēpus, Krugs un Gūvs darīja tāpat, izveidojot no četriem šķēpiem divas dubultstipras kārtis. Vienu izvēra starp priekškājām, otru - starp pakaļkājām šķērsām lielajam zvēram. Brūns un Brouds nostājās katrs savā pusē pinkainajai galvai un satvēra to aiz ragiem, vienu roku atstājot brivu, ar ko turēt šķēpu. Grods un Drūgs saņēma vienu kārti katrs savā pusē priekškājām, kamēr Krugs nostājās pa kreisi un Gūvs - pa labi pie pakaļējām kājām. Saņēmuši vadoņa signālu, visi seši vīri devās uz priekšu, pa pusei velkot, pa pusei nesot milzīgo dzīvnieku pāri zālainajām pļavām. Ceļojums atpakaļ uz alu bija daudz garāks nekā turpceļš. Vīri, lai gan bija spēcīgi, stipri saspringa zem bizona smaguma, stiepjot to pāri stepei augšup pa kalna nogāzi.

Oga viņus gaidīja un ieraudzīja tuvojošos medniekus jau tālu lejā līdzenumā. Pie kraujmalas pārējie klana cilvēki tos jau gaidīja un panācās pretim, lai, soļojot blakus un klusi tos apsveicot, pavadītu medniekus ceļa pēdējā posmā līdz alai. Brouda atrašanās varonīgo vīru priekšgalā liecināja, ka viņš ir ieguvis medījumu. Pat Eilu, kura nevarēja īsti saprast notikušo, bija pārņēmusi sajūsma, kas gaisā bija gandrīz taustāma.

-            6

-    Tavas sievas dēlam lieliski veicies, Brun. Medījums ir labi un tīri nostrādāts, - Zūgs teica, medniekiem novietojot lielo zvēru zemē pie alas. - Nu tev ir jauns mednieks, ar ko lepoties.

-     Viņam bija drosme un stipra roka, - Brūns žestikulēja. Acīm lepnumā starojot, viņš uzlika roku uz jaunā vīrieša pleca. Brouds gozējās siltajā uzslavā.

Zūgs un Drūvs nopētīja vareno jauno bulli ar apbrīnu, kurai bija nedaudz piejaukta nostalģija pēc dzīšanas sajūsmas un uzvaras trīsām, aizmirstot briesmas un vilšanos, kas bija daļa no liela zvēra medību aizraujošā piedzīvojuma. Nebūdami vairs spējīgi medīt kopā ar jaunākajiem vīriem, tomēr nevēloties stāvēt malā, abi vecie vīri bija pavadījuši rītu, klaiņojot ar mežu noaugušajā kalna nogāzē un meklējot mazākus zvērus.

-    Redzu, ka jūs ar Dorvu zināt, kur izmantot savas lingas. Es saodu ceptas gaļas smaržu jau pusceļā uz kalnu, - Brūns turpināja. - Kad būsim iekārtojušies jaunajā alā, mums vajadzēs sameklēt kādu vietu, kur trenēties. Klanam nāktu par labu, ja visi mednieki prastu tā apieties ar lingu kā tu, Zūg. Un nepaies ilgs laiks, kad ari Vorns jau būs jāmāca.

Vadonis apzinājās, kādu ieguldījumu vecie vīri vēl aizvien dod klana uzturēšanā, un gribēja, lai viņi to zina. Medniekiem vienmēr neuzsmaidīja laime. Ne vienu vien reizi gaļu sagādāja vecie vīri, un ziemas biezajā sniegā nejauši uzietu svaigu gaļu bieži bija daudz vieglāk iegūt ar lingas palīdzību. Tas ienesa gaiditas pārmaiņas viņu ziemas ēdienkartē ar kaltētu gaļu, īpaši - ziemas beigās, kad vēlo rudens medījumu saldētie krājumi izbeidzās.

-     Nevar jau salīdzināt ar to jauno bizonu, bet mums ir truši un bebrs. Ēdiens ir gatavs, mēs tikai gaidām jūs, - Zūgs pamāja. - Es ievēroju līdzenu, skraju lauku netālu no šejienes, kas varētu noderēt kā laba vieta treniņiem.

Zūgs, kas kopš sievas nāves dzīvoja kopā ar Grodu, pēc tam, kad bija izstājies no Bruņa mednieku rindām, piestrādāja, lai uzlabotu savu prasmi rīkoties ar lingu. Linga un bola klana ļaudīm bija visgrūtāk apgūstamie ieroči. Lai gan to muskuļotās, ar smagiem kauliem apveltītās un nedaudz izliektās rokas bija ārkārtīgi spēcīgas, tās spēja veikt tik smalkas un precīzas funkcijas kā akmens šķembu skaldīšana. Viņu roku locītavas bija veidotas tā, jo īpaši muskuļu un saišu savienojums ar kauliem, lai piešķirtu tām precizitāti un veiklību kopā ar neticamu spēku. Bet bija arī savs trūkums. Tas pats savienojumu veidojums ierobežoja roku kustības. Tās nespēja veikt pilnu loku atvēzienam; tas ierobežoja viņu spēju sviest priekšmetus. Nevis lieliska kontrole, bet sviras princips bija cena, ko viņi maksāja par spēku.

Viņu šķēps nebija vis īss metamais šķēps, kuru varēja sviest no krietna attāluma, bet gan pīķis, kuru meta no neliela attāluma ar lielu spēku. Apgūt šķēpa vai nūjas lietošanu nozīmēja mazliet vairāk nekā attīstīt spēcīgus muskuļus, bet, lai iemācītos izmantot lingu vai bolu, bija jāvingrinās un jāmācās koncentrēties vairākus gadus. Linga, elastīgas ādas strēmele, kas abos galos tika savienota kopā un virpināta virs galvas, lai īstajā brīdī izsviestu apaļu oli, ko strēmeles vidū saturēja izliekts kauss, prasīja lielu piepūli, un Zūgs lepojās ar savu prasmi precīzi izsviest akmeni. Viņš bija tikpat lepns ari par to, ka Brūns bija uzaicinājis tieši viņu mācīt jaunos medniekus, kā rikoties ar šo ieroci.

Kamēr Zūgs un Dorvs klejoja pa kalnu nogāzēm un medīja ar lingu, sievietes meklēja ēdamo turpat teritorijā, un kārdinošais gatavotā ēdiena aromāts rosināja medniekos ēstgribu. Viņas saprata, ka medības ir darbs, kas rada izsalkumu. Vīriem nebija ilgi jāgaida.

Pēc maltītes vīri atpūtās, pilni apmierinājuma, atstāstot satraucošo medību notikumus par prieku sev un patikšanu Zūgam un Dor- vam. Brouds, starojot savā jaunajā stāvoklī un uzklausot jauno līdzinieku sirsnīgos apsveikumus, ievēroja, ka Vorns lūkojas uz viņu nekaunīgā apbrīnā. Līdz tam ritam Brouds un Vorns atradās līdzīgā stāvokli, un Vorns bija viņa vienīgais vīriešu kārtas biedrs starp klana bērniem, kopš Gūvs bija kļuvis par viru.

Brouds atcerējās, kā pats bija grozījies mednieku tuvumā, kas tikko bija atgriezušies no medībām, tieši tā, kā to darīja Vorns. Nu viņam vairs nevajadzēs stāvēt malā vīru neievērotam, aizrautīgi klausoties, kā tie stāsta savus piedzīvojumus; viņam vairs nevajadzēs paklausīt mātes un pārējo sieviešu pavēlēm, kad tās sauks viņu palīdzēt. Nu viņš ir mednieks, virs. Līdz vīra stāvoklim viņu šķīra vienīgi beigu ceremonija, un tā būs daļa no alas rituāla, kas iespiedīsies atmiņā un padarīs to par īpaši veiksmīgu.

Kad tas notiks, viņš ieņems viszemāko stāvokli starp vīriem, taču Broudu tas neuztrauca. Tas mainīsies - viņa vieta ir noteikta jau iepriekš. Viņš bija vadoņa sievietes dēls; kādu dienu vadoņa apmetnis tiks viņam. Vorns reizēm bija īsta sodība, bet tagad Brouds varēja atļauties būt augstsirdīgs. Viņš piegāja pie četrgadīgā zēna, nemanot, kā Vorna acis iedegās dedzīgā aicinājumā, redzot tuvojamies jauno mednieku.

-     Vorn, man šķiet, tu jau esi pietiekami liels, - Brouds mazliet ārišķīgi pamāja, cenšoties izskatīties vīrišķīgāks. - Es tev uztaisīšu šķēpu. Ir pienācis laiks tev mācīties, lai kļūtu par mednieku.

Vorns sajūsmā iespiedzās, acis glaimojoši spīdēja, zēnam lūkojoties uz jauno vīrieti, kas nupat bija ieguvis kāroto mednieka stāvokli.

-     Jā, - viņš piekrizdams sparīgi pamāja. - Esmu diezgan liels, Broud, - puika kautrīgi piebilda. Viņš norādīja uz resno uzgali ar tumšo, asinīm notraipīto smaili. - Vai drīkstu tam pieskarties?

Brouds nolaida šķēpa galu zemē, zēnam priekšā. Vorns ziņkārīgi pastiepa pirkstu un pieskārās milzīgā bizona sakaltušajām asinīm; pats dzīvnieks tagad gulēja zemē alas priekšā. - Vai tu biji nobijies, Broud? - viņš vaicāja.

-     Brūns saka, ka visi mednieki savās pirmajās medībās ir uztraukušies, - Brouds atbildēja, nevēloties atzīties, ka baidījies.

-    Vorn! Te tu esi! Man jau vajadzēja iedomāties! Tev bija jāpalīdz Ogai lasīt malku, - Aga teica, ieraudzījusi dēlu, kas bija aizlavījies no sievietēm un bērniem. Vorns vilkās nopakaļ mātei, pār plecu lūkodamies atpakaļ uz savu jauno elku. Brūns atzinīgi vēroja sievas dēlu. "Tā ir laba vadoņa pazīme," viņš nodomāja, "ka Brouds neaizmirst puiku tikai tāpēc, ka tas vēl ir bērns." Kādu dienu Vorns būs mednieks, un, kad Brouds būs vadonis, Vorns atcerēsies laipnību, ko viņam parādija kā bērnam."

Brouds vēroja, kā Vorns, šļūkādams kājas, vilkās mātei aiz muguras. Viņš atcerējās, ka tieši dienu iepriekš Ebra bija aicinājusi viņu palīgā savos darbos. Jauneklis paskatījās, kā sievietes raka bedri, un viņam uznāca vēlme aizlavīties projām, lai māte viņu neieraudzītu, bet tad pamanīja, ka Oga skatās viņa virzienā. "Mana māte vairs nevar noteikt, kas man jādara. Es neesmu bērns, es esmu vīrs. Viņai tagad jāklausa mani," Brouds domāja, mazliet izriezis krūtis. "Viņa gan to dara… un Oga skatās."

- Ebra! Atnes man malku ūdens! - viņš teica pavēlošā toni, dižodamies pagriezies uz sievietes pusi. Viņš tomēr nedaudz baidījās, ka māte liks viņam iet pēc malkas. Formāli viņš būs vīrs tikai pēc iesvētes ceremonijas. Ebra palūkojās uz viņu, un viņas acis pielija ar lepnumu. Tas bija viņas mazais puisītis, kas tik lieliski bija ticis galā ar savu misiju, viņas zēns, kas bija sasniedzis cildeno vira statusu. Viņa pielēca kājās, devās uz avotu netālu no alas un ātri atgriezās ar ūdeni, uzmetot augstprātīgu skatienu pārējām sievietēm, it kā vēlētos sacīt: "Paskatieties uz manu zēnu! Vai viņš nav jauks puisis? Vai viņš nav drosmīgs mednieks?"

Mātes priecīgā gatavība un lepnais izskats lāva Broudam atbrīvoties no aizsardzības pozīcijām un izrādīt tai savu labvēlību ar atzinības rūcienu. Ebras reakcija iepriecināja viņu gandrīz tikpat, cik atturīgi noliektā Ogas galva un apbrīnas pilnais acu skatiens, kas tam sekoja un ko viņš ievēroja, pagriežoties, lai ietu projām.

Oga bija bēdu salauzta pēc mātes nāves, kas sekoja tik drīz pēc mātes vira aiziešanas viņsaulē. Kā vienīgo savu bērnu, lai ari tā bija meitene, abi vecāki Ogu ļoti mīlēja. Bruņa sieva pret viņu bija ļoti laipna, kad meitene sāka dzīvot vadoņa ģimenē, ieturēja ar tiem kopīgas maltītes un soļoja Ebrai pa pēdām, viņiem meklējot alu. Taču Brūns viņu biedēja. Viņš bija stingrāks nekā reiz mātes vīrs; uz viņa pleciem smagi gūla atbildība. Ebras galvenās rūpes bija par Bruņu, un ceļojuma laikā nevienam nebija tik daudz laika, lai to veltītu meitenei bārenei. Vienu vakaru Brouds bija redzējis meiteni sēžam vienu pašu, nomāktu un lūkojamies ugunskurā. Ogu pārņēma pateicības jūtas, kad lepnais puisis, gandrīz jau vīrs, kurš agrāk reti bija pievērsis viņai uzmanību, apsēdās meitenei blakus un aplika roku tai ap pleciem, viņai tā klusībā sērojot. Kopš šī brīža Oga dzīvoja ar vienu vēlēšanos: kad viņa kļūs sieviete, viņa gribēja, lai to atdotu par sievu Broudam.

Vēlā pēcpusdienas saule sildīja rāmo gaisu. Ne mazākā vēja pūs- miņa neiekustināja pat lapu. Gaidošo klusumu iztraucēja vienīgi mušu sīkšana, tām ieņemot savu vietu pie maltītes atliekām, un sievietes, kas raka bedri cepetim. Eila sēdēja blakus Izai, zāļu sievai, kas ūdrādas kulē meklēja sarkano somu. Bērns visu dienu bija staigājis viņai pakaļ, bet nu Izai ar Moguru bija jāveic zināmi rituāli, gatavojoties svarīgajai lomai, kāda viņai bija jāpilda nākamajā dienā alas ceremonijā; tagad viņi bija pārliecināti, ka tāda būs. Viņa pieveda gaišmataino meiteni pie sievietēm, kuras netālu no alas ieejas raka dziļu bedri. Tajā tiks ieklāti akmeņi, un tās iekšpusē visu nakti degs uguns. No rīta nodīrāto un sadalīto bizonu, ietītu lapās, ielaidīs bedrē, pārklās vēl lapas un kārtu zemes un atstās cepties akmens krāsnī līdz vēlai pēcpusdienai.

Rakšana bija lēns un nogurdinošs process. Nūjas ar smailiem galiem tika izmantotas, lai sakapātu zemi, kura tika grābta ar saujām un sviesta uz ādas gabala, pēc tam izcelta ārā un izgāzta. Bet, kad bedre bija izrakta, to varēja izmantot daudzkārt, vienīgi laiku pa laikam iztīrot pelnus. Kamēr sievietes raka zemi, Oga un Vorns, sekojot Ūkas meitas, vēl neizprecinātās Ovras, vērīgajai acij, lasīja malku un nesa no upes akmeņus.

Kad Iza tuvojās, turot pie rokas meiteni, sievietes pārstāja strādāt. "Man jāredz Mogurs," Iza norādīja ar žesta palīdzību. Viņa pabīdīja Eilu tuvāk nelielajai grupiņai. Meitene devās pakaļ Izai, kad tā pagriezās, lai ietu projām, bet Iza pakratīja galvu un pastūma viņu atpakaļ pie sievietēm, tad steidzīgi aizgāja.

Tā bija Eilas pirmā satikšanās ar kādu no klana, neskaitot Izu un Krebu, un bez Izas mierinošās klātbūtnes viņa jutās apjukusi un sakautrējusies. Meitene stāvēja kā iemīta zemē, satraukti aplūkojot savas kājas un ik pa brīdim bažīgi paceļot galvu. Pretstatā pieņemtajām tradīcijām visi skatījās uz garkājaino meiteni ar izteikti plakano seju un apaļo pieri. Viņus visus meitene bija interesējusi, bet šī bija viņu pirmā iespēja aplūkot to tuvāk.

Beidzot Ebra pārtrauca klusumu. "Viņa var salasīt malku," vadoņa sieva bez vārdiem rādīja Ovrai, tad atkal ķērās pie rakšanas. Jaunā sieviete devās uz koku pudura un sakritušo koku pusi. Oga un Vorns nespēja atraut skatienu. Ovra nepacietīgi pamāja ar roku abiem bērniem, pēc tam pamāja arī Eilai. Meitenei likās, ka saprot žestu, tomēr viņa nebija pārliecināta, ko no viņas gaida. Ovra pamāja vēlreiz, tad pagriezās un devās uz koku pusi. Abi klana locekļi, kas bija gandrīz tikpat veci kā Eila, negribīgi sekoja Ovrai pa pēdām. Meitene vēroja bērnus aizejam, tad paspēra dažus nedrošus soļus tiem pakaļ.

Nonākusi līdz kokiem, Eila kādu brīdi stāvēja un vēroja, kā Oga un Vorns lasa sausos zarus, kamēr Ovra ar rokas akmens cirvīti cenšas atbrīvot lielu nokritušu baļķi. Oga, nolikusi malkas klēpi pie bedres un atgriezusies atpakaļ, sāka vilkt uz malkas kaudzi Ovras nocirsto baļķa gabalu. Eila vēroja, kā viņa nopūlas, un piegāja palīgā. Viņa noliecās, lai paceltu baļķa pretējo galu, un, meitenēm abām tā stāvot, Eila ieskatījās Ogas tumšajās acis. Kādu mirkli viņas stāvēja un skatījās viena uz otru.

Abas meitenes bija tik dažādas, tomēr tik izaicinoši līdzīgas. Cēlušās no vienas un tās pašas sēklas, kopīgā senča pēcteces bija gājušas pa dažādiem ceļiem. Tie abi noveda pie bagātīgi attīstītām, kaut arī atšķirīgām prāta spējām. Abām esot saprātīgām, abām kādu laiku dominējošām, straume, kas tās šķīra, nebija plata. Tomēr nemanāmās atšķirības radīja ārkārtīgi atšķirīgus mērķus.

Katra pie sava gala Eila un Oga nesa baļķi uz malkas kaudzi. Meitenēm dodoties atpakaļ un soļojot blakus, sievietes atkal pārstāja strādāt un vēroja viņas aizejam. Abas meitenes bija gandrīz vienāda auguma, lai gan slaidākā bija gandrīz divreiz jaunāka par otru. Viena bija garāka, ar taisniem locekļiem, gaišiem matiem; otra - drukna, līkām kājām, tumšāka. Sievietes tās salīdzināja, bet jaunās meitenes, kā jau allaž bērni, drīz vien aizmirsa savas atšķirības. Kopīgi veikts darbs bija vieglāks, un, pirms vēl diena bija beigusies, viņas atrada veidus, kā saprasties un piešķirt spēles elementu grūtajam darbam. Tovakar meitenes sameklēja viena otru un ēdot sēdēja kopā, un priecājās, ka var biedroties ar kādu, kas augumā līdzinās pašai. Iza jutās laimīga, ka Oga pieņēmusi Eilu, un gaidīja līdz pat tumsai, lai liktu meiteni gulēt. Šķiroties viņas noskatījās viena otrai pakaļ, tad Oga pagriezās un devās gulēt savā zvērādā blakus Ebrai. Sievietes un vīrieši vēl aizvien gulēja šķirti. Mogurs neatcēla aizliegumu, kamēr viņi nebija ievākušies alā.

Iza atvēra acis līdz ar pirmajiem agrās gaismas stariem. Viņa gulēja mierīgi, klausoties putnu čivināšanas, trallināšanas un vidžināša- nas melodiskajā kakofonijā, kas apsveica jauno dienu. Drīz, atvērusi acis, viņa ieraudzīs akmens sienas, sieviete domāja. Izai nebija nekas pretim gulēt zem klajas debess, kamēr laiks bija jauks, tomēr viņa ilgojās pēc sienu drošības. Domās viņa atcerējās visu, kas zāļu sievai todien bija darāms, un, domājot par alas ceremoniju ar augošu satraukumu, klusi piecēlās.

Krebs jau bija pamodies. Iza prātoja, vai viņš vispār bija gulējis; viņš vēl aizvien sēdēja tajā pašā vietā, kur iepriekšējā vakarā, viņai aizejot, un klusumā domīgi lūkojās ugunī. Sieviete sāka sildīt ūdeni, un, kad viņa atnesa Krebam piparmētru, lucernas un nātru lapu rīta tēju, Eila jau bija augšā un sēdēja blakus kroplajam vīram. Iza atnesa meitenei brokastīs iepriekšējā vakara maltītes atlikumu. Vīrietis un sieviete šodien neēdīs līdz pat rituāla mielastam.

Visu pēcpusdienu no vairākiem ugunskuriem, virs kuriem tika gatavots ēdiens, gaisā cēlās garšīgas smaržas un piesātināja alas apkārtni. Tika izpakoti trauki un citi ēdiena gatavošanas piederumi, ko sievietes bija saglābušas no iepriekšējās alas un paunās atnesušas līdzi. Skaisti izgatavoti, cieši pīti ūdensnecaurlaidīgi grozi ar smalku tekstūru un rakstu, kas bija panākts ar vieglām variācijām pinumā, tika izmantoti ūdens smelšanai no avota un kā katliņi un trauki ēdiena gatavošanai. Koka bļodas kalpoja tādiem pašiem nolūkiem. Ribu kauli noderēja maisīšanai, lielus, plakanus iegurņa kaulus kopā ar plāniem baļķu dēlīšiem lietoja kā šķīvjus un paliktņus. Žokļi un galvaskausa kauli kalpoja kā kausi, krūzes un bļodas. Bērza tāsis, salipinātas kopā ar balzama sveķiem, dažas sastiprinātas ar labi noslēptiem saišu mezgliem, bija izlocītas visādās formās daždažādām vajadzībām.

Zvērādā, kas nokarājās no rāmja, sastiprināta ar ādas siksnām virs ugunskura, burbuļoja aromātiska zupa. Rūpīgi tika uzmanīts, lai šķidrums neizvārās par daudz. Tiklīdz vārāmā buljona līmenis atradās nedaudz virs līmeņa, kuru sasniedza liesmas, ādas katliņa temperatūra noslīdēja par zemu, lai vārītos. Eila vēroja, kā Uka maisa gaļas un kaulu gabalus no bizona kakla, kas vārījās kopā ar savvaļas sīpoliem, sālītām māllēpēm un citiem augiem. Uka nogaršoja zupu, tad pievienoja mizotus baltdadža stublājus, sēnes, liliju pumpurus un saknes, ūdensķērsas, dievkrēsliņu pumpurus, nelielus nenogatavojušos jamsus, dzērvenes, kas bija atnestas no vecās alas, un iepriekšējā dienā saplūkto dienziežu vītušos ziedus iebiezināšanai.

Vilkvālīšu cietās, šķiedrainās un vecās saknes sakapāja un to šķiedras atdalīja un izņēma. Iegūtajai stērķeles masai, kas nostājās aukstā ūdens groza dibenā, pievienoja līdznestās kaltētās zilenes un kaltētus samaltus graudus. Plakani, tumši neraudzētas mīklas gabali cepās uz karstajiem akmeņiem netālu no uguns. Vēl citā katliņā vārījās balandu zaļumi, ceturtdaļa jēra, jaunais āboliņš un pieneņu lapas ar labākai garšai pievienotām māllēpēm, bet blakus otram ugunskuram kūpēja saldais ēdiens no skābiem kaltētiem āboliem, kas sajaukti ar mežrozīšu ziedlapiņām un veiksmīgi atrastu medu.

Iza bija īpaši iepriecināta, ieraudzījusi Zūgu atgriežamies no ceļojuma uz stepi ar cieši satvertu purva teteri rokā. Zemu lidojošie smagie putni, kas bija viegli nomedījami ar akmeni no veiklā mednieka lingas, Krebam garšoja vislabāk. Pildīti ar garšvielām un ēdamiem zaļumiem un ietīti savvaļas vīnogu lapās, gardie putni tika gatavoti mazākā ar akmeņiem izklātā bedrē. Zaķi un milzīgi kāmji, noģērēti un uzdurti uz iesma, cepinājās virs karstajām oglēm, un meža zemenltes veseliem kalniem mirdzēja saulē spilgti sarkanas.

Notikums bija šāda mielasta vērts.

Eila nebija droša, ka varēs sagaidīt. Viņa visu dienu bija bezmērķīgi klaiņojusi ap ēdiena gatavošanas laukumu. Gan Iza, gan Krebs lielāko daļu laika bija kaut kur nozuduši, bet, kad Iza parādījās tuvumā, viņa bija aizņemta. Oga ari bija noslogota, strādājot kopā ar sievietēm un gatavojoties svētkiem, un nevienam nebija ne laika, ne vēlēšanās noņemties ar meiteni. Saņēmusi dažus skarbākus vārdus un ne visai maigas dunkas no steidzīgajām sievietēm, viņa centās nemaisīties pa kājām.

Kad vēlā pēcpusdienas saule pastiepa ēnas pār sarkano zemi alas priekšā, pār klanu nolaidās gaidošs klusums. Visi pulcējās ap lielo bedri, kurā cepās bizona gurni. Ebra un Uka sāka no virspuses grābt nost zemi. Sievietes noņēma mīkstās, sačokurojušās lapas un atsedza upurdzīvnieku, virs kura pacēlās ēstgribu kairinošs garaiņu mākonis. Gaļu, kas bija tik mīksta, ka gandrīz krita nost no kauliem, uzmanīgi izcēla ārā. Ebras kā vadoņa sievas pienākums bija sagriezt un izdalīt gaļu, un viņas lepnums nebija noslēpjams, kad pirmo gabalu viņa iedeva savam dēlam.

Brouda kautrība bija neviltota, kad viņš pagājās uz priekšu, lai saņemtu savu tiesu. Kad gaļa bija izdalīta visiem vīriem, savu daļu saņēma sievietes, pēc tam - bērni. Eila bija pēdējā, taču gaļas bija vairāk nekā pietiekami visiem, ar bagātīgiem pārpalikumu krājumiem. Atkal iestājās klusums, izsalkušajam klanam cītīgi tiesājot mielastu.

Tās bija nesteidzīgas dzīres, kurās cilvēki ik pa brīdim nogrieza vēl gabalu bizona gaļas vai paņēma otru porciju sava iecienītā ēdiena. Sievietes bija kārtīgi pastrādājušas, un pateicība nebija tikai apmierinātā klana izteicieni - kādas dienas viņām tagad nevajadzēs gatavot ēst. Pēc tam visi atpūtās, gatavojoties garajam vakara cēlienam.

Kad izstiepušās ēnas saplūda blāvā, pelēcīgā puskrēslā pirms tu-vīnās tumsas, slinkās pēcpusdienas noskaņojums nemanot mainījās - gaisā bija jūtamas gaidas. Brūns palūkojās uz sievietēm, tās ātri novāca mielasta atlikumus un ieņēma vietas ap neaizkurto ugunskuru alas priekšā. Pavirši uzmests skatiens grupiņai neļāva uzminēt katras sievietes formālo vietu klanā. Viņas stāvēja, izkārtojušās cita citai blakus atkarībā no sava stāvokļa. Vīri, kas pulcējās otrā pusē, bija ieņēmuši savas vietas saskaņā ar savu stāvokli klana hierarhijā, bet Mogurs nekur nebija redzams.

Brūns, kas atradās pašā priekšā, signalizēja Grodam; tas iznāca vidū un izņēma no sumbra raga kvēlojošu ogli. Šī bija pati svarīgākā no visām oglēm garajā ogļu virknē, kas iesākās ar ugunskuru, kuru aizkūra vecās alas paliekās. Vecā ugunskura turpinājums simbolizēja klana dzīves turpinājumu. Aizdedzināt ugunskuru nozīmēja pieteikt savas tiesības uz alu, apstiprināt to par savu dzīvesvietu.

Uzraudzīt ugunskuru bija cilvēka pienākums, būtisks dzīvošanai aukstajos klimatiskajos apstākļos. Pat dūmiem bija savas labvēlīgās īpašības - to smarža radīja cilvēkos drošības un mājas izjūtu; dūmi no alas ugunskura, plūstot augšup pa sienām līdz augsti izliektajiem griestiem, rodot ceļu ārā cauri spraugām un dodoties līdzi caurvējam uz izeju, paņēma sev līdzi visus neredzamos naidīgos spēkus, attīrīja alu un caurstrāvoja to ar aromātu - cilvēku aromātu.

Uguns aizdedzināšana bija pietiekams rituāls, lai attīrītu alu un pieteiktu uz to savas tiesības, bet reizē ar to bieži tika veikti vēl citi zināmi rituāli, un tie tika uzskatīti gandrīz par alas ceremonijas sastāvdaļu. Viens no tiem iepazīstināja klana ļaužu sargājošos totēmus ar to jaunajām mājām, parasti Mogurs to veica noslēgti, vienīgi vīru lokā. Sievietēm bija ļauts svinēt savā starpā, tas deva iemeslu vīriem baudīt īpašu Izas sagatavotu dzērienu.

Veiksmīgās medības jau bija parādījušas, ka totēmi ir pieņēmuši šo vietu, un svētki apstiprināja klana ļaužu vēlmi padarīt šīs par pastāvīgām mājām, kaut arī cilvēki šad un tad ilgāku laiku būtu projām. Arī totēmiskie gari ceļoja, taču, kamēr klana locekļi nēsāja amuletus, totēmi spēja tiem sekot un ierasties, kad bija vajadzīgi.

Tā kā gari alas iesvētīšanā piedalītos jebkurā gadījumā, pasākumā varēja iekļaut vēl citas ceremonijas, un bieži vien tā arī notika. Visas ceremonijas padarīja neaizmirstamākas saistība ar jaunas mājvietas iedibināšanu, un tās savukārt pastiprināja klana saites ar konkrēto vietu. Lai gan katram ceremonijas veidam bija savs tradicionālais rituāls, kas nekad nemainījās, katrai ceremonijai bija atšķirīgs raksturs atkarībā no tā, kādi rituāli tika izvēlēti.

Mogurs, parasti konsultējoties ar Bruņu, nolēma, kā savienot atsevišķās daļas, lai veidotos kopējās svinības, bet tas notika dabiski - atkarībā no tā, kā vīri jutās. Šoreiz svinībās tiks iekļauta Brouda iesvēte vīra kārtā un vēl otra ceremonija, kurā nosauks dažu bērnu totēmus, jo tas bija jāizdara un viņi vēlējās izpatikt gariem. Laika faktors nebija svarīgs - to varēja darīt, kad vēlējās, - bet, ja klana ļaudis tiktu traucēti vai atrastos briesmās, jau vienkārša ugunskura aizdedzināšana vien nodrošinātu, ka ala pieder viņiem.

Ar svarīgumu, kas piedienēja nopietnajam uzdevumam, Grods nometās ceļos, uzlika kvēlojošo ogli uz sausa posa un sāka pūst. Klans satraukti paliecās uz priekšu un izdvesa kopīgu nopūtu, kad liesmu mēles nolaizīja sausos skalus, izbaudot pirmo jaunā ugunskura liktenīgo garšu. Uguns saņēmās, un pēkšņi, uzrodoties no nekurienes, baismīga figūra stāvēja tik tuvu ugunskuram, ka šķita - rēcošās liesmas iekļauj viņu pašā vidū. Tai bija spilgti sarkana seja, virs kuras atradās dīvains, balts galvaskauss, kas šķita karājamies ugunskurā, šaudīgās enerģijas plīvojošo liesmas mēļu neskarts.

Eila sākumā nebija pamanījusi atbaidošo parādību, bet, to ieraudzījusi, skaļi ievilka gaisu. Meitene juta, kā Iza iedrošinot saspiež tās roku. Viņa sajuta vibrācijas, kuras izraisīja trulā dunoņa, dauzot pret zemi šķēpu kātus, un atsprāga atpakaļ, kad pats jaunākais mednieks izlēca laukumā uguns priekšā, tiklīdz Dorvs ritma kulminācijā ar pirkstiem skaļi uzsita pa lielu bļodas formas koka instrumentu, kas bija atstutēts pret baļķi ar muti uz leju. Brouds pieplaka pie zemes un lūkojās kaut kur tālumā, ar rokām aizsedzis acis no neesošas saules, tad lieliem lēcieniem piesteidzās klāt pārējie mednieki, attēlojot bizona medības. Viņu pantomīmas māksla, kura paaudzēm ilgi tika slīpēta ar žestu un zīmju palīdzību, bija tik izteiksmīga, ka spēcīgie medību pārdzīvojumi atgriezās. Teātris aizrāva pat piecgadīgo svešinieci. Klana sievietes, kas uztvēra katru smalkāko niansi, tika aizvestas karstajos, putekļainajos līdzenumos. Viņas sajuta, kā no dārdošo zvēru kāju dipoņas vibrēja zeme, izgaršoja smacējošos putekļus, izdzīvoja nogalināšanas sajūsmu. Tā bija reta privilēģija, ka viņām atļāva ieskatīties mednieku neaizskaramajā dzīvē.

Brouds uzņēmās dejas vadību jau pašā sākumā. Tās bija viņa medības, un tā bija viņa nakts. Viņš sajuta, kā apkārtējie dzīvo līdzi, sajuta sievietes bailēs trīcam un atbildēja ar vēl dramatiskāku spēli. Brouds bija meistarīgs aktieris un, atrodoties uzmanības centrā, jutās kā savā labākajā lomā. Viņš spēlēja uz skatītāju jūtām, un ekstātiskajai trīcēšanai, kas pārņēma sievietes, kad jaunais mednieks attēloja savu izšķirošo dūrienu, piemita erotiska pieskaņa. Mogurs, vērojot to no otras ugunskura puses, bija tikpat aizrauts: viņš bieži redzēja vīrus sarunājamies par medībām, taču vienīgi šajās nedaudzajās ceremonijās bija spējīgs dalīties pieredzē ar kaut ko tādu, kas atbilda pilnai viņa sajūsmas gammai. "Jauneklis labi spēlē," burvis nodomāja, pārvietojoties uz ugunskura priekšplānu, "viņš ir sava totēma cienīgs. Droši vien viņš ir pelnījis nedaudz padižoties."

Jaunais vīrietis izdarīja savu pēdējo izklupienu un atradās tieši priekšā varenajam burvim, trulajai ritmiskajai kātu klaudzoņai un sajūsminātajiem stakato uzsitieniem pāraugot varenā skanējumā. Vecais burvis un jaunais mednieks stāvēja viens otram pretim. Ari Mogurs prata spēlēt savu lomu. Laika pavēlnieks gaidīja, līdz sajūsma par mednieku deju norimsies un pāraugs gaidās. Viņa neveiklā, uz vienu pusi šķībā auguma siluets, tērpts smagā lāčādā, izgaismojās uz liesmojošā ugunskura fona. Vīra okera sarkano seju aizēnoja paša siluets, liekot viņa auguma līnijām saplūst vienā jucekli ar pārdabiskā dēmona baiso, asimetrisko aci.

Nakts klusumu iztraucēja vienīgi sprakšķošais ugunskurs, maigais, kokos šalcošais vējš un hiēnu tarkšķošā gaudošana tālumā. Brouds smagi elpoja, un viņa acis mirdzēja - daļēji no dejas uzbudinājuma, daļēji no sajūsmas un lepnuma, tomēr vairāk no augošām, satraucošām bailēm.

Brouds zināja, kas sekos tālāk, un, jo ilgāk bija jāgaida, jo vairāk viņš centās apslāpēt drebuļus, kas draudēja pāriet drudzī. Bija pienācis brīdis Moguram iegriezt Brouda ādā totēma zīmi. Viņš nebija sev ļāvis par to domāt, bet nu, kad tas brīdis bija klāt, Brouda bailes bija lielākas par pašām sāpēm. Burvis radīja auru, kas jaunajā vīrietī izraisīja vēl lielākas bailes. Viņš bija uzkāpis uz garu pasaules sliekšņa; tā bija vieta, kurā atradās daudz šausminošākas būtnes par gigantisko bizonu. Lai ari bizoniem bija lieli apmēri un spēks, tie vismaz bija taustāmi, vieliski fiziskās pasaules radījumi, ar kuriem virs varēja saķerties. Bet neredzamie, tomēr daudzkārt spēcīgākie spēki, kas spēja pašai zemei likt drebēt, bija pilnīgi cita matērija. Brouds nebija vienīgais no klātesošajiem, kurš šausmās sastinga, kad tā prātā pēkšņi uzliesmoja domas par nesen pārdzīvoto zemestrīci. Vienīgi svētie vīri, moguri, uzdrošinājās sastapties ar šo nereālo pasauli, un jaunais māņticīgais vīrietis vēlējās, kaut dižākais no visiem mogu- riem pasteigtos un viss jau būtu garām.

It kā atbildot Brouda klusajām lūgšanām, burvis pacēla roku un cieši skatījās uz augošo mēnesi. Tad ar līgani plūstošām kustībām viņš uzsāka kaislīgu lūgšanu. Tomēr Mogura klausītāji nebija hipnotizētais vērojošais klans. Viņa daiļrunība bija vērsta uz ēterisko, lai gan ne mazāk reālo garu pasauli, un viņa kustības bija daiļrunīgas. Izmantojot ikkatru sīkāko stājas viltību, katru žesta niansi, vienrocis vīrs ar savu valodu lika kroplumam nobālēt. Ar savu vienīgo roku viņš bija daudz izteiksmīgāks nekā vairums vīru ar divām. Kad viņš bija beidzis, klana ļaudis zināja, ka viņus apņem sargājošie totēmi un vesels pulks citu nepazīstamu garu, un Brouda trīcēšana pārgāja drudzī.

Tad strauji, tik pēkšņi, ka dažiem pat aizrāvās elpa, burvis izrāva no sava apmetņa ieloces asu akmens nazi un pacēla to augstu virs galvas. Viņš ātri nolaida nazi, mērķējot ar to Broudam krūtis. Ar pilnībā kontrolētu kustību Mogurs apstājās īsi pirms liktenīgā dūriena. Tai vietā ar žigliem vēzieniem viņš iegrieza jaunā vīrieša ādā divas līnijas, abas izliektas vienā virzienā un savienotas vienā punktā; tās atgādināja lielu, izliektu degunradža ragu.

Brouds aizvēra acis, taču nesaviebās, nazim iegriežoties ādā. Asinis izspiedās un sīkās tērcītēs tecēja viņam pār krūtīm. Burvim pie sāniem parādījās Gūvs, turot bļodu ar ziedi, kas pagatavota no attīrītiem bizona taukiem, sajauktiem ar oškoka dezinficējošiem pelniem. Mogurs iezieda melnos taukus brūcē, apturot asins tecēšanu un nodrošinot, lai veidotos melna rēta. ŠI zīme paziņos visiem, kas Broudu ieraudzīs, ka viņš ir vīrs; virs uz visiem laikiem, vīrs, kuru sargā grūti pieveicamā, neprognozējamā Pinkainā Degunradža Gars.

Jaunais virs atgriezās savā vietā, asi izjūtot uz sevi vērsto uzmanību un bezgala priecājoties par to tagad, kad ļaunākais bija aiz muguras. Brouds bija pārliecināts, ka viņa drosme un medību prasme, viņa izteiksmīgais priekšnesums dejojot, bezbailīgā totēma zīmes pieņemšana vēl ilgu laiku būs dzīvu sarunu temats gan vīriem, gan sievām. Viņš nodomāja, ka tas viss varētu kļūt par leģendu, par stāstu, kuru atkārtotu neskaitāmas reizes garās, aukstās ziemās, kad klans spiests pavadīt laiku alā, un to pārstāstītu klanu Sapulcēs. "Ja nebūtu manis, šī ala nebūtu mūsējā," viņš sev teica. "Ja es nebūtu nogalinājis bizonu, mums nebūtu šīs ceremonijas, mēs vēl aizvien meklētu alu." Brouds sāka justies tā, it kā par jauno alu un visu notikumiem bagāto pasākumu būtu jāpateicas tikai viņam.

Eila vēroja rituālu ar bailēm un valdzinājumu, nespējot apslāpēt trīcēšanu, kad baisais, neveiklais vīrs iedūra Broudam un sāka tecēt asinis. Meitene pretojās, kad Iza veda viņu pie biedējošā, lāčādā tērptā burvja, nevarēdama saprast, ko tas ar viņu darīs. Aga ar Onu, sadevušās rokās, un Ika, nesot Borgu, arī tuvojās Moguram. Eila bija priecīga, kad abas sievietes nostājās viņai ar Izu priekšā.

Gūvs tagad turēja cieši pītu grozu, kas bija nokrāsojies sarkans no tām daudzajām reizēm, kad to izmantoja svētā sarkanā okera glabāšanai; tas tika samalts smalkā pulverī un karsēts kopā ar dzīvnieku taukiem, lai pagatavotu ziedi bagātīgās krāsās. Mogurs lūkojās pāri sieviešu galvām, stāvot tām priekšā gaismas strēlē, ko radīja augšā spīdošais mēness. Viņš izdarīja zināmus žestus mēmajā, pieņemtajā valodā, lūdzot garus sanākt ciešāk un aplūkot bērnus, kuru sargājošos totēmus vajadzēja atklāt. Tad, iemērcis pirkstu sarkanajā ziedē, viņš uzzīmēja uz zēna gurna spirāli, kas atgādināja meža cūkas gredzenā sagriezto asti. Klanā izcēlās klusa, nepacietīga murdoņa, ļaudīm žestikulējot un apspriežot totēma piemērotību.

"Meža Kuiļa Gars, zēns Borgs tiek nodots tavā aizsardzībā," vēstīja burvja roku signāli, pār bērna galvu pārslidinot nelielu maisiņu, kas bija piestiprināts pie siksnas.

Ika padevībā nolieca galvu, un no šīs kustības varēja nojaust, ka viņa ir apmierināta. Tas ir stiprs, cienījams gars, un viņa juta, ka tas ir īstais gars viņas dēlam. Sieviete pagāja malā.

Burvis atkal izsauca garus un, pasniedzies sarkanajā grozā, ko turēja Gūvs, uzvilka ar ziedi uz Onas rokas riņķi.

"Pūces Gars," viņa žesti vēstīja, "meitene Ona tiek nodota tavā aizsardzībā." Mogurs aplika bērnam ap kaklu mātes izgatavotu amuletu. Atkal atskanēja klusināta murdoņa, un rokas saviļņojās, runājot par spēcīgo totēmu, kas sargās meiteni. Aga bija laimīga. Viņas meita tiks labi sargāta, un tas nozīmē, ka vīram, kurš viņu izvēlēsies, nedrīkstēs būt vājš totēms. Viņa vienīgi cerēja, ka meitenei nenāksies pārāk grūti iegūt bērnus.

Visi sasprindzinājumā un ieinteresēti padevās uz priekšu, kad Aga pagāja sāņus un Iza noliecās, lai paņemtu uz rokām Eilu. Meitene vairs nebija nobijusies. Tagad, panākusi tuvāk, viņa saprata, ka iespaidīgā figūra ar sarkaniem plankumiem klāto seju nav neviens cits kā Krebs. Viņa acis silti iemirdzējās, uzlūkojot meiteni.

Klanam par pārsteigumu, burvja žesti bija citādi, kad viņš tagad aicināja garus piedalīties rituālā. Tie bija žesti, kādus viņš izmantoja, dodot vārdu jaundzimušam bērnam septiņas dienas pēc tā piedzimšanas. Svešajai meitenei ne vien atklās viņas totēmu, viņa tiks uzņemta klanā! Iemērcis pirkstu ziedē, Mogurs uzvilka līniju no viņas pieres vidus, tās vietas, kur klana cilvēku acīm pārkārušās kaulu maliņas satikās, līdz meitenes mazā deguna galiņam.

-    Bērna vārds ir Eila, - viņš teica, lēni un uzmanīgi izrunājot viņas vārdu, lai saprastu gan klana ļaudis, gan gari.

Iza pagriezās, lai uzlūkotu vērojošos cilvēkus. Eilas uzņemšana klanā viņai bija tāds pats pārsteigums kā pārējiem, un meitene sajuta, cik ātri Izai pukst sirds. "Tas tātad nozīmē, ka viņa ir mana meita, mans pirmais bērns," Iza nodomāja. "Tikai māte var turēt bērnu, kad viņam tiek dots vārds un viņš tiek atzīts par klana locekli. Vai ir jau pagājušas septiņas dienas, kopš es viņu atradu? Es neesmu pārliecināta, būs jāpavaicā Krebam, bet domāju, ka ir gan. Viņai jākļūst par manu meitu; kura gan cita tagad var būt viņas māte?"

Klana ļaudis rindā gāja garām Izai, kura turēja rokās piecgadīgo meiteni kā zīdaini; un katrs atkārtoja viņas vārdu dažādās precizitātes pakāpēs. Pēc tam Iza pagriezās atpakaļ un uzlūkoja burvi. Viņš paraudzījās augšup, lai vēlreiz sauktu garus kopā. Klans paļāvīgi gaidīja. Mogurs redzēja ļaužu saspringto uzmanību un izmantoja to savā labā. Ar lēnām, nesteidzīgām kustībām, izvēloties īsto brīdi, lai paildzinātu gaidas, viņš paņēma nedaudz sarkanās ziedes un uzvilka vienu līniju tieši virs vienas no dzīstošajām, žokļu atstātajām pēdām uz Eilas kājas.

Ko tas varētu nozīmēt? Kas tas par totēmu? Vērojošie klana ļaudis bija nesaprašanā. Svētais vīrs vēlreiz iemērca pirkstu sarkanajā ziedē un uzvilka otru līniju virs nākamās kodiena pēdas. Meitene juta, kā Iza sāk trīcēt. Neviens cits nekustējās, nebija dzirdams pat elpas vilciens. Pie trešās līnijas Brūns ar dusmīgu, drūmu skatienu centās piesaistīt Mogura acis, taču burvis izvairījās viņu uzlūkot. Kad bija uzvilkta ceturtā līnija, klans saprata, bet negribēja tam noticēt. Tā galu galā bija nepareizā kāja. Pēc pēdējā žesta Mogurs pagrieza galvu un paskatījās tieši uz Bruņu.

-    Alu Lauvas Gars, meitene Eila tiek nodota tavā aizsardzībā.

Ierastā kustība noņēma pēdējo šaubu plīvuru. Moguram liekot

amuletu ap meitenes kaklu, rokas uzšāvās gaisā pārsteiguma šokā. Vai tā varētu būt patiesība? Vai meitenes totēms varētu būt visstiprākais no vīru totēmiem? Alu Lauva?

Kreba ciešais skatiens stingri un bez kompromisa vērās brāļa dusmīgajās acis. Uz mirkli tie saslēdzās klusā gribasspēku cīņā. Lauvas totēms meitenei bija neapstrīdams, lai cik neloģiska sieviešu dzimumam šķistu tik varena gara aizsardzība. Mogurs ir tikai apstiprinājis to, ko bija izdarījis pats Alu Lauva. Brūns nekad agrāk nebija apšaubījis sava kroplā brāļa atklāsmes, tomēr kaut kāda iemesla dēļ viņš jutās burvja piemānīts. Brūnam tas nepatika, taču viņam bija jāatzīst, ka nekad nebija redzējis tik acīmredzami atbilstošu totēmu. Viņš bija pirmais, kurš novērsās, taču nejutās laimīgs.

Jau pati doma par svešā bērna pieņemšanu klanā bija grūti pieņemama, bet šis viņas totēms - tas nu bija par daudz. Tas bija nepareizs, netradicionāls; Brūnam nepatika novirzes viņa klanā, kur valdīja liela kārtība. Viņš apņēmīgi sakoda zobus. Turpmāk vairs nebūs nekādu noviržu. Ja meitene grib būt viņa klana locekle, viņai būs jāpielāgojas - ir totēms Alu Lauva vai nav.

Iza bija apstulbusi. Vēl aizvien turot bērnu uz rokām, viņa samierinājusies nolieca galvu. Ja Mogurs tā ir lēmis, tad tam tā ir jābūt. Viņa zināja, ka Eilas totēms ir spēcīgs, taču Alu Lauva? ŠI doma darīja viņu bažīgu; sieviete ar varenāko no kaķiem kā totēmu? Tagad Izai bija skaidrs, ka meitene nekad nedabūs sev viru. Tas pastiprināja viņas lēmumu mācīt Eilai dziedniecības burvestības, lai viņai būtu vismaz pašai savs stāvoklis. Krebs bija devis meitenei vārdu, atzīšanu un atklājis viņas totēmu, kad zāļu sieva to turēja rokās. Ja tas nepadarīja meiteni par viņas meitu, kas tad? Pati piedzimšana vēl nebija pieņemšanas garantija. Iza pēkšņi atcerējās - ja viss noritēs labi, nepaies ilgs laiks, kad viņa jau atkal ar mazuli uz rokām stāvēs burvja priekšā. Viņai, kurai tik ilgi nebija bijis bērnu, drīz jau būs divi.

Klanā valdīja troksnis, ļaužu žestos un balsis - pārsteigums. Kautrīgi Iza atgriezās savā vietā, vīru un sievu izbrīnīto skatienu pavadīta. Tie centās neblenzt uz viņu un meiteni - tas bija nepieklājīgi -, tomēr viena vīra skatienā bija kas vairāk.

Naids Brouda acis, kad viņš nikni uzlūkoja mazo meiteni, biedēja Izu. Viņa centās nostāties starp tiem abiem, lai aizsegtu Eilu no lepnā jaunā vīrieša ļaunā skatiena. Brouds redzēja, ka vairs neatrodas uzmanības centrā, neviens par viņu nerunāja. Aizmirsts bija viņa varoņdarbs, kas nodrošināja, lai ala būtu viesmīlīgas mājas, aizmirsta bija viņa spožā deja un viņa nesalaužamā drosme, kad Mogurs iegrieza uz viņa krūtīm totēma zīmi. Savelkošā pretiekaisuma ziede radīja lielākas sāpes nekā pats griezums - vēl aizvien sāpēja -, bet vai gan kāds redzēja, cik drosmīgi viņš pārcieta šis sāpes?

Neviens viņu pat neievēroja. Rituāli zēnu ievadīšanai vira kārtā notika ar parasto regularitāti pat tiem, kam bija lemts kļūt par vadoņiem. Tie nebija salīdzināmi ar izbrīnu un pārsteigumu, kādu izraisīja

Mogura bezprecedenta atklāsme saistībā ar svešo meiteni. Brouds manīja cilvēkus atceramies, ka viņa pirmā tika uzgājusi alu. Viņi runāja, ka tā neglītā meitene atradusi viņu jaunās mājas! "Kas par to, ka viņas totēms ir Alu Lauva," Brouds īgni nodomāja. "Vai viņa nogalināja bizonu?" Šai vajadzēja būt viņa naktij, viņam vajadzēja būt uzmanības centrā, viņam vajadzēja būt klana apbrīnas un pielūgsmes objektam, bet Eila bija nozagusi viņa slavu.

Brouds naidīgi lūkojās uz svešo meiteni, bet, ieraudzījis, ka Iza skriešus dodas uz nometni blakus upei, viņa uzmanību atkal saistīja Mogurs. Drīz, pavisam drīz viņam atļaus piedalīties slepenajos rituālos kopā ar vīriem. Viņš nezināja, kas tur notiks; viņam bija stāstījuši vienīgi to, ka pirmajā reizē viņš iemācīsies saprast, kas īsti ir atmiņas. Tikai pēdējais solis būs tas, kas viņu padarīs par vīru.

Pie ugunskura netālu no upes Iza ātri noņēma savu apmetni un paķēra koka bļodu un sarkano somu ar kaltētajām zālītēm, kuras bija atlikusi atsevišķi. Vispirms apstājusies, lai iepildītu bļodā ūdeni, viņa atgriezās pie milzīgā ugunskura, kura gaišās liesmas no Groda piemestās malkas uzplandīja augstāk.

Izas apmetnis bija apslēpis daļu no iemesla, kāpēc viņa todien bija tik ilgstoši atradusies prom. Kad zāļu sieva atkal nostājās burvja priekšā, viņa bija pilnīgi kaila, izņemot amuletu un sarkanas krāsas joslas pār ķermeni. Liels riņķis izcēla viņas piebriedušo vēderu. Riņķi bija apvilkti ari ap abām krūtīm, un no katra krūtsgala pāri pleciem stiepās pa svītrai, savienojoties V veidā uz krustiem. Sarkani riņķi apņēma abus viņas dibena apaļumus. Mīklainie simboli, kuru nozīme bija zināma vienīgi Moguram, bija domāti viņas un vīru aizsardzībai. Bija bīstami iesaistīt sievieti reliģiskos rituālos, tomēr viņa bija tiem nepieciešama.

Iza stāvēja cieši blakus Moguram, tik tuvu, ka varēja saskatīt sviedru lāsītes uz viņa sejas no stāvēšanas karstā ugunskura priekšā savā smagajā lāčādā. Saņēmusi no viņa nemanāmu signālu, Iza pacēla bļodu gaisā un pagriezās ar seju pret klanu. Tā bija veca bļoda, kura bija glabāta paaudzēm ilgi un izmantota vienīgi šajos īpašajos gadījumos. Kāda tālo senču zāļu sieva bija ilgi un rūpīgi grebusi tās viduci un veidojusi malas no koka stumbra gabala, pēc tam vēl ilgāk un ar mīlestību berzusi bļodu ar rupju smilti un apaļu akmeni. Visbeidzot pulēšana ar attīrošās ziemcietīgās kosu papardes kātiem padarīja tās virsmu zīdaini gludu. Bļodas iekšpuse bija klāta ar bālganu patinu, kas radusies, to ilgstoši izmantojot par trauku rituāla dzērienam.

Iza paņēma mutē kaltētās saknes un košļāja tās lēni un uzmanīgi, lai nenoritu ne druskas siekalu, garajiem zobiem un spēcīgajiem žokļiem saberžot cietās šķiedras. Beidzot viņa izspļāva sakošļāto masu ūdens bļodā un maisīja šķidrumu, līdz tas ieguva piena baltumu. Šīs iedarbīgās saknes noslēpumu zināja vienīgi zāļu sievas, kuru dzimtu turpināja Iza. Augs bija samērā reti sastopams, tomēr pazīstams, un nekas neliecināja par svaigi raktas saknes narkotiskajām īpašībām, ja to lietoja tūliņ pēc izrakšanas. Šī sakne bija kaltēta un noturēta vismaz divus gadus; un tā tika pakarināta ar sakni uz leju, nevis otrādi, kā to parasti darīja ar vairumu zālīšu. Lai gan dzērienu drīkstēja pagatavot vienīgi zāļu sieva, saskaņā ar izsenu tradīciju tikai vīriem bija atļauts to lietot.

Kāda veca leģenda, kuru māte nodeva meitai kopā ar ezoteris- kajām pamācībām, kā koncentrēt iedarbīgo auga sastāvdaļu saknē, vēstīja, ka reiz, sensenos laikos, šo spēcīgo sakni lietojušas vienīgi sievietes. Ceremoniju un rituālus, kas bija saistīti ar to, nozaguši vīri un sievietēm aizlieguši to izmantot, tomēr vīri nespējuši nozagt sagatavošanas noslēpumu. Zāļu sievas, kuras to zināja, tik ļoti nelabprāt to kādam atklāja, izņemot savu tiešo pēcnācēju, ka noslēpums bija zudis visiem, izņemot sievieti, kura varēja pierādīt savu tiešo un nepārtraukto izcelsmi, kas iesniedzās tālā senatnē. Pat tagad šis dzēriens nekad netika dots, nesaņemot pretim kaut ko līdzīgu un līdzvērtīgu.

Kad dzēriens bija gatavs, Iza nolieca galvu, un priekšā iznāca Gūvs, turot rokā velnābola tējas bļodiņu, kas bija pagatavota tā, kā viņš to parasti gatavoja vīriem, bet šoreiz sievietēm. Ar svinīgu nopietnību viņi apmainījās bļodiņām, un Mogurs aizveda vīrus uz mazāko alu.

Kad viņi bija projām, Iza piedāvāja velnābola dzērienu katrai sievietei. Zāļu sieva bieži lietoja vienu un to pašu augu kā anestezē- jošu, sāpes remdējošu vai iemidzinošu līdzekli, bet pēc citas receptes sagatavotu velnābolu viņa glabāja kā nomierinošu līdzekli bērniem. Sievietes spēja pilnībā atslābināties vienīgi tad, ja zināja, ka bērni nenāks un nepieprasīs uzmanību, tomēr būs drošībā. Tajos retajos gadījumos, kad sievietes atļāvās baudīt ceremonijas greznību, Iza parūpējās, lai bērni atrastos drošajos miega apkampienos.

Jau pirms krietna laika sievietes bija noguldījušas savus samiegojušos mazuļus, pēc tam atgriezušās pie ugunskura. Ievīstījusi Eilu zvērādā, Iza piegāja pie apgāztās bļodas, kuru Dorvs bija lietojis medību dejas laikā, un sāka sist lēnā, vienmērīgā ritmā, izmainot toni, sitot vispirms ar nūju pa bļodas dibenu, pēc tam - tuvāk malai.

Sākumā sievietes sēdēja nekustīgi. Viņas bija pārāk pieradušas kontrolēt savu rīcību vīriešu klātbūtnē. Tomēr pakāpeniski, iedarbojoties dzērienam un apzinoties, ka vīru tuvumā nav, sievietes sāka kustēties cēlā ritmā. Ebra pielēca kājās pirmā. Viņa dejoja sarežģītā solī apkārt Izai, un, zāļu sievai paātrinot ritmu, tas sāka satraukt vēl vairāku sieviešu jutekļus. Drīz vien jau visas bija pievienojušās vadoņa sievai.

Ritmam kļūstot vēl ātrākam un sarežģītākam, parasti paklausīgās sievietes nometa apmetņus un viņu kustības dejojot bija nepiespiestas un neslēpti erotiskas. Viņas nepamanīja, kurā brīdī Iza apklusa un pievienojās viņām pati; sievietes bija pārāk aizrāvušās dejā, sekojot pašas savam iekšējam ritmam. Viņu aizturētās, ikdienā tik ļoti nomāktās emocijas tika atbrīvotas neapslāpētā kustībā. Sasprindzinājums pārgāja brīvības katarsē, katarsē, kas ļāva viņām samierināties ar savu ierobežoto eksistenci. Griezienu, palēcienu un kāju piesitienu trakumā sievietes dejoja, līdz, tuvojoties rītausmai, nokrita zemē un aizmiga, kur pakritušas.

Ar pirmo jaunās dienas gaismas svīdumu vīri sāka nākt ārā no alas. Pārkāpuši guļošo sieviešu augumiem, tie sameklēja sev guļvietas un ieslīga dziļā miegā. Vīru katarsē nāca no emocionālā medību saspringuma. Viņu rituālam bija atšķirīga dimensija - atturīgāka, uz iekšu vērsta, senāka, tomēr ne mazāk satraucoša.

Kad virs horizonta austrumos parādījās saule, Krebs izkliboja no alas un noraudzījās uz ķermeņiem nosēto laukumu. Tikai vienu vienīgu reizi viņš, ziņkāres dzīts, bija noskatījies sieviešu dzīrēs. Kaut kur dziļi iekšā vecais viedais burvis saprata viņu vajadzību atbrīvoties. Viņš zināja, ka vīri vienmēr bija neziņā, ko gan sievietes tādu darija, kas varēja novest viņas līdz spēku izsīkumam, taču Mogurs viņiem to nekad neatklāja. Vīri būtu tikpat šokēti par sieviešu nevaldāmo aizmiršanos kā sievietes par savu stoisko vīru karsto lūgšanos neredzamajiem gariem, kuri eksistēja tiem līdzās.

Reizēm Mogurs prātoja, vai viņš spētu vadīt sieviešu prātus atpakaļ uz sākumiem. Viņu atmiņas bija atšķirīgas, taču viņām bija tādas pašas spējas atcerēties senās zināšanas. Vai viņām piemita rases atmiņas? Vai viņas spētu piedalīties ceremonijā kopā ar vīriešiem?

Mogurs prātoja, tomēr viņš nekad neriskētu ar garu dusmām, cenšoties to noskaidrot. Ja sievietes iekļautu šādā svētā ceremonijā, klans tiktu sagrauts.

Krebs aizšļūca līdz nometnei un atlaidās uz savas zvērādas. Viņš pamanīja skaistu blondu matu jucekli uz Izas zvērādas, un tas uzvedināja viņu uz domām par notikumiem, kas bija risinājušies kopš brīža, kad viņš tik tikko bija paspējis izklunkurot ārā no alas - īstajā bridi pirms vecās alas sabrukšanas. Kā šis svešais bērns tik ātri bija atradis taciņu uz viņa sirdi? Viņu pārņēma vārdā nenosaucama slikta sajūta, kuras cēlonis bija Bruņa domas par meiteni, un viņam nebija paslīdējuši garām Brouda ļaunie skatieni viņas virzienā. Nevienprātība cieši sasaistītajā grupā sabojāja ceremoniju un lika viņam justies mazliet neveikli.

"Brouds neliksies mierā," Krebs nodomāja. "Pinkainais Degunradzis ir piemērots totēms mūsu nākamajam vadonim. Brouds spēj būt drosmīgs, bet viņš ir stūrgalvīgs un par daudz lepns. Vienu brīdi viņš ir mierīgs un apdomīgs, pat maigs un laipns. Bet nākamajā mirklī kāda nenozīmīga iemesla dēļ viņš var aklās dusmās niknumā mesties virsū. Cerams, ka viņš neaiztiks meiteni."

"Neesi muļķis," viņš norāja sevi. "Bruņa sievas dēls nepieļaus, ka viņam garastāvokli sabojā meitene. Viņš taču būs vadonis; un turklāt Brūns to nepieļaus. Brouds tagad ir virs, viņam jāiemācās sevi savaldīt."

Vecais, kroplais virs apgūlās un saprata, cik noguris jūtas. Sasprindzinājums nebija viņu pametis kopš zemestrīces, bet nu viņš varēja atslābināties. Ala piederēja viņiem, viņu totēmi bija kārtigi iedzīvojušies jaunajā mājā, un klana ļaudis varēs ievākties, kad pamodīsies. Nogurušais burvis nožāvājās, izstiepās un aizvēra aci.

= 7 =

Alas katedrāliskajā plašumā klana ļaudis pārņēma klusinātas bijības izjūta, kad tie pirmo reizi iesoļoja savā jaunajā mājoklī, taču drīz vien viņi aprada ar to. Domas par veco alu un dedzīgajiem meklējumiem ātri vien atkāpās, un, jo vairāk viņi iejutās jaunā mājokļa vidē, jo vairāk tas viņiem iepatikās. Tie ieslīga īso, karsto vasaru ierastajā rutīnā: medīja, vāca un krāja pārtiku, lai tā palīdzētu viņiem izturēt garo aukstuma un sala periodu, kas, kā liecināja iepriekšējā pieredze, viņus sagaidīs. Klana ļaudīm bija milzīgas izvēles iespējas.

Sudraba forele atmirdzēja trokšņainās upes baltajās šļakatās, bezgala pacietīgai rokai to izvelkot no ūdens, kad nepiesardzīgā zivs atpūtās zem saknēm un klintīm, kas bija pārkārušās virs ūdens. Milzīgā store un lasis, bieži vien bagātīgi pildīti ar svaigiem ikriem vai spilgti rozā pieņiem, grozījās netālu no upes ietekas, bet atbaidošā zobaine un melnā menca slaucīja iekšzemes jūras dibenu. Zvejas vadi, darināti no gariem dzīvnieku sariem, ar roku savītiem virvē, atsijāja un izvilka no ūdens lielās zivis, tām bēgot no bridējputniem, un vilka tās uz mezglaino sēkļu aizdambējumu. Klana ļaudis bieži bez pūlēm nosoļoja tās desmit jūdzes līdz jūras krastam, un drīz vien krājumi tika papildināti ar sālītām, virs dūmojošiem ugunskuriem kaltētām zivīm. Moluski un vēžveidīgie tika taupīti kausu, karošu un krūžu izgatavošanai, kā arī sulīgiem kumosiņiem. Viņi kāpa nelīdzenajās klintīs, lai savāktu daudzveidīgo jūras putnu olas. Putni ligzdoja pret ūdeni izvirzītajos klinšainajos zemesragos, bet labi mērķēts akmens papildus sagādāja kādu nirējpelikāna, kaijas vai liela alka cienastu.

Saknes, gaļīgi stumbri un lapas, pudeļveida ķirbji, pākšaugi, ogas, augļi, rieksti un graudi - tie visi, vasarai plaukstot, tika ievākti katrs savā laikā. Lapas, ziedi un augi tika kaltēti tējām un garšvielām, un graudaini sāls gabali, saglabājušies lieli un sausi, kad milzīgais ziemeļu šļūdonis nolaupīja mitrumu un lika krastiem atkāpties, tika aiznesti uz alu un izmantoti ziemas pārtikas sālīšanai.

Mednieki bieži devās medībās. Tuvējā stepē, kura bija bagātīgi noaugusi ar zāli un augiem un kurā nebija nekā, izņemot dažviet augošus kroplīgus kokus, uzturējās neskaitāmi zālēdāju dzīvnieku pulki. Gigantiski brieži ganījās zālainajos līdzenumos, viņu milzīgie ragi, kas atgādināja izplestu plaukstu, lielajiem dzīvniekiem sasniedza pat vienpadsmit pēdu platumu, tāpat kā netālu esošo vareno bizonu ragi, kuru platums bija līdzīgu izmēru. Stepes zirgi reti kad aizklīda tik tālu uz dienvidiem, taču ēzeļi un kulani - kaut kas pa vidu starp zirgu un ēzeli - klejoja pa pussalas atklātajiem līdzenumiem, turpretī to masīvais, robustais brālēns meža zirgs dzīvoja vientulībā vai nelielu ģimeņu grupās tuvāk alai. Stepē nereti bija sastopamas arī ielejā dzīvojošo govju radinieču, stepju antilopju, nelielas grupiņas.

Pļavās starp stepi un kalna pakāji mājvietu bija raduši bizoni; tumši brūnie vai melnie savvaļas dzīvnieki bija vēlāko miermīlīgāko mājdzīvnieku sugu priekšteči. Meža degunradžiem, kas bija radniecīgi vēlākajām pameža ēdāju tropu sugām, bet piemērojušies vēsajiem mērenās joslas mežiem, ganības tikai nedaudz pārklājās ar citas degunradžu sugas teritorijas zālainajām pļavām. Abas sugas ar saviem īsākajiem, vertikāli izslietajiem snuķveida ragiem un horizontālo galvas stāvokli atšķīrās no pinkainā degunradža, kas, tāpat kā pinkainie mamuti, bija tikai sezonas viesis. Tam bija garš pieres rags, virzīts uz priekšu un nedaudz uz leju, un uz zemi vērsta galva - tas viss noderēja, lai notīrītu sniegu no ziemas ganībām. To biezais zemādas tauku slānis, tumši sarkanā garā virskažoka spalva un apakšējā kažoka mīkstā vilna spieda degunradžus uzturēties vēsā klimatā. To parastā mājvieta bija ziemeļu sala izkaltētās stepes - dzeltenzemes stepes.

Lesa stepes varēja rasties tikai šļūdoņu dēļ. Nepārtraukti zemais spiediens virs plašajiem ledus klājumiem uzsūca gaisa mitrumu, samazinot nokritušā sniega daudzumu šļūdonim pieguļošajās teritorijās un radot nepārtrauktu vēju. Smalkie, kaļķi saturošie putekļi, less no sašķeltajām klintīm šļūdoņa malās tika iznēsāti simtiem jūdžu attālumā. īsais pavasaris izkausēja niecīgo sniega daudzumu un sasalušo zemledus kārtu pietiekami, lai izsprauktos zāle un dzinumi, kuri spēja īsā laikā iesakņoties. Tie ātri auga un izkalta, pārvēršoties par sauso barību; te bija tūkstošiem akru ganību miljoniem dzīvnieku, kas bija pielāgojušies kontinenta dzeļošajam aukstumam.

Pussalas kontinentālās stepes vilināja pinkainos zvērus vienīgi vēlā rudenī. Vasaras bija par karstu, bet ziemas dziļie sniegi bija par dziļu, lai tos noraustu. Daudzi citi dzīvnieki ziemā aizklīda uz ziemeļiem, kur less bija sausāks un laiks - aukstāks. Vairums no tiem vasarā migrēja atpakaļ. Meža zvēri, kas spēja notraust krūmu lapas un dzinumus vai koku mizu, vai ķērpi, palika mežiem klātajās nogāzēs, kuras piedāvāja atšķirtību un neļāva pulcēties lielos baros.

Kopā ar meža zirgiem un meža degunradžiem mežiem klātajā ainavā mājvietu rada ari meža cūkas un dažādas briežu sugas: sarkanie brieži nelielos baros, kurus vēlāk citās zemēs nodēvēja par aļņiem; nelielas kautrīgu stirnu grupiņas un īpatņi ar vienkāršiem trijžuburu ragiem; nedaudz lielāki rūsgani balti un lāsumaini dam- brieži un pa kādam alnim, kuru par Ziemeļamerikas alni dēvē tie, kas sarkano briedi sauc par alni, - tie visi dzīvoja mežos.

Augstāk kalnā pie klintīm un to izvirzījumiem glaudās lielragu kalnu aitas - mufloni, kas ganījās alpu pļavās; un vēl augstāk no klints uz klinti lēkāja savvaļas kalnu āži un savvaļas kalnu kazas. Zibenīgi putni ar ātriem spārniem piešķīra mežam krāsas un dziesmas, bieži vien arī maltīti. Viņu vietu cilvēku ēdienkartē visbiežāk ieņēma treknie, zemu lidojošie stepes purva teteri un vītola rubeņi, kurus notrieca strauji mesti akmeņi, un rudeņos atklīdušās zosis un dūnu pīles, kuras tika noķertas tiklos, tām nolaižoties purvainajos kalnu dīķos. Plēsēji un maitasputni slinki peldēja atmosfēras augšējos, karstajos slāņos, vērīgi nopētot dāsnos līdzenumus un mežus lejā.

Milzum daudz nelielu dzīvnieku piepildīja kalnus un stepi alas tuvumā, nodrošinot pārtiku un zvērādas: bija mednieki - ūdeles, ūdri, vilkveidīgie, sermuļi, caunas, lapsas, sabuļi, jenoti, āpši un nelieli savvaļas kaķi, no kuriem vēlāk radās mājas peļu ķērāju leģioni, - un medījumi - vāveres, dzeloņcūkas, zaķi, truši, kurmji, ondatras, nūt- rijas, bebri, skunksi, peles, lauku peles, lemingi, susliki, lielas lēcēj- peles, milzīgi kāmji, mazie pīkstētāji un daži nekad vārdā nenosaukti un izmiršanai nolemti radījumi.

Lielākie plēsēji bija nepieciešami, lai retinātu pārāk lielo zvēru skaitu. Pie tiem piederēja vilki un viņu daudz mežonīgākie radinieki sarkanie vilki. Un vēl bija kaķveidīgie: lūši, gepardi, tīģeri, leopardi, kalnos mītošie sniega leopardi un - divreiz lielāki par pārējiem - alu lauvas. Dažnedažādi brūnie lāči medīja netālu no alas, taču viņus pāraugušie brālēni - veģetārieši alu lāči - šobrīd nebija manāmi. Visuresošā alu hiēna papildināja mežonīgo pasauli.

ŠI zeme bija neticami bagāta, un cilvēks - vien daudzveidīgās dzīvības niecīga daļiņa, kas dzīvoja un nomira šajā aukstajā, senatnīgajā Ēdenē. Piedzimis vārīgs, bez augstākajām dabas dotajām pielāgošanās spējām, izņemot vienu - pārdabiski lielajām smadzenēm -, viņš bija visvājākais no medniekiem. Lai gan viņš bija šķietami ievainojams un viņam trūka ilkņu, ķetnu, ātru kāju un lēkšanas iemaņu, tomēr divkājainais mednieks bija iemantojis savu četrkājaino konkurentu bijību. Pietika ar viņa smaku vien, lai daudzkārt spēcīgākam radījumam liktu mainīt sava izvēlētā ceļa virzienu, kaut arī tie abi dzīvotu netālu viens no otra ļoti ilgu laiku. Prasmīgie, pieredzējušie klana mednieki bija vienlīdz meistarīgi kā aizsardzībā, tā uzbrukumā, un, kad tika apdraudēta klana drošība vai arī ja tie iekāroja dabas izkrāsotu siltu ziemas mēteli, tie pielavījās medījumam tā, ka tas pat nenojauta par briesmām.

Bija spoža, saulaina diena, vasaras sākuma pilnības sasildīta. Koki bija salapojuši, tomēr par toni gaišāki, nekā kļūs vēlāk. Slinkas mušas spindzēja ap kauliem, pamestiem pēc pēdējās maltītes. Svaiga vēsma atnesa no jūras vieglu nojausmu par dzīvi tajā, un kustīgās koku lapotnes meta skrejošas ēnas pār saulaino nogāzi alas priekšā.

Beidzoties krīzei pēc jaunās mājvietas atrašanas, Mogura pienākumi nebija grūti. Viss, ko no viņa prasīja, bija laiku pa laikam novadīt medību ceremoniju vai rituālu, lai aizbiedētu ļaunos garus, vai, ja kāds tika ievainots vai saslima, lūgt palīdzību labvēlīgi noskaņotajiem gariem, lai tie palīdz Izai viņas dziedināšanas maģijā. Mednieki bija devušies projām, un dažas sievietes - tiem līdzi. Bija paredzams, ka viņi neatgriezīsies vairākas dienas. Sieviešu uzdevums - pēc dzīvnieka nogalināšanas apstrādāt gaļu; medījumu bija vieglāk pārnest mājās jau sagatavotu uzglabāšanai ziemā. Siltā saule un visur esošais stepes vējš ātri izkaltēja plānās šķēlēs sagriezto gaļu. Dūmojošie ugunskuri, kurus aizkūra ar sauso zāli un mēsliem, vairāk kalpoja gaļas mušas aizgaiņāšanai, kas dēja oliņas svaigajā gaļā, veicinot tās pūšanu. Sievietes atpakaļceļā varēja nest arī lielāko daļu nastu.

Krebs gandrīz katru dienu, kopš viņi bija ievākušies alā, pavadīja laiku kopā ar Eilu, cenšoties iemācīt viņai savu valodu. Primitīvos vārdus, parasti visgrūtāk uztveramos klana bērniem, viņa uztvēra viegli, tomēr sarežģītā žestu un zīmju sistēma tai nebija saprotama. Mogurs bija mēģinājis meitenei iemācīt žestu nozīmi, tomēr ne vienam, ne otram nebija pamatprasmju otra sazināšanās metodē, un nebija neviena, kas varētu tulkot vai pamācīt. Vecais vīrs bija lauzījis galvu, tomēr nebija spējis izdomāt, kādā veidā lai paskaidro žestu nozīmi. Eila jutās tikpat vīlusies.

Meitene saprata, ka ir kaut kas tāds, ko viņa nespēj uztvert, un alka, kaut spētu sazināties plašāk, ne tikai ar tiem dažiem vārdiem, ko viņa zināja. Viņai bija skaidrs, ka klana cilvēki spēj saprast vairāk par vienkāršajiem vārdiem, taču nezināja, kā. Problēma bija tā, ka viņa neprata ieraudzīt roku signālus. Eilai tās bija vien nejaušas kustības, nevis mērķtiecīgas zīmes. Viņa vienkārši nespēja uztvert pašu principu, kā sarunāties ar kustībām. Meitenei nekad pat nebija ienācis prātā, ka kaut kas tāds varētu būt iespējams; tas atradās pilnīgi ārpus viņas pieredzes robežām.

Krebam bija radusies nojausma par viņas problēmu, lai gan viņš tam nespēja noticēt. "Droši vien viņa nesaprot, ka kustībām ir nozīme," viņš domāja. - Eila! - Krebs sauca, pamājot meitenei. "Tur būs tā nelaime," viņš domāja, kad abi soļoja pa taku blakus vizuļojošajai upei. "Vai nu tas, vai ari viņa vienkārši nav tik gudra, lai saprastu valodu." Spriežot pēc saviem novērojumiem, viņš nespēja ticēt, ka meitenei trūkst apķērības, kaut arī viņa bija atšķirīga. Taču vienkāršus žestus viņa saprata. Viņš nolēma, ka vairāk jāstāsta par tiem.

Daudzi vīri, kuri bija devušies medīt, meklēt barību vai ķert zivis, tajā virzienā, kurp viņi gāja, jau bija noliekuši zāli un krūmus pie zemes, veidojot taku, kur šķita mazāka pretestība. Krebs un Eila nonāca līdz vecā vīra iemīļotajai vietai - atklātam klajumam blakus lielam ozolam ar sulīgām lapām, kura augstās, atsegtās saknes piedāvāja noēnotu paaugstinātu sēdvietu, uz kuras viņam bija vieglāk atsēsties nekā nogulties zemē. Sākot mācību stundu, viņš norādīja ar nūju uz koku.

-    Ozols, - Eila steidzīgi atbildēja. Krebs atzinīgi pamāja ar galvu, tad norādīja ar nūju uz upi.

-    Ūdens, - meitene teica.

Vecais virs atkal pamāja, tad izdarīja ar roku kustibu un atkārtoja vārdu. "Tekošs ūdens, upe," - sekoja žesta un vārda kombinācija.

-    Ūdens? - meitene nedroši novilka, apjukusi, ka vārds bija atzīts par pareizu, tomēr viņš jautā atkal. Meiteni pārņēma panika. Tas bija tas pats, kas iepriekš: viņa zināja, ka ir vēl kaut kas, ko burvis grib dzirdēt, taču nesaprata - kas.

Krebs papurināja galvu - nē. Viņš bija atkārtojis ar bērnu šāda veida vingrinājumus daudz reižu. Viņš mēģināja vēlreiz, norādot uz meitenes kājām.

-    Kājas, - Eila teica.

-Jā, - burvis pamāja. "Man kaut kā jāpanāk, lai viņa redz un reizē dzird", viņš nodomāja. Piecēlies kājās, Krebs paņēma meiteni pie rokas un pagājās dažus soļus kopā ar viņu, atstājot nūju zemē. Vīrs izdarīja kustību un izrunāja vārdu "kājas". - Kustināt kājas, staigāt, - viņš centās novadīt līdz meitenei jēgu. Eila sasprindzināja dzirdi, cenšoties saklausīt, vai nav kaut ko palaidusi garām viņa balss tonī.

-     Kājas? - bērns teica trīcošā balsī, pārliecināts, ka tā nebija atbilde, ko burvis gaidīja.

-    Nē, nē, nē! Staigāt! Kājas kustināt! - viņš atkārtoja vēlreiz, skatoties tieši viņai virsū, pārspīlējot žestu. Viņš atkal pagājās ar meiteni uz priekšu, norādot uz kājām, zaudējis cerības, ka viņa jelkad iemācīsies.

Eila juta asaras sakāpjam acīs. Kājas! Kājas! Viņa zināja, ka tas bija pareizais vārds, kāpēc gan viņš purināja galvu un nepiekrita? "Vai viņš nevar beigt vicināt to savu roku man acu priekšā. Ko es daru nepareizi?"

Vecais vīrs atkal paveda meiteni uz priekšu, norādīja uz viņas kājām, izdarīja kustību ar roku un nosauca vārdu. Viņa apstājās un vēroja vīru. Viņš vēlreiz izdarīja kustību, tik ļoti to pārspīlējot, ka tas jau gandrīz ieguva citu nozīmi - izteica vārdu. Viņš bija noliecies uz priekšu, skatījās viņai tieši acīs, veicot kustību meitenei pašā acu priekšā. Žests, vārds. Žests, vārds.

"Ko viņš grib? Kas man jādara?" Viņa vēlējās viņu saprast. Viņa zināja, ka Krebs cenšas viņai kaut ko pateikt. "Kāpēc viņš nebeidz vicināt roku?" meitene domāja.

Tad viņai uzplaiksnīja kāda doma. Viņa roka! Viņš turpināja kustināt roku. Viņa vilcinoties pacēla savu roku.

-Jā, jā! Pareizi! - Kreba sparīgā galvas māšana gandrīz vai kliedza. - Rādi zīmi! Kustēties! Kustināt kājas! - viņš atkārtoja.

Ataustot sajēgai, viņa vēroja Kreba kustību, tad mēģināja to kopēt. Krebs teica - jā! "Lūk, ko viņš grib! Kustību! Viņš grib, lai es izdaru kustību."

Viņa atkārtoja žestu vēlreiz, izrunājot vārdu, bet nesaprotot tā nozīmi, tomēr vismaz apjaušot, ka tas bija žests, ko Krebs sagaidīja no viņas, vienlaikus izrunājot vārdu. Viņš pagrieza meiteni apkārt un, smagi klibojot, veda atpakaļ uz ozolu. Norādot atkal uz viņas kājām, meitenei soļojot, viņš vēlreiz atkārtoja žesta un vārda kombināciju.

Pēkšņi kā eksplozija meitenes smadzenēs notika savienojums. Kustēties ar kājām! Soļot! Lūk, ko viņš domā! Ne tikai kājas. Rokas kustība kopā ar vārdu "kājas" nozīmē soļošanu! Viņas prāts traucās tālāk. Viņa atcerējās, ka vienmēr redzējusi klana cilvēkus kustinām rokas. Ar gara acīm viņa iztēlojās Izu un Krebu stāvot, skatoties vienam uz otru, kustinot rokas, pārmijot tikai dažus vārdus, bet kustinot rokas. Vai viņi sarunājās? Vai tā viņi sarunājas cits ar citu? Vai tāpēc viņi tik maz runā? Vai viņi sarunājas ar rokām?

Krebs apsēdās. Eila stāvēja viņa priekšā, cenšoties nomierināt savu satraukumu.

-    Kājas, - viņa teica, norādot uz savām kājām.

-Jā, - viņš jautājoši pamāja ar galvu.

Eila pagriezās un gāja projām, un, tuvojoties burvim no jauna, viņa izdarīja žestu un izrunāja vārdu "kājas".

-    Jā, jā! Pareizi! Tā ir īstā doma! - Krebs teica. "Viņa aptvēra! Es domāju, ka viņa ir sapratusi!"

Meitene kādu brīdi domāja, tad aizskrēja projām. Atskrējusi atpakaļ pāri nelielajam klajumam, viņa stāvēja Kreba priekšā un, mazliet aizelsusies, gaidīja.

"Skriešana," - viņš izdarīja kustību, meitenei uzmanīgi vērojot. Tā bija atšķirīga kustība; viņa nedroši atkārtoja.

"Viņa tiešām ir aptvērusi!"

Krebs bija sajūsmināts. Kustība bija neprecīza, tai pietrūka smalkuma, kas piemita pat klana mazajiem bērniem, bet viņa bija sapratusi domu. Viņš dedzīgi pamāja un gandrīz tika nogrūsts no sēdvietas, kad Eila metās viņam virsū, apkampjot viņu prieka pilnā apgaismībā.

Vecais burvis palūkojās apkārt. Tas notika gandrīz instinktīvi. Maiguma izpausmes netika iznestas ārpus pavarda robežām. Taču viņš zināja, ka viņi ir vieni. Kroplais vīrs atbildēja ar sirsnīgu apkampienu, un viņu pārņēma tāds siltums un apmierinājums, kādu nebija jutis nekad agrāk.

Eilas izpratnei pavērās vesela jauna pasaule. Viņai piemita instinktīva spēles nojauta un mīmiķes talants, kuru viņa lika lietā, no visas sirds un dvēseles atdarinot Kreba kustibas. Tomēr vienroča Kreba runas žesti bija tikai pati nepieciešamākā piemērošanās roku valodai; tā bija Iza, kas iemācīja meitenei smalkākas nianses. Eila mācījās, kā to būtu darījis mazulis, sākot ar vienkāršākajām vajadzībām, taču mācījās daudz ātrāk. Pārāk ilgi viņa bija vīlusies savos centienos sazināties; meitene bija nolēmusi panākt nokavēto, cik vien ātri iespējams.

Eilai sākot vairāk saprast, klana dzīve viņai uzplauka kā spilgts pārdzīvojums. Meitene vēroja, kā apkārtējie cilvēki sazinās, aizgrābti un uzmanīgi lūkojoties uz tiem un cenšoties uzminēt, ko tie saka cits citam. Sākumā Klans izturējās pret meitenes vizuālo iejaukšanos ar iecietību, uztverot viņu kā mazu bērnu. Tomēr laika gaitā viņas virzienā raidītie neapmierinātie skatieni lika manīt, ka šāda slikta uzvedība vairs ilgi netiks paciesta. Blenšana, tāpat kā noklausīšanās, bija nepieklājīga; tradīcija noteica, ka acis ir jānovērš, kad citi cilvēki sarunājas. Problēma sasniedza kulmināciju kādu vakaru vasaras vidū.

Klana ļaudis atradās alā, pēc vakara maltītes sapulcējušies pie saviem ģimeņu ugunskuriem. Saule bija nogrimusi aiz horizonta, un tās pēdējā atblāzma izcēla tumšo koku lapotņu siluetus, kas čabēja maigajā nakts vēsmā. No ugunskura pie alas ieejas, kas bija aizkurināts, lai aizgaiņātu ļaunos garus, ziņkārīgos plēsoņas un drēgno nakts gaisu, augšup cēlās dūmu skumšķīši un mirgojoši karstuma viļņi, liekot aiz tiem tumstošajiem melnajiem kokiem un krūmājam vibrēt trīsošo liesmu klusinātajā ritmā. Ugunskura gaisma dejoja ar ēnām uz alas raupjās klints sienas. Eila sēdēja akmeņu iekšpusē, kas norobežoja Kreba teritoriju, lūkojoties pāri uz Bruņa mājvietu. Brouds bija uztraukts un izgāza satraukumu pār savu māti un Ogu, izmantojot savas pieaugušā vīrieša priekšrocības. Diena Broudam bija sākusies slikti un kļuva vēl sliktāka. Garās stundas, kas bija pavadītas, dzenoties pakaļ un lavoties klāt medījumam, bija pazaudētas līdz ar viņa neveiksmīgo šāvienu, un sarkanā lapsa, kuras kažoku Brouds bija lielīgi apsolījis Ogai, izgaisa biezoknī, vienīgi izbiedēta no strauji sviestā akmens. Ogas skatieni, kas pauda piedodošu izpratni, aizskāra viņa ievainoto lepnumu vēl vairāk; viņam vajadzēja būt tam, kurš piedotu sievietes neizdošanos, nevis otrādi.

Sievietes, nogurušas pēc dienas rūpēm, steidza pabeigt savus pēdējos darbus; un Ebra, nomocīta no dēla pastāvīgās iejaukšanās, raidīja nemanāmu signālu Brūnam. Vadonis gluži labi manīja jaunā vīrieša pavēlniecisko, paģērošo uzvedību. Tās bija Brouda tiesības, tomēr Brūnam šķita, ka viņš varēja būt iejūtīgāks pret sievietēm.

Nebija vajadzības likt viņām skriet un nest, kad viņas jau tāpat bija tik aizņemtas un nogurušas.

"Broud, liec sievietes mierā! Viņām pietiek darba," Brūns rādīja ar klusu pārmetumu. Tas Broudam bija par daudz, jo īpaši Ogas klātbūtnē un vēl no Bruņa. Uzpūties viņš aizslāja uz Bruņa pavarda teritorijas tālāko malu, netālu no robežakmeniem, un pamanīja Eilu blenžam tieši uz viņu. Tam nebija nozīmes, ka Eila tikpat kā nebija uztvērusi strīda pavedienu, kas norisinājās kaimiņu mājokļa iekšienē; ciktāl tas attiecās uz Broudu, mazā, neglītā okšķere bija redzējusi, ka viņu norāja kā bērnu. Tas bija pēdējais, izšķirošais trieciens viņa vārajam ego. "Viņa nav pat tik daudz audzināta, lai aizgrieztos," puisis nodomāja. "Nu, nav jau vienīgā, kas var neņemt vērā elementāro pieklājību." Visu dienas neveiksmju pārņemts un tīši izaicinot paražas, Brouds raidīja ļaunu skatienu pāri robežai tieši uz meiteni, kuru ienīda.

Krebs nojauta par nelielo stridiņu Bruņa mājoklī, tāpat kā zināja daudz ko par visiem alas cilvēkiem. Gandrīz nepārtraukti gluži kā fona mūzika tas tika filtrēts caur viņa apziņu, taču viss, kas attiecās uz Eilu, saasināja viņa uzmanību. Krebs saprata, ka šāda tieša skatīšanās otra cilvēka mājoklī, pārvarot visas dzīves laikā gūto ieradumu, bija prasījusi no Brouda apzinātu piepūli un bija augstākā mērā ļaunu nolūku vadīta. "Brouda attieksmē pret šo bērnu ir pārāk daudz naida," Krebs nodomāja. "Viņas pašas labā ir pienācis laiks iemācīt meitenei dažas manieres."

-     Eila! - Krebs skarbi uzsauca. Viņa pietrūkās kājās no neierastā balss toņa. "Neskatīties uz citiem cilvēkiem!" viņš rādīja. Viņa jutās samulsusi.

-    Kāpēc neskatīties? - viņa brīnījās.

-     Neskatīties, neblenzt; cilvēkiem nepatīk, - viņš mēģināja paskaidrot, apzinoties, ka Brouds vēroja ar acs kaktiņu, pat nepūloties apslēpt savu ļauno prieku par stipro rājienu, ko meitene bija saņēmusi no Mogura. "Burvis tik un tā izrāda viņai pārāk daudz labvēlības," Brouds domāja. "Ja viņa dzīvotu šeit, es viņai ātri vien parādītu, kā sievietei jāuzvedas."

"Gribu mācīties runāt," Eila pamāja, vēl aizvien samulsusi un mazliet aizvainota.

Krebs gluži labi zināja, kāpēc viņa tā vēroja, bet reiz viņai ir jāsāk mācīties. Varbūt tas mazinās Brouda naidu pret meiteni, ja viņš redzēs, kā viņa tiek norāta par neatlaidīgo skatīšanos.

-     Eila, neskatīties! - Krebs pamāja ar bargu skatienu. - Slikti. Eila nerunāt, kad viri runā. Slikti. Eila neskatīties uz cilvēkiem viņu mājokļos. Slikti. Slikti. Saprast?

Krebs runāja skarbi. Viņš gribēja panākt savu mērķi. Viņš pamanīja, ka Brouds atsaucās uz Bruņa aicinājumu, piecēlās un atgriezās pie sava ugunskura acim redzami labākā garastāvoklī.

Eila jutās satriekta. Krebs nekad vēl nebija bijis skarbs pret viņu. Meitene bija domājusi: viņam patīk, ka tā mācās viņu valodu; nu viņš teica, ka viņa ir slikta meitene, tāpēc ka vēro cilvēkus un cenšas iemācīties vairāk. Apjukumā un aizvainojumā asaras sakāpa meitenei acis un plūda pāri vaigiem.

-    Iza! - Krebs satraucies sauca. - Nāc šurp! Kaut kas nav kārtībā ar Eilas acīm. - Klana ļaužu acis kļuva mitras vienīgi tad, kad tajās kaut kas iebira vai ja tie saaukstējās, vai cieta no kādas acu slimības. Viņš nekad nebija redzējis, ka acis pieplūstu ar asarām aiz bēdām. Iza skriešus piesteidzās klāt.

-     Paraugies! Viņai asaro acis. Varbūt viņai acī iekrita dzirkstele. Labāk apskati tās! - viņš uzstāja.

Iza ari bija satraukusies. Pacēlusi Eilas acu plakstiņus, viņa rūpīgi ielūkojās bērna acis. - Acs sāp? - viņa vaicāja. Zāļu sieva nemanīja nekādas iekaisuma pazīmes. Nekas neliecināja, ka ar acīm kaut kas nebūtu kārtībā, tās vienkārši asaroja.

-     Nē, nesāp, - Eila nošņaukājās. Meitene nevarēja saprast abu satraukumu par viņas acīm, tas ļāva tai nojaust, ka tie rūpējās par viņu, kaut ari Krebs bija teicis, ka viņa ir slikta. - Kāpēc Krebs dusmīgs, Iza? - viņa šņukstēja.

-    Jāmācās, Eila, - Iza paskaidroja, nopietni skatoties uz meiteni. - Nav pieklājīgi blenzt. Nav pieklājīgi skatīties uz cita vīra ugunskuru, skatīties, ko citi runā pie ugunskura. Eilai jāmācās: kad virs runā, sieviete skatās zemē, lūk, tā! - Iza parādīja. - Kad virs runā, sieviete neko neprasa. Tikai mazuļi blenž. Bebuki. Eila liela. Liek cilvēkiem dusmoties uz Eilu.

-    Krebs dusmīgs? Nerūpējas par mani? - viņa vaicāja, atkal izplūstot asarās.

Iza vēl aizvien nesaprata, kāpēc asaro meitenes acis, tomēr viņa nojauta meitenes apjukumu.

-    Krebs uztraucas par Eilu. Iza arī. Krebs māca Eilu. Vairāk mācīties nekā runāt. Jāmācās, kā klanā pieņemts, - sieviete teica, apņemot meiteni ar rokām. Viņa maigi turēja Eilisu, kamēr tā izraudāja savu aizvainojumu, tad izslaucīja meitenes slapjās, uztūkušās acis ar mīkstu ādiņu un atkal ielūkojās tajās, lai pārliecinātos, ka ar tām viss ir kārtībā.

-    Kas kaiš viņas acīm? - Krebs vaicāja. - Vai viņa ir slima?

-    Eila domāja, ka viņa tev nepatīk. Meitene domāja, ka tu esi dusmīgs uz viņu. Tas būs padarījis viņu slimu. Varbūt tādas gaišas acis kā viņai ir vājas, taču es neko sliktu nevaru atrast, un Eila saka, ka tās nesāp. Es domāju, ka viņas acis asaroja no bēdām, Kreb, - Iza paskaidroja.

-    No bēdām? Eila bija bēdīga, jo domāja, ka man viņa nepatīk, un tas padarīja viņu slimu? Lika acīm asarot?

Pārsteigtais virs nespēja dzirdētajam noticēt, un viņu pārņēma dalītas jūtas. Vai viņa bija slimīga? Izskatījās vesela, bet neviens nekad nekļuva slims no domām, ka citiem nepatīk. Neviens, izņemot Izu, nekad nebija par viņu tādā veidā uztraucies. Ļaudis baidījās no viņa, pielūdza viņu, cienīja viņu, bet neviens nekad tik ļoti nebija vēlējies viņam tā patikt, ka asaroja acis. "Varbūt Izai ir taisnība, varbūt viņas acis ir vājas, bet redze - laba. Kaut kā man meitenei jāliek saprast, ka mācīšanās pieklājīgi uzvesties viņai nāks par labu. Ja Eila neapgūs klana ieradumus, Brūns viņu izraidīs. Tas vēl ir viņa spēkos. Bet tas nenozīmē, ka man viņa nepatīk. Man viņa tiešām patīk," viņš sev atzinās, "lai cik dīvaina viņa būtu, man viņa ļoti patīk." Eila šļūcošā gaitā pienāca pie kroplā vīra, satraukti lūkojoties lejup uz savām kājām. Viņa stāvēja tā priekšā, tad palūkojās augšup ar skumjām, apaļām acīm, vēl aizvien slapjām no asarām.

"Es vairs neskatos," viņa žestikulēja. "Krebs nav dusmīgs?"

"Nē," viņš rādīja. "Es neesmu dusmīgs, Eila. Bet tu tagad piederi pie klana, tu piederi man. Tev jāmācās valoda, bet tev jāmācās arī klana paradumi. Saproti?"

"Es piederu Krebam? Krebs uztraucas par mani?" viņa vaicāja.

"Jā, tu man patīc, Eila."

Meitene plati pasmaidīja, pastiepās un apkampa viņu, tad ietrausās greizā, kroplā vīra klēpī un pieglaudās tam.

Krebam vienmēr bija patikuši bērni. Savā mogura lomā viņam reti gadījās nosaukt bērna totēmu, kuru bērna māte tūdaļ nepazītu kā īsto. Klans piedēvēja šo Mogura prasmi viņa burvja spēkam, taču viņa īstās spējas slēpās tā novērošanas mākā. Viņš pazina bērnus jau no tā brīža, kad viņi piedzima, un bieži redzēja sievietes un vīriešus auklējam un mierinām tos. Bet kroplais vīrs nekad nebija baudījis prieku, kādu sniedza bērna auklēšana paša rokās.

Mazā meitene, nogurusi no pārdzīvojumiem, bija aizmigusi. Kopā ar atbaidošo burvi viņa jutās drošībā. Viņas sirdī tas bija aizstājis kādu viru, kuru viņa vairs neatcerējās, ja nu vienīgi kādā zemapziņas stūrītī. Krebam tā lūkojoties uz savādās meitenes mierīgo, uzticības pilno sejiņu savā klēpi, viņš juta dvēselē atplaukstam dziļu mīlestību uz bērnu. Viņš to nebūtu milējis vairāk, ja meitene būtu paša bērns.

-    Iza, - virs klusi pasauca. Sieviete paņēma no Kreba guļošo bērnu, bet pirms tam viņš uz mirkli pieglauda to sev klāt.

-     Viņas slimība viņu ir nogurdinājusi, - viņš teica, kad sieviete bija meiteni apguldījusi. - Raugies, lai viņa rītdien atpūšas, un labāk pārbaudi viņas acis no rīta vēlreiz.

-    Jā, Kreb, - viņa pamāja. Iza mīlēja savu kroplo ciltsbrāli; viņa labāk par visiem pazina tā maigo dvēseli, kas mita zem drūmās ārienes. Viņa jutās laimīga, ka virs bija atradis kādu, ko mīlēt, kādu, kas mīlēja arī viņu, un tas nostiprināja viņas jūtas pret meiteni.

Sieviete neatcerējās sevi esam tik laimīgu, kopš pati bija maza meitene. Vienīgi pastāvīgi klātesošās bailes, ka viņas nēsātais bērns varētu būt zēns, sabojāja viņas prieku. Viņai piedzimušo dēlu vajadzēs audzināt par mednieku. Iza bija Bruņa ciltsmāsa; viņu māte bija bijusi vadoņa sieva pirms Bruņa. Ja kaut kas notiktu ar Broudu vai ari ja viņa sievietei nepiedzimtu vīriešu kārtas bērns, klana vadoņa loma pienāktos Izas dēlam, ja viņai tāds piedzimtu. Brūns būtu spiests atdot viņu kopā ar bērnu vienam no medniekiem vai pieņemt pie sevis. Katru dienu viņa lūdza savam totēmam, lai padara viņas nedzimušo bērnu par meiteni, taču no nemiera atbrīvoties nespēja.

Vasarai turpinoties, ar Kreba maigo pacietību un savu dedzīgo gribēšanu Eila sāka saprast ne vien valodu, bet ari apkārtējo cilvēku tradīcijas. Acu novēršana, lai dāvātu klana ļaudīm vienīgo iespējamo privāto dzīvi, bija tikai viena no daudzajām grūti apgūstamajām mācībām. Daudz sarežģītāk bija iemācīties savaldīt savu iedzimto ziņkāri un straujo entuziasmu, lai pielāgotos ierastajai sieviešu paklausībai.

Ari Krebs ar Izu mācījās. Kad Eila savilka seju kādā īpašā grimasē, atvelkot atpakaļ lūpas un parādot zobus, bieži vien to visu pavadot ar īpatnēji izdvestām skaņām, viņi atklāja, ka tas nozīmē nevis naidu, bet gan prieku. Viņi nekad pilnībā nespēja pārvarēt satraukumu par meitenes savādo acu vājumu, kas lika tām asarot, kad viņa bija bēdīga. Iza nosprieda, ka šis vājums ir raksturīgs gaišas krāsas acīm, un prātoja, vai šī īpašība ir normāla parādība Citiem, varbūt asaro vienīgi Eilas acis. Lai būtu droša, Iza apslacīja viņas acis ar dzidru šķidrumu no zilgani balta auga, kas bija atrodams dziļi ēnainos mežos. Līķveidlgais augs barojās no pūstošiem kokiem un augu masas, tāpēc tam nebija hlorofila un tā vaskam līdzīgā virsma pieskaroties kļuva melna. Taču Iza nezināja labāku līdzekli sūrstošām un iekaisušām acīm kā šo vēso šķidrumu, kas sūcās no pārlauztā kāta, un lietoja zāles vienmēr, kad bērns ieraudājās.

Viņa neraudāja bieži. Lai gan asaras ātri saskrēja viņai acīs, Eila ļoti centās tās apslāpēt. Tās ne vien satrauca tos divus cilvēkus, kurus viņa mīlēja, bet pārējiem klana ļaudīm liecināja par viņas atšķirību, un Eila vēlējās iederēties un būt pieņemtai. Klana ļaudis mācījās viņu atzīt, tomēr vēl bija piesardzīgi un aizdomīgi pret meitenes īpatnībām.

Arī Eila iepazina un mācījās pieņemt klanu. Lai gan viņa izraisīja vīros ziņkāri, bija zem viņu goda izrādīt pārmēru lielu interesi par sieviešu kārtas bērnu, lai cik neparasts tas būtu, un meitene ignorēja viņus tāpat, kā tie ignorēja viņu. Brūns izrādīja vairāk intereses nekā pārējie, taču viņš meiteni biedēja. Viņš bija stingrs un atšķirībā no Kreba nebija atvērts draudzības apliecinājumiem. Viņa nevarēja zināt, ka pārējiem klana ļaudīm Mogurs šķita daudz svešāks un nepieejamāks par Bruņu, un viņus izbrīnīja tuvība, kas izveidojās starp pielūdzamo burvi un savādo mazo meiteni. Viens viņai nepatika īpaši - tas bija jaunais cilvēks, kas dzīvoja ar Bruņu pie viena ugunskura. Brouds vienmēr izskatījās ļauns, uzlūkojot meiteni.

Ar sievietēm Eila iepazinās vispirms. Kopā ar tām viņa pavadīja vairāk laika. Izņemot reizes, kad atradās Kreba pavarda teritorijā vai kad zāļu sieva paņēma viņu sev līdzi, dodoties lasīt augus, kurus izmantoja vienīgi savām īpašajām vajadzībām, meitene un Iza parasti uzturējās kopā ar klana sievietēm. Sākumā Eila tikai sekoja Izai un vēroja, kā sievietes novilka dzīvniekiem ādas, sālīja tās, stiepa spirālveidīgi izgrieztas siksnas no viena ādas gabala, pina grozus, paklājus vai tiklus, greba bļodas no baļķiem, vāca savvaļas augus, taisīja ēdienu, sagatavoja gaļu un augus ziemai un atsaucās jebkura vīrieša vēlmēm, kurš aicināja veikt kādu pakalpojumu. Un, redzot meitenes vēlēšanos mācīties, viņas ne tikvien palīdzēja tai apgūt valodu, bet arī sāka mācīt visas noderīgās iemaņas.

Eila nebija tik spēcīga kā klana sievietes vai bērni - viņas smalkais stāvs nespētu balstīt klana ļaužu smagnējo, spēcīgo muskulatūru -, taču viņa bija pārsteidzoši veikla un lokana. Smagie darbi viņai bija par grūtu, bet kā bērnam viņai labi veicās grozu pīšana vai vienāda platuma jostu izgriešana. Viņai drīz vien izveidojās siltas attiecības ar Iku, kura savas draudzīgās dabas dēļ ātri visiem iepatikās. Redzot, ka meitenei interesē mazulis, sieviete ļāva Eilai nēsāt Borgu. Ovra bija atturīgāka, taču viņa un Uka bija sevišķi laipnas pret meiteni. Bēdas par jaunā vīrieša zaudējumu, sabrūkot alai, ļāva mātei un meitai ar līdzjūtību izturēties pret meiteni, kas bija zaudējusi savu ģimeni. Taču Eilai nebija rotaļu biedreņu.

Viņas pirmais draudzības uzplaiksnījums ar Ogu drīz pēc ceremonijas atsala. Eila un Brouds vilka Ogu katrs uz savu pusi. Ar jaunatnācēju, lai gan jaunāku, Oga varētu dalīties savos meitenes pārdzīvojumos, un viņa juta līdzi mazajai bārenei, jo pašai bija tāds pats liktenis, bet Brouda jūtas pret viņu bija nepārprotamas. Oga negribīgi nolēma izvairīties no Eilas aiz cieņas pret vīrieti, kuru cerēja apprecēt. Viņas sarunājās reti, izņemot tās reizes, kad strādāja kopā, un pēc tam, kad Eilas draudzības piedāvājumi vairākas reizes tika noraidīti, meitene novērsās un vairs necentās Ogai tuvināties.

Eilai nepatika spēlēties ar Vornu. Lai gan zēns bija gadu jaunāks, viņa spēle parasti izpaudās, izsakot meitenei pavēles, apzināti atdarinot pieaugušo vīriešu izturēšanos pret sievietēm, kas Eilai vēl bija grūti pieņemams. Kad viņa pretojās, tas izraisīja pret meiteni gan vīriešu, gan sieviešu dumas, jo sevišķi no Agas, Vorna mātes, puses. Viņa lepojās, ka dēls mācās izturēties "kā īsts vīrs", un tikpat labi kā visi redzēja, kā Brouds nicina Eilu. Kādu dienu Brouds kļūs par vadoni, un, ja viņas dēls turpinās baudīt tā labvēlību, Vornu, iespējams, izvēlēsies par otro galveno pēc Brouda. Aga izmantoja jebkuru iespēju, lai palielinātu sava dēla ietekmi, līdz pat meitenes kritizēšanai, kad tuvumā atradās Brouds. Ja sieviete ievēroja, ka Eila un Vorns bija kopā un tuvumā bija Brouds, viņa ātri pasauca dēlu projām.

Eilas spējas sazināties ātri attīstījās, it īpaši ar sieviešu palidzību. Tomēr vienu konkrētu simbolu viņa iemācījās vienīgi savu novērošanas spēju dēļ. Meitene vēl aizvien pētīja cilvēku izturēšanos - viņa nebija iemācījusies norobežoties no apkārtējiem -, tomēr darīja to neuzkritošāk.

Kādu pēcpusdienu Eila vēroja Iku spēlējamies ar Borgu. Ika rādija dēlam kādu žestu un atkārtoja to vairākas reizes. Kad šķita, ka mazuļa nekoordinētās kustības atdarina šo žestu, viņa pievērsa pārējo sieviešu uzmanību un uzslavēja dēlu. Vēlāk Eila pamanīja, kā Vorns pieskrien pie Agas un sveicina māti ar tādu pašu žestu. Pat Ovra izdarīja šādu kustību, uzsākot sarunu ar Uku.

Tovakar viņa kautrīgi tuvojās Izai, un, kad sieviete pacēla acis, Eila parādīja redzēto žestu. Izas acis plati iepletās.

-    Kreb, - viņa teica, - kad tu viņai iemācīji mani saukt par māti?

-     Es neesmu to viņai mācījis, Iza, - Krebs atbildēja. - Viņa būs iemācījusies pati.

Iza pagriezās pret meiteni. - Vai tu pati to iemācījies? - viņa vaicāja.

"Jā, māt," Eila žestikulēja, atkal atkārtojot simbolu. Viņa nebija īsti pārliecināta, ko šis roku simbols nozīmē, bet nojauta. Meitene zināja, ka bērni to lieto, uzrunājot sievietes, kas par viņiem rūpējas. Lai gan prāts bija nobloķējis viņas atmiņas par pašas māti, sirds nebija aizmirsusi. Iza aizstāja sievieti, kuru Eila bija mīlējusi un pazaudējusi.

Sieviete, kas tik ilgi bija dzīvojusi bez bērniem, pārdzīvoja jūtu uzplūdus. - Mana meita, - Iza spontāni apkampa meiteni, ko darīja ļoti reti. - Mans bērns. Es zināju no paša sākuma, ka viņa ir mana meita, Kreb. Vai es tev neteicu? Viņa man ir dāvāta; gari viņu bija paredzējuši man, esmu par to pārliecināta.

Krebs neiebilda. Varbūt Izai bija taisnība.

Pēc tā vakara bērna murgi mazinājās, lai gan laiku pa laikam tie arvien vēl tam rādījās. Divus sapņus meitene redzēja visbiežāk. Vienā viņa slēpās mazā, saspiestā alā, cenšoties izvairīties no milzīga zvēra asajiem nagiem. Otrs bija neskaidrāks un satraucošāks. Likās, ka zeme pārvietojas, atskanēja dobja ripojošu akmeņu dunoņa, un radās bezgala sāpīga zaudējuma izjūta. Viņa pamodās, kliedzot savā citiem svešajā valodā, kuru lietoja aizvien retāk un retāk, un piekļāvās Izai. Kad meitene sākumā pie viņiem ieradās, tā aizrāvās un runāja savā valodā, pati reizēm pat neapzinādamās, bet, iemācījusies saprast klana saziņas žestus, savu valodu lietoja vairs vienīgi sapņos. Pēc kāda laika tā pazuda ari no sapņiem, taču Eila vienmēr pamodās ar pamestības izjūtu - viņu vajāja murgi par brūkošu zemi.

īsā, karstā vasara pagāja, un rudens rītu vieglās salnas piešķīra gaisam dzestrumu un krāšņus spilgti sarkanus un dzintara krāsas triepienus zaļajam mežam. Īslaicīgais sniegs, kuru aizskaloja pamatīgie sezonas lieti, notraucot zariem to krāsainos tērpus, vēstīja par tuvojošos aukstumu. Vēlāk, kad pie kailo koku un krūmu zariem vairs turējās vien dažas spītīgas lapas, īsa spožas saules starpspēle bija pēdējais karstās vasaras atgādinājums, pirms skarbie vēji un svelošais aukstums pārtrauca lielāko daļu āra darbu.

Klana ļaudis uzturējās ārā, izbaudot sauli. Plašajā laukumā alas priekšā sievietes vētīja graudus, kas bija ievākti lejā stepē. Strauja vēja brāzma pakampa un pacēla augšup bagātīgu sauso lapu klājumu, piešķirot dzīvei līdzību ar vasaras pilnbrieda virpuļojošajiem pierādījumiem.

Izmantojot vēja brāzmas, sievietes rauša ārā graudus no platiem, sekliem groziem, ļaujot vējam aizpūst pelavas, pirms tas satvēra smagākos graudus.

Iza bija pārliekusies pāri Eilai, viņas rokas - pārliktas meitenes rokām, kas turēja grozu, rādot, kā pasviest graudus augstu gaisā, lai tos neizbārstītu kopā ar pelavām un salmu gabaliņiem.

Eila sajuta pie muguras Izas cieto, izspīlēto vēderu, arī spēcīgās kontrakcijas, kas sievietei pēkšņi lika pierimt. Nedaudz vēlāk Iza pameta sieviešu grupiņu un iegāja alā, tai sekoja Ebra un Uka. Meitene pameta saprotošu skatienu uz viru pulciņu, kas pārtrauca sarunu un ar acim sekoja sievietei, gaidot, ka tie pārmetis trim sievietēm aiziešanu, lai gan vēl bija daudz darāmā. Tomēr viri bija neizprotami pielaidīgi. Eila nolēma riskēt un sekoja sievietēm.

Iza gulēja alā uz savas guļamādas, Ebra un Uka tai pie sāniem abās pusēs. "Kāpēc Iza dienas vidū guļ?" Eila prātoja. "Vai viņa ir saslimusi?" Iza redzēja meitenes norūpējušos skatienu un iedrošinoši pamāja, tomēr tas nemazināja Eilas satraukumu. Tas vēl vairāk pieauga, kad meitene ieraudzīja savas audžumātes saspringto sejas izteiksmi, sākoties nākamajām kontrakcijām.

Ebra un Uka sarunājās ar Izu par ikdienišķām lietām, par sagatavotajiem pārtikas krājumiem, par laika izmaiņām. Tomēr Eila bija pietiekami daudz iemācījusies, lai no sieviešu sejas izteiksmēm un stājas uztvertu viņu satraukumu. Kaut kas nebija kārtībā, meitene bija pārliecināta. Eila nolēma, ka nekas nepiespiedis viņu pamest Izu, iekams neatklāsies, kas te notiek, un apsēdās netālu no sievietes kājām, lai gaidītu.

Uz vakarpusi pienāca Ika ar Borgu uz gurna, pēc tam Aga atnesa savu meitu Onu, un abas sievietes, zīdot bērnus, ciemojās un sniedza

Izai savu morālo atbalstu. Ovra un Oga, ziņkārīgas un ļoti norūpējušās, bija sastājušās ap Izas guļvietu. Lai gan Ūkas meita vēl nebija izgājusi pie vira, viņa bija sieviete, un Ovra zināja, ka nu jau viņa spēs radīt jaunu dzīvību. Oga drīz kļūs sieviete, un viņas abas ar lielu interesi skatījās procesā, kuru pārdzīvoja Iza.

Vorns, pamanījis, ka Aba aiziet un apsēžas blakus savai meitai, gribēja noskaidrot, kāpēc visas sievietes atradās pie Mogura ugunskura. Viņš devās turp un mēģināja ietrausties Agai klēpī blakus savai ciltsmāsai, lai redzētu, kas notiek, taču Ona vēl aizvien zīdīja mazuli, tāpēc zēnu pacēla un paņēma klēpī vecā sieviete. Neko īpašu viņš neieraudzīja, vienīgi guļošo zāļu sievu, tāpēc devās atkal projām.

Nedaudz vēlāk sievietes sāka izklīst, lai gatavotu vakariņas. Uka palika pie Izas, lai gan Ebra un Oga neuzkrītoši turpināja vērot Izu, kamēr gatavoja vakariņas. Ebra pasniedza ēdienu Krebam un Brūnam, pēc tam atnesa to arī Ūkai, Izai un Eilai. Ovra gatavoja mātes vīram, taču, kad Grods devās pie Bruņa pavarda, lai pievienotos vadonim un Krebam, ātri atgriezās kopā ar Ogu. Viņas neko negribēja palaist garām un apsēdās blakus Eilai, kas nebija izkustējusies no vietas.

Iza iemalkoja vien nedaudz tējas, ari Eila nebija izsalkusi. Viņa bakstīja ēdienu, bet pakrūtē bija it kā savilcies kamols, un meitene nespēja ēst. Kas Izai kaiš? Kāpēc viņa neceļas augšā, lai pagatavotu Krebam vakara maltīti? Kāpēc Kreba nav šeit, lai lūgtu gariem viņai palīdzēt? Kāpēc viņš ar visiem vīriem uzturas pie Bruņa pavarda?

Iza saspringa aizvien vairāk. Ik pēc dažiem mirkļiem viņa vairākas reizes strauji ievilka elpu, pēc tam, turot abu sieviešu rokas, spēcīgi izelpoja. Ikviens klana loceklis, naktij turpinoties, nezaudēja modrību. Vīri stāvēja sadrūzmējušies ap vadoņa ugunskuru, acīm redzami iegrimuši dziļās pārrunās. Tomēr ik pa laikam slepus pamestie skatieni nodeva to patiesās intereses. Sievietes periodiski piegāja pie Izas, pārbaudot, cik tālu viņa ir tikusi, tikai reizēm tās uzkavējās ilgāk. Viņas visas nepacietībā gaidīja, uzmundrinot savu zāļu sievu, kamēr tā pārdzīvoja dzemdību sāpes.

Bija jau krietni pāri pusnaktij. Pēkšņi uzvirmoja rosība. Ebra izklāja ādu, tikmēr Uka palīdzēja Izai ieņemt tupus stāvokli. Zāļu sieva smagi elpoja, spēcīgu spazmu pārņemta, un ik pa brīdim no sāpēm iekliedzās. Eila trīcēja, sēžot starp Ovru un Ogu, kuras vaidēja un saspringa, dzīvojot līdzi Izai. Sieviete dziļi ieelpoja, un pēc gara grūdiena, viņai sasprindzinot muskuļus un griežot zobus, līdz ar izplūstošo ūdeni parādījās mazuļa pakausis. Pēc vēl vienas ārkārtīgas piepūles parādījās bērna galviņa. Turpmākais jau veicās vieglāk, un Iza dzemdēja sīka bērniņa slapju, sačokurojušos ķermenīti.

Pēdējais grūdiens izsvieda asiņainu audu masu. Iza atkal apgūlās, pārguruši no dzemdību sāpēm, tikmēr Ebra paņēma mazuli, izvilka ar pirkstu no tā mutes gļotu pikuci un uzlika jaundzimušo Izai uz vēdera. Kad Ebra iebelza bērnam pa pēdiņām, mazuļa mutīte atvērās un skaļš kliedziens liecināja par Izas bērna pirmo elpas vilcienu. Ebra aptina nabas saitei sarkani nokrāsojušos strēmelīti, nokoda to daļu, kura vēl bija savienota ar placentas masu, un pacēla mazuli, lai Iza varētu to apskatīt. Tad viņa piecēlās un devās atpakaļ pie sava pavarda, lai pastāstītu vīram par zāļu sievas veiksmīgajām dzemdībām un par bērna dzimumu. Sieviete sēdēja Bruņa priekšā, noliekusi galvu, un palūkojās augšup, kad vīrs papliķēja pa tās plecu.

= 8 =

- Man žēl teikt, - Ebra sacīja, rādot pieņemto nožēlas žestu, - Izai ir meita.

Tomēr šī ziņa netika uztverta ar nožēlu. Brūns jutās atvieglots, lai gan to nekad neatzītu. Burvja priekšlikums gādāt par mazuli, jo īpaši tagad, kad Eila bija pievienojusies klanam, izrādījās labs, un vadonis nevēlējās to mainīt. Mogura darbs, mācot jaunpienācēju, bija apsveicams, daudz labāks, nekā viņš bija gaidījis. Eila mācījās sazināties un uzvesties atbilstoši klana tradīcijām. Krebs jutās ne vien atvieglots, viņš bija pat vairāk nekā priecīgs. Tagad, vecumā, pirmo reizi dzīvē viņš iepazina sirsnīgas un mīlošas ģimenes jaukumus, un Izai piedzimusi meitenīte nodrošināja, ka šī ģimene paliks kopā.

Pirmo reizi, kopš viņi bija ievākušies jaunajā alā, Iza varēja bez satraukuma uzelpot. Sieviete bija laimīga, ka viņas vecumā dzemdības bija noritējušas tik veiksmīgi. Viņai bija nācies rūpēties par daudzām sievām, kurām bija klājies daudz grūtāk nekā pašai. Vairākas bija tuvu nāvei, dažas nomira, arī diezgan daudz bērnu nomira. Viņai šķita, ka mazuļu galvas vienkārši bija par lielu sievietes vagīnai. Izas uztraukums par pašām dzemdībām nebija ne tuvu tik liels, kā tās satraukums par bērna dzimumu. Tāda nedrošība attiecībā uz nākotni klana ļaudīm bija gandrīz neizturama.

Iza gulēja uz zvērādas un atpūtās. Uka ievīstīja mazuli mīkstā truš- ādā un ielika to mātei rokās. Eila nebija pakustējusies. Viņa lūkojās uz Izu ar ziņkāres un ilgu pilnām acīm; sieviete ieraudzīja meiteni un pamāja. - Nāc šurp, Eila! Vai tu gribi apskatīt mazuli?

Eila kautrīgi tuvojās. "Jā," viņa pamāja. Iza pavilka nost sedziņu, lai meitene varētu aplūkot bērnu. Sīciņo Izas kopiju apspīdēja gaisma, kas krita pār bērna galviņas brūnajām pūkām, un varēja nojaust, ka drīz vien tās izaugs par bieziem matiem; bija labi redzams ari kaulainais pakauša mezgls aizmugurē. Mazuļa galviņa izskatījās apaļāka nekā pieaugušajiem, tomēr garena, un tās piere no neizteiksmīgi veidotajiem uzaču lokiem atvirzījās slīpi uz aizmuguri. Eila pastiepa roku un pieskārās jaundzimušā maigajam vaidziņam, mazulis instinktīvi pagriezās uz pieskāriena pusi un izdeva tikko manāmas skaņas it kā zīžot.

-     Viņa ir skaista, - Eila pamāja ar roku. Meitenes acis bija pilnas liega pārsteiguma par redzēto brīnumu. - Vai tā mēģina runāt, Iza? - viņa vaicāja, mazulim pavicinot gaisā mazās, sažņaugtās dūrītes.

-     Vēl ne, bet drīz to darīs, un tev būs jāpalīdz viņu mācīt, - Iza atbildēja.

-     Ai, es palīdzēšu! Es mācīšu viņu runāt. Tāpat kā tu un Krebs mācījāt mani.

-    Es zinu, ka tu palīdzēsi, Eila, - jaunā māte teica, atkal apsedzot bērniņu.

Meitene kā sargājot stāvēja cieši blakus Izai, kamēr viņa gulēja.

Ebra bija ievīstījusi pēcdzemdību audus ādā, kuru pirms tam bija noklājusi zemē, un iesviedusi tumšā stūri, līdz Iza varēs to paņemt un ierakt zemē tādā vietā, par kuru zināja viņa vien. Ja bērns būtu piedzimis nedzīvs, tas tiktu aprakts kopā ar audiem un neviens nekad vairs dzemdības nepieminētu; arī māte atklāti neizrādītu savas bēdas, tomēr nemanāms saudzīgums un līdzjūtība kādu laiku turpinātos.

Ja bērns būtu piedzimis dzīvs, bet kropls vai arī ja klana vadonis nolemtu, ka jaundzimušais kaut kāda iemesla dēļ nav pieņemams, mātes uzdevums būtu vēl nepatīkamāks. Tad viņai liktu aiznest bērnu projām un aprakt to vai arī pamest vienu un neaizsargātu plēsīgajiem zvēriem. Reti bija gadījumi, kad kroplam bērnam atļāva dzīvot; ja tā bija meitene, tad tas nenotika gandrīz nekad. Ja bērns bija vīriešu dzimuma, jo sevišķi pirmdzimtais, un ja sievietes vīrs bērnu gribēja, tad pēc vadoņa piekrišanas viņam atļāva palikt ar māti pirmās septiņas dzīves dienas, kā pārbaudot tā spējas izdzīvot. Katram bērnam, kas pēc septiņām dienām vēl bija dzīvs, pēc klana tradīcijas, kurai bija likuma spēks, vajadzēja dot vārdu, un tas bija jāuzņem klanā.

Kreba dzīves pirmās dienas bija karājušās tieši tādā diedziņā. Viņa māte tik tikko izdzīvoja dzemdībās. Viņas vīrs arī bija vadonis, un lēmums par to, vai jaundzimušajam puikam ļaut dzīvot, bija atkarīgs vienīgi no viņa. Taču lēmums tika pieņemts vairāk sievietes nekā mazuļa dēļ, kura deformētā galva un nekustīgie locekļi jau sākumā liecināja par dzemdībās iegūtu traumu. Viņa bija pārāk vārga, zaudējusi pārāk daudz asiņu un atradās par mata tiesu no nāves. Vīrs nevarēja prasīt, lai sieviete pati atbrīvotos no bērna; viņa bija par vāju, lai spētu to izdarīt. Ja to nevarēja paveikt māte vai arī ja viņa nomira, šis uzdevums bija jāveic zāļu sievai, taču klana zāļu sieva bija Kreba māte. la viņš palika pie mātes, lai gan neviens necerēja, ka zēns izdzīvos.

Mātei bija grūtības ar pienu. Kad bērns, par spīti visiem šķēršļiem, pieķērās dzīvei, kāda cita bērnu barojoša sieviete apžēlojās par nabaga mazuli un piedāvāja tam dzīvībai tik svarīgo pirmo pienu. Šādos smagos apstākļos sākās Mogura, vissvētākā no visiem svētajiem, visu klanu meistarīgākā un stiprākā burvja dzīve.

Tagad kroplais vīrs un tā brālis tuvojās Izai un mazulim. Saņēmusi pavēlošu zīmi no Bruņa, Eila steidzīgi piecēlās un pagāja nost, taču ar acu kaktiņu no attāluma vēroja. Iza piecēlās sēdus, attina savu mazuli un pacēla to pret Bruņu, uzmanoties, lai neskatītos uz vīriešiem. Abi vīri aplūkoja mazuli, kurš skaļi brēca, atrauts no mātes siltā sāna un alas aukstā gaisa apņemts. Vīri bija tikpat uzmanīgi un neskatījās uz Izu.

- Bērns ir normāls, - Bruņa žests nopietni pauda. - Tas var palikt ar māti. Ja meitene izdzīvos līdz noteiktajai dienai, viņa tiks pieņemta.

Īstenībā Iza nebaidījās, ka Brūns varētu noraidīt viņas bērnu, taču tik un tā viņa jutās atvieglota, dzirdot vadoņa formālo paziņojumu. Palika vēl viens - pēdējais satraukuma iemesls. Viņa cerēja, ka meita nebūs nelaimīga par to, ka mātei nebija vīra. "Galu galā," Iza prātoja, "tobrīd, kad biju pārliecināta, ka esmu cerībās, viņš bija dzīvs, un Krebs jau bija kā vīrs, vismaz viņš par mums rūpējās." Iza aizgainīja šo domu.

Nākamās septiņas dienas Izai vajadzēs pavadīt izolēti, uzturoties Kreba pavarda robežās, izņemot tās dažas reizes, lai apmierinātu savas vajadzības un apraktu placentu. Neviens no klana ļaudīm oficiāli neatzina Izas bērnu, kamēr viņa atradās izolācijā, vienīgi pašu pavarda ļaudis, un citas sievietes viņiem pienesa barību, tā ka Iza varēja atpūsties. Bija atļauti īsi apciemojumi un neoficiāla mazuļa aplūkošana. Tās septiņas dienas, kamēr viņai beigsies asiņošana, Iza būs nolemta sava veida sievietes izstumšanai. Viņa drīkstēs satikties vienīgi ar sievietēm, līdzīgi kā mēnešreižu laikā.

Iza pavadīja laiku, barojot savu mazuli un rūpējoties par viņu, un, kad jutās atpūtusies, pārkārtoja barības glabātavu, ēdiena gatavošanas vietu, guļamvietu un savu zāļu krājumus, nepārkāpjot robežakmenus, kuri ieskāva Kreba pavarda teritoriju; viņa teritoriju alas iekšienē pašreiz apdzīvoja trīs sievietes.

Tādēļ ka Moguram bija unikāls stāvoklis klana hierarhijā, viņa vieta atradās ļoti izdevīgā pozīcijā: pietiekami tuvu alas izejai, lai gūtu dienas gaismu un vasaras sauli, bet ne tik tuvu, lai ciestu no skarbākajiem ziemas caurvējiem. Viņa pavardam bija vēl kāds labums, par kuru Iza bija jo sevišķi pateicīga paša Kreba dēļ. Akmens izcilnis no sānu sienas sniedza papildu aizsardzību no vējiem. Tomēr, kaut arī bija vēja aizsargs un pastāvīgi degoša pavarda uguns, aukstie vēji bieži iepūta atklātākās vietās. Vecā vīra reimatisms un artrīts ziemā vienmēr lika par sevi manīt, to vēl vairāk pastiprināja alas drēgnais aukstums. Iza raudzīja, lai Kreba guļamādas, pārklātas virs mīkstas salmu kārtas un zāles, ar kuru bija pieblīvēts sekls alas padziļinājums, atrastos aizsargātajā stūrī.

Viens no nedaudzajiem uzdevumiem, kura veikšana papildus medībām tika sagaidīta no vīriem, bija vēja aizsarga ierīkošana - ādas tika izstieptas šķērsām ieejai un piestiprinātas pie zemē ieraktiem stabiem. Otrs uzdevums bija zemes noklāšana pie alas ieejas ar gludiem akmeņiem, kuri tika sanesti no upes, lai neļautu lietum un kūstošajiem sniegiem pārvērst ieeju dubļu muklājā. Individuālie pavardi bija izvietoti uz kailas zemes, un vietām bija izklāti pīti paklāji sēdēšanai vai ēdiena novietošanai. Netālu no Kreba atradās vēl divas seklas iedobes, pildītas ar salmiem un pārklātas ar zvērādām, un pašā virsū bija vēl pa zvērādai, kuru cilvēks, kas šajā vietā gulēja, izmantoja arī kā virsējo apmetni. Papildus Kreba kailādai tur bija Izas stepju antilopes āda un jauna, balta sniega leoparda āda. Dzīvnieks bija snaikstījies netālu no alas, krietni vien zemāk par saviem parastajiem medību laukiem kalna augstienēs. Gūvam tika uzticēta tā nogalināšana, un viņš atdeva neģērēto ādu Krebam.

Daudzi no klana ļaudīm valkāja sava totēma dzīvnieka ādu vai turēja pie sevis tā raga gabalu vai zobu. Krebs nosprieda, ka sniega leopards varētu būt piemērots Eilai. Lai gan tas nebija Eilas totēms, bet līdzīgs radījums, viņš saprata, ka medniekiem diez vai izdotos nomedīt alu lauvu. Lielais kaķu dzimtas dzīvnieks reti kad aizmaldījās tālu prom no stepes un neapdraudēja klana ļaudis, kuru ala atradās mežiem klātajā nogāzē. Tiem nebija vēlēšanās medīt masīvo plēsēju bez īpašas vajadzības. Iza bija pabeigusi apstrādāt sumbra ādu un uztaisījusi meitenei apavus, pirms sākās dzemdības. Bērns bija par tiem sajūsmā un meklēja jebkādu iemeslu, lai varētu tos apaut un iziet ārā.

Iza gatavoja sev vērmeļu tēju, lai veicinātu piena rašanos un mazinātu sāpīgos krampjus dzemdē, kas sarāvās, atgūstot savus iepriekšējos apveidus. Togad viņa jau agrāk bija savākusi un izžāvējusi šaurās, garās lapas un mazos, zaļganos ziediņus, gaidot bērna piedzimšanu. Viņa palūkojās uz alas ieeju, gaidot Eilu. Sieviete bija nupat nomainījusi absorbējošo ādas strēmeli, ko valkāja menstruālo ciklu laikā un kopš dzemdībām, un tagad viņa gribēja aiziet līdz tuvējam mežam, lai apraktu netīro ādu. Viņa meklēja meiteni, lai tā pieskatītu viņas guļošo mazuli, kamēr pati uz īsu bridi būs projām.

Taču Eilas alas tuvumā nebija. Viņa meklēja upē mazos, apaļos akmeņus. Iza bija ierunājusies, ka viņai vajadzīgs vairāk akmeņu ēdiena gatavošanai, pirms upe ir aizsalusi, un Eila nolēma, ka iepriecinās Izu, ja dažus sameklēs. Meitene bija nometusies uz ceļiem akmeņainā klajumā netālu no ūdens malas un meklēja vajadzīgā izmēra akmeņus. Pametusi skatienu augšup, viņa pamanīja zem krūma nelielu balta kažoka kamoliņu. Pabīdījusi sāņus kailo krūmāju, Eila ieraudzīja pusaugu trusi guļam uz sāniem. Tā kāja bija lauzta un spalva savēlusies ar apkaltušām asinīm. Ievainotais dzīvnieks nespēja kustēties un aiz slāpēm elsoja. Tramīgām acīm tas lūkojās uz meiteni, kad tā pasniedzās un pieskārās mīkstajai spalvai. Trusēnu bija noķēris kāds jauns vilcēns, kas vēl tikai apguva mednieka iemaņas, bet dzīvnieciņam bija izdevies izrauties. Pirms vēl jaunais plēsējs paspēja izdarīt kārtējo izrāvienu pakaļ savam upurim, atskanēja vilkumātes smilkstošie saucieni. Mazulis, kurš īstenībā nebija izsalcis, pusceļā pagriezās atpakaļ, lai paklausītu uzstājīgajam saucienam. Trusis bija meties biezokni un sastindzis, cerot, ka viņu neieraudzīs. Kad tas beidzot jutās pietiekamā drošībā, lai lēktu projām, tad vairs nespēja to izdarīt un gulēja blakus tekošajam ūdenim, mirstot no slāpēm. Tā dzīvība bija gandrīz izdzisusi.

Eila pacēla mīksto, pūkaino dzīvnieciņu un samīļoja to. Viņa bija turējusi Izas jaundzimušo mazuli, ietītu mīkstā trušādā, un mazais trusēns viņai tagad šķita kā bērns. Meitene sēdēja uz zemes un auklēja to, bet tad ieraudzīja asinis un dīvainā leņķi saliekto kāju. "Nabaga mazulīt, tev ir lauzta kājiņa," meitene nodomāja. "Varbūt Iza to varēs izārstēt; manējo viņa reiz izārstēja." Aizmirsusi, ka bija gribējusi atrast akmeņus vārīšanai, viņa piecēlās un aiznesa ievainoto dzīvnieku uz alu. Iza bija iesnaudusies, bet, Eilai ienākot, pamodās no meitenes soļu trokšņa. Bērns izstiepa trusi pret zāļu sievu, rādot viņai tā brūces. Iza šad tad bija apžēlojusies par maziem dzīvnieciņiem un sniegusi pirmo palīdzību, taču nekad nebija kādu no tiem nesusi uz alu.

"Eila, dzīvniekiem neklājas būt alā," Iza rādīja zīmes. Eilas gaid- pilnās cerības sagruva, viņa piespieda trusi sev klāt, skumji nolieca galvu un, asarām sakāpjot acīs, devās uz izeju.

Iza redzēja mazās meitenes vilšanos. - Nu, ja jau tu to esi atnesusi, varu ari apskatīt, - viņa teica. Eila atplauka un sniedza ievainoto dzīvnieciņu Izai.

"Dzīvnieciņš ir izslāpis, sameklē tam ūdeni," Iza žestikulēja. Eila ātri piepildīja krūzi līdz malām ar skaidru ūdeni no lielas ūdens somas. Iza noskaldīja no šķilas skaliņu. Uz zemes mētājās svaigi sagrieztas ādas strēmeles, ar ko piesiet skalu.

-    Paņem ūdens somu, Eila, un atnes vēl ūdeni, tas ir gandrīz beidzies; tad liksim to uzkarsēt. Man vajadzēs iztīrīt brūci, - sieviete nokomandēja, sabikstot uguni un ieliekot tajā dažus akmeņus. Eila paķēra somu un skriešus devās uz līci. Ūdens bija atdevis dzīvnieciņam spēku, un, kad bērns atgriezās, tas šņakarēja sēklas un graudus, ko Iza bija tam pametusi.

Krebs bija pārsteigts, kad vēlāk atgriezās un ieraudzīja Eilu auklējam trusi, kamēr Iza baroja savu mazuli. Viņš pamanīja skalu pie tā kājas un uztvēra Izas skatienu, kas teica: "Ko gan es varēju darīt?" Kamēr Eila bija iegrimusi nodarbē ar savu dzīvo lelli, Iza un Krebs sarunājās ar klusu žestu palīdzību.

-     Kas viņai lika nest trusi uz alu? - Krebs vaicāja.

-    Tas bija ievainots. Viņa to atnesa, lai izārstēju. Viņa nezināja, ka mēs nenesam mājās dzīvniekus. Bet viņa nedomāja neko sliktu, man šķiet, ka viņai piemīt zāļu sievas instinkti, Kreb, - Iza pieklusa. - Es gribēju aprunāties ar tevi par viņu. Tu jau zini, ka viņa nav skaists bērns.

Krebs pameta acis uz Eilas pusi. - Viņa ir piemīlīga, bet tev taisnība: skaista viņa nav, - viņš atzina. - Bet kāds tam sakars ar trusi?

-    Kādas ir viņas izredzes jelkad iziet pie vīra? Neviens vīrs ar spēcīgu totēmu nekad negribēs viņu ņemt. Viņam būs pietiekami liela izvēle. Kas ar viņu notiks, kad meitene kļūs par sievieti? Ja Eila neizies pie vīra, viņai nebūs savs stāvoklis.

-    Esmu par to domājis, bet ko lai dara?

-Ja viņa būtu zāļu sieva, meitenei būtu savs stāvoklis, - Iza ierosināja, - un viņa man ir tikpat kā meita.

-     Bet viņa neturpina tavu dzimtu, Iza. Viņa nav tava īstā meita. Tava meita turpinās tavu dzimtu.

-     Es zinu, man tagad ir meita, bet kāpēc es nevaru mācīt arī Eilu? Vai tu nedevi viņai vārdu, kad es viņu turēju rokās? Vai tu arī nenosauci viņas totēmu? Tas viņu padara par manu meitu, vai tad ne? Viņa tika pieņemta, viņa tagad pieder pie klana, vai ne? - Iza dedzīgi jautāja, tad steidzīgi turpināja, baiļodamās, ka Krebs varētu atbildēt noliedzoši. - Man šķiet, ka viņai piemīt dabas dāvanas, Kreb. Viņa izrāda interesi, viņa man vienmēr uzdod jautājumus, kad nodarbojos ar ārstniecības maģiju.

-    Meitene uzdod vairāk jautājumu nekā jebkurš cits, ko esmu saticis, - Krebs iestarpināja. - Par visu. Viņai jāiemāca, ka nav pieklājīgi uzdot tik daudz jautājumu, - viņš piebilda.

-    Bet paskaties uz viņu, Kreb! Viņa ierauga ievainotu dzīvnieku un grib to izārstēt. Tā ir zāļu sievas pazīme, ja es kaut ko sajēdzu.

Krebs bija kluss un domīgs. - Uzņemšana klanā nemaina to, kas viņa ir, Iza. Viņa ir piedzimusi Citiem; kā viņa var iemācīties visas tās zināšanas, kuras tev piemīt? Tu zini, ka viņai nav atmiņu.

-     Bet viņa ātri mācās. Tu esi to redzējis. Paraugies, cik ātri viņa iemācījās sarunāties. Tu būsi pārsteigts, uzzinot, cik daudz viņa jau ir iemācījusies. Un viņai ir labas rokas, maigs pieskāriens. Viņa turēja trusi, kamēr es uzliku šķilu. Šķita, ka tas viņai uzticas. - Iza paliecās uz priekšu. - Neviens no mums vairs nav jauns, Kreb. Kas ar viņu notiks, kad mēs būsim aizgājuši garu pasaulē? Vai tu gribi, lai viņu sūtītu no pavarda uz pavardu vienmēr kā zemākās kārtas sievieti?

Krebs pats bija domājis par to ar uztraukumu, tomēr nebija spējīgs rast kādu risinājumu un atlika šo domu malā. - Vai tu patiesi domā, Iza, ka varēsi viņu iemācīt? - viņš vaicāja, vēl aizvien šauboties.

-     Varu sākt ar to trusi. Es ļaušu viņai rūpēties par to, parādīšu, kā to dara. Esmu pārliecināta, ka viņa var iemācīties, Kreb, pat bez atmiņām. Es varu viņu iemācīt. Nav jau tik daudz to dažādo slimību un ievainojumu, viņa ir pietiekami jauna, viņa spēs to apgūt, viņai nav nepieciešamas atmiņas.

-    Man par to jāpadomā, Iza, - Krebs teica.

Meitene šūpoja trusi un klusi tam dungoja. Viņa redzēja Izu un Krebu sarunājamies un atcerējās, ka bieži bija manījusi Krebu žestikulējam, aicinot garus, lai tie palīdzētu Izai ārstēšanas burvestībās. Eila pienesa mazo, pūkaino dzivnieciņu burvim.

"Kreb, vai tu palūgsi gariem, lai tie palīdz trusim izveseļoties?" viņa izdarīja žestu, nolikusi dzīvnieku pie viņa kājām.

Mogurs lūkojās viņas nopietnajā sejā. Viņš nekad nebija lūdzis palīdzību gariem, lai ārstētu kādu dzīvnieku, un jutās mazliet muļķīgi, tomēr nespēja saņemties un meitenei atteikt. Viņš palūkojās apkārt, tad veica dažas ātras kustības.

-    Tagad tas noteikti atveseļosies, - Eila izlēmīgi pamāja, tad, ieraudzījusi, ka Iza beigusi barot mazo, vaicāja: - Vai es varu paturēt mazuli, māt? - Trusis bija silts un pieglaudīgs aizvietotājs, bet tas nebija tas pats, kas turēt īstu bērniņu.

-    Labi, - Iza piekrita. - Esi uzmanīga, turi tā, kā es rādīju!

Eila šūpoja sīko meitenīti un dungoja tai tāpat, kā to bija darījusi ar trusi. - Kā tu viņu nosauksi, Kreb? - viņa jautāja.

Iza ari gribēja zināt, taču nekad nebūtu viņam to jautājusi. Viņas dzīvoja pie Kreba pavarda, viņš bija apgādnieks, un viņam bija tiesības dot vārdu bērnam, kurš bija piedzimis tā mājokli.

-    Es vēl neesmu izlēmis. Un tev jāiemācās neuzdot tik daudz jautājumu, Eila, - Krebs norāja meiteni, tomēr viņam glaimoja, ka viņa uzticējās tā maģiskajām spējām pat attiecībā uz trusi. Viņš pagriezās pret Izu un teica: - Es domāju: tur nebūs nekā ļauna, ja dzīvnieks paliks šeit, līdz tā kāja sadzīs, tas ir nevainīgs radījums.

Iza parādīja zīmi, ka negribīgi piekrīt, un sajuta cauri ķermenim izskrienam patīkamu siltumu. Sieviete bija pārliecināta, ka Krebs neiebildīs, ja viņa sāks mācīt Eilu, pat ja viņš nebūtu devis skaidru piekrišanu. Viss, ko Iza istenlbā gribēja zināt, bija tas, ka viņš to neliegs.

-    Interesanti, kā viņa panāk to skaņu rīklē? - Iza vaicāja, lai mainītu sarunas tematu, ieklausoties Eilas dungošanā. - Tā nav nepatīkama, bet neparasta gan.

-    Tā ir vēl viena Citu atšķirība no klana, - Krebs pamāja ar tādu izskatu, it kā paustu lielu gudrību apbrīnas pārņemtai māceklei, - tāpat kā atmiņu trūkums vai svešās skaņas, kādas viņa izdvesa. Viņa tās vairs neizrunā, kopš ir iemācījusies pareizi sazināties.

Pie Kreba pavarda pienāca Ovra ar viņiem paredzēto vakara maltīti. Viņas izbrīns, ieraugot trusi, nebija mazāks kā Krebam. Tas vēl pieauga, kad Iza iedeva jaunajai sievietei paturēt savu mazuli un tā ieraudzīja Eilu paceļam trusi un to šūpojam, it kā tas arī būtu bērns.

Ovra iesāņus paskatījās uz Krebu, lai redzētu vīrieša reakciju, taču viņš likās to neredzam. Viņa nevarēja vien sagaidīt, kad varēs pastāstīt jaunumu mātei. Iedomājies - auklēt dzīvnieku! Varbūt tai meitenei viss nebija kārtībā ar galvu. Vai viņa iedomājās, ka tas dzīvnieks pieder pie cilvēkiem?

Nedaudz vēlāk atstaigāja Brūns un rādīja Krebam zīmes, ka vēlas ar viņu runāt. Krebs jau gaidīja. Abi pagāja tālāk no abiem pavardiem - līdz ugunskuram pie ieejas.

-     Mogur, - vadonis kā šauboties iesāka. -Jā.

-     Es te domāju, Mogur. Ir laiks organizēt precību rituālu. Esmu nolēmis izdot Ovru Gūvam, un Drūgs ir piekritis ņemt Agu ar viņas bērniem un ļaus ari Abai dzīvot kopā ar tiem, - Brūns teica, īsti nezinot, kā iesākt sarunu par trusi pie Kreba ugunskura.

-    Gribu zināt, kad tu esi nolēmis viņus precināt, - Krebs atbildēja, neliekoties ne zinis par jautājumu, par kuru, kā viņš nojauta, Brūns gribēja runāt.

-     Gribēju pagaidīt. Es nevaru atļauties, ka divi mednieki atkrīt, kamēr sokas medības. Kad, tavuprāt, būtu labākais laiks? - Brūns centās neskatīties uz akmeņu ierobežoto Kreba teritoriju, un Krebs nedaudz tīksminājās par Bruņa samulsumu.

-     Es drīz došu vārdu Izas bērnam; mēs varētu organizēt precības tad, - Krebs piedāvāja.

-     Es viņiem to pateikšu, - Brūns sacīja. Viņš sasvērās uz vienas kājas, pēc tam - uz otras, paskatoties augšup uz augstu izliektajiem griestiem, tad uz zemi, uz alas dibensienu, tad ārā, visur, tikai ne uz Eilu, kas turēja trusi. Pieklājība prasīja, lai viņš atturētos no tiešas skatīšanās otra vīra teritorijā, taču, zinot par trusi, pats par sevi saprotams, ka viņam tas bija jāredz. Viņš centās izdomāt, kā labāk aizsākt sarunu. Krebs gaidīja.

-     Kāpēc pie tava ugunskura atrodas trusis? - Brūns ātri pamāja. Viņš bija neērtā situācijā un pats to apzinājās. Krebs uzsvērti pagriezās un uzlūkoja cilvēkus savā mājokli. Iza gluži labi saprata, kas notiek. Viņa izlikās aizņemta ar bērnu, cerot, ka netiks iesaistīta. Eila, kas bija problēmas iemesls, likās aizmirsusi visu pasauli.

-    Tas ir nevainīgs dzīvnieks, Brun, - Krebs izvairīgi atbildēja.

-     Bet kāpēc tas dzīvnieks atrodas alā? - vadonis asi atcirta.

-     Eila to ienesa. Trusim ir lauzta kāja, un meitene gribēja, lai Iza to saārstē, - Krebs teica, it kā tas nebūtu nekas sevišķs.

-     Neviens nekad agrāk nav ienesis alā dzīvnieku, - Brūns teica, sabozies, ka nevar atrast spēcīgāku iebildumu.

-     Bet kas tur slikts? Viņš te nebūs ilgi, tikai kamēr dzīs kāja, - Krebs mierīgi un saprātīgi atbildēja.

Brūns nevarēja izdomāt pietiekami pamatotu iemeslu, lai piespiestu Krebu atbrīvoties no dzīvnieka, ja viņš pats vēlējās to paturēt. Tas atradās viņa mājokli. Nebija tādu tradīciju, kas aizliegtu dzīvniekiem uzturēties alās; tas vienkārši agrāk netika darīts. Taču Bruņa satraukuma īstais iemesls bija cits. Viņš saprata, ka īstā problēma ir Eila. Kopš Iza atrada to meiteni, ar viņu vienmēr saistījās pārāk daudz neparastu incidentu. Viss, kas attiecās uz meiteni, bija neparedzams, bet viņa vēl bija bērns. Kas viņam būs jāpiedzīvo, kad Eila paaugsies? Brūnam nebija pieredzes, nebija tādu noteikumu, ko varētu attiecināt uz šo bērnu. Taču viņš ari nezināja, kā atklāt Krebam savas šaubas. Krebs juta brāļa neveiklību un mēģināja sniegt tam vēl vienu iemeslu, kas attaisnotu truša dzīvošanu pie viņa pavarda.

-    Brun, tā klana alā, kas ir Sapulces saimnieki, dzīvo alu lāča mazulis, - burvis atgādināja.

-    Bet tas ir kas cits, tas ir Ursus. Tas tiek turēts Lāča Svētkiem. Alu lāči dzīvoja alās jau pirms cilvēkiem, bet truši nedzīvo alās.

-    Tomēr šis ir mazulis, kuru ienesa alā.

Brūns nezināja, ko atbildēt, un Kreba loģika, šķiet, piedāvāja zināmu skaidrojumu, tomēr - kāpēc meitenei tas trusis bija jānes uz alu? Ja nebūtu viņas, šis jautājums vispār nebūtu radies. Brūnam bija tāda sajūta, ka viņa iebildumu cietais pamats izzūd zem kājām kā plūstošas smiltis, un viņš lika mieru šai lietai.

Diena pirms vārda došanas ceremonijas bija auksta, bet saulaina. Dažas reizes uznāca negaidītas lietusgāzes, un pēdējā laikā Krebam sāpēja kauli. Viņš bija pārliecināts, ka tuvojas sniega vētra. Vīrs gribēja izbaudīt pēdējās saulainās dienas, pirms sniegs uzkrīt pa īstam, un devās pastaigā pa taku gar upes malu. Eila gāja tam līdzi, izmēģinot savus jaunos apavus. Iza tos bija izgatavojusi, izgriežot neregulārus riņķus no sumbra ādas, kuras mīkstā spalvas apakškārtiņa bija atstāta klāt, iesmērēta ar papildu tauku slāni ūdensnecaurlaidībai. Viņa izurba gar ādas malām caurumus, līdzīgi kā kulēm, un savilka to ap meitenes potītēm ar spalvu uz iekšu - siltumam.

Eilai ādiņas patika, un, soļojot blakus vīrietim, viņa augstu cilāja kājas. Sniega leoparda āda pārsedza viņas iekšējo apmetni, un mīksta, pūkaina trušādiņa ar spalvu uz iekšu bija aplikta ap meitenes galvu, nosedzot ausis, un sasieta zem zoda ar tām ādas daļām, kuras reiz bija klājušas dzīvnieka kājas. Eila aizdrāzās uz priekšu, tad atskrēja atpakaļ un soļoja vecajam vīram pie sāniem, palēninot savu enerģijas pārpilno gaitu, lai piemērotos viņa šļūkšanai. Kādu brīdi viņi apmierināti klusēja, katrs aizņemts ar savām domām.

"Nezinu, kā lai nosaucu Izas mazuli," Krebs prātoja. Viņš mīlēja savu ciltsmāsu un gribēja izvēlēties vārdu, kas viņai patiktu. "Tikai ne no viņas vīra līnijas vārdiem," viņš nolēma. Domas par Izas bijušo vīru atstāja Kreba mutē nepatīkamu garšu. Nežēlība, ar kādu viņš mēdza sodīt savu sievu, sadusmoja Krebu, taču viņa jūtas sniedzās vēl daudz senāk - vēl pirms tā. Krebs atcerējās, kā šis vīrs bija viņu izsmējis zēna gados, apsaukājot to par sievieti, jo viņš nespēja medīt. Krebs minēja, ka vienīgi bailes no Mogura varas bija apturējušas šo izsmieklu. "Esmu laimīgs, ka Izai piedzimusi meitene," viņš nodomāja. "Zēns būtu dāvājis tam vīram pārāk lielu godu."

Kad Izas vīrs vairs nebija Krebam kā dadzis acī, Mogurs baudīja labsajūtu, ko sniedza viņa pavards, vairāk nekā jelkad bija cerējis. Būdams savas mazās ģimenes patriarhs, būdams atbildīgs par viņiem, gādājot par viņiem, Krebs izbaudīja tādu vīrišķības izjūtu, kādu vēl nekad nebija pieredzējis. Viņš atklāja, ka pārējie vīri izturas pret viņu ar citādu cieņas izpausmi un ka tagad, kad no katra mednieka tam pienācās pa devai, viņam radusies lielāka interese par medībām. Agrāk Moguram vairāk rūpēja medību ceremonijas; tagad viņam bija jābaro vēl citas mutes.

"Esmu pārliecināts, ka arī Iza jūtas laimīgāka," Krebs sev teica, domājot par uzmanību un pieķeršanos, kādu sieviete izrādīja pret viņu, gatavojot tam ēst, aprūpējot viņu, uzklausot tā vajadzības. Visos veidos, izņemot vienu, viņa bija tā sieva, vistuvākais cilvēks, kāds viņam jebkad bija bijis. Eila bija pastāvīgs prieka avots. Iedzimtās atšķirības, kuras viņš atklāja, uzturēja viņa interesi; viņas audzināšana bija izaicinājums, kādu izjustu jebkurš normāls skolotājs, mācot gudru un gribošu, bet neparastu skolnieku. Ari tikko piedzimušais mazulis viņu interesēja. Pēc dažām pirmajām reizēm, kad Iza ielika viņam klēpī mazuli, viņš pārvarēja savu uztraukumu un aizgrābts vēroja tā nekoordinētās roku kustības un izklaidīgo skatienu, brīnoties, kā kaut kas tik sīks un neattīstīts var izaugt par pieaugušu sievieti.

"Mazā nodrošina Izas līnijas turpināšanos," Krebs nodomāja, "un šī līnija ir augstas kārtas. Viņu māte bija viena no pazīstamākajām klana zāļu sievām. Ļaudis no citiem klaniem reizēm mēdza nākt pie viņas, atvedot savus slimniekus, ja varēja, vai nesot zāles sev līdzi. Iza ir tikpat zinoša, un viņas meitai ir visas iespējas sasniegt vienlīdz augstu stāvokli. Viņa ir pelnījusi tādu vārdu, kas ierindotu to senajā un godpilnajā kārtā."

Krebs domāja par Izas līniju un atcerējās savu mātesmāti. Viņa vienmēr bija izturējusies pret Krebu maigi un laipni un rūpējusies par viņu vairāk nekā māte pati pēc tam, kad bija piedzimis Brūns. Arī vecāmāte bija slavena ar savu dziednieces māku un bija pat izdziedinājusi vīru, dzimušu pie Citiem, tāpat kā Iza izārstēja Eilu. "Žēl, ka Iza viņu neiepazina," Krebs prātoja. Tad viņš pārtrauca domāt.

"Tā būs! Es došu mazajai manas mātesmātes vārdu," Mogurs priecājās par radušos iedvesmu.

Izlēmis par bērna vārdu, Krebs pievērsās precību ceremonijām. Viņš domāja par jauno vīrieti, savu uzticamo mācekli. Gūvs bija mierīgs, nopietns, un Krebam viņš patika. Viņa sumbra totēmam vajadzētu būt pietiekami spēcīgam blakus Ovras bebra totēmam. Ovra strādāja cītīgi, un viņai reti vajadzēja aizrādīt. Viņa būs laba sieva Gūvam. Nav iemesla, kāpēc viņa nevarētu dzemdēt tam labus bērnus; un Gūvs ir labs mednieks, viņš kārtīgi rūpēsies par viņu. Kad viņš kļūs par moguru, tam pienākošies daļa kompensēs iztrūkstošo, ko viņš nespēs nomedīt, pildot savus pienākumus.

Vai Gūvs kādreiz kļūs par varenu moguru? Krebs prātoja, tad pakratīja galvu. Lai kā Krebam patika māceklis, taču viņš saprata, ka Gūvam nekad nebūs to spēju, kādas, Krebs to zināja, pieder viņam pašam. Kroplais augums, kas liedza tam nodarboties ar tādām normālām aktivitātēm kā medības un laulību dzīve, bija devis vīram laiku, lai savas bijību iedvesošās gara dāvanas attīstītu slavu nesošā spēkā. Tāpēc viņš bija īpašs Mogurs. Viņš bija tas, kurš vadīja visu pārējo moguru prātus klanu Sapulces ceremonijā, kas bija svētākā no svētajām. Lai gan Krebs panāca prātu simbiozi ar saviem klana vīriem, to nevarēja salīdzināt ar dvēseļu saplūšanu, ko sasniedza pārējo burvju trenētie prāti. Viņš domāja par nākamo klanu Sapulci, lai gan tai vajadzēja notikt pēc daudziem gadiem. Klanu Sapulces notika reizi septiņos gados, un pēdējā bija bijusi tajā vasarā pirms alas nogruvuma. "Ja es nodzīvošu līdz nākamajai Sapulcei, tā būs mana pēdējā," viņš pēkšņi saprata.

Krebs atkal pievērsa domas ceremonijai, kurā bija jāapprecina ari Drūgs un Aga. Drūgs bija pieredzējis mednieks, kas jau sen bija pierādījis savu veiklību. Viņš bija vēl prasmīgāks darbarīku meistars. Drūgs bija tikpat kluss un mierīgs kā viņa mirušās sievas dēls, un viņam ar Gūvu abiem bija viens un tas pats totēms. Tie šķita ļoti līdzīgi ari citādā ziņā, un Krebs bija pārliecināts, ka tieši Drūga totēma gars bija radījis Gūvu. "Ļoti žēl, ka Drūga sieviete bija aizsaukta uz citu pasauli," viņš domāja. "Šim pārim vienam pret otru bija tādas jūtas, kādas droši vien nekad neizveidosies ar Agu."

Tomēr abiem bija vajadzīgi jauni dzīvesdraugi, un Aga jau bija izrādījusies auglīgāka par Drūga pirmo sievu. Tā bija loģiska savienība.

Krebu un Eilu no domām iztraucēja trusis, kurš pārskrēja tiem pār ceļu. Tas lika meitenei atcerēties trusi alā un aizdomāties par to, kas ilgu laiku nodarbināja prātu, - par Izas mazuli.

-    Kreb, kā Izas mazulis nokļuva Izā? - meitene vaicāja.

-     Sieviete norij vīrieša totēma garu, - Krebs nevērīgi pamāja, vēl aizvien kavēdamies savās domās. - Tas cīnās ar viņas totēma garu. Ja vīra totēms uzvar sievietes totēmu, tad daļa no tā paliek sievietē, lai sāktu jaunu dzīvi.

Eila palūkojās apkārt, meklējot visur esošos garus. Meitene nevienu neredzēja, bet, ja Krebs teica, ka tie tur ir, viņa tam ticēja.

-    Vai jebkura vīrieša gars tiek iekšā sievietē? - viņa jautāja tālāk.

-    Jā, vienīgi stiprāks gars var uzveikt sievietes garu. Bieži vien sievietes vīra totēms lūdz palīdzību citam garam, tad otram garam tiek atļauts pamest savu būtību. Parasti visvairāk cenšas sievietes vīra gars; tas ir vistuvākais, bet tieši tam ir vajadzīga palīdzība. Ja kādam zēnam ir tāds pats totēms kā viņa mātes vīram, tas nozīmē, ka viņš būs laimīgs, - Krebs apdomīgi skaidroja.

-     Vai tikai sievietēm var būt bērni? - Eila jautāja, aizrāvusies ar šo tematu.

-Jā, - viņš pamāja.

-    Vai sievietei ir jāiziet pie vīra, lai dabūtu bērnu?

-    Nē, dažreiz viņa norij garu, pirms ir izgājusi pie vīra. Bet, ja viņa neapprecas līdz tam, kad bērns piedzimst, mazulis var būt nelaimīgs.

-    Vai man varētu būt mazulis? - viņa ar cerībām jautāja tālāk.

Krebs iedomājās par meitenes vareno totēmu. Tā vitālā būtība bija

pārāk spēcīga. Bija maz ticams, ka pat ar cita gara palīdzību to būtu iespējams uzvarēt. Bet viņa to drīz vien uzzinās, viņš nodomāja.

-     Tu vēl neesi pietiekami pieaugusi, - Krebs izvairījās no atbildes.

-    Kad es būšu pietiekami pieaugusi?

-    Kad būsi sieviete.

-    Kad es būšu sieviete?

Krebs jau sāka domāt, ka meitenes jautājumi nekad nebeigsies.

-    Pirmo reizi, kad tava totēma gars cīnīsies ar citu garu, tu asiņosi. Tā būs zīme, ka gars ir ievainots. Daļa no tā gara būtības, kas cīnījās ar tavējo, paliks, lai stiprinātu tavu ķermeni. Tev izveidosies krūtis un būs vēl citas izmaiņas. Vēlāk tava totēma gars cīnīsies ar citiem gariem regulāri. Kad pienāks tāds brīdis, ka tev jāasiņo, bet asiņu nebūs, tas nozīmēs, ka tevis norītais gars būs sakāvis tavējo un būs sākusies jauna dzīvība.

-    Bet kad es būšu sieviete?

-    Varbūt tad, kad būsi nodzīvojusi visu gadalaiku ciklu astoņas vai deviņas reizes. Tas ir laiks, kad vairums meiteņu kļūst par sievietēm, dažas tādas kļūst jau pēc septiņām reizēm, - viņš atbildēja.

-     Bet cik tad ilgi tas būs? - viņa neatlaidās.

Pacietīgais vecais burvis dziļi nopūtās. - Panāc šurp, es mēģināšu tev izskaidrot! - viņš teica, paceļot nūju un izņemot no kabatas krama nazi. Vīrs nebija drošs, ka meitene sapratīs, bet tas vismaz mazinās viņas jautājumus.

Skaitļi klana ļaudīm bija nesaprotama abstrakcija. Vairums neprata skaitīt tālāk par trīs - tu, es un tas otrs. Tas bija attapības jautājums; piemēram, Brūns tūliņ saprata, ja kāds no viņa divdesmit diviem klana locekļiem iztrūka. Viņam tikai vajadzēja iedomāties par katru atsevišķi, un to viņš spēja izdarīt ātri, pats to neapzinoties. Bet, lai šo atsevišķo pārvērstu jēdzienā ar nosaukumu "viens", bija nepieciešama piepūle, kas izdevās tikai dažiem. "Kā šis cilvēks var būt viens, bet nākamreiz cits atkal var būt viens - tie taču ir atšķirīgi cilvēki?" bija pirmais jautājums, ko parasti uzdeva.

Klana ļaužu nespēja sintezēt un abstrahēt pārgāja uz citām viņu dzīves jomām. Viņiem bija savs vārds katrai lietai. Viņi pazina ozolu, vītolu, priedi, taču viņiem nebija sugas vārda, kas tos visus apvienotu; nebija vārda kokam kā tādam. Katram zemes paveidam, katram klintsbluķim, pat atšķirīgajiem sniega veidiem bija savs nosaukums. Klana ļaudis bija atkarīgi no bagātās atmiņas un spējas papildināt šo atmiņu - viņi gandrīz neko neaizmirsa. Viņu valoda bija krāsaina un tēlaina, taču nebija abstrakciju. Pati ideja bija sveša viņu dabai, viņu tradīcijām, viņu attīstības veidam. Viņi bija atkarīgi no mogura, lai sekotu tām nedaudzajām lietām, kuras vajadzēja skaitīt: laikam starp klanu Sapulcēm, klana locekļu vecumam, nošķirtības laika garumam pēc precību ceremonijas un pirmajām septiņām dienām pēc bērna piedzimšanas. Tas, ka viņš to varēja, piederēja pie viņa vismaģiskākajām spējām.

Krebs apsēdās, stingri turot nūju, kas bija ieķīlēta starp viņa kāju un klintsbluķi. - Iza saka, viņa domā, ka tu esi mazliet vecāka par Vornu, - Krebs iesāka. - Vorns ir nodzīvojis savu dzimšanas gadu, staigāšanas gadu, zīdīšanas gadu un gadu, kad viņu atšķīra no krūts, - viņš skaidroja, iezīmējot robu nūjā pēc katra nosauktā gada. - Es iegrebšu vēl vienu robu tev. Tik veca tu esi tagad. Ja es ņemu savu roku un ielieku tās pirkstus katrā robā, es tos visus nosedzu ar vienu roku, redzi?

Eila saspringti lūkojās uz robiņiem, izstiepusi savas rokas pirkstus. Viņas skatiens iemirdzējās. - Man ir tik daudz gadu kā te! - viņa teica, rādot Krebam savu roku ar izstieptajiem pirkstiem. - Bet pēc cik ilga laika man varēs būt bērniņš? - Radīšana viņu interesēja daudz vairāk nekā rēķināšana.

Krebs jutās kā zibens ķerts. Kā meitene spēja tik ātri uztvert domu? Viņa pat nebija pavaicājusi, kāds sakars ir robiņiem ar pirkstiem vai kāds tiem abiem ir sakars ar gadiem. Gūvam bija vajadzīgi vairāki mēģinājumi, lai to saprastu. Krebs iegreba vēl trīs robiņus un uzlika tiem trīs pirkstus. Viņam bija tikai viena roka, tāpēc, mācoties pašam, bija gājis īpaši grūti. Eila paskatījās uz savu otru roku un tūdaļ izslēja trīs pirkstus, noliecot īkšķi un rādītājpirkstu.

-     Kad man būs tik? - viņa jautāja, vēlreiz pacēlusi astoņus pirkstus. Krebs apstiprinoši pamāja. Viņas nākamā rīcība pavisam pārsteidza viņu; pie šī jēdziena apgūšanas viņš bija pavadījis vairākus gadus.

Viņa nolaida vienu roku un turēja paceltus tikai trīs pirkstus.

-      Pēc tik daudz gadiem es būšu pietiekami veca, lai man būtu mazulis, - viņa pašapzinīgi rādīja, pārliecināta par saviem secinājumiem. Vecais burvis bija pilnīgi satriekts. Bija neiedomājami, ka bērns, turklāt meitene, spēja tik viegli nonākt pie šāda secinājuma. Viņš bija tik saviļņots, ka gandrīz aizmirsa novērtēt minējumu.

-    Tas droši vien ir pats agrākais laiks. Tas varētu nenotikt tik drīz, varbūt paies vēl tik daudz gadu, - viņš teica, iegrebjot nūjā vēl divus robiņus. - Vai varbūt vēl ilgāk. Nav iespējams to precīzi zināt.

Eila viegli sarauca uzacis, paceļot rādītājpirkstu, pēc tam - īkšķi. - Kā lai saskaita vairākus gadus? - viņa jautāja.

Krebs uzmanīgi skatījās uz meiteni. Viņi tuvojās tematam, kurā pat Moguram bija grūtības. Viņš jau nožēloja, ka bija iesācis. Brūnam nepatiktu, ja viņš uzzinātu, ka meitene ir spējīga apgūt tik varenu maģiju, maģiju, kas domāta vienīgi moguriem. Taču ari viņa ziņkāre bija iekvēlināta. Vai meitene būtu spējīga saprast tik augstas zināšanas?

-    Ņem abas rokas un uzliec visām zīmēm, - viņš teica. Kad meitene bija rūpīgi uzlikusi pirkstus virs robiņiem, Krebs izgreba vēl vienu un uzlika uz tā savu mazo pirkstiņu. - Uz nākamā robiņa atrodas manas rokas mazais pirkstiņš. Pēc pirmajiem desmit tev jādomā par otra cilvēka rokas pirmo pirkstu, pēc tam par otra cilvēka rokas nākamo pirkstu. Vai tu saproti? - viņš jautāja, cieši vērojot meiteni.

Bērns pat nepamirkšķināja. Viņa skatījās uz savām rokām, pēc tam - uz viņa roku. Tad savilka grimasi, kuru Krebs jau pazina, - meitene jutās laimīga. Viņa dedzīgi pamāja ar galvu, un tas nozīmēja, ka viņa ir sapratusi. Tad viņa veica milzīgu lēcienu, kas Kreba prāta spējām bija gandrīz neaptverams. - Un pēc tam vēl viena cilvēka rokas, un tad vēl viena cilvēka, vai tā? - viņa jautāja.

Tas bija par daudz. Viņam reiba galva. Krebs ar grūtībām spēja saskaitīt līdz divdesmit. Skaitļi pēc divdesmit saplūda nenoteiktā bezgalībā ar nosaukumu daudz. Tikai dažas reizes pēc dziļām meditācijām viņš uz mirkli bija apjautis jēdzienu, ko Eila saprata ar tādu vieglumu. Viņa galvas mājiens vienlaikus bija gandriz vai apjausma. Viņš pēkšņi saprata, kāda milzīga straume savienoja šīs meitenes prātu ar viņējo, un tas viņu satrieca. Mogurs pūlējās nomierināties.

-    Saki man: kā šo sauc? - viņš jautāja, lai mainītu sarunas tematu, izstiepjot nūju, uz kuras bija iezīmējis robiņus. Eila lūkojās uz to, cenšoties atcerēties.

-    Vītols, - viņa teica, - es domāju.

-    Taisnība, - Krebs atbildēja. Viņš uzlika roku meitenei uz pleca un ielūkojās viņai tieši acis. - Eila, būtu ļoti labi, ka tu par šo nevienam neko nestāstītu, - viņš sacīja, pieskaroties robiņiem uz nūjas.

-Jā, Kreb, - viņa atbildēja, sajutusi, cik burvim tas ir svarīgi. Meitene bija iemācījusies saprast viņa rīcību un izteiksmi vairāk nekā jebkura cita, izņemot Izas.

-    Ir laiks doties atpakaļ, - viņš teica. Krebs vēlējās palikt vienatnē, lai padomātu.

-    Vai mums jāiet? - meitene lūdzās. - Ārā vēl ir tik jauki.

-Jā, Eila, mums jāiet, - burvis apstiprināja un piecēlās, atbalstoties uz nūjas. - Un nav pieklājīgi uzdot jautājumus vīrietim, kad viņš ir kaut ko izlēmis, - viņš maigi norāja meiteni.

-    Jā, Kreb, - viņa atbildēja, samierinoties noliekusi galvu, kā bija mācījusies. Meitene klusi soļoja viņam blakus, abiem dodoties atpakaļ uz alu, taču drīz vien viņas bērnišķīgā aizrautība guva virsroku, un viņa atkal skrēja pa priekšu. Eila skrēja atpakaļ, izstiepusi rokā nūjas un akmeņus, stāstot Krebam to nosaukumus vai izprašņājot burvi, kā tos sauc. Viņš atbildēja izklaidīgi, jo apjukuma dēļ bija grūti koncentrēt uzmanību.

Pirmie rītausmas stari izklīda alu ieskaujošajā tumsā, un svaigais spirgtums gaisā smaržoja pēc gaidāmā sniega. Iza gulēja gultā un vēroja, kā pazīstamās alas kontūras virs galvas iegūst apveidu un noteiktību pakāpeniski pieaugošajā gaismā. Šī ir diena, kad viņas meitai tiks dots vārds un viņa tiks uzņemta par pilntiesīgu klana locekli, diena, kad viņa tiks atzīta par dzīvu, dzīvotspējīgu cilvēcisku būtni. Iza gaidīja atbrīvošanu no obligātā ieslodzījuma, lai gan tās sakari ar citiem klana locekļiem vēl aizvien aprobežosies vienīgi ar sievietēm, līdz būs pārstājusi asiņošana.

Sākoties mēnešreizēm, meitenēm bija jāpavada to pirmais periods nošķirti no klana. Ja tas notika ziemā, jaunā sieviete uzturējās viena pati teritorijā, kas bija norobežota alas dibenā, tomēr pavasarī viņai tik un tā vēl bija jāpavada viens menstruālais periods vientulībā. Dzīvošana vienai jaunai, neapbruņotai sievietei, radušai pie visa klana aizsardzības un sabiedrības, bija gan biedējoša, gan bīstama. Tas bija pārbaudījums, kas iezīmēja meitenes pāriešanu sievas kārtā, līdzīgs vīrieša pārbaudījumam, iegūstot savu pirmo medījumu, taču viņas atgriešanos saimē neatzīmēja ar īpašu ceremoniju. Un, lai gan sievietei parasti bija uguns, lai aizsargātos no plēsīgiem zvēriem, gadījās arī tā, ka kāda sieviete nekad neatgriezās - viņas paliekas parasti vēlāk atrada kāda mednieku vai pārtikas vācēju grupa. Mātei reizi dienā tika atļauts meitu apciemot, lai aiznestu tai ēdienu un uzmundrinātu meiteni. Bet, ja meitene pazuda vai tika nogalināta, tās mātei tika aizliegts to pieminēt, līdz bija pagājis minimālais noteikto dienu skaits.

Cīņas, kas norisinājās garu starpā sieviešu ķermeņos to pirmatnējā cīņā, lai radītu jaunu dzīvību, vīriešiem bija liels noslēpums. Kamēr sieviete asiņoja, tās totēma būtība bija spēcīga: tā bija uzvaroša, kādu būtisku vīrišķo principu sakaujoša, viņa apaugļojošo principu izdze- noša. Ja šajā laikā sieviete paskatījās uz vīrieti, viņa gars varēja tikt ievilkts kaujā, kurā tam bija lemts zaudēt. Tas bija iemesls, kāpēc sieviešu totēmiem vajadzēja būt mazāk spēcīgiem par vīriešu totēmiem, jo pat vājš totēms guva enerģiju no dzīves spēka, kas mājoja sievietēs. Sievietes pievilināja dzīvības spēku; tās bija viņas, kas radīja jaunu dzīvību.

Fiziskajā pasaulē vīrietis bija lielāks, stiprāks, daudz spēcīgāks par sievieti, taču baisajā neredzamo spēku pasaulē sievietes bija apveltītas ar potenciāli lielāku varu. Vīrieši ticēja, ka sievietes mazākā, vājākā fiziskā forma, kas ļāva viņiem pār to valdīt, bija kompensējošs līdzsvars un ka nevienai sievietei nekad nedrīkst ļaut atskārst savu pilno spēku, citādi tiks izjaukts līdzsvars. Viņai neļāva pilnībā piedalīties klana garīgajā dzīvē, lai turētu viņu neziņā par enerģiju, ko tai sniedz dzīvības spēks.

Jaunie vīrieši savā pirmajā vīrietības ceremonijā tika brīdināti par šausmīgajām sekām, kādas varētu iestāties, ja sieviete kaut uz mirkli ieraudzītu vīriešu ezoteriskos rituālus, un tika stāstītas leģendas par laikiem, kad sievietes bijušas tās, kuras kontrolējušas maģiskos spēkus, lai sazinātos ar garu pasauli. Vīrieši bija atņēmuši tām viņu maģiju, bet ne spēku. Daudzi jauni vīrieši palūkojās uz sievietēm ar citām acim, kad uzzināja par šīm iespējām. Viņi uzņēmās savus vīrišķos pienākumus ar lielu nopietnību. Sieviete bija jāaizsargā, jāapgādā, un pār viņu bija pilnībā jāvalda, citādi smalkais fizisko un garīgo spēku līdzsvars būtu izjaukts un klana dzīves nepārtrauktā pastāvēšana izbeigta.

Tā kā sievietes garīgie spēki mēnešreižu laikā bija daudz spēcīgāki, viņa tika izolēta. Viņai vajadzēja uzturēties kopā ar sievietēm, viņa nedrīkstēja pieskarties jebkādam ēdienam, kuru varētu baudīt vīrietis, un viņa pavadīja laiku, veicot mazsvarīgus darbus, kā malkas vākšana vai sievietes valkāšanai paredzētas ādas apstrādāšana. Vīrieši neatzina izolētās eksistenci, pilnīgi ignorēja, pat nenorāja viņu. Ja gadījās, ka vīrieša acs apstājās pie sievietes, viņš izturējās tā, it kā viņa būtu neredzama; viņš skatījās tai cauri.

Tas šķita kā bargs sods. Sievietes lāsts līdzinājās nāves lāstam, augstākajam sodam, kāds tika uzlikts klana locekļiem, ja tie izdarīja kādu nopietnu noziegumu. Vienīgi vadonis drīkstēja pavēlēt moguram izsaukt ļaunos garus un uzlikt nāves lāstu. Mogurs nedrīkstēja atteikties, kaut ari tas bija bīstami kā burvim, tā klanam. Pēc nolādēšanas pārējie klana locekļi ar noziedznieku nedz sarunājās, nedz redzēja viņu. Tas tika ignorēts, izstumts; viņš vairs nepastāvēja, gluži kā būtu miris. Dzīves draugs un ģimene sēroja pēc tā nāves, viņam netika izsniegts ēdiens. Daži pameta klanu un nekad vairs netika redzēti. Vairums vienkārši paši pārstāja ēst, pārstāja dzert un piepildīja ļauno pareģojumu, kuram arī ticēja.

Reizēm nāves lāstu uzlika uz ierobežotu laika periodu, bet arī tas bieži vien bija liktenīgs, jo noziedznieks lāsta laikā atteicās dzīvot. Ja kāds tomēr izdzīvoja noteikto lāsta laiku, viņš atkal tika uzņemts klanā kā pilntiesīgs tā loceklis, pat savā iepriekšējā statusā. Viņš bija samaksājis savu parādu sabiedrībai, un noziegums tika aizmirsts. Tomēr noziegumi bija reta parādība, un šāds sods netika uzlikts bieži. Lai gan sievietes lāsts daļēji un uz laiku izstūma viņu no sabiedrības, lielākā daļa sieviešu labprāt pieņēma periodisko atelpu no vīriešu nebeidzamajām prasībām un pētošajām acīm.

Iza gaidīja plašāku kontaktu ar ārpasauli pēc vārda došanas ceremonijas. Viņai bija apnicis uzturēties akmeņu ierobežotajā Kreba pavarda telpā un ar ilgām lūkoties uz spožo sauli, kas ieplūda caur alas ieeju dažu pēdējo dienu laikā pirms ziemas sniegiem. Viņa dedzīgi gaidīja Kreba signālu, kas liecinātu, ka viss ir sagatavots un klans var pulcēties. Vārda došana parasti notika pēc brokastīm, īsi pēc saullēkta, kamēr totēmi vēl atradās tuvumā pēc klana nakts sargāšanas. Kad viņš pamāja, Iza steidzās pievienoties pārējiem un nostājās priekšā Moguram, lūkojoties uz zemi, kamēr attina mazuli. Viņa turēja mazuli paceltu, kamēr burvis skatījās pārī tā galvai, veicot žestus, ar kuriem aicināja garus pievienoties ceremonijai. Tad ar plašu žestu viņš iesāka.

Iemērcis pirkstu bļodā, kuru turēja Gūvs, viņš ar sarkanā okera ziedi novilka svītru no punkta, kurā savienojās bērna uzacis, līdz deguna galiņam.

-    Uba, meitenes vārds ir Uba, - Mogurs teica. Kailais bērns, kuru apņēma aukstais vējš, ietriecoties saules apspīdētajā alas priekšplānā, palaida veselīgu bļāvienu, apslāpējot klana atzinīgo murdoņu.

-    Uba, - Iza atkārtoja, šūpojot trīcošo mazuli savās rokās. "Tas ir lielisks vārds," viņa nodomāja, vēloties, kaut būtu pazinusi to Ubu, kuras vārdā meitene tika nosaukta. Klana locekļi pa vienam gāja garām, atkārtojot meitenes vārdu, lai iepazītos paši un iepazīstinātu savus totēmus ar pašu jaunāko locekli. Iza uzmanījās, lai nepaceltu acis un netīši neuzlūkotu kādu no vīriem, kas nāca klāt, lai izteiktu atzinību par tās meitu. Pēc tam sieviete ietina mazuli siltās trušādās un piespieda to sev pie miesas zem apmetņa. Bērniņa raudas spēji apklusa, mātei sākot to zīdīt. Iza atkāpās savā vietā starp sievietēm, lai atbrīvotu vietu precību rituāliem.

Šai ceremonijai, un vienīgi šai, svētās ziedes pagatavošanai tika izmantots dzeltenais okers. Gūvs pasniedza dzeltenā balzama bļodu Moguram, kas ar rokas stumbeni to turēja piespiestu pie krūts. Savās precībās Gūvs nedrīkstēja kalpot par mācekli. Viņš nostājās svētā vīra priekšā un gaidīja, kad Grods atvedis savas sievas meitu. Uka raudzījās ar dalītām jūtām - ar lepnumu, ka viņas meitai ir labs pāris, un ar skumjām, ka meita pamet savu pavardu. Ovra, tērpusies jaunā apmetni un soļojot cieši aiz Groda, raudzījās uz kājām, tomēr viņas atturīgi nolaistā seja staroja. Bija redzams, ka viņa nejutās nelaimīga par viņai izraudzīto puisi. Viņa apsēdās Gūva priekšā ar sakrustotām kājām, acis turot nolaistas.

Ar klusiem, formāliem žestiem Mogurs atkal vērsās pie gariem, tad iemērca savu vidējo pirkstu bļodā ar brūngani dzelteno ziedi un uzvilka Ovras totēma zīmi pāri Gūva totēma rētai, kas simbolizēja abu garu savienošanos. Atkal pamērcot pirkstu ziedē, viņš zīmēja Gūva totēmu pāri meitenes totēmam, velkot gar rētas malām un aizkrāsojot viņas zīmi, tā attēlojot Gūva pārspēku.

- Sumbra Gars, Gūva totēm, tava zīme ir pārspējusi Bebra Garu, Ovras totēmu, - Mogurs žestikulēja. - Lai Ursus ļauj tam tā būt vienmēr. Gūv, vai tu pieņem šo sievieti?

Gūvs atbildēja, uzsitot Ovrai pa plecu un pamājot, lai viņa seko uz vietu alā, kas nupat bija iezīmēta ar nelieliem akmeņiem un no šī brīža bija Gūva pavards. Ovra pielēca kājās un sekoja savam jaunajam vīram. Viņai nebija izvēles, un viņai arī netika vaicāts, vai viņa to pieņem. Pāris paliks izolēts, nošķirts sava pavarda teritorijā četrpadsmit dienas, un šajā laikā viņi gulēs atsevišķi. Nošķirtībai beidzoties, viri mazajā alā novadīs ceremoniju, lai stiprinātu šo savienību.

Divu cilvēku precības klanā bija tīri garīga lieta, kas sākās ar paziņojumu visiem klana ļaudīm un noslēdzās ar slepenu rituālu, kurā piedalījās vienīgi vīrieši. Šajā primitīvajā sabiedrībā dzimumattiecības bija tikpat dabiskas un nevadāmas kā gulēšana vai ēšana. Bērni mācījās, novērojot pieaugušos, tāpat kā tie apguva citas iemaņas un paradumus un spēlēja savstarpējās attiecības, kā ari atdarināja citas darbības jau no pašas bērnības. Bieži vien zēns, kas sasniedza pubertātes vecumu, bet vēl nebija nogalinājis savu pirmo dzīvnieku un dzīvoja starp bērnību un pieaugušā pasauli, ieguva meiteni, pat pirms viņai bija sākušās mēnešreizes. Jaunavības plēves tika pārdurtas agri, kaut gan jaunekļi mazliet baidījās, ja parādījās asinis, un drīz vien ignorēja meiteni, ja tā notika.

Vīrietis varēja iegūt jebkuru sievieti, kad vien viņš vēlējās atslābināties, izņemot, kā to paredzēja sena tradīcija, savu ciltsmāsu. Parasti, ja kāds pāris tika apprecināts, tas kļuva vairāk vai mazāk uzticīgs aiz pieklājības pret cita vira īpašumu, tomēr uzskatīja, ka vīrietim ir kaitīgāk atturēties nekā iegūt tuvāk esošo sievieti. Ja vīrietis viņu aicināja, sieviete pauda liegas, kautrīgas kustības, iedrošinot tā tuvināšanos. Klana uztverē jaunu dzīvību radīja visuresošā totēmu būtība, un jebkādas attiecības, sākot ar seksuālo aktivitāti un beidzot ar bērna piedzimšanu, nepakļāvās nekādiem komentāriem.

Nākamā ceremonija bija Drūga un Agas savienošana. Lai gan pāris tika nošķirts no klana, tie, kas pašlaik dzīvoja ar Drūgu pie viena pavarda, drīkstēs nākt un iet, kad vien vēlēsies. Kad otrs pāris iegāja alā, sievietes sapulcējās ap Izu un viņas mazuli.

-    Iza, viņa ir vienkārši lieliska, - Ebra aizrautīgi runāja. - Atzīšos, es biju nedaudz uztraukusies, kad uzzināju, ka tu esi stāvoklī pēc visas tās garās gaidīšanas.

-     Gari mani sargāja, - Iza pamāja. - Spēcīgs totēms palīdz radīt veselīgu bērnu, kad tas beidzot ir padevies.

-    Es baidījos, ka Eilas totēms varētu atstāt sliktas sekas. Viņa izskatās tik atšķirīga, un viņas totēms ir tik spēcīgs, tas varēja sakropļot mazo, - Aba aizrādīja.

-    Eila ir laimīga, viņa man atnesusi veiksmi, - Iza steidzīgi atbildēja, paraudzīdamās, vai meitene nav teikto dzirdējusi. Eila vēroja, kā Oga turēja mazuli, trinās apkārt un lepnumā staroja, it kā Uba būtu viņas pašas bērns. Viņa nebija ieklausījusies Abas komentārā: "Vai tad viņa mums visiem nav nesusi veiksmi?" - bet Izai nepatika, ka šādas domas tika izteiktas skaļi.

-     Bet tev nepietika veiksmes, lai piedzimtu puika, - Aba uzsvēra.

-    Es gribēju meitu, Aba, - Iza sacīja.

-     Iza! Kā tu vari tā teikt! - Sievietes bija pārsteigtas. Viņas reti atzinās, ja labāk vēlējās meitu.

-     Es viņu nevainoju, - Uka steidzās Izai palīgā. - Tev piedzimst zēns, tu par viņu rūpējies, baro, audzini, bet, tiklīdz viņš ir paaudzies, tā prom ir. Ja viņu nenogalina medībās, tad nogalina citādā veidā. Puse no viņiem aiziet bojā vēl jaunībā. Ovra vismaz var nodzīvot dažus gadus ilgāk.

Visām kļuva žēl mātes, kura alas nogruvumā bija zaudējusi dēlu. Viņas visas zināja, kādas bēdas sieviete bija izcietusi. Ebra smalkjūtīgi mainīja sarunas tematu.

-    Interesanti, kādas būs ziemas jaunajā alā.

-    Medības bijušas labas, un mēs tik daudz esam savākušas un nolikušas krājumos, ir tik daudz ēdamā. Vīri šodien dosies medībās, droši vien pēdējo reizi. Es ceru, ka slēptuvē pietiks vietas un mēs varēsim visu sasaldēt, - Ika teica. - Izskatās, ka vīri kļūst nepacietīgi. Labāk iesim un pagatavosim viņiem ko ēdamu.

Sievietes negribīgi atstāja Izu ar mazuli un devās pagatavot rīta maltīti. Eila apsēdās blakus Izai, un sieviete aplika roku meitenei ap pleciem, otrajā turot bērniņu. Iza jutās labi - priecīga, ka var iziet ārā svaigajā, aukstajā un saulainajā agrās ziemas dienā; priecīga, ka viņas bērns ir piedzimis un vesels un ka tā ir meitene; priecīga par alu un par to, ka Krebs ir nolēmis gādāt par viņu; un priecīga par trauslo, blondo, svešādo meiteni sev blakus. Viņa palūkojās uz Ubu, pēc tam uz Eilu. "Manas meitas," sieviete nodomāja, "un viņas abas ir manas meitas. Visi zina, ka Uba būs zāļu sieva, un Eila ari tāda būs. Es par to parūpēšos. Kas zina, varbūt kādu dienu viņa būs slavena zāļu sieva."

9

"Gaišā Sausā Sniega Gars apņēma Graudainās Sniega Sievas Garu, un pēc kāda laika tālu ziemeļos viņai piedzima Ledus Kalns. Saules Gars neieredzēja mirdzošo bērnu, kas, tam pieaugot, pārklāja zemi un nedeva tai Saules siltumu, lai augtu zāle. Saule nolēma iznīcināt Ledus Kalnu, taču Vētras Mākoņa Gars, Graudainās Sniega Sievas ciltsbrālis, uzzināja, ka Saule grib nonāvēt māsas bērnu. Vasarā, kad Saule bija visspēcīgākā, Vētras Mākoņa Gars cīnījās ar to, lai glābtu Ledus Kalna dzīvi."

Eila sēdēja, turot klēpī Ubu, un vēroja, kā Dorvs stāsta jau zināmo leģendu. Meitene bija aizrāvusies, lai gan stāstu zināja no galvas. Tas bija viņas mīļākais stāsts un nekad neapnika. Taču nemierīgajam pusotru gadu vecajam bērnelim viņas klēpī daudz vairāk interesēja Eilas gaišie mati, kurus tas bija satvēris savās tuklajās roķelēs. Eila atmudžināja matus no Ubas sažņaugtajām dūritēm, neatraujot acis no vecā vīra, kurš stāvēja netālu no uguns, pavadot savu stāstu ar dramatiskām kustībām, un klana ļaudis to aizrautīgi vēroja.

"Dažas dienas kaujā uzvarēja Saule, sadrupinot cieto, auksto ledu, pārvēršot to ūdenī un kausējot Ledus Kalna dzīvi. Citas dienas atkal vinnēja Vētras Mākonis, aizklājot Saules vaigu un neļaujot tai izkausēt Ledus Kalnu par daudz. Lai gan vasarā Ledus Kalns cieta badu un sarāvās, ziemā tā māte uzņēma vīra sagādāto barību un barojot atdeva dēlam veselību. Katru vasaru Saule cīnījās, lai iznīcinātu Ledus Kalnu, bet Vētras Mākonis neļāva Saulei izkausēt visu, ar ko māte bija barojusi savu bērnu iepriekšējā ziemā. Katras nākamās ziemas sākumā Ledus Kalns vienmēr bija nedaudz lielāks nekā iepriekšējā ziemā; tas auga augumā, pletās platāks, ar katru gadu pārklāja aizvien lielāku zemes platību.

Ledus Kalnam augot, viņam pa priekšu skrēja liels aukstums. Vēji gaudoja, sniegi virpuļoja, un Ledus Kalns pletās, lienot aizvien tuvāk tai vietai, kur dzīvoja Ļaudis. Klans nodrebēja, spiežoties tuvāk ugunskuram zem krītošajām sniega pārslām."

Vējš, kas svilpoja kailajos koku zaros alas ārpusē, piešķīra stāstam skaņas efektus, un Eilas mugurai līdzjūtībā pārskrēja trīsas.

"Klana ļaudis nezināja, ko lai dara. "Kāpēc totēmu gari mūs vairs neaizsargā? Ko esam nodarījuši, ka viņi uz mums tā dusmojas?"

Mogurs nolēma viens pats doties ceļā, lai sameklētu garus un aprunātos ar tiem. Viņš sabija projām ilgu laiku. Daudzi ļaudis kļuva nemierīgi, gaidot moguru atgriežamies, jo sevišķi jaunie.

Bet Durks bija visnepacietīgākais no visiem. "Mogurs nekad neatgriezīsies," viņš teica. "Mūsu totēmiem nepatīk aukstums. Viņi ir devušies projām. Mums arī jādodas prom."

"Mēs nevaram pamest savas mājas," vadonis protestēja. "Klans te vienmēr ir dzīvojis. Tās ir mūsu senču mājas. Tās ir mūsu totēmu garu mājas. Tie nav aizgājuši. Tie ir nelaimīgi tāpat kā mēs, bet viņi būtu vēl nelaimīgāki bez savas vietas, tālu no mājām. Mēs nevaram aiziet un paņemt tos līdzi. Kurp mēs iesim?"

"Mūsu totēmi jau ir pametuši mūs," Durks strīdējās. "Ja mēs atrastu labākas mājas, tie varbūt atgrieztos. Mēs varam doties uz dienvidiem, sekot putniem, kas rudenī aizlido, lai glābtos no aukstuma, un uz austrumiem, uz Saules zemi. Mēs varam doties turp, kur Ledus Kalns mūs nevar sasniegt. Ledus Kalns pārvietojas lēni; mēs varam traukties kā vējš. Viņš mūs nekad nenoķers. Ja mēs paliksim šeit, mēs nosalsim."

"Nē. Mums jāsagaida mogurs. Viņš atgriezīsies un pastāstīs mums, ko darīt," vadonis pavēlēja. Taču Durks neklausīja viņa gudrajam padomam. Viņš neatlaidīgi lūdzās un strīdējās ar Ļaudīm un dažus arī pārliecināja. Tie nolēma doties projām kopā ar Durku.

"Palieciet!" pārējie lūdza. "Palieciet, līdz pārnāks mogurs!"

Durks neklausīja. "Mogurs neatradīs garus. Viņš nekad nepārnāks. Mēs dosimies projām tūliņ. Nāciet mums līdzi, atradīsim jaunu vietu, kur Ledus Kalns nevar dzīvot!"

"Nē," viņi atbildēja. "Mēs gaidīsim."

Mātes un viņu vīri bēdājās par jaunajiem vīriešiem un sievietēm, kuri aizgāja, un bija pārliecināti, ka tie lemti bojāejai. Viņi gaidīja moguru, bet, kad bija pagājušas daudzas dienas un mogurs vēl aizvien nebija atgriezies, tos sāka mākt šaubas. Tie sāka prātot, vai nevajadzēja doties projām kopā ar Durku.

Tad kādu dienu klans ieraudzīja tuvojamies kādu dzīvnieku, zvēru, kurš nebaidījās no uguns. Ļaudis bija nobijušies un nenovērsa no tā acis. Tie nekad agrāk nebija redzējuši tādu zvēru. Taču, kad tas pienāca tuvāk, tie ieraudzīja, ka tas nemaz nav dzīvnieks, bet gan mogurs. Viņu klāja alu lāča āda. Beidzot viņš bija pārnācis. Mogurs izstāstīja klanam, ko bija dzirdējis no Ursus, Lielā Alu Lāča Gara.

Ursus mācīja Ļaudīm dzīvot alās, valkāt zvērādas, medīt, vākt barību vasarā un uzkrāt pārtiku ziemai. Klana Ļaudis vienmēr atcerējās, ko bija mācījis Ursus, un, lai kā Ledus Kalns centās, tas nespēja izdzīt cilvēkus no mājām. Spītēdami lielajam aukstumam un sniega daudzumam, ko Ledus Kalns sūtīja sev pa priekšu, Ļaudis neizkustējās, viņi nedeva tam ceļu.

Beidzot Ledus Kalns padevās. Tas sabozās un vairs necīnījās ar Sauli. Vētras Mākonis sadusmojās, ka Ledus Kalns vairs necīnās, un atteicās tam palīdzēt. Ledus Kalns pameta zemi un devās atpakaļ uz savām ziemeļu mājām, un kopā ar viņu projām virzījās ari lielais aukstums. Saule līksmoja par savu uzvaru un sekoja Ledus Kalnam visu ceļu līdz pat tā ziemeļu mājām. Nebija nevienas vietiņas, kur viņš varētu paslēpties no lielā karstuma, un beidzot tas tika uzveikts. Daudzus, daudzus gadus pēc tam ziemas vairs nebija, vienīgi garas vasaras dienas.

Bet Graudainā Sniega Sieva skuma pēc sava zaudētā dēla, un bēdas darīja viņu vāju. Gaišais Sausais Sniegs vēlējās, lai viņa dzemdē tam vēl vienu dēlu, un lūdza palīdzību Vētras Mākoņa Garam. Vētras Mākonim kļuva žēl savas ciltsmāsas, un viņš palīdzēja Gaišajam Sausajam Sniegam sagādāt tai spēcinošu barību. Viņš atkal aizsedza Saules vaigu, kamēr Gaišais Sausais Sniegs grozījās tuvumā, bārstot savu garu, lai Graudainā Sniega Sieva to noritu. Viņai piedzima vēl viens Ledus Kalns, taču Ļaudis atcerējās, ko Ursus tiem bija mācījis. Ledus Kalns nekad nedabūs tos projām no viņu mājām.

Bet kas notika ar Durku un tiem, kas aizgāja viņam līdzi? Vieni stāsta, ka viņus apēduši vilki un lauvas, citi -, ka tie noslīkuši lielajos ūdeņos. Vēl citi runā, ka Saules zemē Saule ļoti sadusmojusies, jo Durks un viņa ļaudis iekārojuši tās zemi. Viņa nosūtījusi no debesīm uguns bumbu, lai tā viņus aprij. Viņi pazuda, un neviens tos vairs nav redzējis."

- Redzi, Vorn, - Eila pamanīja, ka Aga, kā parasti pēc leģendas par Durku, mācīja dēlam, - tev vienmēr jāklausa, ko saka tava māte un

Drūgs, un Brūns, un Mogurs. Tu nedrīksti būt nepaklausīgs un aiziet no klana, citādi tu arī vari pazust.

-     Kreb, - Eila teica vīram, kas sēdēja viņai blakus. - Kā tu domā: vai Durks un viņa ļaudis atrada citu vietu, kur dzīvot? Viņš pazuda, bet neviens nav redzējis, ka viņš ir nomiris, vai ne? Viņš varētu būt dzīvs, vai ne?

-    Nē, neviens nekad nav redzējis viņu pazūdam, Eila, bet medības ir grūtas, ja medī tikai divi vai trīs cilvēki. Varbūt vasarā viņi spētu nomedīt pietiekami daudz mazo dzīvnieciņu, bet tikt galā ar lielajiem zvēriem, kuri viņiem būtu jāuzkrāj vairumā un jānes līdzi cauru ziemu, būtu daudz grūtāk un ļoti bīstami. Un viņiem vajadzētu pārdzīvot daudzas ziemas, pirms tie sasniegtu Saules zemi. Totēmiem vajadzīga vieta, kur dzīvot. Tie visdrīzāk pamestu cilvēkus, kas klīst apkārt bez pajumtes. Tu taču negribētu, ka tavs totēms tevi pamestu, vai ne?

Eila neviļus pieskārās amuletam. - Bet mans totēms mani nepameta, lai gan es biju pavisam viena un man nebija māju.

-    Tas tāpēc, ka viņš tevi pārbaudīja. Viņš atrada tev mājas, vai ne tā? Alu Lauva ir spēcīgs totēms, Eila. Viņš izvēlējās tevi, iespējams, viņš nolēma tevi sargāt vienmēr, tāpēc ka viņš tevi izvēlējās, bet visi totēmi jūtas laimīgāki mājās. Ja tu viņam pievērsīsi uzmanību, viņš tev palīdzēs. Viņš tev pastāstīs, kā labāk darīt.

-    Kā es to zināšu, Kreb? - Eila vaicāja. - Es nekad neesmu redzējusi Alu Lauvas Garu. Kā tu zini, kad totēms tev kaut ko saka?

-     Tu nevari redzēt sava totēma garu, jo tas ir daļa no tevis, tevī iekšā. Tomēr viņš tev to pateiks. Tev vienīgi jāiemācās saprast. Ja tev jāpieņem kāds lēmums, viņš tev palīdzēs. Viņš dos tev zīmi, ja izdarīsi pareizo izvēli.

-    Kādu zīmi?

-    To ir grūti pateikt. Parasti tas ir kaut kas īpašs vai neparasts. Tas var būt kāds akmens, ko tu nekad agrāk neesi redzējusi, vai īpašas formas sakne, kas tev kaut ko nozīmētu. Tev jāiemācās saprast ar sirdi un prātu, nevis ar acīm un ausīm, tad tu zināsi. Vienīgi tu spēj saprast savu totēmu, neviens tev nepateiks, kā. Bet, kad pienāks laiks un tu atradīsi sava totēma atstātu zīmi, ieliec to savā amuletā. Tā tev nesīs veiksmi.

-    Vai tavā amuletā ir zīmes no tava totēma, Kreb? - meitene pamāja, cieši lūkojoties uz nelīdzeno ādas kulīti burvim kaklā. Viņa ļāva, lai nepacietīgais mazulis pieceļas un dodas pie Izas.

-Jā, - viņš pamāja. - Viens ir alu lāča zobs, kurš man tika iedots, kad mani izraudzījās par mācekli. Tas nebija iestrēdzis žokļa kaulā, tas gulēja uz akmeņiem man pie kājām. Es to neredzēju, pirms nebiju apsēdies. Tas ir ideāls zobs, bez bojājumiem un nenodilis. Tā bija zīme no Ursus, ka esmu pieņēmis pareizo lēmumu.

-    Vai mans totēms ari man dos kādas zīmes?

-     To neviens nezina. Varbūt tad, kad tev būs jāpieņem svarīgi lēmumi. Kad tas notiks, tu zināsi, kamēr vien tev būs tavs amulets, lai totēms varētu tevi atrast. Gādā, lai tu nekad nepazaudētu aftuletu, Eila. Tas tev tika iedots, atklājot tavu totēmu. Tas glabā daļu no tava gara, ko viņš pazīst. Bez tā tava totēma gars ceļojot nespēs atrast ceļu atpakaļ. Tas apmaldīsies un meklēs mājas garu kaut kur pasaulē. Ja tu pazaudēsi savu amuletu un ātri to neatradīsi, tev būs jāmirst.

Eila nodrebēja, pataustīja mazo maisiņu, kas stingrā auklā karājās viņai kaklā, un prātoja, kad saņems zīmi no sava totēma. - Kā tu domā: vai Durka totēms deva tam kādu zīmi, kad viņš nolēma doties projām, lai atrastu Saules zemi?

-    To neviens nezina, Eila. Par to leģenda nestāsta.

-     Es domāju, ka Durks bija drosmīgs, dodoties meklēt jaunas mājas.

-     Var būt, ka viņš bija drosmīgs, bet viņš bija muļķis, - Krebs atbildēja. - Viņš pameta savas un savu senču mājas un uzņēmās lielu risku. Un kādēļ? Lai atrastu kaut ko citu. Viņš nebija apmierināts, tāpēc nepalika. Daži jaunie cilvēki domā, ka Durks bija drosmīgs, taču, kad tie kļūst vecāki un gudrāki, viņi saprot ko citu.

-    Man šķiet, ka man Durks patīk, tāpēc ka viņš bija citāds, - Eila noteica. - Tā ir mana mīļākā leģenda.

Eila pamanīja, ka sievietes pieceļas, lai dotos gatavot vakariņas, un pielēca kājās, lai tām sekotu. Krebs nogrozīja galvu, meitenei aizejot. Katru reizi, domājot, ka Eila patiešām mācās pieņemt un saprast klana dzīvesveidu, viņa pateica vai paveica kaut ko tādu, kas izbrīnīja viņu. Viņa jau nedarija kaut ko nepieņemamu vai sliktu, vienkārši klana ļaudis tā nerīkojās. Leģendai bija jāparāda, cik muļķīgi bija mēģinājumi mainīt vecos paradumus, taču Eila apbrīnoja jauno cilvēku, kas pārdroši tiecās pēc kaut kā jauna. "Vai viņa jelkad spēs tikt vaļā no ldanam nepiedienīgām domām?" viņš uzdeva sev jautājumu. Tomēr Krebam bija jāatzīst, ka Eila mācījās ātri.

Līdz septiņu vai astoņu gadu vecumam klana meitenēm bija jāiegūst pieredze pieaugušo sieviešu prasmēs. Daudzas tad sasniedza pilngadību un drīz pēc tam tika izdotas pie vīra. Gandrīz divos gados, kopš viņi bija meiteni atraduši - vienu, tuvu bada nāvei, nespējīgu sagādāt sev ēdienu -, viņa bija iemācījusies, ne vien kā baribu atrast, bet arī kā to uzglabāt. Viņa bija apguvusi vēl daudz citu iemaņu, un, kaut arī ne tik liela lietpratēja kā vecākās, vairāk pieredzējušās sievietes, meitene varēja mēroties izveicībā ar dažu labu no jaunākajām. Viņa prata nodīrāt un apstrādāt ādu, izgatavot dažāda veida apmetņus, segas un kules. Eila prata izgriezt taisnas strēmeles vienā garā spirālē no vienas pašas ādas. Viņas auklas, izgatavotas no gariem dzīvnieku sariem, saitēm vai stiegrainas mizas un saknēm, bija stipras un smagas vai plānas un smalkas atkarībā no to lietojuma. Viņas grozi, paklāji un tīkli, vīti no izturīgām zālītēm, saknēm un mizām, bija neatkārtojami. Meitene tik labi prata izgatavot raupju rokas cirvīti no kāda krama bumbuļa vai nošķelt šķilu ar asām malām, ko izmantoja kā nazi vai kasīkli, ka pat Drūgs bija pārsteigts. Viņa mācēja izgrebt bļodas no baļķa klučiem un noberzt tās skaisti gludas. Eila prata iegūt uguni, virpinot starp plaukstām noasinātu kociņu pret citu koka gabalu, lidz radās kvēlojoša, karsta ogle un aizdedzināja sauso posu; to bija vieglāk paveikt, ja grūto, nogurdinošo darbu veica pamīšus divi cilvēki, ar stingru spiedienu nepārtraukti kustinot noasināto irbuli. Bet, kas vēl pārsteidzošāk, viņa pārņēma Izas medicīnas zināšanas ar šķietami dabisku instinktu. "Izai bija taisnība," Krebs nodomāja, "viņa mācās pat bez atmiņām."

Eila grieza šķēlēs jamsa gabaliņus un lika ādas katliņā, kas vārījās virs ugunskura, kurš bija domāts ēdiena gatavošanai. Pēc bojāto daļu nogriešanas no tiem nekas daudz pāri nepalika. Alas dziļumā, kur dārzeņus uzglabāja, bija vēss un sauss, taču tik vēlu ziemā dārzeņi sāka kļūt mīksti un pūt. Meitenes sapņi par tuvojošos pavasari bija sākušies pirms dažām dienām, kad viņa ledus ieslēgtajā upē bija ieraudzījusi ūdens strūkliņu - vienu no pirmajām pazīmēm, ka tā drīz lauzīsies brīvībā. Viņa nevarēja vien sagaidīt pavasari ar tā pirmajiem zaļumiem, jaunajiem pumpuriem un saldo kļavas sulu, kas kāpa augšup un sūcās ārā pa mizā iegrieztajiem robiem. To savāca un ilgi vārīja lielos ādas katlos, līdz tā kļuva par biezu, staipīgu sīrupu vai kristalizējās cukurā, un uzkrāja bērza tāss traukos. Arī bērzam bija salda sula, taču ne tik salda kā kļavai.

Viņa nebija vienīgā, kas bija nemierīga un kam bija apnikusi garā ziema un dzīvošana alā. Torit vējš uz dažām stundām bija iegriezies no dienvidiem, atnesot no jūras siltāku gaisu. Kūstošais ūdens tecēja lejup pa garajām lāstekām no alas trīsstūrveidigās mutes virsotnes. Kad vējš sagriezās un atkal atnesa stindzinošas brāzmas no austrumiem, temperatūrai krītoties, tās atkal sasala, pagarinot un padarot resnākas mirdzošās, asās smailes, kas bija augušas visu ziemu. Tomēr siltā gaisa elpa ikviena domas pavērsa pretim ziemas beigām. Sievietes sarunājās, strādāja, ātrā sarunā veikli žestikulējot, un vienlaikus gatavoja ēdienu. Uz ziemas beigām, kad pārtikas krājumi mazinājās, viņas tos apvienoja un gatavoja kopīgi, lai gan ēda atsevišķi, izņemot īpašus gadījumus. Ziemā vienmēr bija vairāk svinēšanu - tas palīdzēja mazināt ieslodzījuma vienveidību -, lai gan, tuvojoties pavasarim, viņu dzīru galds bieži bija nabadzīgs. Tomēr ēdamā tiem pietika. Putnu vai novecojušo briežu svaigā gaļa, kuru mednieki pamanījās iegūt sniegputeņu starplaikā, tika gaidīta, taču nebija dzīvības jautājums. Viņu rīcībā bija pietiekami kaltētas gaļas krājumi. Sievietēm vēl aizvien uznāca vēlme klausīties pasakas, un Aba stāstīja par kādas sievietes dzīvi.

"…bet bērns bija kropls. Māte aizveda to, kā bija licis vadonis, tomēr viņa nespēja bērnu atstāt, lai tas nomirst. Viņa uzkāpa ar to augstu kokā un piesēja mazuli pie pašiem augstākajiem zariem, tā ka pat kaķi to nevarētu aizsniegt. Bērns raudāja, kad sieviete to pameta, un līdz vakaram viņš bija tā izsalcis, ka gaudoja kā vilks. Neviens nespēja aizmigt. Viņš raudāja dienu un nakti, vadonis dusmojās uz māti, bet tikmēr, kamēr mazais raudāja un gaudoja, māte zināja, ka viņš vēl ir dzīvs.

Vārda došanas dienā māte agri no rīta atkal uzkāpa kokā. Viņas dēls ne tikai vēl bija dzīvs, bet tā kroplums bija izzudis! Viņš bija normāls un vesels. Vadonis nebija gribējis pieņemt sievietes dēlu klanā, tomēr, tā kā mazulis vēl bija dzīvs, tas bija jāpieņem un jādod vārds. Kad zēns izauga, viņš pats kļuva par vadoni un vienmēr bija pateicīgs mātei, ka tā viņu bija novietojusi kokā, kur neviens nespēja zēnam kaitēt. Pat apņēmis sievu, viņš vienmēr no katrām medībām nesa mātei tās daļu. Viņš to nekad neiedunkāja, nekad nebāra, vienmēr izturējās pret viņu ar godbijību un cieņu," Aba pabeidza.

- Kurš bērns spēj izdzīvot pirmās dzīves dienas bez barošanas? - Oga jautāja, lūkojoties uz Braku, savu veselīgo dēlu, kas tikko bija iemidzis. - Un kā viņas dēls varēja kļūt par vadoni, ja tā māte nebija precējusies ar vadoni vai ar vīru, kuram kādu dienu bija jākļūst par vadoni?

Oga lepojās ar savu mazo dēlēnu, un Brouds bija vēl lielīgāks, ka viņa sieva dzemdējusi dēlu tik drīz pēc viņu apprecēšanās. Pat Bruņa nelokāmā stingrība atslāba bērna tuvumā; viņa acis atmaiga, turot mazuli, kas nodrošinās klana vadonim pēctecību.

-    Kurš gan būtu nākamais vadonis, ja tev nepiedzimtu Braks, Oga? - Ovra vaicāja. - Ko tad, ja tev nebūtu neviena dēla, vienīgi meitas? Varbūt māti apprecina ar otro klana viru pēc vadoņa, ja kaut kas notiek ar vadoni. - Viņa bija mazliet skaudīga uz jaunāko sievieti. Ovrai vēl nebija bērna, lai gan viņa jau bija kļuvusi par sievieti un bija izdota Gūvam, pirms tika apprecināti Oga un Brouds.

-     Un tomēr, kā mazulis, kas piedzima kropls, pēkšņi varēja kļūt vesels un normāls? - Oga neatlaidās.

-     Man ir tādas aizdomas, ka šo stāstu izgudrojusi sieviete, kurai piedzima kropls bērns, un viņa vēlējās, kaut tas būtu bijis normāls, - teica Iza.

-    Bet tā ir sena leģenda, Iza. To ir stāstījušas jau vairākas paaudzes. Varbūt senos laikos notika lietas, kas vairs nav iespējamas. Kā mēs varam to droši zināt? - Aba teica, aizstāvot savu stāstu.

-     Dažas lietas agrākos laikos varēja būt citādas, Aga, bet es domāju, ka Ogai taisnība. Mazulis, kas piedzimis kropls, nevar pēkšņi kļūt normāls, un nav ticams, ka viņš spētu izdzīvot līdz savai vārda došanas dienai bez barošanas. Taču tas ir vecs stāsts. Kas zina, var jau būt, ka tajā ir daļa patiesības, - Iza piekāpās.

Kad ēdiens bija gatavs, Iza to nesa uz Kreba pavardu, Eila pacēla dūšīgo bērnu, kas tikko bija sācis staigāt, un sekoja Izai. Iza bija kļuvusi vājāka, ne tik stipra kā kādreiz, un Eila lielākoties bija tā, kas nēsāja Ubu. Abu starpā valdīja īpaša pieķeršanās. Uba meitenei visur sekoja, un Eilai, šķiet, mazā nekad neapnika.

Pēc ēšanas Uba devās pie mātes, lai tā viņu pabarotu ar krūti, taču drīz kļuva nemierīga. Iza sāka klepot, padarot bērnu vēl nervozāku. Beidzot Iza pastūma nemierīgo, čīkstošo bērnu Eilai.

-     Ņem to bērnu! Palūko, vai Oga vai Aga nevar to pabarot, - Iza uzbudināta pamāja, viņu pārņēma sauss klepus.

-     Vai ar tevi viss kārtībā, Iza? - Eila pamāja ar norūpējušos skatienu.

-     Esmu tikai veca sieva, pārāk veca, lai auklētu tik mazu bērnu. Man beidzas piens, tas ari viss. Uba ir izsalkusi; pēdējo reizi viņu baroja Aga, bet šķiet, ka viņa jau pabaroja Onu un droši vien daudz piena nebūs palicis. Oga saka, ka viņai esot vairāk piena, tas paliekot pāri; aiznes šovakar mazuli viņai. - Iza ievēroja, ka Krebs cieši raugās uz sievieti un aizgriežas projām, kad Eila nesa bērnu Ogai.

Eila ļoti apdomīgi, izrādot pienācīgo attieksmi, ar noliektu galvu tuvojās Brouda pavardam. Viņa zināja, ka mazākais noteikumu pārkāpums izraisītu jaunā vīrieša dusmas. Meitene bija pārliecināta, ka viņš meklē ieganstu, lai izbārtu to vai iesistu viņai, un nevēlējās, lai Brouds aizraidītu Ubu tādēļ, ka Eila kaut ko būtu nodarījusi. Oga ar prieku baroja Izas meitu, taču, Broudam vērojot, sarunas nevedās. Kad Uba savu devu bija saņēmusi, Eila aiznesa mazo atpakaļ, tad apsēdās un šūpojās uz priekšu un atpakaļ, klusi pie sevis dungodama, un tas vienmēr, šķiet, nomierināja mazuli, līdz tas aizmiga. Eila jau sen bija aizmirsusi valodu, kurā viņa runāja, kad sākumā te bija ieradusies, tomēr, turot rokās mazuli, vēl vienmēr kaut ko dungoja.

-    Esmu tikai veca sieva, kas visus aizkaitina, Eila, - Iza teica, meitenei noliekot Ubu. - Es biju pārāk veca dzemdējot, man piens jau izbeidzas, bet Ubu vēl nevajadzētu atšķirt no krūts. Vēl pat nav beidzies viņas nēsāšanas gads, tomēr neko nevar darīt. Rītdien es tev parādīšu, kā pagatavot īpašu mazuļu ēdienu. Es negribu atdot Ubu citai sievietei, ja vien varu iztikt.

-    Atdot Ubu citai sievietei! Kā tu vari Ubu kādam atdot, viņa pieder mums!

-    Eila, es arī viņu negribu atdot, bet mazajai ir nepieciešams pietiekams uzturs un no manis viņa to nesaņem. Mēs nevaram Ubu visu laiku nest barot te vienai, te otrai sievietei, kad man nepietiek piena. Ogas bērniņš vēl ir mazs, tāpēc viņai ir tik daudz piena. Bet, Brakam augot lielākam, viņas piens piemērosies tā vajadzībai. Tāpat kā Agai, Ogai nekas daudz pāri nepaliks, ja vien viņa visu laiku nebaros vēl vienu mazuli, - Iza paskaidroja.

-    Kaut es varētu viņu barot!

-     Eila, lai gan tu esi gandrīz tikpat slaida, tomēr tu vēl neesi sieviete. Un vēl nav nekādu pazīmju, ka tu drīz par tādu varētu kļūt. Tikai sievietes var kļūt par mātēm, un tikai sievietēm var būt piens. Mēs sāksim Ubu regulāri piebarot un redzēsim, kā viņai ies, taču es gribu, lai tu zini, kas ir sagaidāms. Mazuļa ēdiens ir jāgatavo īpašā veidā. Visam, ar ko viņu baro, jābūt mīkstam; viņa piena zobiņi vēl nevar kārtīgi sakošļāt. Graudi pirms gatavošanas jāsaberž ļoti smalki, kaltēta gaļa jāsasmalcina līdz miltiem un, piejaucot nedaudz ūdens, jāpagatavo kā mīkla, svaigā gaļa jānokasa no cietajām šķiedrām, dārzeņi jāsastampā biezputrā. Vai vēl ir atlikušas kādas zīles?

-    Pagājušo reizi, kad skatījos, vēl bija vesela kaudze, bet peles un vāveres tās zog, un daudzas ir sapuvušas, - Eila atbildēja.

-     Paņem, cik vari atrast. Mēs tās izmērcēsim, lai noņemtu rūgtumu, saberzīsim un pievienosim ēdienam. Viņai derēs arī jamss. Vai tu zini, kur glabājas tie mazie gliemežvāki? Tie viņas mutītei būs pietiekami mazi. Es priecājos, ka ziema ir gandrīz beigusies, pavasaris mums visiem nesīs lielāku izvēli.

Iza redzēja meitenes patieso, rūpju pilno un satraukto seju. Tā nebija pirmā reize, jo sevišķi šajā aizejošajā ziemā, kad Iza jutās pateicīga par Eilas labprātīgo palīdzību. Viņa prātoja, vai Eila nebija tai atsūtīta grūtniecības laikā, lai meitene varētu būt kā otrā māte bērnam, kas viņai piedzima tik vēlu. Tas nebija tikai vecums, kas izkaltēja Izu. Lai gan sieviete aizgainīja domas par slikto veselību un nekad nepieminēja sāpes krūtīs vai asinis, ko dažreiz spļāva pēc īpaši smagas klepus lēkmes, viņa zināja - Krebs saprata, ka Iza ir daudz slimāka nekā izrāda. "Viņš arī noveco," Iza domāja. "Šī ziema atstājusi pēdas arī Mogurā. Viņš pārāk daudz sēž savā mazajā alā, kur vienīgais, kas viņu silda, ir lāpa."

Vecā burvja pinkainos matus caurvija sudrabs. Viņa artrīts kopā ar klibo kāju padarīja staigāšanu par mokpilnu pārbaudījumu. Zobi, nodiluši, gadiem izmantoti lietu turēšanai iztrūkstošās rokas vietā, bija sākuši sāpēt. Taču Krebs jau sen bija iemācījies sadzīvot ar ciešanām un sāpēm. Viņa prāts bija tikpat varens un uztvert spējīgs kā vienmēr, un viņš uztraucās par Izu. Viņš vēroja sievieti un meiteni sarunājamies par ēdiena gatavošanu mazulim un pamanīja, kā sakrities Izas spēcīgais augums. Sievietes seja bija novājējusi un acis - iegrimušas dziļi dobumos, izceļot izvirzītos uzacu lokus. Viņas rokas bija kļuvušas nespēcīgas, mati sirmoja; taču visvairāk Krebu uztrauca Izas neatlaidīgais klepus. "Es būšu priecīgs, kad šī ziema beigsies," viņš domāja. "Viņai nepieciešams mazliet siltuma un saules."

Ziema beidzot atlaida zemi no sava stindzinošā tvēriena, un pavasara siltās dienas atnesa lietusgāzes. Peldoši ledus gabali no kalna augstākajām vietām zvārojās lejup pa pārplūdušo upi vēl ilgi pēc tam, kad sniegs un ledus uz alas izvirzījuma bija izkusis. Sanesumi līdz ar izkusušajiem sniegiem pārvērta zemi alas priekšā piemirkušā, slidenā dūņainu dubļu kloākā. Vienīgi alas priekšā noklātie akmeņi ļāva saglabāt alu kaut cik sausu, zemes ūdeņiem sūcoties iekšā.

Taču staignais sllksnājs nespēja noturēt klana ļaudis alā. Pēc garā ziemas ieslodzījuma tie izbira ārā, lai sasveicinātos ar pirmajiem siltajiem saules stariem un maigajām vēja brīzēm. Pirms sniegi vēl bija galīgi izkusuši, kailām kājām viņi mīcījās pa aukstajām dūņām vai slāja piesmeltos apavos, kurus pat papildus ieziesta tauku kārta nespēja uzturēt sausus. Izai, ārstējot saaukstēšanos, silstošajās pavasara dienās bija daudz vairāk darba nekā aukstajā ziemā.

Kad iestājās pavasaris un saule izdzenāja mitrumu, klana dzīves temps pieauga. Lēnā un mierīgā ziema, kas bija pavadīta, stāstot pasakas, tenkojot, darinot rīkus un ieročus un citās sēdus aktivitātēs, lai nosistu laiku, atdeva savu vietu darbīgajai un aktīvajai pavasara rosībai. Sievietes devās meklējumos, lai ievāktu pirmos zaļos dzinumus un pumpurus, bet vīri vingrinājās un trenējās, lai sagatavotos jaunās sezonas pirmajām lielajām medībām.

Uba auga, pārtiekot no sava jaunā ēdiena, un tika zīdīta vienīgi aiz paraduma vai lai sniegtu siltuma un drošības izjūtu. Iza klepoja mazāk, lai gan bija vārga, un tai bija par maz enerģijas, lai aizklīstu pārāk tālu pļavās, bet Krebs atkal uzsāka savas neveiklās pastaigas gar upes krastu kopā ar Eilu. Meitenei pavasaris patika labāk par citiem gadalaikiem.

Tā kā lielāko daļu laika Izai vajadzēja pavadīt alas tuvumā, Eila pierada klaiņot pa kalna nogāzēm, meklējot augus, ar kuriem papildināt Izas zālīšu klāstu. Iza satraucās, ka meitene klīst viena pati, bet pārējās sievietes bija aizņemtas ar pārtikas meklēšanu, un ārstnieciskie augi ne vienmēr bija sastopami tajās pašās vietās, kur ēdamie augi. Reizēm Iza devās Eilai līdzi parādīt tai jaunus augus un iemācīt pazīt jau zināmos to augšanas sākuma stadijā, lai meitene vēlāk zinātu, kur tos atrast. Lai gan Ubu nesa Eila, Izu nedaudzie ceļojumi nogurdināja. Negribīgi viņa aizvien biežāk atļāva meitenei iet vienai.

Eila atklāja, ka viņai patīk klīst vienatnē. Atrodoties prom no pastāvīgi vērojošā klana, meitene izbaudīja brīvības izjūtu. Viņa bieži pievienojās arī sievietēm, kad tās pulcējās; taču, kad vien varēja, meitene steidzās paveikt tai uzticētos darbus, lai atliktu laiks vienai paklaiņot pa mežu. Viņa pārnesa mājās ne vien augus, kurus pazina, bet arī visu nepazīstamo, lai Iza varētu par to pastāstīt.

Brūns atklāti neiebilda; viņš saprata, ka ir vajadzīgs kāds, kas sameklētu Izai augus, lai viņa varētu nodarboties ar savu ārstniecisko maģiju. Viņam nepalika nepamanīta arī Izas slimība. Tomēr Eilas dedzīgums doties pastaigās vienai vadoni uztrauca. Neviena klana sieviete nebija sajūsmā, ja bija spiesta kaut ko darīt vienatnē. Vienmēr, kad Iza vienatnē bija devusies meklēt kādu īpašu zālīti, viņa to bija darījusi negribīgi un ar nelielām bailēm un vienmēr atgriezusies, cik vien ātri iespējams. Eila nekad neizvairījās no saviem pienākumiem, vienmēr labi uzvedās, nebija nekā tāda, ko Brūns varētu nosaukt par sliktu. Tā bija vairāk izjūta, aizdomas, kas lika pievērst Bruņa uzmanību meitenei; viņas attieksme, viņas pieeja, viņas domas bija nevis nepareizas, bet atšķirīgas. Vienmēr pēc saviem pārgājieniem ārpusē meitene atgriezās ar pilnu klēpi un grozu zālīšu, un tikmēr, kamēr viņas sirojumi bija tik vajadzīgi. Brūns nevarēja iebilst.

Reizēm Eila pārnesa mājās vairāk nekā tikai augus. Viņas savā- dums, kas tā bija pārsteidzis klana ļaudis, bija kļuvis par paradumu. Lai gan pie tā jau pieraduši, tie vēl arvien jutās izbrīnīti, kad meitene atgriezās ar ievainotu vai slimu dzīvnieku, lai to pabarotu un izārstētu. Trusis, kuru viņa bija atradusi neilgi pēc Ubas piedzimšanas, bija tikai pirmais no daudziem turpmākajiem. Viņa prata sarunāties ar dzīvniekiem; šķita, ka tie jūt - meitene grib viņiem palīdzēt. Un, tā kā viens precedents jau bija, Brūnam nebija vēlēšanās kaut ko mainīt. Vienīgā reize, kad viņai tika atteikts, bija tā, kad Eila pārnesa alā mazu vilcēnu. Tas piederēja pie plēsīgajiem zvēriem, kas bija mednieku konkurenti. Ne vienu vien reizi gadījās, ka dzīvnieku, varbūt ievainotu, kuram dzina pēdas un kuru beidzot panāca, pēdējā bridi sakampa kāds veiklāks plēsējs. Brūns neļāva meitenei palīdzēt dzīvniekam, kurš kādu dienu viņa klanam varētu nozagt medījumu.

Reiz, kad Eila, nometusies uz ceļiem, raka kādu sakni, no krūmiem ar savilktu pakaļējo ķepu izdrāzās trusis un sāka ošņāt viņas kājas. Meitene sastinga, tad lēni izstiepa roku pret mazo dzīvnieciņu. "Vai tu esi Uba-trusis?" viņa ierunājās. "Tu esi izaudzis par lielu, veselīgu cilvēktrusi. Vai tas draudzīgais apciemojums tev iemācīja būt uzmanīgākam?"

"Zini, tev jāuzmanās arī no cilvēkiem. Tu vari beigt savu dzīvi virs ugunskura," Eila klusībā turpināja, glaudot truša maigo spalvu. Kaut kas sabiedēja dzīvnieku, un tas aizspriņģoja taisnā virzienā uz vienu pusi, tad vienā rāvienā apsviedās riņķī un metās atpakaļ, no kurienes bija sācis.

"Tu tik veikli kusties, es nesaprotu, kā tevi kāds vispār spēj noķert. Kā tev izdodas tā apgriezties?" Viņa pamāja bēgošajam trusim un iesmējās. Pēkšņi meitene saprata, ka pirmo reizi pēc ilgiem laikiem bija skaļi iesmējusies. Pēdējā laikā viņa reti smējās klana ļaužu klātbūtnē; tas vienmēr izraisīja neapmierinošus skatienus. Todien viņa piedzīvoja daudz smieklīga.

- Eila, šī ķiršu miza ir veca. Tā vienkārši vairs nav lietojama, - Iza kādā agrā rītā žestikulēja. - Kad tu šodien iesi ārā, vai tu neatnestu svaigu? Netālu no klajuma uz rietumiem, pāri upei, atrodas ķirškoku birztala. Vai tu zini, kuru vietu es domāju? Paņem mizas iekšējo daļu, šajā gadalaikā tā ir vislabākā.

-Jā, māt, es zinu, kur tas ir, - viņa atbildēja.

Bija skaists pavasara rīts. Pēdējie krokusi, balti un purpursarkani, glaudās pie pirmo spilgti dzelteno narcišu graciozajiem kātiem. Skraja jaunās zāles seģene ar sīkiem stiebriņiem, kas tikko spraucās ārā no mitrās zemes, pārklāja plānu, zaļu akvareļa kārtiņu klajumu un pauguru sulīgi brūnajai zemei. Krūmu un koku kailos zarus izraibināja pirmie zaļie pumpuri, kas centās iesākt dzīvi no jauna, bet citus ar savu mākslīgo vilnu rotāja balti pūpolu punktiņi. Laipnā saule staroja, iedrošinot zemi jaunam sākumam.

Tiklīdz Eila bija ārpus klana redzesloka, meitenes rūpīgi kontrolētā izturēšanās un pazemīgā stāja atslābinājās un pārvērtās brivi līganā gaitā. Viņa nolēkšoja lejup pa lēzeno nogāzi un uzskrēja augšup pa otru pusi, ar neapzinātu smaidu pavadot atbrīvotās kustības. Garāmejot viņa uzmeta apkārtnei paviršu skatienu, kas bija pretrunā ar meitenes aktīvo prātu, redzētos augus grupējot un saglabājot atmiņā nākotnes vajadzībām.

"Tur aug jauna fitolaka [3] ," eila nodomāja, soļojot pa purvaino gravu, kur iepriekšējā vasarā bija lasījusi tās purpurkrāsas ogas. "Izrakšu dažas saknes atpakaļceļā. Iza saka, ka tās esot noderīgas ari Kreba reimatismam. Ceru, ka svaigā ķiršu miza palidzēs Izai pret klepu. Man šķiet - viņai kļūst labāk, tomēr viņa ir tik vāja. Uba aug aizvien lielāka un smagāka, Izai viņu vispār nevajadzētu celt. Varbūt es nākamreiz paņemšu Ubu sev līdzi, ja varēšu. Cik labi, ka mums nevajadzēja viņu atdot Ogai! Uba patiešām jau sāk runāt. Tas tik būs jauki, kad viņa mazliet paaugsies un mēs abas varēsim iet ārā! Paskat, kādi pūpoli! Jocīgi, ka tie liekas kā īsta vilna, kamēr ir tādi maziņi, bet, kad izaug, kļūst zaļgani. Debesis šodien ir tik zilas. Es saožu vējā jūru. Interesanti, kad mēs dosimies zvejot? Ūdenim drīz vajadzētu būt pietiekami siltam, lai varētu peldēties. Nesaprotu, kāpēc nevienam nepatīk peldēties? Jūras ūdens ir sāļš, ne tā kā upē, bet tajā es jūtos tik viegla. Es nevaru sagaidīt, kad iesim zvejot. Man liekas, ka jūras zivis man garšo vislabāk, bet olas ari man garšo. Un man patīk rāpties klinti, lai dabūtu olas. Augšā klinti ir tik patīkams vējš. Re, kur vāvere! Paskat, kā tā uzskrien tajā kokā! Kaut es tā varētu uzskriet kokā!"

Eila klīda pa mežiem apaugušajām nogāzēm līdz vēlai rīta stundai. Tad, pēkšņi atceroties, ka ir jau tik vēls, viņa mērķtiecīgi devās uz klajumu pēc ķiršu mizas, kuru Iza bija prasījusi. Pienākot tuvāk, viņa izdzirda troksni un nejaušas balsis un pamanīja klajumā vīrus. Meitene jau grasījās doties projām, bet atcerējās par ķiršu mizu un neizlēmīgi uz bridi apstājās. "Vīriem nepatiks, ja viņi mani te ieraudzīs," viņa nodomāja. "Brūns var sadusmoties un nelaist mani vairs vienu, bet Izai ir vajadzīga ķiršu miza. Varbūt viņi nepaliks te ilgi. Interesanti, ko viņi tur dara?" Klusām viņa pielavījās tuvāk, paslēpās aiz liela koka un lūrēja caur noaugušu, nesalapojušu krūmu.

Viri ievingrināja ieročus, gatavojoties medībām. Eila atcerējās, ka bija vērojusi tos izgatavojam jaunus šķēpus. Viņi bija nocirtuši slaidus, lokanus, taisnus jaunos kociņus, nomizojuši tos un noasinājuši vienu galu, vispirms apdedzinot to ugunskurā melnu un pēc tam ar spēcīgu krama skrāpi noasinot apdegušo galu smailu. Karstums padarīja smailo galu ari cietāku, tā ka to nebija viegli sašķelt un nodrupināt. Viņa vēl tagad sarāvās, atcerējusies satraukumu, ko bija izjutusi, pieskaroties vienai no koka smailēm.

"Sievietes neaiztiek ieročus," viņai tika teikts, "vai vispār jebkādus rīkus, kurus izmanto ieroču izgatavošanai," - lai gan Eila nespēja saskatīt atšķirību starp nazi, kuru izmantoja, lai sagrieztu ādu lingas izgatavošanai, un nazi, ar ko piegrieza ādu apģērbam. Tikko izgatavoto šķēpu, kuru bija aizvainojis Eilas pieskāriens, sadedzināja, par lielu sarūgtinājumu medniekam, kas to bija taisījis, un Krebs ar Izu bija pakļāvuši meiteni garai, žestu pilnai audzināšanai, pūloties iedvest meitenei riebumu pret savu rīcību. Sievietes šausminājās, ka viņai kaut kas tāds varējis ienākt prātā, un Bruņa niknais skatiens skaidri liecināja par viņa attieksmi. Tomēr visvairāk viņa nicināja ļauno prieku Brouda sejā, redzot, ka pār meiteni līst pārmetumi. Viņš pašpārliecināti tīksminājās.

Meitene no krūmu aizsega tramīgi vēroja vīrus treniņa laukā. Līdztekus šķēpiem katram bija vēl savs ierocis. Izņemot Dorvu, Grodu un Krugu, kas tālākajā malā pārrunāja šķēpa priekšrocības salldzi- nājumā ar nūju, vairums vīru darbojās ar lingām un bolām. Vorns bija kopā ar vīriem. Brūns bija nolēmis, ka pienācis laiks dot zēnam pamatzināšanas par lingu, un Zūgs apmācīja jaunekli.

Vīri kopš piecu gadu vecuma laiku pa laikam bija ņēmuši Vornu sev līdzi uz nodarbībām, bet lielāko daļu laika viņš bija vingrinājies ar savu miniatūro šķēpu, sviežot to pret mīksto zemi vai sapuvuša koka stumbru, lai sajustu rokā ieroci. Viņš vienmēr priecājās, kad tika paņemts līdzi, bet šis bija pirmais mēģinājums iemācīt jauneklim daudz grūtāko lingas lietošanas mākslu. Zemē bija iedzīts miets, un netālu atradās kaudze gludu, apaļu akmeņu, kas bija savākti no ceļā sastaptajām upēm.

Zūgs rādīja Vornam, kā saturēt kopā divus ādas strēmeles galus un kā novietot oli nelielā, apaļā iedobumā kārtīgi nolietotas lingas viducī. Tā bija veca linga, kuru Zūgs grasījās mest projām, pirms Brūns nebija viņam lūdzis mācīt zēnu. Vecais vīrs nolēma, ka nogriezīs lingu īsāku un piemēros to Vorna nelielajam augumam, tad tā vēl būs noderīga.

Eila skatījās un, vērojot pamācības, nemanot aizrāvās. Viņa koncentrējās uz Zūga skaidrojumiem un demonstrējumiem tikpat uzmanīgi kā puisis. Vornam mēģinot pirmo reizi, linga sapinās un akmens izkrita. Viņam neizdevās iemanīties lingu iegriezt tā, lai panāktu vajadzīgo centrbēdzes spēku, kas aizlidinātu akmeni. Akmens nepārtraukti krita zemē, pirms jauneklis bija paspējis sasniegt pietiekamu ātrumu, lai noturētu to ādas siksnas iedobē.

Brouds stāvēja malā un vēroja. Vorns bija viņa aizbilstamais, un tas padarīja Broudu par Vorna apbrīnas objektu. Tieši Brouds bija izgatavojis zēnam nelielo šķēpu, kuru tas visur nēsāja sev līdzi, pat gultā, un jaunais mednieks arī ierādīja Vornam, kā šķēps ir turams, kā ar sev līdzīgu pārspriežot ar zēnu jautājumu par līdzsvaru un grūdienu. Bet nu Vorns vērsa savu apbrīnas pilno uzmanību pret vecāko mednieku un Brouds jutās atstumts. Viņš bija gribējis būt tas, kurš zēnam visu iemācītu, un dusmojās, kad Brūns un Zūgs mācīja tam apieties ar lingu. Pēc vēl vairākiem neveiksmīgiem Vorna mēģinājumiem Brouds pārtrauca mācības.

- Nu, ļauj man parādīt, kā tas jādara, Vorn, - Brouds pamāja, pastūmis veco vīru malā.

Zūgs pakāpās atpakaļ un uzmeta asu skatienu uzpūtīgajam jauneklim. Visi apstājās un vēroja, bet Brūns raidīja niknu skatienu. Viņam nepatika Brouda augstprātīgā izturēšanās pret klana labāko šāvēju. Viņš bija licis mācīt jaunekli Zūgam, nevis Broudam. "Var jau interesēties par jauno puisi," Brūns nodomāja, "tomēr viņš aiziet par tālu. Vornam jāmācās no paša labākā, un Brouds zina, ka linga nav viņa veiksmīgākais ierocis. Viņam jāsaprot, ka labs vadonis izmanto ikviena vīra prasmes. Zūgs ir visprasmīgākais, un viņam pietiks laika apmācīt zēnu, kamēr mēs, pārējie, medīsim. Brouds uzņemas par daudz; viņš ir pārāk lepns. Kā es varēšu viņu iecelt augstākā kārtā, ja viņš nekļūs saprātīgāks? Broudam ir jāsaprot, ka viņš nav ievērojams tikai tāpēc, ka kļūs par vadoni, bet arī tieši tāpēc, ka kļūs par vadoni."

Brouds izņēma zēnam no rokām lingu un pacēla akmeni. Viņš ielika to lingas iedobē un lidināja uz mērķi. Tas nokrita zemē īsi pirms atzīmes. Tā bija visparastākā klana viru problēma, lietojot lingu. Viņiem bija jāiemācās kompensēt savu roku locītavu ierobežotību, kas, lingu iegriežot, neļāva tiem izdarīt pilnu loku. Brouds bija nikns, ka netrāpīja, un jutās mazliet muļķīgi. Viņš pasniedzās pēc vēl viena akmens un steidzīgi to izmeta, gribēdams parādīt, ka var to izdarīt. Jaunais vīrietis apzinājās, ka visi viņu vēro. Linga bija īsāka par to, kuru viņš bija pieradis turēt, un akmens aizlidoja krietni pa kreisi, atkal nesasniedzot mērķi.

-    Vai tu centies iemācīt Vornu vai vēlies pats kādas pāris nodarbības, Broud? - Zūgs izsmejoši žestikulēja. - Es varu palikt mērķi tuvāk.

Brouds centās apvaldīt dusmas - viņam nepatika būt par Zūga izsmiekla objektu, un viņš bija nikns uz sevi, ka visu laiku nevarēja trāpīt pēc tam, kad bija pievērsis apkārtējo uzmanību. Viņš izmeta vēl vienu akmeni, šoreiz pārcenšoties un aizsviežot to tālu aiz mērķa.

-    Ja tu pagaidīsi, līdz beigšu mācīt zēnu, es labprāt pamācīšu arī tevi, - Zūgs pamāja, visam tā augumam paužot izteiktu sarkasmu. - Izskatās, ka tu spētu lietot lingu.

Vecā vira pašlepnuma jūtas bija atriebtas.

-    Kā gan Vorns kaut ko var iemācīties ar tādu sapuvušu vecu lingu kā šī? - Brouds nikni aizstāvējās, riebumā nosviežot ādas siksnu zemē. - Neviens nespētu izsviest akmeni ar tādu vecu rīku. Es tev uztaisīšu jaunu lingu, Vorn. No tevis nevar gaidīt, lai tu iemācies sviest ar veca vīra nolietotu lingu. Viņš pat vairs nespēj medīt.

Nu sadusmojās Zūgs. Atstādināšana no aktīvajiem medniekiem vienmēr bija trieciens vīra lepnumam, un Zūgs bija cītīgi strādājis, lai pilnveidotu savu prasmi apieties ar sarežģīto ieroci un saglabātu attāluma izjūtu. Zūgs reiz bija ieņēmis otrā vira godu, tāpat kā viņa sievas dēls, un vira lepnums bija īpaši ievainojams.

-    Labāk būt vecam vīram nekā puikam, kas domā, ka ir virs, - Zūgs atcirta, sniedzoties pēc lingas pie Brouda kājām.

Noniecinājums viņa vīra godam bija vairāk, nekā Brouds spēja izturēt, tas bija pēdējais salmiņš. Viņš vairs nevarēja savaldīties un pagrūda veco viru. Zūgs zaudēja līdzsvaru, nebija pietiekami veikls un smagi nogāzās zemē. Viņš sēdēja, kur nokritis, ar priekšā izstieptām kājām, lūkojoties ar plati ieplestām, pārsteiguma pilnām acīm. To viņš nekādi nebija gaidījis.

Klana mednieki nekad neaizskāra viens otru fiziski; tāds sods tika aiztaupīts sievietēm, kuras nesaprata vieglākus aizrādījumus. Jauno vīriešu pāri plūstošā enerģija tika iztērēta cīkstēšanās pasākumos, kuri tika pārraudzīti, vai skriešanās un šķēpmešanas sacensībās, vai lingas un bolās mešanas sacīkstēs, kas vienlaikus kalpoja, lai veicinātu medību iemaņu apgūšanu. Medību un pašdisciplīnas māka klanā bija vīrišķības mērs, jo izdzīvošana bija atkarīga no sadarbības. Brouds bija gandrīz tikpat pārsteigts par savu straujumu kā Zūgs, un, tiklīdz viņš bija aptvēris, ko izdarījis, jaunekļa seja aiz kauna kļuva sarkana.

-    Broud! - vārds atskanēja no vadoņa mutes kā aizturēts rēciens. Brouds palūkojās augšup un sarāvās verdziskā padevībā. Viņš nekad nebija redzējis Bruņu tik saniknotu. Vadonis tuvojās viņam, stingri sperot katru soli, viņa žesti bija aprauti un stingri kontrolēti.

-    Šī bērnišķīgā rakstura izpausme ir nepiedodama! Ja tu jau nebūtu zemākās kārtas mednieks, es tevi tur pazeminātu. Kas tev lika iejaukties zēna mācīšanā? Vai es tev to liku, vai varbūt Zūgs, vai Vorns? - Dusmas zvēroja vadoņa acīs. - Tu sevi sauksi par mednieku? Tu taču nevari sevi nosaukt par viru! Pat Vorns prot sevi valdīt labāk nekā tu. Sievietei ir vairāk pašdisciplīnas. Tu būsi nākamais vadonis: vai tā tu vadīsi vīrus? Tu ceri vadīt klanu, nespējot vadīt pats sevi? Neesi tik pašpārliecināts par savu nākotni, Broud! Zūgam ir taisnība. Tu esi bērns, kurš domā, ka ir vīrs.

Brouds jutās pazemots. Viņš nekad nebija tik smagi apkaunots - un vēl mednieku un Vorna priekšā. Jauneklim gribējās skriet projām un paslēpties - viņš nekad nespēs to aizmirst. Brouds labprātāk būtu sastapies ar uzbrūkošu alu lauvu nekā ar Bruņa dusmām - Bruņa, kas savas dusmas izrādīja reti, kam tas reti bija jādara. Viens nikns vadoņa skatiens, vadoņa, kurš komandēja ar nesatricināmu cieņu, kuram bija līdera spējas un nelokāma pašdisciplīna, bija pietiekams, lai liktu jebkuram klana loceklim, vīrietim vai sievietei, pielēkt kājās, lai to paklausītu. Brouds pazemīgi nodūra galvu.

Brūns paskatījās uz sauli, tad deva zīmi, ka jādodas ceļā. Pārējie mednieki, neveikli klausoties Bruņa iznicinošo rājienu, jutās atviegloti, ka tika projām. Tie soļoja pakaļ vadonim, kas ātrā soli devās atpakaļ uz alu. Brouds noslēdza gājienu, viņa seja vēl aizvien bija piesarkusi.

Eila stāvēja sarāvusies un nekustīga, kā iemieta zemē, baidoties pat elpot. Meitene bija sastingusi aiz bailēm, ka viri varētu viņu ieraudzīt. Viņa saprata, ka bija redzējusi ainu, kuru nekad nevienai sievietei neļautu noskatīties. Brouds nekad nebūtu tik asi kritizēts sievietes priekšā. Viri, lai kāds būtu izaicinājums, uzturēja solidaritātes brālību sieviešu klātbūtnē. Bet šajā notikumā meitenes acis ieraudzīja vīrus no tādas puses, par kuras esamību viņa nebija zinājusi. Viņi nebija visvarenas, brīvas būtnes, kas valdīja nesodīti, kā meitene bija domājusi. Tiem ari bija jāklausa pavēlēm, un viņus ari varēja norāt. Vienīgi Brūns šķita visvarenākais, kuram piederēja augstākā vara. Meitene nesaprata, ka Brūnam bija jāpakļaujas daudz lielākiem ierobežojumiem nekā visiem citiem: klana tradīcijām un paražām, netveramajiem, neaprēķināmajiem gariem, kas valdīja pār dabas spēkiem, un savai atbildības izjūtai.

Eila palika slēptuvē vēl ilgi pēc tam, kad viri bija pametuši treniņu laukumu, baidoties, ka tie varētu atgriezties. Viņa vēl aizvien bija nobijusies, kad beidzot uzdrošinājās iznākt ārā no paslēptuves aiz koka. Lai gan meitene vēl pilnībā neizprata būtību, ko viņas jaunā atskārsme sniedza par klana vīriešu dabu, vienu gan tā saprata: viņa bija redzējusi Broudu tikpat pazemīgu kā jebkuru sievieti, un tas viņu iepriecināja. Viņa bija iemācījusies nīst plātlgo jauno vīrieti, kurš bez žēlastības piesējās meitenei, norājot to par mazāko pārkāpumu, neprasot, vai viņa apzinās, ka tas ir nepareizi vai ne; Eilai bieži vien bija skrambas vīrieša ātrās dabas dēļ. Šķita, ka viņa nekad nespēs tam izdabāt, lai cik ļoti meitene censtos.

Eila soļoja pa klajumu, domādama par šo atgadījumu. Tuvojoties mērķim, viņa ieraudzīja lingu vēl turpat zemē, kur Brouds to dusmās bija aizsviedis. Aizejot neviens nebija iedomājies to pacelt. Viņa ilgi raudzījās, neuzdrošinoties tai pieskarties. Tas bija ierocis, un bailes no Bruņa lika viņai nodrebēt, jau iedomājoties vien, ka varētu izdarīt kaut ko tādu, kas liktu viņam sadusmoties uz meiteni tikpat ļoti, cik nikns viņš bija uz Broudu. Eilas domas aizklīda atpakaļ pie visu to notikumu virknes, kurus tā nupat bija redzējusi, un, uzlūkojot bez- formlgo ādas strēmeli, viņa atcerējās Zūga pamācības Vornam un Vorna grūtības. "Vai tas tiešām ir tik sarežģīti? Ja Zūgs mācītu mani, vai es to spētu?"

Meiteni nobiedēja pašas domu pārdrošība, un viņa palūkojās apkārt, lai pārliecinātos, ka ir viena, nobijusies, ka kāds, to ieraugot, varētu uzzināt viņas prātojumus. "Pat Brouds nespēja to izdarīt," viņa atcerējās. Viņa domāja par to, kā Brouds bija centies trāpīt mērķi, un par Zūga nicinošajiem žestiem, kad puisim tas nebija izdevies, un nemanāms smaids pārslīdēja meitenes sejai.

Vai Brouds kļūtu traks aiz dusmām, ja es to izdarītu, bet viņš nespētu? Eilai patika doma, ka viņa visā pārspēj Broudu. Vēlreiz pametusi skatienu apkārt, meitene apņēmīgi palūkojās zemē uz lingu, tad strauji noliecās un pacēla to. Meitene sajuta nolietotā ieroča lokano ādu un pēkšņi iedomājās par sodu, ko viņa saņemtu, ja kāds to redzētu ar lingu rokā. Viņa gandrīz nometa to atkal zemē, ātri paskatījusies pāri klajumam tai virzienā, kurp bija devušies vīri. Eilas skatiens apstājās pie nelielas akmeņu kaudzītes.

"Interesanti, vai es to spētu? Ai, Brūns būtu tik dusmīgs uz mani, es nezinu, ko viņš izdarītu. Un Krebs teiktu, ka esmu slikta meitene. Es patiesi esmu slikta - tikai tāpēc, ka pieskāros šai lingai. Kas gan tur var būt tik slikts, ja pieskaras tādai ādas strēmelei? Tikai tāpēc, ka to lieto akmeņu sviešanai? Vai Brūns man sistu? Brouds gan. Viņš būtu priecīgs, ka es tai esmu pieskārusies, tad viņam būtu attaisnojums, ka var mani sist. Viņš nu gan būtu trakoti dusmīgs, ja zinātu, ko esmu redzējusi. Viņi būtu ļoti nikni. Vai to dusmas būtu daudz lielākas, ja es pamēģinātu ari sviest? Slikti, jau tāpat ir slikti, vai ne? Interesanti, vai es varētu trāpīt ar akmeni tajā mērķī?"

Meitene mocījās starp vēlēšanos izmēģināt lingu un apziņu, ka viņai aizliegts to darīt. Tas bija slikti. Viņa zināja, ka tas ir slikti. Bet viņa gribēja izmēģināt. "Ko mainīs vēl viens slikts darbs? Neviens nekad to neuzzinās, te nav neviena, izņemot mani." Viņa vēlreiz vainīgi palūkojās visapkārt, tad devās akmeņu kaudzes virzienā. Eila pacēla vienu un mēģināja atcerēties, ko bija mācījis Zūgs. Viņa rūpīgi salika kopā abus galus un stingri satvēra tos. Adas cilpa vaļīgi nokarājās. Meitene jutās neveikli, neprolot ielikt akmeni pamatīgi novalkātajā iedobē. Vairākas reizes akmens izkrita, tiklīdz to iešūpoja. Viņa koncentrējās, cenšoties iztēloties, kā to bija darījis Zūgs.

Viņa mēģināja vēlreiz, taču linga augšā apstājās, un akmens atkal nokrita zemē.

Nākamajā reizē Eilai izdevās noķert īsto mirkli un aizsviest apaļo oli dažus soļus tālāk. Sajūsmināta viņa paņēma vēl vienu akmeni. Pēc vairākiem neveikliem mēģinājumiem viņai vēlreiz izdevās. Nākamie trīs mēģinājumi bija neveiksmīgi, tad viens akmens aizlidoja garām mērķim, tomēr jau tuvāk. Meitene sāka iemanīties.

Kad akmeņu kaudzīte bija beigusies, viņa tos atkal savāca, pēc tam vēl trešo reizi. Bet ceturtajā tūrē viņa jau spēja izsviest lielāko daļu akmeņu, pārāk bieži nenometot tos zemē. Eila paskatījās zemē uz trim atlikušajiem akmeņiem. Viņa pacēla vienu, ievietoja to lingā, sagrieza virs galvas un palaida vaļā. Akmenim trāpot tieši mērķī un atlecot atpakaļ, meitene izdzirda būkšķi un uzvaras sajūsmā palēcās gaisā.

"Es to izdarīju! Es trāpīju mērķī!" Tā bija tīrā nejaušība, laimīgs gadījums, tomēr tas nemazināja meitenes prieku. Nākamais akmens netrāpīja mērķi, bet aizlidoja tālu tam garām, un pēdējais nokrita zemē tikai dažas pēdas tālāk no meitenes. Tomēr vienu reizi tas viņai bija izdevies, un viņa bija pārliecināta, ka spēs to izdarīt vēlreiz.

Eila atkal sāka lasīt kopā akmeņus, bet ievēroja, ka saule jau tuvojas horizontam. Pēkšņi meitene atcerējās, ka viņai taču jāsagādā Izai savvaļas ķirša miza. "Kā tas varēja būt, ka ir jau tik vēls?" viņa nodomāja. "Vai es te būtu pavadījusi visu pēcpusdienu? Iza būs satrau- kusies, un Krebs tāpat." Eila steidzīgi iebāza lingu apmetņa ielocē, aizskrēja līdz ķiršiem, nošķēla ar aso krama nazi ķirša ārējo mizu un nokasīja garas šķiedras no iekšējā kambija kārtas. Tad skriešus, cik vien ātri prata, meitene devās atpakaļ uz alu, palēninot gaitu tikai tad, kad tuvojās upei, lai pieņemtu sievietēm pienākošos bijīgo stāju. Eila bija nobijusies, ka viņu sagaida lielas nepatikšanas par to, ka tik ilgi bijusi projām; viņa negribēja vēl kādam sagādāt lieku iemeslu dusmām.

-    Eila! Kur tu biji? No uztraukuma esmu gandrīz slima. Es biju pārliecināta, ka tev uzbrucis kāds zvērs. Jau grasījos lūgt Krebu, lai Brūns iet tevi meklēt, - Iza sāka bārties, tikko ieraudzījusi meiteni.

-    Es meklēju, vai neieraudzīšu kādus jaunos dzimumus, un devos projām pa klajumu, - Eila teica, juzdamās vainīga. - Es neiedomājos, ka ir jau tik vēls. - Tā bija patiesība, bet ne visa patiesība. - Te būs tava ķiršu miza. Fitolakas jau lien ārā no zemes tur, kur tās auga pagājušajā gadā. Vai tu man neteici, ka saknes noderēs arī Kreba reimatismam?

-     Jā, bet tev jāaplej sakne un sāpju mazināšanai jāizmanto uzlējums. Ogas noder ari pret audzējiem un kupriem, - zāļu sieva iesāka, automātiski atbildot uz meitenes jautājumiem, taču tad sarunu pārtrauca. - Eila, tu centies novērst manu uzmanību ar dziedināšanas jautājumiem. Tu zini, ka nedrīkstēji tik ilgi palikt projām un likt man tā uztraukties, - Iza žestikulēja. Viņas dusmas tagad, kad viņa zināja, ka bērnam nekas nekaiš, bija pārgājušas, tomēr tā gribēja justies droša, ka Eila viena pati vairs nepaliks projām tik ilgu laiku. Iza uztraucās vienmēr, kad Eila bija projām. - Es vairs tā nedarīšu, Iza, bez tavas atļaujas. Es vienkārši nepamanīju, ka ir jau tik vēls.

Viņām ieejot alā, Uba, kas visu dienu Eilu bija meklējusi, beidzot ieraudzīja meiteni. Mazā metās tai pretim ar savām tuklajām, līkajām kājelēm un saklupa, līdz tai netikusi. Eila paspēja mazuli pacelt, pirms tas bija nokritis, un sagrieza to augstu gaisā. - Vai es kādreiz nedrīkstētu paņemt Ubu sev līdzi, Iza? Es nepaliktu pārāk ilgi. Es varētu sākt viņai ierādīt dažas lietas.

-    Viņa vēl ir pārāk maza, lai saprastu. Viņa vēl tikai mācās runāt, - Iza atbildēja, bet, redzot, cik abas kopā jutās laimīgas, piebilda: - Domāju, ka reizēm varēsi viņu paņemt sev līdzi, ja vien tu neiesi pārāk tālu.

-    Ai, cik labi! - Eila iesaucās, ar mazuli uz rokām apkampjot Izu. Viņa skaļi iesmējās, turot meitenīti gaisā, bet Uba skatījās uz Eilu, mirkšķinot apbrīnas pilnās acis. - Tas tik būs jautri, Uba, - viņa teica, nolikusi bērnu zemē. - Māte ļaus tev nākt man līdzi.

"Kas tam bērnam lēcies?" Iza prātoja. "Es viņu neesmu redzējusi tik sajūsminātu jau ilgāku laiku. Laikam jau šodien gaisā klīst sveši gari. Vispirms vīri agri pārnāca mājās; un tie nesēž un nesarunājas kā parasti, katrs aizgājis pie sava ugunskura un gandrīz nepievērš uzmanību sievietēm. Šķiet, neredzēju, ka kāds būtu kādu sabāris. Pat Brouds bija pret mani gandrīz laipns. Tad vēl Eila aiziet uz visu dienu un pārnāk pilna enerģijas, visus apkampj. Es neko nesaprotu."

10

-Jā? Ko tu gribi? - Zūgs nepacietīgi pamāja. Bija neparasti tveicīgs tik agram ritam. Zūgam bija karsti, un viņš jutās slikti, nosvīdis svelmainajā saulē, ar trulu skrāpi apstrādājot lielo, žūstošo briežādu. Vīrs nejutās priecīgs, ka viņu traucē, jo sevišķi tā plakansejainā, neglītā meitene, kura tikko ar noliektu galvu bija apsēdusies tam blakus, gaidot, kad viņš atļaus tai runāt.

- Vai Zūgs gribētu padzerties ūdeni? - Eila pamāja, atturīgi paceļot skatienu, kad viņš viegli uzsita meitenei pa plecu. - Šitā meitene bija pie avota un redzēja mednieku strādājam karstajā saulē. Meitene nodomāja, ka medniekam droši vien slāpst, viņa negribēja to traucēt, - Eila formāli teica, kā tas pieklājās, uzrunājot mednieku. Meitene sniedza tam bērza mizas krūzi un pastiepa pretim vēsu, pilošu ūdens maisu, taisītu no kalnu kazas kuņģa.

Zūgs atzinīgi norūca, apslēpis pārsteigumu par meitenes prā- tīgumu, kamēr tā lēja ūdeni viņa krūzē. Vīram nebija izdevies piesaistīt nevienas sievietes uzmanību, lai pateiktu, ka grib dzert, un tieši tobrīd viņam negribējās pašam celties. Ada bija gandrīz izžuvusi. Bija ļoti svarīgi turpināt to apstrādāt, lai gala rezultātā āda būtu tik lokana un elastiga, kā viņš vēlējās. Zūga skatiens sekoja meitenei, kad tā nolika ūdens somu ēnainā vietā turpat netālu un izvilka sauju cietu zāļu un ūdenī izmērcētas saknes, lai sagatavotos groza pīšanai.

Lai gan Uka vienmēr ar cieņu izturējās pret viņa lūgumiem un izpildīja tos bez kavēšanās kopš tā brīža, kad viņš ar sievas dēlu bija tiem pievienojies, viņa reti uzklausīja Zūga prasības tā, kā to pirms nāves bija darījusi viņa paša sieva. Ūkas galvenā uzmanība tika pievērsta Grodam, un Zūgam bija pietrūcis to īpašo mazo ērtību, ko sniedz uzticams dzīvesdraugs. Zūgs ik pa brīdim uzmeta acis tuvumā sēdošajai meitenei. Viņa sēdēja klusi, nodevusies darbam. "Mogurs to ir labi apmācījis," viņš nodomāja. Zūgs nemanīja, ka meitene ar acs kaktiņu vēro vīru, kā tas velk, stiepj un kasa slapjo ādu.

Vēlāk vakarā vecais vīrs viens pats sēdēja alas priekšā, lūkojoties tālumā. Mednieki bija projām. Uka un pārējās sievietes bija aizgājušas tiem līdzi, un Zūgs kopā ar Ovru bija ieturējis maltīti pie Gūva uguns. Redzot jauno sievieti, tagad pavisam pieaugušu un izgājušu pie vīra, - un likās, ka pavisam nesen viņa bija vēl tikai bērns Ūkas rokās, - Zūgs pēkšņi sajuta laika plūdumu, kas bija atņēmis tam spēku, lai kopā ar vīriem dotos medībās. Viņš bija aizgājis no pavarda drīz pēc ēšanas. Vīrs bija iegrimis dziļās domās, kad ieraudzīja meiteni ar pītu bļodu rokās nākam uz savu pusi.

-    Meitene salasīja vairāk aveņu, nekā mēs spējam izlietot. - Viņa apsēdās, saņēmusi atļauju. - Vai mednieks vēl nav pārāk pieēdies un varēs apēst ogas, lai tās neiet zudumā?

Zūgs pieņēma piedāvātās ogas ar prieku, kuru viņam lāgā neizdevās noslēpt. Eila klusi sēdēja bijīgā attālumā, kamēr Zūgs baudīja saldās, sulīgās ogas. Pabeidzis ēst, vīrs atdeva bļodu, un meitene ātri aizgāja. "Nesaprotu, kāpēc Brouds saka, ka viņa neizrāda cieņu," tas nodomāja, vērojot meiteni aizejam. "Neko tik sliktu viņā neredzu, izņemot to, ka viņa ir izcili neglīta."

Nākamajā dienā Eila atkal atnesa ūdeni no aukstā strauta, kamēr Zūgs strādāja, un izklāja tuvumā materiālus, no kuriem taisīja vākšanai paredzēto grozu. Vēlāk, kad Zūgs bija tikko pabeidzis iesmērēt mīkstajā briežādā taukus, pie vecā vīra piekliboja Mogurs.

-    Grūti apstrādāt ādu karstajā saulē, - viņš pamāja.

-    Es taisu vīriem jaunas lingas un apsolīju arī Vornam vienu. Lingas ādai jābūt ļoti elastīgai; tā jāapstrādā visu laiku, kamēr tā žūst, un taukiem pilnībā jāuzsūcas. To vislabāk darīt saulē.

-    Esmu pārliecināts, ka mednieki tās saņems ar prieku, - Mogurs piebilda. - Visiem zināms, ka tu esi meistars, ja runājam par lingām. Es jūs abus ar Vornu vēroju. Zēnam ir laimējies, ka viņu māci tu. To mākslu nav viegli apgūt. Arī lingas izgatavot ir māksla.

Zūgs staroja, dzirdot burvja uzslavu. - Rīt es tās izgriezīšu. Vīru izmērus es zinu, bet man vajadzēs to piemērīt Vornam. Lingai jāieguļ rokā, lai būtu vislabākā precizitāte un spēks.

-     Iza un Eila gatavo purva teteri, kuru tu viendien pārnesi kā mogura daļu. Iza māca meitenei to pagatavot, kā man vislabāk garšo. Vai negribi paņemt savu ēdienu un atnākt šovakar pie Mogura pavarda? Eila gribēja, lai tevi uzaicinu, un es priecāšos par tavu sabiedrību. Dažreiz vīram gribas parunāties ar kādu vīru, bet pie mana pavarda ir tikai sievietes.

-    Zūgs ēdīs kopā ar Moguru, - vecais vīrs atbildēja, acīm redzami iepriecināts.

Lai gan kopīgi mielasti tika rīkoti bieži un divas ģimenes nereti ēda kopā, jo īpaši gadījumā, ja tām bija radniecīgas saites, Mogurs reti ielūdza pie sava pavarda kādu no malas. Pašam sava vieta viņam vēl bija kas jauns, un viņš ar prieku atpūtās savu sieviešu sabiedrībā. Bet Zūgu Krebs pazina jau kopš bērnības, un tam vienmēr bija paticis šis vīrs, burvis pret to izturējās ar cieņu. Iepriecinājums vecā vīra sejā lika Moguram aizdomāties par to, ka viņš to būtu varējis uzaicināt jau agrāk. Krebs priecājās, ka Eila bija par to ieminējusies. Galu galā Zūgs viņam bija iedevis teteri.

Iza nebija radusi pie sabiedrības. Viņa uztraucās un raizējās, un pārspēja pati sevi. Viņas zināšanas par zālītēm attiecās tiklab uz garšvielām, kā ari uz ārstnieciskajiem augiem. Viņa zināja, kādu šķipsniņu piemest un kas ar ko vislabāk saderēs, lai pastiprinātu ēdiena garšu. Ēdiens šķita izcili garšīgs, Eila - īpaši uzmanīga savā neuzbāzīgajā veidā, un Mogurs bija apmierināts ar abām. Kad vīri bija pieēdušies, Eila pasniedza tiem maigu zālīšu tēju, kumelīšu un piparmētru maisījumu, kas, kā Iza zināja, veicināja gremošanu. Klātesot divām sievietēm, kuras bija gatavas uzklausīt ikvienu viņu vēlēšanos, un tuklam, apmierinātam mazulim, kas rāpās abiem vīriem klēpi un laimīgi raustīja tos aiz bārdām, ļaujot tiem atkal justies jauniem, abi vecie viri atpūtās un atcerējās pagājušos laikus. Zūgs jutās pateicīgs, vienīgi nedaudz apskauda vecā burvja laimīgo pavardu, kuru tas varēja saukt par savējo, un Mogurs jutās laimīgāks nekā jelkad savā dzīvē.

Nākamajā dienā Eila vēroja, kā Zūgs piemēra ādas sloksni Vornam, un uzmanīgi klausījās, kamēr vecais vīrs skaidroja, kāpēc gali jāsašaurina tieši tā, kāpēc tiem nevajadzētu būt ne par garu, ne par īsu, un skatījās, kā viņš ievieto apaļu, ūdeni gulējušu akmeni cilpas vidū un izstiepj ādu tik daudz, lai tā veidotu kausiņu. Kad meitene atnesa vīram ūdeni, tas vāca kopā skrandas, kas bija atlikušas pēc vairāku lingu izgriešanas.

-    Vai Zūgs kā citādi izmantos atlikušos gabaliņus? Ādiņa izskatās tik mīksta, - viņa pamāja.

Zūgu pārņēma jūtu uzplūdi pret uzmanīgo meiteni, kas viņu apbrīnoja. - Es vairs neizmantošu tos gabalus. Vai tev tie patīk?

-    Meitene būtu pateicīga. Es domāju, ka daži gabaliņi ir pietiekami lieli, lai tos varētu izmantot, - viņa pamāja ar noliektu galvu.

Nākamajā dienā Zūgam pietrūka Eilas, kas strādātu tam blakus un atnestu ūdeni. Lai gan viņa darbs bija pabeigts un ieroči gatavi. Viņš ievēroja meiteni dodamies uz mežu ar mugurā uzsietu jauno grozu un sakņu lāpstiņu rokā. "Viņa droši vien vāks Izai augus," vīrs nosprieda. "Es galīgi nesaprotu Broudu." Zūgam diez kā nepatika jaunais vīrietis; viņš nebija aizmirsis tā uzbrukumu sev pirms kāda laika šovasar. "Kāpēc viņš uzmana meiteni? Meitene ir strādīga, ar cieņu un uzticību izturas pret Moguru. Viņam ir laimējies ar Izu un meiteni." Zūgs atcerējās patīkamo vakaru, kuru bija pavadījis kopā ar lielo burvi, un prātoja, kāpēc Mogurs nekad agrāk viņu nebija atminējies. Vecais vīrs atcerējās, ka tieši Eila bija lūgusi Moguru uzaicināt viņu uz kopējām vakariņām. Viņš vēroja, kā slaidā meitene ar taisnajām kājām soļo projām. "Žēl gan, ka viņa ir tik neglīta," tas nodomāja, "kādu dienu viņa varētu būt laba sieva."

Izgatavojusi sev jaunu lingu no Zūga dotajiem atlikumiem, lai aizvietotu veco, kas beidzot bija nolietota, Eila nolēma sameklēt tālāk no alas kādu vietu, kur pavingrināties. Viņa pastāvīgi baidījās, ka kāds to varētu pieķert. Meitene devās augšup pa straumi gar upi, kas tecēja netālu no alas, tad, spraucoties cauri biezam pamežam, lejup no kalna gar strautu, kas ieplūda upē.

Viņas ceļu aizšķērsoja stāva klints, kurai pāri krietni tālu šļācās strauta kaskāde. Izvirzītie klints izciļņi, kuru robotās kontūras mīkstināja košs tumši zaļu sūnu spilvens, sašķēla krītošo ūdeni, kas, atsitoties no akmens uz akmeni, sašķīda garās, plānās straumītēs, izveidojot miglas aizkaru, un krita tālāk. Pirms aizplūšanas ūdens sakrājās putojošā baseinā, seklā, akmeņainā padziļinājumā ūdenskrituma pakājē, lai savienotos ar lielāku ūdensceļu. Siena bija šķērslis, kas stiepās paralēli upei, bet, Eilai soļojot gar tās pamatni atpakaļ alas virzienā, straujais kritums spējā leņķī sāka virzīties augšup un pārgāja stāvā, tomēr pārvaramā slīpumā. Virsotnē zeme atkal kļuva līdzena, un, turpinot ceļu, meitene nonāca strauta augšdaļā un devās tālāk augšup pa straumi.

Slapjš, zaļi pelēks ķērpis klāja priedes un egles, kas bija galvenie koki augstienes līdzenumā. Vāveres skriešus metās augšup pa slaidajiem kokiem un pāri visdažādāko sūnu velēnai, kas biezā vienlaidu paklājā sedza zemi, akmeņus un sakritušos kokus, ietverot visas nokrāsas - no gaiši dzeltenās līdz pat tumši zaļajai. Priekšā meitene ieraudzīja spožu sauli, kas spraucās cauri mūžzaļajam biezoknim.

Tālāk gar strautiņu skujkoki izretojās, sajaucoties ar nedaudzajiem lapu kokiem, kas bija sarāvušies tik mazi kā krūmi un izbeidzās klajumā. Viņa iznira no meža nelielā pļavā, kuras tālākais gals atdūrās pie pelēkbrūnas klints, ko, kalnam strauji kāpjot augšup, klāja reti zemei pieglaudušies augi.

Gar vienu pļavas pusi līkumojošais strautiņš iztecēja no liela avota, kurš plūda ārā no klints sānu sienas netālu no liela lazdu pudura, kas krāšņi izcēlās uz klints fona. Kalnu grēda bija kā medus kāre ar pazemes ejām un kanāliņiem, kuri izfiltrēja šļūdoņa ūdeņus, līdz tie atkal iznāca virszemē kā dzidri, dzirkstoši avoti.

Eila šķērsoja kalna augstienes pļavu un dziļi ieelpoja auksto gaisu, tad apstājās, lai pārbaudītu vēl nenogatavojušos riekstu čemurus, ietvertus zaļos, durstīgos apvalkos. Viņa norāva čemuru, nolobīja apvalciņu un ar zobiem pārkoda mīksto čaulu, atklājot spoži baltu pusgatavu kodoliņu. Nenobriedušie rieksti viņai garšoja labāk nekā pilnīgi gatavie, kas jau bija nokrituši zemē. Riekstu garša izraisīja viņā ēstgribu, un Eila sāka lasīt riekstu čemurus un likt grozā. Sniedzoties pēc riekstiem, viņa pamanīja koka lapotnē tumšu plankumu.

Meitene uzmanīgi pašķīra zarus un ieraudzīja nelielu alu, ieslēptu biezajā riekstkoku puduri. Viņa pastūma zarus malā, uzmanīgi palūkojās iekšā un iegāja alā, palaižot zarus vaļā. Saules stari izrotāja vienu sienu ar gaismas un ēnu rakstu un vāji izgaismoja alas iekšieni. Nelielā grota bija aptuveni divpadsmit pēdu dziļa un divreiz mazāka platumā. Pasniedzoties augšup, Eila gandrīz varēja aizskart ejas griestus. Griesti pakāpeniski nolaidās aptuveni uz pusi dziļāk, dibenplānā, tuvāk sausajai, netīrajai grīdai, pazeminoties straujāk.

Tas bija tikai necils caurums kalna sienā, taču pietiekami liels, lai maza meitene tajā varētu ērti pārvietoties. Viņa ieraudzīja sapuvušu riekstu slēptuvi un dažas vāveres spiras blakus ieejai un saprata, ka alu nav izmantojis lielāks radījums. Sajūsmināta par savu atradumu, Eila apdejoja pilnu riņķi. Ala šķita kā radīta viņai.

Meitene devās ārā un paskatījās pāri klajumam, tad pakāpās nelielu gabaliņu augstāk pa kailo klinti un ar piepūli izkļuva uz šauras apmales, kas spirālveidā apņēma klinti. Tālu priekšā, divu kalnu spraugā, mirgoja iekšzemes jūras ūdens. Lejā, netālu no šaurās, sudrabotās upes lentes, varēja saskatīt sīku figūriņu. Meitene atradās gandrīz tieši virs klana alas. Kāpjot zemē, viņa apgāja apkārt klajumam.

"Te ir vienkārši ideāli," viņa nodomāja. "Pļavā es varu vingrināties, blakus ir ūdens, ko padzerties, un, ja līs, es iebēgšu alā. Tur es varu paslēpt arī savu lingu. Tad man nevajadzēs baidīties, ka Krebs vai Iza to atradis. Te ir pat rieksti, un vēlāk es varēšu kādus savākt ziemai. Vīri gandrīz nekad nemedī tik augstu. Tā būs mana vietiņa." Viņa pārskrēja pāri laukumam pie strauta un sāka meklēt gludus, apaļus oļus, lai izmēģinātu jauno lingu.

Eila gāja trenēties uz savu slēptuvi katru brīvu brītiņu. Viņa atrada taisnāku, kaut ari stāvāku ceļu uz nelielo kalnu pļavu, kur bieži vien iztraucēja ganoties savvaļas aitas, kalnu kazas vai tramīgus briežus. Taču dzīvnieki, kas apmeklēja kalnu ganības biežāk, drīz vien pierada pie meitenes, vienīgi pārvietojās uz pļavas pretējo pusi, kad tā ieradās.

Kad sviešana ar akmeni mērķi kļuva neinteresanta, meitene, apgūstot lingas lietošanas māku, uzstādīja sev grūtākus mērķus. Viņa vēroja, ko Zūgs mācīja Vornam, un vēlāk pati lietoja minētos padomus un paņēmienus, nodarbojoties vienatnē. Eilai tā bija rotaļa, kaut kas iepriecinošs; un, lai būtu vēl interesantāk, meitene salīdzināja savus un Vorna panākumus. Linga nebija tā mīļākais ierocis, tai bija vecu viru lietu piegarša. Zēnam vairāk interesēja šķēps, galveno mednieku ierocis, un tam izdevās nogalināt atsevišķus lēnākus dzīvniekus - čūskas un dzeloņcūkas. Zēns neveltīja lingai tik lielu uzmanību kā Eila, un viņam veicās grūtāk. Apziņa, ka viņa ir labāka par zēnu, sniedza meitenei lepnuma un gandarījuma izjūtu, arī nemanāmas izmaiņas uzvedībā - izmaiņas, kuras nepalika nepamanītas Broudam.

No sievietēm sagaidīja, ka viņas būs paklausīgas, pakalpīgas, nemanāmas un pazemīgas. Valdonīgais jaunais vīrietis uztvēra to kā personisku apvainojumu, ja meitene nemaz nesarāvās, viņam tuvojoties. Tas apdraudēja viņa vīrišķību. Brouds vēroja Eilu, cenšoties saskatīt, kas viņā mainījies, un bija gatavs meiteni iepļaukāt, lai tikai ieraudzītu viņas acis ātri pazibam bailes vai liktu tai verdziski izturēties.

Eila centās pienācigi atbildēt, izdarīja visu, ko viņš lika, un cik vien ātri spēja. Meitene neapzinājās, ka viņas gaitā jautās brīvība, iegūta neapzināti, klejojot pa mežiem un pļavām, viņas stājā - lepnums, jo bija apguvusi grūtu mākslu un darīja to labāk nekā jebkurš cits, un viņas uzvedībā - augoša pašapziņa. Viņa nesaprata, kāpēc Brouds to tramda vairāk nekā citas. Viņš pats nespēja apjaust, kāpēc meitene to tik ļoti kaitina. Tas nebija izsakāms vārdos, un viņa to nebūtu varējusi mainīt, tāpat kā nespēja izmainīt savu acu krāsu.

Daļēji tās bija atmiņas par uzmanību, ko meitene viņam bija atņēmusi rituāla laikā, kad puisis tika iesvētīts vira kārtā, taču īstā problēma bija tā, ka viņa nebija klana cilvēks. Viņā nebija ieaudzināts pakalplgums kopš neatminamām paaudzēm. Viņa bija viena no Citiem - jaunpienācēja, jaunāka rase, vitālāka, dinamiskāka, kuru nekontrolēja smadzeņu ierobežotie paradumi, kas pamatojās gandrīz vienīgi uz atmiņām. Viņas smadzenes darbojās citādi. Viņa spēja uztvert jauno, piešķirt tam savu formu, ieliet tajā idejas, kādas klanam pat sapņos nebija rādījušās, un dabas attīstībā viņas tipam bija lemts ieņemt vecās, izmirstošās rases vietu.

Dziļi zemapziņas līmenī Brouds nojauta abu likteņus. Eila bija kas vairāk nekā drauds viņa vīrišķībai, viņa bija drauds tā pastāvēšanai. Viņa naids pret meiteni bija vecā naids pret jauno, tradicionālā pret atjaunojošo, mirstošā pret dzīvi turpinošo. Brouda rase bija pārāk statiska, pārāk nemainīga. Tā bija sasniegusi savas attīstības virsotni; tālāk vairs nebija, kur augt. Eila bija daļiņa no dabas eksperimenta, un, lai gan viņa centās līdzināties klana sievietēm, tā bija vienīgi virskārta, fasāde kultūras slāņa dziļumā, kas pieņemta izdzīvošanas nolūkā. Meitene jau bija uzgājusi tai apkārtceļus, reaģējot uz kādu dziļu nepieciešamību, kas meklēja, kā izkļūt ārā. Un, lai gan Eila visādi centās izdabāt valdonīgajam jaunajam cilvēkam, iekšēji meitene sāka dumpoties.

Kādā sevišķi tveicīgā rītā Eila devās uz avotu padzerties. Vīri pulcējās alas ieejai pretējā galā, pārrunājot savas nākamās medības. Viņa bija priecīga, jo tas nozīmēja, ka Brouds kādu laiku būs projām. Meitene ar krūzīti rokās sēdēja pie rāmā ūdens, iegrimusi domās. "Kāpēc viņš pret mani vienmēr ir tik nejauks? Kāpēc viņš man vienmēr pie- kasās? Es strādāju tikpat cītīgi kā visi citi. Es daru visu, ko viņš vēlas. Kāds labums no tā, ka es tā cenšos? Neviens cits virs tā neuzmana mani kā viņš. Es tikai gribētu, lai viņš liek mani mierā."

- Ai! - viņa neviļus iesaucās, pārsteigta no Brouda negaidītā sitiena.

Visi apstājās un paskatījās uz viņu, tad ātri aizgriezās. Meitenei, kas jau bija gandrīz sieviete, neklājās tā iekliegties tikai tāpēc vien, ka vīrietis viņu iepļaukāja. Viņa pagriezās pret savu mocītāju, tās seja bija apjukumā piesarkusi.

- Tu vienkārši blenzi tukšā gaisā, sēdēji, neko nedarot, slinkā meitene! - Brouds žestikulēja. - Es tev liku atnest mums tēju, bet tu mani neklausīji. Kāpēc man tev tas jāatkārto vairākas reizes?

Augošas dusmas iekrāsoja meitenes vaigus vēl sārtākus. Viņa jutās pazemota sava izkliedziena dēļ, apkaunota visa klana priekšā un nikna uz Broudu, ka tas noticis viņa dēļ. Viņa piecēlās, taču nepie- lēca strauji, lai paklausītu viņa komandai. Lēni, nekaunīgi Eila piecēlās kājās, uzmeta Broudam aukstu, naidpilnu skatienu, pirms devās projām, lai pagatavotu tēju, un dzirdēja, kā vērojošie klana ļaudis noelšas. Kā viņa uzdrošinājās tik izaicinoši izturēties?

Brouds dusmās eksplodēja. Viņš metās tai pakaļ, pagrieza meiteni apkārt un iebelza tai ar dūri pa seju. Sitiens notrieca meiteni zemē pie viņa kājām, un sekoja vēl viens spēcīgs sitiens. Viņa sarāvās, cenšoties aizsargāties ar rokām, atkal un atkal saņemot sitienus. Meitene centās neizdvest nevienu skaņu, lai gan pēc tāda uzbrukuma nevarēja sagaidīt klusumu. Brouda vardarbība pieauga reizē ar dusmām; viņš gribēja dzirdēt, ka meitene sāk raudāt, un nevaldāmā niknumā trieciens sekoja triecienam. Viņa sakoda zobus, nocietinoties pret sāpēm un spītīgi atsakoties tam sniegt gaidīto gandarījumu. Pēc brīža Eila vairs nespēja pakliegt.

Neskaidri, caur sarkanu, dūmakainu plīvuru, meitene saprata, ka vīrietis ir apstājies. Viņa juta, ka Iza palīdz piecelties, un, smagi uzgulusies sievietei, gandrīz nemaņā iestreipuļoja alā. Sāpes viļņiem caurstrāvoja meitenes augumu, un tā ieslīga nejūtīgā bezsamaņā. Kad Eila atkal atjēdzās, viņa neskaidri sajuta vien vēsās, nomierinošās kompreses un Izu, kura balstīja meitenes galvu, lai tā varētu iedzert rūgtu brūvējumu, līdz ieslīga zāļu izraisītā miegā.

Kad Eila pamodās, vārga pirmsausmas gaismiņa, kuru nedaudz pastiprināja dziestošo ugunskura ogļu blāvais spīdums, tik tikko iezīmēja pazīstamos priekšmetus alā. Viņa mēģināja piecelties. Visi tās ķermeņa muskuļi un kauliņi pretojās kustībai. Vaids izspruka pār meitenes lūpām, un mirkli vēlāk viņai blakus stāvēja Iza. Sievietes acis bija izteiksmīgas; tās bija pilnas sāpju un satraukuma par meiteni. Iza vēl nekad nevienu nebija redzējusi tik brutāli piekautu. Pat viņas vīrs savās drūmākajās izpausmēs nekad nebija viņu tik smagi sitis. Viņa bija pārliecināta, ka Brouds būtu meiteni nositis, ja nebūtu piespiests apstāties. Tas bija skats, kādu Iza nekad nebija varējusi iedomāties un nekad negribēja redzēt vēlreiz.

Atgriežoties atmiņām par notikumu, Eilu pārņēma bailes un naids. Meitene saprata, ka viņai nevajadzēja būt tik bezkaunīgai, tomēr tas nebija iemesls, lai saņemtu tik agresīvu uzbrukumu. Kāpēc tā notika, ka viņa noveda Broudu līdz tādiem niknuma uzliesmojumiem?

Brūns bija dusmīgs, klusējošās aukstās dusmas visiem klana ļaudīm lika staigāt nemanāmi un izvairīties no viņa, cik nu tas bija iespējams. Viņš nosodīja Eilas bezkaunību, taču Brouda reakcija viņu šokēja. Meiteni vajadzēja sodīt, bet Brouds bija krietni pārsniedzis soda mēru. Viņš pat nebija reaģējis uz vadoņa pavēli apstāties; Brūnam bija jāatvelk viņš nost. Vēl ļaunāk, Brouds bija zaudējis savaldību attieksmē pret sievieti. Viņš bija ļāvis meitenei izraisīt viņā nekontrolētu dusmu mīkstčaulīgu izpausmi.

Pēc Brouda temperamentīgā izlēciena nodarbību laukumā Brūns bija pārliecināts, ka jaunais vīrietis nekad vairs neatļausies zaudēt savaldību, bet nu viņu tikko bija pārņēmusi dusmu lēkme, kas bija ļaunāka par bērnišķību, ļaunāka tāpēc, ka Broudam bija pieauguša vīrieša spēcīgais augums. Pirmo reizi Brūns sāka nopietni šaubīties par Brouda prāta atbilstību, lai kļūtu par nākamo vadoni; un tas stiprajam vīram sāpēja vairāk, nekā viņš spēja atzīt. Brouds bija kas vairāk nekā viņa sievas dēls, vairāk nekā viņa sirds dēls. Brūns bija pārliecināts, ka jaunekli bija radījis paša gars, un viņš to mīlēja vairāk par paša dzīvi. Viņš uztvēra jaunā vīrieša neveiksmi ar vainas izjūtu. "Iā bija viņa vaina. Kaut kur viņš bija kļūdījies, nebija viņu, kā nākas, audzinājis, nebija, kā nākas, trenējis, bija izrādījis tam par daudz labvēlības.

Pagāja vairākas dienas, līdz Brūns nolēma runāt ar Broudu. Tam bija vajadzīgs laiks, lai visu rūpīgi pārdomātu. Brouds pavadīja šīs dienas nervozā satraukumā, gandrīz neizejot no savas teritorijas, un jutās tikpat kā atvieglots, kad Brūns beidzot pamāja viņam, lai gan sirds satraukumā stipri sitās, ejot nopakaļ Brūnam. Par visu vairāk pasaulē viņš baidījās no Bruņa dusmām, bet tieši šo Bruņa dusmu trūkums darīja viņu uzmanīgu.

Ar vienkāršiem žestiem un mierīgā tonī Brūns izstāstīja Broudam, par ko viņš bija domājis. Viņš uzņēmās vainu par Brouda neveiksmēm, un jaunais vīrietis izjuta tik lielu kaunu kā vēl nekad savā dzīvē. Viņam nācās iepazīt Bruņa mīlestību un ciešanas, par kurām jauneklis nekad agrāk nebija zinājis. Tas nebija lepnais vadonis, kuru Brouds vienmēr bija cienījis un no kura vienmēr bija baidījies, tas bija vīrs, kurš bija viņu mīlējis un kurš bija dziļi vilies viņā. Broudu pārņēma nožēla.

Brouds ieraudzīja Bruņa acis stingru apņēmību. Tā gandrīz salauza Bruņa sirdi, taču klana intereses stāvēja pāri visam.

-     Vēl vienu izvirdumu, Broud. Tikai vēl vienu mājienu par šādu uzvedību, un tu vairs neesi manas sievas dēls. Tavs uzdevums ir sekot man kā vadonim, bet es drīzāk atteikšos no tevis un uzlikšu tev nāves lāstu nekā uzticēšu klanu vīram bez paškontroles. - Viņam turpinot runāt, vadoņa sejā neparādījās ne mazākās emocijas. - Kamēr es neredzēšu pierādījumu tam, ka tu esi vīrs, nav cerību, ka tu būsi spējīgs vadīt. Es vērošu tevi, bet es vērošu arī citus medniekus. Man būs jāredz vairāk nekā tikai tas vien, lai nenotiktu rakstura izvirdumi, man būs jāzina, ka tu esi vīrs, Broud. Ja man vajadzēs izvēlēties par vadoni kādu citu, tu uz visiem laikiem paliksi viszemākajā stāvokli. Vai esmu izteicies saprotami?

Brouds nespēja dzirdētajam noticēt. Atteikties? Nāves lāsts? Kāds cits izvēlēts par vadoni? Vienmēr viszemākā līmeņa virs? Viņš to nedomā nopietni! Taču Bruņa saspringtais žoklis un cietais, apņēmīgais skatiens neļāva šaubīties.

-Jā, Brun, - Brouds pamāja. Viņa seja bija pelnu pelēka.

-     Mēs par to nevienam nestāstīsim. Šādas izmaiņas viņiem būs grūti pieņemamas, un es negribu izraisīt nevajadzīgu satraukumu. Tomēr nešaubies, ka es darīšu, kā teicu. Vadonim vienmēr jāstāda klana intereses augstāk par savējām. Tā ir pirmā lieta, kas tev jāiemācās. Tāpēc paškontrole vadonim ir tik svarīga. Klana izdzīvošana ir viņa atbildībā. Vadonim ir mazāk brīvības nekā sievietei, Broud. Viņam jādara daudzas lietas, kas pašam var nepatikt. Ja nepieciešams, viņam pat jāatsakās no savas sievas dēla. Vai tu saproti?

-    Es saprotu, Brun, - Brouds atbildēja. Viņš nebija īsti drošs, ka ir sapratis. Kā vadonim varēja būt mazāk brīvības nekā sievietei? Vadonis varēja darīt visu: izrīkot visus - gan sievietes, gan vīriešus.

-    Tagad ej, Broud! Es gribu palikt viens.

Pagāja vairākas dienas, līdz Eila spēja piecelties, un daudz ilgāk, līdz violetie plankumi, kas klāja meitenes ķermeni, ieguva slimīgi dzeltenu krāsu un beidzot izzuda. Sākumā viņa bija tik nobažījusies, ka baidījās uzturēties Brouda tuvumā, un salēcās, jau to ieraugot. Taču, kad pēdējās sāpes bija norimušas, viņa sāka ievērot izmaiņas vīrietī. Brouds vairs nevajāja meiteni, netirdīja viņu, neapšaubāmi izvairījās no viņas. Kad aizmirsās sāpes, Eilai sāka likties, ka piekaušana gandrīz bijusi tā vērta. Viņa saprata: kopš tā brīža Brouds viņu ir licis mierā.

Eilas dzīve kļuva vieglāka - bez pastāvīgās nokalpināšanas no Brouda puses. Meitene pat nebija aptvērusi, kādam spiedienam bijusi pakļauta, iekams tas nebija beidzies. Tagad viņa jutās salīdzinoši brīva, lai gan viņas dzīve bija tikpat ierobežota kā pārējām sievietēm. Viņa staigāja iedvesmota, reizēm tas izpaudās kā sajūsmas pilns skrējiens vai laimīgi palēcieni ar augsti paceltu galvu, brīvi vicinot rokas, pat skaļi iesmejoties. Meitenes brīvības izjūtas izpaudās tās kustibās. Iza zināja, ka viņa ir laimīga, tomēr Eilas izturēšanās bija neierasta un izraisīja neapmierinātus skatienus. Viņa vienkārši bija pāri malām plūstoša; tas nebija pareizi.

Brouda izvairīšanos no meitenes ievēroja arī klans, un tā kļuva par pārrunu un izbrīna objektu. No atsevišķi novērotām sarunām Eilai sāka veidoties mozaīka, nojauta, ka Brūns ir piedraudējis Broudam ar drausmīgām sekām, ja tas vēlreiz iesitis meitenei, un viņa par to pārliecinājās, redzot, ka jaunais vīrietis to ignorē pat tad, ja viņa to provocē. Sākumā viņa bija tikai mazliet nevērīga, ļaujot vaļu savām dabiskajām tieksmēm, bet tad uzsāka mērķtiecīgu smalkas nekaunības kampaņu. Nevis izaicinošu necieņu, kas bija beigusies ar piekaušanu, bet nenozīmīgas izdarības, sīkas viltlbiņas ar aprēķinu nokaitināt jauno vīrieti. Eila ienīda Broudu, gribēja tam atriebties, viņa jutās Bruņa aizsargāta.

Klans nebija liels, un, lai kā Brouds centās izvairīties no meitenes, ikdienas saskarsmē bija brīži, kad puisim vajadzēja uzdot meitenei kādu darbu. Eila uz viņa pavēlēm spītīgi reaģēja lēnāk. Ja viņa redzēja, ka neviens to nevēro, meitene pacēla acis un lūkojās Broudā ar īpašu sejas izteiksmi, kādu tikai viņa bija spējīga savilkt, vērojot, kā viņš cenšas savaldīties. Kad tuvumā bija citi, īpaši Brūns, meitene uzmanījās. Viņai nebija vēlēšanās izbaudīt vadoņa dusmas, taču tā sāka izturēties nicīgi pret Brouda dusmām un, vasarai turpinoties, aizvien atklātāk pretojās viņa gribai.

Vienīgi tajās reizēs, kad meitene nejauši uztvēra Brouda indīgo, naidpilno skatienu, viņa aizdomājās par savas rīcības nesaprātīgumu. Viņa naidīgais skatiens bija tik ļauns un spēcīgs, ka tas bija sajūtams gluži kā fizisks sitiens. Brouds pilnībā vainoja Eilu savā neaizsargātajā stāvokli. Ja meitene nebūtu bijusi tik nekaunīga, viņš nebūtu tā saniknojies. Ja viņa nebūtu vainīga, tad viņam virs galvas nekarātos nāves lāsts. Neatkarīgi no tā, ka viņš centās sevi valdīt, viņas pāri plūstošais prieks kaitināja Broudu, viņas uzvedība bija šokējoši izaicinoša. Kāpēc pārējie vīri to neredzēja? Kāpēc viņu par to nesodīja? Viņš ienīda meiteni vēl vairāk nekā agrāk, bet centās to neizrādīt Bruņa klātbūtnē.

Cīņa bija nogājusi pagrīdē, taču tā notika skarbāk, un meitene nebija tik viltīga, kā iedomājās. Viss klans manīja spriegumu viņu starpā un brīnījās, kāpēc Brūns to pieļauj. Vīri, ņemot piemēru no vadoņa, atturējās iejaukties un pat ļāva meitenei lielāku brīvību nekā parasti, bet tas lika klana ļaudīm, gan vīriešiem, gan sievietēm, justies neveikli.

Brūns neatzina Eilas uzvedību; viņam nepaslīdēja garām neviena, pēc meitenes domām, smalkā viltība, viņam nepatika arī noskatīties, kā Brouds uz to nereaģēja. Bezkaunība un dumpošanās netika pieņemta ne no viena, vēl jo mazāk no sievietēm. Viņš bija pārsteigts, redzot meiteni pretojamies vīrieša gribai. Nevienai klana sievietei tas neienāktu pat prātā. Viņas bija apmierinātas ar savu stāvokli, ka nebija šīs kultūras augšējā slānī, tā bija viņu ikdienas dzīve. Dziļi instinktīvi viņas saprata savu nozīmi klana pastāvēšanā. Vīrieši nespēja iemācīties sieviešu prasmes, tāpat kā sievietes nevarēja apgūt medību mākslu; viņu rīcībā nebija tādu atmiņu. Kāpēc gan lai sieviete cīnītos par izmaiņām savā dabiskajā stāvoklī - vai viņa cīnītos par ēšanas un elpošanas pārtraukšanu? Ja Brūns nebūtu pilnīgi pārliecināts, ka Eila ir piederīga sievietēm, no tās rīcības viņš secinātu, ka viņa ir vīrietis. Tomēr meitene bija apguvusi sieviešu prasmes un pat izrādīja apķērību Izas maģijas zinībās.

Lai kā tas viņu satrauktu, Brūns atturējās iejaukties, jo redzēja, ka Brouds visiem spēkiem cenšas savaldīties. Eilas izaicinošā uzvedība palīdzēja tam iemācīties apvaldīt savu temperamentu, māku, kas vadonim bija tik būtiska. Visu nopietni apsverot savos jaunā vadoņa meklējumos, Brūns izjuta līdzjūtību pret savas sievas dēlu. Brouds bija bezbailīgs mednieks, un Brūns lepojās ar viņa drosmi. Ja viņš spētu iemācīties apvaldīt to vienu acīm redzamo trūkumu, Brunaprāt, Brouds varētu būt labs vadonis.

Eila pilnībā neapzinājās apkārt esošo sasprindzinājumu. Tovasar viņa bija tik laimīga, kādu neatcerējās sevi esam bijušu. Viņa izmantoja savas iegūtās brīvības priekšrocības, lai vairāk klaiņotu viena pati, vācot augus un vingrinoties ar lingu. Meitene nevairījās no smagajiem darbiem, kurus viņai uzlika, - to viņa nedrīkstēja -, bet viens no tās pienākumiem bija sagādāt Izai nepieciešamos augus, un tas sniedza attaisnojumu meitenes prombūtnei. Iza tā ari pilnībā neatguva spēkus, lai gan klepus līdz ar silto vasaras laiku mazinājās. Gan Krebs, gan Iza raizējās par Eilu. Iza bija pārliecināta, ka tā nevar ilgāk turpināties, un nolēma kopā ar meiteni doties vākt augus un izmantot izdevību, lai aprunātos ar viņu.

-     Uba, nāc šurp, māte ir gatava iet! - Eila sauca, paceļot mazo čāpotāju un ar apmetni stingri piestiprinot to sev pie gurna. Viņas devās lejup pa nogāzi, šķērsoja upi un cauri mežam turpināja ceļu uz rietumiem pa dzīvnieku taku, kura bija nedaudz paplašināta un reizēm tika izmantota kā ceļš. Kad viņas iznāca atklātā pļavā, Iza apstājās un palūkojās apkārt, tad devās uz krāšņu, slaidu dzeltenu ziedu puduri, kas līdzinājās asterēm.

-     Tās ir staģes, Eila, - Iza stāstīja. - Tās parasti aug pļavās un atklātās vietās. To lapas ir lielas un ovālas, ar smailiem galiem, tumši zaļas virspusē un pūkainas apakšpusē, redzi? - Iza bija nometusies uz ceļiem un skaidrojot turēja lapu. - Tās stīgojums vidū ir biezs un mīksts. - Iza saplēsa lapu, lai parādītu meitenei.

-Jā, māt, redzu.

-     Izmanto sakni. Augs katru gadu aug no tās pašas saknes, bet vislabāk to ievākt otrajā gadā, vēlu vasarā vai rudenī. Tad sakne ir gluda un cieta. Sagriez to mazos gabaliņos un ņem tik daudz, cik saiet uz plaukstas. Novāri to nelielā kaula krūzē, līdz tajā paliek vairāk par pusi. Pirms dzeršanas novārījums jāatdzesē, jādzer apmēram divas krūzes dienā. Tas izvelk krēpas un ir īpaši labs plaušu slimībai, kad spļauj asinis. Tas palīdz arī sviedrēt un izvadīt ūdeni. - Iza ar rokamo lāpstiņu atsedza sakni un apsēdās uz zemes, viņas rokas skaidrojot veikli kustējās. - Sakni var ari izkaltēt un samalt pulverī. - Zāļu sieva izraka dažas saknes un salika grozā.

Viņas devās tālāk pāri nelielam uzkalnam, tad Iza apstājās vēlreiz. Uba bija iemigusi, kopā ar meiteni jūtoties ērti un droši.

-    Vai redzi to nelielo augu ar piltuvveida dzeltenīgiem ziediem un viduci purpura krāsā? - Iza norādīja uz vēl kādu augu.

Eila pieskārās pēdu augstajam augam. - Vai šis?

-Jā. Tās ir driģenes. Ļoti noderīgas zāļu sievai, bet tās nedrīkst ēst; tās var būt bīstami indīgas, ja lieto pārtikā.

-    Kuru daļu izmanto? Sakni?

-     Daudzas daļas. Saknes, lapas, sēklas. Lapas ir lielākas par ziediem. Aug cita aiz citas pamīšus katrā stublāja pusē. Apskati ļoti uzmanīgi, Eila. Lapas ir netīri blāvi zaļas ar adatainām malām, un redzi tos garos matiņus, kas aug pa vidu? - Iza pieskārās smalkajiem matiņiem, kamēr Eila cieši apskatīja augu. Zāļu sieva norāva lapu un saberza to. - Paosti, - viņa teica. Eila paostīja; lapai bija spēcīgs, apdullinošs aromāts.

-     Smarža pēc izkaltēšanas pazūd. Vēlāk būs daudz mazu, brūnu sēkliņu. - Iza paraka un izvilka biezu, grubuļotu jamsa formas sakni ar brūnu mizu. Plīsumā vīdēja balta krāsa. - Dažādas daļas izmanto atšķirīgām vajadzībām, bet tās visas ir labas pret sāpēm. To var pagatavot kā tēju un kā dzērienu - tas ir ļoti stiprs, daudz nav jāņem - vai kā uzlējumu, ko lieto kompresēm. Tas palīdz pret muskuļu spazmām, palīdz atbrīvoties un aizmigt.

Iza paņēma dažus augus, tad devās pie netālu augoša brīnišķīga kāršu rožu pudura un noplūca vairākus uz atsevišķiem kātiem augošus rožu ziedus - purpursārto, balto un dzelteno.

-     Kāršrozes noder kairinošam, sāpošam kaklam, nobrāzumiem un skrambām. No ziediem iegūst dzērienu, kas mazina sāpes, bet padara cilvēku miegainu. Sakne labi dziedē ievainojumus. Es izmantoju kāršrozes saknes, lai izārstētu tavu kāju, Eila. - Meitene noliecās un sataustīja uz ciskas četras paralēlas rētas un pēkšņi iedomājās - nezin, kur viņa tagad atrastos, ja nebūtu bijis Izas.

Kādu brīdi viņas tā kopā soļoja, klusējot un baudot silto sauli un viena otras kompāniju. Tomēr Izas acis nepārtraukti pētīja apkārtni. Klajumā augošā zāle krūšu augstumā bija nokrāsojusies zeltaina un nobriedinājusi sēklas. Sieviete lūkojās pāri labības vārpām, ko bija noliecis gatavo graudu smagums un kas siltajā vēsmā viegli viļņojās. Pēkšņi viņa kaut ko ieraudzīja, mērķtiecīgi devās cauri garajiem stiebriem un apstājās vietā, kur rudzu graudiem bija melni violeta nokrāsa.

-     Eila, - viņa teica, norādot uz vienu no stiebriem. - Rudzu zāle parasti tāda nav, šīs sēldas ir slimas, bet mums ir laimējies, ka esam tās atradušas. Tās sauc par vilka zobiem. Paosti tās!

-    Tās briesmīgi smird - kā veca zivs!

-     Bet šajās slimajās sēklās slēpjas burvestība, kas sevišķi palīdz grūtām sievietēm. Ja sievietei ilgi velkas dzemdību sāpes, tās palīdz bērniņam piedzimt ātrāk. Tās izraisa dzemdes savilkšanos. Var izsaukt ari dzemdības. Tās var līdzēt mazuli pazaudēt agrāk, un tas ir svarīgi, jo īpaši, ja sievietei bijušas problēmas iepriekšējās dzemdībās vai ja viņa vēl baro bērniņu. Sievietei nevajadzētu radīt bērnus citu pēc cita, viņai tas ir grūti, un, ja viņa pazaudēs pienu, kas viņas vietā baros to mazuli, kurš jau ir piedzimis? Pārāk daudz bērnu nomirst dzemdibās vai pirmajā dzīvības gadā; mātei jārūpējas par to bērnu, kurš jau dzīvo un kuram ir cerības izaugt. Ir vēl citas zālītes, kas viņai var palīdzēt zaudēt bērnu ātrāk, vilka zobi ir tikai viena no tām. Melnie graudi ir labi ari pēc dzemdībām. Tie palīdz izgrūst vecās asinis un sievietes orgāniem atgūt normālu stāvokli. Tiem ir nepatīkama garša, mazāk nejauka nekā to smaka, bet, lietoti apdomīgi, tie ir noderīgi. Pārāk liela deva var izraisīt stiprus krampjus, vemšanu un pat nāvi.

-    Tāpat kā driģenes - tie var vai nu kaitēt, vai palīdzēt, - Eila komentēja.

-    Tā notiek bieži. Daudz reižu no visindīgākajiem augiem gatavo vislabākās un visstiprākās zāles, ja vien zina, kā tās lietot.

Mājupceļā, ejot upes virzienā, Eila apstājās un norādīja uz apmēram pēdu augstu zālīti ar zilganiem purpura krāsas ziediem. - Tur ir izops. Tā tēja ir laba pret klepu, kad esi saaukstējusies, vai ne?

-    Jā, un tā piešķir patīkamu, pikantu garšu jebkurai tējai. Tu vari kādu noplūkt.

Eila izrāva vairākus stādus ar visu sakni un ejot noplūca garās, plānās lapas. - Eila, - Iza aizrādīja, - no saknēm katru gadu izaug jauni stādiņi. Ja tu izrausi sakni, nākamajā gadā šeit vairs nebūs neviena stāda. Labāk ir savākt tikai lapas, ja neizmanto pašu sakni.

-    Es par to nepadomāju, - Eila ar nožēlu teica. - Es tā vairs nedarīšu.

-     Pat ja tu izmanto sakni, labāk nerakt tās ārā vienā vietā. Vienmēr dažas atstāj, lai aug vēl. - Viņas devās atpakaļ uz upi, un, kad bija nonākušas pie kādas purvainas vietas, Iza norādīja uz vēl kādu augu.

-     Tie ir saldie meldri. Mazliet atgādina īrisus, bet nav tie paši. Saknes novārījums dziedē apdegumus, bet saknes gremošana dažreiz palīdz pret zobu sāpēm, tomēr tev jāuzmanās, dodot to grūtai sievietei. Dažas sievietes, dzerot šo sulu, ir pazaudējušas bērnu, lai gan man nekad nav gadījies ar šādu nolūku dot to sievietēm. Tas palīdz pret vēdera sāpēm, jo sevišķi pret aizcietējumiem. Šie te augi ir atšķirīgi, - Iza norādīja. - Šos sauc par bumbuļsīpoliem, un tie arī stipri ož.

Viņas apstājās, lai atpūstos platlapu kļavas ēnā netālu no upes. Eila paņēma lapu, sagrieza to kā kazas ragu, aizlocija galu un piespieda to ar īkšķi, tad pasmēla no upes vēsu ūdeni. Krūzes aizstājējā meitene aiznesa ūdeni Izai, lai pēc tam to aizsviestu projām.

-    Eila, - sieviete iesāka, padzērusi ūdeni. - Saproti, tev vajadzētu darīt tā, kā Brouds liek. Viņš ir vīrietis, viņam ir tiesības tevi izrīkot.

-     Es daru visu, ko viņš man liek, - viņa aizstāvoties iebilda. Iza papurināja galvu. - Bet tu to nedari tā, kā vajadzētu. Tu viņu izaicini, provocē. Kādu dienu tu to vari nožēlot, Eila. Kādu dienu Brouds būs vadonis. Tev jādara, ko saka vīri, visi vīri. Tu esi sieviete, tev nav izvēles.

-     Kāpēc lai vīriešiem būtu tiesības izrīkot sievietes? Kas viņus padara labākus? Viņi pat nespēj dzemdēt bērnus! - viņa sarūgtināta žestikulēja, mostoties dumpīgām jūtām.

-     Tā nu tas ir. Tā tas klanā vienmēr ir bijis. Tu tagad piederi pie ldana, Eila. Tu esi mana meita. Tev jāuzvedas, kā klana meitenei pienākas.

Eila nodūra galvu, juzdamās vainīga. Izai bija taisnība, viņa tiešām izaicināja Broudu. Kas ar viņu būtu noticis, ja Iza viņu nebūtu atradusi? Ja Brūns nebūtu ļāvis viņai palikt? Ja Krebs nebūtu padarījis viņu piederīgu klanam? Meitene paskatījās uz sievieti, vienīgo māti, kuru tā spēja atcerēties. Iza izskatījās novecojusi. Viņa bija novecojusi un izmocīta. Ada no sievietes reiz muskuļotajām rokām nokarājās, un viņas brūnie mati bija gandrīz sirmi. Sākumā Krebs meitenei bija licies ļoti vecs, taču viņš tikpat kā nebija izmainījies. Tagad Iza izskatījās veca, vecāka par Krebu. Eila bija norūpējusies par Izu, bet, kad vien viņa mēģināja kaut ko teikt, sieviete meiteni noraidīja.

-     Tev taisnība, Iza, - bērns teica. - Es neesmu izturējusies pret Broudu tā, kā man pienāktos. Es centīšos vairāk, lai viņu apmierinātu.

Mazā meitene, ko Eila nesa, sāka locīties. Tā paskatījās augšup ar pēkšņi ieinteresētām ačelēm. - Uba izsalkusi. - Bērns pamāja un iebāza mutē tuldo roķeli.

Iza pameta acis uz debesīm. - Kļūst jau vēls, un Uba ir izsalkusi. Labāk dosimies mājup, - sieviete žestikulēja.

"Kaut Iza būtu stiprāka un biežāk dotos ar mani pastaigā," Eila nodomāja, viņām steidzoties atpakaļ uz alu. "Tad mēs varētu viena otrai veltīt vairāk laika, un es vienmēr daudz vairāk iemācos, kad viņa ir kopā ar mani."

Lai gan Eila centās dzīvot saskaņā ar savu lēmumu izpatikt Broudam, viņa konstatēja, ka apņemšanās ir grūti izpildāma. Meitene jau bija pieradusi nepievērst vīrietim uzmanību, zinot, ka viņš vērsīsies pie kādas citas vai izdarīs pats, ja viņa nekustēsies ātri. Brouda tumšie skatieni meiteni nebiedēja, viņa jutās pasargāta no jaunā vīrieša dusmām. Eila gan pārstāja viņu provocēt tīšām, taču bezkaunība jau bija kļuvusi par paradumu. Pārāk ilgi jau viņa bija skatījusies Broudam acīs, nevis noliekusi galvu, ignorējusi viņu, nevis steigusies izpildīt viņa prasīto; tas notika automātiski. Viņas neapzinātais nicinājums kaitināja Broudu vairāk par meitenes mēģinājumiem to sadusmot. Vīrietis juta, ka viņa neizjūt pret to cieņu. Eila nebija zaudējusi pret Broudu cieņu, bet gan bailes.

Tuvojās laiks, kad aukstie vēji un biezie sniegi atkal draudēja iedzīt klanu alā. Eila ienīda to laiku, kad sāka krāsoties lapas, lai gan rudens krāšņā izrādīšanās vienmēr sajūsmināja meiteni un tā bagātā augļu un riekstu raža sagādāja sievietēm darbu. Pēdējo dienu steigā Eilai bija maz laika uzkāpt līdz savai slēptuvei, lai pagulētu rudens ražas krājumos, bet laiks paskrēja tik ātri, ka viņa atjēdzās tikai tad, kad rudens jau gāja uz beigām.

Steiga beidzot pierima, un kādu dienu meitene piesēja grozu, paņēma rokamo lāpstiņu un vēlreiz uzkāpa līdz savai slēptuvei, nolēmusi savākt lazdu riekstus. Nonākusi līdz slēptuvei, meitene tūliņ nopurināja no muguras grozu un iegāja alā, lai paņemtu lingu. Viņa bija izrotājusi savu rotaļu māju ar vecu guļamādu un dažiem rīkiem, ko pati bija izgatavojusi. Meitene paņēma bērza tāss krūzīti no plakana koka gabala, kas bija pārlikts pāri diviem lieliem akmeņiem; uz tā bija novietoti arī daži gliemežvāku šķīvji, krama nazis un daži akmeņi, ar ko pāršķelt riekstus. Eila izņēma lingu no nomaskētā klūgu groza, kur to glabāja. Padzērusies avota ūdeni, viņa skrēja gar strauta malu, meklējot oļus.

Meitene vingrinoties izdarīja dažus sviedienus. "Vorns netrāpa tik bieži kā es," viņa nodomāja, apmierināta ar sevi, kad tās sviestie akmeņi trāpīja mērķī. Pēc brīža viņai apnika sportot, viņa nolika malā lingu un dažus atlikušos oļus un sāka vākt riekstus, kas bija sakrituši zem biezi saaugušajiem vecajiem krūmiem. "Cik brīnišķīga ir dzīve!" Eila domāja. Uba auga un plauka, ari Iza izskatījās daudz labāk. Kreba sāpes un sīkās kaites siltajās vasarās vienmēr bija mazākas, un viņai patika nesteidzīgās, šļūcošās pastaigas kopā ar viņu gar upes krastu. Spēlēšanās ar lingu bija meitenes iemīļotā rotaļa, un viņa rīkojās ar to diezgan meistarīgi. Eilai šķita, ka trāpīt pa stabu vai akmeņiem, vai zariem, ko viņa bija izvēlējusies par mērķi, bija gandrīz vai par vieglu, tomēr vēl aizvien pastāvēja satraukums, ko sniedza spēlēšanās ar aizliegto ieroci. Tomēr vislabākais bija tas, ka Brouds viņu vispār vairs netraucēja. Pildot savu grozu ar riekstiem, meitene nevarēja iedomāties, ka jelkad kāds spētu sagandēt viņas laimi.

Straujais vējš pārķēra no kokiem krītošās brūnās, sausās lapas. Neredzamais darbonis sagrieza tās virpulī un maigi palaida zemē. Tās sedza riekstus, kas vēl klāja zemi zem kokiem, kuri tos bija nobriedinājuši. Kailajos zaros gatavi un smagi karājās augļi, kas nebija novākti ziemas krājumiem. Stepe austrumu pusē bija kā zeltaina labības jūra, kura viļņojās vējā, atdarinot putām greznotos pelēkā ūdens viļņus dienvidu pusē; un lekno, apaļo, no gatavības pārsprāgušo pēdējo plūmju saldie ķekari aicināja, lai tos norauj.

Vīri, kā parasti sapulcējušies grupā, plānoja vienu no sezonas pēdējiem medību gājieniem. Jau kopš agra rīta tie pārrunāja ilgo un grūto pārgājienu, un Brouds tika aizsūtīts norīkot kādu sievieti, lai atnes padzerties ūdeni. Viņš ieraudzīja Eilu sēžam netālu no alas ieejas ar apkārt izklātām nūjām un ādas strēmelēm. Meitene meistaroja rāmjus, kuros pakārt vīnogu ķekarus, lai tos izžāvētu un iegūtu rozīnes.

- Eila! Atnes ūdeni! - Brouds pamāja un pagriezās, lai dotos atpakaļ.

Meitene pašlaik sēja svarīgāko stūri, atspiedusi nepabeigto rāmi pret ķermeni. Ja viņa šajā bridi izkustētos, tas sabruktu un darbs būtu jāsāk no gala. Viņa kavējās, palūkojās, vai blakus nav citas sievietes, tad, negribīgi nopūtusies, piecēlās un devās sameklēt kādu lielāku ūdens somu.

Jaunais vīrietis visiem spēkiem centās apslāpēt dusmas, kas to pārņēma, redzot meitenes nepārprotamo nevēlēšanos viņam paklausīt, un, cīnoties ar savu niknumu, viņš raudzījās pēc citas sievietes, kas varētu reaģēt uz viņa lūgumu ar pienācīgu gatavību. Pēkšņi Brouds mainīja domas. Viņš paskatījās atpakaļ uz Eilu, kas pašlaik cēlās kājās, un samiedza acis. "Kas viņai devis tiesības būt tik nekaunīgai? Vai es neesmu vīrietis? Vai viņas uzdevums nav man paklausīt? Brūns nekad nav teicis, ka man jāpieļauj šāda necienīga izturēšanās," viņš nodomāja. "Viņš nevar man uzlikt nāves lāstu tikai tāpēc, ka es prasu viņai darīt to, kas tai ir jādara. Kas tas par vadoni, kurš pieļauj, ka sieviete tam neklausa?" Broudā kaut kas pārtrūka. "Viņas nekaunība ir vilkusies pārāk ilgi! Es neļaušu viņai tikt cauri sveikā. Viņa mani klausīs!"

Šis domas aizņēma vīrieša prātu vien īsu mirkli, kas bija vajadzīgs, lai spertu trīs soļus, kas tos šķīra. Eila tikko bija piecēlusies, kad viņa smagā dūre pārsteidza meiteni un notrieca gar zemi. Pārsteigumu ātri nomainīja dusmas. Viņa pavērās apkārt un ieraudzīja Bruņu viņus vērojam, taču kaut kas viņa neizteiksmīgajā sejā meiteni brīdināja, ka no viņa palīdzību nav ko gaidīt. Dusmas Brouda acis meitenes dusmas pārvērta bailēs. Viņš bija pamanījis Eilas dusmu uzplaiksnījumu, un tas izraisīja viņā neviltotu naidu pret meiteni. Kā viņa drīkstēja to nepaklausīt!

Eila veikli izvairījās no nākamā sitiena. Viņa skriešus metās uz alu pēc ūdens somas. Brouds, savilcis dūres, cieši noskatījās tai pakaļ, cenšoties turēt savas dusmas grožos. Uzmetis skatienu vīriem, viņš pamanīja Bruņa bezkaislīgo seju. Viņa sejas izteiksmē nebija iedrošinājuma, taču nebija ari nolieguma. Brouds vēroja Eilu steidzamies uz avotu, lai piepildītu somu, tad uzsienam smago pūsli uz muguras. Viņam nepaslīdēja garām ne meitenes ātrā reakcija, ne baiļpilnais skatiens, kad viņa redzēja, ka vīrietis grasās sist tai vēlreiz. Tas ļāva mazliet vieglāk savaldīt dusmas. "Esmu pārāk pielaidīgi izturējies pret viņu," viņš nosprieda.

Kad Eila, saliekusies no smagās ūdens somas nastas, gāja garām Broudam, vīrietis to pagrūda atkal, gandrīz nogāžot meiteni zemē. Viņas vaigi dusmās piesarka. Viņa iztaisnojās, uzmeta vīrietim ātru naidpilnu skatienu un palēnināja gaitu. Brouds atkal sekoja meitenei. Viņa izvairījās, saņemot sitienu pa plecu. Klans vēroja notiekošo. Eila paskatījās uz vīru pusi. Bruņa nocietinātais skatiens steidzināja meiteni vairāk nekā Brouda dūres. Viņa noskrēja nelielo attālumu, nometās uz ceļiem un sāka liet krūzē ūdeni, turot galvu noliektu. Brouds lēnām sekoja, baidoties no Bruņa reakcijas.

- Krugs teica - viņš esot redzējis dzīvnieku baru virzāmies uz ziemeļiem, Broud, - Brūns nevērīgi žestikulēja, Broudam pievienojoties grupai.

Viss bija kārtībā! Brūns nedusmojās uz viņu! "Protams, kāpēc gan lai viņš dusmotos? Es rīkojos pareizi. Kāpēc viņš lai kaut ko teiktu vīrietim, kas sauc pie kārtības sievieti, kura to ir pelnījusi?" Brouda atvieglojuma nopūta bija gandrīz dzirdama.

Kad vīri bija padzērusies, Eila atgriezās alā. Vairums ļaužu bija ķērušies pie saviem darbiem, bet Krebs vēl stāvēja pie ieejas, vērojot meiteni.

-    Kreb! Brouds mani atkal gandrīz piekāva, - viņa žestikulēja, pieskrējusi tam klāt. Meitene pacēla acis uz veco vīru, kuru mīlēja, taču smaids viņas sejā izdzisa, ieraugot tā sejas izteiksmi, kādu nekad agrāk nebija redzējusi.

-     Tu tikai saņēmi to, ko biji pelnījusi, - viņš pamāja ar drūmu skatienu. Kreba skatiens bija nepielūdzams. Viņš pagrieza meitenei muguru un aizkliboja uz pavardu. "Kāpēc Krebs dusmojas uz mani?" viņa prātoja.

Vēlāk tovakar Eila kautrīgi tuvojās vecajam burvim un pasniedzās, lai apliktu viņam ap kaklu rokas, šis žests agrāk vienmēr bija atkausējis viedā vīra sirdi. Krebs nereaģēja, pat nepapūlējās pastumt meiteni nost. Vienīgi lūkojās tālumā, auksts un atsvešināts. Viņa atrāvās atpakaļ.

-    Netraucē mani! Ej un sameklē kādu derīgu darbu, ko darīt, meitēn! Mogurs meditē, viņam nav laika nekaunīgām sievietēm, - viņš parādīja aprautu, neiecietīgu žestu.

Asaras saskrēja meitenei acīs. Viņa jutās ievainota un pēkšņi mazliet nobijusies no vecā burvja. Tas vairs nebija Krebs, ko viņa pazina un mīlēja. Tas bija Mogurs. Pirmo reizi, kopš bija sākusi dzīvot kopā ar klanu, meitene saprata, kāpēc visi citi turējās pa gabalu un pret lielo Moguru izjuta cieņu un bailes. Krebs bija atsvešinājies no viņas. Ar skatienu un dažiem žestiem viņš pauda nepatiku un spēcīgāku noraidījumu, nekā Eila jelkad agrāk bija izjutusi. Viņš to vairs nemīlēja. Viņa vēlējās apkampt Krebu, pateikt, ka mīl to, bet baidījās. Meitene aizvilkās pie Izas.

-    Kāpēc Krebs uz mani tā dusmojas? - viņa žestikulēja.

-    Es jau tev agrāk to teicu, Eila, tev jādara, ko Brouds saka. Viņš ir vīrietis, viņam ir tiesības tev pavēlēt, - Iza maigi sacīja.

-     Bet es taču daru visu, ko viņš liek. Es vienmēr esmu viņam paklausījusi.

-     Tu viņam pretojies, Eila. Tu izaicini viņu. Tu zini, ka esi bezkaunīga. Tu neuzvedies tā, kā pieklājas labi audzinātai meitenei. Tas atsaucas uz Krebu un uz mani. Krebam šķiet, ka viņš nav tevi labi audzinājis, ir devis par daudz brīvības, ļāvis darīt tā, kā tev paticis, tāpēc tu iedomājies, ka vari tā izturēties pret visiem. Brūns ari nejūtas apmierināts ar tevi, un Krebs to zina. Tu visu laiku skrien. Tā skrien bērni, Eila, nevis meitenes ar sievietes augumu. Tu taisi tās rīkles skaņas. Tu nekusties ātri, kad tev kaut ko liek izdarīt. Nevienam nepatīk tava uzvedība, Eila. Tu esi apkaunojusi Krebu.

-    Es nezināju, ka esmu tik slikta, Iza, - Eila žestikulēja. - Es negribēju būt slikta, es vienkārši par to nedomāju.

-     Bet tev ir par to jādomā. Tu esi pietiekami liela, lai uzvestos kā bērns.

-    Vienkārši Brouds pret mani vienmēr ir bijis tik nejauks, un toreiz viņš mani tik smagi sita.

-    Tam nav nozīmes, vai viņš ir nejauks vai ne, Eila. Viņš var būt, cik nejauks vien grib; tās ir viņa tiesības, viņš ir vīrietis. Viņš var tevi sist, kad vien grib un cik stipri vien grib. Kādu dienu Brouds būs vadonis, Eila, tev viņš jāklausa, tev jādara tieši tas, ko viņš saka, kad viņš liek. Tev nav izvēles, - Iza skaidroja. Viņa palūkojās uz meitenes bēdu sagrauzto seju. "Kāpēc Eilai tas ir tik grūti?" viņa brīnījās. Iza izjuta skumjas un līdzjūtību pret meiteni, kurai tik smagi nācās pieņemt dzīves īstenību. - Ir vēls, Eila, ej gulēt!

Eila devās uz savu guļvietu, bet ilgi nevarēja aizmigt. Viņa dīdījās un grozījās un, kad miegs beidzot meiteni pievārēja, gulēja slikti. Viņa pamodās agri, paņēma savu grozu un lāpstiņu un bija projām jau pirms brokastīm. Eila gribēja pabūt vienatnē, padomāt. Viņa uzkāpa savā slepenajā pļavā un sameklēja lingu, taču tai negribējās vingrināties.

"Tā ir tikai Brouda vaina," viņa domāja. "Kāpēc viņš man vienmēr piekasās? Ko es viņam esmu nodarījusi? Es viņam nekad neesmu patikusi. Kas tad, ka viņš ir vīrietis, kas vīriešus padara labākus? Man vienalga, ka viņš būs vadonis, viņš nemaz nav tik liels. Viņš ar lingu pat nav tik veikls kā Zūgs. Es gan varētu būt tik veikla, es jau tagad esmu labāka par Vornu. Viņš aizsviež garām biežāk nekā es; Brouds varbūt arī. Viņš netrāpīja toreiz, kad izrādījās Vornam.

Dusmās meitene sāka sviest akmeņus. Kāds akmens trāpīja krūmu pamežā un izdzina no alas samiegojušos dzeloņcūku. Mazos nakts dzīvnieciņus medīja reti. "Visi tā sajūsminājās, kad Vorns nogalināja dzeloņcūku," viņa prātoja. "Es arī varētu, ja vien gribētu." Dzīvnieks, izstiepis adatas, nesteidzīgi rausās augšup smilšainajā kalnā netālu no strautiņa. Eila ievietoja akmeni lingas ādas iedobē, nomērķēja un izsvieda. Lēnā dzeloņcūka nebija grūts mērķis; tā pakrita zemē.

Eila, apmierināta pati ar sevi, pieskrēja pie dzīvnieciņa. Taču, pieskārusies dzeloņcūkai, Eila saprata, kā tā nav beigta, vienīgi apdullināta. Viņa sajuta, kā sitās tās sirds, un redzēja asinis sūcamies no ievainojuma galvā, un meitenei pēkšņi uznāca vēlme aiznest mazo zvēriņu uz alu, lai to izārstētu, kā bija darījusi ar tik daudziem ievainotiem radījumiem. Eila vairs nepriecājās; viņa jutās briesmīgi. "Kāpēc es viņu ievainoju? Es negribēju to ievainot," meitene domāja. "Es nedrīkstu to nest uz alu. Iza uzreiz pateiks, ka tai ir trāpīts ar akmeni; viņa ir redzējusi pietiekami daudz dzīvnieku, kas nogalināti ar lingu."

Bērns raudzījās uz ievainoto dzīvnieku. "Es nekad nevarēšu medīt," viņa saprata. "Pat ja es kādu dzīvnieku nogalinātu, es nekad nedrīkstētu to nest uz alu. Kāda jēga visiem šiem vingrinājumiem ar lingu? Ja Krebs jau tagad ir uz mani dusmīgs, ko viņš darītu, ja uzzinātu? Ko darītu Brūns? Es pat nedrīkstu pieskarties ierocim, kur nu vēl to izmantot. Vai Brūns man liktu iet projām?" Eilu bija pārņēmusi vainas izjūta un bailes. "Kur tad es ietu? Es nevaru pamest Izu un Krebu, un Ubu. Kas par mani rūpētos? Es negribu iet projām," meitene nodomāja, izplūstot asarās.

"Esmu bijusi slikta. Esmu bijusi tik slikta, un Krebs uz mani ir tik ļoti sadusmojies. Es viņu mīlu, es negribu, ka viņš mani ienīst. Ai, kāpēc viņš ir tik dusmīgs uz mani!" Asaras plūda pār nelaimīgās meitenes vaigiem. Viņa gulēja zemē, izraudot savas bēdas. Izraudājusies Eila piecēlās sēdus un ar delnas virspusi noslaucīja degunu, ik pa brīdim tās pleci noraustījās jaunos šņukstos. "Es vairs nebūšu slikta meitene, nekad. Ai, es būšu tik laba! Es darīšu visu, ko vien Brouds gribēs, nav svarīgi, ko. Un es vairs pat nepieskaršos lingai." Lai pastiprinātu savu apņemšanos, Eila pasvieda lingu zem krūma, pieskrēja, lai paķertu grozu, un devās lejup uz alu. Iza jau bija meiteni meklējusi, kad ieraudzīja viņu nākam.

-     Kur tu biji? Tu biji projām visu rītu, bet tavs grozs ir tukšs.

-     Es domāju, māt, - Eila pamāja, raugoties Izā ar patiesu nopietnību. - Tev bija taisnība, esmu bijusi slikta. Es vairs nebūšu slikta. Es darīšu visu, ko Brouds man prasīs. Un es uzvedīšos, kā pieklājas, es vairs neskraidīšu un nedarīšu neko tamlīdzīgu. Kā tu domā: vai Krebs mani atkal mīlēs, ja es būšu ļoti, ļoti laba?

-     Protams, mīlēs, Eila, - Iza atbildēja, maigi noglāstot meiteni. "Viņai atkal ir tā slimība, kas no iedomām, ka Krebs viņu nemīl, padara tās acis ūdeņainas," sieviete prātoja, raugoties uz Eilas asarām nopēdoto seju un sarkanajām, uztūkušajām acīm. Izai sāpēja sirds meitenes dēļ. "Viņai vienkārši ir grūtāk, viņa ir citāda. Bet varbūt tagad kļūs labāk."

11

Izmaiņas Eilā bija neticamas. Viņa šķita kļuvusi cits cilvēks. Meitene bija nožēlas pilna, pazemīga un skriešus steidzās izpildīt Brouda pavēles. Viri bija pārliecināti, ka to panākušas jaunekļa stingrās disciplīnas prasības. Viņi saprotoši nodūra galvu. Eila likās dzīvs pierādījums tam, ko tie vienmēr bija apgalvojuši: ja viri ir pārāk iecietīgi, sievietes kļūst slinkas un bezkaunīgas. Sievietēm ir vajadzīga spēcīgas rokas stingrā vadība. Tās ir vāji, ietiepīgi radījumi, tās nespēj būt tik pašdisciplinētas kā viri. Viņas vēlas, lai viri tās izrīko un vada, lai varētu būt pilnvērtīgas klana locekles un sniegtu ieguldījumu tā izdzīvošanā.

Tam nebija nozīmes, ka Eila bija tikai meitene vai ka viņa tā īsti nepieder pie klana. Viņa bija gandrīz tajā vecumā, lai kļūtu par sievieti, jau slaidāka par vairumu citu sieviešu, un viņa piederēja pie sieviešu dzimuma. Kad vīriešus uztrauca viņu pašu idejas, cieta sievietes. Klana vīrieši negribēja, ka viņus apvaino iecietībā.

Bet Brouds ķērās pie viru filozofijas nostiprināšanas pārāk sparīgi. Lai gan viņš kļuva neiecietīgāks pret Ogu, salīdzinājumā ar uzbrukumiem Eilai tas nebija nekas. Viņš bija izturējies pret meiteni nejauki ari agrāk, bet tagad izturējās divtik skarbi. Brouds nepārtraukti tai sekoja, vajāja, sameklēja un nomocīja to ar visādiem nenozīmīgiem uzdevumiem, lai liktu tai lēkt kājās, izpildot viņa pavēles, iepļaukāja viņu par vismazāko pārkāpumu vai par nebijušu nodarījumu - un pats par to priecājās. Eila bija apdraudējusi tā vīrišķību, un tagad viņai bija jāmaksā. Pārāk bieži viņa bija tam pretojusies, pārāk bieži bija to izaicinājusi; pārāk bieži viņš bija cīnījies, lai atturētos nesist meitenei. Nu bija pienākusi viņa kārta. Viņš bija pakļāvis meiteni savai gribai, un tāda viņa arī paliks.

Eila darīja visu, ko vien varēja, lai viņam izdabātu. Viņa pat centās paredzēt tā vēlmes, taču tas atkal radīja spriedzi, jo Brouds meitenei pārmeta iedomību, ka viņa spēj uzminēt tā vēlmes. Tiklīdz Eila izgāja ārpus Kreba pavarda robežām, jaunais vīrietis bija klāt, un viņa nevarēja atļauties bez iemesla uzturēties ārpus akmeņiem, kuri norobežoja burvja privāto mājokli. Bija jāveic pēdējie sezonas darbi, pēdējie sagatavošanās darbi ziemai; vienkārši bija pārāk daudz darāmā, lai sagatavotu klana ļaudis aukstumam, kas nebija vairs tālu. Izas zāļu krājumi bija gandrīz savākti, un Eilai nebija attaisnojuma pamest alas teritoriju. Viņš lika meitenei skriet līdz pagurumam visu dienu, un vakarā viņa nespēkā sabruka gultā.

Iza bija pārliecināta, ka pie Eilas izmaiņām Brouds bija vainojams mazāk, nekā viņš iedomājās. Tā bija drīzāk mīlestība uz Krebu, nevis bailes no Brouda. Iza pastāstīja vecajam vīram, ka Eila atkal pārdzīvojusi savu neredzēto slimību, jo bija iedomājusies, ka viņš to nemīl.

- Zini, Iza, viņa aizgāja par tālu. Man bija kaut kas jādara. Ja Brouds nebūtu viņu atkal saucis pie kārtības, tad to būtu izdarījis Brūns. Tas būtu bijis sliktāk. Brouds spēj vienīgi padarīt viņas dzīvi nožēlojamu; Brūns var likt meitenei aiziet, - viņš atbildēja. Burvim bija jābrīnās par mīlestības spēku, kas šķita stiprāks par bailēm, un šī tēma meditējot dienām ilgi aizņēma viņa domas. Krebs ātri atmaiga pret Eilu. Viss, ko viņš spēja, bija sākumā saglabāt vienaldzīgu atturību.

Aukstas lietusgāzes aizskaloja pirmās vieglās sniega izsijās, kas līdz ar temperatūras pazemināšanos vakaros pārvērtās šķidonl vai sasalstošā lietū. No rīta peļķes bija pārklātas ar kraukšķošu ledus garozu, liecinot par lielāku aukstumu, tomēr tās atkal atkusa, kad no dienvidiem sāka pūst mainīgs vējš un nedrošā saule nolēma parādīt savu spēku. Visu nemanāmo pārejas laiku no rudens pēdējām dienām uz ziemas sākumu Eila ne brīdi nevilcinājās paklausīt, kā tas pienācās sievietei. Viņa samierinājās ar ikvienu Brouda iegribu, lēca kājās pēc katra pieprasījuma, pazemīgi nolieca galvu, kontrolēja savu gaitu, nekad nesmējās, pat nesmaidīja un neizrādīja ne mazāko pretestību - bet tas nebija viegli. Un, lai gan meitene tam iekšēji pretojās, viņa mēģināja sevi pārliecināt, ka viņai nav taisnība, piespieda sevi būt vēl pazemīgākai, taču sāka kļūt nervoza zem šī sloga.

Eila zaudēja svaru, zaudēja ēstgribu, bija klusa un noslēgta pat pie Kreba pavarda. Pat Uba nespēja atraisīt viņas smaidu, lai gan meitene bieži paņēma mazo klēpī, kad naktī atgriezās pie pavarda, un turēja to, līdz abas aizmiga. Iza uztraucās par meiteni, un, kad ledainai lietus dienai sekoja spoža saulaina diena, viņa nolēma, ka ir laiks dot Eilai nelielu atelpu, pirms vēl ziema tos nebija pilnīgi ieslēgusi.

- Eila, - Iza skaļi teica, kad viņas bija iznākušas no alas un pirms vēl Brouds bija paguvis izteikt savu pirmo pavēli. - Es pārbaudīju savas zāles. Un man nav neviena sniegogas stublāja pret vēdersāpēm. Sniegogas ir viegli pazīstamas. Tas ir krūms, kas klāts ar baltām ogām, kuras paliek pie zariem, kaut lapas jau nobirušas.

Iza tīšām aizmirsa pieminēt, ka viņas krājumā ir daudz citu līdzekļu pret vēdersāpēm. Brouds sarauca pieri, Eilai ieskrienot alā pēc vācamā groza. Tomēr viņš saprata, ka Izas dziedniecisko augu vākšana ir daudz svarīgāks darbs nekā pienest viņam ūdeni vai tēju, vai gaļas gabalu, vai zvērādas, kuras kalpoja kā stulmi un kuras viņš ar nolūku aizmirsa aptīt ap kājām, vai pasniegt viņam cepuri vai ābolu, vai pāris akmeņu no upes, ar ko pārsist riekstus, jo viņam nepatika akmeņi blakus alai, vai jebkurš cits nenozīmīgs uzdevums, ko tam ienāktu prātā likt meitenei paveikt. Viņš cienīgi aizgāja, kad Eila parādījās no alas ar grozu un rokamo lāpstiņu.

Eila ieskrēja mežā, pateicīga Izai par iespēju palikt vienai. Soļojot viņa palūkojās apkārt, taču tai prātā nebija sniegogu krūmi. Meitene nepievērsa uzmanību tam, kādā virzienā gāja, un nepamanīja, kad kājas to gar nelielu strautiņu nesa uz sūnām klātu ūdenskritumu, ko aizplīvuroja ūdens migliņa. Nedomājot viņa devās augšup pa stāvu nogāzi un nonāca savā kalnu pļavā virs alas. Eila nebija šeit bijusi, kopš ievainoja dzeloņcūku.

Meitene sēdēja strauta malā un izklaidīgi meta straumē akmentiņus. Ūdens bija auksts. Vakardienas lietus augstāk kalnos bija uzkritis kā sniegs. Bieza, balta sega klāja skraji apaugušo zemi un laukumus nosnigušo koku starpā. Rāmais gaiss mirdzēja dzidrs, kā pieskaņojies vizošajam sniegam, ar daudzmiljonu sīku kristāliņu palīdzību atstarojot spožo sauli tik zilās debesīs, ka tās šķita gandrīz purpura krāsā. Taču Eila nespēja ieraudzīt agrās ziemas ainavas rāmo skaistumu. Tā viņai atgādināja vienīgi to, ka aukstums drīz iedzīs klana ļaudis alā un viņa atkal līdz pat pavasarim nespēs aizbēgt no Brouda. Saulei kāpjot augstāk, no kokiem nokrita pēkšņa sniega gūzma un nobūkšķēja uz zemes.

Priekšā drūmi vīdēja garā, aukstā ziema ar Broudu, kas viņu dienu no dienas dzenās. "Es vienkārši nespēju viņam iztapt," meitene domāja. "Vienalga, ko es darītu, lai kā es censtos, nekas nelīdz. Ko vēl lai es izdaru?" Viņa uzmeta nejaušu skatienu kailajam zemes ple- ķim un ieraudzīja pa pusei sapuvušu ādu un dažas izmētātas adatas - visu, kas bija palicis pāri no dzeloņcūkas. "Droši vien to bija atradusi hiēna," meitene nosprieda, "vai āmrija." Ar skaudru vainas izjūtu Eila atcerējās dienu, kad bija to ievainojusi. "Man vispār nevajadzēja mācīties lietot lingu, tā bija kļūda. Krebs varēja sadusmoties, un Brouds… Brouds nebūtu dusmīgs, viņš priecātos, ja vien to atklātu. Tas viņam būtu patiesi labs attaisnojums, lai mani iekaustītu. To viņš uzņemtu ar prieku. Tomēr viņš nezina un neuzzinās." Apziņa, ka viņa ir izdarījusi kaut ko tādu, par ko Brouds nezina un kas nevar dot iemeslu tam viņu vajāt, sagādāja meitenei prieku. Viņa jutās tā, it kā būtu kaut ko izdarījusi, it kā būtu sviedusi lingu un atbrīvojusies no savas nerealizētās pretestības.

Eila atcerējās, ka bija aizmetuši lingu zem krūma, un sāka to meklēt. Viņa ieraudzīja ādas gabalu zem blakuskrūma un pacēla to. Tas bija izmircis, taču laikazobs to vēl nebija sagrauzis. Ar patiku viņa izlaida caur pirkstiem gludo, lokano briežādiņu. Meitene atcerējās pirmo reizi, kad bija pacēlusi lingu, un viņas sejā pavīdēja smaids, iedomājoties, kā Brouds bija trīcējis no Bruņa dusmām par to, ka bija notriecis pie zemes Zūgu. Viņa nebija vienīgā, kas bija izaicinājusi Brouda dusmas.

"Vienīgi ar mani viņš var tikt cauri sveikā," Eila rūgti nodomāja. "Tikai tāpēc, ka esmu sieviete. Brūns bija patiesi saniknots, kad Brouds iesita Zūgam, bet man viņš var sist, kad vien ienāk prātā, Brūns neliksies ne zinis." "Nē, tā gluži nav," viņa sev atzina. "Iza teica, ka Brūns novilcis Broudu nost, lai tas pārtrauktu mani sist, un, kad tuvumā atrodas Brūns, viņš mani tik daudz nesit. Es pat neuztrauktos, ja viņš man vienkārši iesistu, ja vien reizēm liktu mani mierā."

Eila lasīja akmeņus un svieda tos strautā, kad atjēdzās, ka nedomājot vienu ir ielikusi lingā. Viņa pasmaidīja, nomērķēja uz pēdējo nokaltušo lapu, kas kūļājās neliela zara galā, un izsvieda. Meiteni pārņēma patīkama gandarījuma izjūta, redzot, ka akmens notrauc lapu no zara. Viņa pacēla vēl dažus akmeņus, piecēlās, aizgāja līdz pļavas vidum un izsvieda tos. "Es vēl aizvien varu trāpīt, kam gribu," viņa nodomāja un sarauca pieri. "Kāds no tā labums? Es pat neesmu mēģinājusi trāpīt kaut kam kustīgam, tā dzeloņcūka neskaitās, tā bija gandrīz apstājusies. Es pat nezinu, vai to spētu, un, ja es arī iemācītos medīt, pa īstam medīt, kāds no tā būtu labums? Es neko nevarētu nest mājās; viss, ko es nomedītu, kļūtu par vieglu ieguvumu kādam vilkam vai hiēnai, vai āmrijai, lai gan tie jau tā zog no mums pietiekami daudz."

Medības un nomedītie dzīvnieki klanam bija ļoti svarīgi, jo cilvēkiem bija pastāvīgi jāuzmanās no konkurējošajiem plēsējiem. Lielie kaķi vai vilku bari, vai hiēnas reizēm ne tikai aiznesa medījumu; zaglīgās hiēnas vai ložņājošās āmrijas vienmēr bija tuvumā, kad tika kaltēta gaļa, tās pat mēģināja ielīst pārtikas slēptuvēs. Eila atmeta domu palīdzēt konkurentiem izdzīvot.

"Brūns neļāva man ienest alā vilcēnu, kad tas bija ievainots, un daudzreiz mednieki plēsējus nogalina pat tad, ja mums nav vajadzīga to āda. Gaļēdāji mums vienmēr rada problēmas." Šo spriedelējumu Eila paturēja prātā. Meitenei radās kāda uzbāzīga doma. "Gaļēdā- jus," viņa prātoja, "gaļēdājus var nogalināt ar lingu, izņemot pašus lielākos. Es atceros, ka Zūgs stāstīja Vornam. Viņš teica, ka labāk ir izmantot lingu, tad nav jāpiekļūst tiem tik tuvu."

Eila atcerējās dienu, kad Zūgs slavēja ieroča priekšrocības, kura lietošanā viņš bija vislielākais meistars. Tā bija taisnība, ka ar lingu medniekam nevajadzēja piekļūt pārāk tuvu asajiem ilkņiem vai ķetnām; bet viņš neminēja, ka tad, ja mednieks netrāpa, tas ir pakļauts vilka vai lūša uzbrukumam, un viņam nav cita ieroča atbalstam, lai gan Zūgs bija uzsvēris, ka nebūtu prātīgi censties ar lingu uzbrukt kaut kam lielākam.

"Kā būtu, ja es medītu tikai gaļēdājus? Mēs tos nekad neēdam, tātad tas nebūs zaudējums," viņa domāja, "kaut arī tie tiktu pamesti maitasputniem. Mednieki tā dara."

"Par ko es domāju?" Eila papurināja galvu, lai aizdzītu kaunpilno domu. "Es esmu sieviete, man nepieklājas pieskaities ierocim. Bet es protu lietot lingu! Pat ja man nepieklājas," viņa izaicinoši nodomāja. "Tā būtu palīdzība. Ja es nogalinātu kādu āmriju vai lapsu, vai kaut ko citu, tie vairs nezagtu mūsu gaļu. Un tās nejaukās hiēnas! Kādu dienu es pat varētu pieveikt tādu, iedomājies, kas tā būtu par palīdzību!" Eila iztēlojās sevi lavoties klāt viltīgajiem plēsējiem.

Viņa bija vingrinājusies ar lingu visu vasaru un, lai gan tā bija tikai spēle, pietiekami labi saprata un cienīja jebkuru ieroci, lai apzinātos, ka tā patiesais mērķis ir medījums - nevis mērķī šaušana, bet medības. Viņa nojauta, ka sajūsma, trāpīšana mērķī vai kādā zīmē uz klintīm vai zariem drīz vien kļūtu apnicīga bez tālāka izaicinājuma. Un, pat ja tas būtu iespējams, sāncensības izaicinājums pašas sāncensības dēļ bija jēdziens, kas netiktu lietots, iekams zemi apgūtu civilizācijas, kurām vairs nevajadzētu medīt izdzīvošanas nolūkos.

Sāncensība klana iekšienē notika ar mērķi uzlabot izdzīvošanas prasmes.

Lai gan Eila to nespēja izteikt vārdos, viņas rūgtumu daļēji izraisīja fakts, ka vajadzēja atmest prasmi, kuru viņa bija sevī attīstījusi un kuru bija gatava vēl pilnveidot. Meitene ar prieku bija paplašinājusi savas spējas, vingrinot roku un acu koordināciju, un lepojās, ka bija to iemācījusies. Viņa bija gatava vēl lielākam izaicinājumam, medību izaicinājumam, viņai tam bija nepieciešams saprātīgs pamatojums.

Sākumā, kamēr Eila tikai spēlējās, viņa iztēlojās sevi medījam un pārsteigtos ļaužu skatienus, kad viņa pārnestu mājās iegūtā medījuma gaļu. Dzeloņcūka ļāva meitenei apjaust, cik neiespējama ir šāda sapņošana ar vaļējām acīm. Viņa nekad nedrīkstēs pārnest medījumu un saņemt atzinību par savu drosmi. Viņa ir sieviete, un klana sievietes nemedī. Doma par klana konkurentu nogalināšanu dāvāja Eilai neskaidru izjūtu, ka viņas prasme tiks vismaz novērtēta, ja ne atzīta. Un tas viņu pamudināja medīt.

Jo vairāk viņa par to domāja, jo vairāk meitene sevi pārliecināja, ka plēsoņu medīšana, pat ja slepena, ir vajadzīgā atbilde, lai gan viņa nespēja līdz galam pārvarēt savu vainas izjūtu.

Eila cīnījās ar sirdsapziņu. Abi - gan Krebs, gan Iza - bija viņai teikuši, cik tas ir slikti, ja sieviete pieskaras ierocim. "Bet es jau esmu izdarījusi vairāk par pieskaršanos," viņa nodomāja. "Vai medīšana ar to varētu būt kas daudz sliktāks?" Meitene lūkojās uz lingu savā rokā un pēkšņi, apslāpējusi vainas izjūtu, izlēma.

"Es darīšu! Es to darīšu! Es iemācīšos medīt! Bet es nogalināšu tikai gaļēdājus!" viņa apņēmās, pastiprinot teikto ar žestiem, lai piešķirtu galīgumu savam lēmumam. Aizrautībā piesarkusi, meitene aizsteidzās līdz strautam salasīt vēl dažus akmeņus.

Meklējot vajadzīgā izmēra gludus, apaļus oļus, viņas acis apstājās pie savāda priekšmeta. Tas izskatījās pēc akmens, bet līdzinājās moluska vākam, kādi bija atrodami ari jūras krastā. Meitene pacēla to un rūpīgi apskatīja. Tas bija akmens, akmens ar gliemežvāka formu.

"Cik dīvains akmens!" viņa nodomāja. "Nekad agrāk neesmu tādu redzējusi." Pēkšņi Eila atcerējās, ko viņai reiz bija teicis Krebs, un viņu pārņēma tik spēcīga acumirklīga apjausma, ka viņa sajuta asinis stingstam un ledainu aukstumu slīdam lejup pa mugurkaulu. Meitene sajuta vājumu ceļos un tik stipri trīcēja, ka bija jāapsēžas.

Satvērusi pārakmeņojušos moluska atveidojumu rokās, viņa to cieši nopētīja.

"Krebs teica," viņa atcerējās, "ja tev ir jāpieņem lēmums, tavs totēms tev palīdzēs. Ja lēmums būs pareizs, viņš dos tev zīmi. Krebs teica, ka tas būs kaut kas ļoti neparasts, un neviens cits tev nevarēs pateikt, vai tas ir kaut kas neparasts. Tev jāmācās ieklausīties ar sirdi un prātu, un totēma gars tevī pateiks tev priekšā."

"Lielais Alu Lauva, vai šī ir tava zīme?" viņa izmantoja formālo bezvārdu valodu, uzrunājot savu totēmu. "Vai tu man saki, ka esmu izdarījusi pareizo izvēli? Vai gribi man teikt, ka nav nekas nosodāms, ja es medīšu, kaut arī esmu meitene?"

Viņa sēdēja klusi, cieši raudzīdamās uz akmeni ar gliemežvāka formu, un mēģināja meditēt, kā bija redzējusi darām Krebu. Eila zināja, ka viņu uzskata par neparastu tā iemesla dēļ, ka tās totēms ir Alu Lauva, taču agrāk meitene par to daudz nedomāja. Viņa pabāza roku zem apmetņa un sataustīja uz kājas četru paralēlu līniju rētas. Tā vai citādi - kāpēc lai Alu Lauva izvēlētos mani? Tas ir spēcīgs totēms, vīrieša totēms, kāpēc gan lai tas izvēlētos meiteni? Ir jābūt kādam iemeslam. Viņa iedomājās par lingu un mācīšanos to izmantot. "Kāpēc es paņēmu to veco lingu, ko Brouds izsvieda? Neviena cita sieviete tai nepieskartos. Kas man lika to darīt? Vai mans totēms tā gribēja? Vai tas grib, lai es mācos medīt? Medī tikai vīri, bet mans totēms ir vīrieša totēms. Nu, protams! Tur tā lieta! Man ir spēcīgs totēms, un viņš grib, lai es medīju."

"0, Lielais Alu Lauva, garu ceļi man ir sveši! Es nezinu, kāpēc tu gribi, lai es medīju, taču jūtos laimīga, ka esi devis man šo zīmi." Eila vēlreiz pagrozīja rokā akmeni, tad noņēma no kakla amuletu, atsēja mezglu, kas saturēja nelielo maisiņu, un ielika pārakmeņojušos veidojumu tajā kopā ar sarkano okera gabaliņu. Atkal to cieši nosējusi, viņa pārslidināja maisiņu pāri galvai un sajuta svara starpību. Tas šķita piešķiram svaru totēma atļautajam lēmumam.

Vainas izjūta bija izzudusi. Viņai bija jāmedī, viņas totēms tā gribēja. Tam nebija nozīmes, ka viņa bija sieviete. "Es esmu līdzīga Dur- kam," viņa nodomāja. "Viņš pameta klanu, neklausoties, ka visi teica - tas nav pareizi. Es domāju, ka viņš patiešām atrada labāku vietu, kur Ledus Kalns to nespēja sasniegt. Manuprāt, viņš nodibināja ve-selu jaunu klanu. Viņam ari vajadzēja būt spēcīgam totēmam. Krebs saka, ka ar spēcīgiem totēmiem ir grūti sadzīvot. Viņš saka, ka tie tevi pārbauda, pirms kaut ko dod, lai pārliecinātos, ka esi tā vērta.

Viņš saka, ka tāpēc es gandrīz nomiru, pirms Iza mani bija atradusi. Interesanti, vai Durku viņa totēms pārbaudīja? Vai mans Alu Lauvas totēms mani atkal pārbaudīs?

Tomēr pārbaude var būt smaga. Ko tad, ja es nebūšu tā vērta? Kā es zināšu, ka mani pārbauda? Kas būs tās grūtības, ko totēms man uzliks?" Eila prātoja par grūtībām savā dzīvē, un pēkšņi pār viņu nāca atskārsme.

"Brouds! Brouds ir mans pārbaudījums!" viņa žestikulēja, sarunājoties pati ar sevi. "Kas var būt grūtāk nekā samierināties, ka visa ziema jāpavada kopā ar Broudu? Bet, ja es būšu tā vērta, ja es spēšu, mans totēms ļaus man medīt."

Eilas gaitā bija parādījies kas jauns, kad viņa atgriezās alā, un Iza to pamanīja, lai gan nespēja pateikt, kas īsti tajā ir atšķirīgs. Gaita nebija mazāk piedienīga, tā vienkārši šķita vieglāka, ne tik saspringta, un meitenes sejā bija labvēlības izteiksme, kad viņa ieraudzīja tuvojamies Broudu. Ne samierināšanās, tikai labvēlība. Tieši tad Krebs pamanīja jaunu izspīlējumu meitenes amuleta maisiņā.

Iestājoties ziemai, tie abi priecājās, ka meitene atgūst savu normālo stāvokli, par spīti Brouda uzstājībai. Lai gan Eila bieži jutās nogurusi, spēlējoties ar Ubu, viņas smaids, pat smiekli atgriezās. Krebs minēja, ka viņa ir pieņēmusi kādu lēmumu un atradusi sava totēma sūtītu zīmi, un Mogurs jutās atvieglots, ka meitene ir sākusi vieglāk pieņemt savu vietu klanā. Viņš saprata, ka meitenē notiek iekšēja cīņa, bet viņš arī zināja, ka nepietiek ar pakļaušanos Brouda gribai, viņai bija jābeidz ar to cīnīties. Arī viņai bija jāapgūst paškontrole.

Ziemā, kad iestājās viņas astotais gads, Eila kļuva par sievieti. Ne fiziskā ziņā; viņas augumam vēl aizvien bija meitenes taisnās, nenobeigtās līnijas bez mazākajām tuvojošos izmaiņu pazīmēm. Bet tieši tajā aukstajā, garajā ziemā Eila nolika malā savu bērnību.

Brīžiem meitenes dzīve kļuva tik neizturama, ka viņa nebija pārliecināta, vai vispār vēlas to turpināt. Dažus rītus, atverot acis un ieraugot virs sevis kailās klints sienas pazīstamo raupjo tekstūru, viņa vēlējās, kaut varētu ieslīgt atpakaļ miegā un nekad nepamosties. Bet, kad Eilai uzmācās doma, ka ilgāk to vairs nespēj izturēt, viņa satvēra amuletu un, kad bija sajutusi klātpielikto akmeni, tai nezin no kurienes atgriezās pacietība izturēt vēl vienu dienu. Un katra nodzīvotā diena pieveda viņu par šo dienas garumu tuvāk laikam, kad dziļie sniegi un stindzinošās sniega brāzmas pārvērtīsies zaļā zālē un jūras vēsmās un viņa atkal varēs brīvi klaiņot pa pļavām un mežiem.

Tāpat kā ar vilnu noaugušais degunradzis, kura garu viņš sauca par savu totēmu, Brouds varēja būt tikpat spītīgs, cik neparedzami ļauns. Kā tas bija raksturīgi klana ļaudīm, reiz uzsācis darbību konkrētā virzienā, viņš to turpināja ar nelokāmu apņēmību un veltīja sevi Eilas audzināšanai. Meitenes ikdienas iepļaukāšana un lamāšana, un nepārtrauktā pazemošana notika pārējo klana ļaužu acu priekšā. Daudzi uzskatīja, ka viņa ir pelnījusi zināmu pāraudzināšanu un sodu, bet tikai daži piekrita tam, ka Brouds to ievelk garumā.

Brūns vēl aizvien bija noraizējies, ka Brouds ļauj meitenei sevi pārāk provocēt, bet, tā kā jaunais vīrietis kontrolēja savu niknumu, vadonim šķita, ka panākta neapšaubāma uzlabošanās. Brūns cerēja, ka viņa sievas dēls pats iemācīsies būt mērenāks savā uzvedībā, un nolēma ļaut notikumiem iet savu gaitu. Ziemai lēni velkoties uz priekšu, viņā sāka veidoties tāda kā negribīga cieņa pret dīvaino meiteni, tāda pati cieņa, kādu Brūns bija izjutis pret savu ciltsmāsu, kad tā bija pacietuši sava vīra sitienus.

Tāpat kā Iza, Eila rādīja priekšzīmi, kā jāuzvedas sievietei. Viņa pacieta bez kurnēšanas, kā tas sievietei pienācās. Kad meitene uz īsu brīdi apstājās, lai pieskartos savam amuletam, Brūns, tāpat kā daudzi citi, uzskatīja šo žestu par cieņas izrādīšanu gara spēkiem, kas klanam bija tik biedējoši svarīgi. Tas nāca par labu viņas sievišķajai stājai.

Amulets patiesi piešķīra meitenei kaut ko, kam ticēt; kā mācēdama, viņa izrādīja godbijību garīgajiem spēkiem. Meitenes totēms viņu pārbaudīja. Ja viņa izrādīsies tā vērta, tad varēs iemācīties medīt. Jo vairāk Brouds viņu tirdīja, jo vairāk pārliecināta meitene kļuva, ka līdz ar pavasara atnākšanu viņa sāks mācīties. Viņa pārspēs Broudu, pārspēs pat Zūgu. Viņa būs labākais lingas mednieks klanā, kaut arī to neviens nezinās, izņemot viņu pašu. Meitene pieķērās šai domai. Tā nostiprinājās viņas prātā līdzīgi garajām konusveida ledus bultām, kas veidojās virs alas ieejas, kur siltais gaiss no ugunskuriem pacēlās augšā, lai sastaptos ar āra gaisa zemo temperatūru, un auga visas ziemas garumā tāpat kā smagie, caurspīdīgie ledus aizkari.

Lai gan tas nenotika apzināti, viņa jau sevi gatavoja. Par spīti tam, ka tas lika viņai uzturēties tuvāk Broudam, meitene atklāja,, ka viņu interesēja un saistīja vīri, kad tie sēdēja kopā un pavadīja garas stundas, atsaucot atmiņā bijušās medības vai pārrunājot nākamo medību stratēģiju. Eila atrada iemeslu, lai strādātu viņu tuvumā, un jo sevišķi viņai patika klausīties, kad Dorvs un Zūgs stāstīja piedzīvojumus, medījot ar lingu. Viņa atjaunoja savu interesi par Zūgu un sievišķīgo reakciju uz viņa vēlmēm, meitene patiesi pieķērās vecajam medniekam. Savā ziņā viņš bija līdzīgs Krebam, lepns un stingrs, un priecīgs par katru mazu uzmanības un sirsnības izpausmi, kaut ari tikai no dīvainas, neglītas meitenes.

Zūgam nepalika nepamanīta meitenes interese, tam stāstot par pagātnes uzvarām, kad viņš vēl bija otrais pēc vadoņa, tāpat kā tagad Grods. Viņa bija uzmanīga, lai gan nerunīga klausītāja un vienmēr izturējās ar atturīgu cieņu. Zūgs mēdza sameklēt Vornu, lai mācītu tam pēdu dzišanas metodiku vai kādu mazumiņu no medību zināšanām, apzinoties, ka meitene atradīs kādu veidu, lai apsēstos tuvumā, ja varēs, lai gan viņš izlikās to nemanām. Kādu gan ļaunumu tas varēja nodarīt, ja meitenei patika viņa stāsti?

"Ja es būtu jaunāks," Zūgs prātoja, "un vēl spētu gādāt, es ņemtu viņu par sievu, kad viņa kļūs par sievieti. Kādu dienu tai būs vajadzīgs vīrietis, bet tik neglītai kā viņa būs krietni jāpapūlas, lai atrastu kādu. Taču viņa ir jauna un stipra, un godbijīga. Man ir radinieki citos klanos. Ja būšu pietiekami stiprs, lai dotos uz nākamo klanu Sapulci, es aizlikšu par viņu vārdu. Meitene, iespējams, vairs negribēs palikt šeit, kad Brouds kļūs par vadoni, bet nav jau svarīgi, ko viņa vēlas, lai gan es viņu nenosodīšu. Ceru, ka būšu pārcēlies uz citu pasauli, pirms tas būs noticis." Zūgs nespēja aizmirst Brouda uzbrukumu, viņam nepatika Bruņa sievas dēls. Vecais vīrs uzskatīja, ka nākamais vadonis ir nepamatoti cietsirdīgs pret meiteni, kurai Zūgs ir pieķēries. Viņa bija pelnījusi sodu, taču visam ir robežas, un Brouds tās pārkāpa. Eila nekad nebija izturējusies necienīgi pret viņu; bija vajadzīgs vecāks, gudrāks vīrs, kas prot apieties ar sievietēm. "Jā, es runāšu par viņu. Ja nespēšu aiziet, nosūtīšu ziņu. Ja vien viņa nebūtu tik neglīta," Zūgs prātoja.

Lai cik grūti Eilai klājās, vienmēr jau nebija tik slikti. Viss tika darīts lēnākā tempā, un smago darbu bija mazāk. Pat Brouds varēja atrast darbus vien tik ilgi, kamēr tie neizbeidzās. Ar laiku viņš sāka garlaikoties; meitene vairs necīnījās, un vīrieša pazemojumu intensitāte noplaka. Bija vēl kāds iemesls, kura dēļ Eila sāka uzlūkot ziemu iecietīgāk.

Sākumā, pūloties atrast attaisnojošus iemeslus, kas ļautu Eilai uzturēties Kreba pavarda robežās, Iza nolēma sākt meiteni mācīt, kā pagatavot un lietot zālītes un augus, kurus Eila bija salasījusi. Eila ar aizrautību apguva dziedināšanas mākslu. Meitenes zinātkāre drīz vien iesaistīja Izu regulārās nodarbībās, un zāļu sieva prātoja, ka vajadzēja iesākt jau agrāk, tikko viņa bija pilnībā sapratusi, cik atšķirīgi darbojas pieņemtās meitas prāts.

Ja Eila būtu bijusi tās īstais bērns, Izai vajadzētu vienīgi atgādināt meitenei par to, kas jau bija uzkrāts tās smadzenēs, lai pieradinātu to izmantot. Bet tagad Eila cīnījās, lai iegaumētu zināšanas, ar kurām Uba bija piedzimusi, un Eilas apzinīgā atmiņa nebija tik laba. Izai vajadzēja to vingrināt, atkārtot vienu un to pašu vairākas reizes, un nepārtraukti pārbaudīt meiteni, lai pārliecinātos, ka viņa ir pareizi sapratusi. Iza ņēma informāciju no atmiņas un no pašas pieredzes un bija pārsteigta par to zināšanu bagātību, kas viņai piemita. Sieviete nekad agrāk nebija par to iedomājusies; zināšanas vienkārši bija, kad ievajadzējās. Dažreiz Iza krita izmisumā, ka nekad neiemācīs Eilai visu, ko zināja, vai vismaz tik daudz, lai meitene kļūtu par pietiekami labu zāļu sievu. Tomēr Eilas interese nekad nenoplaka, un Iza bija apņēmusies dot savai pieņemtajai meitai nodrošinātu stāvokli klanā. Mācības turpinājās katru dienu.

-    Kas noder pret apdegumiem, Eila?

-     Ļauj man padomāt! Izopa ziedi vienādās daļās ar zeltgalvītes ziediem un čiekuru ziediem, saberzti un sajaukti. Piejauc ūdeni un pagatavo kompresi, apsaitē, - viņa steidzīgi pabeidza, tad apklusa, lai padomātu. - Un kaltēti meža mētras ziedi un lapas noder pret applaucējumiem; samitrina tos rokā un uzliek uz savainojuma. Saldo doņu sakņu novārījums ir labs līdzeklis pret apdegumiem.

-    Labi, vai vēl kas?

Meitene mēģināja atcerēties. - Milzu izops arī. Sakošļāt svaigas lapas un kātus kompresei, var ari samitrināt izžāvētas lapas. Un… ak jā, novārīti dzeltenadatu dadža ziedi. Pēc atdzesēšanas tos uzliek kā kompresi.

-    Tie ir labi arī ādas nobrāzumiem, Eila. Un neaizmirsti, ka kosu papardes pelni, sajaukti ar taukiem, ir laba ziede pret apdegumiem.

Eila sāka vairāk nodarboties arī ar ēdiena gatavošanu, sekojot Izas pamācībām. Drīz vien meitene gandrīz pilnībā pārņēma Kreba maltīšu gatavošanas grūto darbu, vienīgi viņas uztverē tas nebija smags darbs. Pirms gatavošanas viņa centās samalt graudus sevišķi smalki, lai vīra nodilušajiem zobiem būtu vieglāk tos sakošļāt. Meitene sīki sasmalcināja ari riekstus pirms to pasniegšanas vecajam vīram. Iza iemācīja meitenei pagatavot sāpes remdējošus dzērienus un kompreses, kas atviegloja viņa reimatismu, un Eila izgatavoja arī īpašas zāles, lai remdētu klana vecāko ļaužu ciešanas, kas kļuva aizvien smagākas, viņiem piespiedu kārtā uzturoties aukstajā akmens alā. Toziem Eila pirmo reizi palīdzēja zāļu sievai, un viņu pirmais slimnieks bija Krebs.

Bija pats ziemas vidus. Biezā sniega kārta bija nosprostojusi alas ieeju vairāku pēdu augstumā. Izolējošā sniega sega palīdzēja aizturēt ugunskuru siltumu lielajā alā, bet vējš tomēr vēl svilpoja pa lielo atveri virs sniega. Krebs bija neparasti untumains, svārstoties starp klusumu un īgnumu, un apoloģētisku nožēlu, un atkal klusumu. Viņa uzvedība mulsināja Eilu, bet Iza minēja iemeslu. Krebam bija zobu sāpes, īpaši spēcīgas zobu sāpes.

-     Kreb, vai tu man neatļausi tikai paskatīties uz to zobu? - Iza lūdzās.

-     Nav jau nekas. Tikai zobu sāpes. Tikai nelielas sāpes. Vai tev nešķiet, ka man jau agrāk ir bijušas sāpes, sieviete? Kas gan ir niecīgas zobu sāpes? - Krebs atcirta.

-Jā, Kreb, - Iza atbildēja ar noliektu galvu. Viņš tūliņ nožēloja.

-     Iza, es zinu, ka tu centies palīdzēt.

-Ja tu man ļautu paskatīties, es varētu tev iedot kaut ko nomierinošu. Kā lai es zinu, ko tev dot, ja tu neļauj man uz to paskatīties?

-     Kas tur ko redzēt? - viņš pamāja. - Viens slims zobs ir tāds pats kā pārējie. Vienkārši uztaisi man kādu vītolu mizas tēju, - Krebs norūca, apsēdās uz savas guļamās ādas un raudzījās tukšumā.

Iza papurināja galvu un devās pagatavot tēju.

-    Sieviete! - nedaudz vēlāk Krebs pasauca. - Kur ir tā vītolu miza? Ko tu tik ilgi dari? Kā lai es meditēju? Es nespēju koncentrēties, - viņš nepacietīgi māja.

Iza piesteidzās ar kaula krūzi, rādot Eilai, lai tā seko. - Es jau nesu, bet nedomāju, ka vītolu miza tev daudz palīdzēs, Kreb. Tikai ļauj man paskatīties uz to zobu!

-     Labi. Labi, Iza. Skaties! - Viņš atvēra muti un norādīja uz traucējošo zobu.

-    Redzi, cik dziļš ir tas melnais caurums, Eila? Smagana ir uzpampusi, tas viss ir sabojājies. Baidos, ka tas būs jārauj ārā, Kreb.

-Jārauj ārā! Tu man teici, ka gribi tikai paskatīties, lai varētu iedot kaut ko tā nomierināšanai. Tu neko neminēji par ārā raušanu. Nu, iedod man kaut ko, lai tas nesāp, sieviete!

-            Jā, Kreb, - Iza atbildēja, - te būs tava vītolu mizas tēja. - Eila izbrīnīta vēroja vārdu apmaiņu.

-    Man likās, tu teici, ka vītolu miza daudz nepalīdzēs?

-            Nekas daudz nepalīdzēs. Tu vari mēģināt košļāt saldo doņu saknes gabaliņu, tas varbūt dos kādu labumu. Taču es šaubos.

-            Tad nu gan zāļu sieva! Nevar pat izārstēt zobu sāpes, - Krebs norūca.

-    Es varētu mēģināt izdedzināt sāpes, - Iza lietišķi pamāja.

Krebs savilka seju. - Es ņemšu to sakni, - viņš atbildēja.

Nākamajā rītā Kreba seja bija uztūkuši un piepampusi, padarot

viņa vienacaino, rētaino seju vēl baisāku. Viņa acs no negulēšanas bija sarkana. - Iza, - viņš vaidēja. - Vai tu neko nevari iesākt ar tām zobu sāpēm?

-            Ja tu man vakar būtu ļāvis to izraut, sāpes jau tagad būtu pārgājušas, - Iza pamāja un turpināja maisīt bļodu ar izžāvētajiem, saberztajiem graudiem, vērojot, kā lēnām ar klusu pukš, pukš, pukš kāpj burbuļi.

-    Sieviete! Nemaz nav jūtu? Es neesmu gulējis visu nakti!

-    Es zinu. Tu neļāvi man gulēt.

-    Nu, dari kaut ko! - viņš eksplodēja.

-Jā, Kreb, - Iza teica. - Bet tagad es to nevaru izraut, kamēr pampums nav nogājis.

-    Vai neko citu tu nevari izdomāt? Raut ārā?

-             Es varu pamēģināt vēl vienu lietu, Kreb, taču es nedomāju, ka varēšu saglābt zobu, - viņa līdzjūtīgi pamāja. - Eila, atnes man nedaudz skaidu no tā apdegušā koka, kurā pagājušajā vasarā trāpīja zibens. Mums būs jāatdala smagana, lai tūliņ samazinātu uztūkumu, pirms varam izraut to zobu. Varbūt varēsim piededzināt sāpes.

Krebs noskurinājās, dzirdot zāļu sievas sniegtās instrukcijas meitenei, pēc tam paraustīja plecus. "Tas nevar būt daudz trakāk par zobu sāpēm," viņš nodomāja.

Iza izšķiroja skaidu paciņu un izvēlējās divas. - Eila, es gribu, lai tu šim skaliņam apdedzini galu sarkanu. Galam jābūt kā oglei, bet vēl tik stipram, lai tas nenolūztu. Izgrāb no ugunskura ogli un turi skalu tai klāt, lidz tā gals sāk gruzdēt. Bet vispirms es gribu, lai tu redzi, kā jāatšķeļ smagana. Pavelc nost viņa lūpas.

Eila darīja, kā viņai lika, un ielūkojās Kreba milzīgajā mutē ar divām nodilušu zobu rindām. - Mēs ieduram smaganā ar cietu, asu skaidu zem zoba, līdz sāk plūst asinis, - Iza žestikulēja, tad parādīja.

Kreba roka bija savilkta dūrē, taču viņš neizdvesa ne skaņu. - Tagad, kamēr šis nožūst, sakarsē otru skaliņu.

Eila piesteidzās pie uguns un ātri atgriezās ar kūpošu ogliti aizdedzinātā skala galā. Iza kritiski to apskatīja, nolieca galvu un pamāja Eilai, lai tā atkal pavelk nost lūpas. Sieviete ielika karsto galu mutes dobumā. Eila sajuta Krebu saraujamies, kad izdzirda šņākoņu un pamanīja smalku tvaika strūkliņu kāpjam no lielā cauruma Kreba zobā.

-    Tā, darīts. Tagad pagaidīsim, vai tas mazinās sāpes. Ja ne, zobs būs jāņem ārā, - Iza teica, nosusinājusi brūci uz Kreba smaganas ar ģerānijas un arālijas sakņu pūdera maisījumu, ko bija uzlikusi uz pirksta gala.

-     Žēl gan, ka man nav nevienas no sēnēm, kas tik labi līdz pret zobu sāpēm. Dažreiz tā nomērdē nervu, bieži vien izvelk ārā. Tad man nevajadzētu zobu raut. To vislabāk lietot svaigu, bet kaltēta arī der, un tā jāvāc vasaras beigās. Ja kādu nākamgad ieraudzīšu, to tev parādīšu, Eila.

-    Vai zobs vēl aizvien sāp? - Iza jautāja nākamajā dienā.

-    Ir labāk, Iza, - Krebs ar cerībām atbildēja.

-    Bet vai vēl sāp? Ja sāpes nav pārgājušas pavisam, tas uzpamps atkal, Kreb, - Iza neatlaidās.

-    Nu… jā, tas vēl sāp, - viņš atzina, - bet ne tik ļoti. Patiešām, ne tik ļoti. Vai nevar pagaidīt vēl kādu dienu? Esmu noskaitījis spēcīgus buramvārdus. Es prasīju Ursum, lai iznīcina ļauno garu, kas rada sāpes.

-   Vai tu jau vairākas reizes neesi lūdzis Ursu, lai atbrīvo tevi no tām sāpēm? Man liekas, ka Ursus vēlas, lai tu upurē savu zobu, Mogur, pirms tas remdēs tavas sāpes, - Iza teica.

-    Ko tu zini par Lielo Ursu, sieviete? - Krebs aizkaitināts atcirta.

-    Šitā sieviete ir pārāk pašpārliecināta. Šitā sieviete neko nesaprot no gariem, - Iza atbildēja ar noliektu galvu. Tad, pacēlusi skatienu uz savu ciltsbrāli, iebilda: - Bet zāļu sieva kaut ko saprot no zobu sāpēm. Sāpes nepāries, iekams zobs nebūs izrauts, - viņa apņēmīgi pamāja.

Krebs pagrieza muguru un aizkliboja. Viņš apsēdās uz guļamās ādas un aizvēra acis.

-    Iza? - viņš pēc brīža sauca.

-Jā, Kreb?

-    Tev taisnība. Ursus grib, lai es atdodu to zobu. Nāc šurp! Tiec ar to galā!

Iza piegāja pie Mogura. - Ņem, Kreb, izdzer šo! Tas mazinās sāpes. Eila, pie skalu čupiņas ir neliels āķis un garš cīpslas gabals. Atnes šurp!

-     Kā tu zināji, ka būs vajadzīgs dzēriens? - Krebs vaicāja.

-     Es zinu, Mogur. Ir grūti atteikties no zoba, bet, ja Ursus gribēs, Mogurs to dos. Tas nav pats lielākais upuris, ko viņš ir ziedojis Ursum. Ar spēcīgu totēmu ir grūti sadzīvot, taču Ursus nebūtu tevi izvēlējies, ja tu nebūtu tā vērts.

Krebs pamāja un izdzēra šķidrumu. "Tas gatavots no tā paša auga, kuru es izmantoju, lai palīdzētu vīriem ar atmiņu," viņš nodomāja. "Bet, man šķiet, es redzēju, ka Iza to vārīja; tas drīzāk ir novārījums, nevis uzlējums. Tas ir spēcīgāks par uzlējumu. Tam ir daudzveidīgs lietojums. Velnābolam jābūt dāvanai no Ursus." Viņš sāka sajust narkotisku iedarbību.

Iza vēlreiz lika Eilai vecā burvja muti turēt atvērtu, kamēr pati rūpīgi pielika koka spailes pie sāpošā zoba pamatnes. Tad sieviete strauji iesita ar akmeni pa āķi, ko turēja rokā, lai to izkustinātu. Krebs palēcās, taču tas nebija tik sāpīgi, kā viņš bija gaidījis. Iza apsēja cīpslas gabalu ap izkustināto zobu un lika Eilai nostiprināt otru cīpslas galu ap vienu no stabiem, kas bija stingri iedzīti zemē un kas saturēja rāmi, no kura nokarājās un kaltējās zālītes.

-    Tagad, Eila, atliec viņa galvu atpakaļ, līdz saite ir nostiepta, - Iza komandēja meiteni. Ar strauju kustību Iza pēkšņi parāva saiti. - Te tas ir, - viņa noteica un izstiepa saiti, kuras galā nokarājās smags dzerokļa zobs. Uz asiņojošā dobuma viņa uzbirdināja kaltētu ģerānijas saknes pulveri, iemērca nelielu absorbējošu trušādas gabaliņu spriganes mizas un dažu sakaltētu lapu antiseptiskajā šķīdumā un uzlika saslapināto ādiņu žoklim.

-     Ņem savu zobu, Mogur, - Iza teica, ieliekot sabojāto dzerokli sastingušā un apstulbušā burvja rokā. - Viss beidzies.

Viņš sažņaudza to rokā, bet apguļoties ļāva tam izkrist. - Jāatdod Ursum, - viņš noreibis valstīja vārdus.

Klana ļaudis vēroja, cik ātri Krebs atveseļosies pēc tam, kad Eila bija palīdzējusi zāļu sievai zoba raušanas procedūrā. Kad viņa mute ātri un bez jebkādiem sarežģījumiem sadzija, tie vēl vairāk pārliecinājās, ka meitenes klātbūtne nav atsvešinājusi garus. Tas padarīja viņus vēlīgākus, ļaujot meitenei asistēt, kad Iza tiem palīdzēja. Ziemai turpinoties, Eila iemācījās mazināt ausu sāpes, ārstēt apdegumus, grieztas brūces, nobrāzumus, apsaldējumus, sāpošus kaklus, vēdergraizes un daudzus citus sīkus ievainojumus un kaites, kuras klana ļaudīm parādījās ikdienas dzīvē.

Ar laiku ļaudis bez aizspriedumiem griezās pie Eilas tāpat kā pie Izas, lai atbrīvotos no mazākām problēmām. Viņi zināja, ka Eila lasīja zāļu sievai zālītes, un redzēja, kā Iza to māca. Viņi saprata arī to, ka Iza noveco un nejūtas vesela, bet Uba ir pārāk jauna. Klans sāka pierast pie svešās meitenes savā vidū un pamazām pieņēma domu, ka meitene, dzimusi pie Citiem, kādu dienu varētu kļūt par klana zāļu sievu.

Gada aukstākajā laikā, pēc ziemas saulgriežiem un pirms pavasara pirmajiem sūtņiem, Ovrai sākās dzemdības.

-    Vēl ir par agru, - Iza stāstīja Eilai. - Viņai nebija jādzemdē līdz pavasarim, un pēdējā laikā viņa nav jutusi kustības. Es baidos, ka dzemdības nebūs veiksmīgas. Man liekas, ka viņas mazulis piedzims nedzīvs.

-     Ovra tik ļoti gribēja bērniņu, Iza. Viņa bija tik laimīga, kad atklāja, ka ir grūta. Vai tu neko nevari palīdzēt? - Eila jautāja.

-     Mēs darīsim, ko varēsim, bet ir dažas lietas, kur neko nevar līdzēt, Eila, - zāļu sieva atbildēja.

Viss klans bija satraucies par Gūva sievas priekšlaicīgajām dzemdībām. Sievietes centās sniegt morālu atbalstu, bet vīri satraukušies netālu gaidīja. Zemestrīces laikā viņi bija zaudējuši vairākus cilvēkus un apsveica ikvienu pieaugumu savās rindās. Jauni mazuļi nozīmēja vairāk mutu, ko barot. Ar laiku, kad Bruņa mednieki un sievas, kas vāca pārtiku, novecos, mazuļi izaugs un gādās iztiku viņiem. Klana turpināšana un izdzīvošana bija būtiski svarīga katra indivīda izdzīvošanai. Viņi bija nepieciešami cits citam un jutās apbēdināti, ka Ovrai varētu piedzimt nedzīvs mazulis.

Gūvs bija vairāk norūpējies par savu sievu nekā par bērnu un vēlējās, kaut varētu kaut ko līdzēt. Viņam nepatika noskatīties, kā Ovra cieš, jo sevišķi tādā reizē, kad rezultāts solīja vien nelaimīgus pārdzīvojumus. Viņa gribēja bērniņu; viņa bija jutusies nepilvērtīga, jo tai vienīgajai no klana sievietēm nebija bērnu. Pat zāļu sieva savā vecumā bija dzemdējusi. Ovra jutās pacilāta, kad beidzot kļuva grūta, un nu Gūvs vēlējās, kaut varētu izdomāt, kā lai viņai atvieglo zaudējumu.

Šķita, ka Drūgs vislabāk saprata par sevi jaunāko vīrieti. Viņam bija nācies pārdzīvot līdzīgas jūtas attiecībā uz Gūva māti, lai gan viņš priecājās, ka tā bija dāvājusi dzīvību Gūvam, un Drūgam bija jāatzīst, ka viņš bija laimīgs ar savu jauno ģimeni, pieradis pie tās. Viņam pat bija cerība, ka Vornā vēl varētu pamosties interese par ieroču izgatavošanu, bet Ona bija vienkārši apburoša, jo sevišķi tagad, kad viņa bija atšķirta no krūts un sāka atdarināt pieaugušu sievieti savā mazas meitenes manierē. Pie Drūga pavarda nekad agrāk nebija dzīvojusi meitene, un, kad viņš apņēma Agu, viņa bija tik maziņa, ka vīrs jutās, it kā Ona būtu piedzimusi pie viņa uguns.

Ebra un Uka līdzjūtīgi sēdēja blakus Ovrai, kamēr Iza gatavoja zāles. Arī Uka gaidīja savas meitas iecerēto bērnu un sāpju brīžos turēja viņas roku. Oga bija devusies pagatavot vakara maltīti Brūnam, Grodam un Broudam un aicināja ari Gūvu. Ika piedāvājās palīdzēt, bet, kad Gūvs atteicās, Oga noraidīja palīdzību. Gūvam nebija īpašas ēstgribas, viņš devās apciemot Drūga pavardu, un Aba beidzot pierunāja viņu apēst dažus kumosus.

Oga bija izklaidīga, satraukusies par Ovru, un vēlējās, kaut nebūtu noraidījusi Ikas piedāvājumu. Sieviete nesaprata, kā tas notika, bet, pasniedzot vīriem karstas zupas bļodas, viņa paklupa. Verdošā zupa uzlija Brūnam uz pleca un rokas.

-    Aahhh! - Brūns iekliedzās, verdošajam šķidrumam nolīstot pār viņu. Vīrs lēkāja apkārt, sāpēs sakodis zobus. Visi pagrieza galvu un aizturēja elpu. Klusumu pārtrauca Brouds.

-     Oga! Tu stulbā, neveiklā sieva! - viņš žestikulēja, lai apslēptu samulsumu, ka to bija nodarījusi viņa sieva.

-     Eila, ej palīdzi viņam, es tagad nevaru atbrīvoties, - Iza pamāja.

Brouds ar savilktām dūrēm tuvojās sievai, gatavs to sodīt.

-    Nē, Broud, - Brūns žestikulēja, izstiepjot roku, lai apturētu jauno vīrieti. Karstie zupas tauki vēl arvien turējās pie miesas, un viņš cīnījās, lai neizrādītu sāpes, ko sajuta.

-    Viņa nekā nevar līdzēt. No viņas sišanas nebūs nekāda labuma.

Oga bija sarāvusies kamolā pie Brouda kājām, aiz pazemojuma un

bailēm trīcot.

Eila bija nobažījusies. Viņa nekad nebija ārstējusi klana vadoni un uzlūkoja to ar nedabiskām bailēm. Meitene piesteidzās pie Kreba pavarda, paķēra ūdens bļodu, tad aizmetās uz alas ieeju. Viņa pagrāba sniega piku un devās atpakaļ uz vadoņa pavardu, nokrītot uz zemes tam pie kājām.

- Mani sūtīja Iza, viņa šobrīd nevar pamest Ovru. Vai vadonis ļaus šai meitenei sevi dziedināt? - viņa jautāja, kad Brūns atļāva tai runāt.

Brūns pamāja ar galvu. Viņš slēpa šaubas, ka Eila varētu kļūt par klana zāļu sievu, bet šajos apstākļos viņam nebija citas izvēles kā ļaut tai sevi ārstēt. Satraukusies meitene pielika vēso sniegu iekaisušajam, sārtajam apdegumam, sajūtot, kā Bruņa muskuļi atslābinās, sniegam mazinot sāpes. Viņa aizsteidzās atpakaļ, sameklēja kaltētas meža mētras un aplēja lapas ar karstu ūdeni. Kad tās bija izmirkušas, viņa ielika bļodā sniegu, lai šķidrums ātrāk atdzistu, un atgriezās pie slimnieka. Meitene ar roku uzlika nomierinošās zāles un strādājot juta, kā vadoņa cieti muskuļotais ķermenis vēl vairāk atbrīvojas no sasprindzinājuma. Brūns elpoja mazliet brīvāk. Apdegums vēl aizvien sāpēja, bet tas bija krietni vieglāk paciešams. Viņš atzinīgi pamāja ar galvu, un meitenes sasprindzinājums mazliet atslāba.

"Izskatās, ka viņa tiešām apgūst Izas maģiju," Brūns nodomāja. "Un viņa mācās labi uzvesties, kā sievietei pieklājas; laikam jau mazliet brieduma bija viss, kas tai vajadzīgs. Ja kaut kas atgadās ar Izu, pirms Uba kļūst pieaugusi, mēs paliksim bez zāļu sievas. Droši vien Iza rīkojas gudri, mācot meiteni."

Drīz pēc tam pienāca Ebra un pateica vīram, ka Ovras dēls piedzimis nedzīvs. Brūns pamāja un, purinot galvu, palūkojās sievietes virzienā. "Un vēl zēns," viņš nodomāja. "Viņai droši vien sirds lūst, visi zina, cik ļoti viņa gribēja to bērnu. Ceru, ka nākamreiz, gaidot bērnu, viņai klāsies vieglāk."

Kas to būtu domājis, ka bebra totēms spēj tik stipri pretoties? Lai gan vadonis izjuta pret jauno sievieti lielu žēlumu, viņš neteica neko, jo neviens šo traģēdiju nepieminēs. Taču Ovra saprata, kāpēc Brūns pēc dažām dienām pienāca pie Gūva pavarda, lai pateiktu, ka viņa var izmantot, cik vien daudz laika tai vajadzīgs, lai atveseļotos no savas "slimības". Vīri bieži sapulcējās pie Bruņa ugunskura, tomēr vadonis pats reti apciemoja pārējo viru pavardus un, ja tā darīja, vēl retāk sarunājās ar sievietēm. Ovra bija pateicīga par viņa rūpēm, tomēr nekas nespēja remdēt viņas sāpes.

Iza pastāvēja, ka Eilai jāturpina ārstēt Bruņu. Pēc applaucējuma sadzīšanas klans izturējās pret meiteni vēl draudzīgāk. Vēlāk vadoņa klātbūtnē Eila jutās drošāk. Galu galā - viņš bija tikai cilvēks.

12

Garajai ziemai beidzoties, klana dzīves temps paātrinājis, lai tiktu līdzi bagātās zemes dzīvei, kas kļuva straujāka. Aukstais gadalaiks uzspieda nevis īstu ziemas guļu, bet izmaiņas gremošanas darbībā, ko izraisīja samazinātā aktivitāte. Ziemā klana ļaudis bija miegaināki, vairāk gulēja, vairāk ēda, tā radot siltumizolējošu zemādas tauku slāni, kas kalpoja kā aizsardzība pret aukstumu. Līdz ar temperatūras paaugstināšanos viss notika pretēji, padarot klanu nemierīgu un gribošu uzturēties ārā un kustēties.

Šim procesam palīdzēja Izas pavasara toniks, kas sastāvēja no kviešu saknēm, kuras ievāca agri pavasari no raupjās zāles, kas līdzinājās rudziem, kaltētām miešķu lapām un dzeltena, ar dzelzi bagāta skābenes saknes pulvera, ko klana zāļu sieva deva tiklab jauniem, kā veciem. Ar pietiekamu enerģiju klans devās ārā no alas, gatavs uzsākt jaunu gadalaiku ciklu.

Trešā ziema alā nebija pārāk smagi atsaukusies uz klana ļaudīm. Vienīgais nāves gadījums bija Ovras jau nedzīvs piedzimušais bērns, bet tas neskaitījās, jo nekad netika pieminēts vai pieņemts. Iza, kuru vairs neiztukšoja izsalkušā bērna zīdīšana, ziemu bija pārcietusi labi. Krebs nebija cietis vairāk kā parasti. Gan Aga, gan Ika atkal gaidīja bērnu, un, tā kā abas sievietes jau iepriekš bija veiksmīgi dzemdējušas, klans gaidīja pieaugumu. Tika vākti pirmie zaļumi, dzinumi un pumpuri un plānotas pirmās medības, lai sagādātu gaļu pavasara svētkiem, kuros tika godināti gari, kas atmodināja jauno dzīvību, un izteikta pateicība klana sargājošo totēmu gariem par izvešanu cauri vēl vienai ziemai.

Eilai bija tāda pārliecība, ka viņai īpaši jāpateicas savam totēmam. ŠI ziema bija gan pārbaudījumu, gan piedzīvojumu pilna. Meitene bija paaugusies un ienīda Broudu vēl spēcīgāk, tomēr saprata, ka spēj to izturēt. Viņš bija parādījis sevi no pašas sliktākās puses, bet meitene bija pratusi viegli tikt galā. Eksistēja robeža, kuru pat

Brouds nedrīkstēja pārkāpt. Palīdzēja tas, ka viņa apguva vairāk no Izas ārstniecības maģijas; viņai tas patika. Jo vairāk viņa mācījās, jo vairāk viņa gribēja uzzināt. Viņa atklāja, ka vēlas doties ārstniecisko augu meklējumos pašu augu dēļ - tagad, kad zina par tiem vairāk, - tikpat dedzīgi, cik izmantot augu vākšanu kā ieganstu nozušanai. Viņa pacietīgi gaidīja, kamēr pūta skarbie vēji un ledainās sniega- vētras. Bet līdz ar pirmo izmaiņu pazīmēm iestājās nemierīgas ilgas. Šo pavasari viņa gaidīja tā, kā neatcerējās gaidījusi nevienu citu. Bija laiks iemācīties medīt.

Tiklīdz laiks atļāva, Eila devās uz pļavām un mežiem. Viņa vairs neglabāja savu lingu nelielajā alā netālu no pļavas, kur bija vingrinājusies. Meitene nēsāja to sev līdzi, iebāztu apmetņa ielocē vai zem lapu kārtas savā vācamajā grozā. Mācīt pašai sevi medīt nebija viegli. Zvēri bija veikli un izvairīgi, un trāpīt pa kustīgiem mērķiem bija daudz sarežģītāk nekā pa stāvošiem. Sievietes, laukā vācot augus, vienmēr taisīja troksni, lai aizbiedētu uzglūnošos dzīvniekus, un šo paradumu bija grūti lauzt. Daudz reižu viņa dusmojās pati uz sevi, kad, pamanījusi kādu zvēru metoties meklēt patvērumu, bija brīdinājusi to par savu tuvošanos. Bet viņa bija apņēmības pilna un mācījās no pieredzes.

Mēģinot un kļūdoties Eila iemācījās dzīt pēdas, līdz sāka saprast un lietot to mazumiņu medību mākslas, ko bija noskatījusies un noklausījusies no vīriem. Viņas acs jau bija ietrenēta, lai uztvertu sīkās detaļas, kas atšķir augus, un bija nepieciešams tikai nedaudz vairāk piepūles, lai iemācītos atšifrēt, ko nozīmē nodevīgie dzīvnieku mēsli, viegls pēdu nospiedums smiltīs, noliektas zāles stiebrs vai aizlauzts zariņš. Viņa iemācījās atšķirt dažādu dzīvnieku pēdas, iepazina zvēru ieradumus un dabisko vidi. Lai gan viņa neatstāja neievērotas arī zālēdāju sugas, meitene koncentrēja visu uzmanību uz plēsējiem - savu izvēlēto upuri.

Meitene novēroja, kurā virzienā soļo viri, dodoties medibās. Taču tas nebija Brūns un viņa mednieki, kas sagādāja meitenei lielākās rūpes. Visbiežāk tie izvēlējās par savu medību vietu stepi, bet viņa neuzdrošinājās medīt atklātā līdzenumā, kur nebija aizsega. Visvairāk viņa uztraucās par diviem vecākajiem vīriem. Kādreiz, kad Eila bija meklējusi zālītes Izai, viņa šad un tad bija manījusi Zūgu un Dorvu. Tieši viņus meitene visdrīzāk varēja sastapt medījam līdzenumā, kur uzturējās pati. Viņai pastāvīgi bija jāuzmanās, lai izvairītos no tiem. Kaut ari viņi bija uzsākuši ceļu pretējā virzienā, nebija nekādu garantiju, ka tie nepagriezīsies atpakaļ un nepārsteigs Eilu ar lingu rokās.

Taču, iemācījusies klusi pārvietoties, meitene reizēm tiem sekoja un mācījās. Tādās reizēs viņa bija īpaši uzmanīga. Sekot pēdu dzinējiem bija daudz bīstamāk nekā to objektiem. Tomēr tas bija labs treniņš. Viņa iemācījās pārvietoties nedzirdami, gan sekojot vīriem, gan dzenot pēdas zvēriem, un spēja pārvērsties par ēnu, tiklīdz kāds palūkojās viņas virzienā.

Apguvusi pēdu dzīšanas prasmi, iemācījusies zagšus pārvietoties, ietrenējusi savu aci tā, ka spēj atšķirt ķermeņa apveidus tā slēpnī, Eila droši zināja, ka bija reizes, kad viņa spētu nogalināt nelielu dzīvnieku. Lai gan viņai bija liels kārdinājums, meitene, ja tas nebija gaļēdājs, pagāja tam garām nemēģinot. Viņa bija izlēmusi medīt tikai plēsējus, un viņas totēms bija devis piekrišanu vienīgi attiecībā uz tiem. Pavasara pumpuri atvērās ziedos, un koki salapoja, ziedi nobira, un no to serdēm izveidojās augļi, nokarājoties pusgatavi un zaļi, bet Eila vēl nebija nogalinājusi savu pirmo dzīvnieku.

-    Vācies prom! Tiš! Pazūdi!

Eila izgāja no alas, lai redzētu, kas tā ir par kņadu. Vairākas sievietes vicināja rokas un dzinās pakaļ strupam, druknam, plušķainam dzīvniekam. Amrija pašlaik skrēja uz alu, bet, ieraudzījusi Eilu, iešņācās un strauji mainīja virzienu. Tā metās cauri sieviešu kājām un pazuda ar gaļas gabalu mutē.

-    Tas nekrietnais rīma! Es tikko biju izlikusi galu ārā kaltēties, - Oga žestikulēja niknā nožēlā. - Tikko biju pagriezusi muguru. Tas jau te snaikstās visu vasaru, ar katru dienu kļūstot drošāks. Kaut Zūgs būtu to noķēris! Tas ir labi, ka tu tieši nāci ārā, Eila. Viņš gandrīz ieskrēja alā. Iedomājies, kas tā būtu par smaku, ja viņš būtu sagūstīts tur iekšā!

-     Man liekas, Oga, ka tavs viņš ir viņa un ka tai tepat kaut kur tuvumā ir ligzda. Domāju, ka tai ir vairāki izbadējušies mazuļi, un nu jau tiem jābūt pietiekami lieliem.

-     Mums vairāk ari neko nevajag! Vesels to bars! - Dusmīgi vārdi pavadīja sievietes žestus. - Zūgs ar Dorvu šorīt agri paņēma līdzi Vornu. Kaut viņi labāk būtu devušies nomedīt to āmriju, nevis kāmjus un dzeloņcūkas tur lejā! Tie nekam nav derīgi!

-    Kaut kam tie der gan, Oga. To zvērādas ziemā nesasalst no tavas elpas. No viņu ādiņām var uztaisīt labas cepures un kapuces.

- Kaut nu tie kļūtu par ādiņām!

Eila pagriezās, lai dotos atpakaļ pie pavarda. Tobrīd viņai nebija īsti, ko darīt, un Iza patiesi bija teikusi, ka viņai sāk pietrūkt dažu zālīšu. Eila nolēma doties ārā, lai atrastu āmrijas ligzdu. Viņa pasmaidīja pie sevis un pielika soli, lai drīz vien ar grozu rokā, pametusi alu, dotos iekšā mežā netālu no tās vietas, kur bija nozudis dzīvnieks.

Kārtīgi izpētījusi zemi, meitene atklāja smiltīs ķepas nospiedumu ar gariem, asiem nagiem, mazliet tālāk - noliektu stublāju. Eila sāka dzīties radījumam pa pēdām. Pēc dažiem mirkļiem viņa izdzirda steidzīgu rosīšanos pārsteidzoši tuvu alai. Klusām viņa devās tālāk, neaizskarot ne lapiņas, un ieraudzīja ainu, kurā āmrija ar četriem pusaugu mazuļiem ņurdēja un cīkstējās ap nozagto gaļas gabalu. Uzmanīgi viņa izvilka no apmetņa ieloces lingu un ievietoja izvirzītajā iedobē akmeni.

Meitene pastāvēja, gaidot izdevību netraucētam metienam. Nejauši iegrozījusies vēja pūsma aiznesa līdz viltīgajai rīmai svešu smaku. Tā pacēla galvu, paostot gaisu, satraukta par iespējamām briesmām. Šo brīdi Eila bija gaidījusi. Kaut arī dzīvnieks bija pamanījis kustību, viņa veikli izsvieda akmeni. Āmrija nogāzās zemē, četriem āmrijēniem izbīlī no krītošā akmens atsprāgstot atpakaļ.

Eila iznāca no krūma aizsega un pieliecās, lai apskatītu maitēdāju. Lāčveida āmrija no deguna līdz noaugušās astes galiņam bija apmēram trīs pēdas gara, ar rupju, garu, brūngani melnu kažoku. Amrijas bija bezbailīgas, plēsīgas maitēdājas, pietiekami stipras, lai aizdzītu projām no saviem medījumiem plēsējus, kas bija lielāki par pašām, pietiekami drosmīgas, lai nozagtu kaltēties izliktu gaļu vai jebko citu, ko spēja aizvilkt, un pietiekami viltīgas, lai ielavītos pārtikas slēptuvē. To muskusa dziedzeri atstāja aiz sevis skunksam līdzīgu smaku, un klanam āmrija bija lielāks posts par hiēnu, kas bija gan plēsēja, gan maitēdāja, bet kuras izdzīvošana nebija atkarīga no citu nogalinātā medījuma.

Akmens no Eilas lingas bija trāpījis virs acs, tieši tur, kur viņa bija mērķējusi. "Šitā āmrija vairs no mums nezags," Eila nodomāja, starodama apmierinājumā, kas robežojās ar eksaltāciju. Tas bija viņas pirmais medījums. "Man šķiet, es atdošu ādiņu Ogai," meitene nolēma, sniedzoties pēc naža, lai nodīrātu dzīvniekam ādu. "Viņa nu gan būs priecīga, uzzinot, ka tā mūs vairs netraucēs." Meitene apstājās.

"Par ko es domāju? Es nedrīkstu atdot to ādu Ogai. Es to nedrīkstu dot nevienam, es pat nevaru to paturēt. Man neklājas medīt. Ja kāds uzzinātu, ka šo āmriju esmu nogalinājusi es, nezinu, ko viņi izdarītu." Eila apsēdās blakus beigtajai rīmai, braucot ar pirkstiem cauri tās raupjajam kažokam. Meitenes pacilātība bija izzudusi.

Viņa bija nogalinājusi pirmo dzīvnieku. Lai arī tas nebija liels bizons, nogalēts ar smagu, asu šķēpu, tomēr tas bija kaut kas nozīmīgāks nekā Vorna dzeloņcūka. Nebūs nekādu svinību, atzīmējot viņas iestāšanos mednieku rindās, nekādu svētku viņai par godu, pat ne cildinājuma un apsveikuma skatienu, kādus saņēma Vorns, kad lepni izrādīja savu niecīgo medījumu. Ja viņa atgrieztos ar šo āmriju alā, meitene saņemtu vienīgi pārsteiguma pilnus skatienus un bargu sodu. Nevienam neinteresētu, ka viņa vēlas palīdzēt klanam vai ka spēj medīt un solās to darīt labi. Sievietes nemedīja, sievietes nenogalināja dzīvniekus. Vīrieši gan.

Viņa smagi nopūtās. "Es to zināju, es to visu laiku zināju," Eila sev teica. "Jau pirms sāku medīt, pirms vispār paņēmu rokās lingu, es zināju, ka nedrīkstu to darīt." Drosmīgākais no mazajiem rīmām iznāca no slēptuves, nedroši apostīdams beigto dzīvnieku. "Tie jaunie sagādās mums tikpat daudz raižu kā to māte," Eila sprieda. "Tie jau ir gandrīz tik pieauguši, ka daži no viņiem izdzīvos. Labāk jātiek vaļā no tā rumpja. Ja es to aizgādāšu labi tālu, mazie varbūt sekos smakai." Eila piecēlās un aiz astes sāka vilkt beigto āmriju dziļāk mežā. Pēc tam meitene meklēja ārstnieciskos augus.

Āmrija bija tikai pirmā no mazajiem plēsējiem un maitēdājiem, kas krita par upuri Eilas lingai. Caunas, ūdeles, baltie seski, ūdri, zebiekstes, āpši, sermuļi, lapsas un nelielie, pelēki melni svītrainie meža kaķi kļuva par iecienītu mērķi tās ātrajiem akmeņiem. Eila pati to neaptvēra, bet viņas lēmumam medīt plēsējus bija viens būtisks rezultāts. Tas paātrināja mācīšanās procesu un noslīpēja viņas prasmi daudz vairāk, nekā tas notiktu, viņai medījot mierīgos zālēdājus. Plēsēji bija ātrāki, manīgāki, apķērīgāki un bīstamāki.

Eila ar savu izvēlēto ieroci drīz vien apsteidza Vornu. Ne jau tikai tāpēc, ka viņam bija tendence uzskatīt lingu par vecu ļaužu ieroci un ka trūka apņēmības to apgūt, - tā viņam padevās grūtāk. Viņam nebija meitenes ķermeņa uzbūves ar brīvi rotējošo rokas kustību, kas bija labāk piemērota sviešanai. Viņas spēja pilnīgi pacelt roku un ietrenētā rokas un acs koordinācija piešķīra tai ātrumu, spēku un precizitāti. Viņa vairs nesalīdzināja sevi ar Vornu; savā prātā meitene izaicināja Zūga spējas un ātri tuvojās vecā vīra mednieka prasmei. Pārāk ātri. Viņa kļuva pārāk pašapzinīga.

Vasara tuvojās beigām, sprēgājoša karstuma uzlādēta un zibens apsvilināta nepieredzēti lielos negaisos. Dienas bija karstas, neciešami karstas. Rāmajā gaisā nemanīja ne mazāko gaisa pūsmu. Iepriekšējā vakara negaiss ar fantastiskiem lokveida zibšņiem, kas izgaismoja kalnu kores, un ar krusas graudiem nelielu akmeņu lielumā bija steigšus iedzinis klana ļaudis alā. Slapjais mežs, kura koku ēnas parasti sniedza valgmi, bija mitrs un smacīgs. Mušas un moskīti, kas pazeminātā ūdenslīmeņa dēļ bija iekļuvuši staigno dīķu un aļģēm klāto peļķu lamatās, nepārtraukti sīca ap izsīkstošā strauta attekas gļotainajām dūņām.

Eila sekoja pa pēdām kādai sarkanai lapsai, klusi pārvietojoties starp kokiem gar nelielo meža pļaviņu. Meitene bija sakarsusi un nosvīdusi, lapsa tai nemaz tik ļoti neinteresēja, un viņa jau grasījās mest mieru un doties atceļā uz alu, lai izpeldētos upē. Šķērsojot akmeņaino, vien retās vietās atkailināto gultni, viņa apstājās, lai padzertos, kur strautiņš vēl brīvi tecēja starp lielajiem laukakmeņiem, kas līkumoto tērcīti iespieda līdz potītēm dziļā dīķī.

Meitene piecēlās, un, kad viņa palūkojās uz priekšu, tai aizžņaudzās rīkle. Eila bailēs raudzījās uz skaidri iezīmēto lūša apveidu un tā galvu ar spalvu kušķiem ausu galos; tas bija pieplacis uz akmens tieši tās priekšā. Lūsis piesardzīgi vēroja meiteni, šurpu turpu šūpojot asti.

Mazāks nekā vairums lielo plēsēju, slaidais Ibērijas lūsis, līdzīgi tā vēlāko gadu ziemeļu brālēnam, spēja veikt piecpadsmit pēdu lēcienus no vietas. Viņš pārtika galvenokārt no zaķiem, trušiem, lielām vāverēm un citiem grauzējiem, taču, ja vēlējās, varēja nogāzt ari nelielu briedi; un astoņgadīga meitene bija viegli iegūstams upuris minētajā uzskaitījumā. Tomēr bija karsts, un cilvēki nebija tā ikdienas upuri. Iespējams, viņš būtu ļāvis meitenei iet savu ceļu.

Eilas pirmo baiļu sastingumu nomainīja sajūsmas tirpas, redzot, kā nekustīgais kaķis vēro viņu. Vai Zūgs neteica Vornam, ka lūsi var nogalināt ar lingu? Viņš ieteica, lai nemēģina neko lielāku, bet apgalvoja, ka lingas mests akmens spēj nogalināt vilku vai hiēnu, vai lūsi. "Atceros, ka viņš minēja lūsi," meitene nodomāja. Eila nebija medījusi vidēja lieluma plēsējus, taču viņa gribēja būt klana vislabākā med- niece ar lingu. Ja Zūgs spēja nogalināt lūsi, arī viņa to varēja, un te, tieši tai priekšā, atradās ideāls mērķis. Spontāni viņa izlēma, ka ir pienācis laiks lielākam medījumam.

Lēnām viņa ieslidināja roku īsā vasaras apmetņa ielocē, ne mirkli nenovēršot acis no kaķa, un sataustīja pašu lielāko akmeni. Meitenes rokas bija sasvīdušas, tomēr viņa satvēra ciešāk kopā abus ādas strēmeles galus, ieliekot iedobē akmeni. Tad ātri, kamēr vēl nebija zaudējusi drosmi, nomērķēja punktā starp tā acīm un izsvieda akmeni. Taču lūsis pamanīja kustību, viņai paceļot roku. Meitenei izsviežot akmeni, tas pagrieza galvu. Akmens tiešā trāpījumā atsitās pret tā galvas sānu, izraisot vairāk nekā asas sāpes.

Pirms Eila attapās izsviest nākamo akmeni, tā pamanīja, kā savelkas kaķa muskuļi. Paklausot refleksam, viņa metās sāņus, saniknotajam lūsim lecot uz savu uzbrucēju. Meitene iegāzās dubļos blakus strautam, un tās roka atsitās pret resnu krastā izsviestu zaru, kuram tā ceļā lejup pa straumi bija norautas lapas un sīkākie zari un kurš bija smags, piesūcies ar ūdeni. Eila satvēra to un paripoja tālāk tieši tajā brīdī, kad sadusmotais lūsis ar izlaistiem nagiem taisīja vēl vienu uzklupienu. Mežonīgi atvēzējusies, ar visu spēku, ko tai iesvēla bailes, viņa smagi zvēla, pasizdama tā galvu sānis. Apstulbinātais lūsis apvēlās, kādu bridi gulēja, purinot galvu, tad klusi ievilkās mežā. H galva bija saņēmusi pietiekami daudz sāpīgu triecienu.

Eila piecēlusies trīcēja un smagi elpoja. Meitenei ejot pakaļ lingai, ceļgali bija smagi kā svins un viņai bija jāapsēžas. Zūgs nekad nebūtu iedomājies, ka vienīgi ar lingas palīdzību kāds mēģinātu nomedīt plēsēju bez citu mednieku vai pat citu ieroču palīdzības fonā. Taču Eila nu jau gandrīz ne reizes neaizšāva garām mērķim, viņa bija kļuvusi pārāk pašpārliecināta par savām spējām, nedomājot, kas notiktu, ja netrāpītu. Dodoties atpakaļ uz alu, meitene bija tādā šoka stāvoklī, ka gandrīz aizmirsa paņemt savu zāļu grozu no vietas, kur bija to paslēpusi, kad nolēma dzīties pakaļ lapsai.

- Eila, kas ar tevi noticis? Tu esi vienos dubļos! - Iza žestikulēja, ieraudzījusi meiteni. Meitenes seja bija pelnu pelēka, kaut kas viņu būs nobiedējis.

Eila neatbildēja, viņa tikai papurināja galvu un iegāja alā. Iza nojauta, ka noticis kas tāds, ko meitene nevēlas stāstīt. Viņa prātoja, kā piespiest bērnu runāt, tomēr pārdomāja cerībā, ka tas izstāstīs labprātīgi. Un Iza nebija pārliecināta, vai maz gribēja zināt.

Sieviete uztraucās, kad Eila devās projām viena pati, bet kādam bija jāvāc ārstnieciskie augi; tie bija nepieciešami. Pati tā nevarēja iet - Uba bija par mazu -, un neviena cita sieviete nezināja, ko meklēt, ne arī izrādīja interesi mācīties. Viņai bija jāļauj Eilai iet, taču, ja meitene izstāstītu par kādu šausminošu gadījumu, Iza satrauktos vēl vairāk. Viņa tikai vēlējās, kaut Eila nepaliktu projām tik ilgi.

Tovakar Eila bija nomākta un agri devās gulēt, taču nespēja iemigt. Viņa gulēja nomodā, domājot par atgadījumu ar lūsi, un iztēlē tas kļuva vēl baismīgāks. Bija jau agrs rīts, kad meitene beidzot iesnau- dās.

Viņa pamodās kliedzot.

-    Eila! Eila! - viņa izdzirda Izu saucam sevi vārdā. Sieviete maigi purināja meiteni, cenšoties atsaukt to realitātē. - Kas noticis?

-    Es sapņoju, ka atrodos nelielā alā un mani vajā alu lauva. Tagad viss ir kārtībā, Iza.

-    Tev jau ilgāku laiku nav rādījušies slikti sapņi, Eila. Kāpēc lai tie rādītos tagad? Vai tevi vakar kaut kas sabiedēja?

Eila pamāja un nolieca galvu, tomēr neko nepaskaidroja. Tumšā ala, kuru apgaismoja vienīgi sarkano ogļu nespodrais atspīdums, apslēpa vainas izteiksmi meitenes sejā. Kopš Eila atrada sava totēma zīmi, viņa nebija jutusies vainīga par medīšanu. Nu viņa prātoja, vai tā patiešām bijusi zīme. Varbūt viņa vienkārši tā domāja. Varbūt viņai nemaz nebija jāmedī. Jo īpaši tādus bīstamus zvērus. Kas viņai vispār lika domāt, ka meitenei būtu jāmedī lūši?

-    Man nekad nav paticis, ka tu dodies mežā viena pati, Eila. Tu vienmēr tik ilgi esi projām. Es zinu, ka tev reizēm patīk doties pastaigā vienai pašai, bet mani tas uztrauc. Nav normāli, ka meitene tik bieži grib būt viena. Mežs var būt bīstams.

-    Tev taisnība, Iza. Mežs var būt bīstams, - Eila pamāja. - Varbūt nākamreiz es varu ņemt sev līdzi Ubu vai varbūt Ika gribētu nākt.

Iza atvieglota redzēja, ka Eila, šķiet, ņēmusi viņas padomu pie sirds. Viņa uzturējās alas tuvumā, bet, ja devās pēc ārstnieciskajiem augiem tālāk, ātri atgriezās. Ja meitene nevienu nevarēja pierunāt doties sev līdzi, tā kļuva nervoza. Viņa bija gatava ik mirkli ieraudzīt zemei pieplakušu, lēcienam gatavu dzīvnieku. Viņa sāka saprast, kāpēc klana sievietēm nepatika doties vākt augus vienām pašām un kāpēc tās vienmēr bija pārsteigtas par meitenes dedzīgo vēlmi doties projām vienai pašai. Būdama jaunāka, tā vienkārši bija pārāk naiva, lai baidītos no briesmām. Taču bija vajadzīgs tikai viens uzbrukums - un vairums sieviešu vismaz vienreiz bija jutušās apdraudētas -, lai Eila palūkotos uz apkārtējo vidi ar lielāku bijību. Pat dzīvnieks, kas nepiederēja pie plēsējiem, varēja būt bīstams. Kuiļi ar asiem ilkņiem, zirgi ar cietiem nagiem, brieži ar smagiem ragiem, kalnu āži un kazas ar nāvējošiem ragiem - visi varēja nodarīt lielu ļaunumu, ja tos nokaitināja. Eila prātoja, kā viņa vispār bija uzdrošinājusies domāt par medībām. Tagad viņa baidījās iet mežā.

Eilai nebija neviena, ar ko parunāties, neviena, kas viņai varētu pateikt, ka nelielās izbailes saasināja tās maņu orgānus, jo īpaši dzenot pēdas bīstamam medījumam, nebija neviena, kas iedrošinātu meiteni atkal doties mežā, pirms bailes nebija to pavisam nomāku- šas. Vīri pazina bailes. Viņi par tām nerunāja, bet katrs no vīriem bija sastapies ar tām daudz reižu savā dzīvē, sākot ar pirmajām lielajām medībām, kuras tos iecēla vīra stāvoklī. Mazie dzīvnieki noderēja, lai praktizētos, lai iemācītos rīkoties ar ieročiem, bet vīra statuss netika piešķirts, iekams nebija iepazītas un pārvarētas bailes.

Sievietes vientulībā pavadītās dienas tālumā no klana drošības nebija mazāks drosmes pārbaudījums, lai gan daudz izsmalcinātāks. Savā ziņā bija vajadzīga lielāka drosme, lai pavadītu dienas un naktis vientulībā, apzinoties, ka jātiek galā pašai, lai kas arī notiktu. Jau kopš piedzimšanas brīža meitene parasti uzturējās pie savējiem cilvēkiem, kas to sargāja. Taču šajā pārejas rituāla laikā viņai nebija ne ieroču, ko izmantot sevis aizsardzībai, ne ieroču nesēja - sargājoša vīrieša, kas to glābtu. Meitenes, tāpat kā zēni, nekļuva pieaugušas, iekams nebija sastapušās ar bailēm un tās pārvarējušas.

Pirmās dienas Eilai nebija vēlēšanās klīst pārāk tālu projām no alas, taču pēc kāda laika viņa kļuva nemierīga. Ziemā meitenei nebija izvēles un viņa samierinājās ar savu ieslodzījumu kopā ar pārējiem, taču siltā laikā tā bija radusi brīvi klejot apkārt. Meiteni plosīja pretrunīgas jūtas. Vienai pašai esot mežā, tālu no klana drošības, Eilu pārņēma nedrošības un baiļu izjūta; kad viņa kopā ar klanu uzturējās alas tuvumā, tā ilgojās pēc meža nošķirtības un brīvības.

Viens no augu meklēšanas pārgājieniem, kurā meitene devās viena pati, aizveda to pavisam tuvu slēptuvei, un viņa uzkāpa atlikušo ceļa posmu līdz kalnu pļavai. Šī vieta meiteni nomierināja. Tā bija viņas individuālā pasaule, viņas ala, viņas pļava, viņa jutās kā nelielā stirnu bara īpašniece - tas te bieži ganījās. Stirnas bija tik ļoti pieradušas, ka Eila varēja pieiet tām pavisam klāt un gandrīz pieskarties, pirms tās palēca nost. Atklātā pļava sniedza meitenei drošību, kuras tai vairs nebija bīstamajos mežos, kur uzglūnēja zvēri. Šovasar viņa vispār nebija šeit bijusi, un stāvgrūdām atgriezās atmiņas. Te viņa pirmo reizi mācijās lietot lingu, te trāpīja dzeloņcūkai un te atrada sava totēma zīmi.

Viņai līdzi bija linga - meitene neuzdrošinājās ieroci atstāt alā, kur Iza to varētu atrast, - un pēc brīža tā pacēla dažus akmeņus un izmeta dažus izmēģinājuma sviedienus. Tomēr tagad šis sporta veids bija pārāk mierīgs, lai ilgi noturētu meitenes interesi. Viņas prāts atgriezās pie negadījuma ar lūsi.

"Ja vien lingā būtu bijis vēl viens akmens," viņa domāja. "Ja es tam būtu sviedusi uzreiz, uzreiz pēc tam, kad netrāpīju ar pirmo akmeni, es būtu to pieveikusi pirms lēciena." Eilai rokā bija divi akmeņi, viņa skatījās uz tiem. "Ja vien būtu iespējams sviest vienu pakaļ otram. Vai Zūgs kaut ko tādu pieminēja Vornam?" Viņa mēģināja atcerēties. "Ja minēja, tad tas droši vien notika, kad es nebiju klāt," Eila nosprieda. Meitene apsvēra šo domu. "Ja es varētu izņemt no kabatas otru akmeni bez apstāšanās, lingai krītot lejup pēc pirmā izmetiena, tad varētu to izsviest nākamajā vēzienā augšup. Interesanti, vai to var izdarīt?"

Meitene pamēģināja dažas reizes un jutās tikpat neveikla kā pirmo reizi, kad bija mēģinājusi lingu lietot. Viņa centās strādāt ritmiski: izsviest pirmo akmeni; noķert lingu, tai nākot lejā, un turēt otru akmeni gatavībā; izņemt to no kabatas, lingai vēl esot kustībā; izmest otru akmeni. Akmeņi bieži izkrita, un pat tad, ja Eilai izdevās tos ieservēt, cieta abu sviedienu precizitāte. Tomēr viņa bija apmierināta, ka to ir iespējams paveikt. Katru dienu viņa atgriezās, lai vingrinātos. Meitene vēl aizvien jutās nedroša, lai medītu, taču, mēģinot apgūt jaunu tehnisku paņēmienu, viņa atguva interesi par ieroci.

Kad mežiem klātās nokalnes mirdzēja aizejošās vasaras krāsās, viņa jau svieda abus akmeņus tikpat precīzi, kā bija to darījusi ar vienu. Eilai stāvot pļavas vidū un tēmējot akmeņus uz jauno stabu, ko bija iesitusi zemē, meiteni pārņēma silta panākumu izjūta, kad iepriecinošais švīks, švīks liecināja, ka abi akmeņi ir trāpījuši mērķī. Neviens tai nebija teicis, ka izmest ar lingu vienu pēc otra divus akmeņus nav iespējams, jo nekad agrāk tas nebija darīts, un, tā kā neviens viņai neteica, ka tas nav izdarāms, viņa iemācījās to paveikt.

Vēlu rudenī kādā siltā rītā, gandrīz gadu kopš brīža, kad pirmo reizi bija pieņēmusi lēmumu medīt, Eila nolēma uzkāpt augstāk kalnu ganībās, lai savāktu nobriedušos, zemē sakritušos lazdu riekstus. Tuvojoties kalna virsotnei, viņa izdzirda hiēnas saucienus, tarkšķēšanu un šņaukāšanos un, nonākusi līdz pļavai, ieraudzīja kādu no neglītajiem zvēriem, pa pusei ierakušos stirnas asiņainajās iekšās.

Tas satracināja meiteni. Kā tas smirdīgais radījums drīkst piemēslot viņas pļavu, uzbrukt viņas stirnai? Eila metās skriet hiēnas virzienā, lai to nobiedētu, bet tad iedomājās ko labāku. Hiēnas arī ir plēsējas ar pietiekami spēcīgiem žokļiem, lai salauztu zālēdāju garos kāju kaulus, un tās nav viegli aiztriecamas no sava upura. Viņa veikli atbrīvojās no groza un sameklēja tā dibenā lingu. Dodoties uz izvirzījumu blakus klints sienai, viņa sameklēja akmeņus. Vecā stirna bija līdz pusei norīta, kad meitenes kustības piesaistīja kārnā, plankumainā dzīvnieka uzmanību, kas bija gandrīz lūša lielumā. Hiēna pacēla galvu, saoda cilvēka smaku un pagriezās meitenes virzienā.

Eila bija sagatavojusies. Iznākusi no izvirzījuma aizsega, tā izsvieda akmeni un tūliņ otru. Meitene nezināja, ka otrais akmens nebūs vajadzīgs, - pirmais jau bija paveicis savu - tomēr tas bija labs nodrošinājums. Eila bija guvusi mācību. Lingā bija ielikts jau trešais akmens, un ceturto viņa turēja rokā, gatava otrai metienu sērijai, ja tas būtu nepieciešams. Hiēna bija uz vietas beigta un vairs nekustējās. Meitene palūkojās apkārt, lai pārliecinātos, ka tuvumā vairs nav neviena zvēra, tad uzmanīgi virzījās uz dzīvnieka pusi, turot lingu gatavībā. Pa ceļam viņa pacēla kādu kājas kaulu, no tā vēl aizvien karājās daži sarkanas gaļas gabali, un tas vēl nebija salauzts. Ar triecienu pāršķēlusi hiēnas galvaskausu, Eila nodrošinājās, lai tā vairs neceltos.

Meitene lūkojās uz mirušo dzīvnieku pie savām kājām un ļāva nūjai izkrist no rokām. Padarītā sekas līdz apziņai nonāca lēnām. "Es nogalināju hiēnu," viņa sev teica, pēkšņi sapratusi izdarīto. "Es nobeidzu hiēnu ar savu lingu. Ne jau mazu dzīvnieku, bet hiēnu, dzīvnieku, kas varēja nogalināt mani. Vai tas nozīmē, ka tagad esmu mednieks? īsts mednieks?" Viņa nejuta ne eksaltāciju, ne sajūsmu par pirmo medījumu, pat ne apmierinājumu, ka bija uzvarējusi spēcīgu zvēru. Tas bija kaut kas dziļāks, vienkāršāks. Tā bija apziņa, ka ir pārvarējusi sevi. Tā nāca kā garīga atklāsme, mistiska izpratne; un ar cieņu, kas uzvirda no dziļas zemapziņas, viņa uzrunāja sava totēma garu klana senajā, formālajā valodā.

- Esmu tikai meitene, Lielais Alu Lauva, un garu ceļi man nav zināmi. Bet man šķiet, ka tagad saprotu mazliet vairāk. Lūsis bija vēl lielāks pārbaudījums par Broudu. Krebs vienmēr atgādināja, ka ar vareniem totēmiem nav viegli sadzīvot, bet viņš nekad man nebija stāstījis, ka to sniegtās lielākās dāvanas atrodas manī. Viņš man nekad neteica, kā tas ir, kad tu beidzot saproti. Pārbaudījums nenozīmē izdarīt kaut ko grūtu, pārbaudījums ir saprast, ka tu to vari. Esmu tev pateicīga, Lielais Alu Lauva, ka izvēlējies mani. Es vienmēr būšu tevis cienīga.

Kad mirdzošais, daudzkrāsainais rudens zaudēja savu krāšņumu un kailie zari nometa vītušās lapas, Eila atgriezās mežā. Viņa dzina pēdas un pētīja to dzīvnieku ieradumus, kurus izvēlējās par medījumu, tomēr izturējās pret tiem ar lielāku cieņu gan kā pret dzīvām radībām, gan bīstamiem ienaidniekiem. Daudz reižu, kaut ari pielavījās pietiekami tuvu, lai izsviestu akmeni, meitene atturējās un vienīgi vēroja. Eilā vēl spēcīgāk nostiprinājās izjūta, ka nav lietderīgi nogalināt dzīvnieku, kurš neapdraud klanu un kura ādu viņa nevar izmantot. Tomēr Eila vēl aizvien bija apņēmusies ar savu lingu kļūt par labāko mednieku klanā; meitene nesaprata, ka tāda jau bija. Vienīgais veids, kā viņa varēja attīstīt savu prasmi, bija medīt. Un viņa arī medīja.

Rezultātus sāka pamanīt, un tas lika vīriem justies neveikli.

-    Es atradu vēl vienu āmriju jeb tās pārpalikumus netālu no nodarbību laukuma, - Krugs žestikulēja.

-    Un pāri kalna korei, pusceļā ejot lejup, bija arī zvērādas gabali, izskatījās pēc vilka, - Gūvs piebilda.

-     Tie vienmēr ir gaļēdāji, stiprie zvēri, nevis sieviešu totēmi, - Brouds atzīmēja. - Grods saka, ka mums vajadzētu parunāt ar Moguru.

-     Mazi un vidēja lieluma, bet ne lielie kaķi. Lielie kaķi, vilki un hiēnas vienmēr medī briežus un zirgus, aitas un kalnu kazas, pat mežacūkas, bet kurš medī mazos medniekus? Nekad nebiju redzējis tik daudz nogalinātu mazo plēsēju, - Krugs aizrādīja.

-    Es jau arī gribētu zināt, kas tos medī. Man nav nekas pretim, ka apkārt kļūst par dažām hiēnām vai vilkiem mazāk, bet, ja tie neesam mēs… Vai Grods runās ar Moguru? Vai domājat, ka tas varētu būt kāds gars? - Jaunais vīrietis nodrebinājās.

-    Un, ja tas ir gars, vai tas ir labs gars, kurš mums palīdz, vai ļauns, kas dusmojas uz mūsu totēmiem? - Gūvs vaicāja.

-    Atstāsim tavā ziņā, Gūv, noskaidrot šo jautājumu. Tu esi Mogura māceklis, ko tu par to saki? - Krugs gribēja zināt.

-    Man liekas, būs nepieciešama dziļa meditācija un konsultācijas ar gariem, lai saņemtu atbildi uz šo jautājumu.

-    Tu jau runā kā mogurs, Gūv. Nekad nedod tiešu atbildi, - Brouds izlīdzējās ar asprātību.

-    Nu, kāda tad ir tava atbilde, Broud? - māceklis spurojās pretim. - Vai vari atbildēt tiešāk? Kas nogalina tos dzīvniekus?

-     Es neesmu mogurs un pat nemācos par tādu. Neprasi man!

Eila strādāja turpat netālu un apslāpēja vēlēšanos pasmaidīt. "Tātad tagad es esmu gars, bet tie nevar uzminēt, vai esmu labs vai ļauns gars."

Nemanot pienāca Mogurs, bet viņš bija vērojis sarunu. - Man vēl nav atbildes, Broud, - burvis pamāja. - Paies kāds laiks meditējot. Bet vienu es varu pateikt - gari parasti tā neuzvedas.

"Gari," Mogurs nodomāja pie sevis, "mēdz vai nu uzsūtīt pārāk lielu karstumu vai pārāk lielu aukstumu, vai atnest par daudz lietus vai sniega, vai aizdzīt projām lopu pulkus, vai atnest kādu slimību, vai izraisīt pērkonu, zibeni vai zemestrices, taču parasti tie neizraisa atsevišķu dzīvnieku nāvi. Ir tāda nojauta, ka pie šis miklas vainojama cilvēka roka." Eila piecēlās un devās uz alu, burvis vēroja to aizejam. "Viņā ir kaut kas neparasts, meitene ir mainījusies," Krebs prātoja. Viņš pamanīja, ka arī Brouda acis tai seko un tās ir pildītas ar neapmierinātu ļaunumu. Brouds ari ir pamanījis to atšķirību. Var būt, ka tas ir tikai tāpēc, ka viņa īstenībā nepieder klanam un tās gaita ir atšķirīga, viņa aug. Kaut kas prāta dziļumos nelika viņam mieru un radīja aizdomas, ka šī nav īstā atbilde.

Eila bija izmainījusies. Pieaugot medibu meistarībai, meitenē attīstījās pašapziņa un ķermeņa grācija, kas bija sveša klana sievietēm. Viņai piemita pieredzējuša mednieka klusā gaita, lieliska sava jaunā ķermeņa muskuļu kontrole, uzticība refleksiem un tālumā centrēts netverams skatiens acis, kas parādījās vienmēr, kad Brouds to nelika mierā, it kā viņa īstenībā to nemaz neredzētu. Meitene pielēca kājās tieši tikpat ātri kā agrāk, klausot tā pavēlēm, tomēr tās reakcijai trūka baiļu pieskaņas neatkarīgi no tā, cik stipri vīrietis to pļaukāja.

Viņas savaldība, viņas pašapziņa bija krietni netveramāka, tomēr ne mazāk pamanāma Broudam kā agrāko laiku gandrīz atklātā dumpošanās. Likās, it kā Eila paklausītu to augstprātīgā labvēlībā, it kā zinātu ko tādu, ko nezina viņš. Brouds to vēroja, mēģinot atšifrēt nemanāmās izmaiņas, cenšoties atrast kaut ko tādu, par ko varētu sodīt meiteni, tomēr viņam tas nedevās rokā.

Brouds nesaprata, kā viņai tas izdevās, bet katru reizi, kad tas centās aizstāvēt savu pārākumu, Eila lika tam justies zemākam, mazvērtīgākam par sevi. Tas radija vīrietī vilšanos, saniknoja to, tomēr, jo vairāk viņš tai nelika mieru, jo mazāk spēja to kontrolēt un ienīda meiteni par to. Tomēr pamazām viņš aizvien mazāk darīja tai pāri, pat turējās no tās tālāk, vienīgi reizēm atcerējās, ka jādemonstrē savas privilēģijas. Rudenim tuvojoties beigām, viņa naids kļuva intensīvāks. Kādu dienu viņš to salauzīs, Brouds sev nozvērējās. Kādu dienu viņš liks tai samaksāt par brūcēm, ko tā atstājusi viņa pašapziņā. 0, jā, kādu dienu viņa to nožēlos!

13

Pienāca ziema, un līdz ar to samazinājās klana ļaužu aktivitāte, tāpat kā visām dzīvām radībām, kuras dzīvoja saskaņā ar gadalaiku ciklu. Dzīve vēl aizvien pulsēja, taču lēnākā gaitā. Pirmo reizi Eila iedomājās par auksto ziemu. Steidzīgajā un aktīvajā siltajā sezonā Izai neatlika daudz laika meitenes mācīšanai. Līdz ar pirmo sniegu zāļu sieva atkal uzsāka nodarbības. Klana dzīves ritms atkārtojās ar pavisam nelielām izmaiņām, un ziema drīz vien tuvojās izskaņai.

Pavasaris bija vēls un slapjš. Sniega šļūdoņi no kalna augstienes, ko paātrināja lielie lieti, piepildīja upi, un nemierīgās bangas izlauzās no krastiem, aizslaukot sev lidzi visus kokus un krūmus savā trakulīgajā skrējienā uz jūru. Baļķu sastrēgums izmainīja upes gaitu, pārplūdinot daļu no ceļa, ko bija ierīkojuši klana ļaudis. īsu siltuma periodu, vien tik garu, lai ļautu atvērties nedrošajiem augļu koku ziediem, pārtrauca vēlas pavasara vētras ar krusu, kas sapluinīja maigos ziedus, sagraujot cerības uz solīto ražu. Bet tad, it kā daba būtu mainījusi savus nodomus un gribētu atlīdzināt par atņemtajiem augļiem, pirmā vasaras raža dāvāja bagātīgu dārzeņu, sakņu, ķirbju un pākšaugu pārpilnību.

Klanam pietrūka ierastā pavasara pārgājiena uz jūrmalu pēc lašiem, un visi bija priecīgi, kad Brūns paziņoja par došanos storu un mencu zvejā. Lai gan klana ļaudis bieži nostaigāja tās desmit jūdzes līdz iekšzemes jūrai, lai savāktu moluskus un olas no neskaitāmajām putnu ligzdām klintīs, milzīgo zivju zvejošana bija viens no klana kopīgajiem darbiem, kurā piedalījās gan vīrieši, gan sievietes.

Drūgam bija savs iemesls, kāpēc viņš gribēja iet. Masīvais pavasara šļūdonis bija noskalojis svaigus krama gabalus no krita iegulām augstienēs un atstājis tos izmētātus applūdinātajā līdzenumā. Viņš bija pirms kāda laika izpētījis krastu un vairākās vietās pamanījis augsnes sanesas. Zvejas pārgājiens būtu laba izdevība papildināt viņu darbarīku krājumus ar jaunu augstas kvalitātes akmeni. Bija vieglāk atšķelt kramu uz vietas, nevis nest smagos klinšu gabalus uz alu. Drūgs jau kādu laiku nebija taisījis klana ļaudīm rīkus. Tiem nācās iztikt ar pašdarinātiem rupjākiem instrumentiem, kad salūza to iecienītie darbarīki no trauslā akmens. Visi klana ļaudis prata izgatavot lietojamus rīkus, bet tikai nedaudzus no tiem varēja salīdzināt ar Drūga darinātajiem.

Bezrūpīgs brīvdienu noskaņojums pavadīja gatavošanos. Tas nenotika bieži, kad viss klans vienlaikus pamet alu, un ziņa par nometni jūrmalā izraisīja sajūsmu, jo sevišķi bērnos. Brūns plānoja, ka viens vai divi vīri katru dienu dosies atpakaļ uz alu apraudzīt, vai to prombūtnes laikā nekas nav noticis. Pat Krebs gaidīja kādas izmaiņas. Viņš reti aizklīda pārāk tālu no alas.

Sievietes strādāja ar tīklu, labojot nodilušos pinumus un taisot jaunu tīkla pagarinājumu no šķiedrainiem vīteņaugiem, elastīgām mizām, cietiem zāļu stiebriem un gariem dzīvnieku sariem. Cīpslas netika izmantotas, lai gan tas bija spēcīgs, izturīgs materiāls. Tāpat kā ādu, ūdens padarīja tās cietas un stīvas, un tās pietiekami labi neuzsūca mīkstinošos taukus.

Masīvā store, kuras garums parasti bija vairāk par divpadsmit pēdām un kura svēra apmēram tonnu, migrēja no jūras, kur tā pavadīja gada lielāko daļu, uz saldūdens upēm un upītēm, lai agri pavasarī tajās nārstotu. Gaļīgie taustekļi uz bezzobainās mutes apakšējās daļas piešķīra zivij senatnīgu, atbaidošu izskatu; tā atgādināja haizivi, taču tās ēdiens sastāvēja no bezmugurkaulniekiem un nelielām zivtiņām, kuras tika atrastas ūdenskrātuves dibenā. Mazākā menca, kas parasti nebija smagāka par divdesmit piecām mārciņām, taču sasniedza arī divus simtus mārciņu un vēl vairāk, ik vasaru migrēja ziemeļu virzienā - uz seklākiem ūdeņiem. Lai gan parasti tā meklēja barību ūdeņu dibenā, reizēm, migrējot vai meklējot ēdamo, tā uzturējās to virspusē un iepeldēja ietekās - uz saldūdeņiem.

Tās četrpadsmit vasaras dienas, kad stores nārstoja, upju un upīšu ietekas bija pilnas. Lai gan zivis, kas izvēlējās mazākos ūdensceļus, nesasniedza to gigantu apmērus, kuri kūlās augšup pa lielajām upēm, stores, kas iekļuva klana zvejas tīklā, bija vairāk nekā pietiekami lielas. Tuvojoties migrēšanas laikam, Brūns katru dienu kādu sūtīja uz jūrmalu. Pirmā no milzīgajām storēm bija tikko kā devusies pret straumi, kad Brūns paziņoja par pārgājienu. Viņi dosies ceļā nākamajā rītā.

Eila pamodās, sajūsmas pārņemta. Jau pirms brokastīm viņa bija satinusi savu guļamo zvērādu pauniņā, sapakojusi pārtiku un ēdiena gatavošanas piederumus vācamajā grozā un pašā virsū uzlikusi lielo ādu, kura tika izmantota kā nojume. Iza nekad neizgāja no nometnes bez savas zāļu somas, un viņa vēl aizvien to kārtoja, kad Eila izskrēja no alas, lai palūkotos, vai visi jau ir gatavi iet.

-     Pasteidzies, Iza! - meitene mudināja, ieskrējusi atpakaļ. - Mēs jau esam gandrīz gatavi iešanai.

-    Nomierinies, bērns! Jūra nekur nepazudīs, - Iza atbildēja, pie- vilkdama stingrāk somas auklu.

Eila uzlika mugurā vācamo grozu un pacēla Ubu. Iza sekoja, tad pagriezās, lai palūkotos atpakaļ, cenšoties atcerēties, vai kaut ko nav aizmirsusi. Vienmēr, pametot alu, viņai šķita, ka kaut ko ir aizmirsusi. "Nu, Eila varēs atnākt pakaļ, ja tas būs kas svarīgs," sieviete nodomāja. Lielākā daļa klana jau bija sapulcējusies ārā, un īsi pēc tam, kad Iza bija nostājusies savā vietā, Brūns deva signālu doties ceļā. Viņi bija tikko sākuši iet, kad Uba izlocījās, lai tiktu zemē.

-    Uba nav maza! Grib staigāt pati, - viņa pamāja ar bērnišķīgu apņēmību. Uba bija sākusi līdzināties pieaugušajiem un vecākajiem bērniem un noraidīja lutināšanu, ko saņēma mazie bērni un zīdaiņi. Meitene auga. Pēc aptuveni četriem gadiem viņa droši vien būs jau sieviete. Tai vēl daudz kas bija jāiemācās četros īsos gados, un sava agrā brieduma iekšējās apjausmas dēļ meitene sāka gatavoties papildu pienākumiem, kurus viņai drīz vien nāksies uzņemties.

-    Labi, Uba, - Eila pamāja, nolaižot to zemē. - Bet turies man cieši aiz muguras.

Kalna pakājē tie sekoja upei, kas centās izlauzt sev ceļu pa jaunu gultni, kas jau bija izveidojusies, metot līkumu baļķu sastrēgumam. Soļot bija viegli - atpakaļceļš gan prasītu lielāku piepūli -, un pirms pusdienlaika tie sasniedza plašo jūras krastu. Ļaudis uzslēja pagaidu nojumes, par balstiem izmantojot peldošus baļķus un mazus kokus. Iekūra ugunskurus un vēlreiz pārbaudīja tīklus. Zvejot tie dosies nākamajā rītā. Kad nometne bija uzslieta, Eila aizstaigāja līdz jūrai.

-    Es iešu ūdenī, māt, - viņa pamāja.

-    Kāpēc tu vienmēr gribi iet ūdenī, Eila? Tas ir bīstami, un tu vienmēr peldi tik tālu.

-    Tas ir brīnišķīgi, Iza. Es būšu uzmanīga.

Vienmēr atkārtojās viens un tas pats - kad Eila gāja peldēt, Iza uztraucās. Eila bija vienīgā, kurai patika peldēt; viņa bija vienīgā, kas to prata. Klana ļaužu lielie, smagie kauli apgrūtināja peldēšanu. Tiem nebija viegli turēties virs ūdens, un viņi ļoti baidījās no dziļuma. Viņi iebrida upē, lai noķertu zivis, taču nekad negāja dziļāk par jostasvietu. Ūdens lika tiem justies nedroši. Eilas tieksme pēc peldēšanās tika uzlūkota kā viena no meitenes īpatnībām. Tā nebija vienīgā.

Līdz brīdim, kad Eila sasniedza savu devīto gadu, viņa bija slaidāka par pārējām sievietēm un tikpat liela kā dažs labs vīrs, tomēr vēl nebija manāmas nekādas sievišķības pazīmes. Iza reizēm prātoja, vai viņa kādreiz pārstās augt. Meitenes augums un aizkavējusies uzplaukšana dažu labu mudināja uz domām, ka tās spēcīgais, vīrišķais totēms neļaus tai atplaukt vispār. Tie prātoja, vai viņa nenodzīvos savu dzīvi kā bezdzimuma būtne - ne kā vīrietis, ne īsti kā sieviete.

Krebs piekliboja pie Izas, kamēr tā vēroja, kā Eila dodas uz krastmalu. Viņas sīkstais, kalsnais augums, plakanie, stiegrainie muskuļi un garās kumeļa kājas piešķīra tai neveiklu un lempīgu izskatu, taču meitenes lokanā gaita piestāvēja tās šķietami tūļīgajam lempīgu- mam. Lai gan Eila centās atdarināt klana sieviešu pakalpīgi steidzīgo gaitu, viņai nebija tām raksturīgo īso, līko kāju. Lai kā viņa centās tipināt, meitenes slaidās kājas spēra garus, gandrīz vīrišķīgus soļus.

Tomēr tās nebija tikai meitenes garās kājas, kuras padarīja viņu atšķirīgu. Eila izstaroja pašapziņu, kādu nekad nebija izjutusi neviena klana sieviete. Viņa bija medniece. Neviens klana vīrietis nebija labāks par viņu, kad tai rokā bija linga, un nu jau viņa to apzinājās. Viņa nespēja izlikties pazemīga attieksmē pret lielā vīrieša pārākumu, ja tā nejutās. Viņai pietrūka tās patiesās ticības, kas bija daļa no sievišķās pievilcības. Vīriešu acīs meitenes slaidais, izstīdzējušais augums, kuram trūka sievišķības pazīmju, un neapzinātā pašpārliecinātā attieksme vēl vairāk mazināja viņas jau tā apšaubāmo skaistumu - Eila bija ne tikai neglīta, viņa bija nesievišķīga.

-    Kreb, - Iza pamāja, - Aba un Aga saka, ka viņa nekad neldūšot par sievieti. Tās saka, ka viņas totēms esot pārāk spēcīgs.

-     Protams, viņa kļūs par sievieti, Iza. Vai tu domā, ka Citiem nav jauno? Tas vien, ka viņa tika pieņemta klanā, nemaina meitenes būtību. Var būt, ka viņu sievietēm ir raksturīgi nobriest vēlāk. Pat dažas klana sievietes netop par sievietēm līdz savam desmitajam dzīves gadam. Man šķiet, ka ļaudīm vajadzētu pagaidīt vismaz tik ilgi, pirms tie sāk iztēloties kādu nenormālību. Tas ir smieklīgi! - viņš aizkaitināts nosprauslojās.

Iza nomierinājās, tomēr tik un tā vēlējās, kaut viņas pieņemtā meita sāktu izrādīt kādas sievišķības pazīmes. Viņa vēroja Eilu līdz viduklim iebrienam ūdenī, tad atsperamies un ar plašiem, veikliem vēzieniem aizpeldam jūrā.

Meitenei patika baudīt sāļā ūdens brīvību un prieku. Viņa neatcerējās, kā bija iemācījusies peldēt, šķita, ka to vienmēr ir mācējusi. Pēc dažām pēdām krasta līnijas zemūdens šelfs spēji nolaidās dziļumā; viņa to saprata, peldot cauri tumšākam un aukstākam ūdenim. Eila apsviedās uz muguras un kādu brīdi slinki slīdēja, viļņu šūpota. Nosprauslājusies no ļoti sāļā ūdens, kas uzšļakstījās uz sejas, viņa vēlreiz apsviedās apkārt un pagriezās uz krastu. Paisums atkāpās, un viņa bija iekļuvusi ieplūstošajā straumē. Straume peldēšanu atpakaļ padarīja grūtāku. Meitene sasprindzināja spēkus un drīz vien varēja sasniegt ar kājām dibenu un izbrist krastā. Skalojoties upes svaigajā ūdenī, Eila sajuta pret kājām sitamies straumi un zem pēdām it kā plūstam nestabilo, smilšaino dibenu. Pēc brīža viņa smagi nokrita pie ugunskura blakus nojumei, nogurusi, bet atsvaidzināta.

Pēc ēšanas Eila sapņaini lūkojās tālumā, prātodama, kas gan atrodas tālāk, aiz ūdens. Ķērcošie un spiedzošie jūras putni te metās lejup, te riņķoja, te ienira šņācošajā ūdens virsmā. Baltie, laikazoba sagrauztie reiz dzīvo koku kauli, dīvaini savērpušies, padarīja smilšaino līdzenumu reljefainu, un plašais zili pelēkais ūdens klājiens vizēja rietošās saules garajos staros. Šai ainavai piemita kaut kāda nemateriāla, sirreāla, citpasaulīga noskaņa. Savērptie peldošie koki pārvērtās par groteskiem siluetiem, tad izzuda bezmēness naksnīgajā tumsā.

Iza nolika Ubu pajumtē un pati atgriezās, lai apsēstos blakus Eilai un Krebam pie nelielā ugunskura, kas raidīja dūmu strūkliņas pret zvaigznēm nosēto debesi.

-    Kas tie ir, Kreb? - Eila rāmi vaicāja, norādīdama augšup.

-     Ugunskuri debesīs. Katrs no tiem ir kāda citpasaules gara pavards.

-    Vai tad ir tik daudz ļaužu?

-    Šie ugunskuri pieder cilvēkiem, kas devušies uz garu pasauli, un visiem tiem, kuri vēl nav piedzimuši. Tie ir arī totēmu garu ugunskuri, bet lielākajai daļai totēmu to ir vairāk par vienu. - Redzi tos tur? - Krebs rādīja. - Tās ir paša Lielā Lāča mājas. Un vai redzi tos? - Viņš norādīja citā virzienā. - Tie ir tava totēma, Alu Lauvas, ugunskuri, Eila.

-    Man patīk gulēt ārā, kur var redzēt mazos ugunskurus debesīs, - Eila noteica.

-    Bet tas nav tik patikami, kad pūš vējš un krit sniegs, - Iza iestarpināja.

-     Ubai ari patīk mazie ugunskuri, - bērns pamāja, iznirstot no tumsas uguns radītajā gaismas lokā.

-    Es domāju, ka tu jau guli, Uba, - Krebs aizrādīja.

-    Nē. Uba vēro mazos ugunskurus, tāpat kā Eila un Krebs.

-     Mums visiem ir laiks doties pie miera, - Iza pamāja. - Rītdien būs daudz darba.

Nākamajā rītā jau agri klana ļaudis nostiepa tiklu šķērsām straumei. Storu peldpūšļi no iepriekšējām zvejas reizēm pēc rūpigas mazgāšanas un žāvēšanas bija pārvērsti cietos, tīros balonos un kalpoja par tiklu pludiņiem, bet apakšējā malā piesietie akmeņi - par smagumiem. Brūns un Drūgs aizvilka vienu galu līdz tālākajam krastam, tad vadonis deva zīmi. Pieaugušie un vecākie bērni devās ūdeni. Uba gribēja brist līdzi.

-     Nē, Uba, - Iza žestikulēja, - tu paliec, tu vēl neesi pietiekami liela.

-    Bet Ona palīdz, - bērns lūdzās.

-     Ona ir vecāka par tevi, Uba. Tu varēsi palīdzēt vēlāk, kad mēs izvilksim zivis krastā. Tev tas ir pārāk bīstami. Pat Krebs turas pie krasta. Tu paliec te.

-    Jā, māt, - Uba pamāja ar acīm redzamu vilšanos.

Viņi pārvietojās lēni, radot pēc iespējas mazāku kustību, izplešoties un izveidojot lielu pusapli, tad gaidīja, līdz smilts, ko bija uzjundījusi pārvietošanās, atkal nosēžas. Eila stāvēja ar ieplestām acīm, turoties pretim spēcīgajai straumei, kas virmoja ap tās kājām, acis pievērsusi Brūnam, gaidot viņa signālu. Viņa atradās upes vidū, vienādā attālumā no abiem krastiem un vistuvāk jūrai. Viņa vēroja, kā dažas pēdas tālāk garām aizslīd liela, tumša ēna. Stores nāca.

Brūns pacēla roku, visi aizturēja elpu. Pēkšņi, viņam nolaižot roku, klans sāka kliegt un sist pa ūdens virsmu, saceļot šļakatu putas. Kas sākumā izskatījās pēc nekārtīga trokšņu un šļakatu jucekļa, drīz vien izrādījās mērķtiecīga darbība. Klans virzija zivis uz tīklu, saslēdzot apli aizvien ciešāk. Brūns un Drūgs, apliecot tīklu, virzījās uz vidu no tālākās krasta malas, tikmēr klana ļaužu sakultais ūdens atturēja zivis no peldēšanas atpakaļ jūrā. Tikls saslēdzās, sablīvējot satraukto zivju sudraboto masu aizvien mazākā un mazākā telpā. Daži milzeņi iespraucās mezglotajos caurumos, draudot izlauzties ārā. Klanam kopā ar plakšķošo konvulsīvo masu virzoties uz krastu, vairākas rokas sniedzās pēc tikla un stūma to uz malu, kamēr krastā stāvošie vilka.

Eila pacēla galvu un ieraudzīja Ubu līdz ceļgaliem starp ņudzošajām zivīm, cenšoties tikt pie viņas no otras tikla puses.

-    Uba! Ej atpakaļ! - Eila rādija.

-    Eila! Eila! - bērns raudāja, rādot jūras virzienā. - Ona! - meitene spiedza.

Eila palūkojās atpakaļ un uz īsu bridi pamanīja tumšu galvu, kas parādījās virs ūdens un atkal pazuda. Bērns, mazliet vairāk nekā gadu vecāks par Ubu, bija pazaudējis zem kājām pamatu un ievilkts jūrā. Zvejas jucekli viņu nebija pamanījuši. Vienīgi Uba, ar apbrīnu vērojot no krasta savu vecāko rotaļu draudzeni, bija pamanījusi Onas izmisīgo ciņu un neprātīgi centās pievērst sev uzmanību, lai par to paziņotu.

Eila ienira atpakaļ dubļainajā, sakultajā straumē un Irās uz jūru. Viņa peldēja ātrāk nekā jebkad agrāk. Izejošā straume tai palīdzēja, taču tā pati straume ar tikpat lielu spēku vilka mazo meiteni uz jūru. Eila vēlreiz pamanīja iznirstam tās galvu un sāka peldēt vēl ātrāk. Attālums samazinājās, taču viņa baidījās, ka pārāk lēni. Ja Ona nonāks ietekā, pirms Eila pagūs to noķert, tad spēcīgā zemūdens straume ievilks bērnu dziļajos ūdeņos.

Eila sajuta, ka ūdens kļūst sāļš. Tumšā galviņa atkal iznira virs ūdens dažas pēdas priekšā, tad izzuda skatienam. Ar izmisīgu izklu- pienu panirstot zem ūdens, lai panāktu izzūdošo galvu, meitene sajuta, ka ūdens temperatūra ir pazeminājusies. Viņa sataustīja plūstošās matu šķipsnas un sagrāba dūrē mazās meitenes garos, peldošos matus.

Eilai likās, ka plaušas pārsprāgs - pirms ieniršanas viņai nebija atlicis laika dziļai ieelpai -, visu pasliktināja aizvien pieaugošs reibonis, tiklīdz meitene izsprāga virs ūdens, velkot aiz sevis dārgo nastu. Viņa pacēla Onas galvu virs ūdens, taču bērns bija bezsamaņā. Eila nekad nebija mēģinājusi peldēt, balstot otru cilvēku, bet viņai bija jādabū Ona atpakaļ krastā, cik vien ātri iespējams, turot tās galvu virs ūdens. Eila cīnījās uz priekšu ar vienu roku, cenšoties atrast pareizo atvēzienu un turot bērnu ar otru roku.

Kad meitene atkal sataustīja dibenu, visi klana ļaudis bija iebriduši tai pretim. Eila izcēla no ūdens meitenes ļengano ķermeni un padeva to Drūgam, tikai tagad sajūtot, cik nomocīta bija pati. Krebs atradās viņai blakus, un, pacēlusi acis, tā pārsteigta ieraudzīja otrā pusē Bruņu, kas palīdzēja viņai tikt līdz krastam. Garām aizsteidzās Drūgs, un, kad Eila saļima krastā, Iza jau bija izstiepusi mazo bērnu smiltīs un centās dabūt no tā plaušām ārā ūdeni.

Nebija pirmā reize, kad kāds klana loceldis bija tuvu noslīkšanai; Iza zināja, kas darāms. Agrāk daži cilvēki bija pazaudēti aukstajos dziļumos, tomēr šoreiz upuris piekrāpa jūru. Ona sāka klepot un sprauslot, ūdenim izplūstot no mutes, un tās plakstiņi notrīsēja.

-     Mans bērniņš! Mans bērniņš! - Aga raudāja, metoties zemē. Sarūgtinātā māte pacēla meiteni un turēja uz rokām. - Es domāju, ka viņa ir mirusi. Es biju pārliecināta, ka viņa ir aizgājusi. Ak, mans bērniņš, mana vienīgā meitiņa!

Drūgs paņēma meiteni no mātes klēpja un, turot to sev cieši klāt, nesa atpakaļ uz nometni. Pretēji tradīcijām Aga soļoja tam blakus, pliķējot un glāstot meitu, kuru šķita zaudējusi.

Ļaudis blenza tieši virsū, kad Eila gāja garām. Neviens ūdenī ierautais nekad agrāk nebija ticis izglābts. Tas bija brīnums, ka Onu izglāba. Nekad vairs neviens Bruņa klana loceklis neuzlūkos Eilu ar nicinošiem skatieniem, kad tā darīs kaut ko tikai sev raksturīgu. "Viņai veicas," tie teiks. "Viņai vienmēr ir veicies. Vai tad tā nebija viņa, kas atrada alu?"

Zivis krastā vēl aizvien konvulsīvi raustījās. Dažām bija izdevies atrast ceļu atpakaļ upē; pēc tam, kad ldana ļaudis bija aptvēruši, kas notiek, un metušies pretim Eilai, kura atgriezās ar gandrīz noslīkušo bērnu, tomēr vairums zivju vēl bija sapinušās tīklā. Klans atgriezās pie to vilkšanas, pēc tam vīri ar nūjām padarīja zivis nekustīgas, bet sievietes sāka tās tīrīt.

-     Mātīte! - Ebra iesaucās, uzšķēržot vēderu milzīgai storei. Visi piesteidzās pie lielās zivs.

-    Paskatieties uz to visu! - Vorns pamāja un pasniedzās, lai iegrābtu pilnu sauju sīku, melnu oliņu. Ikri bija kārums, kas garšoja visiem. Parasti visi grāba pilnām saujām no pirmās noķertās storu mātītes un pieēdās. Nākamie lomi tika sālīti un uzglabāti izmantošanai vēlāk, tomēr sālīta store nekad nebija tik garšīga kā tikko no jūras izzvejota. Ebra apstādināja Vornu un norādīja uz Eilu.

-    Eila, tu ņem pirmā, - Ebra pamāja.

Meitene palūkojās apkārt, samulsusi, nonākot uzmanības centrā.

-    Jā, Eila ņems pirmā, - pārējie pievienojās.

Meitene paskatījās uz Bruņu. Viņš pamāja. Eila kautrīgi pagājās uz priekšu un paņēma sauju spīdīgo, melno ikru, tad piecēlās un pagaršoja tos. Ebra pamāja, nu katrs grāba savu tiesu, priecīgi drūzmējoties ap zivi. Laimīgā kārtā bija novērsta traģēdija, un atvieglojumā tie jutās kā svētkos.

Eila lēnām devās atpakaļ uz nojumi. Meitene saprata, ka tai tiek parādīts gods. Maziem kumosiņiem viņa izgaršoja treknos ikrus un izbaudīja klana atzinības silto mirdzumu. Tā bija sajūta, kuru viņa nekad neaizmirsīs.

Kad zivis bija izvilktas krastā un apdullinātas, vīri sapulcējās maliņā savā ierastajā ciešajā lokā, atstājot to tīrīšanu un sagatavošanu uzglabāšanai sieviešu ziņā. Papildus asajiem krama nažiem, kuri tika izmantoti, lai uzšķērstu zivis un lielajām storēm atdalītu fileju, sievas izmantoja arī speciālu riku zvīņu nokasīšanai. Tas bija nazis, mugurpusē notrulināts, lai būtu vieglāk saturams, un piedevām vēl tā asajā galā bija izcirsts robiņš, kur ievietot rādītājpirkstu, lai kontrolētu spiedienu un zvīņas tiktu noberztas, nenoraujot zivij ādu.

Klana tiklā atradās ne tikai stores. Mencas, saldūdens karpas, dažas lielas foreles un pat daži vēžveidīgie bija daļa no loma. Loms pievilināja putnus, tie pulcējās, lai aprītu zivju iekšas, tika nozagtas arī dažas filejas, ja izdevās piemānīties pietiekami tuvu. Kad zivis bija izliktas kaltēties saulē vai virs dūmiem, tām pāri nostiepa tiklu. Tas ļāva tiklam izžūt, un varēja redzēt, kur ir nepieciešami lāpījumi, bet putni nespēja nočiept klana grūti iegūto lomu.

Uz zvejas beigām klana ļaudis jau būs noguruši no zivju garšas un smaržas, taču pirmajā naktī mielasts bija gaidīts, un tie visi kopā dzīroja. Zivis, kas tika sataupītas svinēšanai, galvenokārt mencas, kuru maigā, baltā gaļa svaigā veidā bija īpašā cieņā, tika ievietotas svaigas zāles un lapu vīstokļos un novietotas uz karstām oglēm. Lai gan nekas netika skaidri pateikts, Eila saprata, ka šīs dzīres tika rīkotas par godu viņai. Viņai bija jāpieņem daudzi īpaši kumosiņi, kurus tai uzspieda sievietes, un vesela fileja, kuru sevišķi rūpīgi bija pagatavojusi Aga.

Saule bija nozudusi rietumos, un vairums ļaužu izklīda pa nojumēm. Iza un Aba sarunājās lielā ugunskura vienā pusē, no kura bija palikušas pāri tikai kvēlojošas ogles, tikmēr Eila un Aga klusējot sēdēja un vēroja Onu ar Ubu spēlējamies. Agas viengadīgais dēliņš Grūbs mierīgi gulēja tās rokās, apmierināts un pilns silta piena.

-    Eila, - sieviete iesāka, mazliet stostoties. - Es gribu tev ko teikt. Es reizēm neesmu bijusi pret tevi laba.

-    Aga, tu vienmēr esi bijusi drosmīga, - Eila pārtrauca.

-     Tas nav tas pats, kas būt labai, - Aga atbildēja. - Es runāju ar Drūgu. Viņš lepojas ar manu meitu, kaut arī viņa piedzima pie mana pirmā vira pavarda. Pie Drūga pavarda nekad agrāk nebija dzīvojusi meitene. Viņš saka, ka tu vienmēr nesīsi sev līdzi daļiņu Onas gara. Es īstenībā neko nesaprotu par tiem gariem, bet Drūgs saka, ka vienmēr, kad kāds mednieks izglābj cita mednieka dzīvi, tas patur daļiņu no izglābtā vīra gara. Tie kļūst tādi kā ciltsbrāļi, kā brāļi. Esmu priecīga, Eila, ka tev ar Onu ir kopīgs gars. Es priecājos, ka viņa vēl ir šeit, lai dalītos tajā ar tevi. Ja man kādreiz būs tāda laime un piedzims vēl viens bērns un ja tā būs meitene, Drūgs ir apsolījis to nosaukt par Eilu.

Eila jutās apstulbusi. Viņa nezināja, kā reaģēt. - Aga, tas ir pārāk liels gods. Eila nav klana vārds.

-    Tagad ir, - Aga atbildēja.

Sieviete piecēlās, pamāja Onai un devās uz savu nojumi. Uz mirkli viņa pagriezās atpakaļ. - Es nu eju, - viņa noteica.

Tas bija visdraudzīgākais žests, kādu klana ļaudis izmantoja, lai pateiktu "visu labu". Vairumā gadījumu tas netika lietots; cilvēki vienkārši aizgāja. Klanam neeksistēja arī tāds vārds kā "paldies". Viņi zināja, kas ir pateicība, taču tai piemita citāda nozīme, parasti tā izteica pienākumu, visbiežāk - zemākā statusā esoša cilvēka pienākumu. Tie palīdzēja cits citam, jo tāds bija viņu dzīvesveids, viņu pienākums, nepieciešams, lai izdzīvotu, un pateicība netika sagaidīta vai saņemta. īpašas dāvanas vai labvēlība uzlika saistības atbildēt ar kaut ko līdzvērtīgu; to visi saprata, un pateicība nebija vajadzīga. Tik ilgi, kamēr Ona paaugsies, kamēr viņa dzīvos un kamēr viņai vai tās mātei neradīsies izdevība atdarīt par šo labvēlību graudā un pasargāt dalu no Eilas gara, viņa būs Eilas parādniece. Agas teiktais nebija pienākuma izrādīšana, tas bija kas vairāk, tas bija veids, kā viņa sacīja paldies.

Aba piecēlās tūliņ pēc meitas aiziešanas. - Iza vienmēr ir teikusi, ka tev parasti veicas, - vecā sieviete pamāja, ejot garām meitenei. - Tagad es tam ticu.

Kad Aba bija aizgājusi, Eila apsēdās blakus Izai. - Iza, Aga man stāstīja, ka es vienmēr nēsāšot sev līdzi daļiņu Onas gara, bet es tikai atnesu to atpakaļ, tu biji tā, kas viņai atkal lika elpot. Tu izglābi viņas dzīvību tikpat daudz, cik es. Vai tu arī nenes daļiņu viņas gara? - meitene jautāja. - Tu noteikti nes daudzu garu daļiņas, tu esi izglābusi daudzas dzīvības.

-    Kā tu domā, Eila, - kāpēc zāļu sievai ir pašai savs statuss? Tas ir tāpēc, ka viņa nes visa klana garu daļiņas - gan vīriešu, gan sieviešu. Šajā nozīmē ar sava klana starpniecību - visa klana garu daļiņas. Viņa palīdz ievest tos šajā pasaulē un rūpējas par tiem visā to dzīves laikā. Kad sieviete kļūst par zāļu sievu, viņai tiek dota daļiņa no katra cilvēka gara, pat no tiem, kuru dzīves viņa nav izglābusi, jo viņa nekad nevar zināt, kad nāksies to darīt. Kad cilvēks mirst un dodas uz garu pasauli, - Iza turpināja, - zāļu sieva pazaudē daļiņu no sava gara. Daži uzskata, ka tas liek zāļu sievai vairāk censties, tomēr vairums no viņām jau tāpat stipri cenšas. Ne jau katra sieviete var kļūt par zāļu sievu, pat ne katra zāļu sievas meita. Viņā jābūt kādai iekšējai izjūtai, kas rada vēlēšanos palīdzēt cilvēkiem. Tev tā ir, Eila, tāpēc es tevi mācu. Es to pamanīju jau sākumā, kad tu vēlējies palīdzēt trusim toreiz, kad bija piedzimusi Uba. Un tu neapstājies un nedomāji par briesmām, kas draudēja tev pašai, kad peldēji pakaļ Onai, tu vienkārši gribēji izglābt tās dzīvību. Manas līnijas zāļu sievām dots visaugstākais stāvoklis. Kad tu kļūsi par zāļu sievu, Eila, tu piederēsi manai līnijai.

-     Bet es īstenībā neesmu tava meita, Iza. Tu esi vienīgā māte, kuru es atceros, bet es nepiedzimu tev. Kā es varu piederēt tavai līnijai? Man nav tavu atmiņu. Es patiesībā nemaz nesaprotu, kas ir atmiņas.

-      Manai līnijai ir visaugstākais stāvoklis, jo tā vienmēr ir bijusi vislabākā. Katra zāļu sieva nodeva tālāk, ko zināja un ko bija iemācījusies. Tu piederi klanam, Eila, tu esi mana meita, manis mācīta. Tu apgūsi visas zināšanas, ko es spēju tev dot. Tas var nebūt viss, ko zinu, - es pati nezinu, cik daudz es zinu, - tomēr tas būs pietiekami, jo ir vēl kaut kas. Tev ir dabas dāvanas, Eila, man šķiet, ka tu pati nāc no savas zāļu sievu līnijas. Kādu dienu tu būsu ļoti laba zāļu sieva. Tev nav atmiņu, bērns, taču tev ir tas domāšanas veids, tā sapratne par to, kas otram sāp. Ja tu zināsi, kas sāp, tad varēsi palīdzēt, un tev ir sava saprašana par to, kā palīdzēt. Es tev nemācīju aplikt Bruņa roku ar sniegu, kad Oga to apdedzināja. Es būtu darījusi to pašu, taču es tev nekad par to nebiju stāstījusi. Tavas dāvanas, tavs talants var būt tikpat nepieciešams kā atmiņas, varbūt pat vajadzīgāks, es nezinu. Bet laba zāļu sieva ir laba zāļu sieva. Svarīgi ir tas. Tu piederēsi manai līnijai tāpēc, ka tu būsi laba zāļu sieva, Eila. Tu būsi ši stāvokļa cienīga, tu būsi viena no labākajām.

Klana ļaudis ieslīga parastajā rutīnā. Tie izvilka tikai vienu lomu dienā, bet tas bija pietiekami, lai sievietes būtu aizņemtas ar darbu līdz vēlai pēcpusdienai. Citu negadījumu nebija, tomēr Ona vairs nepalīdzēja sitējiem vilkt lomu. Drūgs izlēma, ka viņa vēl ir pārāk maza un ka nākamais gads pienāks pavisam drīz. Kad storu laiks gāja uz beigām, lomi samazinājās un sievietēm bija vairāk laika pēcpusdienas atpūtai. Tas arī bija labi. Zivis vajadzēja dažas dienas kaltēt, un vadu rinda, kas stiepās gar krastu, kļuva aizvien garāka.

Drūgs bija pārstaigājis upes applūdināto līdzenumu, lai sameklētu krama atlaužas, kas bija nonestas no kalna, un dažas bija atstiepis uz apmetni. Vairākas pēcpusdienas viņu redzēja kaļam jaunus darbarīkus. Kādu pēcpusdienu, neilgi pirms klans plānoja doties projām, Eila ieraudzīja Drūgu paņemam savā nojumē saini un dodamies pie tuvumā esošā krastā izmestā baļķa, kur viņš parasti taisīja savus rīkus. Meitenei patika vērot, kā viņš apstrādā kramu, un viņa sekoja vīram, tad apsēdās tā priekšā ar noliektu galvu.

-    Šī meitene gribētu paskatīties, ja rīku meistaram nav nekas pretim, - viņa sacīja zīmju valodā, kad Drūgs to uzlūkoja.

-    Mhm, - viņš piekrītot pamāja ar galvu. Meitene atrada sev vietu uz baļķa, kur klusiņām sēdēja un raudzījās.

Eila jau agrāk bija viņu vērojusi. Drūgs zināja, ka meitene ir patiesi ieinteresēta un netraucēs tam koncentrēties. "Kaut Vorns būtu izrādījis tādu interesi!" viņš nodomāja. Neviens no klana bērniem nebija patiesi gribējis nodarboties ar darbarīku izgatavošanu, un, kā jebkurš patiesi prasmīgs meistars, Drūgs vēlējās dalīties savās zināšanās un nodot tās tālāk.

"Varbūt Grūbām būs kāda interese," viņš prātoja. Drūgs priecājās, ka jaunā sieva bija dāvājusi dzīvību zēnam tik drīz pēc Onas atšķiršanas no krūts. Drūga pavards vēl nekad nebija bijis tik apdzīvots, tomēr viņš priecājās, ka bija nolēmis pieņemt Agu ar abiem tās bērniem. Pat vecā sieva nebija tik slikta, ka nevarētu dzīvot kopā, - Aba bieži izpildīja viņa vēlmes, kad Aga bija aizņemta ar bērnu. Agai nebija tās rāmās, dziļās izpratnes, kas bija piemitusi Gūva mātei, un Drūgam sākumā vajadzēja piepūlēties, lai ierādītu sievietei tās vietu. Bet viņa bija jauna un veselīga un bija dzemdējusi dēlu, zēnu, uz kuru Drūgs lika lielas cerības, ka varēs to izmācīt par darbarīku meistaru. Viņš pats bija apguvis akmeņkaļa mākslu no mātesmātes vira un tikai tagad saprata vecā vīra prieku, kad viņš kā jauns zēns bija sācis izrādīt interesi par tā meistarību.

Toties Eila bieži bija viņu vērojusi, kopš sāka dzīvot kopā ar klanu, un Drūgs bija redzējis tās taisītos darbarīkus. Meitenei bija veiklas rokas, un tehniskais izpildījums bija labs. Sievietes drīkstēja izgatavot rīkus, ja vien tie nebija ieroči vai gala rezultātā nekalpoja kā ieroči. Vienkārši nebija lielas jēgas apmācīt meiteni, jo viņa nekad nekļūtu par īstu meistaru; tomēr tai bija zināmas iemaņas, viņa taisīja ļoti noderīgus darbarīkus, un sieviete māceklis bija labāk nekā nekāds māceklis. Drūgs jau agrāk bija ierādījis Eilai kaut ko no savas mākslas.

Rīku meistars attina pauniņu un izklāja ādu, kurā bija satīti tā amata rīki. Viņš palūkojās uz Eilu un nolēma atklāt viņai kaut ko no savām vērtīgajām zināšanām par akmeni. Viņš pacēla kādu gabalu, kuru iepriekšējā dienā bija izmetis kā nederīgu. Garos izmēģinājumu un kļūdu gados Drūga priekšgājēji bija noskaidrojuši, ka krams sastāv no nepieciešamajām īpašību kombinācijām, lai izgatavotu vislabākos darbarīkus.

Eila aizgrābta klausījās, kamēr Drūgs skaidroja. Akmenim jābūt pietiekami cietam, lai ar to varētu cirst, kasīt vai šķelt visdažādākos dzīvnieku un augu valsts materiālus. Daudzām kvarca klases silīcija minerāliem piemita nepieciešamā cietība, taču kramam bija vēl otra īpašība, kuras trūka daudziem citiem mīkstākiem minerāliem. Krams bija trausls; tas salūza zem spiediena vai sitiena. Eila spēji palēca nost, kad Drūgs to demonstrēja, triecot vienu sabojāto akmeni pret otru, pāršķeļot to divās daļās, un mirdzošā, tumši pelēkā krama viducī atklājās pavisam citādas dabas materiāls.

Drūgs tā īsti nezināja, kā lai apraksta trešo īpašību, lai gan izpratne par to bija kaut kur dziļi iekšā, un tā bija izveidojusies, garus gadus apstrādājot akmeni. Īpašība, kas ļāva nodarboties ar šo arodu, bija veids, kā akmens lūza, un šo atšķirību kramam piešķīra tā homogēnā daba.

Vairums minerālu pārlūza pa virsmas plakni, paralēli to kristāliskajai struktūrai; tas nozīmēja, ka tie iesprāga vienīgi noteiktos virzienos, un krama apstrādātājs nevarēja tiem piešķirt formu konkrētām vajadzībām. Reizēm Drūgs izmantoja obsidiānu, vulkānisko izvirdumu melno akmeni, kad izdevās to atrast, pat ja tas bija daudz mīkstāks par daudziem citiem minerāliem. Tam nepiemita stingri noteikta kristāliska struktūra, un viņš to viegli varēja saskaldīt jebkurā virzienā.

Krama kristālizācijas pakāpe, lai gan stingri noteikta, bija tik zema, ka ari tas bija homogēns, un vienīgais nosacījums tā formas veidošanai bija akmeņkaļa prasme, kas bija Drūga īpašais talants. Krams bija pietiekami ciets, lai pārcirstu biezas ādas vai stiegrainus augus, un pietiekami trausls, lai ar tā malu, kas bija tik asa kā stikla gabals, varētu griezt. Lai to nodemonstrētu Eilai, Drūgs pacēla vienu no robotajiem krama gabaliem un norādīja uz tā šķautni. Viņai nevajadzēja pieskarties, lai zinātu, cik tā ir asa; meitene bieži bija lietojusi tikpat asus nažus.

Izklājis ādu pār klēpi, Drūgs domāja par garajiem pieredzes gadiem, kas bija slīpējuši viņa zināšanas, kuras tam tika dotas, kad tam no rokām izkrita kāds sašķelts gabals. Laba akmeņkaļa prasme sākās ar atlasi. Bija vajadzīga pieredzējusi acs, lai krita ārējā virskārtā ieraudzītu nenozīmīgas krāsu variācijas, kas norādītu uz augstas kvalitātes smalkgraudainu kramu. Bija jāpaiet laikam, lai izveidotos jušana, ka vienā vietā atlaužas ir labākas, svaigākas, mazāk satur svešus materiālus nekā citu apvidu akmeņi. Var jau būt, ka kādu dienu viņam būs tāds māceklis, kas spēs atšķirt šīs smalkākās nianses.

Eilai šķita, ka Drūgs to ir aizmirsis, kad tas izklāja savus materiālus, rūpīgi aplūkoja akmeņus un tad kādu brīdi mierīgi sēdēja ar aizvērtām acīm, turot rokā amuletu. Meitene jutās pārsteigta, kad vīrs ar klusiem žestiem sāka runāt.

- Ieroči, kurus es gatavošu, ir ļoti svarīgi. Brūns ir nolēmis, ka mēs medīsim mamutu. Rudenī, kad nokrāsosies lapas, mēs dosimies tālu uz ziemeļiem sameklēt milzīgo dzīvnieku. Mums būs vajadzīga liela veiksme, lai medības izdotos; gariem būs jāpalīdz. Es taisīšu nažus, ko izmantos kā ieročus, un vēl citus rīkus, kas būs domāti tieši medībām. Mogurs organizēs spēcīgu rituālu, lai tie nestu veiksmi, bet vispirms šie ieroči ir jāizgatavo. Ja darbs veiksies, tā būs laba zīme.

Eila nebija pārliecināta, vai Drūgs sarunājas ar viņu vai vienkārši uzskaita faktus, lai varētu tos skaidri paturēt prātā, pirms ķeras pie darba. Meiteni pārņēma vēl spēcīgāka nojauta, ka jāstāv pavisam klusu un ka neko nedrīkst darīt, lai netraucētu Drūgu darbā. Eila nedomāja, ka viņš liks tai aiziet - tagad, kad viņa apzinājās, cik svarīgi ir šie ieroči, ko tas sāks izgatavot.

Viņa taču nezināja, ka kopš tā brīža, kad meitene bija parādījusi Brūnam alu, Drūgs uzskatīja, ka viņa nes veiksmi, un Onas dzīvības izglābšana tikai pastiprināja tā pārliecību. Viņš uzlūkoja dīvaino meiteni kā neparastu akmeni vai zobu, kuru kāds saņem no sava totēma un veiksmei nēsā kaklā kopā ar amuletu. Viņš nebija pārliecināts, vai meitene pati jutās laimīga, bet, ka viņa nes veiksmi, - tas gan, un to, ka meitene tieši tagad grib skatīties, virs uzskatīja par labvēlīgu zīmi. Ar acs kaktiņu Drūgs pamanīja, ka meitene sniedzas pēc amuleta, viņam paceļot pirmo atlauzu. Lai gan klusībā viņš to neformulēja tieši tā, vīram likās, ka Eila nodod sava varenā totēma veiksmi viņa darbam, un viņš to ar prieku pieņēma.

Drūgs sēdēja uz zemes, izklājis klēpi ādu, un turēja krama atlauzu kreisajā rokā. Tad pasniedzās pēc ovālas formas akmens un cilāja to, līdz tas ērti iegula rokā. Viņš ilgi bija meklējis sitamo akmeni ar īsto jušanu rokai un vajadzīgo izturību un lietoja to jau daudzus gadus. Daudzie robi uz tā liecināja par akmens ilgo izmantojumu. Ar sitamo āmuru Drūgs nodauzīja nost ārējo pelēkā krīta kārtu, atklājot tumšpelēko kramu. Pārstājis sist, viņš rūpīgi nopētīja krama gabalu. Sastāvs bija īstais, krāsa - laba, piemaisījumu nebija. Vīrs sāka izcirst pirmos rupjos rokas cirvīša apveidus. Biezajām nošķeltajām šķembām bija asas malas; daudzas no tām varēs izmantot griešanai tādas, kādas tās tika atšķeltas no akmens. Tam galam, pa kuru sita akmeņkalis, bija liels izliekums, kura šķērsgriezums sašaurinājās virzienā uz pretējo galu, un katrs nokritušais gabals atstāja krama kodolā dziļu viļņveida rētu.

Drūgs nolika sitamo akmeni zemē un pacēla kaula gabalu. Rūpīgi nomērķējis, viņš sita pa krama kodolu pavisam tuvu asajai, viļņotajai līnijai. Mazāk cietais un elastīgākais kaula āmurs atšķēla no krama akmens garākas, plānākas šķēpeles ar plakanāku izliekumu un taisnākām malām, un tas nesabojāja aso plānāko malu tik ļoti kā cietais sitamais akmens.

Pēc dažiem mirkļiem Drūgs bija dabūjis gatavu pabeigtu ieroci. Tas bija apmēram piecas collas garš, vienā galā smails, ar taisnām malām ciršanai, relatīvi plānu šķērsgriezumu un gludām plaknēm, kurās vīdēja vien seklas rievas, norādot, kur bija atšķeltas šķēpeles. To varēja turēt rokā un izmantot kā cirvi malkas skaldīšanai vai kā cērti, lai izdobtu koka bļodu no kluča gabala, vai nošķeltu mamuta ilkņa gabalu, vai pārcirstu dzīvnieku kaulus, sadalot gaļu, vai daudziem citiem nolūkiem, kur noder ass, cērtošs instruments.

Tas bija sens rīks, un Drūga senči bija izgatavojuši līdzīgus rokas cirvišus jau gadu tūkstošiem. Šis bija viens no pirmajiem, kādreiz tikai nedaudz vienkāršākiem jebkad izgudrotajiem rikiem, un tas vēl aizvien tika izmantots. Meistars pavandijās atlūzu kaudzē, atlasīja dažas ar platām un taisnām cērtamām malām, kuras kā miesnieka nazi varēja izmantot gaļas un cieto ādu saciršanai, un atlika tās malā. Rokas cirvītis bija tikai iesildīšanās vingrinājums. Drūgs pievērsās nākamajam krama gabalam, kuru bija izvēlējies tā īpaši smalkās graudainlbas dēļ. Šo viņš apstrādāja pēc vairāk attīstītas un sarežģītākas metodes.

Riku meistars tagad jutās brīvāk, nebija vairs tik nervozs un šķita sagatavojies nākamajam uzdevumam. Viņš pārvietoja sev starp kājām mamuta pēdas kaulu, ko izmantoja kā laktu, un, nolicis atlauzu uz plakanās virsmas, stingri turēja to. Tad pacēla sitamo akmeni. Šoreiz, nošķeļot ārējo krita kārtu, Drūgs rūpīgi veidoja formu tā, lai atlikušajam krama kodolam piešķirtu nedaudz saplacinātas olas apveidus. Pagriezis to uz sāniem un paņēmis kaula āmuru, virs apstrādāja akmens augšējo daļu, skaldot no malas uz centru visapkārt akmenim. Kad viņš pabeidza, olveida akmenim bija plakana ovāla virsma.

Drūgs pārtrauca darboties, saņēma saujā savu amuletu un aizvēra acis. Nākamajiem būtiskajiem soļiem bija nepieciešams veiksmes elements un meistarība. Viņš izstiepa rokas, atbrīvoja pirkstus un pasniedzās pēc kaula āmura. Eila aizturēja elpu. Drūgs grasījās sagatavot sitamo platformu, lai no ovāli veidotās plakanās virsmas viena gala varētu atdalīt nelielu skaidu, kas atstātu iedobi - perpendikulāru šķembai, kuru tas gribēja nošķelt. Sitamā platforma bija vajadzīga, lai šķemba atdalītos gluda, ar asām malām. Viņš pārbaudīja ovālās virsmas abus galus, izvēlējās vienu, rūpīgi nomērķēja un strauji uzsita, un, kad nelielais gabaliņš bija nošķelts, atvieglots izelpoja. Drūgs stingri turēja diskveida kodolu uz laktas, tad, precīzi nomērījis attālumu un punktu, kurā jātrāpa, sita ar kaula āmuru pa izkalto iedobi. No pusgatavā kodola atšķēlās ideāla šķila. Tai bija garena ovāla forma, asas malas, no ārpuses tā bija diezgan līdzena un iekšpusē gludi izliekta; no nedaudz biezākā gala, pa kuru sita, virzienā uz leju tā sašaurinājās.

Drūgs atkal palūkojās uz kodolu, pagrieza to un nošķēla vēl vienu šķilu, lai pretējā galā iepriekšējai sitamajai platformai izveidotu vēl vienu, tad nošķēla otru - iepriekš apstrādāto šķilu. Dažos mirkļos Drūgs bija nošķēlis sešas šķilas un aizmetis krama kodola atlikumu. Tām visām bija gara ovāla forma, un plānākajā galā tās sašaurinā- jās, veidojot asu smaili. Virs rūpīgi pārbaudīja šķilas un sakārtoja tās vienā rindā, lai veiktu pēdējo apstrādi un iegūtu rīkus, kādus bija gribējis. No akmens, kas bija gandrīz tikpat liels kā tas, no kura tika izgatavots viens vienīgs rokas cirvītis, viņš ar jaunākas metodes palīdzību bija ieguvis sešus asmeņus ar cērtošām malām; tiem varēja piešķirt daždažādu noderīgu darbarīku formu.

Ar nelielu, nedaudz plakanu, apaļīgu akmeni Drūgs saudzīgi nodauzīja pirmās šķilas aso malu vienā pusē, lai šauro galu padarītu vēl smailāku un, kas vēl svarīgāk, lai notrulinātu otru malu un rokā turamais nazis būtu izmantojams, nesavainojot tā lietotāju; pilnveidoja to, lai, neuzasinot jau tā plāno un aso malu vēl vairāk, nolīdzinātu muguriņu drošai turēšanai. Vīrs kritiski novērtēja nazi, notīrīja vēl dažas sīkas skaidiņas, tad apmierināts nolika to zemē un pasniedzās pēc nākamās šķilas. Veicot tādu pašu procesu, viņš izgatavoja otru nazi.

Nākamā šķila, kuru Drūgs izvēlējās no tām, kas atradās tuvāk olveidlgajai serdei, bija lielāka. Viena mala bija gandrīz taisna. Atstutējot šķilu pret laktu, Drūgs ar nelielu kaula gabalu atdalīja no asās malas mazu gabaliņu, tad vēl dažus, atstājot V veida robiņu virkni. Viņš nogludināja izrobotā rīka muguriņu, vēlreiz pārbaudīja tikko izgatavoto zāģi ar mazajiem zobiņiem, tad pamāja ar galvu un nolika to malā.

Izmantojot to pašu kaula gabalu, riku meistars kādas mazākas, apaļākas šķilas asajai malai piešķīra izliektu, slīpu formu, izveidojot izturīgu riku ar nedaudz notrulinātiem galiem, kas spiediena rezultātā, kādam grebjot koku vai kasot zvērādas, tik viegli nesalūztu un nesabojātu arī pašas ādas. Vēl kādas šķilas asajā malā Drūgs iecirta vienu dziļu V veida robu, kas īpaši noderēja, izgatavojot koka šķēpu smailes, un pēdējai šķilai, kura izbeidzās ar spiču smaili plānajā galā, bet kurai bija diezgan viļņoti asmeņi, notrulināja abas malas, neskartu atstājot smaili. Šo rīku varēja izmantot kā īlenu, ar ko izdurt caurumus ādā, vai kā urbi, ar ko izurbt caurumus kokā vai kaulā. Visi Drūga rīki bija paredzēti turēšanai rokā.

Drūgs vēlreiz pārskatīja visu riku komplektu, ko bija izgatavojis, tad pamāja Eilai, kura aizgrābta bija uzmanīgi vērojusi, gandrīz neuzdrīkstoties elpot. Viņš pasniedza tai kasīkli un vienu no platajām, asajām šķilām, kura bija nošķelta rokas cirvīša izgatavošanas procesā.

- Tu drīksti tos ņemt. Tie tev var noderēt, ja nāksi mums līdzi mamuta medībās, - viņš pamāja.

Eilas acis spīdēja. Meitene turēja rīkus tā, it kā tie būtu visvērtīgākās dāvanas. Bija jau arī. "Vai tas ir iespējams, ka mednieki mani varētu ņemt līdzi mamuta medībās?" viņa prātoja. Eila vēl nebija sieviete, un parasti kopā ar medniekiem devās vienīgi sievietes un zīdāmi mazuļi, ja tādi bija. Tomēr viņai bija sievietes augums, un tovasar meitene jau bija pievienojusies dažiem īsiem medību gājieniem. "Varbūt mani paņems. Es tā ceru, es patiesi ceru," viņa nodomāja.

-     Meitene glabās šos rīkus līdz mamuta medībām. Ja mednieki viņu nolems ņemt līdzi, viņa tos lietos pirmo reizi, apstrādājot mamutu, ko mednieki nogalinās, - Eila teica.

Drūgs norūcās, nopurināja sīkās akmens skaidas un šķembas no klēpim pārklātās ādas, novietoja tās viducī mamuta pēdas laktu, sitamo akmeni, kaula āmuru, slīpējamo kaulu un akmeni, ietina tos un stingri apsaitēja. Pēc tam vīrs savāca jaunos instrumentus un devās uz nojumi, kur mitinājās kopā ar pārējiem pavarda locekļiem. Viņa dienas darbi bija beigušies, lai gan vēl bija tikai pēcpusdiena. Pavisam īsā laika sprīdī viņš bija izgatavojis dažus ļoti smalkus rīkus un nevēlējās izaicināt veiksmi.

-     Iza! Iza! Paskaties! Tos man iedeva Drūgs. Viņš pat ļāva man skatīties, kamēr tos taisīja, - Eila, gluži kā Krebs, rādīja simbolus ar vienu roku, skrienot pie zāļu sievas un uzmanīgi turot darbarīkus otrā. - Viņš teica, ka rudeni mednieki došoties mamuta medībās, un viņš taisīja rīkus, ar kuriem vīri varēs izgatavot jaunus ieročus īpaši tam gadījumam. Viņš teica, ka tie man noderēs, ja es iešu medniekiem līdzi. Vai tu domā, ka es varētu tikt viņiem līdzi?

-    Varētu gan, Eila. Es tikai nesaprotu, kāpēc tu par to tā priecājies. Tas būs smags darbs. Būs jāizkausē visi tauki un jāizkaltē lielākā daļa gaļas, un tu nevari iedomāties, cik daudz gaļas un tauku ir vienam mamutam. Tev būs tālu jāiet, un tas viss būs jānes atpakaļ.

-    Ak, mani neuztrauc, ka būs smagi jāstrādā! Es vēl nekad neesmu redzējusi mamutu, izņemot reiz tālumā no kalna kores. Es gribu iet. Ak, Iza, es ceru, ka varēšu iet!

-    Mamuti reti kad atklīst tik tālu uz dienvidiem. Viņiem patīk aukstums, bet te ir pārāk karstas vasaras. Ziemā te ir par daudz sniega un viņiem nav, ko ēst. Bet es jau ilgi neesmu ēdusi mamuta gaļu. Nav nekā garšīgāka par vērtīgo, maigo mamutu, un tam ir tik daudz tauku, ko var izmantot dažādām vajadzībām.

-     Kā tu domā, māt, - vai viņi ņems mani līdzi? - Eila aizrautīgi žestikulēja.

-    Brūns man nestāsta par saviem plāniem, Eila. Es pat nezināju, ka viņi grasās iet; tu zini par to vairāk nekā es, - Iza atbildēja. - Bet es nedomāju, ka Drūgs būtu kaut ko tādu teicis, ja tas nebūtu iespējams. Es domāju, ka viņš tev ir pateicīgs par to, ka izglābi Onu, un šie rīki un ziņa par medībām ir tas, kā viņš tev saka paldies. Drūgs ir jauks vīrs, Eila. Tu esi laimīga, ja viņš uzskata, ka esi viņa dāvanu vērta.

-     Es tos glabāšu līdz mamuta medībām. Es viņam teicu: ja iešu, tad tur lietošu tos pirmo reizi.

-    Tā ir laba doma, Eila, un tas bija pareizi, ka pateici to viņam.

14

Mamuta medības, plānotas agri rudenī, kad milzīgie, noaugušie zvēri migrēja uz dienvidiem, bija labākajā gadījumā nedrošs pasākums, un viss ldans bija satraukts. Ikviens spējīgs cilvēks tiks iekļauts garajā pārgājienā uz pussalas ziemeļu galu, tuvu vietai, kur tā savienojās ar kontinentu. Šis laiks paies ceļojot, apstrādājot un konservējot gaļu, kausējot taukus un atgriežoties atpakaļ uz alu, visas pārējās medību aktivitātes tiks apturētas. Turklāt nebija pārliecības, ka, tur nokļuvuši, tie mamutu atradīs vai, ja atradīs, ka medniekiem veiksies. Vienīgi tas fakts, ka veiksmes gadījumā viens gigantisks zvērs nodrošinās pietiekami daudz gaļas, lai uzturētu klanu daudzu mēnešu garumā, un milzīgu kvantumu tauku, kas bija tik svarīgi ldana izdzīvošanai, lika vispār par šādām medībām domāt.

Mednieki bija ieplānojuši agri pavasari krietni lielāku medību skaitu nekā parasti, lai iekrātu tik daudz gaļas, ar kuru pietiktu visai nākamajai ziemai, ja tie būs taupīgi. Viņi nevarēja atļauties tādu greznību kā mamutu medības, nenodrošinoties nākamajai aukstajai sezonai. Savukārt nākamajai klanu Sapulcei bija jānotiek pēc diviem gadiem, un tajā vasarā medību gandrīz nebūs. Visa sezona paies ceļā pie klana, kas organizēs svarīgo notikumu, piedaloties lielajos svētkos un atkal atgriežoties. Šādu sapulču ilglaicīgā pieredze Brūnam mācīja, ka klanam ir jāsāk krāt pārtiku un rezerves krietni iepriekš, lai nodrošinātos ziemai pēc Sapulces. Šis bija iemesls, kāpēc viņš nolēma doties mamuta medībās. Pietiekami krājumi nākamajai ziemai plus veiksmīgas mamuta medības nodrošinās tiem labu sākumu. Ar pienācīgi uzglabātu kaltētu gaļu, dārzeņiem, augļiem un labību viņi noteikti iztiks divus gadus.

Tā nebija tikai gaidāmo medību satraukuma aura, tā bija gandrīz vai taustāma māņticības zemūdens straume. Medību izdošanās tik ļoti bija atkarīga no veiksmes, ka likteņzīmes tika saskatītas visneno- zīmīgākajos atgadījumos. Visi ļoti rūpīgi sekoja katrai savai darbībai un kļuva īpaši aizdomīgi attiecībā uz jebko, kas kaut attāli bija saistīts ar gariem. Neviens nevēlējās būt par iemeslu garu dusmām, kas varēja atnest neveiksmi. Sievietes bija vēl uzmanīgākas, gatavojot ēdienu; piedegusi gaļa varēja būt slikta zīme.

Viri organizēja rituālus katrā plānošanas posmā, raidot dedzīgas lūgšanas, lai pielabinātu neredzamos spēkus sev apkārt, un Mogurs bija aizņemts, skaitot veiksmes buramvārdus un sparīgi buroties, parasti šim nolūkam izmantojot kaulus alas mazajā nodalījumā. Viss, kas noritēja gludi, tika uzlūkots kā labvēlīga zīme, bet jebkura aizķeršanās bija iemesls satraukumam. Visi klana ļaudis bija nervozi, un Brūnam kopš tā brīža, kad viņš bija nolēmis doties mamuta medībās, lāgā nesanāca pat viena nakts, lai kārtīgi izgulētos. Reizēm vīrs vēlējās, kaut nekad nebūtu par to iedomājies.

Brūns sasauca sapulci, lai pārrunātu, kurš ies un kurš paliks mājās. Alas sargāšana bija svarīgs jautājums.

-    Es domāju, ka vajadzēs atstāt vienu no medniekiem, - vadonis iesāka. - Mēs būsim projām vismaz vienu mēnesi, varbūt pat visus divus. Tas ir ilgs laiks, un alu nedrīkst pamest neaizsargātu.

Mednieki izvairījās skatīties uz Bruņu. Neviens nevēlējās tikt izslēgts no medībām. Katrs baidījās, ka, uztverot tā skatienu, vadonis varētu tieši viņu izvēlēties par mājās palicēju.

-     Brun, tev būs nepieciešami visi tavi mednieki, - Zūgs pamāja. - Manas kājas var nebūt pietiekami veiklas mamuta medībām, taču mana roka vēl ir stipra diezgan, lai spētu noturēt šķēpu. Linga nav vienīgais ierocis, kuru es protu lietot. Dorva redze pavājinās, tomēr viņa muskuļi nav vārgi, un viņš vēl nav akls. Viņš vēl aizvien spēj lietot rungu vai šķēpu, vismaz pietiekami labi, lai nosargātu alu. Kamēr vien mēs uzturam ugunskuru, neviens zvērs nenāks par tuvu. Tev nav jāuztraucas par alu, mēs spēsim to nosargāt. Tev pietiks rūpju, medījot mamutu. Es jau neesmu lēmējs, taču domāju, ka tev vajadzētu ņemt līdzi visus medniekus.

-     Es piekrītu, Brun, - Dorvs piebilda, mazliet piemiegtām acīm paliecies uz priekšu. - Mēs ar Zūgu spēsim aizsargāt alu, kamēr jūs būsiet projām.

Brūns skatijās uz Zūgu, uz Dorvu, tad atkal uz Zūgu. Viņš nevēlējās nevienu no saviem medniekiem atstāt mājās. Viņš negribēja darīt neko, kas varētu pakļaut riskam izredzes uz veiksmi.

-     Tev taisnība, Zūg, - Brūns beidzot pamāja. - Tikai tas vien, ka jūs nevarat piedalīties mamuta medībās, nenozīmē, ka neesat pietiekami stipri, lai nosargātu alu. Klanam ir veicies, ka jūs abi vēl esat tik spēcīgi, un man ir veicies, ka iepriekšējā vadoņa palīgs vēl aizvien ir kopā ar mums, lai sniegtu mums savu padomu, Zūg. - Nekad nenāca par ļaunu atgādināt vecajam vīram, ka viņš tiek novērtēts.

Pārējie mednieki uzelpoja. Neviens no tiem netiks atstāts. Viņiem bija žēl veco vīru, kas nevarēs piedalīties lielajās medībās, bet tie jutās pateicīgi, ka tieši viņus atstās sargāt alu. Bija skaidrs, ka arī Mogurs nespēs veikt ilgo un grūto ceļu; viņš nebija mednieks. Taču Brūns reiz bija redzējis, kā vecais, kroplais vīrs, aizstāvot sevi, pietiekami sparīgi un draudīgi bija vicinājis resno staigājamo nūju, un savā prātā pieskaitīja Moguru pie alas sargātājiem. Skaidrs, ka šie trīs varēja tikt galā tikpat labi kā viens mednieks.

-    Un nu, kuras sievietes ņemsim sev līdzi? - Brūns jautāja. - Ebrai jānāk.

-     Ūkai arī, - Grods piebilda. - Viņa ir stipra un pieredzējusi, un viņai nav mazu bērnu.

-    Jā, Uka ir laba izvēle, - Brūns piekrita, - un Ovra, - viņš teica, uzlūkojis Gūvu. Māceklis piekrītot pamāja.

-    Un kā ar Ogu? - Brouds vaicāja. - Braks jau staigā, un drīz jau būs pienācis gads, kad tiks atšķirts no krūts; viņš neaizņem tai daudz laika.

Brūns brīdi padomāja. - Neredzu iemesla, kāpēc ne. Pārējās sievietes palīdzēs to pieskatīt, un Oga ir laba strādniece. Mēs varēsim viņu izmantot.

Brouds izskatījās iepriecināts. Viņš bija apmierināts, uzzinājis, ka vadonis ir labās domās par tā sievieti; tas bija kompliments viņa labajām mācīšanas spējām.

-    Dažām sievietēm būs jāpaliek pieskatīt bērnus, - Brūns pamāja.

-    Kā būtu ar Agu un Iku? Grūbs un Igra vēl ir par mazu, lai dotos tik tālā ceļā.

-     Aba un Iza varētu tos pieskatīt, - Krugs izteica savas domas.

-    Igra nesagādā Ikai lielas raizes. - Vairums vīru tālā ceļojumā labprāt vēlējās savas otrās puses ņemt līdzi, tad tie nebūs atkarīgi no cita vīra sievas, kas tos apkalpos.

-     Es nezinu, kā būs ar Iku, - Drūgs piebilda, - bet es domāju, ka Aga šoreiz varētu palikt. Trīs no bērniem ir viņas, un, kaut arī viņa paņemtu līdzi Grūbu, es zinu, ka Onai viņas pietrūktu. Taču Vorns gribētu nākt ar mums.

-    Es domāju, ka jāpaliek abām, gan Agai, gan Ikai, - Brūns nolēma, - un Vornam ari. Viņam tur nebūs, ko darīt, puika vēl nav tik liels, lai medītu, un viņš nemaz tik ļoti negribēs palīdzēt sievietēm, jo sevišķi mātei neesot blakus, kas viņu pieskatītu. Viņam vēl būs citas mamutu medības.

Mogurs līdz šim nebija neko bildis, bet nu juta, ka pienācis īstais brīdis. - Iza ir pārāk vārga, lai ietu, un viņai jāpaliek un jārūpējas par Ubu, bet nav iemesla, lai Eila neietu.

-    Viņa vēl pat nav sieviete, - Brouds iejaucās, - un turklāt gariem var nepatikt, ja mums līdzi ir kāds svešais.

-     Augumā viņa ir lielāka nekā sieviete, - Drūgs iebilda, - laba strādniece, ar veiklām rokām, un gari ir viņai labvēlīgi. Kā bija ar alu? Un ar Onu? Es domāju, ka viņa nesīs veiksmi.

-    Drūgam taisnība. Viņa ātri strādā un ir tikpat stipra kā sieviete. Viņai nav bērnu, par ko uztraukties, un viņa ir mazliet apmācīta kā zāļu sieva. Tas var noderēt, lai gan es labāk būtu ņēmis Izu, ja viņa būtu stiprāka. Eila nāks mums līdzi, - Brūns pamāja, izbeidzot sarunas.

Uzzinājusi, ka viņa dosies līdzi mamuta medībās, Eila bija tik sajūsmināta, ka nespēja nosēdēt mierā. Viņa uzmācās Izai ar jautājumiem par to, kas jāņem līdzi, un pēdējās dienas pirms plānotās došanās ceļā sapakoja un atkal pārpakoja savu grozu vairākas reizes.

-    Tu taču negribēsi ņemt tik daudz, Eila. Mājupceļā tavs nesamais būs daudz smagāks, ja medības izdosies. Bet man ir kaut kas, ko tev gan vajadzētu paņemt. Es to tikko pabeidzu.

Eilai sakāpa acīs prieka asaras, ieraugot Izas rokā izstiepto somu. Tā bija izgatavota no apdarinātas veselas ūdrādas ar neskartu galvu, asti un ķepiņām. Iza bija lūgusi, lai Zūgs tai vienu sagādā, un, iesaistot Agu un Abu, bija turējusi to noslēptu pie Drūga pavarda, lai sagādātu meitenei pārsteigumu.

-    Iza! Man pašai sava zāļu soma! - Eila iesaucās un apkampa sievieti. Meitene nekavējoties apsēdās un sāka vilkt ārā no tās visas mazās kulītes un paciņas, kārtojot tās rindās, kā tik daudz reižu bija redzējusi darām Izu. Viņa atvēra katru no tām vaļā un paostīja saturu, pēc tam visas atkal sasēja ar tieši tādiem mezgliem, kādi bija sākumā.

Bija grūti atšķirt tik daudzas kaltētās zālītes un saknes vienīgi pēc smaržas, lai gan īpaši bīstamās bieži tika samaisītas kopā ar kādu nekaitīgu, bet stipri aromātisku zāli, lai novērstu nejaušu pārskatīšanos. īstā klasifikācijas sistēma bija auklas vai ādas siksniņas, ar kurām bija aizsietas kulītes, un to sarežģītā mezglu kombinācija. Daži ārstniecisko zālīšu paveidi bija aizsieti ar auklu, kas bija izgatavota no zirga astra, citi ar bizona vai kāda cita dzivnieka saru, kuram bija raksturīga krāsa un struktūra, vēl citi bija apsieti ar cīpslām vai šķiedrām, kas izgatavotas no stiegrainas mizas vai vīnstīgām, un daži - ar ādas aukliņām. Konkrētā auga lietojumu daļēji varēja atcerēties, zinot, ar kāda veida saiti vai mezglu ir aizsiets maisiņš vai paciņa, kas to saturēja.

Eila ielika kulītes atpakaļ zāļu somā, piesēja to pie jostas un apbrīnoja. Pēc tam noņēma to un nolika blakus vācamajam grozam līdzās lielajām somām, kurās, kā ļaudis cerēja, varēs nest mājup mamuta gaļu. Viss bija sagatavots. Vienīgā problēma, kas nelika Eilai mieru, bija - ko darīt ar lingu. Viņa to nevarēs izmantot, taču meitene negribēja to atstāt, baidoties, ka Iza un Krebs varētu atrast. Viņa prātoja, vai nenoslēpt lingu mežā, taču nosprieda, ka to var izrakt kāds dzīvnieks vai tā varētu sabojāties, pakļauta dabas spēku iedarbībai. Visbeidzot Eila nolēma ņemt to līdzi, labi noslēpjot tērpa ielocē.

Tajā rītā, kad medniekiem bija jādodas projām, klanam pamostoties, vēl bija tumšs. Tiem uzsākot ceļu un debesij kļūstot gaišākai, daudzkrāsainās lapas vēl tikai sāka rādīt savus īstos toņus, bet, viņiem dodoties pāri kalna korei, austrumos no alas pār horizontu izlija lecošās saules bagātīgais mirdzums, apspīdot plašo, izkaltušo līdzenumu ar intensīvu zeltītu gaismu. Medību dalībnieki soļoja lejup pa mežiem noaugušo kalna nogāzi un, kamēr saule vēl turējās zemu, bija sasnieguši stepi. Brūns uzsāka straujāku soli, ejot gandrīz tikpat ātri kā tad, kad medībās devās tikai viri. Sieviešu nastas bija vieglas, tomēr nepieradušām pie strauja ceļojuma grūtībām tām vajadzēja papūlēties, lai turētos līdzi.

Ļaudis ceļoja no saules līdz saulei, pieveicot dienā daudz lielāku attālumu nekā toreiz, kad viss klans meklēja jaunu alu. Viņi nega- tavoja ēdienu, vienīgi uzvārīja ūdeni tējai, un no sievietēm netika prasīts daudz. Pa ceļam netika medīts neviens meža zvērs; visi ēda ceļojuma pārtiku, kādu vīri parasti ņēma sev līdzi medībās: kaltētu gaļu, kas bija saberzta rupjā masā, sajauktu ar tīriem, kausētiem taukiem, un kaltētus augļus, kam bija nelielu kūciņu forma. Kalorijām bagātā ceļojuma pārtika nodrošināja tiem vajadzīgās barības vielas vairāk, nekā bija nepieciešams.

Atklātajā, vēju appūstajā stepē bija auksts un, tiem virzoties uz ziemeļiem, ātri kļuva aizvien aukstāks. Tomēr drīz pēc tam, kad klans no rīta bija devies ceļā, ļaudis ņēma nost ādu pēc ādas. Ātrā gaita tos drīz vien sasildīja, un, vienīgi apstājoties, lai uz bridi atvilktu elpu, tie pamanīja auksto gaisu. Pirmo dienu muskuļu sāpes, jo īpaši sievietēm, drīz vien pārgāja, soļojot platiem soļiem un pieradinot kājas pie staigāšanas.

Zeme pussalas ziemeļu galā bija nelīdzenāka. Plašs, līdzens plato pēkšņi izzuda dziļā aizā vai atdūrās stāvā klintī, kas bija agrāko laiku vardarbīgā, dārdošā zemes apvērsuma sekas, planētai nokratot kaļķakmens ierobežojošos valgus. Šauro kanjonu virsmas bija izrobotas un klinšainas, daži no tiem, sienām saslēdzoties, strauji izbeidzās, citi bija nosēti ar kritušo akmeņu asajām šķembām, kas nošķēlušās no apkārtējiem aizsargvaļņiem. Vēl citi kanjoni palaikam kalpoja kā ūdens gultne nelieliem sezonas rakstura strautiem un pat straujām upēm. Vienīgi ūdens tuvumā monotonās, ar zāli klātās stepes nomainīja dažas vēja saliektas priedes, lapegles un egles, ap kurām drūzmējās panīkuši bērzi un vītoli, nedaudz augstāki par krūmiem. Tikai retos gadījumos vietās, kur aiza atvērās apūdeņotā ielejā un kur tā bija pasargāta no nemitīga asa vēja un apgādāta ar pietiekamu mitrumu, skujkoki un slklapu koki vairāk atbilda to parastajām proporcijām.

Pārgājiens noritēja bez starpgadījumiem. Viņi ceļoja vienmērīgā, ātrā solī desmit dienas, līdz Brūns sāka sūtīt vīrus izlūkot tuvāko apkārtni, un dažu turpmāko dienu laikā ātrums tika samazināts. Klans tuvojās pussalas platajam kaklam. Ja viņi gribēja uziet mamutu, drīz bija jāsāk meklēt.

Mednieku grupa apstājās pie nelielas upes. Brūns agrā pēcpusdienā bija aizsūtījis Broudu un Gūvu izlūkos, viņš pats atradās nedaudz atstatus no pārējiem, lūkojoties virzienā, kurp tie bija aizgājuši. Viņam drīz būs jāpieņem lēmums, vai ierīkot apmetni pie šīs upes vai arī turpināt ceļu, pirms tie apstāsies uz naktsguļu. Vēlās pēcpusdienas ēnas līdz ar vakara tuvošanos izstiepās, un, ja abi jaunie vīri drīz neatgriezīsies, naktsmītnes būs jāierīko tepat. Brūns samie- dza acis, skatoties tieši pret aso austrumu vēju, kas kūļāja tā garo ādas apmetni gar vira kājām un pieplacināja noaugušo bārdu sejai.

Viņam šķita, ka tālumā mana kādu kustību, un, tā gaidot, kļuva skaidrāk saskatāmas divu skrejošu vīru figūras. Vadoni pārņēma spējš satraukums. Iespējams, ka tā bija intuīcija, varbūt tā bija jutekliska pieskaņošanās viru ķermeņu kustībām. Tie ieraudzīja vientuļo stāvu un, vicinot rokas, ar jaunu sparu paātrināja tempu. Brūns to jau zināja krietnu bridi iepriekš, pirms spēja sadzirdēt izlūku balsis.

-     Mamuts! Mamuts! - viri sauca, galīgi aizelsušies tuvodamies grupai. Visi sadrūzmējās ap uztrauktajiem vīriem.

-    Liels pulks, austrumos, - Brouds satraukts žestikulēja.

-    Cik tālu? - Brūns vaicāja.

Gūvs pacēla roku stāvus gaisā un novilka nelielu loku. - Dažas stundas, - vēstīja zīme.

-    Rādi ceļu! - Brūns pamāja un signalizēja pārējiem, lai tie seko. Vēl bija atlicis pietiekami daudz gaismas stundu, lai zvēru baram pievirzītos tuvāk.

Saule tuvojās horizontam, kad mednieku grupa ieraudzīja tālumā tumšu, neskaidru kustēšanos. "Tas ir liels ganāmpulks," Brūns nosprieda un ar izsaucienu lika grupai apstāties. Būs jāiztiek ar ūdeni, ko tie paņēmuši līdzi no iepriekšējās apmešanās vietas; bija pārāk tumšs, lai atrastu strautu. No rīta varēs sameklēt labāku vietu apmetnei. Svarīgākais bija tas, ka viņi ir atraduši mamutus. Tagad visu izšķirs mednieki.

Kad grupa bija pārvietojusies uz jauno apmešanās vietu pie līkumota strauta, ko gar abiem krastiem cieši ieskāva vārgu krūmu rindas, Brūns pasauca medniekus, lai dotos izlūkot stāvokli.

Mamutu nevarēja nodzīt kā bizonu vai nogāzt ar bolu. Lai nomedītu pinkainos biezādaiņus, vajadzēja izgudrot kādu citu taktiku. Brūns ar vīriem izpētīja tuvumā esošās aizas un kanjonus. Viņš meklēja kādu īpašu veidojumu - kanjonu, kurš beidzas ar strupceļu un sašaurinās, pārejot noslēgtā, šaurā kalnu ejā ar lieliem akmeņiem gar tā malām un necaurejamiem krāvumiem slēgtajā galā, turklāt netālu no ganāmpulka, kas lēni pārvietojās.

Agri nākamajā rītā Oga nervozi apsēdās Bruņa priekšā, noliekusi galvu, bet Ovra un Eila uztrauktas gaidīja tai aiz muguras.

-    Ko tu gribi, Oga? - Brūns paplikšķināja tai pa plecu un pamāja.

-    Šai sievietei ir lūgums, - viņa stostīdamās iesāka. -Jā?

-    ŠI sieviete nekad nav redzējusi mamutu. Ovra un Eila tapat. Vai vadonis mums neļaus pieiet tuvāk, lai varam to labāk apskatīt?

-    Un kā tad ar Ebru un Uku, vai viņas ari grib redzēt mamutu?

-    Viņas saka, ka tām pietiks ar to, ko redzēs, kad būsim tikuši ar to galā. Viņām nav vēlēšanās iet, - Oga atbildēja.

-    Viņas ir gudras sievietes, bet patiesībā viņas ir redzējušas mamutu jau agrāk. Mēs atrodamies pa vējam; ganāmpulkam nevajadzētu satraukties, ja vien jūs neiesiet tam par tuvu un necentīsieties apiet tam apkārt.

-     Mēs neiesim pārāk tuvu, - Oga apsolīja.

-     Nē, nedomāju gan, ka gribēsiet iet tuvāk, kad tos ieraudzīsiet. Jā, jūs varat iet, - viņš nolēma.

"Nekas ļauns nenotiks, ja ļaušu jaunajām sievietēm doties mazā pārgājienā," viņš nodomāja. "Pašlaik viņām nekā liela nav, ko darīt, bet vēlāk tās būs pietiekami aizņemtas - ja gari būs mums labvēlīgi."

Visas trīs bija sajūsmā par gaidāmo piedzivojumu. Tieši Eila beidzot pierunāja Ogu lūgt atļauju, lai gan to bija apspriedušas visas trīs. Medību pārgājiens bija tās satuvinājis vairāk nekā ikdiena alas dzīvē un sniedza tām iespēju iepazīt citai citu tuvāk. Ovra, kas pēc dabas bija mierīga un atturīga, vienmēr bija uzskatījusi Eilu par bērnu un nekad nemeklēja tās sabiedrību. Oga pārāk nemudināja biedroties, zinot, ko par Eilu domā Brouds, un neviena no sievietēm neuzskatīja, ka tām būtu kaut kas kopīgs ar šo meiteni. Viņas bija precētas sievas, pieaugušas, savu vīru pavardu saimnieces. Eila bija vēl bērns, kurai tādu pienākumu nebija.

Tikai tajā vasarā, kad Eila ieguva gandrīz pieaugušas sievietes statusu un sāka piedalīties medību pārgājienos, citas sievietes sāka uzlūkot viņu par kaut ko vairāk nekā bērnu - un ceļā uz mamuta medībām jo īpaši. Eila bija slaidāka par pārējām sievām, un tas piešķīra viņai pieaugušas sievietes izskatu, un mednieki pa lielākai daļai arī izturējās pret viņu kā pret sievieti. īpaši Krugs un Drūgs vērsās pie viņas. To sievas bija palikušas alā, un Eilai nebija sava vīrieša. Viņiem nebija jāizsaka savi lūgumi ar cita vīra starpniecību vai tā atļauju, lai cik neformāli tas tiktu lūgts vai atļauts. Kopīgā interese par medībām radīja trīs jauno sieviešu starpā draudzīgākas attiecības. Iepriekš Eilas ciešākās saites bija ar Izu, Krebu un Ubu, un meitene priecājās par jauniegūto silto draudzību ar šīm sievietēm.

Neilgi pēc tam, kad vīri no rīta bija aizgājuši, Oga atstāja Braku Ebrai un Ūkai un visas trīs devās ceļā. Tas bija patīkams ceļojums. Drīz vien sievietes aizrāvās dedzīgā sarunā, strauji un izteiksmīgi vicinot rokas. Viņām tuvojoties dzīvniekiem, saruna pieklusa un drīz pārtrūka pavisam. Tās apstājās un blenza uz masīvajiem radījumiem.

Pinkainie mamuti bija labi pielāgojušies skarbā pirmsledāju laikmeta aukstajai videi. To biezo ādu klāja blīva, mīksta kažoka apakšējā kārta, kuru savukārt sedza pinkaina, gara, sarkanīga, līdz 20 collām gara spalva. Piedevām tos sargāja trīs collas bieza zemādas tauku kārta. Aukstums bija izraisījis izmaiņas arī to ķermeņa uzbūvē. Tie bija maslvāki salīdzinājumā ar citiem savas sugas pārstāvjiem, caurmērā desmit pēdas līdz skaustam. To varenās galvas, lielas attiecībā pret visu augumu, un vairāk nekā puse no snuķa garuma slējās augstu pāri pleciem, veidojot smailu kupolu. Tiem bija nelielas ausis, īsas astes un salīdzinoši īsi snuķi, kas noslēdzās ar diviem izaugumiem - augšējo un apakšējo. Profilā raugoties, varēja redzēt, ka zem pakauša kakla daļā starp apaļo galvu un lielo kupri pie skausta, kurā bija uzkrāti tauki, veidojās dziļa iedobe. Muguras līnija strauji virzījās uz iegurni un salīdzinoši īsajām pakaļkājām. Tomēr visiespaidīgākie bija to garie, izliektie ilkņi.

-     Paskaties uz to! - Oga žestikulēja un rādīja uz kādu vecu mamutu. Tā ilkņi sākās tuvu viens otram, virzījās stāvus lejup, strauji izliecās uz augšu, tad uz iekšu, pēc tam krustojās un stiepās uz priekšu visas sešpadsmit pēdas.

Mamuts ar snuķi plūca zāles, augu un grīšļu skumšķus un bāza cieto, sauso barību sev mutē, lai to saberztu ar pamatīgiem, skrāp- vīlei līdzīgiem dzerokļiem. Kāds jaunāks dzīvnieks, kura ilkņi nebija tik gari un noderīgi, izraka lapegli un sāka tai lobīt nost zarus un mizu.

-    Cik tie ir lieli! - Ovra pamāja un noskurinājās. - Es nevarēju pat iedomāties, ka vispār dzīvnieks var būt tik liels. Kā viņi tādu nogalinās? Viņi to pat ar šķēpu nespēj aizsniegt.

-     Es nezinu, - Oga teica tikpat bažīgi.

-     Es gandrīz vai vēlētos, kaut mēs nebūtu šurp nākuši, - sprieda Ovra. - Tās būs bīstamas medības. Kādu var ievainot. Ko es iesākšu, ja kaut kas notiks ar Gūvu?

-     Brūnam droši vien ir kāds plāns, - Eila sacīja. - Es domāju, ka viņš pat nemēģinātu tos medīt, ja uzskatītu, ka vīri to nespēs. Kaut es varētu noskatīties! - viņa ilgu pilnā balsī iesaucās.

-    Es gan ne, - iebilda Oga. - Es negribu būt pat tuvumā. Es būšu laimīga, kad tas būs galā. - Oga atcerējās, ka viņas mātes virs bija nogalināts nelaimes gadījumā medību laikā tieši pirms zemestrīces, kas bija paņēmusi tās māti. Viņa labi apzinājās briesmas, par spīti pašiem labākajiem plāniem.

- Es domāju, ka mums nu vajadzētu iet atpakaļ, - Ovra ierunājās. - Brūns negribēja, lai mēs pieejam pārāk tuvu. Mēs esam tuvāk, nekā es gribu.

Visas trīs pagriezās, lai dotos projām. Pa ceļam Eila vairākas reizes palūkojās atpakaļ. Mājupceļā tās bija daudz klusākas, iegrimušas domās un ne visai noskaņotas lielām sarunām. Kad atgriezās vīri, Brūns norīkoja sievietes nākamajā rītā nojaukt apmetni un doties ceļā pēc tam, kad mednieki būs aizgājuši. Viņš bija atradis piemērotu vietu, rīt tie sāks medības, un viņš gribēja, lai sievietes būtu pietiekamā attālumā. Iepriekšējā rītā jau agri Brūns bija apskatījis kanjonu. Tā bija ideāla vieta, taču pārāk tālu no mamutiem. Viņš uzskatīja to par īpaši labu zīmi, ka ganāmpulks, lēnām virzoties dienvidrietumu virzienā, līdz otrās dienas beigām būs pievirzījies pietiekami tuvu, lai šo vietu varētu izmantot.

Viegls, sauss pūderveida sniegs, ko kulstīja brāzmains austrumu vējš, sagaidīja mednieku grupu, kad tie iztinās no siltajām zvērādām un izbāza degunus no zemajām teltenēm. Drūmi pelēkās debesis, noslēpjot mirdzošo sauli, kas apspīdēja planētu, nespēja atvēsināt karstās gaidas. Šodien tie medīs mamutu. Sievietes steidzās gatavot tēju; kā atlēti, kas beidzot ir nobrieduši spēlei, mednieki neko neēda. Tie dīdījās šurpu turpu, veicot ar šķēpiem izmēģinājuma vēzienus gaisā, lai izstieptu un atbrīvotu saspringtos muskuļus. Sasprindzinājums, ko tie radīja, uzlādēja apkārtējo gaisu ar satraukumu.

Grods paņēma no ugunskura kvēlojošu ogli un ielika to sumbra ragā, kas bija piestiprināts pie tā jostas. Gūvs arī paņēma vienu. Tie rūpīgi aptina sev zvērādas. Nevis ierastās smagās virsādas, bet vieglākas, kas tos neierobežotu. Neviens no viņiem nejuta aukstumu, tie bija pārāk uzbudināti. Brūns vēl pēdējo reizi atkārtoja plānu.

Katrs no vīriem aizvēra acis, pieķērās pie amuleta, pacēla neaiz- degtu lāpu, ko tie bija izgatavojuši iepriekšējā vakarā, un devās ceļā. Eila vēroja tos aizejam un vēlējās, kaut varētu tiem sekot. Tad viņa pievienojās sievietēm, kuras pirms apmetnes nojaukšanas bija sākušas vākt izkaltušu zāli, mēslus, krūmu un koku zarus ugunskuriem.

Vīri sasniedza ganāmpulku ātri. Mamuti pēc nakts atpūtas jau bija sākuši pārvietoties. Mednieki notupās garajā zālē, lai nogaidītu, kamēr Brūns novērtē garām virzošos dzīvniekus. Viņš ieraudzīja vecu mamutu ar masīviem, izliektiem ilkņiem. "Kas tas būtu par ieguvumu!" vīrs pie sevis nopriecājās, tomēr noraidīja domu par šo zvēru. Viņiem bija ejams garš ceļš atpakaļ līdz alai, un milzīgie ilkņi tiem būtu nevajadzīgs slogs. Jaunāka dzīvnieka ilkņi būs vieglāk nesami, turklāt tā gaļa būs maigāka. Tas bija svarīgāk nekā masīvo ilkņu izrādīšanas triumfs.

Tomēr jaunākie mamuti bija bīstamāki. To īsākie ilkņi noderēja ne vien koku izcelšanai, tie bija ari labi ieroči. Brūns pacietīgi gaidīja. Viņš nebija veicis visu to gatavošanos un garo ceļojumu, lai tagad steigtos. Tas zināja, kādus apstākļus gaidīja, un labāk bija gatavs atgriezties nākamajā dienā nekā riskēt ar iespēju uzvarēt. Arī pārējie mednieki gaidīja, kaut ari ne visi tikpat pacietīgi.

Lecošā saule bija sasildījusi drūmās, apmākušās debesis un izkliedējusi mākoņus. Sniegs pārstāja snigt, un spoži stari izspraucās pa mākoņu starpām.

- Kad viņš dos mums zīmi? - Brouds klusi pamāja Gūvam. - Paskat, cik saule jau augstu! Kāpēc bija jānāk tik agri un tagad te jāsēž? Ko viņš gaida?

Grods pamanīja Brouda žestus. - Brūns gaida īsto brīdi. Vai tu labāk dosies atpakaļ ar tukšām rokām nekā mazliet pagaidīsi? Esi pacietīgs, Broud, un mācies! Kādu dienu tas būsi tu, kuram būs jāizlemj, vai pienācis īstais bridis. Brūns ir labs vadonis, labs mednieks. Tev laimējies, ka viņš tevi māca. Lai būtu vadonis, ar drosmi vien ir par maz.

Brouds nebija visai iepriecināts par Groda pamācībām. "Viņš nebūs mans otrais vīrs, kad es būšu vadonis," viņš nolēma. "Viņš vienalga kļūst vecs." Jaunais vīrietis izmainīja stāvokli, mazliet nodrebinājās no spēcīgas vēja brāzmas un iekārtojās, lai gaidītu.

Saule bija pacēlusies augstu, kad Brūns beidzot deva zīmi "sagatavoties". Ikvienu vīru sagrāba spējš satraukums. Kāda mātīte, kas acīm redzami bija grūta, atradās tuvu ganāmpulka ārmalai un aizvien vairāk virzījās uz ārpusi. Mamutiene bija diezgan jauna, tomēr, spriežot pēc ilkņu garuma, tās grūtniecība nebija pirmā. Mamutu mātītes grūtniecība jau bija tik tālu, ka tā bija kļuvusi apdomīga. Viņa vairs nebūs ne tik ātra, ne izveicīga, un embrija gaļa būs sulīga dāvana.

Mamutu mātīte noskatīja kādu zāles pleķi, kuru vēl nebija uzgājuši pārējie, un devās tā virzienā. Uz brīdi tā palika viena pati - vientuļš, bara neaizsargāts dzīvnieks. Tas šķita mirklis, uz kuru Brūns bija gaidījis. Viņš deva zīmi.

Grods bija izvilcis karsto ogli un turēja lāpu gatavībā. Brīdī, kad Brūns deva signālu, viņš pielika lāpu kvēlojošajai oglei un pūta, līdz uzšāvās liesmas. Drūgs no lāpas aizdedza vēl divas un vienu pasniedza Brūnam. Trīs jaunākie mednieki jau bija metušies uz kanjona pusi brīdī, kad ieraudzīja signālu. Viņu kārta pienāks vēlāk. Tiklīdz lāpas bija aizdegtas, Brūns un Grods skriešus metās pakal mamutam un piegrūda degošās lāpas stepes sausajai zālei.

Pieaugušajiem mamutiem dabā nebija ienaidnieku; vienīgi paši jaunākie un paši vecākie reizēm krita par upuri kādam plēsējam - izņemot cilvēku. Bet tiem bija bail no uguns. Dabiskā veidā izcēlušies, stepju ugunsgrēki dažreiz neapvaldīti plosījās dienām ilgi, iznīcinot savā ceļā visu. Cilvēka radīta uguns nebija mazāk postoša. Mirklī, kad bars sajuta briesmas, tas instinktīvi saslēdzās. Ugunij vajadzēja izplesties ātri, lai neļautu mamutu mātītei pievienoties pārējiem, un Brūns ar Grodu atradās starp mamutu un baru. Viņiem draudēja uzbrukums no abām pusēm, vai arī tie varēja iekļūt panikā bēgošo milzeņu masā.

Dūmu smaka pārvērta mierīgo ganāmpulku apjukumā taurējošā juceklī. Mamutu mātīte pagriezās uz bara pusi, bet bija jau par vēlu. Viņa bija nošķirta ar uguns sienu. Tā auroja pēc palīdzības, bet liesmas, ko vēl uzkurināja straujais austrumu vējš, bija pietuvinājušās klimstošajiem dzīvniekiem. Tie jau stampāja uz rietumiem, cenšoties aizbēgt no ātri tuvojošās uguns. Stepes ugunsgrēks bija nevaldāms, taču vīrus tas daudz neuztrauca. Vējš aizvirzīs postažu projām no tās vietas, kurp tie grasījās doties.

Mamutu mātīte, izbailēs aurojot, panikā gāzelējās austrumu virzienā. Drūgs nogaidīja, līdz liesmas pārņem apkārtni, tad skrēja projām. Ieraudzījis dzīvnieku bēgam, tas metās apjukušajam un pārbiedētajam zvēram pretim, kliedzot un vicinot lāpu, un pagriežot to uz dienvidaustrumiem.

Krugs, Brouds un Gūvs, jaunākie un veiklākie mednieki, vēja ātrumā joza tam pa priekšu. Tie bija nobijušies, ka izmisusī mamutu mātīte tos panāks, kaut arī tie bija sākuši skrējienu pirmie.

Trīs jaunie mednieki sasniedza noslēgto kanjonu, un Krugs iegriezās tajā. Brouds ar Gūvu apstājās pie dienvidu sienas. Satraukts un bez elpas, Gūvs pasniedzās pēc sumbra raga, sūtot savam totēmam mēmu ziņu, ka ogle nav nodzisusi. "Ki bija dzīva, taču nevienam no tiem nepietika elpas, lai uzpūstu liesmu un aizdegtu lāpu. Palīdzēja asais vējš. Katrs aizdedza divas lāpas, turot tās pa vienai katrā rokā, un atvirzījās no sienas, cenšoties uzminēt, kur parādīsies mamuts. Ilgi nebija jāgaida. Klusi pielūdzot savus totēmus, kad pārbiedētais, taurējošais gigantiskais dzīvnieks dimdināja to virzienā, drosmīgie jaunie vīri, vicinot sev priekšā dūmojošās lāpas, metās tieši virsū skrejošajam mamutam. Viņiem bija uzticēts grūtais un bīstamais pienākums ievirzīt baiļu pārņemto dzīvnieku kanjonā.

Biezādainis panikā, šausmu sagrābts jau bēgot no uguns, sastapies ar dūmu smaku, raudzījās pēc patvēruma. Tad strauji pagriezās un iedimdināja kanjonā, Broudam un Gūvam tūliņ sekojot tam pa pēdām. Baurojošais milzenis smagi gāzelējās cauri kanjonam, nonāca līdz šaurajai ejai un atdūrās bezizejā. Nespējot tikt uz priekšu vai šaurajā telpā apgriezties apkārt, mamutu mātīte izbrēca savu izmisumu.

Aizelsušies pieskrēja Brouds un Gūvs. Broudam rokā bija nazis, ko ar lielu rūpību bija izcirtis Drūgs un apvārdojis Mogurs. Ātrā un drosmīgā izrāvienā Brouds pieskrēja mamutu mātītes kreisajai kājai un ietrieca naža aso galu tās cīpslās. Gaisu pāršķēla griezīgs sāpju kliedziens. Viņa nespēja doties uz priekšu, viņa nevarēja pagriezties sānis, un nu viņa nevarēja pavirzīties arī atpakaļ. Gūvs sekoja Broudam un iecirta tās labajā kājā. Lielais zvērs nokrita uz ceļiem.

Krugs no savas slēptuves aiz lielā akmens izlēca priekšā grīļīgajai, sāpēs taurējošajai mamutu mātītei un ietrieca garo, smailo šķēpu tieši tās atvērtajā mutē. Instinktīvi tā centās uzbrukt un uzspļāva asinis bez ieroča palikušajam vīram. Tomēr viņš bez ieroča nepalika ilgi. Aiz bluķiem bija noslēpti vēl citi šķēpi. Krugam sniedzoties pēc vēl viena šķēpa, Brūns, Grods un Drūgs sasniedza kanjonu un drāzās uz aklo galu, lēkādami pa klintsbluķiem abās pusēs milzīgajai grūsnajai mamutu mātītei. Gandrīz vienlaikus tie ietrieca šķēpus ievainotajā radījumā. Brūns iedūra tās nelielajā acī, apšļācot sevi ar siltu, sarkanu šķidrumu. Dzīvnieks sazvārojās. Ar pēdējiem dzīvības spēkiem mamutu mātīte izkliedza izaicinošu brēcienu un nogāzās zemē.

Pārgurušos vīrus lēnām pārņēma apjausma. Pēkšņajā klusumā mednieki lūkojās cits uz citu. Jaunais satraukums lika to sirdīm pukstēt straujāk. Kaut kur no dziļumiem cēlās vārdos neizsakāms pirmatnīgs impulss un eksplodēja mutē kā uzvaras sauciens. Viņi to paveica! Viņi nogalināja vareno mamutu!

Seši vīri, patiesībā nožēlojami vāji, izmantojot meistarību, gudrību, sadarbību un uzdrošināšanos, bija pieveikuši gigantisku radījumu, ko nespēja neviens cits plēsējs. Lai cik ātri vai spēcīgi, vai viltīgi tie būtu, neviens četrkājainais mednieks nespēja mēroties ar viņiem šajā varoņdarbā. Brouds uzlēca uz klintsbluķa blakus Brūnam, tad uz kritušā dzīvnieka. Acumirkli Brūns jau bija tam blakus, draudzīgi uzsita tam pa plecu, tad izvilka no mamuta acs šķēpu un turēja to paceltu gaisā. Četri pārējie tiem veikli piebiedrojās un, kustoties savu sirdspukstu ritmā, lēkāja un izdejoja sajūsmu uz masīvā zvēra muguras.

Brūns nolēca zemē un apgāja apkārt mamutam, kas gandrīz aizpildīja šauro telpu. "Neviens no vīriem nav ievainots," viņš nodomāja. "Nevienam nav pat ne skrambiņas. Šis ir bijušas ļoti veiksmīgas medības. Mūsu totēmi laikam ir ļoti apmierināti ar mums."

-    Mums jādod gariem ziņa, ka esam tiem pateicīgi, - viņš paziņoja vīriem. - Kad atgriezīsimies, Mogurs noturēs īpašu rituālu. Šobrīd mēs ņemsim aknas - katram vīram sava daļa - un aiznesīsim pa gabalam arī Zūgam, Dorvam un Moguram. Pārējais tiks atdots Mamuta Garam, tā man Mogurs lika darīt. Mēs tās apraksim te, kur viņa nogāzās, un mazā mamuta aknas tās vēderā arī. Un Mogurs teica, ka nedrīkstam aiztikt ari smadzenes, tās jāatstāj tepat, lai paliek Garam. Kurš cirta pirmais, Brouds vai Gūvs?

-    Brouds cirta, - Gūvs atbildēja.

-     Tad Brouds saņems pirmo aknu gabalu, bet medījums ir visu nopelns.

Brouds un Gūvs tika aizsūtīti pakaļ sievietēm. Viri bija paveikuši uzdevumu vienā enerģijas izvirdumā. Tālākais bija sieviešu ziņā. Viņām iekrita nogurdinošais gaļas sadalīšanas un konservēšanas uzdevums. Palikušie vīri, gaidot sievietes, izņēma milzīgā mamuta iekšas un atdalīja gandrīz nobriedušo embriju. Kad ieradās sievietes, viri palīdzēja tām novilkt dzīvnieka ādu. Tā bija tik liela, ka procesā bija jāpiedalās visiem. Atlasītie gardākie gabali tika noslēpti akmens traukos sasaldēšanai. Apkārt pārējai gaļai tika sakurti ugunskuri, daļēji - lai neļautu tai sasalt, daļēji - lai nelaistu tuvumā nenovēršamos mait- ēdājus, kurus piesaistīja asins un jēlas gaļas smaka.

Nogurusi, bet laimīgā mednieku grupa pēc svaigās gaļas maltītes, ko baudīja pirmo reizi kopš alas pamešanas, apmierinājumā iegrima siltajās zvērādu gultās. No rīta, kamēr viri pulcējās, lai atdzīvinātu satraucošās medību ainas un apbrīnotu cits cita drosmi, sievietes ķērās pie darba. Netālu atradās upe, tomēr pietiekami tālu no kanjona, lai radītu nelielas neērtības. Kad mamuts bija sadalīts lielos gabalos, tos pārvietoja tuvāk upei, pametot lielāko daļu kaulu ar nelieliem gaļas atlikumiem lienošajiem un lidojošajiem maitēdājiem, bet neko vairāk neatstāja.

Klans izmantoja gandrīz visas dzīvnieka daļas. No cietās mamuta ādas varēja izgatavot kāju apsējus - pamatīgākus un izturīgākus nekā no citu dzīvnieku ādas -, aizsegus alas ieejai, katliņus ēdiena gatavošanai, izturīgas auklas pātagām un pārsegus āra nojumēm. Mīksto kažoka iekškārtiņu varēja sadauzīt tādā kā filca materiālā, ko izmantoja spilvenu vai gultu pārsegu piepildīšanai vai pat kā absorbentu mazuļu autiņiem. Garie sari tika sapīti stiprā auklā, cīpslas - savītas šķipsnās; pūsli, kuņģi, zarnas varēja izmantot kā ūdens traukus, zupas katlus pārtikas uzglabāšanai, pat kā ūdensnecaurlaidīgus lietus ūdens savācējus. Zaudēts netika gandrīz nekas.

Izmantoja ne tikai gaļu un citas sastāvdaļas, sevišķi svarīgi bija tauki. Tie nodrošināja kaloriju līdzsvaru, lai atbrīvotu vajadzīgo enerģiju, arī vielmaiņai nepieciešamo siltumu ziemā un sparīgajām aktivitātēm siltākajos gadalaikos; tie tika izmantoti kā līdzeklis, ar ko apstrādāja ādas, jo daudzi nogalinātie dzīvnieki - brieži, zirgi, ganībās brīvi klīstošie sumbri un bizoni, truši un putni - bija ārkārtīgi liesi; taukus izmantoja, lai panāktu ūdensnecaurlaidību un kā sastāvdaļu ziedēs un citos mīkstinātājos; tos varēja izmantot, lai būtu vieglāk aizkurt uguni slapjā mežā, ilgi degošās lāpās un pat kā kurināmo ēdiena gatavošanai, ja nebija cita materiāla. Taukiem bija daudzveidīgs lietojums.

Katru dienu sievietes strādājot vēroja debesis. Ja laiks bija skaidrs, gaļa izkalta aptuveni septiņās dienās, palīdzot vējiem, kas pūta nepārtraukti. Ugunskuru dūmi nebija vajadzīgi - bija pārāk auksts, lai gaļu varētu sabojāt gaļas mušas, - un tā izdevās laba. Stepēs kurināmais bija sagādājams daudz grūtāk nekā mežiem klātajā nogāzē pie viņu alas vai pat siltākajās dienvidu stepēs, kurās auga vairāk koku. Ja debesis būtu pastāvīgi mākoņainas vai apmākušās vai arī lītu, plānās gaļas šķēles būtu jākaltē trīsreiz ilgāk. Vieglais pūderveida sniedziņš, ko dzenāja brāzmainie vēji, nebija liela problēma; darbs tiktu aizkavēts vienīgi tad, ja laiks kļūtu neparasti silts un mitrs. Visi cerēja uz sausu, skaidru, aukstu laiku. Vienīgā iespēja, kā gaļas kalnus varēja aizvilkt uz alu, bija tos pirms došanās atpakaļ izkaltēt.

Smago, grubuļaino ādu ar biezo tauku, saistošo asinsvadu, nervu un folikulu* slāni noskrāpēja tīru. Sasalušo tauku biezās sloksnes ievietoja lielā ādas katlā virs ugunskura, izkausētus ielēja iztīrītu zarnu daļās un sasēja kā lielas tauku desas. Notīrīto zvērādu sadalīja gabalos un cieši sarullēja, tad ļāva tiem kārtīgi sasalt mājupnešanai. Vēlāk ziemā jau alā tā tiks ģērēta un apstrādāta tālāk. Ilkņus nolauza un lepni izstādīja apmetnes teritorijā. Arī tie tiks nogādāti mājās.

Tajās dienās, kamēr sievietes strādāja, vīri medīja mazākus dzīvniekus vai izklaidīgi vēroja notiekošo. Cilvēkiem pārvietojoties tuvāk upei, izzuda vienas neērtības, taču uzradās citas, daudz grūtāk novēršamas. Maitēdāji, kurus piesaistīja svaigais medījums, sekoja medību grupai uz jauno apmetnes vietu. Adas siksnām un cīpslām pārstieptās gaļas strēmeles vajadzēja nepārtraukti uzmanīt. Kāda liela, plankumaina hiēna bija vairāk nekā uzbāzīga. To aizdzina neskaitāmas reizes, taču tā turpināja slapstīties gar apmetni, izvairoties no vīru negribīgajiem centieniem to nogalināt. Nejaukais radījums vienkārši bija pietiekami viltīgs, lai vairākas reizes dienā nokamptu pilnu muti žūstošās gaļas. Tas bija traucēklis.

Ebra un Oga steidzās sagriezt plānās strēmelēs pēdējos lielos gaļas gabalus, lai varētu izlikt tos kaltēties. Uka un Ovra pildīja taukus zarnas posmā, bet Eila pie upes tīrīja un skaloja vēl vienu posmu. Gar upes krastiem bija izveidojusies plāna ledus kārtiņa, tomēr ūdens vēl aizvien bija vaļā. Vīri stāvēja blakus ilkņiem un mēģināja izdomāt, vai gribētu ar lingām medīt lēcējpeles.

Braks sēdēja netālu no mātes un Ebras un spēlējās ar akmentiņiem. Puisēnam apnika akmeņi, un viņš piecēlās, lai atrastu kādu interesantāku nodarbošanos. Sievietes bija pievērsušas visu uzmanību darbam un nemanīja to aizklīstam atklātajā klajumā, tomēr kāds acu pāris tomēr viņu vēroja.

Visas galvas apmetnē pagriezās, izdzirdot zēna šausminošo, griezīgo kliedzienu.

- Mans bērniņš! - Oga sauca. - Hiēna pakampusi manu bērniņu!

Pretīgais maitēdājs, kurš vienlaikus bija arī plēsējs un vienmēr gatavs uzbrukt nepiesardzīgiem bērniem vai nevarīgiem vecuļiem, bija sagrābis bērna roku savos spēcīgajos žokļos un ātri bēga projām, velkot mazo puisēnu sev līdzi.

'folikuli - dziedzeru pūslīši, limfmezgliņi

-     Brak! Brak! - Brouds bļāva, dzenoties tiem pakaļ, un tam pa pēdām sekoja pārējie viri. Viņš pasniedzās pēc lingas - šķēpam attālums bija par lielu apstājās, lai paceltu akmeni, un steidzās tālāk, lai zvērs neizkļūtu no sviediena attāluma.

-     Nē! Ak nē! - virs izmisumā iekliedzās, akmenim nokrītot par tuvu un hiēnai turpinot skrējienu. - Brak! Braaak!

Pēkšņi no citas puses atskanēja divu pēc kārtas izsviestu akmeņu troksnis - švīks, švīks. Tie trāpīja dzīvniekam tieši pa galvu, un hiēna pakrita uz vietas.

Brouds stāvēja ar apjukumā pavērtu muti, kas pārvērtās apstulbinošā pārsteigumā, kad tas ieraudzīja Eilu skrienam pie gaudojošā bērna, vēl aizvien turot rokā lingu un rezervē cieši satvertus divus akmeņus. Hiēna bija viņas upuris. Viņa bija izpētījusi šos dzīvniekus, pazina to paradumus un to vārīgās vietas, vingrinājusies tik ilgi, līdz šāda veida medījums tai bija kļuvis par ierastu lietu. Izdzirdusi Braku kliedzam, viņa nedomāja par sekām, bet vienkārši pagrāba lingu, ātri paķēra divus akmeņus un izsvieda. Viņas vienīgā doma bija apstādināt hiēnu, kas vilka projām Braku.

Tikai sasniegusi bērnu, atbrīvojusi to no beigtās hiēnas satvēriena un pagriezusies pret pārējo ļaužu pētošajām acīm, viņa aptvēra visu notikušo. Viņas noslēpums bija atklāts. Viņa pati bija sevi nodevusi. Viņi zina, ka meitene prot medīt. Eilai pārskrēja auksts baiļu vilnis. "Ko tie ar mani darīs?" viņa nodomāja.

Eila šūpoja mazuli, izvairoties no neticīgajiem skatieniem, soļodama atpakaļ uz apmetnes vietu. Pirmā no pārsteiguma atguvās Oga. Viņa metās tiem pretim ar izstieptām rokām, lai pateicībā saņemtu savu puisēnu no meitenes, kas bija izglābusi tā dzīvību. Tiklīdz tie sasniedza apmetni, Eila sāka izmeklēt bērnu, lai noteiktu, cik stipri bija ievainojumi, bet tikpat labi arī tāpēc, lai nevajadzētu uzlūkot pārējos. Braka roka un plecs bija sadragāti, un tā augšdelma kauls - lauzts, taču tas izskatījās pēc tīra lūzuma.

Meitene nekad nebija likusi kopā roku, taču bija redzējusi, kā to darīja Iza, un zāļu sieva viņai bija stāstījusi, kas darāms ārkārtas gadījumos. Iza bija norūpējusies par medniekiem; tai neienāca prātā, ka kaut kas varētu atgadīties ar bērnu. Eila sabakstīja ugunskuru, uzlika vārīties ūdeni un sameklēja savu zāļu somu.

Vīri klusēja, vēl aizvien apstulbuši, ne visai spējīgi jeb griboši pieņemt to, ko tikko bija redzējuši. Pirmo reizi mūžā Brouds izjuta pateicību pret Eilu. Viņš neaizdomājās tālāk un nejuta daudz vairāk kā atvieglojumu, ka viņa sievas dēls bija izglābts no šis konkrētās un riebīgās nāves. Taču Brūns gan aizdomājās.

Vadonis ātri aptvēra, kas slēpās aiz notiekošā, un saprata, ka viņam pēkšņi ir jāpieņem neiespējams lēmums. Pēc klana tradīcijām, faktiski pēc klana noteikumiem, jebkura sieviete, kas lietoja ieroci, bija jāsoda ne vairāk ne mazāk kā ar nāvi. Tas bija pavisam skaidrs. Neparasti apstākļi nebija paredzēti. Tradīcija bija tik sena un tik pašsaprotama, ka tā pat nebija piesaukta jau neskaitāmās paaudzēs. Leģendas, kas to apvija, bija cieši saistītas ar tiem laikiem, kad sievietes varā bija pieeja garu pasaulei, pirms to pārņēma vīri.

ŠI tradīcija bija viens no spēkiem, kas aizsāka klana sieviešu un vīriešu šķirošanu, jo nevienai sievietei ar nesievišķlgu vēlēšanos medīt nebija ļauts izdzīvot. Neskaitāmu gadsimtu garumā tika atstātas dzīvas sievietes ar pareizu, sievišķīgu attieksmi un izturēšanos. Rezultātā rases pielāgošanās spēja - tieši tā īpašība, no kuras atkarīga izdzīvošana, - tika mazināta. Bet tāds bija klana dzīvesveids, klana likums, kaut ari klanā vairs nebija citādu sieviešu. Taču Eila nebija dzimusi klanā.

Brūns mīlēja Brouda sievas dēlu. Vienīgi kopā ar Braku mazinājās vadoņa stoiskais atturigums. Mazulis varēja darīt ar viņu visu: raustīt aiz bārdas, bakstīt ziņkārīgos pirksteļus tam acīs, spļaut uz viņu. Tam nebija nozīmes. Brūns nekad nebija tik maigs un piekāpīgs kā tajās reizēs, kad mazais puisēns ar mierīgu pārliecību par drošību aizmiga lepnā un stingrā vadoņa rokās. Viņam nebija šaubu, ka Braks nebūtu izdzīvojis, ja Eila nebūtu nogalinājusi hiēnu. Kā viņš varēja nolemt nāvei meiteni, kas bija izglābusi Brakam dzīvību? Viņa bija to izglābusi ar ieroci, par kura lietošanu tai vajadzēja mirt.

Kā viņai tas bija izdevies? Viņš brīnījās. Zvērs nebija aizsniedzams, un viņa atradās no tā vēl tālāk nekā vīri. Brūns aizgāja līdz vietai, kur vēl gulēja nosistā hiēna, un pieskārās kalstošajām asinīm, kas sūcās ārā no liktenīgajām brūcēm. Brūcēm? Divām brūcēm? Acis nebija viņu pievīlušas. Viņam šķita, ka bija pamanījis divus akmeņus. Kā gan meitene bija tik meistarīgi iemācījusies apieties ar lingu? Viņš nebija dzirdējis, ka Zūgs vai kāds cits tik veikli, tik precīzi un ar tādu spēku mācētu izsviest ar lingu divus akmeņus. Ar tik lielu spēku, ka varēja nogalināt hiēnu no tāda attāluma.

Neviens gan nekad nebija lietojis lingu, lai nogalinātu hiēnu. Viņš jau no paša sākuma bija pārliecināts, ka Brouda mēģinājums būs veltīgs. Zūgs vienmēr apgalvoja, ka tas ir izdarāms, tomēr klusībā

Brūns tam neticēja. Viņš nekad nebija vīru apstrīdējis; Zūgs vēl aizvien klanam bija pietiekami liela vērtība, nebija iemesla viņu noniecināt. Jā, Zūgam izrādījusies taisnība. "Vai lingu var izmantot, ari lai nogalinātu vilku vai lūsi, kā Zūgs tik pārliecināti apgalvoja?" Brūns prātoja. Pēkšņi viņa acis plati iepletās, tad sašaurinājās. "Vilku vai lūsi? Vai āmriju vai meža kaķi, vai āpsi, vai balto sesku, vai hiēnu!" Bruņa domas joņoja. "Vai visus tos plēsīgos zvērus, kas pēdējā laikā tika atrasti beigti?"

- Nu, protams! - Bruņa kustība pastiprināja domu gājumu. "To izdarījusi viņa! Eila medījusi jau ilgu laiku. Kā gan citādi viņa būtu apguvusi tādu meistarību? Tomēr viņa ir sieviete, viņa viegli apguva sievietes prasmes, kā gan tā iemācījās medīt? Un kāpēc plēsējus? Un kāpēc tos bīstamos? Un kāpēc vispār?

Ja viņa būtu vīrietis, to apskaustu ikviens mednieks. Tomēr viņa nav vīrietis. Eila ir sieviete, un viņa ir izmantojusi ieroci, un viņai tāpēc jāmirst, citādi gari būs ļoti dusmīgi. Dusmīgi? Viņa medījusi jau ilgu laiku, kāpēc tie nav dusmojušies? Kādi vien vēlaties, tikai ne dusmīgi. Mēs tikko medībās tik veiksmīgi nogalinājām mamutu, ka nevienu vīru pat neievainoja. Gari ar mums ir apmierināti, nevis dusmīgi."

Apjukušais vadonis pakratīja galvu. "Gari! Es nesaprotu garus. Kaut Mogurs būtu šeit! Drūgs saka - meitene nesot veiksmi; es viņam pa daļai piekritu; kopš tā brīža, kad viņu atradām, mums vēl nekad nav tik labi klājies. Ja tie izrāda pret viņu tādu labvēlību, vai tie būtu nelaimīgi, ja meiteni nogalinātu? Bet tādas ir klana tradīcijas." Viņš bija izmisis. "Kāpēc tieši manam klanam vajadzēja viņu atrast? Iespējams, meitene nes veiksmi, taču viņa man ir radījusi vairāk galvassāpju, nekā, manuprāt, vispār ir iespējams. Es nespēju pieņemt lēmumu, nepārrunājot to ar Moguru. Vajadzēs nogaidīt, līdz atgriezīsimies alā."

Brūns lieliem soļiem gāja uz apmetni. Eila bija iedevusi zēnam sāpju remdinošas zālītes, kas to bija iemidzinājušas, tad notīrījusi tā brūces ar pretiekaisuma šķidrumu, ieregulējusi roku un nostiprinājusi to ar samitrinātas bērza tāss ģipsi. Tas izkaltis, kļūs stīvs un ciets un saturēs roku. Tomēr viņai vajadzēs roku uzmanīt, lai neuztūkst pārāk stipri. Eila vēroja Bruņu atgriežamies no hiēnas apskates un trīcēja, tam tuvojoties. Tomēr viņš pagāja meitenei garām, neparādot nekādu zīmi, pilnībā ignorējot viņu, un Eila saprata, ka neuzzinās savu likteni, iekams tie nebūs atgriezušies alā.

15

Mednieku grupai ceļojot uz dienvidiem, gadalaiki mainījās pretējā virzienā - no ziemas uz rudeni. Draudīgi mākoņi un sniega smarža steidzināja tos doties projām; klana ļaudis nevēlējās sagaidīt pussalas ziemeļu vēja atnesto pirmo īsto sniegavētru. Siltākais laiks dienvidu galā radīja mānīgu iespaidu, ka tuvojas pavasaris ar pēkšņām, satraucošām izmaiņām. Nevis jaunie dzinumi un savvaļas puķu pumpuri, bet gara stepes zāle šūpojās zeltītiem viļņiem, un mērenās joslas ziedošo koku tumšsarkanie un dzintarainie plankumi mijās ar mūžzaļajiem toņiem. Tomēr šī ainava no attāluma izrādījās mānīga. Vairums lapu koku bija nometuši lapas, un ziema jau mina uz papēžiem.

Atpakaļceļš bija ilgāks nekā gājiens līdz mamutu ganāmpulkam. Ar smago kravu nebija iespējams tik ātri nokļūt galā. Tomēr Eilu nospieda lielāks smagums par mamutu. Vainas izjūta, uztraukums un nomāktais garastāvoklis bija daudz smagākas nastas. Neviens nepieminēja notikušo, tomēr tas nebija aizmirsts. Meitenes nejaušais skatiens bieži pieķēra kādu lūkojamies uz viņu, pirms tas paspēja ātri novērsties, un tikai daži sarunājās ar viņu, ja tas bija ļoti nepieciešams. Viņa jutās atstumta, vientuļa un ne pa jokam nobijusies. Ar tām nedaudzajām sarunām pietika, lai uzzinātu, kāds sods viņu sagaida par šo pārkāpumu.

Ļaudis, kas bija palikuši alā, lūkojās, vai neieraudzīs atgriežamies medniekus. No tā brīža, kad varēja sākt tos gaidīt mājās, kāds tika norīkots stāvēt pie kraujas malas, kur spēja labi pārredzēt stepi, visbiežāk tas bija kāds no bērniem.

Kad Vorns todien pirmo reizi stājās uz vakts, viņš apzinīgi lūkojās tālumā vīdošajā panorāmā, bet tad viņam apnika. Zēnam nepatika būt vienam, pat bez Borga, jo nebija, ar ko parotaļāties. Viņš iztēlojās, ka ir mednieks, un tik bieži dūra zemē savu ne visai lielo šķēpu, ka tā smaile, par spīti uguns rūdījumam, notrulinājās. Pavisam nejauši viņš palūkojās lejup un ieraudzīja kalna pakājē mednieku grupiņu.

-    Ilkņi! Ilkņi! - Vorns sauca, drāžoties atpakaļ uz alu.

-    Ilkņi? - Aga pārjautāja. - Ko tu domā ar tiem "ilkņiem"?

-    Viņi ir atpakaļ! - Vorns satraukti žestikulēja. - Brūns un Drūgs, un pārējie, un es redzēju, ka viņi nes ilkņus!

Visi metās pretim uz stepi, lai pusceļā sagaidītu medniekus uzvarētājus. Tomēr, satikuši tos, visi saprata, ka kaut kas nav kārtībā. Medības bija bijušas veiksmīgas, medniekiem būtu vajadzējis gavilēt. Tomēr viņu soļi bija smagi, un tie izskatījās nomākti. Brūns bija drūms, un Izai vajadzēja tikai uzmest acis Eilai, lai saprastu, ka ir noticis kaut kas briesmīgs, saistīts ar viņas meitu.

Kamēr mednieku grupa atdeva daļu no savām nastām mājās palicējiem, pamazām atklājās drūmā klusuma iemesls. Eila vilkās augšup pa nogāzi ar noliektu galvu, aizmirsusi par zaglīgajiem skatieniem, kas tika raidīti viņas virzienā. Iza bija kā apstulbusi. Ja viņu jelkad agrāk bija uztraukuši pieņemtās meitas nepierastā izturēšanās, tad tas nebija nekas salīdzinājumā ar ledaino baiļu šalti, kura viņu apņēma tagad.

Kad tie bija sasnieguši alu, Oga un Ebra pienesa Izai bērnu. Sieviete noņēma bērza tāss stiprinājumu, lai aplūkotu zēnu.

-    Viņa roka ātri vien būs gandrīz kā jauna, - viņa bilda. - Viņam paliks rētas, taču brūces dzist, un roka ir ielikta pareizi. Es tomēr labāk pielikšu tai vēl vienu stiprinājumu.

Sievietes atviegloti uzelpoja. Viņas zināja, ka Eila bija nepieredzējusi, un, lai gan tām nebija citas izvēles, kā vien ļaut Eilai ārstēt Braku, viņas bija norūpējušās. Medniekam bija vajadzīgas divas labas, stipras rokas. Ja Braks nespētu izmantot vienu roku, viņš nekad nekļūtu par vadoni, kā bija lemts. Ja viņš nebūtu spējīgs medīt, viņš pat nekļūtu par vīru, bet nodzīvotu savu dzīvi tajā neskaidrajā pamestībā, kādā eksistēja vecākie zēni, kuri bija sasnieguši fizisku briedumu, tomēr nebija nogalinājuši savu pirmo medījumu.

Brūns ar Broudu ari jutās atviegloti. Lai gan Brūns uztvēra jauno ziņu ar dalītām jūtām. Tas padarīja viņa lēmumu vēl grūtāk pieņemamu. Eila bija ne vien izglābusi Brakam dzīvību, viņa bija tam nodrošinājusi lietderīgu eksistenci. Jautājums bija ticis atlikts jau pārāk ilgi. Viņš pamāja Moguram, un tie abi pagāja malā.

Notikušais, Brunaprāt, ļoti satrauca Krebu. Viņš bija atbildīgs par Eilas audzināšanu un mācīšanu, un viņam tas acīmredzami nebija izdevies. Taču bija vēl kas, kas satrauca viru vēl vairāk. Kad viņš pirmo reizi uzzināja par dzīvniekiem, kurus vīri ik pa brīdim atrada, viņš zināja, ka tiem nav nekāda sakara ar ļaunajiem gariem. Viņš pat prātoja, vai tikai Zūgs vai kāds cits vīrs neizspēlē smalku joku ar pārējiem. Tas nešķita ticami, tomēr intuīcija viņam teica priekšā, ka dzīvnieki miruši no cilvēka rokas. Krebs bija arī pamanījis izmaiņas Eilā, izmaiņas, kuras viņam vajadzēja izprast, tagad viņš tā domāja. Sieviešu gaita nebija klusa un nemanāma kā medniekam, tās staigāja trokšņaini, un tam bija savs iemesls. Eila ne vienu vien reizi bija nobiedējusi viņu, pienākot tik klusi, ka viņš nebija dzirdējis to tuvojamies. Bija vēl citas lietas, sīkumi, kurus viņam būtu vajadzējis pamanīt.

Bet mīlestība pret meiteni viņu bija padarījusi aklu. Viņš neļāva sev iztēloties, ka viņa varētu medīt, viņš pārāk labi apzinājās tā sekas. Tas lika vecajam burvim aizdomāties par savu piederību, par savām spējām pildīt mogura funkciju. Viņš bija ļāvis jūtām pret meiteni aizēnot klana garīgās drošības sargāšanu. Vai viņš vēl bija pelnījis tā uzticību? Vai viņš vēl bija Ursus cienīgs? Vai viņš vēl bija tiesīgs turpmāk būt mogurs?

Krebs uzņēmās uz sevi vainu par meitenes rīcību. Viņam būtu vajadzējis to iztaujāt; viņam nevajadzēja ļaut tai tik brīvi klaiņot apkārt; viņam vajadzēja to audzināt bargāk. Tomēr visas viņa ciešanas par to, ko viņam būtu vajadzējis darīt, ne mazākā mērā neizmainīja to, kas viņam vēl bija jādara. Lēmums bija jāpieņem Brūnam, bet viņa pienākums bija to paveikt, viņa pienākums bija nogalināt bērnu, kuru tas mīlēja.

-    Tas ir tikai minējums, ka tā bijusi viņa, kas nogalinājusi dzīvniekus, - Brūns teica. - Mums viņa jāizjautā, bet hiēnu viņa nogalināja, un viņai bija linga. Viņai bija ar kaut ko jātrenējas, nav citas iespējas, kā meitene būtu spējusi apgūt tādu prasmi. Viņa apietas ar to ieroci labāk par Zūgu, Mogur, un viņa ir sieviete! Kā viņa vispār iemācījās? Es jau agrāk esmu prātojis, vai viņā nemājo vīrietis, un es neesmu vienīgais. Viņa ir tikpat gara, cik vīrietis, bet vēl nav pat kļuvusi par sievieti. Kā tu domā: vai varētu būt taisnība, ka viņa nekad par tādu nekļūs?

-    Eila ir meitene, Brun, un kādu dienu viņa kļūs par sievieti, tāpat kā jebkura cita meitene, vai viņai vajadzēs par tādu kļūt. Viņa ir sieviete, kas lietojusi ieroci. - Burvja žoklis bija sastindzis; viņš nelaidīs sev klāt melīgas iedomas.

-     Labi, es tomēr gribu zināt, cik ilgi viņa jau medī. Bet tas var pagaidīt līdz ritam. Mēs visi tagad esam noguruši; ceļš bija garš. Saki Eilai, ka mēs viņu izvaicāsim rītdien.

Krebs aizkliboja līdz alai, bet, pirms turpināja ceļu uz savu nelielo nišu, apstājās pie pavarda vienīgi tik ilgi, lai parādītu Izai, ka meitene tiks izjautāta no rīta. Viņš neatgriezās pie pavarda visu nakti.

Sievietes klusi nolūkojās pakaļ vīriem, kas iegāja mežā, Eilai velkoties nopakaļ. Viņas bija apjukušas, pretrunīgu jūtu pārņemtas. Eila pati jutās apmulsusi. Viņa vienmēr bija zinājusi, ka medīt nav pareizi, kaut arī nesaprata, cik pārkāpums ir nopietns. "Interesanti zināt, ko tas būtu mainījis, ja es būtu zinājusi?" viņa sev vaicāja. "Nē. Es gribēju medīt. Es tik un tā būtu medījusi. Bet es negribu, lai ļaunās būtnes mani vajātu visu ceļu līdz garu pasaulei." Viņa noskurinājās, to iedomājoties.

Meitene ticēja neredzamajiem, ļaunajiem gariem tāpat kā sargājošo totēmu spēkam. Pat Alu Lauvas Gars nespēja viņu pasargāt no tiem, vai tā nav? "Es droši vien būšu kļūdījusies," viņa domāja. "Mans totēms nebūtu devis man zīmi, lai ļautu medīt, zinot, ka tāpēc miršu. Viņš droši vien mani pameta tajā pirmajā reizē, kad pacēlu lingu." Meitenei negribējās par to domāt.

Viri iznāca klajumā un iekārtojās uz baļķiem un laukakmeņiem abās pusēs Brūnam, bet Eila sabruka zemē pie tā kājām. Brūns papli- ķēja viņai pa plecu, ļaujot pacelt galvu un uzlūkot vīru, un sāka bez ievada.

-    Vai tu, Eila, biji tā, kas nogalināja zvērus, kurus mednieki laiku pa laikam atrada?

-Jā, - viņa pamāja. Nebija jēgas kaut ko vairs slēpt. Viņas noslēpums bija kļuvis zināms, un viņi saprastu, ja tā mēģinātu izvairīties no to jautājumiem. Viņa, tāpat kā citi klana cilvēki, neprata melot.

-    Kā tu iemācījies lietot lingu?

-    Es iemācījos no Zūga, - viņa atbildēja.

-     No Zūga! - Brūns atkārtoja. Visu galvas nosodoši pagriezās uz vecā vīra pusi.

-    Es neesmu meitenei mācījis lietot lingu, - viņš aizstāvoties žestikulēja.

-    Zūgs nezināja, ka es no viņa mācos, - Eila ātri pamāja, steidzot aizstāvēt veco lingas mednieku. - Es viņu vēroju, kad viņš apmācīja Vornu.

-    Cik ilgi tu jau medī? - Brūns jautāja tālāk.

-    Tagad būs divas vasaras. Un vienu vasaru iepriekš, kad es tikai trenējos, bet nemedīju.

-    Tas ir tikpat ilgi, cik ilgi trenējas Vorns, - Zūgs komentēja.

-    Es zinu, - Eila teica. - Es sāku tajā pašā dienā, kad viņš.

-    Kā tu zini, Eila, kad tieši Vorns sāka? - Brūns jautāja, brīnoties, kā viņa varēja būt tik pārliecināta.

-    Es biju klāt, es viņu vēroju.

-    Ko tu ar to domā, ka biji klāt? Kur?

-    Nodarbību laukumā. Iza sūtīja mani pakaļ ķiršu mizām, bet, kad es tur nonācu, jūs visi bijāt tur, - viņa skaidroja. - Izai bija vajadzīga ķiršu miza, un es nezināju, cik ilgi jūs tur paliksiet, tā es gaidīju un vēroju. Zūgs mācīja Vornu pirmo reizi.

-    Tu skatījies, kā Zūgs mācīja Vornu pirmo reizi? - iejaucās Brouds. - Vai esi pārliecināta, ka tā bija viņa pirmā reize? - Brouds šo dienu atcerējās ļoti labi. Tā vēl aizvien lika viņam nosarkt.

-    Jā, Broud, esmu pārliecināta, - viņa atbildēja.

-    Ko vēl tu redzēji? - Brouda acis samiedzās, un žests bija aprauts. Arī Brūns pēkšņi atcerējās, kas bija noticis nodarbību laukumā todien, kad Zūgs sāka mācīt Vornu, un nejutās priecīgs, iedomājoties, ka sieviete bija vērojusi šo atgadījumu.

Eila svārstījās. - Es redzēju, ka arī citi vīri vingrinājās, - viņa atbildēja, cenšoties neminēt šo notikumu, tad viņa ieraudzīja, ka Bruņa acis kļūst bargas. - Un es redzēju, ka Brouds nogrūda Zūgu zemē un tu ļoti sadusmojies uz viņu, Brun.

-     Tu to redzēji! Tu to visu redzēji? - Brouds uzstāja. Viņš kļuva trakoti nikns no dusmām un samulsuma. No visiem ļaudīm, no visiem klana ļaudīm - kāpēc tieši viņai bija jābūt tai, kas to redzēja? Jo vairāk Brouds par to domāja, jo pazemotāks un niknāks viņš jutās. Eila bija lieciniece vissmagākajai apsūdzībai, ko tas bija saņēmis no Bruņa. Brouds pat atcerējās, cik ļoti neizdevušies bija viņa metieni, un pēkšņi atminējās, ka arī hiēnai nebija trāpījis. Hiēnai, ko bija nogalinājusi viņa. Sieviete, tā sieviete, bija viņu atmaskojusi.

Visas labās domas, mazākais pateicības graudiņš, ko viņš vēl nesen bija pret to sajutis, izzuda. "Es būšu tik laimīgs, kad viņa būs mirusi," Brouds nodomāja. "Viņa to ir pelnījusi." Viņš nespēja paciest domu, ka meitene turpinās dzīvot, zinot par tā vislielāko pazemojumu.

Brūns vēroja savas sievas dēlu un no tā sejas izteiksmes gandrīz vai spēja nolasīt jaunā vīrieša domas. "Žēl gan," viņš nodomāja, "nu, kad bija parādījusies iespēja, ka starp abiem naids varētu norimt, tam vairs nav nozīmes." Viņš turpināja uzdot jautājumus.

-     Tu teici, ka sāki vingrināties vienā dienā ar Vornu, pastāsti par

to!

-     Kad jūs aizgājāt, es devos pāri pļavai un ieraudzīju lingu, ko Brouds bija nosviedis zemē. Visi bija par to aizmirsuši, kad tu sadusmojies uz Broudu. Nezinu, kāpēc, bet gribēju tikai noskaidrot, vai es varēšu trāpīt. Atcerējos Zūga pamācības un pamēģināju. Tas nebija viegli, bet es turpināju vingrināties visu pēcpusdienu. Nemanīju, ka bija jau vēls. Vienreiz trāpīju mērķī, domāju, ka tā ir nejaušība, tomēr tas ļāva man domāt, ka es to varētu vēlreiz, ja piestrādātu, tāpēc paturēju lingu.

-      Domāju, ka no Zūga tu iemācījies arī to, kā izgatavot jaunu lingu.

-Jā-

-    Un tovasar tu vingrinājies? -Jā.

-     Tad tu nolēmi ar to medīt, bet kāpēc tu medīji plēsējus? Tos nomedīt ir grūtāk un ari bīstamāk. Mēs esam atraduši beigtus vilkus, pat beigtus lūšus. Zūgs vienmēr apgalvoja, ka tos var nogalināt ar lingu, tu pierādīji, ka viņam bija taisnība, bet kāpēc tieši tos?

-     Es sapratu, ka nekad neko nevarēšu pārnest klanam, zināju, ka nedrīkstu pieskarties ierocim, bet es tik un tā gribēju medīt, gribēju pamēģināt. Gaļēdāji vienmēr no mums zog gaļu; es domāju: ja nogalināšu tos, tad kaut kā palīdzēšu. Un tas nebūs liels zaudējums, mēs plēsējus neēdam. Tāpēc nolēmu medīt šos zvērus.

Tas apmierināja Bruņa ziņkāri par to, kāpēc viņa bija izvēlējusies plēsējus, bet ne par galveno - kāpēc viņa gribēja medīt.

-    Tu zināji, ka ir bīstami no tik liela attāluma censties trāpīt hiēnai; tu varēji trāpīt Brakam, - Brūns tincināja. Viņš bija gatavs izmēģināt savu bolu, lai gan varbūtība nogalināt zēnu ar vienu no lielajiem akmeņiem bija vairāk nekā iespējama. Tomēr labāk acumirklīga nāve no ielauzta galvaskausa nekā tā, kas bērnam bija gaidāma, un viņiem vismaz būtu zēna ķermenis, ko apbedīt, tā ka viņš tiktu izvadīts ceļā uz garu pasauli ar pienācīgu rituālu. Ja hiēnai būtu ļauts aizbēgt, viņi būtu laimīgi, ja spētu atrast tā izmētātos kauliņus.

-    Es zināju, ka trāpīšu, - Eila vienkārši atbildēja.

-    Kā tu varēji būt tik pārliecināta? Hiēna bija ārpus sviediena robežām.

-    Tā nebija ārpus mana sviediena robežām, es jau agrāk bija trāpījusi dzīvniekiem no tāda attāluma, es reti aizsviežu garām.

-    Man likās, ka es redzēju divu akmeņu pēdas, - Brūns pamāja.

-    Es izsviedu divus akmeņus, - Eila apstiprināja. - Es to iemācījos pēc tam, kad man uzbruka lūsis.

-    Tev uzbruka lūsis? - Brūns bija neatlaidīgs.

-Jā, - Eila pamāja ar galvu un izstāstīja par tikšanos aci pret aci ar lielo kaķi.

-    Kāds ir tavs sviediena attālums? - Brūns vaicāja. - Nē, nestāsti man, parādi. Vai tev ir linga?

Eila pamāja un piecēlās. Visi pārvietojās uz klajuma tālāko malu, kur neliels strautiņš tecēja pa akmeņainu gultni. Viņa izvēlējās dažus vajadzīgā lieluma un formas oļus. Apaļie akmeņi bija labāki precīzam metienam no attāluma, bet izrobotie, aplauzītie, ar asām malām bija efektīvāki.

-    Tas nelielais, baltais klints gabals blakus lielajam laukakmenim otrā malā, - viņa norādīja.

Brūns pamāja. Tas noteikti bija pusotras reizes lielāks par attālumu, kādā jebkurš no viņiem bija spējīgs aizsviest. Viņa rūpīgi nomērķēja, ievietoja lingā akmeni, un jau nākamajā mirkli ari otrs akmens bija lingā un izsviests. Zūgs ātri aizsoļoja, lai pārbaudītu precizitāti.

-     No baltā akmens ir nošķeltas divas svaigas šķilas. Viņa trāpījusi mērķi abas reizes, - viņš atgriežoties paziņoja ar viegli manāmu apbrīnu un lepnumu.

Viņa bija sieviete, viņa vispār nedrīkstēja pieskarties lingai - klana tradīcija to nepārprotami noteica -, bet viņa bija laba. Zūgam darīja godu, ka viņš bija to iemācījis, apzinoties to vai ne. Dubultakmens paņēmiens, viņš nodomāja, - šādu triku viņš labprāt apgūtu pats. Zūga lepnums bija īsta skolotāja lepnums par izcilu skolēnu; par mācekli, kurš bija uzmanīgi klausījies, labi mācījies un tad pārspējis pašu meistaru. Un Eila bija pierādījusi, ka viņam taisnība.

Brūns pamanīja klajumā kādu kustību.

-    Eila! - viņš iesaucās. - Tam trusim. Trāpi tam!

Viņa palūkojās norādītajā virzienā, ieraudzīja mazu dzīvnieciņu drāžamies pāri pļavai un trāpīja. Nebija vajadzības pārbaudīt precizitāti. Brūns atzinīgi uzlūkoja Eilu. "Viņa ir veikla," viņš nodomāja. Doma, ka sieviete varētu medīt, aizskāra vadoņa ētikas jūtas, tomēr Bruņa uztverē klanam vienmēr tika dota priekšroka, tā drošība, stabilitāte, labklājība bija pirmajā vietā. Kādā sava saprāta stūrītī viņš apzinājās, kāda vērtība meitene varētu būt klanam. "Nē, tas nav iespējams," viņš sev teica. "Tas ir pretrunā ar tradīcijām, klanā tas nav pieņemts."

Krebs viņas prasmi novērtēja atšķirīgi. Ja viņš līdz šim vēl bija šaubījies, tad meitenes demonstrējums viņu pārliecināja galīgi. Eila bija nodarbojusies ar medīšanu.

-    Pirmām kārtām, kāpēc tu vispār pacēli lingu? - Mogurs ar tumšu, drūmu skatienu žestikulēja.

-    Nezinu, - viņa papurināja galvu un nolaida skatienu. Vairāk par visu viņa negribēja pieļaut domu par burvja nepatiku.

-    Tu ne tikai tai pieskāries. Tu ar to mediji, ar to nogalināji, lai gan zināji, ka tas ir nepareizi.

-    Mans totēms man deva zīmi, Kreb. Vismaz es domāju, ka tā bija zīme. - Viņa sēja vaļā sava amuleta mezglus. - Pēc tam kad biju nolēmusi medīt, es atradu šo. - Viņa pasniedza Moguram fosilijas nospiedumu.

Zīmi? Viņas totēms deva tai zīmi? Vīru vidū izraisījās apjukums. Eilas atzīšanās piešķīra situācijai jaunu pavērsienu, bet kāpēc viņa nolēma medīt?

Burvis to rūpīgi aplūkoja. Tas bija ļoti neparasts akmens, veidots kā jūras dzīvnieciņš, bet visādā ziņā akmens. Tā varēja būt zīme, taču tā neko nepierādīja. Zīmes pastāvēja cilvēka un viņa totēma starpā; neviens nespēja saprast otra cilvēka zīmes. Mogurs atdeva to atpakaļ meitenei.

-    Kreb, - viņa lūdzoši teica. - Es domāju, ka mans totēms mani pārbauda. Es domāju, ka Brouda izturēšanās pret mani ir pārbaudījums. Es iedomājos - ja iemācīšos to pieņemt, tad mans totēms atļaus man medīt. - Jaunā vīrieša virzienā tika raidīti pētoši skatieni, lai redzētu tā reakciju. Vai viņa patiesi iedomājās, ka totēms izmantoja Broudu, lai meiteni pārbaudītu? Brouds jutās neērti. - Kad man uzbruka lūsis, es nodomāju, ka tas ari ir pārbaudījums. Es pat pārstāju medīt pēc tam, es biju pārāk nobijusies. Tad man ienāca prātā izmēģināt divus akmeņus, lai man būtu, ar ko sviest vēlreiz, ja es netrāpītu pirmo reizi. Es pat iedomājos, ka šo ideju man deva mans totēms.

-    Saprotu, - svētais vīrs noteica. - Es gribētu kādu brīdi pameditēt par to, Brun.

-    Varbūt mums visiem vajadzētu par to padomāt. Rīt no rīta mēs atkal satiksimies, - viņš paziņoja, - bez meitenes.

-            Kas tur ir ko domāt? - Brouds iebilda. - Mēs visi zinām, kādu sodu viņa ir pelnījusi.

-            Viņas sodīšana var apdraudēt visu klanu, Broud. Pirms es viņu nosodu, man ir jābūt pilnīgi pārliecinātam, ka mēs neko neesam palaiduši garām. Rītdien mēs satiksimies vēlreiz.

Atceļā uz alu vīri savā starpā sarunājās.

-    Nekad neesmu redzējis sievieti, kura gribētu medīt, - Drūgs teica.

-    Vai tas varētu būt saistīts ar viņas totēmu? Tas ir vīrieša totēms.

-    Toreiz es negribēju apstrīdēt Mogura spriedumu, - Zūgs teica,

-    bet es patiesi vienmēr esmu šaubījies par viņas Alu Lauvu, pat ar tām zīmēm viņai uz kājas. Nu es vairs nešaubos. Viņam bija taisnība, viņam vienmēr ir taisnība.

-           Vai viņa varētu būt pa daļai vīrietis? - Krugs bilda. - Tādas runas ir bijušas.

-            Tas izskaidrotu viņas nesievišķīgo izturēšanos, - Dorvs piemetināja.

-             Viņa ir īsta sieviete, par to nav šaubu, - Brouds teica. - Viņa ir jānogalina, tas visiem ir skaidrs.

-    Varbūt tev taisnība, Broud, - Krugs ierunājās.

-            Pat ja viņa arī būtu pa daļai vīrietis, man nepatīk tā doma, ka sieviete medī, - Dorvs bargi komentēja. - Man pat nepatīk, ka viņa pieder pie klana. Viņa ir pārāk atšķirīga.

-            Zini, Dorv, man vienmēr tā ir licies, - Brouds piekrita. - Nezinu, kāpēc Brūns atkal grib par to runāt. Ja es būtu vadonis, es vienkārši to darītu - un cauri tā lieta.

-    Tas nav lēmums, ko var viegli pieņemt, Broud, - Grods sacīja.

-    Kas tev par steigu? Viena diena vairāk neko nenozīmē.

Brouds steidzās uz priekšu, nepūloties atbildēt. "Tas vecais vīrs vienmēr skaita morāli," viņš nodomāja, "vienmēr aizstāv Bruņu. Kāpēc Brūns nevar pieņemt lēmumu? Es esmu izlēmis. Kāds labums no visas tās runāšanas? Varbūt viņš kļūst vecs, par vecu, lai būtu par vadoni."

Eila pārnāca, klupšus soļojot tūliņ aiz vīriem. Viņa devās tieši uz alu pie Kreba pavarda un apsēdās uz guļamās ādas, truli raugoties tālumā. Iza centās piedabūt meiteni paēst, bet viņa tikai papurināja galvu. Uba nesaprata, kas notiek, bet kaut kas satrauca slaido, brīnišķīgo meiteni, īpašo draudzeni, kuru viņa mīlēja un dievināja. Viņa piegāja pie Eilas un ierāpās tai klēpī. Eila turēja mazo meiteni, klusi to šūpojot. Nezin kā Uba zināja, ka viņa spēj Eilu nomierināt. Mazā nelocījās, lai tiktu zemē, bet vienkārši ļāva sevi turēt un šūpot, līdz beidzot iemiga. Iza paņēma bērnu no Eilas rokām un ielika gultā, tad atgriezās savā guļvietā, tomēr negulēja. Viņas sirds bija pārāk pilna bēdu par savādo meiteni, kuru sauca par savu meitu un kura sēdēja, nekustīgi blenžot dziestošā ugunskura kvēlošajās oglēs.

Rīts atausa skaidrs un auksts. Gar upes malām veidojās ledus, un no rītiem plāna ledus kārtiņa klāja rāmo, strauta baroto dīķi netālu no alas ejas; taču ledus bija jau izkusis, kad saule sasniedza savu augstāko punktu. Tomēr nepaies pārāk ilgs laiks, kad klana ļaudis būs spiesti ziemu pavadīt alā.

Iza nezināja, vai Eila bija gulējusi; kad sieviete pamodās, viņa vēl aizvien sēdēja uz ādas. Meitene bija klusa, iegrimusi pati savā pasaulē, gandrīz neapzinoties, ko domā. Viņa vienkārši gaidīja. Krebs neatgriezās pie pavarda jau otro nakti. Iza redzēja to iešļūcam tumšajā spraugā, kas veda uz svētnīcu alas dziļumā. Viņš atkal neiznāca ārā līdz pat ritam. Kad vīri bija aizgājuši, Iza atnesa meitenei tēju, taču Eila neatbildēja uz zāļu sievas klusajiem jautājumiem. Kad viņa atgriezās, tēja vēl stāvēja blakus meitenei - auksta un neskarta. "It kā viņa jau būtu mirusi," Iza nodomāja. Viņai aizrāvās elpa, ledainiem bēdu pirkstiem aizžņaudzot rīkli. Tas bija gandrīz vairāk, nekā Iza spēja izturēt.

Brūns aizveda vīrus uz kādu vietu liela laukakmens aizvējā, kas pasargāja no dzestrās vēja pūsmas, un pirms sapulces atklāšanas lika aizkurt ugunskuru. Nepatīkamā sēdēšana aukstumā varēja padarīt vīrus steidzīgus, taču viņš gribēja dzirdēt pilnu viņu jūtu un uzskatu gammu. Viņš iesāka, pilnīgā klusumā raidot gariem zīmes, un vīri saprata, ka tā nebija parasta sapulcēšanās, bet klana likuma diktēta sanāksme.

-     Meitene Eila, mūsu klana locekle, lietoja lingu, lai nogalinātu hiēnu, kas uzbruka Brakam. Šo ieroci viņa lietojusi trīs gadus. Eila ir sieviete; saskaņā ar klana tradīciju sievietei, kas lieto ieroci, ir jāmirst. Vai kāds grib kaut ko teikt?

-    Drūgs runās, Brun.

-    Drūgs drīkst runāt.

-    Kad zāļu sieva atrada meiteni, mēs meklējām jaunu alu. Gari bija dusmīgi uz mums un uzsūtīja zemestrīci, lai sagrautu mūsu mājas. Varbūt viņi nemaz nebija tik dusmīgi, varbūt viņi vienkārši gribēja labāku vietu, un varbūt viņi gribēja, lai mēs atrodam to meiteni. Viņa ir dīvaina, neparasta, gluži kā zīme no kāda totēma. Kopš mēs viņu atradām, mums ir veicies. Man šķiet, ka viņa nes laimi, un vēl man liekas, ka tas nāk no viņas totēma.

Tas, ka viņu ir izvēlējies Lielais Alu Lauva, ir tikai daļa no meitenes dīvainības. Mēs domājām, ka viņa ir atšķirīga, tāpēc ka viņai patīk iet jūras ūdenī, taču, ja viņa nebūtu bijusi tik atšķirīga, Ona tagad pastaigātos pa garu pasauli. Ona ir tikai meitene, un viņa pat nav dzimusi pie mana pavarda, bet esmu to iemīlējis. Man Onas būtu pietrūcis; esmu pateicīgs, ka viņa nenoslīka.

Eila mums ir sveša, un mēs maz ko zinām par Citiem. Tagad viņa pieder pie klana, bet viņa nepiedzima klanam. Es nezinu, kāpēc viņa vispār gribēja medīt; klana sievietēm nepieklājas medīt, bet iespējams, ka Citu sievietes medī. Nav svarīgi, tas tik un tā nebija pareizi, bet, ja viņa nebūtu iemācījusies lietot lingu, arī Braks būtu miris. Pat negribas domāt par to, kādā veidā viņš būtu nomiris. Viena lieta, ja plēsējs apēd mednieku, bet Braks ir bērns.

Viņa nāve būtu bijusi zaudējums visam klanam, Brun, ne tikai Broudam un tev. Ja viņš būtu nomiris, mēs te nesēdētu, cenšoties izlemt, ko lai dara ar meiteni, kura izglāba viņam dzīvību, mēs būtu sērojuši pēc zēna, kas kādu dienu būtu kļuvis par vadoni. Es domāju, ka meitene ir jāsoda, bet kā gan viņu var nolādēt ar nāvi? Esmu beidzis.

-    Zūgs runās, Brun.

-    Zūgs drīkst runāt.

-    Taisnība tam, ko saka Drūgs; kā tu vari nolādēt meiteni, ja viņa ir izglābusi Brakam dzīvību? Viņa ir citāda, viņa nav piedzimusi klanam, un var būt, ka viņa nedomā tā, kā sievietei jādomā, taču, izņemot to lingas jautājumu, viņa uzvedas, kā pieklājas labai klana sievietei. Viņa ir bijusi paraugsieviete, paklausīga, godbijīga…

-     Tā nav tiesa! Viņa ir nepakļāvīga, bezkaunīga, - Brouds pārtrauca.

-    Es tagad runāju, Broud, - Zūgs nikni atcirta. Brūns uzmeta jauneklim neapmierinātu skatienu, un Brouds apvaldīja savus jūtu uzplūdus.

-    Tiesa, - Zūgs turpināja, - kad meitene bija jaunāka, viņa bija pret tevi bezkaunīga, Broud. Bet tu to izaicināji, tu pats ļāvi, lai tā notiek. Ja tu uzvedies kā bērns, vai tad ir kāds brīnums, ka meitene neizturas pret tevi kā pret vīru? Pret mani viņa nekad nav bijusi citāda, tikai apzinīga un paklausīga. Un viņa nekad nav izturējusies bezkaunīgi ne pret vienu citu vīru.

Brouds nikni paraudzījās uz veco mednieku, taču savaldījās.

-    Kaut arī tā nebūtu taisniba, - Zūgs turpināja, - es nekad nevienu neesmu redzējis tik meistarīgi rīkojamies ar lingu kā viņa. Viņa saka, ka iemācījusies no manis. Es par to neko nezināju, taču teikšu atklāti: es vēlētos, kaut man būtu tik apķērīgs skolēns, ko mācīt, un man jāatzīst, ka tagad pats varētu mācīties no viņas. Eila gribēja medīt klanam, bet, kad nevarēja, viņa centās atrast citu veidu, kā palīdzēt. Viņa jau var būt dzimusi pie Citiem, taču savā sirdī pieder klanam. Meitene vienmēr ir stādījusi klana intereses augstāk par savējām. Viņa nedomāja par briesmām, kad devās pakaļ Onai. Varbūt viņa prot peldēt, bet es redzēju, cik Eila bija nogurusi, kad izveda ārā Onu. Jūra varēja paņemt arī viņu. Viņa saprata, ka medīt nav labi, un glabāja savu noslēpumu trīs gadus, tomēr tā ne mirkli nešaubījās, kad Braka dzīvība bija briesmās.

Viņa meistarīgi pārvalda to ieroci, meistarīgāk, kā jelkad esmu kādu redzējis. Žēl būtu, ka tādai meistarībai jāiet zudumā. Es saku: viņai jānes labums klanam, jāļauj viņai medīt…

-     Nē! Nē! Nē! - Brouds dusmās pielēca kājās. - Viņa ir sieviete. Sievietēm nedrīkst ļaut medīt…

-     Broud, - iebilda vecais, lepnais vīrs. - Es vēl neesmu beidzis. Tu vari lūgt vārdu, kad es būšu pabeidzis.

-    Ļauj, lai Zūgs pabeidz, Broud! - vadonis aizrādīja. - Ja tu neproti uzvesties formālā sapulcē, vari iet projām! - Brouds atkal apsēdās, ar pūlēm cenšoties savaldīties.

-     Linga nav nopietns ierocis. Es sāku attīstīt savu prasmi tikai tad, kad kļuvu par vecu, lai medītu ar šķēpu. īsta vīra ieroči ir visi pārējie ieroči. Es saku: jāļauj viņai medīt, bet tikai ar lingu. Lai linga kļūst par vecu vīru un sieviešu vai vismaz šīs sievietes ieroci. Tagad es esmu beidzis.

-     Zūg, tu zini tāpat kā es, ka lingu ir daudz grūtāk lietot nekā šķēpu, un tu esi daudzreiz sagādājis gaļu, kad medībās neveicās. Nemazini savu vērtību meitenes dēļ. Šķēpam ir vajadzīga tikai stipra roka, - iebilda Brūns.

-     Un stipras kājas un sirds, un labas plaušas, un krietni daudz drosmes, - Zūgs atbildēja.

-     Interesanti, cik daudz drosmes bija vajadzīgs, lai stātos pretim nākamajam lūsim pēc tam, kad viens jau bija uzbrucis, - vienai pašai, tikai ar lingu rokā? - komentēja Drūgs. - Es neiebilstu pret Zūga priekšlikumu, ja viņa medī tikai ar lingu. Šķiet, ka gariem nekas nav pretim; viņa tomēr nes mums veiksmi. Kā ar mūsu mamuta medībām?

-     Es nedomāju, ka mēs varam pieņemt šādu lēmumu, - Brūns teica. - Es pat neredzu, kā mēs varam ļaut viņai dzīvot, nemaz nerunājot par medīšanu. Tu zini, kādas ir tradīcijas, Zūg. "Iā nekad agrāk nav noticis; vai gari patiesi to pieļaus? Tomēr kā tu varēji pieļaut tādu domu? Klana sievietes nemedī.

-    Jā, klana sievietes nemedī, bet šī to ir darījusi. Varbūt man tas neienāktu prātā, ja nezinātu, ka viņa to prot, ja nebūtu jau redzējis, kā viņa to dara. Es tikai gribu teikt: ļausim viņai turpināt darīt to, ko viņa jau ir darījusi.

-    Ko tu teiksi, Mogur? - Brūns vaicāja.

-    Ko gan tu gaidi no Mogura - viņa taču dzīvo pie tā pavarda! - Brouds sarūgtināts iejaucās.

-     Broud! - Brūns dusmās zvēroja. - Vai tu apvaino Moguru, ka viņš savas jūtas, savas intereses vērtē augstāk par klana interesēm? Vai tad viņš nav mogurs? Lielais Mogurs? Tavuprāt, viņš neteiks, kā ir pareizi, kā ir patiesībā?

-     Nē, Brun. Brouda vārds ir vietā. Manas jūtas pret Eilu ir visiem zināmas; nav viegli aizmirst, ka es viņu mīlu. Manuprāt, jums visiem to vajadzētu ņemt vērā, lai gan es centos nostumt emocijas malā. Nevaru būt drošs, ka man tas ir izdevies. Esmu badojies un meditējis kopš jūsu atgriešanās, Brun. Pagājušajā naktī es atklāju ceļu uz atmiņām, par kurām es neko nezināju, varbūt es nekad nebiju tajās ieskatījies.

Sen atpakaļ, vēl ilgi pirms tam, kad mēs izveidojām klanu, sievietes palīdzēja vīriem medīt. - Visi neticīgi noelsās. - Tā ir taisnība. Mums būs rituāls, un es jūs turp aizvedīšu. Toreiz, kad mēs pirmo reizi mācījāmies taisīt darbarīkus un ieročus, - un mēs piedzimām ar zināšanām, kas līdzinājās atmiņām, tomēr tās bija kas cits - gan sievietes, gan vīrieši nogalināja zvērus pārtikai. Toreiz viri vienmēr negādāja par sievietēm. Tāpat kā lāču māte, sieviete medija sev un saviem bērniem.

Tikai vēlāk viri sāka medīt, lai gādātu par savu sievieti un mazajiem, un vēl vēlāk sieviete ar bērniem palika mājās. Klans sāka veidoties tad, kad viri sāka rūpēties par bērniem, kad tie sāka gādāt par pārtiku, un tas veicināja klana augšanu. Ja mazuļa māte, cenšoties sagādāt sev ēdamo, nomira, tad nomira ari bērns. Tomēr tā pa īstam klans izveidojās, kad cilvēki pārtrauca karot savā starpā un iemācījās sadarboties, kopīgi medīt. Pat tolaik dažas sievietes vēl medīja, un viņas bija tās, kas sarunājās ar gariem.

Brun, tu apgalvoji, ka agrāk tas netika darīts. Tev nav taisnība; klana sievietes ir agrāk medījušas. Toreiz gari tam piekrita, bet tie bija citi gari, senie gari, nevis totēmu gari. Tie bija vareni gari, taču tie jau sen kā devušies pie miera. Es neesmu pārliecināts, vai tos var saukt par pilntiesīgiem klana gariem. Patiesībā tos negodāja vai nepielūdza, no tiem drīzāk bijās; taču tie nebija ļauni, bet vienkārši spēcīgi.

Viri bija apstulbuši. Viņš runāja par tik seniem laikiem, par kuriem tikai reti kāds kaut ko atcerējās, un tagad tie šķita gandrīz kā jaunums. Tomēr tas, ka Mogurs tos pieminēja, atsauca atmiņā bailes, un ne viens vien vīrs nodrebēja.

-     Es šaubos, vai klanā dzimušās sievietes tagad gribētu medīt, - Mogurs turpināja. - Neesmu pārliecināts, ka viņas to spētu. Tas bija tik sen. Sievietes kopš tā laika ir mainījušās, vīrieši ari. Taču Eila ir citāda, Citi ir savādi, ne tādi kā mēs. Es nedomāju, ka, atļaujot viņai medīt, citas sievietes no tā ietekmētos. Viņas medīšana, viņas vēlēšanās medīt pārsteidz tās tikpat lielā mērā kā mūs. Man vairs nav, ko teikt.

-    Vai vēl kādam ir kaut kas sakāms? - Brūns jautāja. Viņš tomēr nebija pārliecināts, ka ir gatavs kaut ko izlemt. Pārāk daudz jaunu ideju jau bija izteikts mierinājumam.

-    Gūvs runās, Brun.

-    Gūvs drīkst runāt.

-    Esmu tikai māceklis, es nezinu tik daudz kā Mogurs, taču, manuprāt, viņš kaut ko piemirsa. Varbūt tas tāpēc, ka viņš tik ļoti centās atbīdīt malā savas jūtas pret Eilu. Viņš koncentrējās uz atcerēšanos, nevis uz pašu meiteni, varbūt aiz bailēm, ka tā būs viņa mīlestība, kas runās, nevis prāts. Viņš nav padomājis par meitenes totēmu.

Vai kāds ir apsvēris to, kāpēc spēcīgs vīrieša totēms ir izvēlējies meiteni? - Gūvs pats atbildēja uz savu retorisko jautājumu. - Izņemot Ursu, Alu Lauva ir pats varenākais no totēmiem. Alu lauva ir pat varenāka nekā mamuts; tā uzbrūk mamutiem, gan tikai mazajiem un nespēcīgajiem, tomēr tā patiesi reizēm uzbrūk mamutiem. Alu lauva neuzbrūk mamutiem.

-    Tu runā nesaprotami, Gūv. Tu apgalvo, ka alu lauva medi mamutus, tad tu atkal saki, ka nemedī, - Brūns žestikulēja.

-     Viņš nemedī, viņa medī. Mēs to neievērojam, kad runājam par sargājošajiem totēmiem; pat alu lauvas tēviņš sargā. Bet kas ir mednieks? Vislielākā plēsēja no visiem, visstiprākā medniece ir lauvene! Viņa! Vai tad nav tiesa, ka tā pārnes savu upuri tēviņam? Viņš var nogalināt, bet tā darbs ir sargāt, kamēr mātīte medī.

-     Tas ir interesanti, ka Alu Lauva ir izvēlējies meiteni, vai ne? Vai kādam vispār ir ienācis prātā, ka varbūt viņas totēms ir nevis Alu Lauva, bet gan Alu Lauvene? Mātīte. Medniece. Vai tas neizskaidrotu, kāpēc meitene gribēja medīt? Kāpēc viņai tika dota zīme? Varbūt tā bija Lauvene, kas deva viņai to zīmi, varbūt tāpēc viņas kreisā kāja tika iezīmēta. Vai tas, ka viņa medī, īstenībā ir vairāk neparasti nekā tas, ka viņai ir tāds totēms? Es nezinu, vai tā ir patiesība, bet jums jāatzīst, ka par to ir vērts padomāt. Vai nu viņas totēms ir Alu Lauva vai Alu Lauvene, ja viņai bija lemts medīt, vai mēs to varam aizliegt? Vai mēs varam noliegt viņas vareno totēmu? Un vai mēs varam uzdrīkstēties nolādēt meiteni par to, ko vēlas viņas totēms? - Gūvs apklusa. - Esmu beidzis.

Brūnam reiba galva. Domas pārāk ātri nomainīja cita citu. Viņam bija nepieciešams laiks, lai padomātu, lai izprātotu. Protams, lauvene medī, bet vai kāds jelkad ir dzirdējis par sieviešu kārtas totēmu? Garu, visu sargājošo garu būtība ir vīrišķīga. Vai ne tā? Vienīgi kāds, kas dienām ilgi pavadījis laiku garu pasaulē, varēja nonākt pie secinājuma, ka šīs meitenes, kas bija nodarbojusies ar medīšanu, gars piederēja pie tās sugas medniekiem, kas iemiesojās tās totēmā. Un Brūns vēlējās, kaut Gūvs nebūtu pieminējis domu par tik varena totēma vēlmju noliegšanu.

Pati doma par sievieti un medīšanu bija tik unikāla, tik vedinoša domāt, ka vairāki vīri satriekti bija spiesti paspert nelielu soli tālāk, kas atvirzīja to ērtās, drošās, labi pazīstamās pasaules robežas. Katrs vīrs bija runājis no sava skatpunkta, sava satraukuma vai interešu vadīts, un katrs bija atvirzījis tālāk šo robežu tikai vienā nelielā lauciņā; bet Brūnam vajadzēja aptvert tos visus, un tas bija gandrīz par daudz. Pirms izdarīt savu spriedumu, viņš juta pienākumu apsvērt katru no šiem viedokļiem un vēlējās, kaut tam būtu pietiekami daudz laika, lai tos visus varētu rūpīgi izsvērt. Tomēr ar lēmumu vairs nedrīkstēja pārāk ilgi vilcināties.

-    Vai vēl kādam ir, ko teikt?

-    Brouds runās, Brun.

-    Brouds drīkst runāt.

-    Visas šīs domas ir interesantas un var sniegt mums vielu pārdomām aukstos ziemas vakaros, bet klana tradīcijas ir skaidri zināmas. Dzimusi pie Citiem vai ne, meitene pieder pie klana. Klana sievietes nedrīkst medīt. Viņas pat nedrīkst pieskarties ierocim vai jebkuram darbarīkam, kurš tiek izmantots ieroča izgatavošanai. Mēs visi zinām, kāds ir sods. Viņai jāmirst. Nav nekādas nozīmes tam, ka senos laikos sievietes medīja. Tas, ka medī lācene vai lauvene, nenozīmē, ka to drīkst darīt sieviete. Mēs neesam ne lāči, ne lauvas. Nav nekādas nozīmes tam, vai viņai ir spēcīgs totēms vai viņa nes klanam veiksmi. Nav no svara, vai viņa prot labi rīkoties ar lingu vai pat tas, ka viņa izglāba manas sievas dēla dzīvību. Es esmu pateicīgs par to, protams, - visi būs ievērojuši, ka mājupceļā es to daudzreiz atkārtoju, esmu pārliecināts -, bet tas nav svarīgi. Klana tradīcijas nepieļauj izņēmumus. Sievietei, kura izmanto ieroci, ir jāmirst. Mēs nevaram to izmainīt. Tā nosaka klans. Visa šī sapulce ir laika tērēšana. Tu nevari pieņemt nekādu citu lēmumu, Brun. Es esmu beidzis.

-     Broudam taisnība, - ierunājās Dorvs. - Nav mūsu ziņā izmainīt klana tradīcijas. Viens izņēmums novedīs pie nākamā. Drīz vairs nebūs nekā, uz ko varēsim paļauties. Sods ir nāve; meitenei jāmirst.

Pāris galvu piekrītoši pamāja. Brūns tūliņ neatbildēja. "Broudam taisnība," viņš sprieda. "Kādu gan citu lēmumu es varu pieņemt? Viņa izglāba Brakam dzīvību, taču viņa to veica, izmantojot ieroci." Brūns nebija nonācis tuvāk atbildei kā tajā dienā, kad Eila izvilka lingu un nogalināja hiēnu.

-    Es ņemšu vērā visas jūsu domas, pirms paziņošu savu lēmumu. Bet tagad es gribu, lai katrs no jums man sniedz skaidru atbildi, - vadonis beidzot teica. Vīri sēdēja riņķī ap ugunskuru. Katrs savilka dūri un izstiepa to sev priekšā. Kustība augšup un lejup nozīmēs apstiprinošu atbildi, dūres kustība uz sāniem nozīmēs - nē.

-     Labi, - Brūns sāka ar savu palīgu, - vai tu domā, ka meitenei Eilai ir jāmirst?

Grods svārstījās. Vadoņa dilemma viņam bija tuvāka. Viņš bija strādājis kā Bruņa palīgs daudzus gadus, viņš gandrīz prata nolasīt vadoņa domas, un viņa cieņa pret to ar laiku bija augusi. Taču vīrs neredzēja citu iespēju, viņš pasvārstīja dūri augšup un lejup.

-    Kāda vēl var būt iespēja, Brun? - vīrs piebilda.

-    Grods saka - jā. Drūg? - Brūns vaicāja, pagriezies pret riku meistaru.

Drūgs nesvārstoties pašūpoja dūri šķērsām krūtīm.

-    Drūgs saka - nē. Krug! Kā ir ar tevi?

Krugs palūkojās uz Bruņu, tad - uz Moguru, visbeidzot - uz Broudu. Viņš pacēla dūri uz augšu.

-    Krugs saka - jā, meitenei jāmirst, - Brūns apstiprināja. - Gūv?

Jaunais māceklis reaģēja nekavējoties, pavicinot dūri šķērsām krūtīm.

-    Gūva viedoklis ir - nē. Broud?

Brouds pacēla dūri augšup, pirms vēl Brūns bija izrunājis tā vārdu, un Brūns tikpat ātri virzījās tālāk. Viņš jau zināja Brouda atbildi.

-Jā, Zūg?

Vecais lingas meistars lepni izslējās un pašūpoja dūri turp un atpakaļ šķērsām krūtīm ar tādu sparu, kas nepieļāva ne mazākās šaubas.

-    Zūgs domā, ka meitenei nav jāmirst. Ko domā tu, Dorv?

Otra vecā vīra roka pacēlās augšup, un, pirms viņš to bija paspējis nolaist, visu acis pievērsās Moguram.

-     Dorvs saka - jā. Mogur, kā domā tu? - Brūns jautāja. Viņš bija uzminējis, ko teiks pārējie, taču vadonis nebija pārliecināts par burvi.

Krebs izmisīgi cīnījās. Viņš zināja, kādas ir klana tradīcijas. Viņš vainoja pats sevi Eilas noziegumā par to, ka bija tai piešķīris pārāk daudz brīvības. Viņš jutās vainīgs par savu mīlestību pret meiteni, viņš baidījās, ka tā uzurpēs viņa veselo saprātu, baidījās, ka stādīs sevi augstāk par savu pienākumu pret klanu, un sāka celt dūri augšup. Loģika viņam teica priekšā, ka tai jāmirst. Taču, pirms Krebs bija uzsācis kustību, dūre pasitās sānis, it kā kāds būtu to sagrābis un pašūpojis viņa vietā. Viņš nespēja sevi piespiest meiteni nosodīt, lai gan darīs to, kas viņam jādara, kad lēmums būs pieņemts. Viņam nebija izvēles. Izvēlējās Brūns, tikai un vienīgi Brūns.

-    Viedokļi dalās līdzīgās daļās, - vadonis paziņoja. - Lēmums jebkurā gadījumā būs mans. Es tikai gribēju zināt, ko domājat jūs. Man būs nepieciešams nedaudz laika, lai pārdomātu to, kas šodien tika runāts. Mogurs saka, ka ceremoniju mēs noturēsim šovakar. Tas ir labi. Man būs vajadzīga garu palīdzība, un mums visiem var būt nepieciešama to aizsardzība. Jūs uzzināsiet par manu lēmumu no rīta. Tad viņa arī to uzzinās. Tagad ejiet un sagatavojieties ceremonijai.

Kad vīri bija aizgājuši. Brūns palika pie ugunskura viens. Dzestrais vējš dzenāja debesīs mākoņus, kas ar pārtraukumiem izgāza savā ceļā ledainas lietus šaltis, bet Brūns to nemanīja, tāpat kā neredzēja dziestošās ogles, kuras uzplaiksnīja ugunskurā. Bija jau gandrīz tumšs, kad viņš beidzot pieslējās kājās un smagiem soļiem lēnām slāja atpakaļ uz alu. Viņš ieraudzīja Eilu vēl aizvien sēžam turpat, kur bija to redzējis, kad viņi no rīta bija devušies projām. "Viņa sagaida ļaunāko," Brūns sev teica. "Ko gan vēl viņa var sagaidīt?"

16

Agri no rīta klans sapulcējās ārā pie alas. Pūta ledains austrumu vējš, vēstot par vēl stindzinošākām brāzmām, taču debess bija skaidra un rīta saule tieši virs kalna kores - spoža, kontrastējot ar grūtsirdīgo noskaņojumu. Ļaudis izvairījās skatīties cits citam acīs, rokas ļengani nokarājās, nenodarbinātas sarunā, kad tie šļūca uz savām vietām, lai uzzinātu par svešās meitenes, kas nu tiem vairs nebija sveša, likteni.

Uba juta, kā māte trīcēja, satvērusi meitenes roku tik cieši, ka tā sāpēja. Krebs stāvēja alas ejā. Lielais burvis nekad nebija redzēts tik piedodošs, viņa rētām izvagotā seja atgādināja noslīpētu granītu, viņa vienīgā acs bija tumša kā akmens. Uz Bruņa mājienu tas lēnā, nogurušā gaitā iekliboja alā, it kā pārlieku smagas nastas nospiests. Viņš piegāja pie sava pavarda un, palūkojies uz meiteni, kas sēdēja uz zvērādas, ar pārdabisku gribas piepūli piespieda sevi pieiet tai klāt.

- Eila, Eila, - viņš maigi teica. Meitene palūkojās augšup. - Ir laiks. Nu tev jānāk. - Viņas acis bija aizmiglotas, neko neredzošas. - Tev tagad jānāk, Eila. Brūns ir gatavs, - Krebs atkārtoja.

Eila pamāja un piespieda sevi piecelties. Viņas kājas no ilgās sēdēšanas bija kļuvušas stīvas. Viņa to pat nepamanīja. Sieviete truli sekoja vecajam vīram, stingi lūkojoties nomīdītajā zemē, kas vēl glabāja to pēdas, kuri pa šo ceļu bija staigājuši agrāk, - kāds papēža un īkšķa nospiedums, neskaidra pēdas kontūra, kuru ieskāvis vaļīgas ādas apsējs, Kreba nūjas apaļais iedobums un viņa klibās līdzvilktās kājas sliede. Ieraudzījusi Bruņa kājas, kas bija ietītas noputējušos apsējos, viņa apstājās un nometās zemē. Pēc viegla uzsitiena pa plecu meitene piespieda sevi paskatīties klana vadonim acīs.

Rezultāts atgrieza Eilu īstenībā un atmodināja neatvairāmas bailes. Brūns bija tik pazīstams - zema, slīpi atvirzīta piere, biezas uzacis, liels knābjveida deguns, sirma bārda -, taču lepnais, stingais, cietais skatiens vīra acīs bija izzudis, to aizstāja patiesa līdzjūtība un nepārprotamas skumjas.

-    Eila, - viņš skaļi teica, tad turpināja ar formāliem žestiem, kādus parasti izmantoja nopietnos gadījumos, - klana meitene, šīs tradīcijas ir senas. Mēs ar tām esam dzīvojuši paaudzēm ilgi, gandrīz tik ilgi, cik pastāvējis klans. Tu nepiedzimi mums, taču tu esi viena no mums un tev jādzīvo vai jāmirst saskaņā ar tām pašām tradīcijām. Arī šis sods ir daļa no tradīcijām. Tā ir pieņemts klanā, to nevar mainīt. - Brūns palūkojās uz priekšu un ieskatījās meitenes izbiedētajās zilajās acīs.

-    Es zinu, kāpēc tu izmantoji lingu, Eila, lai gan es vēl aizvien nevaru saprast, kāpēc tu vispār sāki to lietot. Braka nebūtu starp dzīvajiem, ja nebūtu bijis tevis. - Viņš izslējās un ar visformālāko no žestiem tā, lai to redzētu visi, piebilda: - Šā klana vadonis ir pateicīgs meitenei par to, ka tā izglāba manas sievas dēla dēlu.

Daži no vērojošā klana ļaudīm apmainījās skatieniem. Šāda atklāta atzīšanās tika piedzīvota reti, un vēl retāk vadonis izteica savu atzinību vienkāršai meitenei.

-    Tomēr tradīcijas nepieļauj atlaides, - Brūns turpināja. Viņš pamāja Moguram, un burvis iegāja alā. - Man nav izvēles, Eila. Tagad Mogurs izliek kaulus un izrunā skaļā balsī to vārdus, kurus nedrīkst izrunāt skali, vārdus, kuri ir zināmi vienīgi moguriem. Kad viņš būs beidzis, tu mirsi, Eila, klana meita, tu esi Nolādēta, Nolādēta ar Nāvi!

Eila sajuta asinis izzūdam no sejas. Iza izdvesa spalgu kliedzienu, un tas pārgāja skaļā gaudošanā pēc pazaudētā bērna. Skaņa spēji pārtrūka, Brūnam paceļot roku.

-    Es neesmu beidzis, - viņš pamāja. Pēkšņā klusumā klans apmainījās ar ziņkāriem, gaidpilniem skatieniem. Kas tad vēl Brūnam ir sakāms?

-     Klana tradīcijas ir skaidras, un man kā vadonim ir jāievēro šīs tradīcijas. Sieviete, kura izmanto ieroci, ir jānolād ar nāvi, taču nav tādu tradīciju, kas noteiktu, uz cik ilgu laiku. Eila, tu esi Nolādēta ar Nāvi uz vienu veselu mēnesi. Ja ar garu žēlastību tu būsi spējīga atgriezties no viņpasaules, kad mēness būs veicis vienu veselu ciklu un atradīsies tādā pašā stāvoklī kā tagad, tu atkal drīkstēsi dzīvot kopā ar mums.

Satraukums pārņēma cilvēku grupu, tas bija negaidīti.

-    Tā ir tiesa, - Zūgs pamāja. - Nekur nav teikts, ka lāstam jābūt mūžīgam.

-    Bet kāda ir starpība? Kā gan tik ilgi var būt miris un pēc tam atkal dzīvs? Varbūt dažas dienas, bet veselu mēnesi? - Drūgs šaubījās.

-     Ja lāsts ilgtu tikai dažas dienas, es neesmu drošs, ka tas būtu sods, - Gūvs iebilda. - Daži moguri uzskata, ka gars nekad nenokļūst līdz viņpasaulei, ja lāsts ir īss. Tas vienkārši klīst tepat tuvumā, gaidot to laiku, kad varēs aiziet, tāpēc tas var atgriezties, ja vien spēj. Ja gars atrodas tuvumā, arī ļaunie gari dara to pašu. Tas ir ierobežots nāves lāsts, tomēr tas ir tik garš, ka tikpat labi to var uzskatīt par mūžīgu. Tas apmierina tradīcijas.

-     Kāpēc tad viņš vienkārši nenolādēja viņu - un cauri? - Brouds nikni pamāja. - Tradīcijās nekas nav minēts par pārejošu lāstu saistībā ar viņas noziegumu. Eilai par to bija jāmirst, nāves lāstam vajadzēja būt viņas beigām.

-     Vai tu domā, ka tā nebūs, Broud? Vai tu tiešām domā, ka viņa varētu atgriezties? - Gūvs jautāja.

-    Es neko nedomāju, es tikai gribu zināt, kāpēc Brūns viņu vienkārši nenolādēja. Vai viņš vairs nespēj pieņemt vienkāršu lēmumu?

Broudu bija satraucis minētais jautājums. Tas atklāja domu, ko ikviens bija klusībā lolojis. Vai Brūns būtu uzlicis ierobežotu nāves lāstu, ja viņš neuzskatītu, ka pastāv kāda iespēja, lai cik tā būtu niecīga, ka sieviete varētu atgriezties no mirušajiem?

Brūns bija cīnījies ar šo dilemmu visu nakti. Eila bija izglābusi mazuļa dzīvību; nebija taisnīgi, ka viņai par to jāmirst. Vadonis mīlēja bērnu un bija no sirds pateicīgs meitenei, tomēr bija kas vairāk nekā viņa personiskās jūtas. Tradīcijas pieprasīja viņas nāvi, taču bija vēl ari citas tradīcijas: pienākuma tradīcija, tradīcija, kas prasīja dzīvību pret dzīvību. Viņai piederēja daļa no Braka gara; viņa bija pelnījusi, viņai pienācās kaut kas tikpat vērtīgs - viņai pienācās viņas dzīvība.

Tikai līdz ar pirmajiem vārgajiem gaismas stariem viņš beidzot kaut ko izdomāja. Dažas izturīgas dvēseles bija atgriezušās pēc īslaicīga nāves lāsta. Tās bija nelielas izredzes, tās gandrīz nebija nekādas izredzes, vienīgi kāds cerību stars. Par bērna dzīvību viņš tai spēja dāvāt vienīgi sīku cerību. Ar to nepietika, taču viņš nevarēja piedāvāt vairāk, un tas bija labāk nekā nekas.

Pēkšņi iestājās nāves klusums. Alas ejā stāvēja pats Mogurs, un viņš izskatījās kā pati Nāve, senatnīgs un svešs. Nebija vajadzības, lai viņš dotu zīmi. Tas bija jau izdarīts. Mogurs bija paveicis savu pienākumu. Eila bija mirusi.

Izas gaudas pāršķēla gaisu. Tad iesāka Oga un Ebra, un visas sievietes pievienojās Izai, sirsnīgi jūtot līdzi Izai. Eila redzēja, ka sieviete, kuru viņa mīlēja, bija bēdu pārņemta, un pieskrēja pie tās, lai mierinātu. Bet, kad viņa jau grasījās aplikt rokas ap kaklu vienīgajai mātei, kuru spēja atcerēties, Iza pagrieza tai muguru un devās projām, lai izvairītos no apkampiena. It kā nebūtu to redzējusi. Meitene bija apjukusi. Viņa vaicājoši uzlūkoja Ebru; Ebra skatījās meitenei cauri. Viņa piegāja pie Agas, tad pie Ovras. Viņu neviens neredzēja. Meitenei tuvojoties, tie aizgriezās projām vai pagāja nost. Nevis tīšām, lai palaistu to garām, bet it kā būtu nolēmuši iet projām, pirms vēl tā bija pienākusi. Viņa pieskrēja pie Ogas.

-    Tā esmu es, Eila. Es te stāvu. Vai tu mani neredzi? - Viņa žestikulēja.

Ogas acis lūkojās pāri. Viņa pagriezās apkārt un aizgāja, neatbildot un neizrādot nekādas pazīšanas zīmes, it kā Eila būtu neredzama.

Eila ieraudzīja Krebu dodamies Izas virzienā. Meitene pieskrēja pie tā.

-     Kreb! Es esmu Eila. Es esmu tepat, - viņa sparīgi vicināja roku. Vecais burvis turpināja iet tālāk, vien nedaudz pavirzoties malā, lai izvairītos no meitenes, kas bija sakņupusi pie tā kājām, gluži kā no nedzīva akmens savā ceļā. - Kreb! - Eila iekaucās. - Kāpēc tu mani neredzi? - Viņa piecēlās un skrēja atpakaļ pie Izas.

-    Māt! Māāāt! Skaties uz mani! SKATIES UZ MANI! - viņa žestikulēja sievietei gar acim. Iza atkal spalgā balsī iegaudojās. Viņa mētāja rokas un sita sev pa krūtīm.

-    Mans bērns! Mana Eila! Mana meita ir mirusi. Viņa ir pagalam. Mana nabaga, nabaga Eila! Viņas vairs nav starp dzīvajiem.

Eila ieraudzīja Ubu, kas bailēs un apjukumā bija apķērusies mātei ap kājām. Viņa nometās ceļos mazās meitenes priekšā.

-    Tu taču redzi mani, vai ne, Uba? Es te esmu. - Eila redzēja, ka bērna acis viņu pazina, taču nākamajā mirklī Ebra noliecās un, paņēmusi meiteni, aiznesa to projām.

-    Es gribu Eilu, - Uba vicināja rokas, cenšoties atbrīvoties, lai tiktu zemē.

-    Eila ir mirusi, Uba. Viņas vairs nav. Tā nav Eila, tas ir tikai viņas gars. Tam jāatrod ceļš uz viņpasauli. Ja tu centīsies ar to runāt, ja tu uz to skatīsies, gars centīsies tevi paņemt sev līdzi. Ja tu uz to skatīsies, tas nesīs tev nelaimi. Neskaties uz to! Tu taču negribi, lai tas tev nes nelaimi, vai ne, Uba?

Eila smagi nokrita zemē. Patiesībā viņa nemaz nebija zinājusi, ko nozīmē nāves lāsts, un bija iztēlojusies visādas šausmas, taču īstenība izrādījās daudz, daudz ļaunāka.

Eila klanam vairs neeksistēja. Tā nebija izlikšanās, tā nebija tēlošana, lai viņu nobiedētu, - viņa neeksistēja. Viņa bija gars, kas pārpratuma pēc bija redzams, kas vēl aizvien atgādināja tās dzīvo ķermeni, bet Eila bija mirusi. Nāve klana ļaudīm nozīmēja stāvokļa maiņu, ceļojumu uz citu eksistences līmeni. Dzīvības spēks bija neredzams gars, tas bija skaidrs. Cilvēks vienā brīdī varēja būt dzīvs, bet nākamajā - jau miris, bez acīm redzamām izmaiņām, izņemot vien to, ka tas, kas radīja kustības un elpošanu, un dzīvību, bija prom. Tā būtība, kas bija īstā Eila, vairs nebija daļa no viņu pasaules; tā bija spiesta pārvietoties uz nākamo pasauli. Nebija ne mazākās nozīmes tam, vai fiziskais ķermenis, kas palika šeit, bija auksts un nekustīgs vai silts un kustīgs.

Bija vajadzīgs tikai vēl viens solis, lai noticētu, ka dzīvības būtību iespējams aizdzīt. Ja viņas fiziskais ķermenis to vēl nezināja, tad uzzinās pavisam drīz. Patiesībā neviens neticēja, ka viņa jelkad atgriezīsies, pat Brūns ne. Meitenes ķermenis, viņas tukšā čaula nedrīkstēja palikt dzīvotspējīga, kamēr viņas garam tiks atļauts atgriezties. Bez dzīvības gara ķermenis nespēja ēst, nespēja dzert, un drīz tam vajadzēja sabrukt. Ja šādam apgalvojumam cieši ticēja un ja mīļie vairs neatzina eksistenci, tad nekādas eksistences nebija, nebija iemesla ne ēst, ne dzert, ne dzīvot.

Bet tik ilgi, kamēr gars uzturējās alas tuvumā, liekot ķermenim kustēties, lai gan tas vairs nebija daļa no ķermeņa, spēki, kuri veda to projām, ari klaiņoja tepat tuvumā. Tie varēja nodarīt ļaunu tiem, kas vēl bija dzīvi, varēja mēģināt paņemt līdzi vēl kādu dzīvību. Bija zināmi gadījumi, ka drīz pēc tam, kad kāds tika nolādēts uz nāvi, nomira tā vīrs vai sieva, vai kāds cits viņam mīļš cilvēks. Klana ļaudīm bija vienalga, vai gars paņēma ķermeni sev līdzi vai pameta pēc sevis nekustīgu čaulu, bet tie gribēja, lai Eilas gars dotos projām un darītu to ātri.

Eila vēroja pazīstamos cilvēkus sev visapkārt. Tie izklīda, darīja savus ierastos darbus, taču sasprindzinājums palika. Krebs un Iza iegāja alā. Eila piecēlās un sekoja. Neviens necentās viņu aizkavēt, vienīgi Uba tika turēta pa gabalu. Tika uzskatīts, ka bērniem ir vajadzīga īpaša aizsardzība, taču neviens negribēja sasteigt lietas. Iza savāca visas Eilas lietas, ieskaitot guļamās ādas un sausās zāles pildījumu, kas bija ieklāts zemē izdobtajā padziļinājumā, un iznesa tās ārā no alas. Krebs gāja tai līdzi, apstājies, lai paņemtu gruzdošu pagali no alas uguns. Sieviete nosvieda visu blakus neaizkurtam ugunskuram, kuru Eila nebija iepriekš pamanījusi, un iesteidzās atpakaļ alā, bet Krebs aizkūra uguni. Klusējot viņš veica kustības virs viņas lietām un ugunskura, vairums no tām Eilai nebija pazīstamas.

Ar pieaugošām izbailēm Eila vēroja, kā Krebs pa vienai sāka mest karstajās liesmās tās lietas. Viņai nebūs bēru ceremonijas; tā bija daļa no soda, daļa no lāsta. Bet visas viņas pēdas bija jāiznīcina, nedrīkstēja palikt nekas, kas varētu viņu aizturēt. Meitene skatījās, kā viņas rokamo lāpstiņu apņem uguns; viņas vācamais grozs, kaltētās zāles matracis, apģērbs - viss pazuda ugunī. Viņa redzēja, kā trīcēja Kreba roka, kad tas pasniedzās pēc viņas zvērādas apmetņa. Uz brīdi viņš piespieda to pie krūtīm, tad iemeta ugunskurā. Eilas acis pieplūda asarām.

-     Kreb, es tevi mīlu, - viņa māja. Šķita, ka viņš neredz. Šausmās, it kā kaut kur grimstot, viņa redzēja Krebu paceļam tās zāļu somu, to, kuru Iza bija izgatavojusi viņai tieši pirms liktenīgajām mamuta medībām, un ieliekam to dūmojošajās liesmās.

-     Nē, Kreb, nē! Tikai ne manu zāļu somu, - viņa lūdzās. Bija par vēlu, tā jau dega.

Eila vairs nespēja izturēt. Neko neredzot, viņa traucās lejup pa nogāzi un ieskrēja mežā, sirdssāpēs un izmisumā elsojot. Viņa neredzēja, kurp gāja, un viņai īstenībā bija vienalga. Zari stiepās un nosprostoja tai ceļu, bet viņa lauzās tiem cauri, uzplēšot dziļas brūces rokās un kājās. Viņa brida pa ledaini auksto ūdeni, taču nemanīja savas sabristās kājas un nejuta, ka tās palikušas nejūtīgas, līdz paklupa pār kādu baļķi un izstiepās visā augumā uz zemes. Meitene gulēja uz aukstās, slapjās zemes, gaidot, kad atsteigsies nāve un atbrīvos viņu no mokām. Viņai nebija nekā. Ne ģimenes, ne klana, ne iemesla dzīvot. Viņa bija mirusi, tie teica, ka viņa ir mirusi.

Meitene bija tuvu tam, ka viņas vēlēšanās piepildītos. Aizmaldījusies savā bēdu un baiļu pilnajā pasaulē, kopš pārnākšanas alā vairāk nekā pirms divām dienām viņa nebija ne ēdusi, ne dzērusi. Viņai mugurā nebija siltu drēbju, viņas kājas no aukstuma sāpēja. Viņas organisms bija vārgs un atūdeņots, viegls mērķis ātrai nāvei pamestībā. Tomēr kaut kas viņā bija stiprāks par vēlēšanos nomirt, tas pats, kas bija licis tai soļot toreiz, kad postošā zemestrīce bija atstājusi piecgadīgo meiteni bez mīlestības, bez ģimenes un bez patvēruma.

Nevaldāma vēlme dzīvot, spītīgs izdzīvošanas instinkts neļāva viņai aiziet, kamēr tā vēl elpoja, kamēr tajā vēl turējās dzīvība.

Apstāšanās ļāva viņai atpūsties. Brūcēm asiņojot un trīcot no aukstuma, viņa pieslējās sēdus. Meitene bija kritusi ar seju slapjajās lapās, viņa nolaizīja lūpas, ar mēli sniedzoties pēc mitruma. Viņai slāpa. Eila nespēja atcerēties, ka jelkad dzīvē būtu bijusi tik izslāpusi. Ūdens burbuļošana kaut kur blakus lika tai piecelties kājās. Ilgi un ar apmierinājumu sadzērusies auksto ūdeni, viņa devās tālāk. Viņa tik stipri trīcēja, ka klabēja zobi un bija grūti soļot uz nosalušajām, sāpošajām pēdām. Meitenei reiba galva, un viņa bija apjukusi. Kustēšanās to nedaudz sasildīja, taču pazeminātā ķermeņa temperatūra darīja savu.

Viņa skaidri nezināja, kur atrodas, viņas prātā nebija mērķa, bet kājas to nesa pa taku, kuru iepriekš bija mērojusi tik daudz reižu un kura no atkārtotas lietošanas bija iesēdusies atmiņā. Laikam nebija nozīmes, viņa nezināja, cik ilgi jau bija gājusi. Eila kāpa augšup gar stāvas sienas pamatni zem miglas apņemta ūdenskrituma, un tai šī vieta šķita pazīstama. Iznākusi no skraja skujkoku meža, kuram bija piejaukušies arī pundurbērzi un vītoli, viņa atklāja, ka ir nokļuvusi savā slepenajā pļavā augstu kalnā.

Viņa prātoja, kad pēdējo reizi bija apciemojusi šo vietu. Meitene reti bija nākusi šurp pēc tam, kad bija sākusi medīt, izņemot to reizi, kad pašmācības ceļā centās apgūt dubultakmens paņēmienu. Tā vienmēr bija kalpojusi kā treniņu, nevis medību vieta. Vai tovasar viņa vispār bija šurp atnākusi? Viņa nespēja atcerēties. Pastūmusi malā biezos, samudžinātos zarus, kas kalpoja par aizsegu pat bez lapotnes, Eila iegāja savā mazajā alā.

Tā šķita mazāka, nekā bija palikusi atmiņā. "Redz, kur vecā guļamā zvērāda," viņa sev teica, atceroties laiku, kad bija to atnesusi šurp. Daži susliki tajā bija ierīkojuši ligzdu, bet, iznesusi zvērādu ārā un izpurinājusi, Eila redzēja, ka tā nebija pārāk sabojāta - mazliet stīva no vecuma, taču sausā ala to bija saudzējusi. Meitene apņēma to sev apkārt, pateicīga par tās siltumu, un iegāja atpakaļ alā.

Tur bija kāda veca āda, ko viņa bija atstiepusi uz alu, lai pabāztu zem tās zāli mīkstākai gulēšanai. "Interesanti, vai nazis vēl ir te?" viņa nodomāja. Plaukts ir nogāzies, bet tam kaut kur tepat jābūt. Te tas ir! Eila pacēla no smiltīm krama asmeni, nospodrināja to un sāka piegriezt veco ādas gabalu. Viņa noņēma slapjos kāju apsējus un ievēra auklas caurumos, ko bija izdūrusi izgrieztajos apļos, tad aptina kājas ar sausajiem apļiem, piebāžot tos ar izolējošu grīšļa zāli, ko izvilka no ādas gabala apakšas. Slapjās ādas viņa izstiepa žāvēties un sāka pārbaudīt krājumus.

"Man ir vajadzīga uguns," viņa nodomāja. "Sausā zāle kalpos par aizkuru." Viņa saslaucīja zāli un sastūma to pie sienas. "Plaukts ir sauss; es varu nodrāzt skalus un izmantot tos par pamatu, lai aizkurtu uguni. Man ir vajadzīgs skaliņš, ko virpināt pret to. Te ir mana bērza tāss dzeramā krūzīte. To varētu izmantot arī uguns aizkurša- nai. Nē, to es pataupīšu ūdenim. Grozs ir pavisam sagrauzts," viņa nosprieda, ielūkojusies tajā. "Kas tas? Mana vecā linga. Es nezināju, ka esmu to atstājusi šeit. Man šķiet, ka es uztaisīju vēl vienu." Viņa pacēla lingu. "Tā ir pārāk maza, un peles tikušas tai klāt; man būs vajadzīga jauna." Viņa paskatījās uz ādas strēmeli rokās.

"Mani nolādēja. Tās dēļ mani nolādēja. Esmu mirusi. Kā gan es varu domāt par uguni un lingām? Es esmu mirusi. Bet es nejūtos mirusi - es jūtos nosalusi un izsalkusi. Vai miris cilvēks var justies nosalis un izsalcis? Kā tad jūtas miris cilvēks? Vai mans gars atrodas citā pasaulē? Es pat nezinu, kāds ir mans gars. Es nekad neesmu redzējusi garu. Krebs saka, ka neviens nevarot redzēt garus, bet viņš spēj ar tiem sarunāties. Kāpēc Krebs mani neredzēja? Kāpēc neviens nespēja mani ieraudzīt? Man jābūt mirušai. Bet kāpēc tad es domāju par ugunskuriem un lingām? Tāpēc, ka gribu ēst!

Vai man lietot lingu, lai dabūtu ko ēdamu? Kāpēc ne? Es jau tiku nolādēta, ko gan vēl tie spēj man nodarīt? Bet šitā nav derīga; no kā es varētu uztaisīt jaunu? Sega? Nē, tā ir pārāk stīva, tā nogulējusi te ārā pārāk ilgi. Man ir vajadzīga mīksta, lokana āda. Viņa palūkojās visapkārt alai. Es pat nespēju nevienu nogalināt. Kā lai izgatavoju lingu, ja man nekā nav? Kur lai es atrodu mīkstu ādiņu?" Viņa lauzīja galvu, tad izmisusi apsēdās.

Meitene paskatījās uz savām rokām, kas gulēja klēpī, tad pēkšņi pamanīja, uz kā tās atpūšas. "Mans apmetnis! Mans apmetnis ir mīksts un lokans. Es varu no tā kādu gabaliņu nogriezt." Viņa atguva možumu un atkal sāka enerģiski lūkoties apkārt. "Te ir kāda veca rokamā nūjiņa; neatceros, ka būtu to te atstājusi. Un daži šķīvji. Tā ir gan, es tiešām atnesu šurp dažas gliemežnīcas. Esmu izsalkusi. Ja te atrastos kaut kas ēdams! Paga! Ir gan! Es taču šogad nelasīju riekstus, ar tiem noteikti ārpusē ir pilna zeme."

Eila vēl nebija to apjautuši, bet viņa atkal bija sākusi dzīvot. Viņa savāca riekstus, ienesa tos alā un ēda tik daudz, cik vien tās vēders, sarāvies no ilgās badošanās, spēja turēt. Pēc tam meitene noņēma savu apmetni un izgrieza no tā gabaliņu ādas lingai. Strēmelei trūka izspilētās kabatas, kurā ievietot akmeņus, tomēr meitene nodomāja, ka tā derēs.

Viņa nekad agrāk nebija medījusi dzīvniekus ēšanai, un trusis bija veikls, tomēr nepietiekami ātrs. Viņai likās, ka bija manījusi paskrienam garām bebru mātīti. Eila pārsteidza dzīvnieku tieši tajā brīdī, kad tas nira ūdeni. Atpakaļceļā viņa ieraudzīja pie strauta mazu, pelēku, ar kaļķi klātu akmeni. "Tas ir krams! Es zinu, ka tas ir krams." Viņa pacēla akmens gabalu un paņēma līdzi arī to. Meitene ienesa trusi un bebru alā un izgāja vēlreiz, lai sameklētu akmeni āmuram.

"Man ir vajadzīga nūjiņa ugunij," viņa domāja. "Tai jābūt labai un sausai; šis koks ir mazliet slapjš." Meitene ieraudzīja savu veco rokamo lāpstiņu. "Tai vajadzētu derēt," viņa pie sevis noteica. Bija mazliet grūti vienai pašai aizkurt uguni; viņa bija pieradusi mainīties ar kādu citu sievieti, virpinot nūjiņu, vienlaikus spiežot to uz leju, lai uzturētu nepārtrauktu kustību. Pēc intensīvas piepūles un koncentrēšanās kāda dzirkstele no uguns pamatnes ieslīdēja sausās malkas klājienā. Viņa cītīgi to pūta un tika atalgota ar nelielām laizošām liesmu mēlēm. Citu pēc cita tā pievienoja sausos skalus, pēc tam lielākos gabalus no vecā plaukta. Kad uguns bija kārtīgi iedegusies, viņa pievienoja lielākos koka gabalus, kurus bija savākusi, līdz uguns priecīga sildīja nelielo alu.

"Man vajadzēs izgatavot podu vārīšanai," Eila nodomāja, durot uz iesma nodīrāto trusi un pārliekot pāri bebra asti, lai liesajai gaļai pievienotu tās bagātīgo treknumu. "Man būs vajadzīga jauna rokamā nūjiņa un vācamais grozs. Krebs sadedzināja manu vācamo grozu. Viņš sadedzināja visu, pat manu zāļu somu. Kāpēc viņam vajadzēja sadedzināt manu zāļu somu?" Asaras sakāpa meitenei acis un drīz vien plūda pāri vaigiem. "Iza teica, ka es esot mirusi. Es lūdzos, lai viņa skatās uz mani, bet viņa tikai atkārtoja, ka esmu mirusi. Kāpēc viņa nespēja mani redzēt? Es taču tur stāvēju, tieši viņai priekšā." Meitene kādu bridi paraudāja, tad izslējās un noslaucīja asaras. "Ja es taisīšu jaunu rokamo lāpstiņu, man būs vajadzīgs rokas cirvītis," viņa apņēmīgi pie sevis noteica.

Kamēr cepās trusis, meitene izgatavoja sev rokas cirvīti, ko bija iemācījusies, vērojot, kā to darīja Drūgs, un ar to nocirta zaļu zaru, no kura iznāca rokamā nūjiņa. Pēc tam viņa savāca vēl malku un sakrāva to alas iekšpusē. Eila nevarēja sagaidīt, kad izcepsies gaļa, - smarža pildīja tās muti ar siekalām un lika vēderam burkšķēt. Nokodusi pirmo kumosu, viņa bija pārliecināta, ka nekad agrāk neko tik gardu nebija ēdusi.

Bija jau satumsis, kad Eila beidza ēst, un viņa bija priecīga par ugunskuru. Meitene uzbēra ap to valnīti, lai būtu droša, ka līdz rītam tas nenodzisīs, un apgūlās, ietinusies vecajā ādā, tomēr miegs nenāca. Viņa stingi raudzījās liesmās, kamēr dienas drūmie notikumi skumjā procesijā meitenes prātā sekoja cits citam; nemanot tai sāka plūst asaras. Viņa bija nobijusies, vēl vairāk - viņa jutās vientuļa. Kopš Iza bija meiteni atradusi, tā nebija pavadījusi vientulībā pat vienu nakti. Visbeidzot pārgurums aizvēra acis, bet miegā tai rādījās slikti sapņi. Eila sauca Izu, un viņa sauca vēl kādu sievieti gluži aizmirstā valodā. Taču nebija neviena, kas mierinātu līdz izmisumam un sāpēm vientuļo meiteni.

Eilas dienas bija noslogotas, aizņemtas ar aktivitātēm, lai nodrošinātu izdzīvošanu. Viņa vairs nebija tas nepieredzējušais, nemākulīgais piecgadīgais bērns. Kopā ar klanu pavadītajos gados meitene bija smagi strādājusi, bet vienlaikus arī mācījusies. Eila nopina ciešus, ūdensnecaurlaidīgus grozus, ar kuriem nest ūdeni un kuros taisīt ēdienu, un izgatavoja sev jaunu grozu vākšanai. Meitene apstrādāja pašas nomedīto zvēru ādas un izveidoja trušādas oderītes saviem kāju apsējiem - ādiņām no potītēm līdz ceļgaliem -, kurus cieši nosaitēja, un roku sildītājus, līdzīgus kāju apsējiem, - tie bija apaļi ādas gabali, pie delnas locītavas sasienami, veidojot maisiņu, vienīgi īkšķiem tika izgrieztas spraugas. Viņa izgatavoja no krama darbarīkus un savāca zāli, lai padarītu mīkstāku savu guļamvietu.

Pļavu zāle noderēja ari pārtikai. Tā bija pilna ar sēklām un graudiem. Tuvākajā apkārtnē bija atrodami arī rieksti, augstkrūmu dzērvenes, miltenes, mazi, cieti ābolīši, ar stērķeli bagātas, kartupeļiem līdzīgas saknes un ēdamās papardes. Viņa priecājās, atradusi tra- gantzirņus, nekaitīgo auga pasugu, kuru zaļās pākstis slēpa mazu, apaļu zirnīšu rindas, un pat savāca sīkās, cietās sēkliņas no izkaltušas balandas, ko samalt un pievienot graudiem, no kuriem tā gatavoja biezputru. Daba nodrošināja meitenei nepieciešamo.

Drīz pēc apmešanās alā Eila nolēma, ka viņai ir vajadzīgs jauns zvērādas apmetnis. Ziema nesteidzās ar pašu sliktāko laiku, tomēr bija auksts, un meitene zināja, ka sniegs nebūs ilgi jāgaida. Vispirms viņa prātoja par lūša ādu; lūsim viņas acīs bija īpaša nozīme. Tomēr tā gaļa nebūs baudāma, vismaz viņai tā negaršoja, un ēdiens Eilai bija tikpat svarigs kā āda. Meitenei nesagādāja problēmas apmierināt savas tūlītējās vajadzības tik ilgi, kamēr vien viņa spēja medīt, taču viņai vajadzēja sagādāt krājumus tam laikam, kad sniegs piespiedīs viņu uzturēties alā. Pārtika viņai tagad bija galvenais medīšanas iemesls.

Eilai ļoti nepatika doma, ka jānogalina viena no maigajām, kautrīgajām radībām, ar kuru viņa tik ilgi bija dalījusies savā slēptuvē, un viņa nebija pārliecināta, vai stirnu buku bija iespējams nogalināt ar lingu. Ieraudzījusi nelielo ganāmpulku, meitene bija pārsteigta, ka tas vēl aizvien ganījās augstajās pļavās, tomēr nolēma, ka jāizmanto izdevība, iekams tas nebija devies projām uz zemākiem laukiem. No neliela attāluma spēcīgi mestais akmens nogāza stirnu, un smagais sitiens ar vāli piebeidza to pavisam.

Zvērāda bija bieza un mīksta - daba bija sagatavojusi dzīvnieku aukstajai ziemai -, un no tā gaļas sautējuma iznāca garšīgas vakariņas. Kad svaigās gaļas smarža pievilināja ļauno āmriju, strauji sviests akmens to nogalināja, atsaucot atmiņā, ka pirmais viņas nogalinātais dzīvnieks bija āmrija, kas bija zagusi no klana. Amrijas kaut kam noderēja - viņa bija stāstījusi Ogai. Uz āmrijas spalvām elpojot neveidojās sarma, tāpēc no to ādiņām iznāca vislabākās kapuces. "Šoreiz es no ādas uztaisīšu kapuci," meitene prātoja, velkot nogalināto gaļēdāju uz alu. Viņa izveidoja ugunskuru apli ap kaltējamās gaļas rindām, lai aizbaidītu citus gaļēdājus un paātrinātu žāvēšanas procesu, un viņai gluži labi patika garša, ko dūmi piešķīra gaļai. Alas dibenā viņa izraka seklu bedri, jo zemes kārta kalna spraugas dibenā bija plāna, un izklāja to ar akmeņiem no upes. Kad gaļa bija noglabāta, viņa apkrāva slēptuvi ar smagiem akmeņiem.

Jaunā āda, kuru Eila apstrādāja, kamēr žāvējās gaļa, arī bija piesūkusies ar dūmu smaržu, bet tā bija silta, un kopā ar veco ādu meitene varēja ierīkot ērtu gultu. No stirnas labi izskalotā, ūdensnecaurlaidīgā kuņģa iznāca ūdens soma, no cīpslām - virve un no ziemai uzkrātajām rezervēm virs dzīvnieka astes - tauki. Katru dienu, kamēr žāvējās gaļa, viņa uztraucās par sniegu un pa dienu ugunskuru apļa iekšpusē gulēja, lai pa nakti varētu tos piekurt. Viņa jutās atvieglota un daudz drošāka, kad gaļa bija noglabāta.

Kad biezie mākoņi apslēpa mēnesi, Eila sāka uztraukties par aizejošo laiku. Viņa precīzi atcerējās, ko bija teicis Brūns: "Ja, pateicoties garu žēlastībai, tu spēsi atgriezties no viņpasaules, kad mēness būs vienreiz izgājis savu ciklu un atradīsies tajā pašā stāvoklī, kur pašreiz, tu atkal drīkstēsi dzīvot ar mums." Viņa nezināja, vai atrodas "viņpasaulē", tomēr vairāk nekā jebkad agrāk vēlējās atgriezties mājās. Eila nebija pārliecināta, vai viņa to spēs, nezināja, vai tie viņu redzēs, ja viņa atgriezīsies, tomēr Brūns droši vien domāja, ka viņa spēs, un meitene pieķērās vadoņa vārdiem. Vienīgi - kā viņa zinās, kad varēs atgriezties, ja mākoņi aizsegs mēnesi?

Viņa atcerējās, ka pasen Krebs bija rādījis, kā iegriezt nūjā robiņus. Meitene minēja, ka izroboto nūju kolekcija, kuru viņš glabāja kādā vietā pie pavarda, kas nebija pieejama pārējiem mājniekiem, droši vien bija laika uzskaitījums starp kādiem svarīgiem notikumiem. Reiz, ziņkāres dzīta, viņa nolēma skaitīt tāpat, kā to bija darījis Krebs, un, tā kā mēness cikli atkārtojās, meitene nolēma, ka būtu interesanti redzēt, cik daudz robiņu būs vajadzīgs, lai paietu viens mēness cikls. To atklājis, Krebs meiteni stipri norāja. Rājiens un brīdinājums to vairs nekad nedarīt vienīgi pastiprināja atmiņas par šo notikumu. Visu dienu meitene raizējās, kā gan viņa zinās, kad atgriezties alā, līdz atcerējās šo atgadījumu, un nolēma katru vakaru iegriezt nūjā robu. Lai kā viņa centās savaldīties, acis pieplūda ar asarām katru reizi, kad viņa iegrieza robiņu.

Eilas acis bieži pieplūda ar asarām. Dažādi sīkumi uzjundīja mīlas un siltas atmiņas. Izbiedēts trusis, kas pārskrēja tās ceļu, atgādināja par ilgajām pastaigām kopā ar šļūcošo Krebu. Viņa mīlēja tā nelīdzeno, vienacaino, rētām noklāto veco seju. Doma par to lika asarām plūst pār vaigiem. Ieraudzījusi kādu augu, ko meitene bija meklējusi Izai, Eila sāka elsot, atceroties vecās sievietes skaidrojumu, kā tas lietojams; un atkal jauna asara nobira, kad viņa atcerējās, kā Krebs bija sadedzinājis tās zāļu somu. Visgrūtākās tomēr bija naktis.

Viņa bija pieradusi būt vienatnē pa dienu jau tajā vecumā, kad klaiņoja pa laukiem, vācot augus vai medījot, taču meitene nekad nebija uzturējusies projām no cilvēkiem naktī. Sēžot vienai pašai nelielajā alā un lūkojoties ugunī un tā kvēlojošajā atspīdumā, kas dancoja uz sienas, viņa raudāja, ilgojoties pēc sev mīļo cilvēku tuvuma. Kaut kādā ziņā visvairāk pietrūka Ubas. Bieži viņa piespieda pie krūtīm zvērādu un šūpojās uz priekšu un atpakaļ, klusinātā balsī pie sevis dūcot, kā tik bieži bija darījusi ar Ubu. Viņas apkārtne apmierināja meitenes fiziskās vajadzības, bet nespēja izgaisināt ilgas pēc cilvēkiem.

Naktī klusi uzmirdzināja pirmais sniegs. Eila sajūsmā iekliedzās, kad no rīta izgāja no alas. Pirmatnīgs baltums mīkstināja pazīstamās ainavas kontūras, radot burvīgu sapņu zemi ar fantastiskiem veidojumiem un mītiskiem stādiem. Krūmus sedza mīkstas sniega cepures, skujkoki bija ietērpti jaunos, baltos, greznos tērpos, un lielie, atkailinātie zari ietīti mirdzošos mēteļos, kas izcēla katru zaru uz tumši zilās debess fona. Eila palūkojās uz savu pēdu nospiedumiem, kas bija sabojājuši perfekto, gludo, vizuļojoši balto kārtiņu, un metās skriešus pāri baltajai segai, šķērsojot un vēlreiz šķērsojot pati savas pēdas, veidojot sarežģītu zīmējumu, kura sākotnējais nolūks tā izpildīšanas laikā zuda. Viņa sāka iet pa kāda neliela dzīvnieciņa pēdām, bet tad pēkšņi mainīja domas un uzkāpa uz kāda klints izvirzījuma šaurās maliņas, kuru vējš bija noslaucījis tīru no sniega.

Visa kalnu grēda, kuras majestātiskās virsotnes svinīgi izkārtojās tai aiz muguras, bija balta ar zilganu ēnojumu. Tā vizuļoja saulē kā gigantisks, mirdzošs dārgakmens. Ainava, kas pletās meitenes priekšā, atklāja skatienam zemākās vietas, līdz kurām bija sniedzies sniegputenis. Zili zaļā jūra, uzkulta viļņu putās, gulēja divu kalnu ieplakā, bet stepe uz austrumiem vēl aizvien bija kaila. Eila redzēja sīkas figūriņas skraidām pa klajumu tieši zem sevis. Pie klana alas arī bija snidzis. Viena figūriņa šķita pārvietojamies, nedaudz pieklibojot. Pēkšņi ainava bija zaudējusi savu burvību, un Eila kāpa atpakaļ.

Nākamajam sniegputenim vairs nepiemita nekāda burvība. Temperatūra strauji pazeminājās. Tiklīdz meitene izgāja no alas, dzeļošs vējš ar asām adatiņām durstījās tās neaizsegto seju, un tā sāka sūrstēt. Sniegavētra ilga četras dienas, sadzenot pret sienu tik augstas kupenas, ka tās gandrīz nosprostoja ieeju alā. Viņa izrakās ārā, izmantojot savas rokas un pašas nogalināta brieža plakanu gūžas kaulu, un pavadīja visu dienu, vācot malku. Gaļas kaltēšana bija samazinājusi tuvumā atrodamo kritušo koku daudzumu, un brišana pa dziļo sniegu nogurdināja meiteni. Viņa bija droša, ka pārtika ir pietiekamā daudzumā, bet nebija bijusi pietiekami tālredzīga attiecībā uz kurināmā krājumiem. Eila nebija pārliecināta, vai malkas pietiks, un, ja sāks snigt vēl vairāk, alu ieputinās tik dziļi, ka tā nespēs izkļūt ārā.

Pirmo reizi, kopš tā atradās mazajā alā, meitene bija nobijusies par savu dzīvību. Viņas pļava atradās pārāk augstu. Iesprostota alā, viņa nekādā ziņā neizdzīvos šo ziemu. Viņai nebija pieticis laika, lai sagatavotos visai aukstajai sezonai. Pēcpusdienā Eila atgriezās alā un apsolījās sev, ka nākamajā dienā savāks vairāk malkas.

No rīta vēl viena sniegavētra gaudoja visā savā varenībā, un ieeja alā bija pilnībā nosprostota. Viņa jutās ieslēgta, iekļuvusi lamatās un nobijusies. Viņa prātoja, cik dziļi varētu būt ieputināta sniegā. Eila atrada garāku zaru un izdūra to cauri lazdas krūmam, iegāžot sniegu alā. Meitene sajuta dzestrumu un, palūkojusies augšup, ieraudzīja, kā, vēja nestas, alā horizontāli lidinās sniegpārslas. Pametusi zaru caurumā, viņa devās atpakaļ pie ugunskura.

Par laimi, viņai ienāca prātā izmērīt kupenas dziļumu. Caurums, kam neļāva aizsnigt zars, ielaida gaisu nelielajā telpiņā, kuru tā apdzīvoja. Skābeklis bija vajadzīgs ugunskuram, arī viņai pašai. Bez gaisa cauruma viņa pavisam vienkārši varēja ieslīgt miegā, no kura nekad vairs nepamostos. Meitenei bija draudējušas lielākas briesmas, nekā tā apzinājās.

Viņa atklāja, ka nav daudz jākurina, lai alu uzturētu siltu. Sniegs, starp kristāliņiem izveidojot miniatūras gaisa kabatiņas, bija labs izolācijas materiāls. Nelielo telpu gandrīz būtu varējis piesildīt viņas ķermenis vien. Taču viņai bija vajadzīgs ūdens. Uguns bija vairāk nepieciešama, lai izkausētu sniegu nekā lai uzturētu siltumu.

Vienai pašai dzīvojot alā, kuru apspīdēja tikai nelielais ugunskurs, vienīgais veids, kā viņa spēja atšķirt dienu no nakts, bija trūcīgā gaisma, kas ielauzās pa gaisa caurumu dienas laikā. Katru vakaru, kad gaisma izzuda, viņa rūpīgi iegrieza robiņu savā nūjā.

Tā kā nebija nekā cita, ko darīt, viņa ilgi raudzījās ugunī. Tā bija silta un kustīga, un, ieslēgta savā kapam līdzīgajā miteklī, tā sāka dzīvot savu dzīvi. Meitene vēroja, kā tā aprij katru koka nūju, atstājot vienīgi pelnu paliekas. "Vai ugunij ari ir savs gars?" viņa prātoja. "Kur gan uguns gars dodas, kad tā izdziest? Krebs saka: kad cilvēks mirst, tā gars dodas uz viņpasauli. Vai es esmu viņpasaulē? Neliekas, ka būtu kaut kas citādi; vientuļāk, tas arī viss. Varbūt mans gars atrodas vēl kaut kur citur? Kā lai es to zinu? Tomēr es tā nejūtos. Nu, varbūt. Man šķiet, ka mans gars atrodas kopā ar Krebu un Izu, un Ubu. Bet es esmu nolādēta, man jābūt mirušai.

Kāpēc gan totēms deva man zīmi, ja zināja, ka mani nolādēs? Kāpēc gan lai es būtu domājusi, ka viņš man deva zīmi, ja viņš to nedarīja? Es domāju, ka viņš mani pārbaudīja. Varbūt šis ir vēl viens pārbaudījums. Vai varbūt viņš mani ir pametis? Bet kāpēc viņam mani būtu jāizvēlas un tad jāpamet? Varbūt viņš mani nepameta. Varbūt viņš devies uz garu pasauli manā vietā. Varbūt viņš ir tas, kas cīnās ar ļaunajiem gariem; viņš to spētu izdarīt labāk nekā es. Varbūt viņš mani te atsūtīja, lai es gaidu. Vai varētu būt, ka tas vēl aizvien mani sargā? Bet es taču neesmu mirusi. Kāda es esmu? Es esmu vientuļa, lūk, kāda es esmu. Es vēlētos, kaut nebūtu tik vientuļa.

Uguns atkal ir izsalkusi, grib kaut ko ēst. Man liekas, es ari kaut ko ieēdlšu." Viņa izvilka vēl vienu koka gabalu no rūkošajiem krājumiem un ielika liesmās, un tad piegāja pārbaudīt gaisa caurumu. "Kļūst jau tumšs," meitene nodomāja, "jāiegriež robiņš. Vai tā vētra nerimsies visu ziemu?" Viņa paņēma izroboto nūju, iegrieza robiņu, tad uzlika vienu roku virs robiņiem, pēc tam otru roku, pēc tam atkal pirmo, tā turpinot, līdz bija noklājusi visus robiņus. "Vakar bija mana pēdējā diena. Nu es drīkstu doties atpakaļ, bet kā es varu iziet šajā puteni?" Viņa vēlreiz pārbaudīja sniega caurumu. Eila tik tikko spēja atšķirt sniegu, kas sāniski krita augošajā tumsā. Viņa papurināja galvu un devās pie ugunskura.

Nākamajā dienā pamodusies, meitene pirmām kārtām atkal pārbaudīja gaisa caurumu, bet vētra turpināja trakot. "Vai tā nekad nebeigsies? Tā taču nevar visu laiku turpināties, vai ne? Es gribu atgriezties. Ja nu Brūns būs nolādējis mani uz visiem laikiem? Ko tad, ja es nekad vairs nevarēšu atgriezties, pat ja vētra pierims? Ja es tagad neesmu mirusi, tad noteikti nomiršu. Vienkārši nepietika tam laika. Man tik tikko pietika laika, lai sagādātu krājumus vienam mēnesim. Es nekādā gadījumā ar tiem neiztiktu visu ziemu. Interesanti, kāpēc Brūns deva nāves lāstu uz laiku? Es to negaidīju. Vai es patiesi būtu varējusi atgriezties atpakaļ, ja nevis mans totēms, bet es pati būtu devusies uz garu pasauli? Kā es lai zinu, ka mans gars nav aizgājis? Varbūt mans totēms šeit sargā manu ķermeni, kamēr mans gars ir projām? Es nezinu. Es vienkārši nezinu. Es vienīgi zinu to: ja Brūns nebūtu devis lāstu uz laiku, man nebūtu nekādu iespēju.

Iespējas? Vai tad Brūns gribēja dot man iespējas?" Apgaismības mirklī viss saslēdzās kopā jaunā dziļumā, atklājot meitenes pieaugošo briedumu. "Manuprāt, Brūns to patiesi domāja, sakot, ka ir man pateicīgs par Braka dzīvības izglābšanu. Viņam bija mani jānolād, tādas ir klana tradīcijas, pat ja viņš to nevēlējās, tomēr viņš gribēja dāvāt man iespēju. Es nezinu, vai esmu mirusi. Vai cilvēki ēd vai guļ, vai elpo, kad ir miruši?" Meiteni sagrāba drudzis, bet tā cēlonis nebija aukstums. "Man šķiet, ka vairums cilvēku mirt vienkārši nevēlas. Un es zinu, kāpēc.

Bet kas gan man lika dzīvot? Cik viegli būtu bijis nomirt, ja es vienkārši būtu palikusi tur, kur pakritu, kad aizskrēju projām no alas.

Ja Brūns man nebūtu teicis, ka es atkal drīkstēšu atgriezties, vai tad es būtu piecēlusies? Ja es nezinātu, ka ir kāda iespēja, vai tad es vēl censtos? Brūns teica: "ar garu žēlastību…" Kādu garu? Manējo? Mana totēma? Vai tas ir svarīgi? Kaut kas lika man vēlēties dzīvot. Varbūt tas bija mans totēms, kas mani sargāja, bet varbūt tā bija tikai apziņa, ka man ir iespēja. Varbūt abi divi. Jā, es domāju, ka abi."

Bija jāpaiet krietnam brīdim, lai Eila saprastu, ka ir nomodā, tad viņai bija jāpieskaras acīm, lai apzinātos, ka tās ir vaļā. Viņa apspieda kliedzienu biezajā, slāpējošajā alas tumsā. "Es esmu mirusi! Brūns mani nolādēja, un tagad es esmu mirusi! Es nekad netikšu no šejienes ārā, es nekad netikšu atpakaļ uz alu, ir par vēlu. Ļaunie gari - tie mani ir piemuļķojuši. Tie lika man domāt, ka esmu dzīva, dzīva savā alā, taču es esmu mirusi. Tie sadusmojās, kad es nedevos tiem līdzi pa upi, tāpēc tie mani sodīja. Tie lika man domāt, ka esmu dzīva, tomēr patiesībā es visu laiku biju mirusi." Meitene bailēs noskurinājās un ievīstījās ādā, baidoties pakustēties.

Eila slikti gulēja. Viņa visu laiku modās augšā un atcerējās dīvainus, šausminošus sapņus par atbaidošiem ļaunajiem gariem un zemestrīcēm, un lūšiem, kuri tai uzbruka un pārvērtās par alu lauvām, un par sniegu, nebeidzamu sniegu. Alai piemita īpatnēja drēgnuma smaka, tomēr šī smaka bija pirmais, kas lika Eilai apjēgt, ka viņas pārējie maņu orgāni funkcionē, bet to nevar teikt par redzi. Otrā apjausma radās, kad meitene satraukusies pielēca sēdus un sasita galvu pret alas sienu.

"Kur ir mana nūja?" viņa pavicināja roku tumsā. "Ir nakts, un man jāiegriež robiņš." Viņa grābstījās tumsā, meklējot nūju, it kā tā būtu vissvarīgākā lieta meitenes dzīvē. "Man bija jāiegriež robiņš vakarā; kā gan es varu iegriezt, ja nespēju to atrast? Vai es jau to iegriezu? Kā es zināšu, ka varu doties mājās, ja nevaru atrast nūju? Nē, tas nav pareizi." Viņa papurināja galvu, cenšoties to dabūt skaidru. "Es drīkstu iet mājās, laiks jau ir pagājis. Bet es esmu mirusi. Un sniegs nepārstāj. Tas tikai snigs un snigs, un snigs. Kā gan es tumsā varu saskatīt sniegu?"

Viņa uz labu laimi parāpoja pa alu, uzduroties lietām, bet, sasniegusi izeju, pamanīja augstu virs galvas vieglu, neskaidru spīdumu. "Mana nūja, tai jābūt tur augšā." Eila parāpās augšup pa krūmu, kas pa pusei bija ieaudzis alā, sataustīja garās nūjas galu un pastūma to. Nūjai izslīdot cauri kupenai un atveroties gaisa caurumam, meitenei uzkrita sniegs. Viņu sveicināja svaiga gaisa pūsma un spilgti zils debess gabaliņš. Vētras spēki beidzot bija izsikuši, un, vējam norimstot, pēdējais krītošais sniegs caurumu bija nosprostojis.

Svaigais, vēsais gaiss padarīja skaidru meitenes galvu. "Putenis ir beidzies! Sniegs ir pārstājis krist! Beidzot sniegs ir pārstājis krist! Es varu iet mājās. Bet kā es tikšu no šejienes ārā?" Viņa dūra un bakstīja ar nūju, cenšoties paplašināt caurumu. Atdalījās liels gabals un cauri atvērumam iegāzās alā, pārklājot meiteni ar aukstu, slapju sniegu. "Ja es neuzmanīšos, aprakšu pati sevi. Man par to jāpadomā." Eila norāpās zemē un uzsmaidīja gaismai, kas plūda caur paplašināto spraugu. Viņa bija sajūsmā, dedzīgi vēloties iet projām, tomēr piespieda sevi nomierināties, lai visu pārdomātu.

Kaut uguns nebūtu nodzisusi - gribējās tēju! "Man šķiet, ka somā ir mazliet ūdens. Jā, labi," viņa nodomāja un padzērās. "Es nebūšu spējīga pagatavot neko ēdamu, bet no tā, ka izlaidīšu vienu maltīti, man nekas ļauns nenotiks. Katrā gadījumā es varu apēst nedaudz kaltētas brieža gaļas. Tā nav jācep." Viņa atkal pieskrēja pie alas izejas, lai pārliecinātos, ka debess vēl aizvien ir zila. "Tā, ko es lai ņemu līdzi? Par pārtiku nav jārūpējas, krājumi ir lieli, jo sevišķi kopš mamuta medībām."

Pēkšņi viss vienā rāvienā atausa atmiņā - mamuta medības, hiēnas nogalināšana, nāves lāsts. "Vai viņi patiesi ņems mani atpakaļ? Vai viņi patiesi mani atkal redzēs? Un ja nu ne? Kur tad es iešu? Bet Brūns teica, ka es varēšu atgriezties, tā viņš teica," Eila pieķērās šai domai.

"Labi, es neņemšu līdzi lingu, tas nu ir skaidrs. Ko darīt ar vācamo grozu? Krebs sadedzināja iepriekšējo. Nē, līdz nākamajai vasarai man tas nebūs vajadzīgs; tad es uztaisīšu jaunu. Manas drēbes… ņemšu līdzi visas drēbes, tās uzvilkšu mugurā, un varbūt dažus rīkus. Eila savāca kopā lietas, kuras grasījās ņemt līdzi, un sāka ģērbties. Viņa aplika trušādas oderītes un uzvilka abus apavu pārus, aptina kājas ar trušādām, ielika apmetnī rīkus, pēc tam kārtīgi aptina sev zvērādu. Eila uzlika savu āmrijas kapuci un ar zvērādām siltinātos roku apsējus un devās mājup.

Meitene nezināja, kāpēc viņai šķita svarīgi atstāt savu nelielo alu kārtībā, bet tas viņā radīja tādu kā nobeigtības apjausmu, it kā tā noliktu malā kaut ko pabeigtu. Eilai piemita iedzimta kārtības izjūta, ko vēl bija pastiprinājusi Iza, kuras zāļu krājumiem vajadzēja būt saliktiem noteiktā kārtībā. Meitene veikli visu saposa, atkal uzvilka roku apsējus un mērķtiecīgi piegāja pie sniega nosprostotās izejas. Viņa tiks ārā; Eila vēl nezināja, kā, bet viņa dosies atpakaļ uz klana alu.

"Es labāk izrāpšos ārā pa caurumu augšā, es nekad nespēšu izrakties cauri visam tam tunelim," viņa nosprieda. Eila sāka rāpties augšup pa lazdas krūmu, izmantojot nūju, kuru bija lietojusi gaisa cauruma paplašināšanai. Stāvot uz augšējiem zariem, kuri tikai nedaudz iegrima dziļajā sniegā zem meitenes svara, viņa izbāza galvu ārā pa caurumu un aizturēja elpu. Viņas kalnu pļavu nevarēja pazīt. No zara, uz kura tā stāvēja, sniegs lēzenā klājienā nolaidās lejup. Eila nespēja pazīt nevienu orientieri; visu klāja sniegs. "Kā gan es tikšu tam cauri? Tas ir tik dziļš." Meiteni pārņēma izbailes.

Pavērusies apkārt, viņa mēģināja noteikt, kur kas atrodas. "Tas bērzu puduris blakus staltajai eglei nav daudz lielāks par mani. Tur sniegs nevar būt pārāk dziļš. Bet kā es līdz turienei tikšu?" Viņa kārpījās, cenšoties tikt ārā no cauruma, kurā stāvēja, un, tā cīnoties, sadzina sniegu lejā līdz cietākam pamatam. Viņa pārlīda pāri malai un izstiepās uz sniega virsmas. Ķermeņa smagums sadalījās pa lielāku laukumu un neļāva meitenei iegrimt dziļāk.

Meitene uzmanīgi pierausās uz ceļiem un visbeidzot pieslējās kājās, stāvot tikai apmēram kādu pēdu zem apkārtējā sniega līmeņa. Viņa paspēra pāris nelielu solīšu uz priekšu, pieminot sniegu. Tās apavi bija vaļīgi apaļi ādas gabali, pie potītēm saņemti kopā, un abi apavu pāri padarīja iešanu nedaudz neveiklu, jo otrs pāris turējās vēl vaļīgāk, balona veidā apņemts ap pirmo. Lai gan tās nebija gluži sniega kurpes, tās tomēr sadalīja meitenes svaru lielākā laukumā un neļāva tai iegrimt pārāk dziļi vieglajā, pūderveidīgajā sniegā.

Tomēr iešana bija grūta. Mīdoties uz priekšu īsiem solīšiem, reizēm iegrimstot sniegā līdz pat gurniem, viņa lauzās uz to vietu, kur vajadzēja būt strautam. Sniegs, kas klāja aizsalušo ūdeni, nebija tik dziļš. Vējš bija sanesis milzīgu kupenu pie sienas, kurā atradās ala, bet citās vietās tas bija nopūtis zemi gandrīz kailu. Tur viņa apstājās, cenšoties izlemt, vai sekot aizsalušajam strautam līdz pat upei un tad doties uz alu pa garu apkārtceļu vai arī doties pa stāvāko, taisnāko ceļu lejup. Meitene bija nepacietīga, viņa nevarēja sagaidīt, kad beidzot atgriezīsies alā, un izlēma par labu īsākajam ceļam. Viņa nezināja, ka tas būs daudz bīstamāks.

Eila sāka uzmanīgi iet, bet ceļa meklēšana veicās lēni un smagi. Kad saule jau bija pacēlusies augstu debesīs, viņa bija nogājusi vēl tikai pusi no ceļa, kuru vasarā ar roku un kāju palīdzību spēja pieveikt laika spridl no agra mijkrēšļa līdz tumsai. Bija auksts, bet pusdienu saules spožie stari sasildīja sniegu; meitene sāka piekust un kļuva mazliet neuzmanīga.

Viņa sāka iet pa kailu, vēja appūstu taku, kas izveda uz stāvu, gludu, sniega klātu nogāzi, un sāniski paslīdēja, ejot pa akmeņainu uzbērumu. Slīdošie akmentiņi iekustināja dažus lielākus akmeņus, kas savukārt parāva līdzi vēl dažus. Akmeņi ievēlās sniega klātā paugurā, satricinot tā nedrošos pamatus, un Eila vienlaikus zaudēja ari savu atbalstu. Acumirkli viņa jau slīdēja un ripoja lejup pa nogāzi, peldot cauri krītošā sniega kaskādei, pašā vidū dārdošajai un dunošajai lavīnai.

Krebs gulēja nomodā, kad klusi parādījās Iza ar karstu tējas krūzi rokā.

-     Es zināju, ka esi nomodā, Kreb. Es domāju - tu varbūt gribēsi kaut ko karstu, pirms piecelies. Vētra pagājušo nakti beidzās.

-    Es zinu, aiz sienas varu redzēt zilas debesis.

Viņi sēdēja un abi kopā dzēra tēju. Pēdējā laikā tie bieži klusējot sēdēja kopā. Bez Eilas pie pavarda likās tukšs. Bija grūti noticēt, ka viena meitene spēj atstāt tik lielu tukšumu. Krebs un Iza centās to aizpildīt ar tuvību, smeļoties mierinājumu no savstarpējas kontaktēšanās, taču tas bija neliels mierinājums. Ubu māca grūtsirdība, un tā činkstēja. Neviens nespēja pārliecināt bērnu, ka Eila ir mirusi; meitene turpināja taujāt pēc tās. Viņa niekojās ar ēdienu un pazaudēja pusi, to vai nu izlejot, vai nosviežot zemē. Pēc tam alkal kļuva untumaina un prasīja vēl, novedot Izu līdz apjukumam, līdz tā zaudēja savaldīšanos un sāka bārties, bet tūdaļ atkal to nožēloja. Sieviete bija atsākusi klepot, un tas viņai daļu nakts neļāva gulēt.

Krebs bija novecojis vairāk, nekā šķita iespējams tik īsā laika sprīdī. Viņš nebija tuvojies nelielajam alas nodalījumam kopš tās dienas, kad bija nolicis alu lāča baltos kaulus divās paralēlās rindās, pēdējam kreisās puses kaulam ieduroties lāča galvaskausa pamatnē un izlienot ārā pa kreisās acs dobumu, un kad aprautām, skarbām zilbēm bija skaļi izrunājis ļauno garu vārdus, dāvājot tiem atzīšanu un varu. Viņš nevarēja saņemties, lai atkal paskatītos uz kauliem, un viņam nebija vēlēšanās izmantot skaistās, plūstošās kustības, kādas viņš lietoja, lai sazinātos ar labvēlīgākiem gariem. Krebs jau kādu laiku nopietni prātoja, vai neatkāpties un nenodot mogura pienākumus Gūvam.

Kad vecais burvis par to ierunājās, Brūns centās viņu pierunāt, lai vēl padomā.

-    Ko tad tu darīsi, Mogur?

-    Ko tad cilvēks dara, kad aiziet atpūtā? Es kļūstu par vecu, lai tik ilgi sēdētu tajā vecajā alā. Mans reimatisms aizvien vairāk liek par sevi manīt.

-     Nesasteidz, Kreb, - vadonis maigi pamāja. - Padomā vēl kādu laiku.

Krebs padomāja un bija jau nolēmis todien paziņot savu lēmumu.

-    Es domāju, ka ļaušu Gūvam kļūt par moguru, Iza, - Krebs pamāja blakus sēdošajai sievietei.

-    To vari izlemt vienīgi tu pats, Kreb, - viņa atbildēja. Viņa necentās viru atrunāt. Iza zināja, ka kopš dienas, kad viņš bija uzlicis Eilai nāves lāstu, vira sirds vairs neilgojās pēc šī goda, lai gan tā bija visa viņa dzīve.

-    Laiks jau ir pagājis, vai ne, Kreb? - Iza vaicāja.

-    Jā, laiks ir pagājis, Iza.

-    Kā gan viņa zinās, ka laiks ir pagājis? Neviens nespētu ieraudzīt mēnesi tādā vētrā.

Krebs atcerējās, kā reiz kādai mazai meitenei bija ierādījis, kā skaitīt gadus līdz laikam, kad viņai varēs būt bērns, un domāja par to vecāko meiteni, kura pati skaitīja mēness cikla dienas. - Ja Eila būtu dzīva, viņa zinātu, Iza.

-    Bet vētra bija tik neganta. Neviens tādā nespētu iziet ārā.

-    Nedomā par to. Eila ir mirusi.

-    Es zinu, Kreb, - Iza atbildēja ar bezcerīgiem žestiem. Krebs skatījās uz savu ciltsmāsu, domāja par tās bēdām, un tam gribējās tai kaut ko dāvāt, kādu saprotošu žestu.

-     Man nevajadzētu tev to teikt, Iza, bet laiks jau ir garām; viņas gars ir pametis šo pasauli, un ļaunie gari tāpat. Vairs nekas nedraud. Viņas gars sarunājās ar mani pirms aiziešanas no šis pasaules. Viņš teica, ka mīl mani. Tas bija tik īsts, ka es gandrīz tam padevos. Bet nolādēta cilvēka gars ir visbīstamākais. Tas vienmēr cenšas tevi apmuļķot, lai tu noticētu, ka tas ir īsts, tā cenšoties tevi paņemt sev līdzi. Es gandrīz vēlos, kaut būtu gājis.

-    Es zinu, Kreb. Kad viņas gars nosauca mani par māti, es… es… - Iza pacēla rokas augšup, viņa nespēja parunāt.

-     Viņas gars man lūdzās, lai es nesadedzinu tās zāļu somu, Iza. Asaras saskrēja tai acis, tāpat kā toreiz, kad viņa vēl bija dzīva. Tas bija pats ļaunākais. Man šķiet: ja nebūtu jau iemetis uguni, būtu viņai to atdevis. Tomēr tas bija pēdējais gājiens. Tad gars beidzot devās projām.

Krebs piecēlās, ietinās zvērādā un pasniedzās pēc nūjas. Iza vēroja viņu; tagad viņš reti kad pameta savu pavardu. Viņš piegāja pie alas ieejas un ilgu laiku stāvēja tur, lūkojoties ārā uz mirdzošo sniegu. Viņš neatgriezās, līdz Iza sūtīja Ubu, lai tā pasauktu vīru ēst. Viņš atnāca pie pavarda drīz pēc meitenes. Iza tam pievienojās vēlāk.

-    Ir auksts, Kreb. Tev nevajadzētu tā stāvēt vējā, - viņa pamāja.

-    Pirmo reizi pēc tik daudzām dienām ir skaidra debess. Ir patīkami ieraudzit kaut ko citu, nevis to gaudojošo sniegputeni.

-Jā, bet ik pa brītiņam nāc pie ugunskura un sasildies.

Krebs vairāk reižu kliboja uz priekšu un atpakaļ no pavarda uz ieeju, ilgi stāvot un lūkojoties ārā uz ziemas ainavu. Bet, dienai ejot uz beigu pusi, viņš tur stāvēja aizvien retāk un retāk. Ēdot vakariņas, kad krēsla pamazām pārvērtās tumsā, viņš pamāja Izai. - Es aiziešu uz Bruņa pavardu, kad beigsim ēst. Es viņam teikšu, ka no šī brīža Gūvs būs mogurs.

-    Labi, Kreb, - sieviete teica ar noliektu galvu. Gaidīt bija bezcerīgi. Tagad viņa zināja, ka tas ir bezcerīgi.

Krebs piecēlās, kad Iza vāca nost ēdienu. Pēkšņi no Bruņa pavarda atskanēja izbaiļu kliedziens. Iza pacēla galvu. Savāda parādība, pilnībā klāta ar sniegu, stāvēja alas ejā un sita pret zemi kājas.

-    Kreb! - Iza sauca. - Kas tas ir?

Krebs kādu mirkli cieši lūkojās, kā sargājoties no svešiem gariem. Tad viņa acis plaši iepletās.

-     Tā ir Eila! - viņš iekliedzās un klibodams steidzās pie viņas; aizmirsis par savu nūju, aizmirsis par savu cieņu un aizmirsis visas tradīcijas, kas neļauj izrādīt jūtas ārpus sava pavarda; viņš apkampa meiteni un piespieda sev pie krūts.

-             17

-     Eila? Vai tā patiesi ir Eila, Kreb? Vai tas nav viņas gars? - Iza žestikulēja, vecajam vīram vedot apsnigušo meiteni uz savu pavardu. Viņa baidījās tam noticēt, baidījās, ka meitene, kas izskatījās tik īsta, varētu pārvērsties par parādību.

-    Tā ir Eila, - Krebs pamāja. - Laiks ir pagājis. Viņa ir pieveikusi ļaunos garus; viņa ir atgriezusies pie mums.

-     Eila! - Iza piesteidzās pie meitenes ar atplestām rokām un apskāva to cieši un ar mīlestību, pat nemanot slapjo sniegu. Ne tikai sniegs tās padarīja slapjas. Eila raudāja prieka asaras par visiem. Uba raustīja meiteni, ko Iza bija cieši apskāvusi.

-     Eila, Eila pārnākusi mājās! Uba zina - Eila nav mirusi! - bērns apgalvoja ar tāda cilvēka pārliecību, kas zina, ka tam no sākta gala bijusi taisnība. Eila pacēla bērnu un tik cieši to saspieda, ka meitene locījās, lai tiktu vaļā un atgūtu elpu.

-    Tu slapja! - Uba rādija, kad beidzot atsvabināja rokas.

-     Eila, velc nost tās slapjās drēbes! - Iza skubināja un sāka rosīties, piemetot malku ugunij un meklējot kādas drēbes, ko meitenei uzģērbt, vairāk gan, lai apslēptu savas spēcīgās jūtas, nevis izrādītu sadzīviskas rūpes. - Tu nomirsi no saaukstēšanās.

Iza samulsumā skatījās uz meiteni, pēkšņi apjaušot, ko pateikusi. Meitene pasmaidīja.

-    Tev taisnība, māt. Es saaukstēšos, - viņa žestikulēja un noņēma apmetni un kapuci. Eila apsēdās un pūlējās atsiet slapjās, uzbriedušās apavu saites.

-     Esmu izsalkusi. Vai nav kaut kas ēdams? Es visu dienu neesmu ēdusi, - meitene teica, aplikusi vienu no Izas vecajiem apmetņiem. Tas bija nedaudz par mazu un par īsu, bet sauss. - Es būtu atgriezusies agrāk, taču iekļuvu šļūdonl, kāpjot lejā no kalna. Par laimi, man neuzgāzās pārāk daudz sniega, bet pagāja ilgs laiks, kamēr es izrakos ārā.

Izas samulsums ilga tikai mirkli. Eila būtu varējusi stāstīt, ka gājusi caur uguni, lai atgrieztos, un Iza būtu ticējusi. Pati meitenes atgriešanās jau bija pierādījums tās neuzvaramībai. Ko gan tāds nieka šļū- donis varēja tai nodarīt? Sieviete pasniedzās pēc Eilas zvērādas, lai izkarinātu to žāvēties, bet pēkšņi atrāva roku, aizdomīgi aplūkodama svešo briežādu.

-    Kur tu ņēmi šo apmetni, Eila? - viņa vaicāja.

-    Es to izgatavoju.

-    Vai tā ir… vai tā ir no šīs pasaules? - sieviete bažīgi vaicāja. Eila atkal pasmaidīja.

-    Pavisam droši no šīs pasaules. Vai tu jau aizmirsi? Es protu medīt.

-     Nesaki to, Eila! - Iza satraukti aizrādīja. Viņa pagrieza muguru tā, lai vērojošie klana ļaudis neredzētu, un neuzkrītoši žestikulēja. - Tev taču nav lingas, vai ne?

-     Nē, es to atstāju tur. Tomēr tas neko nemaina. Visi to zina, Iza. Man bija kaut kas jādara pēc tam, kad Krebs visu bija sadedzinājis. Vienīgais veids, kā tikt pie apmetņa, bija medīt. Adas jau neaug ne vītolos, ne eglēs.

Krebs klusi vēroja, nespēdams noticēt, ka meitene patiesi ir atgriezusies. Bija dzirdēti gadījumi, ka cilvēki atgriezušies pēc nāves lāsta, tomēr viņš vēl aizvien neticēja, ka tas ir iespējams. Viņā ir kas savāds, viņa ir mainījusies. Viņa ir kļuvusi pašpārliecinātāka, vairāk pieaugusi. Nav brīnums - pēc visa tā, ko meitene ir pārdzīvojusi. Viņa arī atceras. Viņa zina, ka es sadedzināju tās lietas. Interesanti, ko vēl viņa atceras? Kā tas ir - atrasties garu pasaulē?

-     Gari! - viņš pamāja, pēkšņi atcerējies. - Kauli vēl aizvien ir salikti! Man jāiet noņemt lāstu.

Krebs aizsteidzās, lai izjauktu alu lāča kaulu rakstu, kas vēl aizvien bija salikts, apzīmējot nāves lāstu. Viņš paķēra lāpu, kas dega ārpusē sienas spraugā, iegāja alā un, nonācis nelielajā telpā šaurās ejas galā, pārsteigumā noelsās. Alu lāča galvaskauss bija izkustējies, garais kauls vairs neatradās izdurts cauri acs dobumam, zīme jau bija izjaukta.

Alā kopā ar klana ļaudīm dzīvoja daudz sīku grauzēju, kurus pievilināja pārtikas krājumi un siltums. Kāds no tiem acīmredzot bija steidzies garām vai uzlēcis uz galvaskausa, apgāžot to. Krebs viegli noskurinājās, uzlika aizsardzības zīmi, tad aiznesa kaulus atpakaļ uz kaudzi alas dziļumā. Ejot ārā, viņš pamanīja Bruņu to gaidām.

-            Brun, - Mogurs žestikulēja, ieraudzījis viru. - Es nespēju noticēt. Tu zini, ka neesmu šeit bijis, kopš uzliku lāstu. Neviens nav te bijis. Es vienkārši ienācu, lai to izjauktu, bet tas jau bija izjaukts. - Viņa sejas izteiksme pauda izbrīnu un bijību.

-    Kā tu domā: kas notika?

-             Tas droši vien būs bijis viņas totēms. Laiks ir pagājis; varbūt totēms ir izjaucis zīmi, lai meitene varētu atgriezties, - burvis atbildēja.

-             Tev droši vien ir taisnība, - vadonis iesāka nākamo žestu, tad nosvārstljās.

-    Vai tu gribēji ar mani runāt, Brun?

-             Es gribu ar tevi runāt zem četrām acim. - Viņš atkal samin- stinājās. - Piedod, ka iejaucos. Es ielūkojos tavā pavardā. Meitenes atgriešanās ir pārsteigums.

Visi klana locekļi bija pārkāpuši tradiciju aizgriezt acis, lai izvairītos no ielūkošanās cita pavarda teritorijā. Viņi nespēja pretoties. Tie nekad agrāk nevienu nebija redzējuši atgriežamies no mirušajiem.

-             Tas ir saprotams šādos apstākļos. Tev nevajag satraukties, - Mogurs atbildēja un turpināja iet.

-            Ne jau par to es gribēju runāt ar tevi, - Brūns iebilda, izstiepjot roku, lai aizkavētu veco burvi. - Es gribu tev vaicāt par rituāliem. - Mogurs gaidīja, vērojot, kā Brūns meklē īstos vārdus. - Par rituālu tagad, kad viņa ir atgriezusies.

-             Nav vajadzīgi nekādi rituāli, briesmas ir garām. Ļaunie gari ir projām, nav nepieciešama aizsardzība.

-    Es nedomāju tādu rituālu.

-    Kādu tad tu domā?

Brūns atkal svārstījās, tad sāka no jauna. - Es vēroju, kā viņa sarunājās ar tevi un Izu. Vai tu ievēroji izmaiņas viņā, Mogur?

-            Ko tu domā ar tām izmaiņām? - Krebs piesardzīgi pamāja, nebūdams pārliecināts par Bruņa nodomu.

-            Viņai ir spēcīgs totēms; Drūgs vienmēr apgalvoja, ka viņa ir laimīga. Viņš domā, ka viņas totēms nes veiksmi arī mums. Iespējams, ka viņam ir taisnība. Viņa nekad nebūtu atgriezusies, ja tai nebūtu veiksme un spēcīga aizsardzība. Man šķiet, ka viņa to tagad zina. Ar šo es domāju to atšķirīgo.

-            Jā, man šķiet - es pamanīju tamlīdzīgu atšķirību. Bet es tomēr nesaprotu, kāds tam sakars ar rituāliem.

-    Vai atceries sapulci pēc mamuta medībām?

-    Vai tu domā to reizi, kad tu viņu iztaujāji?

-     Nē, to, kas bija pēc tam, bez viņas. Esmu bieži domājis par to sapulci kopš viņas aiziešanas. Es nedomāju, ka viņa atgriezīsies, tomēr es zināju: ja tas notiks, tas nozīmēs, ka viņas totēms ir ārkārtīgi stiprs, pat vēl spēcīgāks, nekā mēs domājām. Es prātoju par to, ko mums vajadzētu darīt, ja viņa tiešām atgrieztos.

-     Ko tad mums vajadzētu darīt? Mums nekas nav jādara. Ļaunie gari ir prom, Brun. Viņa ir atgriezusies, bet viņa ir tāda, kāda bijusi vienmēr. Viņa ir vienkārši meitene, nekas nav mainījies.

-     Bet ja nu es gribu kaut ko mainīt? Vai tādam gadījumam ir rituāls?

Mogurs centās uzminēt. - Rituāls - kam? Tev nav vajadzīgs rituāls, lai izmainītu savu attieksmi pret meiteni. Kas tās par izmaiņām? Es tev neko nevaru pateikt par rituāliem, ja es nezinu, kam tie nepieciešami.

-    Viņas totēms pieder pie klana totēmiem, vai ne? Vai mums nevajadzētu raudzīt, lai visi totēmi justos laimīgi? Es gribu, lai tu noturi rituālu, Mogur, bet tev man jāpasaka, vai tāds rituāls pastāv.

-    Brun, tu runā nesaprotami.

Brūns paslēja augšup rokas, atmetot centienus saprasties. Kamēr Eila bija projām, viņam bija daudz laika pārdomāt, ko bija izteikuši vīri. Taču prātojumu pārsteidzošo rezultātu vadonis nespēja izskaidrot Moguram.

-    Visa tā lieta ir nesaprotama, kā lai es to padaru saprotamu? Kurš gan cerēja, ka viņa pārradīsies? Es nesaprotu garus, nekad neesmu tos sapratis. Es nezinu, ko viņi grib, tāpēc šeit esi tu. Bet tu neko daudz nepalīdzi! Visa tā doma ir vienkārši smieklīga. Es labāk padomāšu par to vēlreiz.

Brūns apsviedās uz papēža un cienīgi aizgāja, pametot pavisam samulsušo burvi vienu. Nogājis dažus soļus, viņš pagriezās atpakaļ.

-     Pasaki meitenei, ka gribu viņu redzēt, - viņš pamāja un devās tālāk uz savu pavardu.

Krebs grozīja galvu, atgriežoties pie pavarda. - Brūns grib redzēt Eilu, - atgriezies viņš paziņoja.

-    Vai viņš teica, ka grib to redzēt tūliņ? - Iza jautāja, pagrūžot tai priekšā vēl ēdienu. - Viņam taču nebūs nekas pretim, ja viņa pabeigs ēst?

-     Esmu paēdusi, māt. Es vairs nespēju apēst nevienu kumosu. Iešu tūliņ.

Eila devās uz kaimiņu pavardu un ar nolaistu galvu apsēdās pie klana vadoņa kājām. Viņam kājās bija tie paši apavi, nolietoti un ielocījušies izvalkātajās vietās. Pēdējo reizi, kad meitene skatijās uz šiem apaviem, viņa bija pārbijusies. Sev par pārsteigumu, viņa nepavisam nebaidījās no Bruņa, taču izjuta lielāku cieņu. Meitene gaidīja. Viņam bija vajadzīgs ārkārtīgi ilgs laiks, lai ļautu tai runāt. Beidzot viņa sajuta uzsitienu uz pleca un palūkojās augšup.

-    Redzu, ka esi atgriezusies, Eila, - viņš neveikli iesāka. Brūns īsti nezināja, ko lai saka.

-    Jā, Brun.

-    Esmu pārsteigts, tevi redzot. Es necerēju.

-     ŠI meitene ari necerēja, ka atgriezīsies.

Brūns jutās apjucis. Viņš gribēja runāt ar Eilu, taču nezināja, ko viņai teikt, un nezināja ari, kā lai beidz šo apmeklējumu, ko bija ierosinājis. Eila gaidīja, tad uzdeva jautājumu.

-    Šī meitene grib runāt, Brun.

-    Tu vari runāt.

Viņa minstinājās, cenšoties atrast pareizos vārdus tam, ko gribēja pateikt.

-    Meitene ir laimīga, ka ir atgriezusies, Brun. Ne vienu reizi vien es biju pārbijusies, ne vienu reizi vien es domāju, ka nekad neat- griezīšos.

Brūns norūcās. "Par to esmu pārliecināts," viņš nodomāja.

-     Bija grūti, bet es domāju, ka mans totēms mani sargāja. Sākumā bija ļoti daudz darba, man neatlika laika domāt. Bet, kad mani iesprostoja, man nebija nekā cita, ko darīt.

"Darba? Iesprostoja? Kas tā garu pasaule ir par pasauli?" Brūns gandrīz uzdeva meitenei jautājumu, taču pārdomāja. Īstenībā viņš nemaz negribēja to zināt.

-    Man šķiet, ka tad es sāku kaut ko saprast.

Eila apklusa, vēl aizvien meklējot vārdus. Viņa vēlējās paust jūtas, kas būtu radniecīgas pateicībai, tomēr ne tā, kā parasti izjuta pateicību, ne tādu pateicību, kas savā ziņā izteica pienākumu vai kādu sieviete parasti izrādīja vīrietim. Eila vēlējās tam kaut ko teikt kā cilvēkam, viņa gribēja sacīt, ka ir sapratusi. Viņa gribēja pateikties, pateikties par to, ka viņš bija dāvājis tai iespēju, bet nezināja, kā īsti to izdarīt.

-    Brun, meitene ir… ir tev pateicīga. Tu to teici man. Tu teici, ka esi pateicīgs par Braka dzīvību. Es esmu pateicīga tev par savējo.

Brūns atgāza atpakaļ galvu un pētīja meiteni - slaidu, ar plakanu seju un zilām acīm. Vismazāk viņš bija gaidījis meitenes pateicību. Viņš bija to nolādējis. Taču meitene nebija teikusi, ka ir pateicīga par nāves lāstu, viņš nodomāja, viņa teica, ka ir pateicīga par savu dzīvību. Vai viņa bija sapratusi, ka tam nebija izvēles? Vai viņa bija sapratusi, ka Brūns bija tai devis vienīgo iespēju, ko varēja dot? Vai šī savādā meitene to bija sapratusi labāk par viņa medniekiem, labāk pat par Moguru? "Jā," viņš nosprieda, "viņa tiešām bija sapratusi." Tajā brīdī Brūns izjuta pret Eilu kaut ko tādu, ko nekad agrāk nebija jutis pret sievieti. Tajā brīdi viņš vēlējās, kaut viņa būtu vīrietis. Viņam vairs nebija jādomā par to, ko viņš gribēja jautāt Moguram. Viņš zināja.

-    Es nezinu, ko viņi plāno, es domāju, ka pat pārējie mednieki to nezina, - Ebra teica. - Es zinu vien to, ka nekad neesmu redzējusi Bruņu tik nervozu.

Sievietes sēdēja vienkopus, gatavojot ēdienu svētkiem. Tās nezināja svētku iemeslu - Brūns vienkārši tovakar lika sagatavoties svētkiem un viņas apbēra Izu un Ebru ar jautājumiem, cenšoties saņemt kādu mājienu.

-     Mogurs visu dienu un pusi nakts ir pavadījis vietā, kur tiekas ar gariem. Ir jānotiek rituālam. Tam jābūt rituālam. Kamēr Eila bija projām, viņš tai vietai netuvojās; nu viņš gandrīz nenāk no turienes ārā, - Iza komentēja. - Un, kad iznāk, tad ir tik sapņains, ka aizmirst paēst. Dažreiz pat ēdot viņš aizmirst, ka jāēd.

-     Bet, ja viņiem paredzēts rituāls, kāpēc Brūns pusi dienas pavada alas dibenā tīrot? - Ebra māja. - Kad es piedāvājos to izdarīt, viņš aizdzina mani projām. Viņiem jau ir vieta rituāliem; kāpēc viņam jāstrādā kā sievietei, tīrot alu tur dziļumā?

-     Kas cits tas var būt? - Iza jautāja. - Šķiet, ka katru reizi, kad paskatos, Brūns un Mogurs ir sabāzuši galvas kopā. Un, pamanījuši mani, tie ar vainīgu sejas izteiksmi apklust. Ko gan citu tie abi varētu plānot? Un kāpēc mums šovakar būs svētki? Mogurs uzturas alas dziļumā, kuru Brūns tīra visu dienu. Reizēm viņš ieiet garu mājokli, bet tūliņ atkal nāk ārā. Izskatās, it kā viņš kaut ko nestu, taču tur ir tik tumšs, ka es neko neredzu.

Eila vienkārši priecājās par sabiedrību. Pēc piecām dienām viņai vēl aizvien bija grūti noticēt, ka ir atgriezusies klana alā un ka kopā ar sievietēm sēž un gatavo maltīti, it kā nekad nebūtu bijusi projām.

Tas nebija gluži tāpat. Sievietes nejutās pārāk ērti viņas klātbūtnē. Tās bija domājušas, ka meitene ir mirusi; viņas atgriešanās dzīvē nebija nekas cits kā brīnums. Viņas nezināja, ko runāt ar tādu, kas bijusi garu pasaulē un atkal atgriezusies. Eila neuztraucās, viņa vienkārši priecājās, ka ir atgriezusies. Meitene vēroja, kā Braks nedroši pie- tenterē pie mātes, lai tā viņu pabarotu.

-    Kā ir ar Braka roku, Oga? - viņa vaicāja jaunajai mātei, kas sēdēja tai blakus.

-    Apskaties pati, Eila. - Viņa pavēra zēna apmetni un parādīja Eilai tā roku un plecu. Dienu pirms tavas atgriešanās Iza noņēma stiprinājumu. - Viņa roka ir kārtībā, vienīgi mazliet vājāka par otru roku. Iza saka: kad viņš to sāks atkal izmantot, tā kļūs stiprāka.

Eila lūkojās uz sadziedētajām brūcēm un saudzīgi aptaustīja kaulu, tikmēr nopietnais puisēns lielām acīm raudzījās meitenē. Sievietes uzmanījās un izvairījās pieminēt tematus, kas kaut attāli bija saistīti ar Eilas lāstu. Bieži vien kāda iesāka sarunu, bet teikuma vidū nolaida rokas, saprotot, pie kā tā novedis. Tas radīja saspīlējumu parasti sirsnīgajās sarunās, kad sievietes sapulcējās, lai kopā strādātu.

-     Rētas vēl ir sarkanas, bet ar laiku tām vajadzētu izzust, - Eila teica un uzlūkoja zēnu. - Vai tu esi stiprs, Brak? - Viņš pamāja. - Parādi man, cik stiprs. Vai vari nospiest manu roku uz leju? - Eila pastiepa savu roku. - Nē, ar to roku ne, ar otru, - viņa pamācīja, kad zēns bija pastiepis nesavainoto roku. Braks samainīja rokas un spieda lejup meitenes roku. Eila pretojās vienīgi tik daudz, lai justu spiediena spēku, tad ļāva noliekt savu roku lejup. - Tu esi stiprs puika, Brak. Kādu dienu tu būsu drosmīgs mednieks, tāds kā Brouds.

Meitene izstiepa rokas, lai redzētu, vai viņš nāks pie tās. Sākumā tas aizgriezās projām, tad pārdomāja un ļāva Eilai sevi pacelt. Viņa to pacēla augstu gaisā, tad paņēma klēpi paauklēt. - Braks ir liels puisis. Tik smags, tik drukns. - Dažus mirkļus viņš sēdēja, ērti iekārtojies Eilas klēpī, bet, atklājis, ka viņa negrasās to pabarot, puisēns izlocījās, lai nokļūtu atpakaļ pie mātes, un sāka ēst no krūts, lūkojoties lielām, apaļām acīm uz Eilu.

-    Tu esi tik laimīga, Oga. Viņš ir brīnišķīgs bērns.

-     Es nebūtu tik laimīga, ja nebūtu bijis tevis, Eila. - Oga beidzot bija pieskārusies tematam, no kura tās par visām varēm bija centušās izvairīties. - Nekad neesmu tev teikusi, cik esmu tev pateicīga. Vispirms biju pārāk satraukusies par viņu un nezināju, ko lai saka. Tu arī īpaši nevēlējies runāties, un tad tu jau biji projām. Es vēl aizvien nezinu, ko lai saku. Nekad necerēju tevi atkal ieraudzit; grūti noticēt, ka esi atgriezusies. Tas nebija pareizi, ka tu pieskāries ierocim, un es nevaru saprast, kāpēc tev gribējās medīt, tomēr esmu priecīga, ka tu to izturēji. Es nevaru izteikt, cik ļoti. Es jutos tik šausmīgi, kad tu biji… kad tev vajadzēja aiziet, tomēr esmu laimīga, ka tu atgriezies.

-     Es arī, - Ebra pievienojās. Pārējās sievietes piekrītoši māja ar galvu.

Eilu aizkustināja, ka tās visas bez aizspriedumiem viņu pieņēma, un visiem spēkiem centās apvaldīt asaras, kas uzradās pārāk ātri. Viņa baidījās, ka sievietes jutīsies neērti, ja viņas acīs būs asaras.

-    Es priecājos, ka esmu atpakaļ, - viņa pamāja, bet asaras tai vairs neklausīja. Tagad Iza zināja, ka meitenes acis asaroja, kad to pārņēma kādas stipras jūtas, nevis slimības dēļ. Arī pārējās sievietes bija pieradušas pie šis Eilas īpatnības un bija sākušas saprast asaru nozīmi. Viņas tikai saprotoši māja ar galvu.

-     Kā tas bija, Eila? - jautāja Oga ar satraukuma un līdzjūtības pilnām acīm. Eila kādu mirkli domāja.

-     Vientuļi, - viņa atbildēja. - Ļoti vientuļi. Man tik ļoti jūs visu pietrūka. - Sieviešu acis pauda tik lielu žēlumu, ka Eilai bija kaut kas jāsaka, lai izjauktu šo noskaņojumu. - Man pietrūka pat Brouda, - viņa piebilda.

-     Hhmm, - Aga ierunājās. - Tas būs bijis stipri vientuļi. - Tad, nedaudz samulsusi, sieviete uzmeta acis Ogai.

-    Es zinu, ka viņš var būt neciešams, - Oga atzina. - Taču Brouds ir mans vīrietis, un viņš nemaz nav tik slikts pret mani.

-     Nē, neatvainojies viņa vietā, Oga, - Eila maigi teica. - Visi zina, ka Brouds par tevi rūpējas. Tev jālepojas, ka esi viņa sieva. Viņš būs vadonis, un viņš ir drosmigs mednieks, viņš pat bija pirmais, kas ievainoja mamutu. Tu tur neko nevari līdzēt, ka es viņam nepatiku. Daļa vainas jāuzņemas man pašai; es neesmu vienmēr izturējusies pret viņu tā, kā man būtu vajadzējis to darīt. Es nezinu, kā tas sākās, un nezinu, kā to izbeigt; es to darītu, ja spētu, taču tev par to nav jāsatraucas.

-    Viņš vienmēr ir bijis garastāvokļa cilvēks, - Ebra piebilda. - Viņš nelīdzinās Brūnam. Es sapratu, ka Moguram taisnība, kad viņš teica, ka Brouda totēms ir Pinkainais Degunradzis. Domāju, ka tu savā ziņā esi palīdzējusi viņam mācīties savaldīties, Eila. Tas viņam ļaus kļūt par labāku vadoni.

-     Nezinu, - Eila papurināja galvu. - Domāju, ka viņš būtu savaldīgāks, ja es nebūtu tuvumā. Man šķiet, ka es pamodinu viņā to sliktāko.

Sekoja saspīlēts klusums. Sievietes parasti tik atklāti nepārrunāja savu vīriešu trūkumus, tomēr saruna bija izkliedējusi saspringto gaisotni ap meiteni. Iza prātīgi nolēma, ka laiks pārtraukt šo tematu.

-    Vai kāds nezina, kur stāv jamss? - viņa pamāja.

-     Man liekas, tas bija tajā vietā, ko Brūns iztīrīja, - Ebra atbildēja. - Iespējams, mēs to vairs neatradīsim līdz nākamajai vasarai.

Brouds ieraudzīja, ka Eila sēž kopā ar sievietēm, un savilka uzacis, pamanījis meiteni turam Braku klēpi un to vērojam. Tas lika vīrietim atcerēties, ka tieši viņa bija izglābusi zēna dzīvību, un atgādināja, ka viņa bijusi lieciniece tā pazemojumam. Brouds bija tikpat satraukts par Eilas atgriešanos kā pārējie. Pirmo dienu viņš vēroja meiteni ar bijību un zināmām bažām. Bet izmaiņas, kuras Krebs bija izskaidrojis ar meitenes pieaugošo briedumu un kuras Brūns bija uztvēris kā viņas pašas veiksmes apzināšanos, Brouds uzskatīja par kliedzošu nekaunību. Pārbaudījumā ar sniegu Eila bija guvusi ne vien pārliecību, ka ir spējīga izdzīvot, bet arī mierīgi pieņemt aizvainojošos dzīves sīkumus. Pēc smagā pārdzīvojuma, pēc cīņas uz dzīvību un nāvi tāds nieks kā pārmetumi, kuru iespaids jau sen bija izzudis to pārāk biežās lietošanas dēļ, nespēja ietekmēt meitenes rāmo nosvērtību.

Eilai bija pietrūcis Brouda. Savā absolūtajā izolētlbā Eilai pat labāk būtu patikuši viņa apvainojumi nekā kailais tukšums, kļūstot pilnīgi neredzamai to cilvēku acīs, kurus tā mīlēja. Dažas pirmās dienas viņa ar patiku izbaudija viņa ciešo, kaut arī aizvainojošo uzmanību. Viņš ne tikai novēroja meiteni, viņš ar skatienu pavadīja katru tās kustību.

Trešajā dienā kopš meitenes atgriešanās atjaunojās vecās attiecības, tomēr tās nedaudz atšķīrās. Eilai nevajadzēja piespiesties, lai noliektos viņa gribas priekšā, viņas atbildē pat nebija slēptas augstprātīgas samierināšanās. Viņa bija patiesi vienaldzīga. Viņš nespēja neko izdarīt, lai to satrauktu. Viņš varēja klepot un lādēties, un satracināt sevi līdz pat eksplozīvas vardarbības robežai. Tam nebija nekāda rezultāta. Viņa pacietīgi, lai arī negribīgi, piekrita vīrieša visneiedomājamākajām prasībām. Lai gan bez nodoma, Eila dāvāja viņam nelielu atstumtības devu, kura pašai bija tikusi iedalīta tik bagātīgi. Viņa izslēdza Broudu no savām atbildes reakcijām. Uz viņa visspēcīgākajiem niknuma uzliesmojumiem, kurus tas apvaldīja tikai ar milzīgu piepūli, atbilde līdzinājās kā reakcijai uz blusas kodienu; pat vēl mazāk, jo pēc blusas kodiena vismaz varēja pakasīties. Tas bija pats sliktākais, ko viņa varēja darīt, - viņa to tracināja.

Brouds alka pēc uzmanības, no tās viņš atplauka. Viņam tā bija nepieciešamība. Nekas nespēja izraisīt viņā tik dziļu vilšanos kā kāds, kas nepievērsa tam uzmanību. Dziļākajā būtībā viņam bija vienalga, vai reakcija bija pozitīva vai negatīva, taču tai bija jābūt. Brouds droši zināja, ka meitene bija vienaldzīga, tāpēc ka bija redzējusi tā pazemojumu, bija lieciniece viņa apkaunojumam, tai nebija cieņas pret viņa autoritāti. Daļēji viņam bija taisnība. Eila apzinājās ārējās robežas vīrieša varai pār viņu, bija pārbaudījusi tā iekšējā spēka izturību un atklājusi - gan viens, gan otrs bija nepietiekams, lai iegūtu tās cieņu. Tomēr vienīgais iemesls nebija tikai tas, ka Eila to necienīja un nereaģēja uz viņu, sieviete uzurpēja uzmanību, ko sagaidīja viņš.

Meitene pievērsa sev ievērību jau ar savu parādīšanos, un viss, kas bija ar viņu saistīts, saasināja uzmanību: viņas spēcīgais totēms; dalīšanās pavardā un mīlestībā ar briesmīgo burvi; mācības, lai kļūtu par zāļu sievu; Onas dzīvības izglābšana; viņas prasme apieties ar lingu; hiēnas nogalināšana, kas izglāba Brakam dzīvību, un nu - atgriešanās no garu pasaules. Ik reizi, kad Brouds bija demonstrējis lielu drosmi un godīgi nopelnījis klana apbrīnu, cieņu un uzmanību, Eila to pārspēja.

Brouds no attāluma nikni raudzījās uz meiteni. "Kāpēc viņai vajadzēja atgriezties? Visi par viņu runā; viņi vienmēr par to runā. Kad es nogalināju bizonu un kļuvu par vīru, visi runāja par viņas stulbo totēmu. Vai viņa stājās pretim uzbrūkošajam mamutam? Vai viņu gandrīz samina, mēģinot pārgriezt tam cīpslas? Nē. Viņa tik vien spēja, kā izsviest ar lingu pāris akmeņu, un vīri tik vien zināja, kā domāt par viņu. Brūns un viņa sapulces - viss saistīts ar Eilu. Un toreiz viņš nespēja izlemt pareizi, un nu viņa ir atkal atpakaļ, un tie visi par viņu runā. Kāpēc viņai viss vienmēr jāsabojā?"

-      Kreb, kāpēc tu tā dldies? Es neatceros, ka jelkad būtu redzējusi tevi tik satrauktu. Tu uzvedies kā jauneklis, kuram tūliņ jāiegūst sava pirmā sieviete. Vai gribi, lai es pagatavoju tev krūzi tējas nervu nomierināšanai? - Iza vaicāja, kad burvis pielēca kājās trešo reizi, jau devās projām no pavarda, pārdomāja, atgriezās un atkal apsēdās.

-    Kas tev liek domāt, ka esmu satraukts? Es tikai cenšos visu atcerēties un mazliet meditēt, - viņš muļķīgi atbildēja.

-    Kas tev jāatceras? Tu gadiem ilgi esi bijis mogurs, Kreb. Nav tāda rituāla, kuru tu nespētu novadīt pat miegā. Un es nekad neesmu redzējusi tevi meditējam, ik pa brīdim lecot kājās. Kāpēc tu man neļauj uzliet tev mazliet tējas?

-    Nē. Nē. Man nevajag nekādu tēju. Kur ir Eila?

-    Tur viņa ir, aiz pēdējā pavarda, meklē jamsu. Kas ir?

-    Es tikai gribēju zināt, - Krebs atbildēja, atkal atsēdies. Kādu bridi vēlāk garām gāja Brūns un pamāja Moguram. Burvis vēlreiz piecēlās, un abi vīri devās uz alas viņu galu. "Kas ar tiem abiem notiek?" Iza neizpratnē papurināja galvu.

-    Vai nav jau laiks? - vadonis jautāja, kad tie bija sasnieguši iztīrīto vietu. - Vai viss ir kārtībā?

-    Sagatavošanās ir pabeigta, bet, man šķiet, jāpagaida, kad saule nolaidīsies zemāk.

-     Tev šķiet! Vai tad tu nezini? Man likās, tu teici, ka zini, kas darāms. Manuprāt, tu teici, ka meditēji un atradi kādu rituālu. Visam jānotiek absolūti pareizi. Kā tu vari teikt "man šķiet"? - Brūns noskaldīja.

-    Es meditēju gan, - Mogurs aizstāvoties iebilda. - Bet tas bija tik sen un citā vietā. Nebija sniega. Es domāju, ka tur pat ziemā nebija sniega. Nav tik viegli noteikt pareizo laiku. Es tikai zinu, ka saule jau bija zemu.

-    To tu man neesi teicis! Kā tu zināsi, ka tā ir pareizi? Varbūt labāk to aizmirsīsim. H tik un tā ir smieklīga ideja.

-     Esmu jau runājis ar gariem, akmeņi ir nolikti vietā. Tie mūs gaida.

-     Man nepatīk ari tā doma par akmeņiem. Varbūt mums labāk vajadzēja izlemt to darīt garu telpā. Vai esi drošs, Mogur, ka tie nebūs neapmierināti, ka esam tos izlikuši ārā no mazās alas?

-    Mēs jau to esam pārrunājuši, Brun. Mēs nolēmām, ka labāk pārvietot akmeņus nekā ievest Senču Garus totēmu telpā. To ieraugot, Senči var atteikties atkal doties projām.

-     Kā tu zini, ka viņi ies projām, ja mēs tos būsim atmodinājuši? Tas ir pārāk bīstami, Mogur. Labāk visu atcelsim.

-    Tie var kādu brīdi uzkavēties, - Mogurs pieļāva. - Bet, kad viss būs atlikts savās vietās un viņi redzēs, ka tiem nav vietas, viņi dosies projām. Totēmi liks tiem iet projām. Bet tas jāizlemj tev. Ja gribi mainīt savas domas, es mēģināšu nomierināt garus. Mums jau nav jāorganizē rituāls tikai tāpēc, ka tie to gaida.

-    Nē. Tev taisnība. Tagad labāk turpināsim. Tie kaut ko gaida. Kaut gan vīriem tas var arī nepatikt.

-    Kurš ir vadonis, Brun? Turklāt viņi pieradīs, kad sapratīs, ka viss ir kārtībā.

-    Vai ir kārtībā, Mogur? Vai patiesi ir? Tik ilgs laiks pagājis. Tagad es nedomāju par vīriem. Vai mūsu totēmi to pieņems? Mums tik ļoti ir veicies, pat pārāk veicies. Mani nepamet doma, ka notiks kaut kas briesmīgs. Es negribu darīt neko tādu, kas tos varētu nokaitināt. Gribu darīt to, ko tie vēlas. Es gribu, lai tie jūtas laimīgi.

-    To jau mēs ari darām, Brun, - Mogurs maigi teica, - cenšamies darīt to, ko tie vēlas. Tie visi.

-     Bet vai esi drošs, ka pārējie sapratīs? Ja izdabāsim vienam, vai pārējie nejutīsies aizvainoti?

-    Nē, Brun, esmu pārliecināts, ka nejutīsies. - Burvis sajuta vadoņa satraukumu un sasprindzinājumu. Viņš saprata, cik viņam tas nācās grūti. - Neviens nevar būt pilnīgi drošs. Mēs esam tikai cilvēki. Pat mogurs ir tikai cilvēks. Mēs varam vienīgi censties. Bet tu pats teici, ka mums ir veicies. Tam vajadzētu nozīmēt, ka visu totēmu gari ir laimīgi. Ja tie būtu cīnījušies savā starpā, vai domā, ka tad mēs būtu tik laimīgi? Cik bieži klanam izdodas nogalināt mamutu, nevienu nesavainojot? Viss varēja notikt pavisam citādi. Jūs varējāt noiet visu garo ceļu un ganāmpulku neatrast, un pats labākais medību laiks būtu bijis zaudēts. Tu izmantoji iespēju, un tā nostrādāja. Pat Braks vēl ir dzīvs, Brun.

Vadonis uzlūkoja burvja nopietno seju. Tad viņš izslējās taisnāks, un neizlēmību Bruņa acīs nomainīja stingra apņemšanās.

-     Iešu pie vīriem, - viņš žestikulēja.

Sievietēm bija pavēlēts turēties tālāk no alas dibena, pat neskatīties tajā virzienā. Iza pamanīja, ka Brūns dodas pie vīriem, taču nepievērsa tam uzmanību. Lai ko viņi darītu, tā bija viņu darīšana. Viņa īsti nezināja, kas lika tai pacelt skatienu, kad divi vīri ar sarkanu okeru notrieptām sejām steidzās Eilas virzienā. Iza sāka trīcēt. Ko gan viņi gribēja darīt ar Eilu?

Meitene pat nebija pamanījusi vīrus, kas pavadīja Bruņu. Viņa, meklējot jamsu, vandījās pa groziem un ādas traukiem, kas nekārtīgā juceklī bija sakrauti aiz tālākā pavarda. Ieraudzījusi pēkšņi sev priekšā iznirstam sarkani izkrāsoto vadoņa seju, viņa pārsteigumā iekliedzās.

-    Nepretojies! Neizdves ne skaņu! - Brūns deva zīmi.

Eila nebija nobijusies, kad tai tika aizsietas acis, taču sastinga, kad tie, stiepjot meiteni projām, gandrīz pacēla viņu virs zemes.

Vīri nobažījušies vēroja, kā Brūns un Gūvs stiepj meiteni. Tie nezināja neko vairāk par sievietēm, kāds ir Bruņa un Mogura plānotā rituāla iemesls, taču atšķirībā no tām vīri zināja, ka ziņkāre galu galā tiks apmierināta. Mogurs bija vienīgi brīdinājis, lai tie neizdara ne mazāko kustību vai neizdveš ne mazāko skaņu, kad būs sasēdušies aplī aiz akmeņiem, kas tika iznesti no mazās alas, un brīdinājums ieguva vēl lielāku svaru, kad viņš katram vīram izdalīja pa diviem gariem alu lāča kauliem, kurus vajadzēja X veidā sakrustot sev priekšā. Briesmas bija gaidāmas patiesi nopietnas, ja jau tiem bija nepieciešama tik ārkārtēja aizsardzība. Vīriem sāka rasties nojausma par briesmām, kad tie ieraudzīja Eilu.

Brūns lika meitenei apsēsties brīvajā laukumā riņķa iekšienē tieši pretim Moguram un pats novietojās meitenei aiz muguras. Pēc burvja mājiena Brūns noņēma meitenei apsēju. Eila mirkšķināja acis, cenšoties atgūt redzes asumu. Lāpu gaismā meitene ieraudzīja Moguru sēžam aiz alu lāča galvaskausa, vīrus turam sakrustotus kaulus un bailēs sakņupa, cenšoties pieplakt pēc iespējas tuvāk zemei.

"Ko esmu noziegusies? Neesmu pieskārusies lingai," meitene domāja, cešoties atcerēties, vai nav izdarījusi kaut ko briesmīgu, kas būtu par iemeslu tam, ka viņa atrodas šeit. Eila nespēja atcerēties, ka būtu izdarījusi ko sliktu.

- Nekusties! Neizdves ne skaņas! - Mogurs vēlreiz brīdināja.

Viņa nodomāja, ka to nespētu, kaut ari būtu vēlējusies. Plati ieplestām acīm tā vēroja, kā burvis pieceļas, noliek savu nūju un izdara formālas kustības, lūdzoties Ursu un totēmiskos garus, lai tie sargā viņus. Daudzi no žestiem Eilai nebija pazīstami, taču viņa aizgrābta skatījās ne tik daudz uz Mogura veidotajiem simboliem, kā uz pašu veco burvi.

Eila pazina Krebu, labi pazina šo vīru, kas kustoties neveikli kliboja, smagi atbalstīdamies uz nūjas. Tā nesimetriskais augums bija vīrieša karikatūra: viena auguma puse - sakropļota, muskuļi no nelietošanas atrofējušies, otra puse - līdz galam neattīstījusies, lai kompensētu paralīzi, kas vīrieti bija padarījusi tik smagnēju. Jau agrāk viņa bija ievērojusi tā graciozās kustības, viņam lietojot formālo valodu publiskajos rituālos - it kā nabadzīgāku vienas rokas trūkuma dēļ. Tomēr kaut kādā nenosakāmā veidā tās jēga, pilna nianšu un sarežģītības, bija bagātāka. Bet tās kustības, ko izdarīja aiz galvaskausa stāvošais virs, atklāja tādu burvja rakstura pusi, kuru Eila nekad nebija pazinusi.

Neveiklība bija zudusi. Tās vietā bija stājies līgani plūstošu kustību hipnotiski spēcīgais ritms, piespiežot visus skatīties uz Moguru. Rokas kustība un grūti nosakāmā poza nebija gracioza deja, lai gan tāda izskatījās; viņš bija orators, kas runāja ar tik pārliecinošu spēku, kādu Eila nekad nebija redzējusi; un lielais, svētais vīrs nekad nebija bijis tik izteiksmīgs, kā uzrunājot neredzamās būtnes, kuras reizēm viņa acīm bija daudz reālākas nekā cilvēki, kuri sēdēja tam pretim. Alu Lāča klana Mogurs pūlējās vēl aizrautīgāk, kad sāka koncentrēt uzmanību uz augsti godājamiem gariem, kurus tas vēlējās izsaukt uz šo neatkārtojamo rituālu.

-    Vissenākie no Gariem, Gari, kurus neesam uzrunājuši kopš mūsu sākotnes miglājiem, pievērsieties mums! Mēs jūs aicinām, mēs gribam parādīt jums cieņu, un mēs gribam lūgt jūsu atbalstu un palīdzību. Lielie Gari, - tik godājami ir jūsu vārdi, kaut arī tikai kā atmiņas čuksts, - mostieties no sava dziļā miega un ļaujiet, lai mēs jūs pielūdzam! Mums ir kas piedāvājams - ziedojums, ar ko remdināt jūsu senatnīgās sirdis; mums vajadzīga jūsu svētība. Atsaucieties, kad izrunājam jūsu vārdus!

-    Vēja Gars. Ūūūha! - Eila juta vēsumu kāpjam augšup pa mugurkaulu, Moguram skaļā balsi izrunājot šo vārdu. - Lietus Gars. Zhēēna! Miglu Gars. Ēēēša! Parādieties! Uzlūkojiet mūs ar labvēlību! Mūsu vidū ir viens no jums, viens, kas staigājis kopā ar jūsu ēnām un atgriezies, atgriezies pēc Lielā Alu Lauvas vēlēšanās.

"Viņš runā par mani," Eila pēkšņi saprata. "Tas ir rituāls. Ko es daru ceremonijā? Kas ir tie gari? Nekad agrāk neesmu dzirdējusi par tiem. Tie vārdi ir sieviešu vārdi; es biju iedomājusies, ka visi sargājošie gari ir vīrieši." Eila bailēs trīcēja, tomēr bija ieinteresēta. Ari vīri, kas paši sēdēja kā akmeņi to priekšā, nekad nebija dzirdējuši par senatnīgajiem gariem, līdz Mogurs nosauca to vārdus, tomēr sveši tie nebija. Senatnīgie vārdi uzjundīja tikpat senas atmiņas, kuras bija uzkrātas to prātu dziļākajās krokās.

-    Visu Godātie no Senajiem, Garu ceļi mums ir neizdibināmi, mēs esam vienīgi cilvēki, mēs nezinām, kāpēc viens no varenajiem izvēlējās šo sievieti, mēs nezinām, kāpēc viņš to aizveda pa jūsu senatnīgajiem ceļiem, bet mēs nedrīkstam viņu noliegt. Viņš par to cīnījās ēnu valstībā, sakāva ļaunos garus un atdeva viņu mums atpakaļ, lai darītu mums zināmas savas vēlmes, lai darītu mums zināmu, ka nedrīkstam to noliegt. 0, Varenie Pagātnes Gari, jūsu ceļi vairs nav klana ceļi, tomēr reiz tie tādi bija, un tiem atkal jābūt tās dēļ, kura sēž starp mums. Mēs lūdzam jūs, Senie Gari, svētīt to saviem ceļiem. Pieņemiet viņu! Sargājiet viņu un sniedziet savu aizsardzību viņas klanam! - Mogurs pagriezās pret Eilu. - Vediet sievieti tuvāk! - viņš pavēlēja.

Eila sajuta Bruņa spēcīgās rokas paceļam viņu un panesam uz priekšu, līdz tā atradās vecā burvja priekšā. Meitene noelsās, kad Brūns sagrāba pilnu sauju tās blondo matu un parāva viņas galvu atpakaļ. Ar acu kaktiņiem viņa redzēja, kā Mogurs izņem no kabatas asu nazi un paceļ to augstu virs galvas. Šausmu pārņemta, meitene vēroja tuvojamies vienacainā vīra seju un roku ar augstu paceltu nazi un gandrīz noģība, kad ieraudzīja burvi strauji nolaižam naža aso galu pie viņas atkailinātā kakla.

Eila sajuta asas sāpes, tomēr bija par daudz nobijusies, lai kliegtu. Taču Mogurs tikai viegli iegrieza kakla pamatnes bedrītē. Silta asins strūkliņa ātri iesūcās nelielā mīkstas trušādas kvadrātiņā. Viņš pagaidīja, līdz kvadrāts bija sasūcies ar meitenes asinīm, un noslaucīja brūci ar dzeļošu šķidrumu no bļodas, kuru turēja Gūvs. Tad Brūns to palaida vaļā.

Kā noburta viņa vēroja Moguru ievietojam ar asinīm piesūcināto ādas gabalu seklā akmens bļodā, kurā bija ieliets nedaudz eļļas. Māceklis pasniedza burvim nelielu lāpu, ar kuru Mogurs eļļu aizdedzināja un klusi vēroja, kā āda sadeg un pārvēršas čaganā oglē, izdalot asu, kodīgu smaku. Kad tā bija izdegusi, Brūns pastūma nost meitenes apmetni un atsedza tās kreisās kājas augšstilbu. Mogurs iemērca pirkstu akmens bļodā atlikušajā šķidrumā un uzvilka melnas strīpas pāri katrai no četrām rētām uz meitenes kājas. Izbrīnīta tā vēroja notiekošo. Izskatījās pēc totēma zīmes, kas iegriezta un rituāla laikā nokrāsota melna, ievadot zēnu vīra kārtā. Viņa juta, ka tiek vesta atpakaļ, un vēroja Moguru atkal uzrunājam garus.

- Pieņemiet šo asins ziedojumu, Visu Godātie Gari, un ziniet, ka tas bija viņas totēms - Alu Lauvas Gars, kas vēlējās, lai meitene sekotu jums pa senatnīgajām takām. Ziniet, ka esam jūs godājuši, esam parādījuši jums cieņu. Dodiet savu svētību un atgriezieties savā dziļajā mierā, gandarīti, ka neesat aizmirsti!

"Tas ir beidzies," Eila nodomāja, atviegloti uzelpojot, kad Mogurs atkal apsēdās. Tomēr viņa vēl arvien nesaprata, kāpēc tai lika piedalīties šajā neparastajā rituālā. Tomēr tie vēl nebija beiguši. Brūns pagriezās pret viņu un pamāja, liekot tai piecelties. Meitene ātri pie- trausās kājās. Viņš pasniedzās un izņēma no apmetņa ieloces nelielu, sarkani krāsotu ovālu ziloņkaula veidojumu, kas bija nozāģēts no mamuta ilkņa gala.

-    Eila, šo vienu vienigo reizi, kamēr mēs atrodamies Visu Godāto Garu aizbildniecībā, tu stāvi kā līdziga vīriem. - Viņa nebija droša, vai pareizi sapratusi vadoni. - Pametusi šo vietu, tu nekad vairs nedrīksti domāt par sevi kā par lidzlgu vīriem. Tu esi sieviete, tu vienmēr būsi sieviete.

Eila piekrītot māja ar galvu. Protams, viņa zināja, ka ir sieviete, tomēr jutās apmulsusi.

-     Šis ziloņkauls nāk no mūsu nogalinātā mamuta ilkņa. Tās bija ļoti veiksmīgas medības; neviens vīrs netika ievainots, tomēr mēs pieveicām lielo zvēru. Šo gabaliņu ir svētījis Ursus, nokrāsojis mogurs, un tas ir varens medību talismans. Ikviens klana mednieks valkā tādu kopā ar savu amuletu, un tāds ir vajadzīgs katram medniekam.

Eila, neviens zēns nekļūst par vīru, iekams nav pirmo reizi nogalinājis, bet, kad ir to izdarījis, viņš vairs nevar būt bērns. Izsenis, pieminēto tuvumā klīstošo Garu laikos, klana sievietes medīja. Mēs nezinām, kāpēc tavs totēms lika tev iet pa šo seno taku, tomēr mēs nevaram noliegt Alu Lauvas Garu; mums tas ir jāpieņem. Eila, tu esi ieguvusi savu pirmo medījumu; nu tev jāuzņemas pieaugušā pienākumi. Tomēr tu esi sieviete, nevis vīrietis, un tu vienmēr būsi sieviete, visā - izņemot vienā. Tu vari izmantot vienīgi lingu, Eila, bet tagad tu būsi Sieviete Kas Medī.

Eila pēkšņi juta asinis sakāpjam galvā. Vai tas varētu būt tiesa? Vai viņa būtu pareizi sapratusi Bruņu? Par lingas izmantošanu viņa tikko bija gājusi cauri smagam pārbaudījumam un nebija droša, ka spēs to pārdzīvot; nu viņa drīkstēs to lietot? Atļauts medīt? Atklāti? Viņa nespēja tam noticēt.

-      Šis talismans domāts tev. Pieliec to pie sava amuleta. - Eila noņēma no kakla kuliti un centās atsiet mezglus. Viņa paņēma no Bruņa sarkano ziloņkaula ovāla gabaliņu un ielika to blakus sarkanajam okera pikucītim un fosiliju nospiedumam, aiztaisīja ādas maisiņu un uzkāra atpakaļ kaklā.

-    Neatklāj vēl nevienam; es par to paziņošu šovakar pirms dzīrēm. Tās notiks par godu tev, Eila, par godu tavam pirmajam medījumam, - teica Brūns. - Ceru, ka nākamais medījums būs garšīgāks par hiēnu, - viņš piebilda ar humora dzirksti acīs. - Tagad pagriezies!

Viņa darīja, kā tai lika, un juta, ka uz acīm tiek uzlikts apsējs. Divi vīri aizveda meiteni atpakaļ un noņēma apsēju. Viņa redzēja, kā Brūns un Gūvs atgriezās pie aplī sēdošajiem vīriem. Vai tas bija sapnis? Eila aptaustīja kaklu un sūrstošo brūci, kur bija iegriezis Mogurs, tad noslidināja roku zemāk un sataustīja trīs lietas amuleta maisiņā. Pastūmusi nost apmetni, tā skatījās uz viegli uztrieptajām melnajām svītrām pāri rētām. "Medniece! Es esmu medniece! Klana medniece. Tie teica, ka mans totēms tā gribot un viņi nevarot to aizliegt." Viņa satvēra amuletu, aizvēra acis un sāka veidot formālus žestus.

- Lielais Alu Lauva, kāpēc es vispār par tevi šaubījos? Nāves lāsts bija smags pārbaudījums, pats smagākais, bet tādam vajadzēja būt, lai saņemtu tik lielu dāvanu. Esmu tik pateicīga, ka tu nolēmi, ka esmu tā vērta. Es zinu: Krebam bija taisnība - mana dzīve nekad nebūs viegla ar tevi kā manu totēmu, taču tā vienmēr būs tā vērta.

Rituāls bija pietiekami efektīgs, lai pārliecinātu vīrus - izņemot vienu -, ka Eilai jāļauj medīt. Brouds bija saniknots. Ja viņu tā nebūtu sabiedējis Mogura brīdinājums, viņš būtu no rituāla aizgājis. Viņš nevēlējās neko no tā, kas šai sievietei deva īpašas privilēģijas. Viņš nikni raudzījās uz Moguru, bet īpašs rūgtums vīram bija pret Bruņu, un viņš nespēja apslāpēt žulti.

"Tas ir viņa nopelns," Brouds domāja. "Brūns to vienmēr ir aizstāvējis, vienmēr bijis labs pret viņu. Viņš draudēja man ar nāves lāstu tikai par to, ka sodīju Eilu par tās bezkaunību. Mani, savas sievas dēlu, un viņa to bija pelnījusi. Viņam vajadzēja to nolādēt pareizi, tam vajadzēja notikt uz visiem laikiem. Nu viņš tai atļauj medīt, medīt tāpat kā vīriem. Kā viņš drīkstēja? Nu, Brūns kļūst vecs. Mūžīgi viņš nebūs vadonis. Kādu dienu es kļūšu par vadoni, tad mēs redzēsim. Tad viņai vairs nebūs neviena, kas to aizstāvēs. Tad mēs redzēsim, kādas privilēģijas tā dabūs; lai tik' tā mēģina tad palikt nesodīta par savu bezkaunību."

18

Sieviete Kas Medī pilnībā attaisnoja savu vārdu tajā ziemā, ar kuru iesākās viņas desmitais gads. Iza izjuta personisku apmierinājumu un nelielu atvieglojumu, pamanījusi meitenē izmaiņas, kuras vēstīja par menstruāciju sākšanos. Eilas apaļīgie gurni un divi briestošie bumbuļi uz krūtīm, kas izmainīja viņas taisnā, bērnišķīgā auguma kontūras, pārliecināja sievieti, ka tās neparastā meita galu galā nav lemta daudzgadīgai bērnībai. Eilas pirmajām menstruācijām sekoja uzbrieduši krūtsgaliņi un viegla apmatojuma pūka uz kaunuma un padusēs; pirmo reizi viņas totēma gars cīnījās ar citu garu.

Eila tagad saprata - bija maz cerību, ka tā jebkad varēs dāvāt kādam dzīvību; viņas totēms bija pārāk spēcīgs. Viņa gribēja bērniņu - kopš Ubas piedzimšanas viņa vienmēr bija vēlējusies, kaut pašai būtu savs mazulis, kuru mīlēt un par kuru rūpēties, taču viņa pieņēma pārbaudījumus un ierobežojumus, ko viņai uzlika varenais Alu Lauva. Meitene allaž ar prieku rūpējās par augošā klana zīdaiņiem un bērniem, kad to mātes bija aizņemtas, un to pārņēma pēkšņa sāpīga nožēla, kad tie devās pie kādas citas sievietes, kas tos baroja. Bet nu vismaz viņa bija sieviete, nevis vairs bērns, augumā garāks par sievieti.

Eila jutās līdzīga Ovrai, kura vēl vairākas reizes bija pārdzīvojusi spontānu abortu, lai gan tas notika agrākā grūtniecības stadijā un ne tik smagi. Ovras Bebra totēms jau arī bija negantāks salīdzinājumā ar citiem totēmiem. Šķita, ka viņai bija lemts palikt bez bērniem. Kopš mamutu medībām un jo īpaši pēc tam, kad Eila bija sasniegusi briedumu, abas jaunās sievietes bieži pavadīja laiku viena otras kompānijā. Klusā sieviete daudz nerunāja - viņa bija atturīga pēc dabas pretēji Ikas atvērtajam un draudzīgajam raksturam -, tomēr Eilas un Ovras starpā izveidojās cieša draudziba, kurai vēlāk pievienojās Gūvs. Jaunā mācekļa un viņa sievietes savstarpējā mīlestība bija acīm redzama ikvienam. Tas padarīja Ovru par vēl lielāku līdzjūtības objektu. Tā kā viņas vīrietis bija tik saprotošs un saudzīgs, zinot, ka sieviete nespēj viņam dzemdēt bērnu, klana ļaudis saprata, ka tas vēl vairāk pastiprina viņas vēlmi pēc bērna.

Oga atkal bija cerībās, par lielu prieku Broudam. Viņa bija palikusi stāvoklī drīz pēc trīsgadīgā Braka atšķiršanas no krūts. Izskatījās, ka viņa būs tikpat ražīga kā Aga un Ika. Kādu dienu, ieraudzījis zēnu sitam vienu akmeni pret otru, Drūgs saprata, ka Agas divgadīgais dēlēns būs darbarīku meistars, kā viņš bija vēlējies. Vīrs sameklēja skaldāmo akmeni, kas iederējās Grūba mazajā, tuklajā roķelē, un ļāva tam spēlēties netālu no vietas, kur pats strādāja, sitot pa sašķeltajiem krama gabaliem un atdarinot riku meistaru. Ikas divgadīgā Igra solījās būt tikpat sabiedriska kā viņas māte: priecīga, tukla, draudzīga maza meitenīte, kas visus sajūsmināja. Bruņa klans auga.

Agri pavasarī Eila pavadīja dažas dienas, sievietēm noteikto periodu, projām no klana, savā nelielajā augstkalnu alā. Pēc daudz trau- mējošākā nāves lāsta tās likās gandrīz vai brīvdienas. Viņa izmantoja šo laiku, lai apgūtu cilpu siešanu un pēc garās ziemas uzspodrinātu sviešanas māku, lai gan jaunajai sievietei nepārtraukti vajadzēja sev atgādināt, ka viņai vairs nav jāslēpjas. Kaut ari pārtikas iegūšana tai nesagādāja lielas raizes, Eila gaidīja Izas ikdienas apciemojumus iepriekš norunātā vietā netālu no klana alas. Iza nesa tai vairāk ēdamā, nekā meitene spēja apēst, bet, kas bija vēl svarīgāk, viņa ļāva Eilai nejusties vientuļai. Vēl aizvien bija grūti pavadīt naktis vienatnē, lai gan apziņa, ka šī izstumtlba ir ierobežota un īslaicīga, padarīja to vieglāk izturamu.

Viņas bieži vien sarunājās līdz pat tumsai, un Eilai vajadzēja izmantot lāpu, lai atrastu ceļu atpakaļ. Iza nekādi nespēja nomierināties par briežādu, kuru Eila bija sev izgatavojusi, būdama "mirusi", tāpēc jaunā sieviete nolēma to atstāt nelielajā alā. Visu, kas bija jāzina sievietei, Eila mācījās no mātes, kā to darīja visas jaunas sievietes. Iza tai iedeva mīkstas, absorbējošas ādas saites, kas bija jāvalkā, piesietas pie jostas, un iemācīja pareizās zīmes, kādas jāveido, aprokot ar mēnešreižu asinīm sasmērētās strēmeles dziļi zemē. Viņai tika iemācīta pareizā poza, kāda jāieņem, ja vīrietis ir nolēmis atvieglot ar viņu savas vajadzības, kādas kustības veicamas un kā sevi pēc tam notīrīt. Eila nu bija sieviete; viņai drīkstēja prasīt izpildīt visas funkcijas, kādas veica pilnībā pieaugusi klana sieviete. Viņas runāja par daudzām lietām, kas interesēja sievietes, lai gan par dažām viņa jau zināja no savām dziedniecības mācībām. Viņas runāja par dzem- dlbām, bērna zīdīšanu un zālēm, kas mazina dzemdību krampjus. Iza stāstīja par pozām un kustībām, kuras klana virieši uzskatīja par apmierinošām, par veidiem, kā sieviete varēja mudināt vīrieti, lai tam rastos vēlme atviegloties. Viņas runāja par precētas sievietes pienākumiem. Iza stāstīja Eilai par visu to, ko tai savukārt bija stāstījusi pašas māte, tomēr klusībā šaubījās, vai neglītajai meitenei jelkad varētu rasties liela nepieciešamība izmantot šis zināšanas.

Bija kāds temats, par kuru Iza nekad nerunāja. Vairums jaunu sieviešu līdz tam laikam, kad viņas kļuva sievietes, parasti jau bija noskatījušas kādu konkrētu jaunu vīrieti. Lai gan ne meitai, ne mātei nebija tiešas teikšanas šajā jautājumā, sieviete, ja tai bija labas attiecības ar vīru, varēja izpaust tam meitas vēlmes. Vīrietis, ja viņš tā gribēja, varēja darīt to zināmu vadonim, kuram bija jāpieņem lēmums. Ja nebija citu apsvērumu un, īpaši, ja minētais jaunais vīrietis bija izrādījis interesi par meiteni, vadonis varēja izpildīt meitenes vēlēšanos.

Tas nenotika bieži un ar Izu noteikti ne, tāpēc jautājums par vīriešiem nekad netika skarts Izas un Eilas sarunās, lai gan jaunu sievieti precību gados un tās māti tas parasti ļoti interesēja. Klanā nebija jaunu, neprecētu vīriešu, un Iza bija pārliecināta: ja tādi ari būtu, tie nevēlētos Eilu, tāpat kā neviens klana vīrietis nevēlējās Izu par savu otro sievieti. Un Eilai pašai nebija nekādas intereses ne par vienu no tiem. Viņai pat nebija ienākusi prātā doma par viru, pirms Iza nebija ierunājusies par precētas sievietes pienākumiem. Bet meitene iedomājās par to vēlāk.

Kādā saulainā pavasara rītā, neilgi pēc atgriešanās, Eila devās piepildīt savu ūdens somu pie avotiņa netālu no alas, kurā ieplūda strauts. Neviens vēl nebija iznācis ārā. Viņa notupās un pārliecās pār ūdeni, gatavojoties iegremdēt tajā somu, tad pēkšņi apstājās. Rīta saule, slīpi krītot pār rāmo ūdeni, piešķīra tam spoguļgludu virsmu. Eila cieši lūkojās uz svešādo seju, kas skatījās pretim no avota; viņa nekad agrāk nebija redzējusi savu atspulgu. Lielākā daļa ūdens alas tuvumā bija vai nu skrejošas upes, vai strautiņi, un parasti viņa neskatījās avotā pirms trauka iegremdēšanas, kuru grasījās piepildīt, iztraucējot rāmo ūdens virsmu.

Jaunā sieviete pētīja pati savu seju. Tā bija nedaudz stūraina, ar izteiktu žokli, ko mīkstināja vēl aizvien jaunavīgi apaļi vaigi, ar augstiem vaigu kauliem un garu, gludu kaklu. Viņas zodā bija samanāma bedrīte, lūpas bija pilnīgas, un deguns - taisns un smalki veidots. Skaidras, zili pelēkas acis ieskāva biezas skropstas, par toni vai pāris toņiem tumšākas nekā zeltainie mati, kas biezos, mīkstos viļņos krita krietni pāri pleciem un, saules izgaismoti, mirdzēja. Uzacis, tādā pašā krāsā kā skropstas, bija slaidi izliektas virs acīm gludajā, līdzenajā, augstajā pierē bez mazākajām atpakaļ atvirzīta pieres kaula pazīmēm. Eila stīvi atkāpās no avota un ieskrēja alā.

-     Eila, kas noticis? - Iza pamāja. Bija acīm redzams, ka kaut kas satraucis meitenes prātu.

-    Māt! Es tikko ieskatījos avotā. Es esmu tik neglīta! Ak, māt, kāpēc es esmu tik neglīta? - viņa kaislīgi žestikulēja. Eila izplūda asarās mātes apskāvienā. Cik vien ilgi viņa spēja atcerēties, Eila nekad nebija redzējusi nevienu citu, izņemot klana cilvēkus. Viņai nebija iespēju salīdzināt. Klana ļaudis bija pieraduši pie meitenes, bet sev pašai viņa likās atšķirīga no visiem apkārtējiem, nenormāli atšķirīga.

-     Eila, Eila, - Iza mierināja, turot šņukstošo jauno sievieti savos apkampienos.

-    Es nezināju, ka esmu tik neglīta, māt. Es nezināju. Kurš vīrietis gan mani gribēs? Man nekad nebūs vīra. Un man nekad nebūs bērniņa. Man nekad neviena nebūs. Kāpēc man jābūt tik neglītai?

-     Es nezinu, vai tu īstenībā esi tik neglīta, Eila. Tu esi atšķirīga.

-     Es esmu neglīta! Es esmu neglīta! - Eila purināja galvu, atsakoties no mierināšanas. - Paskaties uz mani! Esmu pārāk liela. Esmu garāka par Broudu un Gūvu. Esmu gandrīz tikpat gara, cik Brūns! Un es esmu neglīta. Esmu liela un neglīta, un man nekad nebūs vīra, - viņa žestikulēja, no jauna sākot elsot.

-     Eila! Izbeidz! - Iza pavēlēja, purinot tās plecus. - Tu tur neko nevari izmainīt. Tu nepiedzimi klanā, Eila, tu piedzimi Citiem, tu izskaties tāpat kā viņi. Tu to nevari mainīt, tev tas jāpieņem. Tā ir tiesa, ka tu vari vispār palikt bez vīra. Tur neko nevar darīt; tev arī tas ir jāpieņem. Bet to nevar droši zināt, nav tik bezcerīgi. Drīz tu kļūsi par zāļu sievu, zāļu sievu pa manu līniju. Pat bez vīra tu būsi sieviete, kurai ir savs stāvoklis, sava vērtība.

Nākamvasar notiek klanu Sapulce. Tur sanāks daudzi klani, tu jau zini, ka šis nav vienīgais klans. Tu vari atrast sev vīrieti kādā citā klanā. Varbūt tas nebūs jauns vīrietis vai tam nebūs augsts stāvoklis, tomēr tas būs vīrietis. Zūgs par tevi ļoti labi domā; tev veicies, ka viņš par tevi ir tik augstās domās. Viņš jau Krebam iedevis ziņu, kas tam jāpaņem līdzi. Zūgam ir radinieki kādā citā klanā; viņš lika, lai

Krebs tiem pastāsta, kā viņš tevi ciena. Viņš domā, ka tu kādam virām būsi laba sieva, un grib, lai tie parūpējas par tevi. Viņš pat teica, ka ņemtu tevi, ja būtu jaunāks. Atceries, ka šis nav vienīgais klans, šie nav vienīgie viri pasaulē.

-    Zūgs tā teica? Kaut arī esmu tik neglīta? - Eila žestikulēja, acīs pavīdot cerībai.

-    Jā, Zūgs tā teica. Ar viņa ieteikumu un stāvokli pa manu līniju esmu pārliecināta, ka atradīsies kāds vīrs, kas tevi ņems, kaut arī tu izskaties citāda. - Eilas trīcošais smaids apdzisa. - Bet vai tas nenozīmē, ka man būs jāiet projām? Jādzīvo citā vietā? Es negribu pamest tevi un Krebu, un Ubu.

-     Eila, es esmu veca. Krebs arī vairs nav nekāds jaunais, un pēc dažiem gadiem Uba būs sieviete un izies pie vīra. Ko tad tu darīsi? - Iza pamāja. - Kādu dienu Brūns nodos vadību Brouda rokās. Es nedomāju, ka tev vajadzētu dzīvot ar šo klanu, kad Brouds kļūs par vadoni. Es domāju, ka tev būtu labāk, ja tu pārceltos citur, un klanu Sapulce tev var būt laba iespēja.

-     Varbūt tev taisnība, māt. Es nedomāju, ka gribēšu šeit dzīvot, kad Brouds būs vadonis, bet es nevaru paciest domu, ka man būtu jāpamet tevi, - viņa sarauca pieri, bet tad tā noskaidrojās. - Bet līdz nākamai vasarai vēl ir vesels gads. Līdz tam man nav par to jāraizējas.

"Vesels gads," Iza nodomāja. "Mana Eila, mans bērns! Droši vien tev jāsasniedz mans vecums, lai saprastu, cik ātri paiet gads. Tu negribi mani pamest? Tu nevari iedomāties, kā man tevis pietrūks. Ja vien šajā klanā būtu kāds vīrs, kas tevi pieņemtu! Ja vien Broudam nevajadzētu kļūt par vadoni!"

Taču sieviete neļāva uzminēt savas domas, un Eila izslaucīja acis un devās atpakaļ pēc ūdens. Šoreiz meitene centās neskatīties rāmajā avota atspulgā.

Vēlāk pēcpusdienā Eila stāvēja meža malā un caur krūmiem vēroja alu. Ārā vairāki cilvēki strādāja un sarunājās. Viņa pārbīdīja divus trušus, ko bija pārmetuši pār plecu, palūkojās lejup uz lingu, kas bija aizsprausta aiz jostas, iebāza to apmetņa ielocē, tad atkal izvilka ārā un aizsprauda aiz jostas visiem redzamā vietā. Viņa vēlreiz paskatījās uz alu, satraukti pašļūkājot kājas.

"Brūns teica, ka es drīkstu," viņa nodomāja. "Viņi noturēja rituālu, tātad es drīkstu. Es esmu mednieks, esmu Sieviete Kas Medī." Eila paslēja augšup zodu un izgāja no koku lapotnes aizsega.

Garu, stindzinošu brīdi visi, kas atradās alas ārpusē, apstājās un blenza jaunajā sievietē, kas tuvojās tiem ar diviem pār plecu pārmestiem trušiem. Pārvarējuši šoku un sapratuši, ka uzvedas slikti, tie aizgriezās. Eilai kaisa vaigi, tomēr stūrgalvīgā apņēmībā tā gāja tieši uz priekšu, ignorējot zaglīgos skatienus. Viņa jutās atvieglota, sasniegusi alu un izgājusi cauri šokēto skatienu ierindai, un priecīga par tās vēso un neuzbāzīgo gaisotni. Iekšā bija vieglāk neievērot ļaužu skatienus.

Arī Izas acis plati iepletās, kad Eila nonāca pie Kreba pavarda, taču, ātri atguvusies, tā aizgriezās un nepieminēja trušus. Viņa nezināja, ko lai saka. Krebs sēdēja uz lāčādas, acīm redzami meditējot, un izlikās to neredzam. Vīrs bija vērojis jauno sievieti ienākam alā un, tai sasniedzot pavardu, bija pamanījies apslēpt savu izteiksmi. Neviens neminēja ne vārda, kad tā nolika dzīvniekus pie ugunskura. Mirkli vēlāk alā iedrāzās Uba, un Eilu ne mazākā mērā nesatrauca meitenes reakcija.

-    Vai tu patiesi pati tos nomedīji, Eila? - viņa jautāja.

-Jā, - Eila pamāja.

-     Izskatās pēc skaistiem, trekniem trušiem. Vai mēs tos taisīsim pusdienās, māt?

-     Nu, jā, domāju, ka jā, - Iza atbildēja, vēl aizvien apmulsusi un nedroša.

-    Es novilkšu tiem ādu, - Eila ātri ierunājās, izvelkot nazi. Iza brīdi skatījās, tad piegāja meitenei klāt un izņēma nazi tai no rokām.

-    Nē, Eila. Tu tos nomedīji. Es novilkšu ādu. - Eila atkāpās, kamēr Iza nodīrāja trušus, veikli uzdūra tos uz iesma un uzlika virs uguns. Viņa jutās tikpat neveikli kā Iza.

-    Tā bija garšīga maltīte, Iza, - Krebs vēlāk ierunājās, vēl aizvien izvairoties no tiešas sarunas par Eilas medīšanu, taču Ubai tādu sirdsapziņas pārmetumu nebija.

-     Truši bija garšīgi, Eila, bet nākamreiz tu varētu nomedīt kādu rubeni, - viņa noteica. Uba, tāpat kā Krebs, deva priekšroku treknajiem putniem ar spalvainajām kājām.

Nākamajā reizē, kad Eila pārnesa mājās savu medījumu, šoks vairs nebija tik liels, un drīz vien viņas medīšana jau bija kļuvusi gandrīz vai par ikdienišķu parādību. Tā kā nu Kreba pavardam bija savs sagādnieks, viņš samazināja savu daļu, ko ņēma no pārējiem medniekiem, izņemot lielo dzīvnieku gaļu, ko medīja tikai vīri.

Eilai tas bija darba pilns pavasaris. Viņas veicamo sieviešu darbu daļu samazināja tāpēc, ka tā medija, un vēl jau bija jāvāc Izai zālītes. Taču Eilai tas patika, viņa bija pilna enerģijas, laimīgāka nekā jelkad spēja sevi atcerēties. Viņa jutās laimīga, ka drīkstēja medīt neslapstoties, laimīga, ka atkal bija kopā ar klanu, laimīga, ka beidzot bija kļuvusi par sievieti, un priecīga par ciešākām attiecībām, ko bija izveidojusi ar klana sievietēm.

Ebra un Uka pieņēma Eilu, lai gan abas vecākās sievietes tā īsti nekad nespēja aizmirst, ka viņa ir atšķirīga; Ika vienmēr bija izturējusies draudzīgi; bet Agas un viņas mātes attieksme šķita pilnībā izmainījusies kopš tā laika, kad Eila bija izglābusi Onu no noslīkšanas. Ovra bija kļuvusi par īstu uzticības personu, bet Oga atsila pret Eilu par spīti Broudam. Ogas pusaudzes gadu aizrautība, ko viņa bija izjutusi pret šo vīrieti, bija pārvērtusies vienaldzīgā ieradumā, to bija atvēsinājuši kopā nodzīvotie gadi, izbaudot tā neparedzamos dusmu uzliesmojumus. Bet Brouda atriebīgais naids pret Eilu pieauga līdz ar sievietes piepulcēšanos medniekiem. Viņš turpināja meklēt visdažādākos veidus, kā pazemot Eilu, nepārtraukti cenšoties izprovocēt tās reakciju. Viņa uzbrukumi bija kļuvuši par dzīvesveidu, ko jaunā sieviete bija iemācījusies pieņemt; viņa palika nesatricināma. Eila jau sāka domāt, ka viņš vairs nekad nespēs to satraukt.

Todien, kad viņa nolēma nomedīt rubeni, lai pagatavotu Kreba iemīļoto ēdienu, pavasaris bija pilnā plaukumā. Eila gribēja pameklēt jaunos dzinumus un atjaunot Izas zālīšu krājumus, ja jau bija pie tiem ķērusies. Rīts pagāja, pārstaigājot tuvējos laukus, tad viņa devās uz lielo pļavu blakus stepei. Sieviete izbiedēja pāris zemu lidojošu putnu, veikli notrieca tos ar strauji mestiem akmeņiem, tad pārmeklēja garo zāli cerībā atrast ligzdu un, ja paveiksies, arī kādu olu. Krebam garšoja šie putni, cepetī pildīti ar pašu olām, ar ēdamo zaļumu un zālīšu piedevām. Ligzdu ieraudzījusi, viņa priecīgi iesaucās, uzmanīgi ievīstīja olas mīkstajā sūnā un iebāza tās dziļā apmetņa ielocē. Viņa bija sajūsmā pati par sevi. Tīras priekpilnas enerģijas vadīta, meitene ātrā skrējienā drāzās pāri pļavai, spēji, bez elpas, apstājoties neliela, ar jaunu, zaļu zālīti klāta paugura virsotnē.

Nometusies zemē, viņa pārbaudīja olas, lai pārliecinātos, ka tās ir neskartas, un izņēma gabaliņu kaltētas gaļas, lai pabrokastotu. Eila vēroja, kā Austrumu pļavu strazds ar spilgti dzeltenu krūtiņu augstā zarā uzvaroši skandina savu trilleri, tad paceļas spārnos un turpina dziedāt lidojumā. Pāris zeltgalvju zvirbuļu, birdinot savus bēdīgos treļļus lejupejošos toņos, lidinājās starp kazenājiem gar atklātās pļavas malu. Kāds cits putnu pārītis ar melnām cepurītēm un pelēkiem mētelīšiem, kurus to dziesmas dēļ dēvēja par čik-a-dī- di, laidelējās iekšā un ārā no ligzdas egles caurumā blakus nelielam strautiņam, kas locījās cauri bagātīgajai augu valstij paugura pakājē. Mazas, krāšņi brūnas žubītes bārās savā starpā, nesot sīkus zariņus un sausu sūnu uz ligzdu vecā, izpuvušā ābeles dobumā; koks centās pierādīt savu jaunavīgo auglību ar rozā ziedu kupenu.

Eilai patika šie vientulības brīži. Gozējoties saulē, viņa jutās atbrīvota un apmierināta, nedomājot neko konkrētu, vienīgi par šo skaisto dienu un par to, cik laimīga viņa ir. Viņai ne prātā nenāca, ka kāds varētu atrasties tepat blakus, līdz tās priekšā uz zemes parādījās ēna. Izbiedēta tā palūkojās augšup uz Brouda nikno seju.

Todien medību pārgājiens nebija plānots, tāpēc Brouds bija nolēmis pamedīt vienatnē. Viņš nebija pārāk centies; tā medību reids bija drīzāk atrunāšanās, lai siltajā pavasara dienā varētu pastaigāties, nevis lai nodrošinātu gaļu, kas viņam nemaz īpaši nebija vajadzīga. Virs no attāluma bija pamanījis Eilu atpūšamies uz paugura un, pieķēris to sēžam bezdarbībā, nespēja atteikties no izdevības norāt meiteni par slinkošanu.

Ieraudzījusi vīrieti, Eila pielēca kājās, taču tas Broudu saniknoja. Viņa bija slaidāka, un tam nepatika skatīties uz sievieti augšup. Viņš pamāja, lai tā apsēžas, un jau gatavojās uz pamatīgu norāšanu. Taču, sievietei noliecoties, viņas acu spīdums un skatiens, kas nepretojās un neatbildēja, to nokaitināja vēl vairāk. Vīrietis vēlējās, kaut spētu izdomāt, kā lai izaicina sievieti reaģēt. Alā viņš vismaz varēja likt, lai tā viņam kaut ko atnes, un noskatīties, kā viņa pielec kājās uz tā pavēli.

Viņš palūkojās visapkārt, tad lejup uz sievieti, kura bez izaicinājuma stājā gaidīja, kad vīrietis turpinās savus pārmetumus un izturēsies, kā to darīja parasti. "Viņa ir vēl neciešamāka, kopš kļuvusi par sievieti," Brouds nodomāja. "Sieviete Kas Medī… kā gan Brūns varēja to izdarīt?" Viņš pamanīja rubeni un atcerējās par savām tukšajām rokām. "Pat skatiens tās neglītajā sejā ir bezkaunīgs; viņa ļauni priecājas, ka pašai ir tas putns, bet man nav nekā. Ko es varētu likt tai darīt? Te nav nekā, ko es varētu pavēlēt atnest. Pag, tagad taču viņa ir sieviete! Ir gan kaut kas, ko varu likt viņai darīt."

Brouds rādīja viņai zīmi, un Eilas acis plati iepletās. Tas bija negaidīti. Iza viņai bija stāstījusi, ka vīrieši to gribēja vienīgi no sievietēm, kuras uzskatīja par pievilcīgām; viņa zināja, ka Brouda acīs viņa bija neglīta. Broudam nepaslīdēja garām Eilas neviltotais pārsteigums, tās reakcija viņu iedrošināja. Vīrietis vēlreiz valdonīgi rādīja tai zīmi, lai viņa ieņemtu stāvokli, kurā tas varētu atbrīvot savu vajadzību, - stāvokli dzimumaktam.

Eila zināja, kas bija gaidāms. Par to bija stāstījusi ne tikai Iza, viņa bieži bija redzējusi klana ļaudis ar to nodarbojamies - visi bērni bija redzējuši; klanā nepastāvēja mākslīgi aizliegumi. Bērni mācījās no pieaugušajiem, cenšoties pārspēt savus vecākus, un seksuālā uzvedība bija tikai viena no daudzajām, kuru tie centās atdarināt. Tas vienmēr mulsināja Eilu, viņa brīnījās, kāpēc to dara, taču tas netraucēja viņai noskatīties, kā jauns zēns bez ļauna nodoma uzgāzās jaunai meitenei, apzināti atdarinot pieaugušos.

Dažreiz tā nebija atdarināšana. Daudzām klana meitenēm gadījās, ka pubertātes vecuma zēni, savu jauneklīgo dziņu uzbudināti, tās ieguva, pirms vēl bija nogalinājuši savu pirmo medījumu; un reizēm ari kāds vīrs, jaunās koķetes savaldzināts, apmierināja sevi ar nenobriedušu meiteni. Tomēr vairums jauno vīriešu uzskatīja zem sava goda spēlēties ar savām kādreizējām rotaļu biedrenēm.

Taču Eilai tās vecumā nebija neviena cita vīriešu kārtas rotaļu biedra, izņemot Vornu, un kopš agras bērnības, kad Aga aktīvi iejaucās, lai traucētu viņu draudzībai, to starpā nekad nebija izveidojušās ciešas attiecības. Eila nebija īpaši sajūsmināta par Vornu, kas atdarināja Brouda izturēšanos pret meiteni. Par spīti atgadījumam nodarbību laukumā, zēns vēl aizvien dievināja Broudu, un Vorns nevēlējās spēlēt "vīru un sievu" ar Eilu. Cita neviena nebija, kurš to būtu gribējis, tāpēc viņa pat ne reizes nebija atdarinājusi šo aktu. Sabiedrībā, kurai dzimumattiecības bija tikpat dabiskas kā elpošana, Eila vēl bija jaunava.

Jaunā sieviete jutās neērti; viņa saprata, ka tai jāpiekāpjas, taču bija uztraukusies, un Brouds par to priecājās. Viņš bija apmierināts, ka bija par to iedomājies; beidzot viņš to bija pieveicis. Viņu sajūsmināja jaunās sievietes apjukums un samulsums, tas uzbudināja viņu. Vīrietis pienāca tai pavisam klāt, Eila piecēlās, tad atkal nometās uz ceļiem. Viņa nebija pieradusi, ka klana vīrieši atrodas tik tuvu. Brouda smagā elpošana sabiedēja viņu. Viņa minstinājās.

Brouds kļuva nepacietīgs, nogrūda sievieti zemē un noņēma apsēju, atklādams savu locekli, uzbriedušu un pulsējošu. "Ko viņa gaida? Viņa ir tik neglīta, viņai vajadzētu justies pagodinātai, neviens cits virs viņu neņemtu," viņš sadusmots nodomāja un, pieaugot vajadzībai, sagrāba tās apmetni, lai novāktu traucēkli.

Bet, Broudam tuvinoties nu jau virs meitenes, kaut kas noplīkšķēja. Viņa to nedrīkstēja darīt! Viņa vienkārši nedrīkstēja. Viņa bija zaudējusi prātu. Tam nebija nozīmes, ka Eilai bija viņš jāklausa. Viņa pierausās kājās un metās skriet. Brouds bija ātrāks. Viņš sagrāba sievieti, nogrūda zemē un iebelza pa seju, savainojot ar savu cieto dūri tai lūpu. Viņam sāka iepatikties. Pārāk bieži viņš bija atturējies, kad bija gribējis tai sist, bet te nebija neviena, kas viņu apstādinātu. Turklāt viņam bija attaisnojošs iemesls - viņa tam neklausīja, aktīvi neklausīja.

Eila uzvedās izaicinoši. Viņa centās piecelties, un viņš iesita tai vēlreiz. Brouds saņēma no jaunās sievietes reakciju, kādu nekad nebija gaidījis, un tas viņā uzjundīja vēl lielāku iekāri. Viņš pabiedēs vēl to nekaunīgo sievieti. Viņš to sita vēl un vēl, ar milzīgu apmierinājumu, redzēdams, kā tā sarāvās, viņam atvēzējoties, lai sistu vēlreiz.

Eilas galvā zvanīja, pa degunu un mutes stūrīti tecēja asinis. Viņa mēģināja piecelties, bet viņš neļāva. Viņa cīnījās, atspiedusies ar dūrēm pret tā krūtīm. Vīrieša cietais, muskuļotais augums tās pat nejuta, taču viņas pretošanās uzbudināja viņu līdz jauniem augstumiem. Vēl nekad viņš nebija jutis tādu uzbudinājumu - vardarbība iekvēlināja vīrieša kaisli un iekāre pastiprināja tā sitienus. Viņš tīksminājās par sievietes pretošanos un sita viņu atkal.

Viņa bija gandrīz bezsamaņā, kad Brouds apsvieda to apkārt uz sejas, drudžaini norāva sievietes apmetni un izpleta tai kājas. Ar spēcīgu grūdienu viņš dziļi ietriecās tajā. Eila sāpēs griezīgi iekliedzās. Tas tikai pastiprināja vīrieša labsajūtu. Viņš grūda vēl, izsaucot vēl vienu sāpju pilnu kliedzienu, tad vēlreiz un vēlreiz. Sajūsmas intensitāte dzina to tālāk, strauji sakāpjot līdz nevaldāmām virsotnēm. Ar vēl vienu spēcīgu grūdienu, kas izsauca pēdējo mokošo kliedzienu, viņš izšļāca savu uzkrāto kaisli.

Uz mirkli Brouds sabruka pār sievieti, iztērējis spēkus. Tad, vēl aizvien smagi elsodams, viņš nošļūca nost. Eila nesakarīgi šņukstēja. Uzsistās brūces asinīm nosmērētajā sievietes sejā no sāļajām asarām sūrstēja. Viena acs bija gandrīz aiztūkusi un jau krāsojās zila. Ciskas bija notrieptas ar asinīm, un dziļi iekšā sāpēja. Brouds piecēlās un paskatījās uz viņu no augšas. Viņš bija apmierināts; nekad agrāk tas nebija guvis tādu prieku, iegūstot sievieti. Vīrietis pacēla ieročus un devās atpakaļ uz alu.

Eila gulēja ar seju dubļos vēl ilgi pēc tam, kad bija beigusi raudāt. Beidzot sieviete pieslējās. Viņa aptaustīja muti, sajuta uzpampumu un paskatījās uz asinīm notraipītajiem pirkstiem. Viss viņas ķermenis sāpēja - gan no iekšpuses, gan ārpuses. Sieviete ieraudzīja starp kājām asinis un traipus uz zāles. "Vai mans totēms atkal cīnās?" viņa prātoja. "Nē, nedomāju vis, nav īstais laiks. Brouds būs mani savainojis. Bet citām sievietēm tas nesāp; kāpēc lai Brouda loceklis mani ievainotu? Varbūt ar mani kaut kas nav kārtībā?"

Lēnām viņa piecēlās un devās uz strautiņu, pie katra soļa ciešot sāpes. Eila nomazgājās, taču tas nemazināja ne pulsējošās, skaudrās sāpes, ne ari reiboni galvā. "Kāpēc Brouds gribēja, lai es to daru? Iza saka, ka vīrieši grib apmierināt savas vajadzības ar skaistām sievietēm. Es esmu neglīta. Kāpēc lai vīrietis gribētu savainot sievieti, kura tam patīk? Bet sievietēm ari tas patīk; kāpēc gan citādi viņas rādītu zīmes, lai vīriešus iedrošinātu? Kā viņām tas var patikt? Oga neiebilst, kad Brouds to dara ar viņu, un viņš to dara katru dienu, reizēm pat vairākas reizes."

Pēkšņi Eilu pārņēma šausmas. "Ak nē! Ko tad, ja Brouds man liks to darīt vēlreiz? Es neiešu atpakaļ. Es nevaru atgriezties. Kur lai eju? Uz mazo alu? Nē, tā ir pārāk tuvu, un es nevaru tajā palikt pa ziemu. Man jāiet atpakaļ, es nevaru dzīvot viena, kur gan vēl es lai ietu? Un es nevaru pamest Izu un Krebu, un Ubu. Ko gan lai daru? Ja Brouds to gribēs, es nevarēšu viņam atteikt. Neviena cita sieviete pat to nemēģinātu. Kas ar mani nav kārtībā? Viņš to nekad negribēja, kad vēl biju meitene. Kāpēc man bija jākļūst par sievieti? Es par to tā priecājos, bet nu es labprāt visu mūžu gribētu palikt meitene. Man tik un tā nekad nebūs bērna. Kāds labums būt sievietei, ja tu nevari tikt pie bērna? īpaši, ja vīrietis var likt tev darīt kaut ko tādu. Nu kāds no tā labums? Kāpēc tas ir vajadzīgs?"

Saule jau bija zemu, kad viņa smagiem soļiem devās augšup uzkalnā, lai sameklētu savu rubeni. Olas, tik rūpīgi ievīstītas, bija saspiestas un priekšā uz apmetņa atstājušas traipu. Viņa palūkojās atpakaļ uz strautiņu un atcerējās, cik laimīga bija jutusies, vērojot putnus. Tas likās kā pirms mūžības, citā laikā, citā vietā. Sieviete vilkās atpakaļ uz alu, sarauj oties pie katra soļa.

Vērojot, kā saule pazūd rietumu pusē aiz kokiem, Iza kļuva aizvien nervozāka. Viņa izstaigāja līdz pusei visas tuvējā meža takas, kas veda kalnā, un aizgāja līdz terases malai, lai pārlūkotu nogāzi lejup uz stepi. "Sievietei nevajadzētu klaiņot vienai; man nekad nav paticis, ka Eila iet medīt," Iza nodomāja. "Ko tad, ja viņai uzbrucis kāds zvērs? Varbūt viņa ir ievainota?" Arī Krebs bija satraukts, lai gan centās to neizrādīt. Pat Brūns kļuva nemierīgs, kad sāka satumst. Iza bija pirmā, kas pamanīja sievieti tuvojamies alai no terases malas. Viņa jau sāka to bārt, ka likusi tai uztraukties, bet apklusa, nepaspējusi parādīt pirmo žestu.

-    Eila! Tu esi ievainota! Kas noticis?

-     Brouds mani piekāva, - viņa pamāja ar trulu sejas izteiksmi.

-     Bet kāpēc?

-     Es viņu neklausīju, - jaunā sieviete žestikulēja, ieejot alā un dodoties tieši uz pavardu.

"Kas būtu varējis notikt?" Iza prātoja. "Eila nebija atļāvusies neklausīt Broudu jau gadiem ilgi. Kāpēc gan viņa būtu tam pretojusies tagad? Un kāpēc viņš man neteica, ka ir to redzējis? Viņš zināja, ka esmu uztraukusies. Viņš ir atgriezies jau kopš pusdienām, kāpēc Eila ir tik vēlu?" Iza pameta ātru skatienu uz Brouda pavarda pusi un ieraudzīja viņu pretēji labai uzvedībai cieši skatāmies pāri pavarda akmeņiem uz Eilu ar apmierinātu smīniņu sejā.

Krebs bija uztvēris visu ainu: Eilas saskrambāto un uztūkušo seju un bezcerīgo tukšumu sejā, Broudu, kad tas ar augstprātīgu vīpsnu vēroja sievieti kopš brīža, kad tā atgriezās. Viņš zināja, ka Brouda naids gadu gaitā bija pieaudzis - viņas rāmā paklausība šķita ietekmējam viņu vēl trakāk nekā meitenīgā dumpošanās -, tomēr kaut kas bija noticis, kas Broudam deva varas izjūtu pār sievieti. Lai cik vērīgs Krebs būtu bijis, viņš nebūtu varējis uzminēt iemeslu.

Nākamajā dienā Eila baidījās pamest pavardu, slaistoties pie brokastīm, cik vien ilgi varēja. Brouds jau gaidīja viņu. Domas par iepriekšējās dienas spēcīgo pārdzīvojumu jau mudināja to rīkoties. Kad viņš deva sievietei zīmi, viņa gandrīz aizbēga, tomēr piespieda sevi ieņemt gaidīto stāvokli. Viņa centās apspiest kliedzienus, tomēr sāpēs tie izlauzās pār lūpām, piesaistot ziņkārus skatienus no tuvumā esošo ļaužu puses. Tie bija tikpat lielā neizpratnē par to, kāpēc tā sāpēs raudāja, cik par Brouda pēkšņo interesi par jauno sievieti.

Brouds līksmoja savā jaunatklātajā varā pār Eilu un bieži izmantoja viņu, lai gan daudzi brīnījās, kāpēc viņš devis priekšroku neglītajai sievietei, kuru pats ienīda, salīdzinājumā ar savu piemīlīgo sievu. Pēc kāda laika sāpes izzuda, tomēr Eila izjuta riebumu. Bet tieši par viņas naidu Brouds priecājās. Viņš bija ierādījis sievietei tās vietu, kļuvis pārāks par to un, visbeidzot, bija atradis, kā piespiest viņu reaģēt uz tā pavēlēm. Nebija nozīmes tam, ka viņas atbilde bija noraidoša, viņš labāk izvēlējās tādu. Viņš gribēja redzēt, kā tā saraujas, redzēt viņas bailes, redzēt, kā tā piespiež sevi pakļauties. Jau domas vien par to vīrieti stimulēja. Brouds vienmēr bija aktīvs; nu viņš jutās seksuāli sparīgāks nekā jebkad agrāk. Katru ritu jaunais vīrietis gaidīja Eilu, ja nedevās medībās, vakarā parasti piespieda to vēlreiz un reizēm arī pusdienlaikā. Dažreiz viņš pat pusnakti sajuta uzbudinājumu un izmantoja sievu, lai atvieglotos. Brouds bija jauns un veselīgs, savas dzimumdziņas virsotnē, un, jo vairāk viņa to ienīda, jo vairāk prieka tas guva.

Eilas acis izzuda dzirkstelite. Viņa bija nomākta, nerunīga, ne uz ko nereaģēja. Vienīgās emocijas, ko tā izjuta, bija visaptverošs naids pret Broudu un tā ikdienas vajadzību apmierināšanu ar viņu. Kā masīvs šļūdonis, kas uzsūc visu mitrumu no tuvējās zemes, viņas naids un rūgtā bezcerība izkaltēja visas pārējās jūtas.

Eila vienmēr bija sevi uzturējusi tīru, mazgājās pati un mazgāja matus upē, lai izvairītos no utīm, pat ienesa alā lielas bļodas ar sniegu un novietoja tās blakus pastāvīgi degošajam pavardam, lai ziemā no kūstošā sniega iegūtu svaigu ūdeni. Tagad sievietes mati karājās taukainās šķipsnās, un viņa dienu dienā valkāja vienu un to pašu apmetni, necenšoties iztīrīt plankumus vai to izvēdināt. Garlaikoti viņa veica savus darbus, līdz viri, kuri nekad agrāk nebija bārušies, sāka to rāt. Viņu vairs neinteresēja Izas zālītes, tā nerunāja, vienīgi atbildēja uz tieši uzdotiem jautājumiem, reti medīja un, ja to darīja, bieži atgriezās ar tukšām rokām. Sievietes grūtsirdība pārklājās kā tumšs plīvurs pār visiem, kas mitinājās ap Kreba pavardu.

Iza satraukumā nekur nespēja rast mieru; viņa nesaprata pēkšņās izmaiņas Eilā. Viņa zināja, ka cēlonis ir Brouda neizskaidrojamā interese par viņu, bet, kāpēc tam vajadzēja izraisīt tādas sekas, sieviete nenojauta. Viņa grozījās Eilas tuvumā, nepārtraukti to vērojot, un, kad jauno sievieti no rīta sāka mocīt nelabums, Iza nobijās, ka ļaunais gars, kas bija Eilā iemājojis, lai kas tas būtu, kļūst aizvien spēcīgāks.

Tomēr Iza bija pieredzējusi zāļu sieva. Viņa pirmā pamanīja, ka Eila neuzturas noteiktajā atšķirtībā, kā tika prasīts no sievietēm, kad to totēmi cīnījās, un sāka vērot savu pieņemto meitu vēl ciešāk. Iza nespēja noticēt aizdomām, kas tai bija radušās. Bet, kad bija pagājis vēl viens mēnesis un vasara bija pilnā karstumā, Iza bija pārliecināta. Kādā agrā rītā, kad Krebs neatradās pie pavarda, viņa pamāja Eilai ar galvu.

-    Es gribu ar tevi runāt.

-Jā, Iza, - Eila piespieda sevi piecelties un smagi iesēdās gružos blakus sievietei.

-     Kad tavs totēms pēdējo reizi cīnījās, Eila?

-     Es nezinu.

-             Eila, es gribu, lai tu par to padomā. Vai gari ir tevi cīnījušies, kopš nobira ziedlapiņas?

Jaunā sieviete centās domāt. - Es droši nezinu. Varbūt vienu reizi.

-            Tā jau es domāju, - Iza teica. - Tev no rītiem ir slikta dūša, vai ne?

-            Jā, - viņa pamāja. Eila domāja, ka nelabums viņai uznāk tāpēc, ka katru ritu, kad Brouds negāja medīt, tas viņu gaidīja, un viņai tas tik ļoti riebās, ka izpalika brokastis un dažreiz ari vakara maltīte.

-    Vai tavas krūtis nav palikušas sāpīgākas?

-    Mazliet.

-    Un tās ir kļuvušas lielākas, vai ne?

-    Es domāju, ka jā. Kāpēc tu prasi? Kāpēc visa tā izjautāšana?

Sieviete nopietni viņā raudzījās. - Eila, nezinu, kā tas noticis, es

nespēju tam noticēt, bet esmu pārliecināta, ka tas tā ir.

-    Kas tā ir?

-    Tavs totēms ir uzvarēts; tev būs bērns.

-            Bērns? Man? Man nevar būt bērna, - Eila iebilda. - Mans totēms ir pārāk spēcīgs.

-             Es zinu, Eila, es nespēju to saprast, bet tev būs bērns, - Iza atkārtoja.

Izbrīns iezagās Eilas vienaldzīgajās acīs. - Vai tā var būt taisnība? Vai tā patiesi var būt taisnība! Man būs bērniņš? Ak, māt, cik brīnišķīgi!

-             Eila, tev nav vira. Es nedomāju, ka klanā ir kāds virs, kurš tevi ņemtu, pat par otro sievu. Tev nedrīkst būt bērns, ja nav vira, tas var būt nelaimīgs, - Iza dedzīgi māja. - Būtu labāk kaut ko iedzert, lai to pazaudētu. Man šķiet, āmulis būtu vislabākais. Tu zini to augu ar

mazām, baltām ogām, kas aug augstu ozolā. Tas ir ļoti efektīvs un, pareizi lietots, nav pārāk bīstams. Es tev pagatavošu tā lapu tēju tikai ar dažām odziņām. Tas palīdzēs tavam totēmam atbrīvoties no jaunās dzīvības. Tev no tā būs drusciņ slikti, bet…

-    Nē! Nē! - Eila sparīgi purināja galvu. - Iza, nē! Es negribu dzert āmuli. Es negribu dzert neko, lai to zaudētu. Es gribu bērniņu, māt. Esmu to gribējusi vienmēr, kopš piedzima Uba. Es nekad nedomāju, ka tas būs iespējams.

-     Bet, Eila, ko tad, ja bērns būs nelaimīgs? Tas pat var piedzimt kropls.

-     Tas nebūs nelaimīgs, es neļaušu. Es apsolu, es ļoti rūpēšos par sevi, lai tas būtu vesels. Vai tu neteici, ka stiprs totēms, ja reiz padevies, palīdz gādāt, lai bērns būtu vesels? Un es par to ļoti rūpēšos, kad tas būs piedzimis, es nepieļaušu, ka kaut kas notiek. Iza, man ir vajadzīgs tas bērns. Vai tu nesaproti? Manu totēmu otrreiz var neuzvarēt. Tā var būt mana vienīgā iespēja.

Iza palūkojās jaunās sievietes lūdzošajās acīs. Tā bija pirmā dzirkstelite, ko Iza ieraudzīja kopš dienas, kad tā bija devusies medībās un kad Brouds to bija piekāvis. Viņa saprata, ka vajadzēs uzstāt, lai Eila dzer zāles; nebija pareizi ļaut neprecētai sievietei dzemdēt bērnu, ja no tā varēja izvairīties. Bet Eila tik izmisīgi gribēja bērnu, ka varēja ieslīgt vēl lielākā depresijā, ja viņai liks no tā atteikties. Un varbūt viņai bija taisnība - šī varēja būt viņas vienīgā iespēja.

-     Labi, Eila, - Iza piekāpās. - Ja jau tu tik ļoti gribi. Labāk gan pagaidām par to nevienam nestāsti; drīz vien viņi to uzzinās tik un tā.

-    Ak, Iza! - viņa apkampa sievieti. Jaunā sieviete bija neiespējamās grūtniecības brīnuma pārņemta, smaids rotājās tās sejā. Pilna enerģijas viņa pielēca kājās. Tā nespēja nosēdēt mierā, kaut kas vienkārši bija jādara.

-    Māt, ko tu šovakar gatavosi? Ļauj man tev palīdzēt!

-     Bizona sautējumu, - sieviete atbildēja, brīnīdamās par pēkšņajām izmaiņām jaunajā sievietē. - Tu vari sagriezt gaļu, ja vēlies.

Abām sievietēm tā strādājot, Iza saprata, ka bija pavisam aizmirsusi, kādu prieku Eila spēj sagādāt. Sieviešu rokas veikli kustējās, viņām sarunājoties un strādājot, un Eilas interese par zālītēm pēkšņi atgriezās.

-     Es nezināju par āmuli, māt, - Eila aizrādīja. - Es zinu par melnajiem graudiem un saldajiem doņiem, bet nezināju, ka, lietojot āmuli, sieviete var pazaudēt bērnu.

-    Vienmēr būs kaut kas, par ko es tev nebūšu stāstījusi, Eila, bet tu zināsi pietiekami. Un atceries, kā jāpārbauda; tu vienmēr varēsi mācīties. Biškrēsliņš arī der, bet tas var būt bīstamāks par āmuli. Ņem visu augu - ziedus, lapas, saknes - un novāri to. Pielej ūdeni tik daudz, - Iza parādīja atzīmi uz kādas no savu zālīšu bļodu malām,

-    tad izvāri to, līdz pietiks šādai krūzītei, - Iza pastiepa kaula krūzi.

-    Tā apmēram vajadzētu būt. Parasti ar vienu krūzi pietiek. Dažreiz palīdz krizantēmu ziedi. Tie nav tik bīstami kā āmulis vai biškrēsliņš, bet arī ne vienmēr palīdz.

-    Tie derētu sievietēm, kurām ir tendence viegli pazaudēt bērnus. Labāk lietot kaut ko vieglāku, ja tas iedarbojas, ir mazāk bīstami.

-     Pareizi. Un, Eila, ir vēl kaut kas, par ko tev jāzina. - Iza palūkojās apkārt, lai pārliecinātos, ka Krebs vēl nav atgriezies. - Neviens vīrietis nekad par to nedrīkst uzzināt; tas ir noslēpums, ko zina tikai zāļu sievas, un visas arī par to nezina. Vislabāk to pat nestāstīt nevienai sievai. Ja vīrs tai par to prasītu, viņai būtu jāatzīstas. Neviens neprasīs zāļu sievai. Ja kāds vīrs par to uzzinātu, viņš to aizliegtu. Vai saproti?

-Jā, māt, - Eila pamāja, ziņkāres pārņemta un pārsteigta par Izas noslēpumainību.

-    Es nedomāju, ka tev jelkad to ievajadzēsies pašai, bet tomēr vajadzētu to zināt kā zāļu sievai. Dažreiz, ja sievietei bijušas ļoti smagas dzemdības, ir labāk, ka viņai bērnu vairs nav. Zāļu sieva var iedot tai zāles, vispār nepasakot, kas tas ir. Ir vēl citi iemesli, kāpēc sieviete var nevēlēties bērnu. Dažiem augiem piemīt īpašas spējas, Eila. Tie padara sievietes totēmu ļoti spēcīgu, tik stipru, ka tas neļauj jaunai dzīvībai uzsākt dzīvi.

-    Vai tu zini burvestību, kā aizkavēt grūtniecību, Iza? Vai vājas sievietes totēms var kļūt tik stiprs? Jebkurš totēms? Pat tad, ja mogurs buras, lai piešķirtu spēku vīrieša totēmam?

-Jā, Eila. Tāpēc vīrietis nekad to nedrīkst uzzināt. Es to lietoju pati pēc tam, kad izgāju pie vīra. Es nemīlēju savu vīru; es gribēju, lai viņš mani atdod citam vīram. Es domāju: ja man nekad nebūs bērnu, viņš negribēs mani paturēt, - Iza atzinās.

-     Bet tev bija bērns. Tev bija Uba.

-     Varbūt pēc ilgāka laika burvestība zaudē savu spēku. Varbūt mans totēms vairs nevēlējās cīnīties, varbūt tas gribēja, lai man piedzimtu bērns. Es nezinu. Nekas nedarbojas visu laiku. Pastāv stiprāki spēki par jebkādu burvestību, tomēr tie darbojas ilgus gadus. Neviens līdz galam nespēj saprast garus, pat Mogurs. Kurš varēja iedomāties, ka tavu totēmu varētu sakaut? - Zāļu sieva pameta apkārt ātru skatienu. - Tagad, pirms Krebs ir atgriezies, vai tu pazīsti mazo, dzelteno vīteņaugu ar sīkām lapiņām un ziediņiem?

-    Viju?

-    Jā, to pašu. Dažreiz to sauc par raganu matiem, jo tā nogalina augu, uz kura uzmetusies. Izžāvē to, saberz plaukstā apmēram tik daudz, vāri to pietiekamā ūdens daudzumā, lai piepildītu kaula krūzi, kamēr novārījums iegūst izžāvēta siena krāsu. Izdzer katru dienu divus malkus, ja tava totēma gars necīnās.

-    Vai tas nav labs ari kompresēm pret dzēlieniem un kodieniem?

-Jā, un tas ir labs iemesls, lai turētu to pa ķērienam, bet kompresi

lieto uz ādas, uz ķermeņa. Lai piešķirtu savam totēmam spēku, tev tas jādzer. Ir vēl kaut kas, kas tev jādzer, kamēr tavs totēms cīnās. Antilopes salvijas sakne, kaltēta vai svaiga. Uzvāri to un dzer novārījumu vienu bļodiņu katru dienu, kad dzīvo nošķirti, - Iza turpināja.

-    Vai tas nav tas augs ar izrobotajām lapām, kas noder pret Kreba artrītu?

-     Tas pats. Es zinu vēl kādu, bet nekad neesmu to lietojusi. Tā ir citas zāļu sievas burvestība; mēs apmainījāmies ar zināšanām. Ir kāds jamsa paveids - tas neaug te tuvumā, bet es tev parādīšu, ar ko tas atšķiras no šeit augošajiem. Sagriez to gabaliņos, vāri to un maisi, līdz iegūsi biezu masu, tad ļauj tai sažūt un saberz pulveri. Jāņem daudz pulvera, puse bļodiņas jāatjauc ar ūdeni, lai atkal iegūtu biezu masu; jālieto katru dienu, kad tu neesi nošķirta, kad gari necīnās.

Alā ienāca Krebs un ieraudzīja abas sievietes dziļi iegrimušas sarunā. Viņš tūliņ pamanīja atšķirību Eilā. Viņa bija dzīvīga, uzmanīga, domīga un smaidoša. "Viņa būs tikusi no apmātības vaļā," viņš nodomāja, klibojot uz pavarda pusi.

-    Iza, - viņš runāja skaļi, lai pievērstu sev uzmanību. - Vai vīrietim te jāmirst badā?

Sieviete pielēca kājās, izskatoties nedaudz vainīga, bet Krebs to neievēroja. Viņš bija tik priecīgs, redzot Eilu čakli strādājam un sarunājamies, ka neredzēja Izu.

-     Drīz būs gatavs, Kreb, - Eila pamāja un smaidīdama pieskrēja klāt un apkampa to. Tas lika Krebam justies tik labi, kā ilgi nebija juties. Kad vīrs bija iekārtojies zemē uz sava matrača, alā ieskrēja Uba.

-    Es gribu ēst! - mazā meitene žestikulēja.

-     Tu vienmēr gribi ēst, Uba. - Eila smejoties pacēla meiteni un grieza sev apkārt. Uba bija sajūsmā. Pirmo reizi pa visu vasaru Eila gribēja ar viņu spēlēties.

Vēlāk, kad tie bija paēduši, Uba ierausās Krebam klēpi. Eila pie sevis dungoja, palīdzot visu uzkopt. Krebs apmierināts nopūtās; nu pavards vairāk līdzinājās mājām. "Zēni ir ļoti svarīgi," viņš nodomāja, "bet man laikam meitenes patīk vairāk. Viņām nav visu laiku jābūt lielām un drosmīgām, un tām nav nekas pretim, ja tās pirms gulētiešanas paauklē. Es gandrīz vai vēlētos, kaut Eila vēl būtu maza meitene."

Nākamajā rītā Eila pamodās, tinusies siltā gaidīšanas mirdzumā. "Man būs bērniņš," viņa domāja. Meitene apķēra sevi, guļot zvērādās. Pēkšņi viņa ļoti vēlējās piecelties. "Man šķiet, ka šorīt es noiešu lejā līdz upei. Man jāizmazgā mati." Viņa izrausās no gultas, taču viņai uznāca nelabums. "Es labāk ieēdīšu kaut ko stingrāku, redzēsim, vai tas turēsies iekšā. Man ir jāēd, ja es gribu, lai mans bērniņš būtu veselīgs." Ilgi tas neturējās iekšā, tomēr pēc kāda brīža viņa ieēda atkal un tad jutās jau labāk. Izgājusi no alas un dodoties uz upi, viņa vēl aizvien prātoja par savas grūtniecības brīnumu.

-    Eila! - Brouds nicinoši pasmīnēja, dižodamies nākot klāt un rādot zīmi.

Eila satrūkās. Viņa bija pavisam aizmirsusi par Broudu. Viņai bija svarīgākas lietas, par ko domāt, - kā auklējami mīlīgi saritinājušies bērniņi, kā, mīlīgi saritinājies, guļ viņas auklējamais bērniņš. "Gan jau pārdzīvošu," viņa nodomāja un ieņēma gaidīto pozu, lai Brouds atvieglotu savu vajadzību. "Ceru, ka viņš pasteigsies, gribu aiziet uz upi un izmazgāt matus."

Brouds saplaka. Kaut kas nebija tā, kā vajag. Viņa vispār nereaģēja. Vīrietim pietrūka sajūsmas, ko deva tās piespiešana pret viņas gribu. Meitenes mutuļojošais naids un rūgtums, ko tai agrāk nekad tā īsti nebija izdevies apslēpt, bija izzudis. Eila vairs necīnījās ar viņu. Viņa izturējās tā, it kā Brouda vispār nebūtu, it kā viņa neko nejustu. Eila nejuta. Viņas domas atradās citā pasaulē, tā nemanīja vīrieša ienākšanu vairāk nekā tā pārmetumus vai spēcīgos sitienu?. Tā bija tikai vēl viena lieta, kas viņai bija jāpieņem, un viņa samierinājās ar to. Viņas rāmais, savaldīgais miers bija atgriezies.

Broudā izraisīja prieku vara pār meiteni, nevis seksuālā pārdzīvojuma bauda. Viņš atklāja, ka vairs nejūtas uzbudināts; viņam radās problēmas, lai uzturētu erekciju. Pēc dažām reizēm, kad tas vispār nespēja nonākt līdz kulminācijai, Brouds pārtrauca un drīz atkāpās pavisam. Tas bija pārāk pazemojoši. "Ar tādu reakciju viņa tikpat labi var būt akmens," viņš nodomāja. "Vienalga, viņa ir tik neglīta, ka esmu tai veltījis pārāk daudz sava laika. Viņa pat nespēj novērtēt godu, ko tai sniedz nākamā vadoņa interese."

Oga sagaidīja to mājās atvieglota - vīrs, šķiet, bija ticis pāri savai neizprotamajai interesei par Eilu. Viņa nebija greizsirdīga; te jau nebija, uz ko būt greizsirdīgai. Brouds bija viņas virs, un viņš nelika manīt, ka grasītos viņu pamest. Jebkurš vīrietis drīkstēja apmierināt savas vajadzības ar jebkuru sievieti, ko iekāroja, tajā nebija nekā neparasta. Oga vienīgi nespēja saprast, kāpēc Brouds pievērsa tik daudz uzmanības Eilai, ja tā nesaprotama iemesla dēļ vispār par to nepriecājās.

Par spīti visiem šiem apsvērumiem, Brouds niknumā zvēroja par Eilas pēkšņo vienaldzību. Viņš bija iedomājies, ka beidzot ir atradis, kā valdīt pār viņu, kā vienreiz par visām reizēm nojaukt tās noslēgtības sienu, un bija atklājis, ka tas viņam dod baudu. Tas vēl vairāk nostiprināja vīrieša apņemšanos atrast, kā tai piekļūt.

19

Eilas grūtniecība apstulbināja visu klanu. Šķita neiespējami, ka sieviete ar tik spēcīgu totēmu, kāds ir viņai, spēj radīt dzīvību. Norisinājās nebeidzamas runas par tā vira totēma garu, kuram bija izdevies pārspēt Alu Lauvu, un ikvienam klana vīram būtu gribējies, ka gods piekristu viņam - kopā ar pieaugošu prestižu. Dažiem šķita, ka tas būs bijis vairāku totēmisko būtību, iespējams, visu vīriešu apvienojums, taču vairums viedokļu pieslējās vienai no divām nometnēm, kuras pamatā šķira vecuma robeža.

Atrašanās sievietes tuvumā bija noteicošais faktors, kāpēc vairums vīriešu uzskatīja, ka sievu dzemdētie bērni ir viņu pašu totēmu radītie rezultāti. Sieviete neizbēgami lielāko daļu laika pavadīja pie tā vīrieša pavarda, ar kuru dzīvoja; iespēja norit viņa totēma garu bija lielāka. Kaut arī vira totēms kaujā varēja aicināt palīgā cita vīra totēmu vai jebkuru garu, kas atradās tuvumā, pirmā totēma dzīvības spēkam bija priekšroka. Garam, kurš palīdzēja, varēja dāvāt privilēģiju uzsākt jaunu dzīvi, bet tas palika tikai un vienīgi tā totēma ziņā, kurš bija lūdzis palīdzību. Divi viri, kas bija uzturējušies vistuvāk Eilai, kopš viņa bija kļuvusi par sievieti, bija Mogurs un Brouds.

-     Es saku, tas ir Mogurs, - Zūgs apgalvoja. - Viņam vienīgajam totēms ir spēcīgāks par Alu Lauvu. Un pie kura pavarda viņa dzīvo?

-     Ursus nekad neļaus sievietei norīt tā būtību, - Krugs iebilda. - Alu Lācis izvēlas tos, ko sargās, kā Moguru. Vai tu domā, ka Stirna uzveica Alu Lauvu?

-     Ar Alu Lāča palīdzību. Moguram ir divi totēmi. Stirnai nebūtu tālu jāmeklē pēc palīdzības. Neviens nesaka, ka Alu Lācis pameta tā garu, es tikai saku, ka tas palīdzēja, - Zūgs iekaisis pastāvēja pie sava.

-    Bet kāpēc tad viņa nekļuva grūta pagājušajā ziemā? Toreiz viņa arī dzīvoja pie tā pavarda. Tas notika tikai pēc tam, kad Brouds sāka pievērst viņai uzmanību, lai gan neprasi man, ko viņš meitenē ir ieraudzījis. Tieši pēc tam, kad viņš bija pavadījis tās tuvumā tik daudz laika, sākās jaunā dzīvība. Pinkainais Degunradzis arī ir spēcīgs. Ja tam palīdzētu, viņš varētu uzveikt Alu Lauvu, - Krugs strīdējās.

-     Es domāju, ka tas bija visu totēms, - Dorvs iestarpināja. - Jautājums ir par to: kas grib viņu par sievu? Visi grib to godu, bet kurš grib sievieti? Brūns vaicāja, vai kāds no vīriem negrib. Ja viņai nebūs vira, bērns var būt nelaimīgs. Es esmu par vecu, lai gan es neteikšu, ka tāpēc to nožēlotu.

-    Nu, es viņu ņemtu, ja man vēl būtu pašam savs pavards, - Zūgs žestikulēja. - Viņa ir neglīta, bet strādīga un godbijīga. Viņa prot rūpēties par vīru. Gadu gaitā tas ir daudz svarīgāk nekā labs izskats.

-     Es ne, - Krugs papurināja galvu. - Es negribu Sievieti Kas Medī pie sava pavarda. Mogurs ir izņēmums, viņš tik un tā nevar medīt, un tas viņu nesatrauc. Bet iedomājieties, ka es pārradīšos no medībām tukšām rokām un ēdīšu gaļu, ko sagādājusi mana sieva. Turklāt mans pavards ir pietiekami pilns ar Iku un Borgu, un mazuli Igru. Esmu priecīgs, ka Dorvs arī vēl kaut kā var palīdzēt. Un Ika vēl ir pietiekami jauna, lai atkal dzemdētu, - ko var zināt?

-    Esmu par to domājis, - Drūgs teica, - bet mans pavards ir vienkārši par daudz pilns. Aga un Aba, Vorns un Ona, un Grūbs. Ko gan es iesākšu ar vēl vienu sievieti un bērnu. Kā ir ar tevi, Grod?

-     Nē. Ja vien Brūns neliks, - Groda atbilde bija kodolīga. Vadoņa palīgs tā arī nebija spējis pārvarēt zināmu neveiklību attiecībā uz sievieti, kas nebija dzimusi klanā. Viņš vienkārši nejutās labi tās klātbūtnē.

-    Kā ar pašu Bruņu? - Krugs ievaicājās. - Viņš jau bija pats pirmais, kurš meiteni pieņēma klanā.

-    Dažreiz ir prātīgi padomāt par pirmo sievieti, iekams vīrs apņem otru, - Gūvs ierunājās. - Jūs jau zināt, ko Ebra domā par zāļu sievas statusu. Iza ir apmācījusi Eilu. Ja tā kļūs par zāļu sievu pa Izas līniju, vai domājat, ka Ebra gribēs dalīt pavardu ar jaunāku sievieti, otro sievu, kurai būs augstāks stāvoklis nekā pašai? Es pats ņemtu Eilu. Kad būšu mogurs, es tik bieži nedošos medībās. Mani nesatrauktu ari, ja viņa pārnestu trusi vai kāmi. Tie vienkārši ir mazi dzīvnieciņi. Es ari nedomāju, ka Ovra iebilstu pret otru sievieti ar augstāku stāvokli, viņas labi satiek. Bet Ovra pati grib mazuli. Viņai būtu grūti dzīvot pie viena pavarda ar kādu sievieti un tās zīdaini. Jo sevišķi tāpēc, ka neviens negaidīja, ka Eilai tāds būs. Man šķiet, tas bija Brouda totēma gars, kas to iesāka; ļoti slikti, ka Brouds domā tā kā tagad, Eila ir jāņem tieši Broudam.

-     Neesmu tik pārliecināts, ka tas bija Brouda totēms, - iebilda Drūgs. - Kā ir ar tevi, Mogur? Tu varētu ņemt viņu par sievu.

Vecais virs bija mierīgi vērojis vīru sarunu, kā bieži mēdza to darīt. - Es nedomāju, ka tas bija Ursus vai Stirnas totēms, kas iesāka Eilas bērnu. Es arī neesmu pārliecināts, ka tas bija Brouda totēms. Viņas totēms vienmēr ir bijis mīkla; kas to zina, kas notika. Bet viņai ir vajadzīgs vīrietis. Ne tikai tāpēc, ka viņas mazulis var būt nelaimīgs, kādam vīram ir jāuzņemas par to atbildība, jāgādā par to. Esmu par vecu, un, ja tas būs puika, es nespēšu viņu mācīt. Bet viņa to nevar, viņa medī tikai ar lingu. Es tik un tā nevarētu viņu ņemt. Tas būtu tāpat, kā kad Grods ņemtu Ovru un dzīvotu vēl ar Uku kā savu pirmo sievu. Man viņa ir kādas sievas meita, kāda pavarda bērns, nevis sieviete, kuru apņemt.

-    H jau ir darīts, - iebilda Dorvs. - Vienīgā sieviete, kuru vīrs nedrīkst ņemt, ir viņa ciltsmāsa.

-    Tas nav aizliegts, bet netiek ari uzlūkots ar labvēlību. Un vairums vīru to negrib. Turklāt man nekad nav bijusi sieva; esmu par vecu, lai sāktu tagad. Iza rūpējas par mani, tas ir pietiekami. Viņa mani apmierina. Vīriem laiku pa laikam jāapmierina ar sievām savas vēlmes. Man jau ilgu laiku nav bijušas tādas vēlmes; es jau pirms krietna laika iemācījos tās apvaldīt. Es nederēšu par vīru jaunai sievietei. Bet var gadīties, ka viņai tāds nebūs vajadzīgs. Iza saka - viņai būšot grūtas dzemdības, viņai jau tagad ir problēmas, viņa var neizstaigāt pilnu laiku. Es zinu, ka Eila grib mazuli, tomēr visiem būtu labāk, ja viņa to pazaudētu.

Kā jau vīriem tika stāstīts, Eilas grūtniecība nenoritēja labi. Zāļu sieva baidījās, ka ar mazuli kaut kas nav kārtībā. Daudzu priekšlaicīgu dzemdību iemesls bija izkropļoti augļi, un Iza uzskatīja, ka labāk tos ir zaudēt nekā dzemdēt un labāk tikt vaļā no deformēta mazuļa. Eilas sliktā dūša nebeidzās vēl krietnu laiku pēc trešā grūtniecības mēneša, un pat jau vēlā rudenī, kad viņas piebrieduši jostasvieta bija apvēlusies apaļa, jaunā sieviete ar grūtībām spēja saturēt ēdienu. Kad parādījās smērējumi un izdalījumi, Iza lūdza Brūnam, lai tas atbrīvo meiteni no ikdienas darbiem, un neļāva tai celties no gultas.

Izas bailes par Eilas mazuli pieauga līdz ar sarežģījumiem tās grūtniecībā. Viņai bija stingra pārliecība, ka bērnam jāļauj aiziet. Viņa bija pārliecināta, ka nebūtu grūti no tā atbrīvoties, kaut arī Eilas vēders liecināja par mazuļa augšanu. Viņa baidījās par Eilu. Bērns pārāk daudz tai atņēma. Sievietes rokas un kājas kļuva aizvien plānākas - pretēji briestošajam viduklim. Viņai nebija ēstgribas, un tā ar piespiešanos mēģināja ēst īpašo barību, ko Iza tai bija pagatavojusi. Zem tās acīm veidojās tumši riņķi, un biezie, mirdzošie mati neglīti nokarājās. Viņai vienmēr bija auksti, vienkārši nepietika fizisko rezervju, kas to sasildītu, un lielāko daļu laika tā spiedās pie ugunskura, ievīstījusies ādās. Bet, kad Iza ieteica izdzert zāles, kas pārtrauktu grūtniecību, jaunā sieviete atteicās.

- Iza, es gribu savu mazuli. Palīdzi man! - Eila lūdzās. - Tu vari man palīdzēt, es zinu, ka vari. Es darīšu, ko vien tu vēlēsies, tikai palīdzi man tikt pie bērna.

Iza nespēja atteikt. Jau kādu laiku viņa bija atkarīga no Eilas, kas tai nesa nepieciešamās zālītes, sieviete pati reti izgāja ārā. Saspringts darbs izsauca klepus lēkmes. Iza jau ilgāku laiku uzturēja sevi, lietojot lielas zāļu devas, lai noslēptu diloni, kas ar katru ziemu kļuva aizvien smagāks. Taču Eilas dēļ viņa dosies sameklēt kādu saknīti, kas palīdzēs izvairīties no priekšlaicīgām dzemdībām.

Kādā agrā rītā zāļu sieva izgāja no alas, lai dotos uz augstkalnes mežiem un mitrajiem, neauglīgajiem laukiem sameklēt īpašo zālīti. Skaidrajās debesīs spīdēja saule. Iza nolēma, ka šī būs viena no siltajām vēlā rudens dienām, un negribēja apgrūtināt sevi ar liekām drēbēm. Turklāt viņa plānoja atgriezties, kad saule vēl būs augstu. Pa taku netālu no alas viņa iegāja mežā, tad nogriezās un, soļojot gar strautu, sāka kāpt augšup pa stāvo nogāzi. Iza jutās vājāka, nekā bija domājusi, elpa bija sekla, tai bieži bija jāatpūšas vai jāgaida, lai pāriet mokošās klepus lēkmes. Kad rīts jau bija gabalā, laiks mainījās. Stindzinošs vējš atpūta no austrumiem mākoņus, un, sasnieguši kalnu pakāji, tie izgāza spēcīgā slapjdraņķa smago, slapjo nesumu. Dažos mirkļos Iza bija izmirkuši.

Lielais gāziens bija pārstājis tikai tad, kad viņa bija atradusi vajadzīgo priežu mežu un augus, kurus meklēja. Trīcot aukstajā lietū, kas tagad sīki smidzināja, viņa izraka saknes no dubļainās zemes. Atpakaļceļā klepus pastiprinājās, ik pa brīdim liekot tās ķermenim konvulsīvi sarauties un uzsitot uz lūpām asiņainas putas. Iza nepazina teritoriju ap šo alu tik labi kā iepriekšējās klana alas apkārtni. Sieviete apmaldījās, sāka iet lejup gar nepareizo strautu, un viņai vajadzēja griezties atpakaļ, lai atrastu īsto taku. Sāka jau tumst, kad, pamatīgi izlijusi un nosalusi, zāļu sieva atrada ceļu atpakaļ uz alu.

-    Māt, kur tu biji? - Eila žestikulēja. - Tu esi izmirkuši un trīci. Nāc pie uguns. Es atnesīšu kādas sausas drēbes.

-    Es atradu ķekarpapardes sakni, Eila. Nomazgā to un košļā… - Izai bija jāapklust, jo tai uznāca vēl viena lēkme. Viņas acis drudžaini spīdēja, seja bija piesarkusi. - …košļā to zaļā veidā. Tā palīdzēs tev saglabāt bērniņu.

-    Tu taču negāji laukā tādā lietū, lai sameklētu man sakni? Vai tu nesaproti, ka es labāk pazaudēšu mazuli nekā zaudēšu tevi? Tu esi pārāk slima, lai tāda dotos ārā, tu to zini.

Eila zināja, ka Iza jau gadiem ilgi nejutās vesela, tomēr līdz šim nebija pamanījusi, cik slima sieviete ir patiesībā. Jaunā sieviete aizmirsa par savu grūtniecību; neievēroja asiņošanu, kas reizēm parādījās, bieži aizmirsa paēst un spītīgi turējās Izas tuvumā. Kad viņa gulēja, Eila atradās uz ādas blakus tās guļvietai. Arī Uba nepārtraukti uzmanīja Izu. Tā bija jaunās meitenes pirmā pieredze, kad kāds, kuru tā mīlēja, ir smagi saslimis un sekas var būt traumējošas. Viņa vēroja visu, ko darīja Eila, palīdzēja un tādēļ sāka saprast pašas mantojumu un likteni. Uba nebija vienīgā, kas vēroja Eilu darbojamies. Viss klans bija norūpējies par zāļu sievu un nejutās visai drošs par jaunās dziednieces prasmi. Eila neievēroja to bažas; visa tās uzmanība bija veltīta sievietei, kuru tā sauca par māti.

Eila pārcilāja atmiņā visas zālītes, par kurām Iza kādreiz bija stāstījusi, viņa izprašņāja Ubu par informāciju, kuru, kā Eila zināja, glabā bērna atmiņa, un izmantoja arī pati savu loģiku. īpašais talants, ko Iza bija ievērojusi, spēja atklāt un ārstēt īsto kaiti, un tā bija Eilas stiprā puse. Viņa prata noteikt diagnozi. No maziem sīkumiem viņa mācēja salikt kopā zīmējumu - kā mozaīkas gabaliņus - un tukšās vietas aizpildīt ar pārdomām un intuīciju. Hs bija spējas, kam vienīgi viņas smadzenes, no visiem, kas dzīvoja alā, bija piemērotas. Izas slimības krīze bija stimuls, kas saasināja sievietes talantu.

Eila izmantoja ārstniecības augus, par kuriem bija mācījusies no zāļu sievas, tad izmēģināja jaunas metodes, kuras tā aizguva no izmantošanas citos gadījumos, reizēm ļoti atšķirīgos. Lai kas tas bija - zāles, mīlošas rūpes vai pašas zāļu sievas vēlme dzīvot - visdrīzāk viss kopā -, bet, kad ziema bija sanesusi augstas kupenas pie vēja aizsargiem blakus alas ieejai, Iza bija pietiekami atveseļojusies, lai atkal varētu rūpēties par Eilu. Un dzemdības nemaz nebūs vēl tik drīz.

Sasprindzinājums, kopjot Izu, kamēr tā atguva veselību, bija atstājis uz jauno sievieti savu iespaidu. Visu atlikušo ziemas daļu Eilai bija asiņaini izdalījumi un nepārtraukti sāpēja mugura. Viņa modās nakts vidū no krampjiem kājās un vēl aizvien bieži vēma. Iza sagaidīja, ka kuru katru bridi tā bērnu zaudēs. Viņa apbrīnoja, kā Eila vēl pie tā turējās, un nesaprata, kā bērns spēj attīstīties, Eilai esot tik novārgušai. Tomēr tas attīstījās. Jaunās sievietes vēders piebrieda neticami liels, un mazulis spārdījās tik sparīgi un tik bieži, ka viņa gandrīz nespēja gulēt. Iza nekad nevienu sievieti nebija redzējusi ciešam no tik smagas grūtniecības.

Eila nekad nesūdzējās. Sieviete baidījās: Iza nospriedis, ka viņa ir gatava atteikties no bērna, kaut ari grūtniecības laiks jau bija pārāk liels, lai zāļu sieva vēl tā domātu. Arī Eila par to nedomāja. Ciešanas vienīgi vēl vairāk pārliecināja viņu, ka, pazaudējot šo, viņai nekad vairs nebūs cita bērna.

Guļot gultā, Eila vēroja pavasara lietu aizskalojam sniegus, un pirmais krokuss, ko viņa ieraudzīja, bija zieds, ko tai atnesa Uba. Iza nelaida jauno sievieti ārā no alas. Pūpolvītoli bija uzziedējuši un nokrāsojušies zaļgani, un pirmie pumpuri vēstīja par sulīgi zaļām lapotnēm šajā slapjajā pavasara dienā, Eilas vienpadsmitā gada sākumā, kad viņai sākās dzemdības.

Sākumā spazmas bija vieglas: Eila maziem malciņiem dzēra vītola mizu tēju, sarunājoties ar Izu un Ubu, sajūsmināta un priecīga, ka laiks beidzot ir pienācis. Viņa bija pārliecināta, ka nākamajā dienā jau pati turēs rokās savu mazuli. Iza bija atturīgāka, bet centās viņai to neizrādīt. Saruna pievērsās ārstniecībai, kā tas pēdējā laikā tik bieži bija noticis Izas un abu tās meitu starpā.

-     Māt, kas tā bija par zālīti, kuru tu man pārnesi todien, kad biji aizgājusi un atgriezies tik slima? - Eila māja.

-    Tā ir ķekarpapardes sakne. Tā netiek plaši lietota, jo tā ir jākošļā svaiga un jāvāc vēlā rudenī. Tā ļoti palīdz novērst priekšlaicīgas dzemdības, bet cik tad ir to sieviešu, kurām draud priekšlaicīgas dzemdības tikai rudenī? Izkaltēta tā zaudē savu iedarbību.

-    Kā tā izskatās? - Uba vaicāja. Izas slimība bija saasinājusi Ubas interesi par ārstnieciskajiem augiem, kurus tā kādu dienu, iespējams, gatavos un izmantos. Abas - gan Iza, gan Eila - mācīja meiteni. Bet Ubas izglītošana atšķīrās no Eilas mācīšanas. Lai izmantotu pilnvērtīgi savas smadzenes, Ubai vajadzēja vienīgi atgādināt to, ko viņa jau zināja, un redzēt, kā to pielieto.

-    Īstenībā tie ir divi augi - vīrišķais un sievišķais. Tam ir garš kāts, kas aug ārā no lapu čemura nedaudz virs zemes, un netālu no galotnes parādās nelieli ziediņi, apmēram ap kāta vidu. Vīrišķie ziediņi ir balti. Sakne ir no sievišķā auga; tā ziediņi ir mazāki un zaļi.

-    Vai tu minēji, ka tie aug priežu mežos? - Eila pamāja.

-    Tikai slapjos. Tiem patrīk mitrums, purvi, pļavu slapjās vietas, bieži vien kalnu meži.

-    Tev nekādā ziņā nevajadzēja todien iet ārā, Iza. Es biju tā satraukusies… Ak, pagaidi, sākas atkal!

Zāļu sieva pētīja Eilu. Viņa centās izdibināt, cik ilgas būs sāpes. Vēl paies krietns laiks, viņa nosprieda.

-     Kad devos ceļā, lietus nebija, - Iza teica. - Nodomāju, ka diena būs silta. Es kļūdījos. Rudens laiks vienmēr ir neparedzams. Es tev visu laiku gribu pavaicāt, Eila. Lielu daļu laika es pavadīju murgos un drudzī, bet man šķita, ka tu biji pagatavojusi krūšu kompresi no zālītēm, kuras Krebs izmantoja, lai mazinātu reimatisma sāpes.

-Jā, tā bija.

-    Es tev to nemācīju.

-    Es zinu. Tu tik stipri klepoji, spļāvi tik daudz asiņu, ka es gribēju kaut kā nomierināt tavas lēkmes, bet es iedomājos arī, ka gļotas var izvadīt ar mazāku piepūli. Hs zālītes Kreba reimatismam iesūcas dziļi un sasilda, veicinot asinsriti. Es domāju: tas varētu atvieglot gļotu izdalīšanos un tev nebūtu tik stipri jāklepo, lai tās izspļautu, tad vēl es varētu tev iedot novārījumu spazmu mazināšanai. Šķiet, ka tas iedarbojās.

-Jā, domāju, ka iedarbojās.

Kad Eila bija paskaidrojusi savu domu gājumu, tas šķita loģisks, un Iza prātoja, vai viņai pašai tas būtu ienācis prātā. "Man bija taisnība. Viņa ir laba zāļu sieva un kļūs vēl labāka. Viņa ir mana stāvokļa cienīga. Man jāaprunājas ar Krebu. Nevarētu būt palicis pārāk daudz laika, līdz pametīšu šo pasauli. Eila tagad ir sieviete, viņai jākļūst par zāļu sievu - ja viņa pārdzīvos šīs dzemdības."

Pēc rīta maltītes pienāca Oga ar Grevu, savu mazāko dēlēnu, un, barodama to, apsēdās blakus Eilai. Drīz vien tām pievienojās Ovra. Trīs jaunās sievietes draudzīgi pļāpāja Eilas spazmu starplaikos, lai gan tuvīnās dzemdības netika pieminētas. Visu rītu, kamēr Eilai turpinājās pirmā dzemdību fāze, klana sievietes apciemoja Kreba pavardu. Dažas vienkārši piestāja, lai ar savu klātbūtni piedāvātu morālu atbalstu, citas sēdēja pie grūtnieces gandrīz nepārtraukti. Ap tās gultu visu laiku atradās vairākas sievietes, bet Krebs turējās atstatus. Viņš satraukti soļoja iekšā un ārā no alas, apstājoties, lai apmainītos pāris žestiem ar vīriem, kuri bija sapulcējušies pie Bruņa pavarda, tomēr nebija spējīgs uzkavēties vienā vietā ilgāku laiku. Todien plānotās medības bija atceltas. Brūns atrunājās, ka vēl ir pārāk slapjš, tomēr visi zināja patieso iemeslu.

Vēlā pēcpusdienā Eilas sāpes pieņēmās spēkā. Iza deva tai dzert kādu īpašu jamsa novārījumu, kas mazināja dzemdību sāpes. Tuvojoties vakaram, sievietes spazmas kļuva spēcīgākas un biežākas. Mirkstot sviedros, Eila gulēja gultā, saķērusi Izas roku. Viņa mēģināja apslāpēt kliedzienus, tomēr, kad saule pazuda aiz apvāršņa, Eila locījās sāpēs, kliedzot pie katras konvulsijas, kas mocīja tās ķermeni. Lielākā daļa sieviešu nespēja vairs sēdēt tuvumā; visas, izņemot Ebru, devās atpakaļ pie saviem pavardiem. Tās sameklēja kādu darbu, lai būtu ar kaut ko aizņemtas, un pacēla skatienus, kad Eila palaida kārtējo mokošo kliedzienu. Sarunas bija apsīkušas arī pie Bruņa ugunskura. Vīri sēdēja apātiski, ar nolaistiem skatieniem. Visus mēģinājumus uzsākt nelielu sarunu pārtrauca Eilas sāpju izsaucieni.

-     Viņas gurni ir pārāk šauri, Ebra, - Iza žestikulēja. - Tie neļaus dzemdību kanālam pietiekami atvērties.

-    Varbūt līdzētu, ja pārdurtu ūdens maisiņu? Reizēm tas palīdz, - Ebra ieteica.

-    Es jau par to domāju. Negribēju to darīt pārāk ātri; viņa var neizturēt sausas dzemdības. Cerēju, ka tas pārplīsis pats, bet viņa kļūst vārgāka un nekas daudz neiet uz priekšu. Varbūt es labāk to tagad izdarīšu. Vai tu nevari man padot to gludo gobas nūju? Viņai atkal sākas spazmas, es to izdarīšu, kad tās beigsies.

Eila izlieca muguru un sagrāba abu sieviešu rokas, kad konvulsīvās agonijas kulminējošais kliedziens izlauzās tai pār lūpām.

-     Eila, es mēģināšu tev palīdzēt, - Iza pamāja, kad kontrakcijas bija norimušas. - Vai tu mani saproti?

Eila klusējot pamāja.

-    Es noplūdināšu ūdeni un tad gribu, lai tu ieņemtu tupus stāvokli. Uz leju bērnu ir vieglāk grūst. Vai tu to vari izdarīt?

-    Es mēģināšu, - Eila vārgi pamāja.

Iza ievietoja gludo gobas nūju, un Eilai izgāzās augļūdens, izraisot nākamās spazmas.

-    Tagad piecelies, Eila, - zāļu sieva pamāja. Viņas ar Ebru izvilka novājināto sievieti no gultas un atbalstīja to, kamēr tā notupās uz tās pašas ādas, kas tika palikta apakšā visām sievietēm, kuras dzemdēja.

-     Tagad spied! Spied no visa spēka! - Eila saspringa lidz ar kārtējām sāpēm.

-    Viņa ir pārāk vāja, - Ebra rādija. - Viņa nespēj pietiekami stipri spiest.

-     Eila, tev jāspiež stiprāk, - Iza pavēlēja.

-    Nevaru, - Eila rādija.

-    Tev jāvar, Eila. Tev jāvar, citādi tavs bērniņš nomirs, - Iza teica. Viņa neminēja, ka arī Eila var nomirt. Iza pamanīja, ka sievietes muskuli savilkās nākamajām spazmām.

-    Tagad, Eila! Tagad! Spied, cik vien tev spēka, - Iza neatlaidās.

"Es nedrīkstu ļaut savam bērniņam nomirt," Eila domāja. "Es nedrīkstu. Man nekad vairs nebūs bērna, ja šis nomirs." No kādiem nezināmiem krājumiem Eila savāca pēdējās spēka paliekas. Sāpēm pieaugot, viņa dziļi ievilka elpu un, atbalstu meklēdama, sagrāba Izas roku. Viņa spieda ar tādu piepūli, ka sviedru pilītes parādījās tai uz pieres. Sievietei reiba galva. Bija tāda sajūta, it kā viņai lūztu kauli, it kā viņa censtos izgrūst ārā iekšas.

-    Labi, Eila, labi, - Iza uzmundrināja. - Galviņa jau parādījās. Vēl vienu reizi tāpat.

Eila iekampa vēl vienu malku gaisa un sasprindzinājās vēlreiz. Viņa jutās tā, it kā āda un muskuļi plīstu pušu, un tomēr spieda. Ar biezu, sarkanu asiņu šalti mazuļa galviņa izspraucās cauri šaurajam dzemdes kanālam. Iza satvēra to un pavilka, un nu ļaunākais jau bija aiz muguras.

-     Vēl tikai mazliet, Eila, tikai vēl pēdējo reizi. - Eila vēlreiz sasprindzinājās, tad noreiba, visapkārt satumsa, un viņa bezsamaņā saļima.

Iza aptina sarkani notrieptu cīpslu ap jaundzimušā nabas saiti un pārējo nokoda. Viņa pliķēja pa tā kājelēm, līdz vārgs ņaudiens pārgāja spalgā kliedzienā. Bērns ir dzīvs, Iza ar atvieglojumu nodomāja, sākot mazuli apmazgāt. Tad viņas sirds pamira. Pēc visām viņas ciešanām, pēc visa, ko viņa bija pārcietusi, kāpēc tā? Viņa tik ļoti gribēja bērnu. Iza ietina bērnu mīkstā trušādā, ko bija izgatavojusi Eila, tad sagatavoja sakošļātu sakņu kompresi Eilai, kuru uzlika kopā ar absorbējošu ādas strēmeli. Eila novaidējās un atvēra acis.

-    Mans mazulis, Iza. Vai tas ir zēns vai meitene? - viņa jautāja.

-     Tas ir zēns, Eila, - sieviete atbildēja, taču ātri turpināja, lai tā nelolotu cerības, - bet viņš ir kropls.

Eilas pirmais smaida atspulgs pārvērtās šausmu pilnā skatienā. - Nē! Nevar būt! Ļauj man to apskatīt!

Iza pienesa viņai bērnu. - Es jau baidījos no tā. Tas bieži notiek, ja sievietei ir smaga grūtniecība. Man žēl, Eila.

Jaunā sieviete pavēra apsegu un lūkojās uz savu sīko puisēnu. Tā rociņas un kājeles bija tievākas un garākas nekā Ubai, kad tā piedzima, viņa rokām un kājām bija pareizs pirkstu skaits un tie atradās īstajā vietā. Viņa sīkais loceklītis un oliņas bija mēms apliecinājums tā dzimumam. Taču galva visādā ziņā bija nedabiska. Tā bija nenormāli liela - cēlonis Eilas grūtajām dzemdībām - un mazliet nepareizi veidota sakarā ar mazuļa plosošo ienākšanu pasaulē, tomēr pati par sevi tā nebija iemesls satraukumam. Iza zināja, ka tās ir tikai dzemdību spiešanās sekas un drīz vien izzudīs. Taču pamatuzbūvē deformētā galvas forma un tievais, kaulainais kakls, kas nav spējīgs noturēt milzīgo galvu, nekad nemainīsies.

Eilas bērnam bija izteikti uzacu loki, tāpat kā klana ļaudīm. Taču tā piere bija veidota nevis slīpi uz aizmuguri, bet gan slējās augsta un taisna virs uzacīm, veidojot, kā Izai šķita, izliektu vainagu un tālāk garu, slaidu līniju atpakaļ uz pakausi. Taču galvaskausa pakauša daļa nebija gluži tik gara, kā tai vajadzēja būt. Izskatījās, it kā mazuļa galvaskauss būtu pabīdīts uz priekšu izliektajā pieres un vainaga daļā, saīsinot un noapaļojot aizmugures daļu. Izliekums pakauša aizmugurē bija tikai nosacīts, un tā kontūras bija dīvaini izmainītas. Bērnam bija lielas, apaļas acis, bet tā deguns bija daudz mazāks par normālu. Viņam bija liela mute, žokļi nebija gluži tik lieli kā klana ļaudīm; bet zem tā mutes rēgojās kaula izaugums, izkropļojot sejas veidolu, - izteikti veidots, mazliet nošķelts zods, kāda klana ļaudīm vispār nebija. Mazuļa galva pasitās atpakaļ, kad Eila to pirmo reizi paņēma rokās, un viņa automātiski palika zem tās roku atbalstam, purinot pati savu galvu uz īsā, druknā kakla. Viņa šaubījās, vai mazulis jelkad būs spējīgs galvu pacelt. Bērns meklēja mātes siltumu, guļot Eilas rokās, un jau prasījās zīst, it kā pirms piedzimšanas tam ēdamā nebūtu pieticis. Viņa pielika to pie krūts.

-    Tev nevajag to darīt, Eila, - Iza maigi teica. - Tev nevajag spēcināt tā dzīvību, ja to drīz jāved prom. Tev tikai būs grūtāk no tā šķirties.

-     Šķirties no tā? - Eila izskatījās sašauta. - Kā es varu no tā šķirties? Tas ir mans bērns, mans dēls.

-    Tev nav izvēles, Eila. Tā tam jānotiek. Mātei vienmēr jātiek vaļā no kropla bērna, ko tā laidusi pasaulē. Labāk to darīt pēc iespējas agrāk, pirms Brūns pats nav licis.

-     Bet Krebs ari bija kropls. Viņam atļāva dzīvot, - Eila protestēja.

-    Viņa mātes virs bija klana vadonis; viņš to pieļāva. Tev nav vira, Eila, neviena vīrieša, kas aizstāvētu tavu dēlu. Es tev jau sākumā teicu, ka tavs bērns var būt nelaimīgs, ja tu dzemdēsi, pirms esi izdota pie vira. Vai šis kroplums to nepierāda, Eila? Kāpēc ļaut dzīvot bērnam, kuram visu mūžu nebūs nekā cita, izņemot neveiksmes? Labāk tikt tam pāri tūliņ, - Iza prātoja.

Negribīgi, asarām plūstot, Eila noņēma dēlu no krūts. - Ak, Iza, - viņa raudāja, - es tik ļoti gribēju bērniņu, pašai savu bērniņu kā citām sievietēm. Es nekad necerēju, ka man tāds varētu būt. Es biju tik laimīga. Es nepievērsu uzmanību, ka man bija slikti, es tikai gribēju pašai savu bērnu. Bija tik grūti, es domāju, ka viņš nekad nepiedzims, bet, kad tu teici, ka viņš var nomirt, man vajadzēja spiest. Ja viņam vienalga ir jāmirst, kāpēc tas bija tik grūti? Māt, es gribu savu mazuli, neliec man atbrīvoties no tā!

-     Es zinu, ka tas nav viegli, Eila, taču tas ir jādara. - Izai sāpēja sirds par viņu. Bērns meklēja krūti, no kuras bija tik spēji noņemts, meklēja drošību un vēlējās apmierināt savu vajadzību zīst. Viņai vēl nebija piena, vajadzēja paiet vienai vai vairākām dienām; bija tikai biezais pienveida šķidrums, kas varēja piešķirt mazulim imunitāti pret slimībām dažiem pirmajiem dzīves mēnešiem. Viņš sāka šņukstēt un drīz palaida varenu brēcienu, mētājot rokas un nosperot sedziņu. Brēciens piepildīja alu ar dusmīga, piesarkuša bērna paģērošo neatlaidību. Eila nespēja to izturēt. Viņa to atkal pielika pie krūts.

-     Es vienkārši nespēju to izdarīt, - viņa žestikulēja. - Es to nedarīšu! Mans dēls ir dzīvs. Viņš elpo. Viņš var būt sakropļots, tomēr tas ir stiprs. Vai dzirdēji, kā tas raudāja? Vai esi jebkad dzirdējusi bērnu tā kliedzam? Vai redzēji, kā tas spārdās? Paskaties, kā tas zīž! Es gribu viņu, Iza, es gribu viņu, un es viņu paturēšu. Es drīzāk došos projām nekā nogalināšu viņu. Es protu medīt. Es protu sameklēt ēdamo. Es pati par viņu rūpēšos!

Iza nobālēja. - Eila, tu taču to nedomā nopietni. Kur tu iesi? Tu esi pārāk vāja, tu esi pazaudējusi daudz asiņu!

-     Es nezinu, māt. Kaut kur. Vienalga kur. Bet es viņu neatdošu. - Eila bija nepielūdzama, apņēmīga. Iza nešaubījās, ka jaunā māte domā tā, kā teica. Bet viņa bija pārāk vāja, lai kaut kur dotos; viņa pati nomirtu, ja censtos izglābt mazuli. Izu biedēja doma, ka Eila varētu pārkāpt klana tradīcijas, taču bija pārliecināta, ka viņa to darītu.

-    Eila, nerunā tā, - Iza lūdzās. - Atdod viņu man. Ja tu nespēj, es to izdarīšu tavā vietā. Es teikšu Brūnam, ka tu esi pārāk vārga, tas ir pietiekams aizbildinājums. - Sieviete pasniedzās pēc bērna. - Ļauj man viņu paņemt. Kad tas būs prom, viņu būs vieglāk aizmirst.

-    Nē! Nē, Iza, - Eila sparīgi papurināja galvu, ciešāk piespiedusies pie pauniņas savās rokās. Viņa pārliecās bērnam pāri, aizsargājot to ar savu augumu, kustinot tikai vienu roku, lai sarunātos, izmantojot Kreba saīsinātos simbolus. - Es viņu paturēšu. Kaut kā, kaut kādā veidā, pat ja man jāiet projām, es paturēšu savu bērnu.

Uba nepamanīta vēroja abas sievietes. Viņa bija redzējusi Eilas kaulus mežģījošās dzemdības, tāpat kā bija redzējusi dzemdējam citas sievietes ari agrāk. Neviens dzīvības vai nāves noslēpums netika slēpts no bērniem, tie dalījās klana likteni tikpat lielā mērā kā to vecāki. Uba mīlēja zeltmataino meiteni, kas viņai bija gan rotaļu biedrene un draudzene, gan māte un māsa. Smagās, sāpīgās dzemdības bija satraukušas meiteni, bet Eilas runas par aiziešanu biedēja to vēl vairāk. Tas atgādināja viņai par laiku, kad tā jau agrāk bija nozudusi un kad visi teica, ka viņa nekad neatgriezīsies. Uba bija pārliecināta: ja Eila tagad aizies, viņa to nekad vairs neredzēs.

-      Neaizej, Eila! - meitene pieskrēja klāt, izmisīgi žestikulējot. - Māt, tu nedrīksti Eilai ļaut aiziet! Neej atkal projām!

-    Es negribu iet, Uba, bet es nevaru ļaut savam bērniņam nomirt, - Eila atbildēja.

-     Vai tu nevari to pakarināt augstu kokā kā tā māte Abas stāstā? Ja tas izdzīvos septiņas dienas, Brūnam būs jāļauj tev viņu paturēt, - Uba lūdzās.

-     Abas stāsts ir tikai pasaka, Uba, - Iza paskaidroja. - Neviens mazulis nespēj izdzīvot laukā bez barības. - Eila nepievērsa uzmanību Izas skaidrojumam; Ubas bērnišķīgais priekšlikums bija uzvedinājis to uz kādu domu.

-    Māt, daļa tās pasakas ir patiesa.

-    Ko tu ar to gribi teikt?

-Ja mans mazulis pēc septiņām dienām vēl būs dzīvs, Brūnam viņš būs jāpieņem, vai ne? - Eila dedzīgi jautāja.

-     Ko tu iedomājies, Eila? Tu nevari to atstāt ārā un cerēt, ka pēc septiņām dienām viņš vēl būs dzīvs. Tu zini, ka tas nav iespējams.

-    Ne jau atstāt, bet paņemt to līdzi. Es zinu kādu vietu, kur es varu paslēpties, Iza. Es varu doties turp un paņemt viņu sev līdzi. Un tad atgriezties tā vārda došanas dienā. Brūnam tad būs jāļauj man viņu paturēt. Ir kāda neliela ala…

-     Nē! Eila, nestāsti man tādas lietas. Tas nebūs pareizi. Tā būs nepaklausība. Es nevaru piekrist; tādas nav klana tradīcijas. Brūns būs ļoti dusmīgs. Viņš meklēs tevi, viņš tevi atradis un atvedis atpakaļ. Tā nav pareizi, Eila, - Iza pamācīja. Viņa piecēlās un devās uz ugunskuru, bet, paspērusi pāris soļu, atgriezās. - Un, ja tu aizietu, viņš man prasītu, kur tu esi.

Nekad mūžā Iza nebija darījusi neko, kas būtu pretrunā ar klana tradīcijām vai Bruņa vēlmēm. Jau pati doma bija biedējoša. Pat slepenajām pretapaugļošanās zālitēm savu piekrišanu bija devušas iepriekšējās zāļu sievu paaudzes, tās bija daļa no sievietes mantojuma. Noslēpuma glabāšana nenozīmēja nepaklausību, nebija tādas tradīcijas vai paražas, kas aizliegtu to lietošanu, - viņa vienkārši atturējās no runāšanas par tām. Eilas plāns nebija tālu no dumpošanās, tādas dumpošanās, kura Izai pat sapņos nebija rādījusies; viņa nevarēja tai piekrist.

Tomēr Iza zināja, cik ļoti Eila bija vēlējusies bērnu; viņai sāpēja sirds, iedomājoties, kā sieviete bija cietusi ilgajā, smagajā grūtniecības laikā un kā vienīgi bailes par bērna nāvi bija devušas tai spēku, kas izglāba viņas pašas dzīvību. "Eilai ir taisnība," Iza domāja, lūkojoties uz jaundzimušo. "Viņš ir kropls, bet citādi tas ir spēcīgs un veselīgs. Krebs bija kropls - nu viņš ir Mogurs. Šis ari ir viņas pirmdzimtais dēls. Ja viņai būtu vīrietis, viņš varētu ļaut bērnam dzīvot. Nē, viņš neļautu," sieviete atkal nodomāja. Viņa nespēja sev melot, tāpat kā nespēja melot citiem. Tomēr viņa varēja atturēties no runāšanas.

Iza prātoja, vai neizstāstīt Krebam vai Brūnam, sieviete saprata, ka viņai tas ir jādara, taču nespēja saņemties, lai to izdarītu. Iza nevarēja piekrist Eilas plānam, bet viņa varēja paturēt to pie sevis. Tā bija vissliktākā lieta, ko viņa jelkad savā mūžā bija apzināti darījusi.

Viņa ielika ūdens bļodā dažus karstus akmeņus, lai pagatavotu Eilai melno graudu uzlējumu. Jaunā sieviete ar mazuli uz rokām gulēja, kad Iza atnesa tai zāles. Viņa viegli to sapurināja.

-     Izdzer šo, Eila, - viņa teica. - Es ietinu placentu un noliku tur stūrī. Šonakt tu vari atpūsties, bet rītdien tā ir jāaprok. Brūns jau zina, Ebra tam izstāstīja. Labāk, ka viņš neizmeklē mazuli un nedod formālu pavēli. Viņš gaidīs, ka tu par to parūpēsies, kad būsi noslēpusi dzemdību pēdas. - Iza stāstīja meitai, cik laika tai ir, lai realizētu savus nodomus.

Kad Iza bija aizgājusi, Eila gulēja nomodā, prātodama, ko ņemt līdzi. Man būs vajadzīga guļamā āda, trušādas mazulim un putnu dūnas, un vēl pāris segu, ko nomainīt. Man pašai - strēmeles, mana linga un naži. Ak, un pārtika, man jāpaņem līdzi nedaudz ēdamā un ūdens soma. Pagaidīšu līdz rītdienai, kad saule būs augstu debesīs; no rīta, pirms došos projām, es visu sagatavošu.

Nākamajā rītā Iza pagatavoja krietni vairāk, nekā bija nepieciešams četru cilvēku rīta maltītei. Krebs bija atgriezies pie pavarda vēlu, lai dotos gulēt; viņš gribēja izvairīties no satikšanās ar Eilu. Vīrs nezināja, ko lai tai saka. "Viņas totēms vienkārši ir pārāk spēcīgs," viņš nodomāja. "Tas netika līdz galam uzveikts; tāpēc viņa tik ļoti asiņoja grūtniecības laikā. Tas bija par iemeslu bērna kroplumam. Ļoti bēdīgi, viņa tik ļoti to gribēja."

-    Iza, te jau pietiks ēdamā veselam klanam, - Krebs aizrādīja. - Kā mēs lai tik daudz apēdam?

-    Tas būs Eilai, - Iza atbildēja un ātri nolaida galvu.

"Izai vajadzēja dzemdēt daudz bērnu," vecais vīrs nodomāja, "viņa tik ļoti dievina savējos. Bet Eilai patiešām ir jāatgūst spēki. Paies ilgs laiks, pirms viņa tam tiks pāri. Nezinu, vai viņai jelkad vēl piedzims normāls bērns."

Eilai reiba galva, kad tā piecēlās, un viņa sajuta noplūstam siltas asinis. Bija sāpīgi paspert pat tos dažus soļus, bet noliekšanās bija smags pārbaudījums. Sieviete bija vājāka, nekā varēja iedomāties, un to gandrīz sagrāba panika. "Kā es uzkāpšu līdz alai? Bet man tas jādara. Ja to nedarīšu, Iza paņems manu bērnu un atbrīvosies no tā. Ko gan es darīšu, ja zaudēšu savu mazulīti?"

"Es viņu nezaudēšu," viņa nolēma apņēmības pilna, piespiežot sevi atbrīvoties no panikas. "Kaut kā es tikšu tur augšā, kaut vai man būtu visu ceļu jānorāpo."

Smidzināja lietus, kad Eila izgāja no alas. Viņa ielika dažas lietas vākšanai paredzētajā grozā un uzlika pāri smakojošo vīstokli ar placentu. Pārējo viņa noslēpa zem virsējā zvērādas apmetņa. Bērns, ielikts nesamajā ādā, bija cieši piespiests viņai pie krūtīm. Pirmais reiboņu vilnis pārstāja, viņai ieejot mežā, bet sievietei kļuva slikti. Viņa nogriezās no takas, iegāja dziļi mežā un tikai tad apstājās. Ar rokamo lāpstiņu bija grūti izrakt bedri, jo viņa bija ļoti vārga. Kā Iza bija mācījusi, Eila dziļi ieraka vīstokli un uzzīmēja attiecīgās zīmes. Tad palūkojās uz dēlu, kas gulēja veselīgā miegā siltumā un drošībā. "Neviens tevi šādi neieraks bedrē." Tad jaunā sieviete sāka kāpt augšup pa stāvo kalna nogāzi, nemanot, ka kāds to novēro.

Drīz pēc tam, kad Eila bija pametusi alu, Uba izslīdēja tai pakaļ. Ziema, ko viņa bija pavadījusi mācoties, pēc mātes slimības ļāva meitenei daudz vairāk saprast, kādās briesmās Eila atrodas. Viņa zināja, cik jaunā sieviete ir nespēcīga, un baidījās, ka tā varētu paģībt un kļūt par viegli pieejamu upuri apkārt klīstošajiem plēsējiem, kurus pievilinātu Eilai klātesošā asins smaka. Uba gandrīz metās atpakaļ uz alu, lai izstāstītu Izai, tomēr negribēja pamest Eilu vienu un sāka tai sekot. Meitene pazaudēja Eilu, kad tā nogriezās no takas, bet atkal to pamanīja kāpjam augšup pa skrajo nogāzi.

Eila kāpjot smagi atspiedās pret rokamo lāpstiņu, izmantojot to kā nūju. Viņa bieži apstājās, visiem spēkiem cenšoties apspiest nelabumu un cīnoties, lai nepadotos reibonim, kas draudēja pārvērsties pilnīgā tumsā. Viņa juta asinis tekam lejup pa kājām, taču neapstājās, lai nomainītu absorbējošo strēmeli. Viņa atcerējās laikus, kad spēja uzskriet stāvā kalnā pat bez aizelšanās. Tagad viņa nespēja noticēt, ka vēl tik tālu jāiet līdz kalnu pļavai. Attālums starp pazīstamajām zīmēm bija neiedomājami garš. Eila spieda sevi vilkties uz priekšu, līdz sabruka, tad cīnījās, lai nezaudētu samaņu, līdz jutās pietiekami atpūtusies, lai turpinātu iet tālāk.

Vēlā pēcpusdienā, kad bērns sāka raudāt, sieviete to izdzirda it kā caur neskaidru miglu. Viņa neapstājās tādēļ un piespieda sevi kāpt. Viņas prāts pieķērās vienai vienīgai domai - "Man jātiek līdz pļavai, man jātiek līdz alai". Viņa pat vairs nesaprata, kāpēc.

Uba turējās tai aiz muguras, nevēloties, lai Eila to ieraudzītu. Viņa nezināja, ka Eila tik tikko spēj saskatīt tālāk par nākamo soli. Kad tā beidzot nonāca līdz kalna ganībām, jaunajai mātei viss šķita peldam sarkanā miglā. "Vēl mazliet," viņa sev teica, "vēl tikai mazlietiņ." Viņa smagi vilkās pāri pļavai, un tai gandrīz nepietika spēka pastumt malā zarus, lai iekristu mazajā alā, kas agrāk tik daudz reižu bija bijusi tās svētnīca. Sieviete saļima uz briežādas, neuztraucoties, ka tās zvērādas apmetnis ir slapjš, un neatceroties, kā pielikusi pie krūts raudošo dēliņu, kad beidzot padevās bezspēkam.

Par laimi, Uba bija sasniegusi pļavu tieši tajā bridi, kad Eila pazuda alā, citādi tā būtu nodomājusi, ka sieviete izzudusi tukšā gaisā. Biezie, vecie lazdu krūmi ar savu zaru murskuli pilnībā nomaskēja caurumu kalna sienā pat bez vasaras zaļuma. Uba skriešus metās atpakaļ uz klana alu. Viņa bija aizgājusi tālāk, nekā varēja iedomāties. Lai sasniegtu nelielo aliņu, Eilai bija vajadzējis daudz vairāk laika, nekā viņa domāja. Meitene baidījās, ka Iza būs satraukusies un rās viņu. Tomēr Iza neievēroja Ubas vēlo atgriešanos. Viņa bija pamanījusi, ka meita izslīdēja ārā, sekojot Eilai, un uzminējusi tās nodomu, tomēr nevēlējās par to pārliecināties.

-            20

-    Vai viņai nevajadzēja būt atpakaļ, Iza? - Krebs vaicāja. Visu pēcpusdienu viņš bija satraukti soļojis iekšā un ārā. Iza nervozi pamāja ar galvu, nepaceldama skatienu no atdzesētā ceptā brieža gurna, kuru patlaban grieza gabalos.

-     Ai! - viņa pēkšņi iekliedzās, ar aso nazi iecirtuši pirkstā dziļu brūci. Krebs pacēla galvu, vienlidz pārsteigts gan par faktu, ka sieviete sev iegriezusi, gan par tās spontāno izsaucienu. Iza prata tik meistarīgi rīkoties ar akmens nazi, ka viņš nespēja atcerēties, kad tā pēdējo reizi bija iegriezusi pirkstā. "Nabaga Iza," Krebs nodomāja. "Esmu tik satraukts, ka aizmirsu par to, kā jūtas viņa," viņš sevi norāja. "Nav nekāds brīnums, ka viņa ir nobažījusies, viņa arī ir norūpējusies."

-    Es pirms kāda brīža runāju ar Bruņu, Iza, - Krebs pamāja. - Viņš vēl negrib viņu meldēt. Nevienam nav jāzina, kur sieviete apglabā… kur viņa atrodas tādā brīdī kā šis. Tu zini, kādu nelaimi vīrietim var nest tas, ka viņš to ieraudzītu. Tomēr viņa ir tik vārga, varbūt viņa tur kaut kur lietū guļ. Tu varētu iet viņu pameklēt, Iza, tu esi zāļu sieva. Viņa nevarēja aiziet pārāk tālu. Neraizējies par ēdienu, es varu pagaidīt. Kāpēc tu neej? Drīz satumsīs.

-      Es nevaru, - Iza pamāja un ielika sagriezto pirkstu atpakaļ mutē.

-    Ko tas nozīmē - tu nevari? - Krebs bija nesaprašanā.

-    Es nevaru viņu atrast.

-    Kā tu zini, ka nevari viņu atrast, ja tu nemeklē? - Vecais burvis bija pavisam apjucis. "Kāpēc Iza negrib iet viņu meklēt? Interesanti, kāpēc viņa jau sen nav devusies to meklēt? Es iedomājos, ka viņa jau būs izstaigājusi visus mežus, apgriezusi otrādi visus akmeņus, lai atrastu Eilu. Viņa ir tik nervoza, kaut kas nav kārtībā."

-    Iza, kāpēc tu negribi meklēt Eilu? - viņš jautāja.

-    Tas nelīdzēs, es nevaru viņu atrast.

-    Kāpēc? - viņš uzstāja.

Sievietes acis vidēja baiļu pilns uztraukums. - Viņa slēpjas, - Iza atzinās.

-     Slēpjas! No kā viņa slēpjas?

-    No visiem. No Bruņa, tevis, manis, no visa klana, - sieviete atbildēja.

Krebs bija pilnīgā nesaprašanā, un Izas mīklainās atbildes viņu samulsināja vēl vairāk. - Iza, labāk paskaidro man! Kāpēc Eila slēpjas no klana vai manis, vai tevis? Jo īpaši no tevis. Tu viņai pašreiz esi vajadzīga.

-     Viņa grib paturēt bērnu, Kreb, - Iza pamāja, tad steidzīgi turpināja, ar acīm lūdzoties pēc izpratnes. - Es viņai stāstīju, ka mātes pienākums ir atbrīvoties no kropla bērna, taču viņa atteicās. Tu zini, cik ļoti viņa to gribēja. Viņa teica, ka paturēs to un noslēps līdz vārda došanas dienai, tā ka Brūnam tas būs jāpieņem.

Krebs cieti raudzījās sievietē, ātri aptverot visas Eilas stūrgalvības sekas.

-Jā, Brūns būs spiests pieņemt viņas dēlu, Iza, un tad viņš to nolādēs par tīšu nepaklausību, šoreiz uz visiem laikiem. Vai tad tu nezini - ja sieviete piespiež vīrieti pret tā gribu, viņš zaudē savu godu. Brūns to nevar pieļaut, vīri viņu vairs necienīs. Pat nolādot Eilu, viņš zaudēs godu un klanu Sapulci šovasar. Vai tu domā, ka viņš varēs skatīties acis citiem klaniem? Viss klans Eilas dēļ zaudēs godu, - burvis dusmīgi žestikulēja. - Kā viņai vispār kaut kas tāds ienāca prātā?

-    Tas bija kāds no Abas stāstiem par māti, kura uznesa savu kroplo mazuli kokā, - Iza atbildēja. Izmisusi sieviete bija kā bez prāta. Kāpēc Iza nebija kārtigāk par to padomājusi?

-    Vecu sievu pasakas! - Krebs ar riebumu pamāja. - Abai vajadzētu atrast ko labāku, nevis piebāzt jaunas meitenes galvu ar tādām muļķībām.

-    Tā nebija Aba vien, Kreb. Tas biji ari tu.

-     Es! Kad es viņai esmu stāstījis tādas pasakas?

-    Tev nebija jāstāsta nekādas pasakas. Tu piedzimi kropls, bet tev ļāva dzīvot. Nu tu esi Mogurs.

Izas apgalvojums satrieca greizo vienroci burvi. Krebs zināja, ka līdz atzīšanai viņu bija noveduši veiksmīgi notikumi. Vienīgi veiksme bija ļāvusi izdzīvot klanu visaugstāk godātajam svētajam vīram. Mātes māte reiz tam bija izstāstījusi, ka tas nebija nekas cits kā brīnums. Vai Eila viņa dēļ centās panākt, lai ar tās dēlu notiek brīnums?

Tas nekad nenotiks. Viņa nekad nepiespiedis Bruņu pieņemt tās dēlu un ļaut tam dzīvot. Tai bija jābūt vadoņa gribai, viņa lēmumam, tikai un vienīgi viņa.

-     Un tu, Iza. Vai tu neteici viņai, ka tas nav pareizi?

-     Es lūdzos, lai viņa neiet. Es viņai teicu, ka atbrīvošos no bērna, ja viņa nespēj. Bet viņa pēc tā visa nelaida mani tam klāt. Ai, Kreb, viņa tik ļoti cieta, lai pie tā tiktu!

-    Tātad tu ļāvi viņai iet cerībā, ka viņas plāns izdosies. Kāpēc tu neizstāstīji man vai Brūnam?

Iza tikai purināja galvu. "Krebam bija taisnība, man vajadzēja viņam izstāstīt. Tagad mirs arī Eila, ne tikai viņas mazulis," sieviete domāja.

-    Kurp viņa devās, Iza? - Kreba acis bija kļuvušas tēraudcietas.

-     Es nezinu. Viņa kaut ko stāstīja par nelielu alu, - sieviete atbildēja ar gurstošu sirdi. Burvis spēji apgriezās un klibodams devās uz vadoņa pavardu.

Bērna raudas beidzot atmodināja Eilu no nespēka izraisītā miega. Bija tumšs, un mazā ala bez ugunskura bija drēgna un auksta. Viņa iegāja alas dziļumā, lai atvieglotos, un sāpēs saviebās, jo uzplēstā, savainotā miesa no amonjaka šķidruma sūrstēja. Tumsā viņa centās sagramstīt vācamajā grozā tīru strēmeli un svaigu autu slapjajam un nosmulētajam bērnam un padzērās ūdeni; tad, aptinusi abiem zvērādu, viņa atkal nolikās zemē, lai pabarotu dēlu. Nākamajā reizē, kad sieviete pamodās, alas sienu klāja saules plankumi, kas bija izlauzušies cauri lazdas zaru mudžeklim, kas apslēpa ieeju. Viņa ieturējās ar aukstu ēdienu, kamēr mazais zīda krūti.

Ēdiens un atpūta atgrieza Eilai dzīvību, un viņa pieslējās sēdus, turot mazuli rokās un sapņojot. "Man vajadzēs savākt kādu malku, bet pārtikas pietiks neilgam laikam, man būs jāsameklē kaut kas vairāk. Lucernai jau vajadzētu spraukties ārā; tā spēcinās arī manas asinis. Jaunajam āboliņam un vīķu dzinumiem jābūt gataviem, un sīpoliem. Sula jau sākusi tecēt, iekšējā miza tagad būs salda, jo sevišķi kļavām. Nē, kļavas tik augstu neaug, bet te ir bērzi un egles. Nu, paskatīsimies: diždadža jaunie dzinumi un māllēpes, un jauno pieneņu lapiņas, un papardes, to lielākā daļa vēl nebūs atvērušās. Un man taču ir linga - te tuvumā ir neskaitāmi susliki un bebri, un truši."

Eila ar atvērtām acīm sapņoja par siltumu nesošā gadalaika jaukumiem, bet, kad jaunā sieviete piecēlās, tā sajuta noplūstam asinis un pēkšņu reiboni. Kājas bija notraipītas ar apkaltušām asinīm, no kurām bija palikuši traipi ari uz kājautiem un apmetņiem, kas lika viņai apzināties sava izmisušā stāvokļa realitāti.

Kad reibonis pārgāja, Eila nolēma nomazgāties un sameklēt mazliet malkas, taču nezināja, ko lai iesāk ar bērnu. Viņa cīnījās starp vēlmi ņemt to sev līdzi un atstāt turpat guļam. Klana sievietes nekad neatstāja savus bērnus nepieskatītus, tie vienmēr atradās kādas sievietes uzraudzībā, un Eila nevarēja paciest domu, ka bērns jāatstāj viens. Tomēr viņai bija jānomazgājas un jāatnes vairāk ūdens, un bez mazuļa viņa varēja pārnest vairāk malkas.

Viņa palūrēja cauri kailajiem krūmiem, lai pārliecinātos, vai tuvumā neviena nav, tad pastūma zarus malā un izgāja no alas. Zeme bija izmirkuši, strauta tuvumā tā bija slidens dubļu muklājs. Sniega lāmas vēl vīdēja ēnainos nostūros. Trīcot spirgtajā vējā, kas pūta no austrumiem, dzenot sev pa priekšu vēl vairāk lietus mākoņu, Eila noģērbās un iekāpa aukstajā strautā, lai noskalotos, tad izberza apsējus. Mitrā un lipīgā āda viņu neko daudz nesildīja, kad tā atkal tajā ietinās.

Eila devās uz mežu, kas ieskāva kalnu pļavu, un centās nolauzt kādu zemāku nokaltušu egles zaru. Sievietei uznāca spēcīgs reibonis, ceļgali saļodzījās, un viņa atspiedās pret koku, lai noturētos kājās. Galva pulsēja; viņa sparīgi rija siekalas, lai izvairītos no vemšanas, vājumam pārņemot to savā varā. Aizmirsās visas domas par medībām vai vākšanu. Novājinošā grūtniecība, smagās dzemdibas, nogurdinošais kāpiens - tas viss bija atstājis pēdas: viņai bija atlicis pavisam maz spēka.

Kad Eila atgriezās alā, bērns raudāja. Bija auksts un drēgns, un viņam pietrūka mātes siltās tuvības. Viņa to pacēla un turēja, tad atcerējās par ūdens somu, ko bija aizmirsusi pie strauta. Viņai bija vajadzīgs ūdens. Viņa nolika dēlu zemē un vēlreiz izvilkās ārā. Sāka līt. Atgriezusies jaunā sieviete pārguruši noslīga zemē un pārvilka abiem pāri slapjo, smago ādu. Eila bija pārāk nogurusi, lai pamanītu asās baiļu adatas, kas nozuda viņas prāta attālajās krokās, tai iegrimstot miegā.

- Vai tad es jums neteicu, ka viņa ir bezkaunīga un ietiepīga? - Brouds paštaisni žestikulēja. - Vai tad kāds man ticēja? Nē. Tie nostājās viņas pusē, meklēja attaisnojumus, ļāva tai darīt, ko gribēja, pat atļāva tai medīt. Man vienalga, cik spēcīgs ir viņas totēms, sievietēm nav jāmedī. Alu Lauva nelika viņai to darīt, tas bija tikai izaicinājums. Redzat, kas notiek, ja dod sievietei pārāk daudz brīvības? Redzat, kas notiek, ja esat pārāk iecietīgi? Nu viņa domā, ka var uzspiest savu kroplo dēlu klanam. Šoreiz neviens viņu nespēs attaisnot. Viņa tīšām neievēroja klana tradīcijas. Tas ir nepiedodami.

Beidzot Brouds bija attaisnots, un viņš triumfēja, izmantojot iespēju atgādināt "es taču jums teicu". Viņš to nepārtraukti skandēja, liekot vadonim saviebties. Brūnam nepatika zaudēt lepnumu, un viņa sievas dēls šajā ziņā viņam nepalīdzēja.

-     Tu izteici savas domas, Broud, - viņš deva zīmi. - Nav nekādas vajadzības to visu laiku atkārtot. Es parūpēšos par viņu, kad tā atgriezīsies. Neviena sieviete nekad nav mani piespiedusi darīt kaut ko pret manu gribu un tikusi sveikā cauri, un nevienai sievietei tas neizdosies arī tagad.

-    Kad mēs rit no rīta atkal meklēsim, - Brūns teica, pāriedams pie sapulces sasaukšanas iemesla, - es domāju, ka mums jāpārmeklē tās vietas, kur ejam retāk. Iza teica, ka Eila zinājusi par kādu nelielu alu. Vai kāds ir redzējis kaut kur netālu kādu mazu alu? TU nevar būt pārāk tālu, viņa bija par vārgu, lai aizietu ļoti tālu. Aizmirsīsim par stepi vai mežu un meklēsim tur, kur varētu būt alas. Ar šo lietu viņas pēdas droši vien būs aizskalotas, tomēr kāda zīme varētu būt saglabājusies. Lai ko tas prasītu, es gribu, lai viņa tiktu atrasta.

Iza nepacietīgi gaidīja, kad beigsies Bruņa sapulce. Viņa bija centusies sadūšoties, lai aprunātos ar viņu, un nolēmusi, ka šis ir īstais bridis. Pamanījusi vīrus izklīstam, sieviete ar noliektu galvu piegāja pie vadoņa pavarda un apsēdās pie tā kājām.

-     Ko tu gribi, Iza? - Brūns vaicāja, viegli uzsitot tai pa plecu.

-    Šī necienīgā sieviete grib runāt ar vadoni, - Iza iesāka.

-    Tu drīksti runāt.

-    Šī sieviete kļūdījās, neatnākot pie vadoņa, kad uzzināja, ko jaunā sieviete grasījās darīt. - Iza aizmirsa formālo uzrunu, jo bija emociju pārņemta: - Bet, Brun, viņa tik ļoti gribēja bērnu. Neviens nedomāja, ka viņa jelkad varētu palikt grūta, viņa jau nu vismazāk. Kā gan kāds varēja uzveikt Alu Lauvas Garu? Viņa tā priecājās par to. Lai arī Eila cieta, viņa nekad par to nesūdzējās. Viņa gandrīz nomira dzemdībās, Brun. Vienīgi doma, ka viņas bērns varētu nomirt, beigās deva tai spēku. Eila vienkārši nespēja pieļaut domu, ka varētu no tā atteikties, kaut ari tas būtu kropls. Viņa bija pārliecināta, ka tas būs viņas vienīgais bērns. Viņa bija kā bez prāta no šoka un sāpēm, viņa nespēja pareizi domāt. Es zinu, ka man nav tiesību lūgt, taču es lūdzu tevi - ļauj viņai dzīvot.

- Kāpēc tu nenāci pie manis agrāk, Iza? Ja tev šķiet, ka, izlūdzoties tai dzīvību, var kaut ko vērst par labu tagad, kāpēc tu nenāci pie manis tad? Vai esmu bijis pret viņu tik nejauks? Es nebiju akls pret tās ciešanām. Vīrs var aizgriezt acis, lai neskatītos, kas notiek pie otra vīra pavarda, bet viņš nespēj aizdarīt ausis. Šajā klanā nav neviena cilvēka, kurš nezinātu, kādas sāpes Eila izcieta, dāvājot dzīvību savam dēlam. Vai tu uzskati mani par tik cietsirdīgu, Iza? Ja tu būtu atnākusi pie manis, pastāstījusi man, kā viņa jūtas, ko viņa plāno darīt, vai tu domā, ka es nebūtu apsvēris iespēju ļaut viņas bērnam dzīvot? Es būtu varējis aiztaupīt viņai bēgšanas un slēpšanās draudus, kas radās kā neprātīgas sievietes murgu rezultāts. Es būtu apskatījis bērnu. Pat neesot tās vīram, ja bērns nav pārāk stipri cietis, es būtu varējis ļaut tam dzīvot. Taču tu man nedevi tādu iespēju. Tu iedomājies, ka zini, ko es būtu darījis. Parasti tu tā nerīkojies, Iza.

Es nekad neesmu redzējis, ka tu nolaidīgi pildītu savus pienākumus. Tu vienmēr esi bijusi citām sievām par paraugu. Es varu attaisnot tavu uzvedību vienīgi ar slimību. Es zinu, cik slima tu esi, lai gan centies to noslēpt. Es cienīju tavu vēlēšanos un nepieminēju to, bet pagājušajā rudenī es biju pārliecināts, ka tu dosies uz garu pasauli. Es labi sapratu, ka, pēc Eilas domām, šī viņai bija laba iespēja tikt pie bērna. Man ir aizdomas, ka viņai ir taisnība. Tomēr es redzēju, ka viņa pilnībā aizmirsa par sevi, kad saslimi tu, Iza, un viņa tevi izvilka. Es nezinu, kā viņai tas izdevās. Varbūt tas bija Mogurs, kas pielabināja garus, kuri gribēja, lai tu tiem pievienojies, un pārliecināja tos, lai ļauj tev palikt, tomēr tas nebija Mogurs viens pats.

Es biju gatavs apmierināt viņa lūgumu un ļaut Eilai kļūt par zāļu sievu. Es biju sācis viņu cienīt tāpat, kā reiz cienīju tevi. Viņa bija apbrīnojama sieviete, apzinīguma un paklausības paraugs, par spīti manas sievas dēlam. Jā, Iza, es zinu par Brouda rupjo izturēšanos pret viņu. Pagājušajā vasarā nesaprotamā veidā Brouds izprovocēja pat kādu viņas pārkāpumu, lai gan es līdz galam neizprotu, kā. Tas ir viņa necienīgi - stāties pretim sievietei tādā veidā, kā to dara viņš; Brouds ir ļoti drosmīgs un stiprs mednieks, un viņam nav iemesla justies tā, it kā sieviete apdraudētu tā vīrišķību. Tomēr varbūt viņš redzēja kaut ko tādu, ko es nepamanīju. Iespējams, viņam taisnība, esmu bijis akls attiecībā uz viņu. Iza, ja tu būtu atnākusi pie manis agrāk, es būtu apsvēris tavu lūgumu, es būtu atļāvis viņas dēlam dzīvot. Tagad ir par vēlu. Kad viņa atgriezīsies bērna vārda došanas dienā, gan Eilai, gan viņas dēlam būs jāmirst.

Nākamajā dienā Eila centās aizkurt ugunskuru. No iepriekšējās dzīvošanas reizes bija atlikuši daži sausi koka gabali. Viņa virpināja nūju starp plaukstām pret citu koka gabalu, taču tai nepietika spēka, lai darītu to tik ilgi, līdz tas sāktu gruzdēt, un Eilas laime, ka viņa to nespēja. Drūgs un Krugs bija uzgājuši kalnu pļavas taku, kamēr viņa ar mazo gulēja. Tie būtu saoduši ugunskura vai tā palieku smaržu un būtu abus atraduši. Patiesībā viņi nogāja garām alai tik tuvu, ka, ja mazulis miegā būtu ieraudājies, viņi būtu izdzirdējuši. Taču lazdu krūmu vecā audze tik labi noslēpa ieeju mazajā alā klints sienā, ka viri to nepamanīja.

Laime uzsmaidīja viņai vēl vairāk. Pavasara lietus, īgni smidzinot no svina pelēkajām debesim, pārvēršot nelielā strautiņa malu dubļu kloākā un pļavas zemi piemirkušā purvā un pārklājot tumšu šķidrautu sievietes garastāvoklim, aizskaloja visas viņas atstātās pēdas. Mednieki bija tik prasmīgi pēdu dzinēji, ka prata atšķirt katra klana locekļa individuālās pēdas, un to asais skatiens ātri būtu pamanījis nolauztos dzinumus vai uzrakņāto zemi pēc sīpolu un sakņu meklēšanas, ja viņa būtu kaut ko lasījusi ēdienam. Eilas vājums pasargāja to no atklāšanas.

Kad Eila vēlāk izgāja ārā un ieraudzīja viru pēdu nospiedumus pie avota, no kura sākās strautiņš un kur tie bija apstājušies, lai padzertos ūdeni, viņas sirds gandrīz apstājās. Aiz bailēm viņa vairs negāja ārā. Viņa satrūkās pie katras vēja brāzmas, kas sapurināja krūmu ejas priekšā, un saspringa, ieklausoties iedomātās skaņās.

Pārtika, ko viņa bija paņēmusi līdzi, bija gandrīz beigusies. Eila pārmeklēja grozus, kurus bija izgatavojusi pārtikas uzglabāšanai sava pārejošā nāves lāsta ilgajā, vientulīgajā uzturēšanās laikā. Viņa atrada vienigi dažus sažuvušus, sapuvušus riekstus un mazo grauzēju izkārnījumus kā pierādījumu tam, ka tās krājumi bija atklāti un jau sen izēsti. Viņa uzgāja sabojātus ēdiena pārpalikumus, ko Iza tai bija iedevusi, kad viņa bija izmantojusi alu par patvērumu sievietes lāsta laikā, - bet pilnīgi nelietojamus.

Pēkšņi viņa atcerējās kaltētās brieža gaļas slēpni akmens bedrē alas dibenā - no brieža, ko bija nogalinājusi siltajam apmetnim. Eila atrada nelielo akmeņu pauguriņu un novāca akmeņus. Žāvētā gaļa slēpnī bija neskarta, taču atslābums bija īslaicīgs. Zari, kas aizsedza alas eju, pašķirās, un Eilas sirds sāka joņot straujāk.

-     Uba! - viņa pārsteigta pamāja, meitenei ienākot alā. - Kā tu mani atradi?

-    Es tev sekoju todien, kad tu aizgāji. Es biju tik ļoti nobijusies, ka ar tevi kaut kas atgadīsies. Es tev atnesu drusku ēdiena un mazliet tējas, lai tev rastos pieniņš. Māte to pagatavoja.

-    Vai Iza zina, kur es esmu?

-     Nē. Tomēr viņa zina, ka es to zinu. Es nedomāju, ka viņa grib uzzināt, citādi viņai būtu jāizstāsta Brūnam. Ai, Eila, Brūns ir tik dusmīgs uz tevi! Viri jau meklē tevi katru dienu.

-    Es pamanīju viņu pēdas pie strauta, bet tie neieraudzīja alu.

-     Brouds visu laiku plātās, ka vienmēr zinājis, cik tu esi slikta. Kopš tavas aiziešanas es tikpat kā neesmu redzējusi Krebu. Viņš visu dienu pavada tajā garu telpā, un māte ir tik nelaimīga. Viņa lika man tev pateikt, lai tu nenāc atpakaļ, - Uba sacīja, acis plati iepletusi aiz bailēm par jauno sievieti.

-Ja viņa nav ar tevi runājusi par mani, kā gan Iza varēja likt man kaut ko pateikt? - Eila vaicāja.

-    Viņa pagatavoja vairāk nekā parasti vakar vakarā un ari šorīt. Ne jau par daudz - man liekas, viņa uzmanījās, lai Krebs neuzminētu, ka tas ir domāts tev, - bet viņa neapēda savu tiesu. Vēlāk Iza pagatavoja tēju, tad sāka vaidēt un sarunāties ar sevi, it kā no bēdām pēc tevis, viņa bēdājas visu laiku, kopš tu aizgāji, un viņa skatījās tieši uz mani. Viņa visu laiku teica: "Ja vien kāds varētu Eilai pateikt, lai viņa neatgriežas. Mans nabaga bērns, mana nabaga meita, viņai nav ēdiena, viņa ir nespēcīga. Viņai ir vajadzīgs piens bērnam," - un tamlīdzīgi. Tad viņa aizgāja no pavarda. Ūdens soma bija nolikta tieši blakus tējai, un visa pārtika bija ietīta.

-     Viņa būs redzējusi, ka es tev sekoju, - Uba turpināja. - Es brīnījos, kāpēc viņa mani nesabāra par to, ka tik ilgi biju projām. Brūns un Krebs - abi ir dusmīgi uz Izu, ka viņa neizstāstīja, ka tu grasies slēpties. Ja viņi zinātu, ka tai ir kāda nojausma par to, kā tevi atrast, bet neatklāj tiem, es nezinu, ko tie ar viņu izdarītu. Taču man neviens nav prasījis. Katrā ziņā neviens nepievērš īpašu uzmanību bērniem, jo sevišķi meitenēm. Eila, tu saproti, ka man vajadzētu izstāstīt Krebam, kur tu atrodies, bet es negribu, lai Brūns tevi nolād, es negribu, ka tu mirsti.

Eila juta sirdspukstus atbalsojamies galvā. "Ko es esmu izdarījusi?" Viņa nebija apjautuši, ka būs tik vārga vai ka būs tik grūti izdzivot vienai pašai ar mazu bērniņu, kad uzdrošinājās pamest klanu. Viņa bija rēķinājusies, ka varēs atgriezties mazuļa vārda došanas dienā. "Ko es lai tagad daru?" Viņa pacēla mazo un cieši piespieda sev klāt. "Bet es nevarēju ļaut tev nomirt, vai ne?"

Uba ar līdzjūtību lūkojās uz jauno māmiņu, kas šķita aizmirsusi par meiteni. - Eila, - viņa vaicājoši ierunājās. - Vai es drīkstu uz viņu paskatīties? Man tā ari nav izdevies apskatīt tavu mazuli.

-     Ai, Uba, nu, protams, vari to apskatīt, - sieviete pamāja, jūtoties nelāgi, ka aizmirsusi par meiteni, kas bija nākusi garo ceļu, lai atnestu tai Izas ziņu. Arī viņa par to var iekulties nepatikšanās. Ja atklātos, ka Uba zinājusi, kā atrast Eilu, bet nav par to izstāstījusi, viņa saņemtu bargu sodu. Tas varēja izpostīt viņas dzīvi.

-    Vai gribi viņu paņemt rokās?

-    Vai drīkstu?

Eila ielika mazuli meitenei klēpī. Uba sāka attīt mazā autiņus, bet tad pacēla skatienu uz Eilu, lai saņemtu atļauju. Māte palocīja galvu.

-    Viņš nemaz neizskatās tik slikti, Eila. Viņš nav kropls kā Krebs. Viņš ir tāds izdilis, un tikai tā galva izskatās atšķirīga. Tomēr ne tik atšķirīga kā tev. Tu nelīdzinies nevienam klanā.

-    Tāpēc, ka es nepiedzimu klanā. Iza mani atrada, kad biju maza meitene. Viņa saka - es esot dzimusi pie Citiem. Tomēr tagad es piederu pie klana, - Eila lepni teica, bet tad viņas seja izstiepās. - Bet tas nebūs ilgi.

-    Vai tev kādreiz pietrūkst mātes? Es domāju - tavas īstās mātes, nevis Izas? - meitene vaicāja.

-    Es neatceros nevienu citu māti, izņemot Izu. Es neatceros neko, kas notika, pirms sāku dzīvot ar klanu. - Pēkšņi viņa nobālēja. - Uba, kur gan es iešu, ja es nedrīkstu atgriezties? Ar ko es dzīvošu? Es vairs nekad neredzēšu Izu, ari Krebu ne. ŠI ir pēdējā reize, kad es jebkad redzēšu tevi. Bet es nezināju, ko citu lai iesāk. Es nespēju ļaut manam bērniņam nomirt.

-     Es nezinu, Eila. Māte saka, ka Brūns zaudēšot godu, ja tu liksi viņam pieņemt savu dēlu, tāpēc jau viņš ir tik ļoti dusmīgs. Viņa saka: ja sieviete liek vīrietim kaut ko darīt, tad pārējie vīri viņu vairs necienīs. Pat ja viņš pēc tam tevi nolādēs, viņš zaudēs cieņu, vienkārši tāpēc, ka tu piespiedīsi viņu darīt kaut ko, kas ir pret viņa gribu. Es negribu, lai tu ej projām, bet tev būs jāmirst, ja tu atgriezīsies.

Jaunā sieviete lūkojās uz meitenes izmisuma pārņemto seju, neapjaušot, ka arī viņas asarām izvagotajai sejai ir tādi pati izteiksme. Viņas vienlaikus pastiepa rokas viena otrai pretim.

-    Labāk ej, Uba, iekams neesi iekūlusies nepatikšanās, - Eila teica. Meitene atdeva mazuli mātei un piecēlās, lai dotos projām. - Uba, - Eila pasauca, kad meitene jau pašķīra zarus. - Esmu priecīga, ka tu atnāci mani apraudzīt, tikai tā es varēju parunāt ar tevi vēl vienu reizi. Un pasaki Izai… pasaki manai mātei, ka es viņu mīlu. - Asaras atkal sāka plūst. - Pasaki arī Krebam.

-    Es pateikšu, Eila. - Meitene vēl kādu brīdi kavējās. - Nu es eju, - viņa teica un ātri izgāja no alas.

Kad Uba bija aizgājusi, Eila attina ēdiena paciņu, ko meitene bija atnesusi. Tur nebija daudz, bet ar žāvēto brieža gaļu varēs iztikt dažas dienas, un ko tad? Viņa nespēja domāt, viņas prāts griezās apjukuma atvarā, velkot to iekšā pilnīga izmisuma melnajā caurumā. Viņas plāns bija sagruvis. Bija apdraudēta ne tikai viņas mazuļa, bet arī viņas pašas dzīve. Viņa ēda, nejūtot garšu, un uzdzēra nedaudz tējas, tad atkal apgūlās kopā ar bērnu un iegrima miega aizmirstībā. Sievietes ķermenim bija savas vajadzības, tas pieprasīja atpūtu.

Bija nakts, kad Eila atkal pamodās un izdzēra pēdējo auksto tēju. Viņa nolēma sagādāt vēl ūdeni, kamēr bija tumšs un to nevarēja ieraudzīt meklēšanā iesaistītie vīri. Tumsā viņa grābstījās, meklējot ūdens somu, un uz bridi, panikas pārņemta, piķa melnajā alā pazaudēja virziena izjūtu. Alas ieeju maskējošie zari spocīgi izcēlās tumsā, kas nebija gluži tik melna, tie palīdzēja sievietei orientēties, un viņa ātri izrausās ārā.

Augošs mēness, spēlējot sunīšus ar skrejošajiem mākoņiem, sniedza nedaudz gaismas, bet viņas acis, kuras bija plati ieplestas alas tumsā, tik tikko saskatīja rēgainos kokus, kuru silueti neskaidri izdalījās nespodrajā gaismā. Strauta čalojošais ūdens, šļakstoties pāri miniatūrā ūdenskrituma akmeņiem, atspoguļoja mirdzošos zariņus ar vārgu starojumu. Eila vēl aizvien bija nespēcīga, tomēr pieceļoties galva vairs negriezās un staigāt bija vieglāk.

Neviens klana vīrs nepamanīja viņu noliecamies pie strauta zem tumsas slēpjošā apsega, bet viņu vēroja citas acis, redzīgākas mēness gaismā. Naksnīgie laupītāji un to upuri, kas barojās naktīs, ieturējās no tā paša avota, no kuras smēla viņa. Eila vēl nekad nebija bijusi tik ievainojama kopš tā laika, kad maldījās viena pati kā kails piecgadīgs bērns, - ne tik daudz sava vājuma dēļ, cik tāpēc, ka nedomāja par izdzīvošanu. Viņa neuzmanījās; viņas domas bija vērstas uz iekšu. Viņa būtu bijusi viegls upuris jebkuram uzglūnošam plēsoņam, kuru piesaistītu bagātīgās smakas. Tomēr Eila jau iepriekš bija likusi just par savu klātbūtni. Veikli akmeņi, ne vienmēr nāvējoši, tomēr sāpīgi, bija atstājuši savas pēdas. Plēsēji, kuru teritorijā atradās ala, centās no tās vairīties. Tas dāvāja viņai priekšrocības, drošības faktoru, rezervi, no kuras viņa tagad smēlās lielām riekšām.

-     Ir jābūt kādai zīmei par viņu, - Brūns dusmās žestikulēja. - Ja viņa paņēma ēdienu, ar to nevar iztikt mūžīgi; viņai drīz būs jāiznāk no slēptuves. Es gribu, lai visas izlūkotās vietas tiktu pārmeklētas vēlreiz. Ja viņa ir mirusi, es gribu to zināt. Kāds plēsējs viņu atradīs, un atradīsies pierādījums par viņu. Es gribu, lai viņa tiktu atrasta pirms vārda došanas dienas. Es neiešu uz klanu Sapulci, iekams viņa nebūs atrasta.

-     Nu viņa mūs atturēs no došanās uz klanu Sapulci! - Brouds pavīpsnāja. - Pirmām kārtām - kāpēc viņa vispār tika pieņemta klanā? Viņa pat neiederas klanā. Ja es būtu bijis vadonis, es viņu nekad ne-būtu pieņēmis. Ja es būtu bijis vadonis, es nebūtu ļāvis Izai viņu pieturēt, es pat nebūtu Izai ļāvis viņu pacelt. Kāpēc neviens cits neredzēja, kāda viņa ir? Tā nav pirmā reize, kad viņa ir bijusi nepaklausīga, jūs jau zināt. Viņa vienmēr ir neievērojusi klana paražas un tikusi cauri sveikā. Vai kāds aizliedza viņai ienest alā dzīvniekus? Vai kāds aizliedza viņai klaiņot apkārt vienai pašai, kas nevienai kārtīgai klana sievietei pat neienāktu prātā? Nav brīnums, ka viņa mūs izspiegoja, kamēr mēs trenējāmies. Un kas notika, kad viņu pieķēra lietojam lingu? Īslaicīgs nāves lāsts, un, kad tā atgriezās, viņai atļāva medīt! Iedomājieties - klana sieviete medī! Vai zināt, ko par to domātu pārējie klani? Nav brīnums, ka mēs neiesim uz klanu Sapulci. Vai tas kāds brīnums, ka viņa iedomājas, ka varēs uzspiest mums savu dēlu?

-     Broud, mēs to visu jau esam dzirdējuši, - Brūns gurdi pamāja. - Viņas nepaklausība nepaliks nesodīta, es tev apsolu.

Brouda pastāvīgā atgriešanās pie vienas un tās pašas tēmas ne tikai nogurdināja Bruņa nervus, tā atstāja iespaidu. Vadonis sāka apšaubīt savas spriešanas spējas, spriešanas spējas, kuras vajadzēja balstīt uz piederību ilgstošām tradīcijām un paražām, kurās nebija vietas novirzēm. Tomēr, kā Brouds nemitējās viņam atgādināt, Eila bija tikusi cauri sveikā ar aizvien nopietnāku pārkāpumu sarakstu, kas patiesi šķita novedām pie šī nepiedodamā, tīšā izaicinājuma akta. Viņš bija pārāk labvēlīgi izturējies pret ienācēju, kurai nepiemita iedzimtās klana pareizības izjūtas, pārāk iecietīgi. Eila viņu izmantoja. Broudam bija taisnība, viņam vajadzēja būt stingrākam, viņam vajadzēja tai likt pakļauties, iespējams, viņam vispār nevajadzēja ļaut zāļu sievai to pacelt, bet vai viņa sievas dēlam pieklājās to visu laiku atgādināt?

Brouda nepārtrauktie pārmetumi atstāja ietekmi arī uz pārējiem medniekiem. Vairums bija gandrīz pārliecināti, ka Eila tos kaut kādā veidā ar melu plīvuru bija padarījusi neredzīgus un tikai Brouds bija to saskatījis ar skaidrām acīm. Kad Bruņa nebija tuvumā, jaunais vīrietis nomelnoja vadoni, dodot mājienus, ka viņš ir pārāk vecs, lai turpmāk spētu viņus pilnvērtīgi vadīt. Bruņa cieņas zaudējums atstāja postošu ietekmi uz vīra pašapziņu; viņš juta zūdam vīru cieņu un nespēja iedomāties, kā dosies uz klanu Sapulci šādos apstākļos.

Eila uzturējās alā, pametot to, vienīgi lai iesmeltu ūdeni. Iepauno- jusies ādās, viņa jutās pietiekami silti arī bez uguns. Pārtika, ko bija atnesusi Uba, un aizmirstie brieža gaļas krājumi - izkaltušas kā āda un stipri cietas košļāšanai, bet augsti koncentrētas barības vielas, kam par garšvielu noderēja izsalkums, - ļāva atlikt vākšanu un medīšanu. Tas dāvāja sievietei tik vajadzīgo atpūtu. Sievietes augums vairs neizžuva no nepieciešamības zīdīt "nevisaipareizo" augli, viņas veselīgais jaunais ķermenis, ko gadu gaitā bija norūdījusi fiziska nodarbošanās, atveseļojās. Viņai vairs nevajadzēja tik daudz miega, tomēr savā ziņā tas bija sliktāk. Eilu pastāvīgi nomāca satrauktas domas. Vienīgi miegā sieviete bija brīva no satraukuma.

Eila sēdēja netālu no alas ieejas, turot rokās guļošo mazuli. Balts, ūdeņains šķidrums, kas sūcās no bērna mutes kaktiņa un pilēja no otras krūts, ko bija izraisījusi zīdīšana, liecināja, ka viņai ir parādījies piens. Pēcpusdienas saule, brīžiem aizslēpjoties aiz ātri skrejošajiem mākoņiem, sasildīja ar saviem gaismas plankumiem vietiņu blakus ieejai. Eila lūkojās dēlā, vērojot tā vienmērīgo elpošanu, ko pārtrauca nemierīgas acu kustības un īslaicīgas spazmveida savilkšanās: mazulis ar lūpām atdarināja zīšanu, tad atkal nomierinājās. Viņa aplūkoja bērnu ciešāk, pagriezusi galviņu, lai apskatītu tā profilu.

"Uba teica, ka tu nemaz tik slikti neizskaties," Eila prātoja, "es arī tā domāju. Tikai mazliet citādi. Uba ari tā teica. Tu tikai izskatoties citāds, bet ne tik atšķirīgs kā es." Eila pēkšņi atcerējās savu atspulgu, ko bija ieraudzījusi rāmajā dīķi. "Ne tik atšķirigs kā es!"

Eila vēlreiz apskatīja dēlu, cenšoties atcerēties savu atspulgu. "Mana piere izspiežas tāpat," viņa nodomāja, pieskaroties savai sejai. "Un tas kauls zem viņa mutes - man ari tāds ir. Bet viņam ir izvirzīti uzacu loki, man tādu nav. Klana ļaudim ir izvirzīti loki. Ja es esmu atšķirīga, kāpēc gan lai mans dēls nebūtu atšķirīgs? Viņam vajadzētu līdzināties man, vai ne? Mazliet viņš man līdzinās, tomēr nedaudz atgādina ari klana mazuļus. Viņš līdzinās abiem. Es nepiedzimu klanam, bet mans bērns piedzima, vienīgi tas līdzinās man un viņiem, it kā abi būtu sajaukušies kopā."

"Es domāju, ka tu nemaz neesi kropls, manu zēn. Ja tu esi dzimis man un dzimis klanam, tev būtu jālīdzinās abiem. Ja gari ir sajaukušies kopā, vai tad tev ari nevajadzētu izskatīties kā sajauktam? Tā jau tu arī izskaties, tā, kā tev būtu jāizskatās. Bet kā totēms tevi radīja? Nav svarīgi, kā totēms tas bija, bet tam noteikti bija vajadzīga palīdzība. Nevienam no vīriem nav spēcīgāka totēma par manējo, izņemot Krebu. Vai tevi radīja Alu Lācis, manu mazulit? Es dzīvoju pie Kreba pavarda. Nē, tas nevarēja notikt. Krebs saka, ka Ursus nekad nepieļauj, ka viņa garu norij sieviete, Ursus vienmēr izvēlas pats. Nu, ja tas nebija Krebs, kura tuvumā tad vēl esmu uzturējusies?"

Eilai pēkšņi parādījās Brouda tēls, grozoties cieši blakus. "Nē!" Viņa papurināja galvu, noliedzot šādu domu. "Brouds ne. Viņš neradīja manu bērniņu." Eila riebumā noskurinājās, domājot par nākamo vadoni un par to, kā tas bija viņu piespiedis pakļauties savām iegribām. "Es ienīstu viņu! Es ienīdu to katru reizi, kad viņš man tuvojās. Esmu tik laimīga, ka viņš man vairs neuzmācas. Es ceru, ka viņš vairs nekad, nekad negribēs apmierināt ar mani savas vajadzības. Kā Oga to pacieš? Kā vispār kāda sieviete to pacieš? Kāpēc vīriešiem ir tādas vajadzības? Kāpēc lai vīrietis gribētu ievietot savu locekli tajā vietā, no kurienes ierodas bērni? Tai vietai vajadzētu piederēt tikai mazuļiem, nevis vīriešu locekļiem, kas visu padara lipīgu. Vīriešu locekļiem nav nekā kopīga ar bērniem," viņa sašutusi nodomāja.

Netīkamā akta bezjēdzība neizzuda sievietei no prāta, līdz galvā iešāvās savāda doma. "Vai tomēr ir? Vai vīrieša loceklim būtu kaut kas kopīgs ar bērniem? Vienīgi sievietēm varēja būt bērni, bet tām dzima gan meitenes, gan puikas," viņa bija nesaprašanā. "Interesanti, kad vīrietis ieliek savu locekli tajā vietā, no kurienes nāk bērni, vai varētu būt, ka viņš tam dod dzīvību? Ja nu tas nav cilvēka totēma gars, ja nu tas ir vīrieša loceklis, kas mazulim dod dzīvību? Vai tas nenozīmē, ka mazulis pieder ari viņam? Varbūt tieši tāpēc vīriešiem ir tā vajadzība, jo viņi grib dot bērnam dzīvību. Varbūt tāpēc tas patīk arī sievietēm. Nekad neesmu redzējusi, ka kāda sieviete norītu garu, bet es bieži esmu redzējusi, kā vīrieši ieliek savus locekļus sievietēs. Neviens nevarēja iedomāties, ka man varētu būt bērns, mans totēms ir pārāk spēcīgs, bet man tomēr tas piedzima, un tam tika dota dzīvība apmēram ap to laiku, kad Brouds atviegloja ar mani savas vajadzības."

"Nē! Tā nav tiesa! Tas nozīmētu, ka mans bērns ir arī Brouda bērns," Eila ar šausmām nodomāja. "Krebam ir taisnība. Viņam vienmēr ir taisnība. Es noriju garu, kas cīnījās ar manu totēmu un uzveica viņu, varbūt vairāk nekā vienu, varbūt tos visus." Viņa cieši sažņaudza mazuli, it kā cenšoties to sev paturēt. "Tu esi mans, nevis Brouda bērns! Tas pat nebija Brouda totēma gars." Mazuli izbiedēja pēkšņā kustība, un viņš sāka raudāt. Sieviete to maigi šūpoja, līdz tas nomierinājās.

"Varbūt mans totēms zināja, cik ļoti es gribēju mazuli, un ļāvās, lai to uzveic. Bet kāpēc lai mans totēms ļautu man dzemdēt mazuli, ja viņš zināja, ka tam būs jāmirst? Mazulis, kas ir daļēji mans un daļēji klana, vienmēr izskatīsies atšķirīgs; viņi vienmēr teiks, ka mani bērni ir kropli. Pat ja man būtu vīrs, mans bērns neizskatītos pareizs. Es nekad nespēšu bērnu sev paturēt; viņiem visiem būs jāmirst. Kāda tam nozīme, man tik un tā jāmirst. Mums abiem būs jāmirst, manu dēliņ."

Eila turēja mazuli cieši pieglaustu, šūpojot to un klusi dziedot, kamēr pār vaigiem nepamanītas tecēja asaras. "Ko lai es daru, manu bērniņ? Ko lai daru? Ja atgriezīšos tavā vārda došanas dienā, Brūns mani nolādēs. Iza teica, lai neatgriežos, bet kur lai eju? Es vēl neesmu pietiekami stipra, lai varētu medīt, un, ja arī būtu, ko lai daru ar tevi? Es nedrīkstētu tevi paņemt sev līdzi; es nevarētu medīt ar bērnu. Tu varētu sākt raudāt un aizbiedēt zvērus, bet es nevarētu atstāt tevi vienu pašu. Varbūt man nevajadzētu medīt, es varu atrast citu pārtiku. Bet mums ir vajadzīgas arī dažādas lietas - apsēji un ādas, un segas, un kājauti.

Un kur lai es atrodu alu, kur dzīvot? Es nevaru palikt šeit, te ir pārāk daudz sniega ziemā, un šī vieta ir par tuvu, tie mani agrāk vai vēlāk atrastu. Es varētu doties projām, bet varu neatrast alu, un vīri var mani izsekot un atvest atpakaļ. Pat tad, ja es tiktu projām, sameklētu alu un uzkrātu pietiekami daudz pārtikas, lai izdzīvotu nākamo ziemu, un ja man izdotos pat kaut ko nomedīt, mēs tik un tā būtu vieni paši. Tev ir nepieciešams vairāk cilvēku, nepietiek tikai ar mani. Ar ko tu spēlēsies? Kas tevi mācīs medīt? Un ja nu ar mani kaut kas notiks? Kas tad par tevi rūpēsies? Tu paliktu pavisam viens, gluži kā es, pirms Iza mani atrada.

Negribu, lai tu būtu vientuļš; es arī pati negribu būt viena. Gribu iet mājās," Eila šņukstēja, paslēpusi galvu mazuļa autiņos. "Gribu atkal satikt Ubu un Krebu. Gribu pie mātes. Bet es nedrīkstu iet mājās. Brūns ir dusmīgs uz mani. Es liku viņam zaudēt lepnumu, un viņš mani nolādēs. Es nezināju, ka viņš tāpēc zaudēs lepnumu, es tikai negribēju, lai tu mirsti. Brūns nav tik ļauns; viņš man atļāva medīt. Kā būtu, ja es censtos viņu pierunāt pieņemt tevi? Kā būtu, ja es vienkāršu izlūgtos, lai viņš ļauj tev dzīvot? Ja es tagad atgrieztos, viņš nezaudētu cieņu; vēl ir laiks, vēl atlikuši divi pirksti līdz tavai vārda došanas dienai. Varbūt tad viņš nebūtu tik dusmīgs.

Bet ja nu ir? Ja nu viņš saka - nē? Ja nu viņi man tevi atņem? Es negribētu dzīvot, ja viņi man tagad tevi atņemtu. Ja tev jāmirst, es ari gribu mirt. Ja es atgriezīšos un Brūns teiks, ka tev jāmirst, es lūgšos, lai viņš mani nolād. Es arī miršu. Es neļaušu tev vienam pašam doties atpakaļ uz garu pasauli, manu bērniņ; es apsolu: ja tev būs jāiet, es iešu tev līdzi. Es iešu tūliņ pat un lūgšos Bruņu, lai ļauj man tevi paturēt. Ko lai es citu daru?"

Eila sāka mest lietas vācamajā grozā. Viņa ievīstīja,mazuli nesamajā segā, kopā ar bērnu ietinās savā zvērādas apmetnī un pastūma malā zarus, kas apslēpa nelielo alu. Eilai lienot ārā, viņas skatiens apstājās pie kaut kā saulē vizuļojoša. Tai pie kājām gulēja mirdzošs pelēks akmens. Viņa to pacēla. Tas nebija viens akmens, bet trīs kopā salipuši nelieli dzelzs pirīta veidojumi. Viņa pagrozīja to rokā un skatījās, kā laimīgais atradums mirdz. Tik bieži gadiem ilgi ejot iekšā un ārā no nelielās alas, viņa nekad agrāk nebija pamanījusi neparasto akmeni.

Eila sažņaudza to saujā un aizvēra acis. "Vai tā varētu būt kāda zīme? Zīme no mana totēma?"

"Lielais Alu Lauva," viņa žestikulēja. "Vai es pieņēmu pareizo lēmumu? Vai tu gribi teikt, ka man tagad jādodas mājup? Ak, Alu Lauva, liec, lai šī ir zīme! Liec, lai šī ir zīme, ka esi atradis mani par vērtu, ka tas viss bijis vēl viens pārbaudījums! Liec, lai tā ir zīme, ka mans dēls dzīvos!"

Viņas pirksti trīcēja, atraisot nelielā ādas maisiņa mezglus, ko nēsāja kaklā. Jaunā sieviete pievienoja neparasti veidoto vizuļojošo akmeni sarkani notraipītajam ovālajam mamuta ilkņa gabalam, moluska fosilijas nospiedumam un sarkanajam okera gabaliņam. Ar bailēs stipri pukstošu sirdi un vienīgi ar izmisīgām cerībām Eila sāka kāpt lejup uz klana alu.

21

Uba ieskrēja alā, izmisīgi žestikulēdama. - Māt! Māt! Eila ir atgriezusies!

Izas seja pauda izmisumu. - Nē! Tas nevar būt. Vai bērns viņai ir līdzi? Uba, vai tu biji aizgājusi pie viņas? Vai tu viņai izstāstīji?

-Jā, māt, es biju pie viņas. Es teicu, cik Brūns ir saniknots, es teicu, lai viņa nenāk atpakaļ, - meitene māja.

Iza pagriezās pret ieeju un ieraudzīja Eilu lēnām ejot uz Bruņa pusi. Viņa nometās zemē pie tā kājām, pārliekusies pār bērnu, kā aizsargājot to.

-    Viņa ir par agru, droši vien būs sajaukusi laikus, - Brūns pamāja burvim, kurš steidzīgi izšļūca ārā no alas.

-    Viņa nav sajaukusi, Brun. Viņa zina, ka ir par agru, viņa atgriezās ar nolūku, - Mogurs deva zīmes.

Vadonis nopētīja veco vīru, brīnoties, kā tas varēja būt tik pozitīvi noskaņots. Tad viņš palūkojās lejup uz jauno sievieti un, mazliet nobažījies, atkal uz Moguru.

-    Vai esi pārliecināts, ka burvestības, kuras tu veici, lai mūs aizsargātu, iedarbosies? Viņai vēl vajadzēja atrasties nošķirtībā, viņas sievietes lāsts vēl nevar būt beidzies, pēc dzemdībām tas vienmēr ir daudz ilgāks.

-    Burvestība ir stipra, Brun, izsaukta ar Ursus kauliem. Tu esi aizsargāts. Tu drīksti "satikties" ar viņu, - burvis atbildēja.

Brūns pagriezās atpakaļ un cieši uzlūkoja jauno sievieti, kas, aiz bailēm trīcot, bija sakņupusi pār mazuli. "Man vajadzētu viņu nolādēt tūliņ uz vietas," viņš nikni nodomāja. "Tomēr tā nav bērna vārda došanas diena. Ja Moguram taisnība, kāpēc viņa pārradās agrāk? Un ar bērnu? Tam vēl jābūt dzīvam, citādi viņa nebūtu to ņēmusi līdzi. Viņas nepaklausība ir nepiedodama, bet kāpēc viņa atgriezās agrāk?" Viņš nespēja pārvarēt savu ziņkāri un uzsita tai pa plecu.

-     ŠI necienīgā sieviete ir bijusi nepaklausīga, - Eila iesāka ar klusām, formālām kustībām, neskatoties tieši uz vadoni un nebūdama droša, kā viņš atbildēs. Viņa zināja, ka nedrīkst sarunāties ar vīrieti, viņai bija jāatrodas nošķirtībā, taču viņš bija uzsitis tai pa plecu. - Sieviete gribētu runāt ar vadoni, ja tas tiks atļauts.

-    Tu neesi pelnījusi, ka tev ļauj runāt, sieviete, bet Mogurs ir izsaucis aizsardzību tavā gadījumā. Ja es gribēšu, lai tu runā, gari to atļaus. Tev taisnība, tu esi bijusi ļoti nepaklausīga, kā tu vari sevi attaisnot?

-     Sieviete ir pateicīga. Sievietei ir zināmas klana paražas; viņai būtu vajadzējis atbrīvoties no bērna, kā tai lika zāļu sieva, bet viņa aizbēga. Viņa grasījās atgriezties sava dēla vārda došanas dienā, lai vadonis varētu to pieņemt savā klanā.

-    Tu atgriezies par agru, - Brūns triumfējoši žestikulēja. - Vārda došanas diena vēl nav pienākusi. Tagad es varu likt zāļu sievai viņu tev atņemt. - Sasprindzinājums, kas bija savilcis Bruņa muguru, kopš Eila bija aizgājusi, pārgāja, un viru pēkšņi pārņēma apskaidrība. Vienīgi tad, ja bērns būtu nodzīvojis septiņas dienas, viņam pēc tradīcijas būtu tas jāpieņem. Pilns laiks vēl nebija pagājis, viņam tas nebija jāpieņem, viņš nebija zaudējis cieņu, viņš atkal kontrolēja situāciju.

Eila neapzināti saņēma ciešāk bērnu, kas bija piesaitēts viņai pie krūtīm ar sedziņu, tad turpināja: - Sieviete zina, ka vēl nav pienākusi vārda došanas diena. Sieviete ir sapratusi, ka nebija pareizi, ka viņa centās pierunāt vadoni pieņemt viņas dēlu. H nav sievietes darīšana - izlemt, vai viņas bērnam jādzīvo vai jāmirst. Vienīgi vadonis drīkst pieņemt šādu lēmumu. Tāpēc šī sieviete atgriezās.

Brūns lūkojās Eilas patiesu jūtu pārpilnajā sejā. "Viņa vismaz laikus ir nākusi pie prāta," viņš nodomāja. - Ja tu zini klana paražas, kāpēc tad tu atgriezies ar bērnu, kas ir kropls? Iza teica, ka tu neesot bijusi spējīga veikt savu mātes pienākumu; vai tagad esi gatava to atdot? Vai gribi, lai zāļu sieva to izdara tavā vietā?

Eila svārstījās, pārliekusies pār dēlu. - Sieviete to atdos, ja vadonis tā pavēlēs. - Viņa rādīja zīmes lēni, pilna sāpju, piespiežoties, jūtoties tā, it kā tai krūtīs būtu iedurts nazis. - Taču sieviete apsolīja savam dēlam, ka viņa neļaus tam doties uz garu pasauli vienam pašam. Ja vadonis nolems, ka bērns nedrīkst dzīvot, viņa lūgs, lai viņš sievieti nolād. - Viņa atbrīvojās no formālās valodas un lūdzās: - Es tevi lūdzu, Brun, es loti lūdzu: ļauj manam dēlam dzīvot! Ja viņam jāmirst, es negribu dzīvot.

Eilas kvēlā lūgšanās pārsteidza vadoni. Viņš zināja, ka dažas sievietes vēlējās paturēt bērnus par spīti to kroplumam vai deformācijām, tomēr vairākums ar atvieglojumu atbrīvojās no tiem, cik vien ātri un klusi iespējams. Kropls bērns uzspieda mātei kauna zīmi. Tas liecināja par zināmu nepilnību, nespēju radīt perfektu bērnu. Tas padarīja viņu par mazāk vēlamu. Ja deformācija bija pietiekami maza un neizraisīja nopietnas sekas, tika pārskatīts sievietes statuss un nākotne. Mātes turpmākie gadi varēja izrādīties grūti, ja viņas bērni vai bērnu partneri nespētu par viņu rūpēties. Lai gan viņai nekad nebūtu jābadojas, tās dzīve būtu nožēlojama. Eilas lūgumam nebija precedenta. Mātes mīlestība bija stipra, bet vai tik stipra, lai sekotu savam bērnam uz citu pasauli?

-    Tu gribi mirt kopā ar kroplo bērnu? Kāpēc? - Brūns jautāja.

-     Mans dēls nav kropls, - Eila pamāja ar viegli samanāmu izaicinājumu. - Viņš vienkārši ir atšķirīgs. Es esmu atšķirīga, es nelīdzinos klana ļaudīm. Arī mans dēls ir tāds. Katrs bērns, kas man piedzimtu, līdzinātos viņam, ja vien mans totēms vēl kādreiz tiktu uzvarēts. Man nekad nebūs bērna, kuram tiks ļauts dzīvot. Es arī negribu dzīvot, ja visiem maniem bērniem būs jāmirst.

Brūns uzlūkoja Moguru. - Ja sieviete norij kāda vīra totēmu, vai tad bērnam nav jālīdzinās viņam?

-Jā, ir jālīdzinās. Tomēr neaizmirsti, ka arī viņai ir vīrieša totēms. Varbūt tāpēc tas tik smagi cīnījās. Iespējams, ka Alu Lauva vēlējās būt daļiņa no jaunās dzīvības. Viņas teiktajā varētu kaut kas slēpties. Man vajadzēs pameditēt par to.

-    Bet bērns vēl aizvien ir kropls?

-     Tas bieži notiek, ja sievietes totēms atsakās līdz galam padoties. Tas padara grūtniecību smagāku un deformē bērnu, - Mogurs atbildēja. - Esmu vairāk pārsteigts par to, ka bērns ir vīriešu kārtas. Ja sievietes totēms uzsāk sīvu ciņu, tad rezultāts parasti ir sieviešu kārtas bērns. Bet mēs viņu neesam redzējuši, Brun. Varbūt mums vajadzētu to apskatīt.

Vai viņam vajadzētu pūlēties - Brūns prātoja. Kāpēc nenolādēt sievieti tūdaļ un atbrīvoties no bērna? Eilas priekšlaicīgā atgriešanās un nožēlas pilnā zemošanās mazināja Bruņa aizvainoto lepnumu, tomēr par samierināšanos nebija ne runas. Viņš bija teju, teju viņas dēļ zaudējis cieņu, un tā nebija pirmā problēma, ko sieviete bija viņam radījusi. Viņa bija atgriezusies, bet ko darīs tālāk? Un tad vēl bija klanu Sapulce, par ko Brouds bija tam tik daudz reižu atgādinājis.

Viena lieta bija ļaut Izai pacelt svešo bērnu un pieņemt viņu klanā. Bet Brūnam bija iemesls pēdējā laikā bieži pārdomāt par iespaidu, kādu uz citiem klaniem atstās ierašanās Sapulcē ar šo sievieti, kas dzimusi pie Citiem.

Viņš brīnījās, lūkojoties pagātnē, kā bija varējis pieņemt tik daudz lēmumu, kas bija tik netradicionāli. Katrs no tiem tobrīd nešķita pārāk nepamatots. Pat atļaut sievietei medīt tobrīd šķita loģiski. Tomēr, kopumā ņemot un aplūkojot to no tāda cilvēka viedokļa, kas vēro no malas, rezultāts bija milzīgs tradīciju pārkāpums. Eila bija bijusi nepaklausīga, viņa bija pelnījusi, ka tiek sodīta, un viņas nolādēšana izbeigs visus viņa satraukumus.

Tomēr nāves lāsts bija nopietni draudi klana ļaudīm, un viņš jau vienreiz viņas dēļ tos bija pakļāvis ļaunajiem gariem. Eilas brīvprātīgā atgriešanās bija novērsusi viņa negodu - Izai droši vien bija taisnība, no šoka un sāpēm viņa uz laiku bija zaudējusi prātu. Viņš patiesi bija teicis Izai, ka būtu uzklausījis lūgumu ļaut bērnam dzīvot, ja viņam tas būtu lūgts. Nu viņa lūdza. Viņa bija atgriezusies, apzinoties visu sava nodarījuma smagumu, zinot to, labprātīgi atzīstot to un izlūdzoties dzīvību savam bērnam. Viņš vismaz varēja apskatīt bērnu. Brūnam nepatika pieņemt steidzīgus lēmumus. Viņš parādīja Eilai aprautu zīmi, norādot uz Kreba pavardu, un aizsoļoja.

Eila metās Izas gaidpilnajos apkampienos. Ja neko citu, viņa vismaz vēl pēdējo reizi redzēs sievieti, kura bija vienīgā viņai zināmā māte.

- Jums visiem bija iespēja to apskatīt, - Brūns teica. - Normālos apstākļos es jūs netraucētu; tas būtu ikdienišķs lēmums. Tomēr es gribu dzirdēt jūsu uzskatus; nāves lāsts ir liela varbūtība, bet es negribu klanu atkal pakļaut ļaunajiem gariem. Ja jūs nospriedīsiet, ka zēns ir pieņemams, es diez vai varēšu nolādēt māti. Ja viņa mirs, bērns būs jāpieņem citai mātei, viņam būs jādzīvo pie kāda nojums, kura sievai ir zīdāms bērns. Ja bērnam tiek ļauts dzīvot, Eilas sodam jābūt mazāk bargam. Rītdien ir vārda došanas diena; lēmums man jāpieņem ātri, un Moguram būs vajadzīgs zināms laiks, lai sagatavotos lāstam, ja tāds būs sods viņai. Tas jāizdara, pirms ir uzaususi rīta saule.

-     Tā nav tikai viņa galva, Brun, - Krugs iesāka. Ika vēl zīdīja savu jaunāko, un Krugam nebija vēlēšanās piepulcēt Eilas bērnu savam pavardam, lai cik neiespējama būtu šī varbūtība. - Tā ir pietiekami nepareiza, bet viņš to pat nevar pacelt. Tā ir jābalsta. Kāds viņš izskatīsies, kad būs vīrs? Kā viņš medīs? Viņš nekad nebūs spējīgs sevi apgādāt, viņš būs tikai nasta visam klanam.

-     Vai tu domā, ka nav nekādu cerību, ka viņa kakls nostiprināsies? - vaicāja Drūgs. - Ja Eila nomirs, viņa paņems sev līdzi daļu no Onas gara. Aga pieņemtu viņas dēlu - viņa ir tik daudz pateicības parādā Eilai -, lai gan es nedomāju, ka viņa patiesībā gribētu kroplu bērnu. Ja viņa gribēs, es domāju, ka es arī, tomēr ne tādā gadījumā, ja viņš kļūs par nastu visam klanam.

-    Viņa kakls ir tik garš un izdilis, un galva ir tik liela, es nedomāju, ka tas jebkad būs pietiekami stiprs, - Krugs aizrādīja.

-     Es nekādā ziņā nepieņemšu viņu pie sava pavarda; es pat nevaicāšu Ogai, ko viņa par to domā. Viņš nav piemērots kļūt par viņas dēlu ciltsbrāli; tas nozīmētu, ka viņš būtu Braka un Greva brālis, - es to nepieļaušu. Braks izdzīvos, lai arī viņa paņemtu nelielu daļiņu zēna gara sev līdzi. Es nesaprotu, kāpēc tu vispār apsver šādu iespēju, Brun. Tu biji gatavs viņu nolādēt. Tikai tāpēc, ka viņa skriešus pārradās mazliet agrāk, tu esi gatavs pieņemt viņu atpakaļ un piedevām runāt par viņas kroplā dēla pieņemšanu, - Brouds ar rūgtumu žestikulēja. - Viņa tevi ir ignorējusi, aizbēgot projām; atgriešanās nemazina viņas nepaklausību. Kas te ko runāt? Bērns ir kropls, un viņa ir jānolād. Ar to viss ir izrunāts. Kāpēc tu vienmēr tērē mūsu laiku ar šīm sapulcēm viņas sakarā? Ja es būtu vadonis, viņa jau būtu nolādēta. Viņa ir nepaklausīga, viņa ir bezkaunīga, un viņa slikti ietekmē pārējās sievietes. Kā citādi tu izskaidrosi Izas nepaklausību? - Brouds iekarsa, līdz kļuva nikns, tā žesti kļuva aizvien uzbudinātāki. - Viņa ir pelnījusi lāstu, Brun, kā tu vari domāt par kaut ko citu? Kāpēc tu to neredzi? Vai tu esi akls? Viņa nekad nav bijusi nekāda labā. Ja es būtu vadonis, viņa pirmām kārtām nekad nebūtu pieņemta. Ja es būtu vadonis…

-     Bet tu vēl neesi vadonis, Broud, - Brūns vēsi atcirta, - un tu diez vai par tādu kļūsi, ja nespēsi sevi vairāk savaldīt. Viņa ir tikai sieviete, Broud, kāpēc tu jūties tik ļoti apdraudēts? Ko gan viņa tev varētu nodarīt? Viņai tevi jāklausa, viņai nav citas izvēles. "Ja tu būtu vadonis, ja tu būtu vadonis," - vai vairāk neko tu neproti pateikt? Kas tas par vadoni, kas gatavs nogalināt sievieti, apdraudot visu klanu? -

Brūns pats tik tikko valdījās. Viņš nespēja samierināties ar savas sievas dēla izlēcieniem.

Viri bija pārsteigti un jutās neveikli. Atklāta cīņa starp esošo un nākamo vadoni bija nogurdinoša. Brouds bija pārkāpis robežas, lai justos drošs, bet viņi jau bija pieraduši pie tā izlēcieniem. Tas bija Brūns, kas radīja apjukumu; viņi nekad nebija redzējuši vadoni tik tuvu tam, lai zaudētu savaldīšanos. Un viņš nekad agrāk nebija atklāti apšaubījis savas sievas dēla spējas pārņemt vadoņa tiesības.

Uz brīdi, pilnu spriedzes, abi vīri ar acīm saķērās gribasspēku cīņā. Brouds novērsa skatienu pirmais. Brūns atkal stingri valdīja pār sevi, kad tam vairs nedraudēja briesmas zaudēt cieņu. Viņš bija vadonis un nebija gatavs piekāpties. Tas lika jaunajam vīrietim kļūt uzmanīgam; viņa pamati nebija tik droši, kā tas iedomājās. Brouds apspieda nevarības un rūgtas vilšanās izjūtu, kas virmoja tā iekšienē. "Brūns tai vēl aizvien ir labvēlīgs," Brouds nodomāja. "Kā viņš drīkst? Es esmu viņa sievas dēls, viņa ir tikai neglīta sieviete." Brouds visiem spēkiem centās nomierināties, norijot rūgtumu, kas gremza tā sirdi.

-     Šis vīrs nožēlo, ka ir ļāvis vadonim sevi pārprast, - Brouds formāli māja. - Šis vīrs rūpējas par medniekiem, kuri viņam kādu dienu būs jāvada, ja pašreizējais vadonis uzskatīs, ka viņš ir spējīgs vadīt medniekus. Kā gan mednieks var medīt, ja viņam kūļājas galva?

Brūns lūkojās uz jauno vīrieti cieti un nikni. Bija pretruna starp formālajiem žestiem un viņa izteiksmes un stājas neapzinātajiem signāliem. Brouda pārspīlēti laipnā atbilde bija sarkastiska un nokaitināja vadoni daudz stiprāk nekā tieša nepiekrišana. Brouds centās apslēpt savas jūtas, un Brūns to zināja. Tomēr Brūns jutās nokaunējies pats par savu nesavaldību. Viņš saprata, ka tam par iemeslu ir Brouda aizvien noniecinošākās piezīmes, kas met ēnu pār viņa spriešanas spējām. Tās kaisa sāli viņa lepnuma rētā. Tomēr nebija attaisnojams, ka Brūns tik ļoti zaudē savaldīšanos un atklāti noniecina savas sievas dēlu.

-    Tu izteici savu viedokli, Broud, - Brūns stīvi pamāja. - Es sapratu, ka mazulis augs drīzāk kā nasta vadonim, kas sekos man, un vēl nākamajam vadonim, tomēr lēmumu pieņemšu es. Es darīšu, kā uzskatīšu par pareizāku. Es neesmu teicis, ka bērns tiks pieņemts, Broud, vai ka sieviete netiks nolādēta. Es esmu norūpējies par klanu, nevis par viņu vai viņas bērnu. Nāves lāsts var visus pakļaut briesmām; uzturēšanās ļauno garu tuvumā var atnest nelaimi, jo īpaši, ja tie jau vienreiz ir bijuši brīvībā. Manuprāt, bērns ir pārāk kropls, lai dzīvotu, tomēr Eila ir akla pret bērna nelaimi. Viņa to neredz. Iespējams, ka viņas spēcīgā vēlēšanās pēc bērna ir traumējusi viņas prātu. Atgriezusies sieviete man lūdza nolādēt viņu, ja viņas dēls netiks pieņemts. Es lūdzu jūsu viedokļus, jo gribēju zināt, vai kāds ir saskatījis tajā bērnā kaut ko tādu, ko neesmu ieraudzījis es. Nāves lāsts, lai sodītu viņu vai lai apmierinātu tās lūgumu, tomēr nav lēmums, ko ir viegli pieņemt.

Brouda vilšanās mazinājās. "Varbūt Brūns tomēr nav viņai labvēlīgs," viņš domāja. - Tev taisnība, Brun, - viņš teica nožēlas pilns, - vadonim jādomā par briesmām, kas draud klanam. Šis jaunais vīrietis ir pateicīgs, ka tāds gudrs vadonis ir pamācījis viņu.

Brūns juta, kā izzūd viņa sasprindzinājums. Vadonis nekad nebija nopietni apsvēris domu par Brouda aizvietošanu. Viņš tomēr ir tā sievas dēls, viņa sirdsbērns. "Pašsavaldīšanās nav vienmēr viegla," Brūns nodomāja, atceroties pats savu aizkaitinājumu. "Brouds tikai sagādā mazliet vairāk raizes nekā vairums citu vīru, bet viņš labojas."

-     Es priecājos, ka tu to saproti, Broud. Kad tu būsi vadonis, tev nāksies atbildēt par klana drošību un labklājību. - Bruņa komentārs ne vien ļāva Broudam saprast, ka viņš neapšaubāmi ir mantinieks, bet ari nomierināja pārējos medniekus. Viņi vēlējās droši apzināties, ka tradicionālā klana hierarhija un viņu pašu vieta tajā tiks saglabāta. Nekas viņus tik ļoti nesatrauca kā nedrošība par nākotni.

-    Tieši par klana labklājību es domāju, - Brouds pamāja. - Es nevēlos savā klanā vīru, kurš nespēj medīt. Kāds gan labums būs no Eilas bērna? Viņas nepaklausība pelna bargu sodu, un, ja viņa grib saņemt lāstu, tad jau tas viņu ari apmierinās. Mēs bez abiem iztiksim labāk. Eila nepakļāvās klana tradīcijām - tīšām. Viņa nav pelnījusi dzīvot. Viņas dēls ir tik kropls, viņš arī nav pelnījis dzīvot.

Atskanēja vispārēja piekrišana. Brūns saklausīja zināmu nepatiesumu Brouda pamatojumā, tomēr neiebilda. Naids viņu starpā bija izklīdināts, un viņš nevēlējās to vēlreiz uzkurināt. Atklātā sadursme ar sievas dēlu uztrauca Bruņu tikpat lielā mērā kā pārējos.

Vadonis juta, ka viņam vajadzētu piebiedroties, tomēr kaut kas viņu kavēja. "Tā ir pareizi," viņš nodomāja, "viņa ir radījusi problēmas jau no paša sākuma. Protams, Iza būs satriekta, taču es nesolīju, ka kādu no viņiem apžēlošu, es vienīgi teicu, ka padomāšu. Es pat neteicu, ka apskatīšu mazuli, ja viņa atgriezīsies; un kurš vispār cerēja, ka viņa atgriezīsies? Tur jau ir tā problēma, ka es nekad nezinu, ko no viņas sagaidīt. Ja bēdas vājinās Izu, nu, vēl jau ir Uba.

Galu galā viņa ir tā, kas dzimusi pa Izas līniju, un viņa var iegūt papildu zināšanas no zāļu sievām klanu Sapulcē.

Ja daļa no viņā iemiesotā Braka gara nomirs reizē ar Eilu, vai tas viņam patiesi būs tik liels zaudējums? Broudu tas neuztrauc, kāpēc man par to jāsatraucas? Viņam ir taisnība, viņa patiesi ir pelnījusi visbargāko sodu, vai tad ne? Tik spēcīga mīlestība uz bērnu nemaz nav normāla. Ko tad vecās sievas pasaka pierāda? Viņa pat nespēj saskatīt, ka bērns ir kropls; viņa droši vien ir sajukusi. Vai dzemdības varētu izraisīt tik daudz sāpju? Vīri ir cietuši vēl vairāk, vai tad ne? Daži pēc medībām nogājuši atpakaļceļu līdz mājām ar visu sāpīgo ievainojumu. Protams, viņa ir sieviete, nevar gaidīt, ka viņa izturēs tik lielas sāpes. Interesanti, cik tālu viņa aizgāja? Tā ala, ko viņa minēja, nevarēja būt pārāk tālu, vai tad ne? Viņa gandriz nomira dzemdībās, viņa bija par daudz vārga, lai ietu pārāk tālu, bet kāpēc mēs to nespējām atrast?

Turklāt, ja Eilai ļaus dzīvot, man viņa būs jāņem līdzi uz klanu Sapulci. Ko domās pārējie klani? Ja ļaušu viņas kroplajam bērnam dzīvot, būs vēl ļaunāk. Tā būs pareizi, visi tā domā. Varbūt ar Broudu vairs nebūs tādu problēmu, varbūt viņš spēs sevi vairāk savaldīt, kad tuvumā nebūs viņas. Viņš ir bezbailīgs mednieks; Brouds būtu labs vadonis, ja vien viņam būtu mazliet vairāk atbildības izjūtas, tikai mazdrusciņ vairāk savaldības. Varbūt man to vajadzētu darīt Brouda dēļ. Manas sievas dēla dēļ būtu labāk, ja viņa mirtu. Tā būs pareizi, jā, tā būs gan; tā būs pareizi, vai tad ne?"

-    Esmu izlēmis, - Brūns pamāja. - Rītdien ir vārda došanas diena. Ar pirmo gaismiņu, pirms saule ir uzaususi…

-     Brun! - Mogurs pārtrauca. Viņš nebija piedalījies sarunā; viņš tika reti redzēts kopš Eilas bērna piedzimšanas. Lielāko daļu laika vīrs bija pavadījis nelielajā alas nodalījumā sarunājoties ar savu dvēseli, lai rastu izskaidrojumu Eilas rīcībai. Viņš zināja, cik grūti viņai bija nācies pieņemt klana tradīcijas, un, viņaprāt, sievietei tas bija izdevies. Viņš bija pārliecināts, ka bija jābūt vēl kaut kam, kaut kam, par ko viņš nebija zinājis un kas bija novedis viņu līdz tādai galējībai.

-    Pirms tu atklāj savu spriedumu, Mogurs runās.

Brūns brīdi lūkojās uz burvi. Viņa sejas izteiksme kā parasti bija neizdibināma. Brūns nekad nebija spējis nolasīt Mogura domas. Ko gan viņš varētu teikt, ko es nebūtu apsvēris? Esmu izlēmis nolādēt sievieti, un viņš to zina.

-    Mogurs drīkst runāt, - viņš pamāja.

-    Eilai nav virieša, bet es vienmēr esmu par viņu gādājis, esmu par viņu atbildīgs. Ja jūs man ļausiet, es runāšu kā viņas vīrietis.

-    Runā, ja vēlies, Mogur, bet ko jaunu tu vari pateikt? Es jau esmu domājis par viņas spēcīgo mīlestību uz bērnu un par tām sāpēm un ciešanām, kādas viņa izcieta, lai tiktu pie tā. Es saprotu, cik tas var nākties grūti Izai; es zinu, ka tas var viņu pārāk novājināt. Esmu pārdomājis par visiem iespējamiem attaisnojumiem viņas rīcībai, taču fakti paliek. Viņa nepakļāvās klana tradīcijām. Viņas bērns vīriem nav pieņemams. Brouds skaidri pateica, ka neviens no abiem nav pelnījis palikt dzīvs.

Mogurs pieslējās kājās un atsvieda malā savu nūju. Ietinies smagajā lāčādā, burvis bija iespaidīga persona. Vienīgi vecākie vīri un Brūns jelkad bija pazinuši viņu kā kaut ko citu, nevis burvi. Šo Moguru, kurš lūdzās garu pasaulei, visvarenāko klanu burvi. Kad rituālu laikā viņš sāka savu izteiksmīgo runu, Mogurs kļuva par apburošu, bijību izraisošu aizstāvi. Tieši viņš drosmīgi stājās pretim neredzamajiem spēkiem, kas bija daudz baisāki par jebkuru uzbrūkošu zvēru, spēkiem, kas visdrosmīgāko mednieku spēja pārvērst par trīcošu gļēvuli. Nebija neviena vīra starp klātesošajiem, kurš nejutās drošāks, zinot, ka tieši viņš ir klana burvis, un kurš kādreiz savā dzīvē nebūtu izjutis bailes no tā varas un burvības spēka, bet tikai viens no viņiem, Gūvs, uzdrošinājās domāt par tā vietas ieņemšanu.

Mogurs vientuļš stāvēja starp klana vīriem un briesmīgo nezināmo un savā iztēlē kļuva par daļu no tā. Garu pasaule piešķira viņam neredzamu auru, kas ieplūda tā laicīgajā dzīvē. Pat tad, kad tas sēdēja, sava pavarda robežu ieskauts, sieviešu vidū, viņu īstenībā neuzlūkoja kā vīrieti. Viņš bija kas vairāk, kas cits - viņš bija Mogurs.

Kad baisā svētā vīra drūmā acs apstājās pēc kārtas pie katra no vīriem, nebija neviena, ieskaitot Broudu, kurš savas dvēseles dziļumos nesarautos pēkšņā apjausmā, ka sieviete, ko tie bija nolādējuši uz nāvi, dzīvoja pie viņa pavarda. Mogurs reti kad izrādīja savu vareno klātbūtni, ja nebija jāpilda paredzētās funkcijas, taču tobrīd viņš to darīja. Beidzot viņš pagriezās pret Bruņu.

-    Sievietes vīram ir tiesības runāt par labu kroplā bērna dzīvībai. Es tev lūdzu saudzēt Eilas dēla dzīvību, un viņa dēļ es lūdzu tev saudzēt arī viņas dzīvību.

Visi iemesli, kurus Brūns pavisam nesen bija apsvēris kā racionālus, lai saudzētu sievietes dzīvību, nu bija ieguvuši daudz lielāku svaru, un argumenti par labu viņas nāvei kļuvuši nenozimigi. Viņš gandrīz piekāpās, pakļaujoties vienīgi Mogura lūguma spēkam, un tas liecināja par viņa paša rakstura trūkumu. Tomēr viņš bija vadonis. Viņš nedrīkstēja tik viegli kapitulēt visu savu viru priekšā un, par spīti spēcīgajai vēlmei padoties burvja varenajam spēkam, turējās stingri.

Kad Mogurs redzēja, kā stingra apņemšanās izteiksme nomaina īso neizlēmības bridi, burvis šķita pārvēršamies Bruņa acu priekšā. Pārpasaulīgā daba atstāja viņu. Viņš kļuva par kroplu, vecu vīru lāčādas apmetnī, kurš stāv tik taisni, cik to atļauj viņa vienīgā veselā kāja bez nūjas palīdzības. Kad Mogurs ierunājās, tā žesti bija parasti, izraibināti ar ikdienas dzīves skarbajiem vārdiem. Viņa sejas izteiksme bija apņēmīga, tomēr savādi ievainojama.

- Brun, visu laiku, kopš Eila tika atrasta, viņa dzīvoja pie mana pavarda. Es domāju - visi piekritīs, ka sievietēm un bērniem, uzlūkojot sava pavarda vīriešus, rodas priekšstats par klana vīriešiem vispār. Viņš ir to modelis, paraugs tam, kādam vajadzētu būt vīrietim. Esmu bijis paraugs Eilai, esmu radījis viņas priekšstatu.

Es esmu kropls, Brun. Vai tas ir tik savādi, ka sievietei, kura uzaugusi blakus kroplam vīram kā paraugam, rodas grūtības saprast kroplumu savā bērnā? Man nav acs un vienas rokas, puse mana ķermeņa ir savilkta un nederīga. Esmu puse no vīrieša, tomēr no paša sākuma Eila mani uzlūkojusi kā vienu veselu. Viņas dēla ķermenis ir vesels. Viņam ir divas acis, divas spēcīgas rokas, divas veselas kājas. Kā gan var gaidīt, lai viņa atzītu tā kroplumu?

Es biju atbildīgs par viņas apmācīšanu. Man jāuzņemas vaina par viņas kļūdām. Tas biju es, kas nepamanīja viņas nelielās novirzes no klana tradīcijām. Es pat tevi pārliecināju tās pieņemt, Brun. Es esmu mogurs. Tu paļaujies uz mani, lai es skaidroju garu vēlmes, un tu esi paļāvies uz manu spriedumu arī citos gadījumos. Es nedomāju, ka mēs būtu tik ļoti kļūdījušies. Reizēm tas viņai nācās grūti, tomēr es domāju, ka viņa bija kļuvusi par kārtīgu klana sievieti. Tagad domāju, ka esmu bijis pret viņu pārāk iecietīgs. Es skaidri nenoteicu viņas pienākumus. Es reti viņai pārmetu un nekad viņu nepļaukāju, es bieži ļāvu viņai darīt, kā tā gribēja. Tagad viņai jāsamaksā par manu neizdarību. Bet, Brun, es nespēju būt skarbāks pret viņu.

Man nekad nav bijis sievas. Es būtu varējis izvēlēties kādu sievieti, un viņai būtu vajadzējis ar mani dzīvot, tomēr es to nedarīju. Vai tu zini, kāpēc? Brun, vai tu zini, kā sievietes uz mani skatās? Vai tu zini, kā sievietes no manis izvairās? Kad es biju jauns, man tāpat vajadzēja atbrīvoties kā jebkuram citam jauneklim, bet es iemācījos savaldīties, kad sievietes uzgrieza man muguru, lai neredzētu mani rādām zimes. Es neuzspiedu sevi, savu kroplo, deformēto augumu sievietei, kas no manis novērsās, kas riebumā aizgriezās, mani ieraugot.

Bet Eila nekad nenovērsās no manis. No paša sākuma viņa sniedzās, lai man pieskartos. Viņai nebija no manis bail, nebija riebuma. Viņa brīvi dāvāja man savu pieķeršanos, viņa mani apkampa. Brun, kā es viņu varēju bārt?

Es dzīvoju ar šo klanu kopš dzimšanas, bet nekad neiemācījos medīt. Kā gan vienrocis kroplis lai medītu? Es biju nasta, es tiku izsmiets, mani saukāja par sievieti. Tagad esmu mogurs, un neviens nesmejas, bet man nekad netika rīkota iesvētīšanas ceremonija vira kārtā. Brun, es neesmu puse vira, es vispār neesmu virs. Vienīgi Eila mani cienīja, mani mīlēja - nevis kā burvi, bet kā vīrieti, kā veselu vīrieti. Un es mīlu viņu kā tās sievas bērnu, kuras man nekad nav bijis.

Krebs nopurināja apmetni, kuru valkāja, lai apsegtu sašķiebto, nepareizi veidoto, nederīgo augumu, un izstiepa rokas stumbeni, kuru vienmēr turēja apslēptu.

- Brun, šis ir tas vīrs, kuru Eila uzlūkoja kā veselu. Šis ir tas virs, kurš viņai veidoja priekšstatu. Šis ir tas vīrs, kuru viņa mii un salīdzina ar savu dēlu. Skaties uz mani, mans brāli! Vai esmu pelnījis dzīvot? Vai Eilas dēls mazāk ir pelnījis dzīvot?

Klans sāka pulcēties ārā pie alas pirms saullēkta blāvā rīta gaismiņā. Sīka lietus migliņa meta mirdzošu spīdumu uz klintīm un kokiem un sakrājās smalkās lāsītēs cilvēku matos un bārdās. Smalkas, vietām skumšķveidlgas stldziņas, izlokoties lejup pa miglas ieskautajiem kalniem, pielipa ieplakām, un sabiezinātas ēterisku garaiņu masas padarīja neskaidru visu, izņemot pašus tuvākos objektus. Austrumos kalna kore neskaidri iezīmējās gaistošajā tumsā un miglāju jūrā, vien neskaidri parādoties un atkal izzūdot uz redzamības robežas.

Eila gulēja nomodā uz savām ādām tumšajā alā, vērojot, kā Iza un Uba klusām pārvietojas ap pavardu, uzkurinot ogles ugunskurā un uzliekot vārīties ūdeni rīta tējai. Mazulis gulēja viņai blakus, miegā neapzināti zīžot. Viņa nebija gulējusi visu nakti. Pirmo prieku par sastapšanos ar Izu ātri vien nomainīja bezcerīgs satraukums.

Sākotnējie mēģinājumi sarunāties ātri pārtrūka, un trīs Kreba pavarda sievietes pēc Eilas atgriešanās pavadīja visu garo dienu tā akmens sienās, dzenot prom savu izmisumu ar ciešanu pilniem skatieniem.

Krebs nebija rādījies savā mājoklī, taču vienu brīdi Eila noķēra tā skatienu, kad tas iznāca no nelielā alas nodalījuma, lai pievienotos vīriem Bruņa izziņotajā sapulcē. Viņš ātri novērsās no sievietes klusi lūdzošā skatiena, tomēr viņa paspēja ieraudzīt tā maiguma pilnajā acī mīlestību un žēlumu. Viņas ar Izu apmainījās trīcošiem, zinošiem skatieniem, ieraudzījušas Krebu iesteidzamies savā garu mītnē pēc slepenās sarunas ar Bruņu, kas bija notikusi alas tālākajā galā. Brūns bija pieņēmis lēmumu, un Krebs devās sagatavoties saviem pienākumiem tā izpildē. Burvi viņas vairs neredzēja.

Iza atnesa jaunajai mātei tēju pazīstamajā kaula krūzītē, kas tai bija kalpojusi jau vairākus gadus, tad klusām apsēdās Eilai blakus, kamēr tā dzēra. Uba pievienojās viņām, taču ari viņa nespēja piedāvāt citu mierinājumu kā vien savu klātbūtni.

-    Gandrīz visi ir ārā. Iesim arī mēs, - Iza rādīja, paņēmusi krūzi no jaunās sievietes. Eila pamāja. Viņa piecēlās un ietina savu dēlu nesamajā ādā, tad pacēla zvērādas apmetni un uzklāja sev uz pleciem. Ar acim, kuras mirdzēja no mitruma, kas draudēja izplūst, Eila palūkojās uz Izu, tad uz Ubu un ar sāpju pilnu kliedzienu pastiepa pret tām rokas. Visas trīs cieši apkampās. Tad ar smagu sirdi un šļūcošiem soļiem Eila izgāja no alas.

Lūkojoties zemē, ik pa brīdim ieraugot kādu papēža, kāju īkšķa nospiedumu, izplūdušu pēdas līniju, kas ieskauta vaļīgā ādas autā, Eila jutās kā divus gadus senā pagātnē un sekoja Krebam ārā no alas, lai pakļautos liktenim. "Viņam vajadzēja mani toreiz nolādēt uz mūžu," viņa nodomāja. "Es laikam esmu dzimusi, lai tiktu nolādēta; kāpēc gan man atkal tas viss jāpārdzīvo? Šoreiz es došos uz garu pasauli. Es pazīstu kādu augu, kas mums abiem ļaus aizmigt un nekad vairs nepamosties, vismaz šajā pasaulē ne. Es to ātri izbeigšu, un mēs kopā ieiesim viņpasaulē."

Viņa piegāja pie Bruņa, nokrita zemē un skatījās uz pazīstamajām kājām, kas bija ietītas dubļainos kājautos. Kļuva jau gaišāks, drīz ausīs saule. "Brūnam vajadzētu pasteigties," viņa domāja un sajuta uzsitienu pa plecu. Lēnām viņa pacēla skatienu uz Bruņa bārdaino seju. Viņš iesāka bez ievada.

-    Sieviete, tu esi tīši nonicinājusi klana tradīcijas, un tu tiksi sodīta, - viņš stīvi pamāja. Eila pamāja ar galvu. H bija taisnība. - Eila, klana sieviete, tu tiec nolādēta. Neviens tevi neredzēs, neviens tevi nedzirdēs. Tev būs jāizcieš sievietes lāsts pilnīgā nošķirtībā. Tu nedrīksti iziet ārpus sava apgādnieka pavarda robežām, līdz nākamais mēness sasniegs tādu pašu fāzi kā tagad.

Eila skatījās uz vadoņa stingo seju ar pārsteiguma pilnu neticību sejā. Sievietes lāsts! Nevis nāves lāsts! Nevis pilnīga un galīga izolē- tlba, bet nosacīta nošķirtība Kreba pavarda robežās. Kas par to, ka neviens no klana neatzīs viņas esamību veselu mēnesi, - viņai tomēr būs Iza un Uba, un Krebs. Un pēc tam viņa atkal varēs pievienoties klanam tāpat kā jebkura cita sieviete. Tomēr Brūns vēl nebija beidzis.

-     Turpmākais sods būs tāds, ka tu nedrīkstēsi medīt vai pat pieminēt medīšanu, pirms klans atgriezīsies no klanu Sapulces. Iekams kokiem nebūs nobirušas lapas, tev nebūs ļauts nekur iet, ja vien tas nebūs kaut kas svarīgs. Kad tu meklēsi augus ārstnieciskajai maģijai, tu man pastāstīsi, kurp iesi, un atgriezīsies precīzi noteiktajā laikā. Tu man vienmēr prasīsi atļauju, pirms atstāsi alas teritoriju. Un tu man parādīsi, kur atrodas tā ala, kurā tu slēpies.

-Jā, jā, protams, jebko, - Eila piekrītot māja ar galvu. Viņa peldējās siltā eiforijas mākonī, taču nākamie vadoņa vārdi iespiedās tās prātā kā auksta zibens ledainā šautra, nogremdējot sievietes pacilātību izmisuma plūdos.

-     Vēl tomēr pastāv jautājums par tavu kroplo dēlu, kas bija tavas nepaklausības iemesls. Tu nekad vairs nedrīksti piespiest vīrieti, vēl jo mazāk vadoni, rīkoties pret tā gribu. Neviena sieviete nekad nedrīkst pat mēģināt piespiest vīrieti, - Brūns teica un deva zīmi. Eila izmisumā piespieda sev ciešāk klāt bērnu un palūkojās tajā virzienā, kurp skatījās Brūns. Viņa nedrīkstēja ļaut tiem viņu paņemt, viņa nevarēja. Sieviete pamanīja Moguru izklibojam ārā no alas. Ieraudzījusi, ka viņš nomet savu lāčādu, atsedzot sarkani izkrāsotu ldūdziņu bļodu, iespiestu starp rokas stumbeni un jostasvietu, tās sejā iesitās neaprakstāms prieks. Viņa nedroši palūkojās pār plecu atpakaļ uz Bruņu, nebūdama pārliecināta, vai dzirdētais patiesi varētu būt taisnība.

-    Tomēr sieviete drīkst lūgt, - Brūns pabeidza. - Mogurs gaida, Eila. Tavam dēlam ir vajadzīgs vārds, ja jau viņš būs klana loceklis.

Eila pierausās kājās, piesteidzās pie burvja un, nometusies tam pie kājām, izņēma no apmetņa kailo mazuli, lai pasniegtu to Moguram. Tā pirmo neapmierināto bļāvienu, mātei noņemot to no siltās krūts un pakļaujot drēgnajam, vēsajam gaisam, apsveica pirmie saules stari, kas izspraucās gar kalna kori un izdedzināja ceļu cauri dūmakainajai miglai.

Vārds! Viņa pat nebija domājusi par vārdu, viņa pat nebija prātojusi, kādu vārdu Krebs varētu izvēlēties viņas dēlam. Ar formālu žestu palīdzību Mogurs izsauca klana totēma garus, tad paņēma no bļodas sarkanās pastas pikuci.

-    Durks, - viņš skaļi teica, pārspējot nosalušā un sadusmotā mazuļa brašos kliedzienus. - Zēna vārds ir Durks. - Tad viņš novilka sarkanu svītru no uzacu loku savienojuma punkta līdz pat tā nelielā deguntiņa galam.

-     Durks, - Eila atkārtoja, turot dēlēnu cieši klāt, lai to sasildītu. "Durks," viņa domāja, "kā Durks tajā leģendā. Krebs zina, ka tas vienmēr bijis mans mīļākais vārds." Tas nebija klanam raksturīgs vārds, un daudzi jutās pārsteigti. Bet var būt, ka vārds, izvilkts no senatnes un apvīts ar apšaubāmām blakusnozīmēm, bija piemērots zēnam, kura dzīve bija svārstījusies šādas neskaidras sākotnes svaros.

-     Durks, - Brūns teica. Viņš bija pirmais rindā, kas soļoja garām. Eilai šķita, ka pamana maiguma atspulgu stīvā, lepnā vadoņa acīs, kad viņa to pateicībā uzlūkoja. Vairums seju šķita neskaidras, sieviete skatījās uz tām ar asaru aizmiglotām acīm. Lai kā Eila centās, viņa nespēja tās apvaldīt un turēja galvu nodurtu, pūloties apslēpt asaru pilnās acis. "Es nespēju noticēt, es vienkārši nespēju tam noticēt," viņa nodomāja. "Vai tas patiešām ir īstenība? Vai tev ir vārds, mans mazais? Vai Brūns tevi pieņēma, mans dēls? Vai es nesapņoju?" Viņa atcerējās mirdzošos dzelzs pirīta gabaliņus, ko bija atradusi un ielikusi amuleta maisiņā. "Tā bija zīme. Lielais Alu Lauva, tā patiesi bija zīme!" No visām dabas veltēm viņas amuletā šo viņa vērtēja kā visdārgāko.

-    Durks, - viņa izdzirda Izas balsi un palūkojās augšup. Prieks sievietes acis nebija mazāks par Eilas prieku, kaut arī tās acis bija sausas.

-     Durks, - teica Uba un piebilda ar ātru žestu, - esmu tik priecīga.

-    Durks. - Tas tika teikts ar izsmieklu. Eila paskatījās augšup tieši tajā bridi, kad Brouds aizgriezās. Pēkšņi viņa atcerējās savādo domu par to, kā viri radīja bērnus; par to viņa bija prātojusi, slēpjoties savā nelielajā alā, un tagad noskurinājās, iedomājusies, ka Brouds kaut kādā veidā ir līdzatbildīgs par tās bērnu. Viņa bija bijusi pārāk aizņemta, lai pamanītu gribasspēku ciņu Bruņa un Brouda starpā. Jaunais vīrietis grasījās atteikties pieņemt jaunāko klana locekli, un vienīgi tieša vadoņa pavēle viņu beidzot piespieda to darīt. Eila vēroja, kā tas dodas projām no grupas ar savilktām dūrēm un uzrautiem pleciem.

"Kā viņš drīkstēja?" Brouds devās mežā, lai tiktu tālāk no sakaitētās ainas. "Kā viņš drīkstēja?" Viņš iespēra baļķim veltīgā centienā atbrīvoties no vilšanās; tas noripoja lejup pa nogāzi. "Kā viņš drīkstēja?" Viņš pacēla resnu zaru un sašķaidīja to pret koku. "Kā viņš drīkstēja? Kā viņš drīkstēja?" Brouda prātā nepārtraukti atkārtojās šī frāze, viņam atkal un atkal triecot dūri pret sūnām klāto krasta nogāzi. "Kā viņš drīkstēja ļaut tai dzīvot un tos abus pieņemt? Kā viņš to varēja izdarīt?"

-             22

-     Iza! Iza! Nāc ātri! Durks! - Eila sagrāba zāļu sievu aiz rokas un vilka to uz alas ieeju.

-    Kas noticis? - sieviete māja, steidzoties, lai tiktu Eilai līdzi. - Vai viņš atkal smok? Vai viņš ir savainots?

-     Nē, viņš nav savainots. Skaties! - Eila lepni pamāja, kad viņas bija nonākušas pie Kreba pavarda. - Viņš ceļ galviņu!

Bērns gulēja uz vēdera, lūkojoties augšup uz abām sievietēm ar lielām, nopietnām acīm, kuras sāka zaudēt jaundzimušajiem raksturīgo tumšo, nenoteikto krāsu un ieguva tumši brūno, klanam raksturīgo acu toni. Viņa galviņa piepūlē klanījās, līdz atkal nokrita uz zvērādas segas. Bērns iebāza mutē dūriti un sāka skaļi sūkāt, neievērojot skatienus, kurus bija izraisījušas tā pūles.

-Ja viņš to var noturēt tik maziņš, tad jau spēs arī, kad paaugsies, vai ne? - Eila lūdzoši skatījās.

-     Nelolo vēl cerības, - Iza atbildēja, - tomēr tā ir laba zīme.

Krebs iešļūca alā, lūkojoties ar necentrētu skatienu kaut kur tālumā, kā viņš parasti darīja, kad bija aizdomājies.

-    Kreb! - Eila sauca, skrienot tam pretim. Atsaukts realitātē, viņš paskatījās uz Eilu. - Durks pacēla galviņu, vai ne, Iza? - Zāļu sieva piekrītoši pamāja.

-    Hhmm, - viņš norūcās. - Ja jau viņš ir kļuvis tik stiprs, domāju, ir laiks.

-    Kam laiks?

-    Es domāju, man vajadzētu novadīt viņa totēma rituālu. Viņš gan ir nedaudz par mazu, tomēr man bija daži spēcīgi pārdzīvojumi. Viņa totēms man lika par sevi manit. Nav iemesla gaidīt. Vēlāk visi būs aizņemti, gatavojoties ceļam, un to vajadzētu izdarīt pirms klanu Sapulces. Viņam ceļā var neveikties, ja tā totēmam nebūs māju. - Ieraudzījis zāļu sievu, viņš atcerējās ko citu. - Iza, vai tev ir pietiekami daudz sakņu rituālam? Es nezinu, cik daudz klanu tur piedalīsies.

Pēdējo reizi viens no klaniem, kas pārvietojās uz alu tālāk austrumos, ari prātoja par došanos uz klanu Sapulci kalnu dienvidu galā. Viņu ceļš būs nedaudz tālāks, tomēr būs vieglāk ceļot. Viņu vecais mogurs iebilda, bet māceklis gribēja iet. Pielūko, lai būtu pietiekami daudz.

-     Es neiešu uz klanu Sapulci, Kreb. - Viņas vilšanās bija acīm redzama. - Es nespēju aiziet tik tālu, man vajadzēs palikt mājās.

"Nu, protams, kas ar mani ir," viņš nodomāja, lūkojoties uz vājo, gandrīz sirmo zāļu sievu. "Iza nevar iet. Kā gan es neiedomājos par to agrāk? Viņa ir pārāk slima. Es jau domāju, ka viņa mūs pametīs pagājušajā rudenī, nesaprotu, kā Eila viņu izvilka. Bet kā tad ar rituālu? Vienīgi sieviete pa Izas līniju zina īpašā dzēriena noslēpumu. Uba ir par jaunu; tai jābūt sievietei. Eila! Kā tad ar Eilu? Iza varētu viņu apmācīt, pirms mēs dodamies ceļā. Šā vai tā, ir jau laiks viņu padarīt par zāļu sievu."

Krebs vēroja jauno sievieti, kad tā noliecās, lai paņemtu dēlu, un pēkšņi ieraudzīja viņu ar kritiskākām acīm, nekā gadiem ilgi bija to uzlūkojis. Bet vai tie viņu pieņems? Viņš mēģināja ieraudzīt Eilu ar citu klanu ļaužu acīm. Tās zeltainie mati brīvi krita gar sievietes plakano seju, aizsprausti aiz ausīm un pavirši pāršķirti galvvidū, atsedzot augsto pieri. Viņas augums noteikti bija sievietes augums, tomēr slaids, izņemot viegli apaļīgo vēderu. Jaunās sievietes kājas bija garas un taisnas, un pieceļoties tā izslējās kā tornis viņam blakus.

"Viņa nelīdzinās klana sievietēm," viņš nodomāja. "Viņai tiks pievērsta liela uzmanība, un baidos, ka lielākā daļa nebūs labvēlīga. Iespējams, ka mums par to ceremoniju būs jāaizmirst. Pārējie moguri var nepieņemt dzērienu, ja to gatavos Eila. Bet pamēģināt jau nenāks par ļaunu. Ja vien Uba būtu bijusi mazliet vecāka. Varbūt Iza varētu apmācīt viņas abas, lai gan es šaubos, ka viņi meiteni gribēs pieņemt vairāk nekā sievieti, kas dzimusi pie Citiem. Es laikam iešu parunāties ar Bruņu. Ja man jāizsauc gari Durka totēma rituālam, mēs tikpat labi varam vienlaikus iesvētīt Eilu par zāļu sievu."

-     Man jāredz Brūns, - Krebs strupi pamāja un jau devās vadoņa pavarda virzienā. Tad viņš pagriezās atpakaļ pret Izu. - Es domāju, ka tev vajadzētu iemācīt abām, gan Eilai, gan Ubai, gatavot dzērienu, es gan nezinu, vai no tā būs kāds labums.

-     Iza, es nevaru atrast to bļodu, kuru tu man iedevi, lai aiznestu saimnieku klana zāļu sievai, - Eila izmisīgi žestikulēja, izrakņājusies pa pārtikas, ādu un sadzīves piederumu kaudzēm uz grīdas blakus savai guļvietai. - Es visur izmeklējos.

-     Tu jau to iesaiņoji, Eila. Nomierinies, bērns. Vēl ir laiks. Brūns nedosies ceļā, iekams nebūs paēdis. Labāk apsēdies un paēd pati, tava biezputra būs atdzisusi. Uba, tu arī. - Iza pakratīja galvu. - Nekad neesmu redzējusi tik ākstīgu uzvešanos. Mēs jau vakar vakarā visu pārbaudījām, viss ir sagatavots.

Krebs ar Durku klēpī sēdēja uz matrača, uzjautrinoties par pēdējā brīža satraukumu. - Viņa neko daudz neatšķiras no tevis. Kāpēc tu pati neapsēdies un nepaēd?

-     Man būs milzīgi daudz laika, kad būsiet projām, - Iza atbildēja. Krebs piespieda Durku sev pie pleca. Durks palūkojās apkārt no savām jaunajām pozīcijām. - Paskat, cik tam bērnam ir stingrs kakliņš! - Iza aizrādīja. - Viņam vairs nav nekādu grūtību pacelt galviņu. Grūti pat noticēt. Kopš viņa totēma ceremonijas zēns ar katru bridi kļūst aizvien stiprāks. Ļauj man viņu paturēt, es tagad nedabūšu viņu panēsāt veselu vasaru.

-    Droši vien tāpēc Pelēkais Vilks gribēja, lai es to daru tik drīz, - Krebs pamāja. - Viņš gribēja zēnam palīdzēt.

Krebs atgāzās atpakaļ un vēroja savu saimi, kuras patriarhs bija. Lai gan viņš to turēja slepenibā, tomēr vienmēr bija vēlējies, lai viņam būtu tāda ģimene kā citiem vīriem. Tagad, vecumdienās, viņam bija divas mīlošas sievietes, kuras darīja visu, lai viņš justos labi< meitene, kas sekoja to pēdās, un veseligs puišelis, ko auklēt tāpat, kā bija auklējis abas meitenes. Viņš bija runājis ar Bruņu par zēna mācīšanu. Vadonis nevarēja pieļaut, ka vīriešu kārtas klana loceklis uzaugtu bez vajadzīgajām iemaņām. Brūns bija pieņēmis zēnu, apzinoties, ka tas dzīvos pie Kreba pavarda, un jutās atbildīgs par to. Eila bija pateicīga, kad Durka totēma rituāla laikā Brūns bija paziņojis, ka pats personīgi uzņemsies atbildību par zēna mācīšanu, kad tas būs kļuvis pietiekami stiprs, lai piedalītos medībās. Viņa nespēja iedomāties, ka viņas dēlam varētu būt labāks skolotājs.

"Pelēkais Vilks zēnam ir labs totēms," Krebs prātoja, "bet interesanti, kā tas būs. Daži vilki dzīvo barā, bet citi ir vientuļnieki. Kāds būs Durka totēms?"

Kad viss bija kārtīgi sasaiņots paunās un uzcelts jaunajai sievietei un meitenei mugurā, visi reizē izgāja no alas. Iza vēl pēdējo reizi apkampa mazuli, un tas berzēja degunu gar sievietes kaklu, palīdzēja Eilai ievīstīt to nesamajā ādā un tad kaut ko izņēma no sava tērpa ieloces.

-    Tagad tas jānēsā tev, Eila. Tu esi klana zāļu sieva, - Iza teica, sniedzot viņai sarkani krāsotu somu ar īpašajām saknēm. - Vai atceries katru soli? Neko nedrīkst izlaist. Es vēlos, kaut būtu varējusi tev to parādīt, bet burvestību nevar izmēģināt. Tā ir pārāk svēta, lai saknes vienkārši aizmestu projām, un to nevar izmantot jebkurā rituālā, tikai pašos svarīgākajos. Atceries: ne tikai saknes piešķir burvju spēku, sevi jums jāsagatavo tikpat rūpīgi, kā taisāt dzērienu.

Uba un Eila abas pamāja ar galvu, un jaunā sieviete paņēma vērtīgo relikviju un ielika savā zāļu somā. Tajā dienā, kad Eila tika iesvētīta zāļu sievas kārtā, Iza bija atdevusi viņai ūdrādas somu, un tā vēl aizvien viņai atgādināja to, kuru Krebs bija sadedzinājis. Eila satvēra savu amuletu un sataustīja piekto priekšmetu, kuru tagad glabāja: gabaliņš melna mangāna dioksīda nu karājās nelielajā maisiņā kopā ar trim salipušiem dzelzs pirīta veidojumiem, sarkani krāsotu ovālu mamuta kaula gabalu, gliemežveidīgu fosilijas nospiedumu un sarkanu okera gabaliņu.

Eilas ķermenis tika apzīmēts ar melnu ziedi, kura tika pagatavota, sadrupinot un uzkarsējot melno akmeni un sajaucot to ar taukiem, kad viņai bija jākļūst par mitekli daļiņai no viņas klana un caur Ursu arī visu Lielā klana locekļu gariem. Vienīgi pašiem augstākajiem un svētākajiem rituāliem zāļu sievas ķermenis tika apzīmēts ar melnām zīmēm, un vienīgi zāļu sievām tika atļauts nēsāt savos amuletu maisiņos melno akmeni.

Eila vēlējās, kaut Iza būtu varējusi iet tiem līdzi, un uztraucās, ka bija jāatstāj viņa mājās. Trauslo sievieti bieži sagrāba smagas klepus lēkmes.

-    Iza, vai esi droša, ka ar tevi viss būs kārtībā? - Eila pamāja pēc tam, kad bija viņa ātri apkampusi. - Tavs klepus ir kļuvis stiprāks.

-    Tas vienmēr ziemā ir stiprāks. Tu zini, ka vasarā tas atlaižas. Turklāt jūs ar Ubu esat savākušas tik daudz staģu, ka, manuprāt, tuvumā vairs nav palicis neviens stādiņš, un mums, iespējams, šovasar vairs nebūs tik daudz aveņu, jo tu izraki visas saknes, ko sajaukt ar augiem manai tējai. Ar mani viss būs kārtībā, neuztraucies par mani, - Iza viņu pārliecināja. Tomēr Eila redzēja, ka atvieglojums no zālēm bija labākā gadījumā īslaicīgs. Vecā sieviete ārstēja sevi ar augiem jau gadiem ilgi; tās tuberkuloze bija progresējusi pārāk tālu, un tējas vairs nebija efektīvas.

-    Centies iziet pastaigāties saulainajās dienās un daudz atpūties, - Eila bija neatlaidīga. - Te nebūs daudz darba, pārtikas un malkas ir pietiekami. Zūgs un Dorvs sargās uguni, lai nelaistu tuvumā zvērus un ļaunos garus, un Aba pagatavos ēst.

-    Jā, jā, - Iza piekrita. - Steidzies nu, Brūns jau ir gatavs doties ceļā!

Eila ieņēma savu ierasto vietu gājiena beigu galā, tikmēr visi skatījās uz viņu un gaidīja.

-    Eila, - Iza rādīja zīmes. - Neviens nevar iet, pirms tu neesi ieņēmusi savu īsto vietu.

Eila kautrīgi nostājās sieviešu grupas priekšgalā. Viņa bija aizmirsusi par savu jauno stāvokli. Sievietes seja satraukumā piesarka, nostājoties rindā priekšā Ebrai. Viņa jutās neērti; Eilai vienkārši nelikās pareizi, ka tai jāstājas priekšgalā. Eila kā atvainojoties pamāja vadoņa sievai, taču Ebra bija pieradusi pie savas otrās vietas. Tomēr likās savādi Izas vietā redzēt sev priekšā Eilu; tas lika Ebrai aizdomāties, vai Iza spēs aiziet uz nākamo klanu Sapulci.

Iza un trīs pārējie, pārāk veci, lai dotos ceļojumā, pavadīja klana ļaudis līdz kalna korei un stāvēja, noraugoties tiem pakaļ, līdz tie pārvērtās par maziem punktiņiem līdzenumā lejā kalna pakājē. Pēc tam visi četri atgriezās tukšajā alā. Aba un Dorvs bija izlaiduši jau iepriekšējo klanu Sapulci un jutās gandrīz vai pārsteigti, ka vēl bija dzīvi un negāja uz nākamo, bet Zūgam un Izai šī bija pirmā reize. Lai gan Zūgs vēl reizēm izgāja medībās ar lingu, aizvien biežāk viņš tagad atgriezās ar tukšām rokām, bet Dorva redze nebija tik laba, tāpēc viņš vispār nekur negāja.

Visi sapulcējās ap ugunskuru pie alas ieejas un, lai gan diena bija silta, tomēr necentās sarunāties. Pēkšņi Izu sagrāba spēcīga lēkme, kas uzrāva daudz asiņainu gļotu. Viņa devās uz savu pavardu atpūsties, un drīz vien arī pārējie iegāja alā un bezdarbībā apsēdās katrs pie sava pavarda. Viņiem nebija pielipusi sajūsma par garo ceļojumu vai atkalredzēšanās prieku ar draugiem un radiniekiem no citiem klaniem. Tie zināja, ka vasara būs neizturami karsta.

Agrās vasaras svaigums mērenajā zonā alas tuvumā mainīja savu raksturu virzienā uz austrumiem, kontinentālo stepju atklātajā līdzenumā. Bagātīgi zaļās pameža un koku lapotnes pazuda, tomēr šur tur vēl manīja skujkoku jaunos dzinumus, kuru adatiņas bija par toni gaišākas zaru galos un koku galotnēs. Tajā vietā līdz pašam horizontam līdz pat krūšu augstumam stiepās ātri iesakņojušās un augošas zāles un augi, kuru jauneklīgais zaļums nemanāmi pārgāja dzeltenpelēkā nokrāsā, nenosakāmā toni starp zaļo un zeltaino. Klana ļaužu kājas grima biezā, matētā iepriekšējo gadu audzē, ceļam vijoties cauri bezgalīgajai stepei, atstājot aiz sevis īslaicīgu, viļņotu sliedi un pēdas, kur tie bija gājuši. Mākoņi reti kad aizsedza bezgalīgo plašumu virs to galvām, izņemot atsevišķas reizes, kad negaiss bija redzams tālumā. Ūdens bija maz. Tie apstājās pie katras upes, lai piepildītu ūdens somas, baidoties, ka nevarēs atrast veldzi pietiekami tuvu nakts apmetnei.

Brūns noteica ātrumu, lai pielāgotos lēnākajiem ceļotājiem, izņemot vienu, kas tos mudināja no aizmugures. Viņiem bija ejams tāls ceļš, lai sasniegtu uzņemošā klana alu augstu kalnos kontinenta austrumu daļā. Iešana bija grūta, jo sevišķi Krebam, bet priekšā stāvošā lielā Sapulce un svinīgās ceremonijas, kuras viņam bija paredzēts vadīt, uzmundrināja vīra garastāvokli. Lai gan viņa ķermenis bija kropls un atrofējies un artrīts to bija sabeidzis vēl vairāk, lielā burvja garīgās spējas nebija traucētas. Siltā saule un Eilas dotās sāpes remdējošās zālītes mazināja kriku locītavās, un pēc kāda laika soļošana padarīja muskuļus stingrākus pat tajā kājā, kuru viņš lietoja pavisam nosacīti.

Ceļotāji ieslīga monotonā rutīnā, viena diena saplūda ar nākamo nogurdinošā vienmuļībā. Tuvīnais pavasaris mainījās tik pakāpeniski, ka tie gandrīz nemanīja, kā siltā saule pārvēršas svelmainā, liesmojošā bumbā, izkaltējot stepi un pārmainot vienmuļo līdzenumu pelēkbrūnas zemes, dzeltenīgas zāles un smilškrāsas klinšu slimīgi bezkrāsainā ainavā uz putekļainās, dzeltenpelēkās debess fona. Trīs dienas to acis sūrstēja no dūmiem un pelniem, ko valdošie vēji atnesa no plašā stepes ugunsgrēka. Tie pagāja garām bizonu un gigantisku briežu, kurus rotāja lieli plaukstveida ragi, zirgu, kulanu un ēzeļu milzīgiem ganāmpulkiem; krietni retāk - stepju antilopēm, kuru ragi no galvvirsas auga taisni uz augšu un galos viegli izliecās atpakaļ; desmitiem un atkal desmitiem tūkstošiem zālēdāju, kas ganījās plašajās pļavās.

Krietni attālu no zemes šauruma, kas gan savienoja pussalu ar kontinentu, gan kalpoja kā izeja uz seklo, sāļo jūru ziemeļaustrumos, skatienam pavērās masīva kalnu grēda - otra augstākā virs zemes. Pat pašas zemākās virsotnes līdz pusnogāzei klāja mūžīgie ledāji, kuru stingumu nespēja satricināt līdzenuma kaltējošais karstums. Kad līdzeno stepi pakāpeniski nomainīja nelieli pauguri, izraibināti ar auzenēm un kaviļu un sarkani no bagātīgajām dzelzsrūdas iegulām, - sarkanais okers to padarija par svētitu zemi - Brūns zināja, ka līdz sāls purvam vairs nav tālu. Tā bija mazāk svarīga un daudz nestabilāka pāreja. Galvenais pussalas savienojums ar kontinentu atradās ziemeļu galā, kas veidoja daļu no nelielās iekšzemes jūras rietumu robežas.

Divas dienas viņi cīnījās cauri smirdošam, odiem apsēstam iesāļa ūdens purvam, ko ik pa brīdim šķērsoja ūdensteces, līdz sasniedza sauszemi. Pundurozoli un skābarži drīz vien aizveda līdz kalnu pakājes ozolu mežu vēsajam, aicinošajam patvērumam. Gājēji devās cauri audzei, kurā bija gandrīz tikai dižskābarži, sajaukušies ar dažiem kastaņkokiem, un iesoļoja jauktajā mežā, kur dominēja ozoli, bet auga arī bukši un īves, ko rotāja vijīgās efejas un mežvīteņi. Liānas bija kļuvušas retākas, tomēr vēl šur tur apvijās ap kādu koku, kad tie sasniedza egļu un Kanādas egļu joslu, kur skujkoki bija sajaukušies ar dižskābaržiem, kļavām un skābaržiem. Rietumu daļa likās visslapjākā šajā joslā, tā bija noaugusi ar bieziem mežiem, un sniega līnija atradās viszemāk.

Ļaudis ik pa brīdim mežā manīja bizonus, sarkanos briežus, stirnas un aļņus; tie redzēja arī meža kuiļus, lapsas, āpšus, vilkus, lūšus, leopardus, meža kaķus un daudzus mazākus zvērus, taču nevienu pašu vāveri. Eila jutās tā, it kā kaut kas šajā faunā trūktu, līdz saprata, ka nav viņas iemīļoto radībiņu. To visu vainagoja klana pirmā sastapšanās ar alu lāci.

Brūns pacēla roku, liekot visiem apstāties, un norādīja sev priekšā uz milzīgu, pinkainu ķepaini, kas berzēja muguru pret koku. Pat bērni sajuta bijību, ar kādu ļaudis uzlūkoja masīvo veģetārieti. Viņa fiziskā klātbūtne atstāja lielu iepaidu. Brūnie lāči no savas dzimtenes kalniem un arī šie vidēji svēra trīs simti piecdesmit mārciņu; alu lāča tēviņa svars vasaras periodā, kamēr tas bija vēl diezgan vājš, tuvojās tūkstoš mārciņām. Vēlā rudenī, kad tas bija uzbarojies ziemai, tā masa bija krietni lielāka. Pieslējies pakaļkājās, tas bija trīs reizes garāks par klana vīriem un ar savu milzīgo galvu un pinkaino kažoku izskatījās pat vēl lielāks. Slinki skrāpējot muguru pret veca stubura raupjo mizu, viņš, šķiet, nemanīja cilvēkus, kas sastinguši stāvēja pavisam netālu. Bet viņam nebija jābaidās ne no vienas radības, viņš tos vienkārši neievēroja. Klana ļaudis zināja, ka mazākie lāči, kas dzīvoja netālu no viņu alas, varēja pārlauzt brieža sprandu ar vienu savas spēcīgās ķepas cirtienu; uz ko gan bija spējīgs tāds milzu ķepainis? Vienīgi otrs tēviņš pārošanās laikā vai šīs sugas mātīte, kas sargāja savus mazuļus, uzdrīkstētos stāties tādam pretim. Viņa vienmēr uzvarēja.

Tomēr bez milzigā dzīvnieka auguma bija vēl kas cits, kas padarija klana ļaudis kā zemē iemietus. Tas bija Ursus, pats klanu iemiesojums. Viņš bija to radinieks, vēl vairāk, tas iemiesoja viņu būtību. Tā kauli vien bija tik svēti, ka varēja atvairīt jebkuru ļaunumu. Radniecība, ko tie juta, bija garīga saite, kurai bija daudz lielāka nozīme nekā fiziskajai. Tieši Ursus Gara dēļ visi klani bija savienoti vienā un tika piešķirta nozīme Sapulcei, uz kuru viņi bija devušies tik tālā ceļā. Tā būtība apvienoja viņus Lielajā klanā, Alu Lāča klanā.

Lācim apnika šī nodarbošanās - vai varbūt viņam vairs neniezēja un viņš izstiepās pilnā augumā, paspēra dažus soļus uz pakaļkājām un tad nometās uz visām četrām. Purnu nolaidis pie pašas zemes, tas neveikliem aulekšiem devās projām. Lai gan tas bija liela auguma, alu lācis savā būtībā bija miermīlīgs radījums un reti kad uzbruka, ja vien to nenokaitināja.

-    Vai tas bija Ursus? - Uba pamāja, satraukta aiz ziņkāres.

-    Tas bija Ursus, - Krebs apstiprināja. - Un tu redzēsi vēl vienu alu lāci, kad būsim galā.

-    Vai saimnieku klanam patiesi alā dzīvo lācis? - Eila vaicāja. - Tas ir tik liels. - Viņa zināja, ka tā bija tradīcija - klanam, kas rīkoja klanu Sapulci, bija jānoķer alu lāča mazulis un jāuzaudzina alā.

-    Tagad tas droši vien atrodas krātiņā alas ārpusē, bet, kad tas bija maziņš, lācēns dzīvoja kopā ar klana ļaudīm un tika audzināts kā bērns, pie katra pavarda to baroja, kad vien tam iegribējās ēst. Daudzi ldani stāsta, ka to lāči pat iemācās mazliet runāt, taču toreiz, kad mēs rīkojām klanu Sapulci, es vēl biju mazs. Es neko daudz no tā neatceros, tāpēc nevaru pateikt, vai tā ir taisnība. Kad lācis ir paaudzies un sasniedzis pusi sava auguma, to ieliek krātiņā, lai tas nevienu nesa- vainotu, tomēr visi viņu vēl aizvien baro ar dažādiem gardumiem un samīļo, kad vien iet garām, tāpēc viņš zina, ka ir mīlēts. Viņš tiks godināts Lāča Ceremonijā un aiznesīs no mums vēstis Garu pasaulei, - Krebs paskaidroja.

Šis stāsts bija dzirdēts jau agrāk, bet, kad cilvēki ieraudzīja alu lāci, tas ieguva jaunu nozīmi to acīs, kuri bija vai nu pārāk jauni, lai kaut ko atcerētos, vai arī nekad nebija piedalījušies nevienā klanu Sapulcē.

-     Kad mēs varēsim rīkot klanu Sapulci un dabūt lāci, lai tas pie mums dzīvo? - Uba jautāja.

-     Kad pienāks mūsu kārta, ja nu vienīgi tas klans, kuram jārīko, nespēs to paveikt. Tad varam piedāvāties mēs. Taču klani reti palaiž garām iespēju rīkot klanu Sapulci, kaut ari medniekiem dažreiz jānoiet garš ceļš, lai atrastu alu lāča mazuli, un briesmas no tā mātes ir ļoti lielas. Klanam, kas Sapulci rīko šoreiz, ir paveicies. Alu lāči vēl aizvien dzīvo blakus viņu klana alai. Tie ir palīdzējuši sameklēt alu lāčus citiem klaniem, bet šoreiz ir viņu kārta. Mūsu alas apkārtnē nav palicis neviens, bet reiz tie tur noteikti bijuši, jo Ursus kauli bija mūsu alā, kad mēs to atradām, - Krebs atbildēja.

-     Un ja nu kaut kas notiek ar to klanu, kuram paredzēts rīkot Sapulci? Mūsu klans pat vairs nedzīvo tajā alā, kur kādreiz, - Eila turpināja. - Ja tā būtu mūsu reize, kā gan pārējie zinātu, kur mūs meklēt?

-    Mēs nosūtītu ziņotājus uz tuvāko klanu, lai tas nodod vēsti tālāk, un tie vai nu lai pastāsta citiem klaniem, kur atrodas ala, vai dod iespēju rīkot Sapulci citam klanam.

Brūns deva zīmi, un klans atkal turpināja ceļu. Kad cilvēki gāja garām kokam, kuru lācis bija izmantojis muguras kasīšanai, Krebs to rūpīgi apskatīja un noņēma dažas spalvu šķipsnas, kas vēl bija ieķērušās raupjajā mizā. Viņš tās uzmanīgi ietina lapā, ko turēja zobos, un iebāza apmetņa ielocē. Dzīva alu lāča kažoka spalvām piemīt brīnišķīga burvība.

Milzīgos skujkokus kalna pakājē nomainīja īsākas, druknākas augstkalnu sugas, ļaudīm kāpjot augstāk un paverot skatienam mirdzošās kalnu virsotnes, ko tie bija redzējuši, šķērsojot līdzenumu. Parādījās biezas bērzu audzes un kadiķi ar zemu augošiem zariem, un rozā acālijas, kuru bagātīgie ziedpumpuri tikko sāka vērties vaļā, uztriepjot dabas pirmatnējam zaļumam spilgtāku krāsu. Savvaļas puķu daudzveidība pievienoja vēl vairāk toņu vibrējošo nokrāsu paletei: plankumainās, oranži sarkanās lilijas, gaiši violetie un rozā ozoliņi, zilie un purpursārtie vīķi, gaiši violetie īrisi, zilās genciānas, dzeltenās vijolītes, prīmulas un visdažādāko formu baltās puķes. Dienvidu kalnu grēda, tāpat kā tā, kas atradās pussalas zemākajā galā un kas bija veidojusies tajā pašā zemes garozas pārvietošanās laikā, bija kalpojusi kā kontinenta floras un faunas patvērums ledus- laikmetā.

Laiku pa laikam parādījās kāda kalnu kaza un lielragu muflons. Klana ļaudis jau bija nonākuši gandrīz līdz panīkušajiem pundurko- kiem kalnu taigā, kas robežojās ar zemo grīsli un zāli noaugušajām augstkalnu pļavām, kad sasniedza labi iestaigātu taku, kas šķērsoja stāvu nogāzi. Sapulces saimnieku klana vīriem vajadzēja doties krietni vien tālāk, lai nonāktu medību vietās atklātajos līdzenumos kalnu ziemeļos, taču alu lāču tuvums piešķīra šai vietai tādu veiksmi, ka tie labprāt samierinājās ar šādām neērtībām. Tas arī ļāva tiem iegūt lielāku meistarību, medījot veiklos meža dzīvniekus.

Ļaudis, kas skrēja sagaidīt atnākošo klanu, tiklīdz bija ieraudzījuši Bruņu un Grodu parādāmies takas līkumā, spēji apstājās, pamanījuši Eilu. Garās dzīves pieredze nespēja aizkavēt pārsteigtos skatienus. Viņas atrašanās sievu priekšgalā, no ceļojuma nogurušajiem klana ļaudīm iznākot klajumā alas priekšā, izraisīja satrauktu spriedelēšanu. Krebs bija viņu brīdinājis, tomēr Eila nebija gatava šādām izjūtām; viņa nebija gaidījusi arī tādu ļaužu pūli. Vairāk nekā divi simti apjukušu cilvēku sapulcējās apkārt, lai apskatītu savādo sievieti. Eila nekad mūžā nebija redzējusi tik daudz ļaužu, vēl jo vairāk - vienuviet.

Atnācēji apstājās milzīga krātiņa priekšā, kas bija izgatavots no resniem, dziļi zemē ieraktiem stabiem, stingri sasietiem kopā. Tajā atradās milzīgs lācis, līdzīgs tam, kādu tie bija redzējuši ceļā uz šejieni, šoreiz pat vēl lielāks. Barots no rokas ar milzīgu daudzumu pārtikas, kas padarīja to rāmu un paklausīgu, gigantiskais alu lācis slinkā bezdarbībā vāļājās iežogojuma iekšpusē, gandrīz par resnu, lai pieceltos. Mazais klans bija smagi strādājis, pielūdzot un godājot, un tik ilgu laiku uzturot milzīgo lāci, un pat daudzās pārtikas, dažādo darbarīku un ādu dāvanas, ko sanesa atnākušie klani, nespēja atsvērt pūles, ko šis darbs bija prasījis. Tomēr nebija neviena paša cilvēka, kurš neapskaustu saimnieku klana ļaudis, un visi klani dedzīgi gaidīja savu kārtu, lai uzņemtos to pašu uzdevumu un iegūtu garīgos labumus un lielo cieņas pilno stāvokli.

Alu lācis gāzelēdamies panāca tuvāk, lai redzētu, kas izraisījis tādu kņadu, cerot saņemt vēl kādu gardumu, un Uba cauri pūlim izlauzās tuvāk Eilai, kuru vienlīdz satrauca gan cilvēku drūzmēšanās, gan lācis.

Saimnieku klana vadonis un burvis nāca tiem pretim, mājot sveicienus, bet tiem tūdaļ sekoja dusmīgs jautājums.

-    Kāpēc esi atvedis uz mūsu Sapulci kādu no Citiem, Brun? - runāja saimnieku klana vadonis.

-    Tā ir klana sieviete, Norg, un zāļu sieva pa Izas līniju, - Brūns atbildēja mierīgāk nekā patiesībā jutās. Vērojošo pūli pāršalca murdoņa un satrauktu roku vilnis.

-    Tas nav iespējams! - mogurs rādija. - Kā viņa var būt klana sieviete? Viņa ir dzimusi pie Citiem.

-     Viņa ir klana sieviete, - Mogurs atkārtoja tikpat dzelžaini kā Brūns. Viņš uzlūkoja saimnieku klana vadoni ar drūmu skatienu. - Vai tu neuzticies man, Norg?

Norgs, sajuties neērti, paskatījās uz savu moguru, taču nerada atbalstu burvja apjukušajā sejas izteiksmē.

-    Norg, mēs esam nogājuši tālu ceļu un esam noguruši, - ierunājās Brūns. - Šis diez vai ir īstais bridis, lai to pārrunātu. Vai tu mums liegsi savas alas viesmīlību?

Iestājās saspringts bridis. Ja Norgs viņiem atteiktu, tiem nebūtu citas izvēles, kā vien mērot garo ceļu atpakaļ uz savu alu. Tas būtu rupjš uzvedibas normu pārkāpums, taču Eilas ielaišana būtu līdzvērtīga viņas kā klana sievietes pieņemšanai; tas vismaz atvieglotu Bruņa situāciju. Norgs vēlreiz uzlūkoja savu moguru, tad vareno vie- naci vīru, kurš bija Lielais Mogurs, tad atkal viru, kas bija vadonis pirmajam no visiem klaniem. Ja jau Mogurs tā teica, ko gan viņš varēja iebilst?

Norgs deva zīmi savai sievai, lai tā ierāda Bruņa klanam iepriekš rezervēto vietu, bet pats iegāja alā kopā ar Bruņu un Moguru. Tiklīdz tie būs iekārtojušies, viņš noskaidros, kā sieviete, kas acīm redzami dzimusi pie Citiem, bija kļuvusi par klana sievieti.

Ieeja saimnieku klana alai bija mazāka nekā Bruņa klana alai, ari pati ala izskatījās mazāka, kad tie sākumā iegāja iekšā. Un šī ala nebija viena liela telpa ar nelielu papildu nodalījumu ceremonijām, bet gan virkne telpu un eju, kas iespiedās dziļi kalnā, vairums no tām bija neizpētītas. Tā bija pietiekami liela, lai izmitinātu visus viesu klanus, lai gan viņi nevarēja baudīt priekšrocības, ko dāvāja gaisma pie alas ieejas. Bruņa klanu ieveda telpā, kas bija otrā no ieejas, un ļaudis iekārtojās gar vienu malu visā tās garumā. Tas bija ērts novietojums un piemērots viņu augstajam stāvoklim. Lai gan vairāku klanu ļaudis jau bija izvietoti dziļāk, šī vieta tiktu viņiem taupīta līdz pat faktiskajam Lāča Svētku sākumam. Vienīgi tad, kad būtu skaidri zināms, ka šis Alu Lāča klans neieradīsies, vieta tiktu ierādīta nākamajam pēc stāvokļa augstākajam klanam.

Klanam kopumā nebija vadoņa, taču, tāpat kā klana iekšienē, pastāvēja klanu hierarhija un augstākstāvošā klana vadonis faktiski kļuva par visu klanu vadoni vienkārši tāpēc, ka viņš bija visaugstāk stāvošais klanu loceklis. Tomēr tas nekādā ziņā nebija absolūtās varas stāvoklis. Šajā ziņā klani bija pietiekami autonomi. Tos visus vadīja neatkarīgi, valdonīgi vīri, kas bija pieraduši rīkoties pēc saviem likumiem un kas satikās tikai reizi septiņos gados. Viņi tik vienkārši nepakļāvās lielākai autoritātei, izņemot tās jomas, kas skāra tradīcijas un garu pasauli. Tas, kā katrs klans iekļāvās pastāvošajā hierarhijā, un tātad ari par vīru, kurš tika atzīts par klanu vadoni, tika izlemts klanu Sapulcē.

Klana statusu noteica daudzi elementi; rituāli nebija vienīgās aktivitātes, sacensības bija tikpat vai pat vēl svarīgākas. Sadarbības nepieciešamība klanu starpā izdzīvošanas nolūkā, kas prasīja no ļaudīm stingru savaldību, atrada pieņemamu izpausmi sacensībās ar pārējiem klaniem. Un tās bija tikpat nepieciešamas, lai izdzīvotu, tikai atšķirīgā veidā. Kontrolētas sacensības atturēja tos no savstarpējas izrēķināšanās. Par sacensību, klaniem satiekoties, pārvērtās gandrīz viss. Vīri piedalījās cīkstēšanās sacensībās, lingas mešanā, bolās sviešanā, roku spēka pārbaudē, metot vāli, skriešanās un sarežģītākajās skriešanas un šķēpmešanas sacīkstēs, darbarīku izgatavošanas, dejošanas, pasaku stāstīšanas sacensībās un dramatiskā medību attēlošanā, kur apvienojās abas iepriekšminētās prasmes.

Arī sievietes deva savu ieguldījumu, lai gan to sacensības nebija tik nozīmīgas. Lielie svētki bija īstā izdevība parādīt savu ēdiena gatavošanas meistarību. Dāvanas, kas tika sanestas saimnieku klanam, vispirms tika izstādītas visiem redzamā vietā aplūkošanai, kritiski nopētītas un vienprātīgi novērtētas no pārējo sieviešu puses. Rokdarbu klāstā bija mīkstas, lokanas ādas, bagātīgs zvērādu klāsts, ūdensnecaurlaidīgi grozi, pīti vaļēji pārnēsājamie grozi, smalkas teks- tūras un piegriezuma paklāji, trauki no biezām jēlādām vai miecētām ādām, virves no izturīgām cīpslām vai stiegrainiem augiem, vai dzīvnieku sariem, garas, vienāda resnuma pātagas bez neizturīgākiem posmiem, koka bļodas, nopulētas vienmērīgi gludas, paplātes ēdiena pasniegšanai, izgatavotas no kaula vai tievākajiem baļķu galiem, bļodas un kausi, kapuces, cepures, kāju auti, roku apsēji un citādi maisiņi; tika salīdzināti pat bērni. Sieviešu vidū gods netika piešķirts kā pats par sevi saprotama lieta. Viņu spēle bija daudz izsmalcinātāka - izteiksmes vai žesta, vai stājas atšķirībās, kas izpaudās pavisam nemanāmās finesēs, - taču tā nebija mazāk patiesa, uzrādot acīmredzamu atšķirību starp vidēju un labu darbu un atzīstot par labu to, kas bija patiesi skaists.

Katra klana zāļu sievas un mogura salīdzinošais stāvoklis tika ņemts vērā, nosakot klana statusu. Gan Iza, gan Krebs - abi bija veicinājuši Bruņa klana augstāko statusu, tāpat kā tas fakts, ka klans jau vairākas paaudzes pirms viņa bija ieņēmis pirmo vietu, tomēr ļaujot Brūnam vien nedaudz izvirzīties, kad tas pirmo reizi kļuva par vadoni. Lai cik svarīgi bija visi pārējie labvēlīgie faktori, izšķirošā nozīme bija tieši klana vaditāja spējām. Un, ja sacensība starp sievietēm bija smalka, tad lēmuma pieņemšana par to, kurš vadonis ir pats spējīgākais, bija vēl daudz komplicētāka.

Daļēji lēmums bija atkarīgs no tā, cik labi katra klana viri apliecināja sevi sacensībās, parādot, cik pamatīgi vadonis ir tos mācījis un motivējis; daļēji ari no tā, cik cītīgi sievietes strādāja un cik labi prata uzvesties, liecinot par vadoņa stingro, sargājošo roku. Daļēji tas izrietēja no uzticības klana tradīcijām, taču visvairāk vadoņa un rezultātā ari viņa klana stāvokli noteica paša vadoņa rakstura spēks. Brūns zināja, ka šoreiz tiks pārbaudīts viņa izturības mērs; viņš jau bija zaudējis pamatu zem kājām, atvedot šurp Eilu.

Klanu Sapulces bija ari laiks, kad varēja atjaunot vecas draudzības, apciemot radiniekus no citiem klaniem un pārrunāt kādas pļāpas vai notikumus, kas piešķīra dzīvību daudziem aukstiem vakariem dažus turpmākos gadus. Jaunieši, kas nevarēja atrast sev pāri pašu klanā, raudzīja piesaistīt pretējā dzimuma uzmanību, kaut gan laulības varēja notikt vienīgi tādā gadījumā, ja sieviete bija pieņemama jaunā vīrieša klana vadonim. Uzskatīja, ka sievietei tiek izrādīts īpašs gods, ja viņu izvēlas kāds vīrietis no augstākstāvoša klana, lai gan aiziešana no klana bija traumējoša gan viņai, gan mīļajiem, kuri bija jāpamet. Neraugoties uz Zūga ieteikumiem un sievietes stāvokli pa Izas līniju, Iza šaubījās, ka Eila spētu atrast sev kādu vīrieti. Tas, ka viņai bija bērns, būtu varējis līdzēt, ja vien puika būtu bijis normāls, taču viņas kroplais mazulis izgaisināja pēdējās cerības.

Eilas domas nebija ne tuvu vīra meklējumiem. Viņa jau bija pietiekami norūpējusies, lai sadūšotos un uzlūkotu ziņkārīgo, aizdomu pilno cilvēku pūli ārpus alas. Viņas ar Ubu bija izkravājušas mantas un ierīkojušas pavardu, kam ciemošanās laikā vajadzēja kalpot kā viņu mājām. Norga sieva bija raudzījusi, lai akmeņi pavardu un robežu veidošanai atrastos pietiekami tuvu un viesu klaniem būtu ērti pieejamas ādas ūdens somas. Eila bija pielikusi visas pūles, lai izklātu savas dāvanas saimnieku klanam tā, kā bija mācījusi Iza, un viņas darbu kvalitāte jau bija piesaistījusi uzmanību. Viņa nomazgāja ceļa putekļus, uzvilka tiru apmetni un tad pabaroja dēlu, kamēr Uba nepacietīgi didljās. Meitene nespēja vien sagaidīt, kad varēs izpētīt alas apkārtni un apskatīt ļaudis, tomēr negribēja sastapties ar tiem viena pati.

-     Pasteidzies, Eila, - viņa māja. - Visi pārējie jau ir ārā. Vai tu nevari pabarot Durku vēlāk? Es labāk sēžu ārā saulē, nevis šajā tumšajā, vecajā alā, un tu ne?

-    Es negribu, lai viņš tagad sāk raudāt. Tu zini, cik skaļi viņš kliedz. Cilvēki nodomās, ka es neesmu laba māte, - Eila atbildēja. - Es negribu darīt neko tādu, kas liktu viņiem domāt par mani vēl sliktāk, nekā tie jau domā. Krebs man teica, ka ļaudis būs pārsteigti, kad ieraudzīs mani, taču es nevarēju iedomāties, ka viņi varētu neļaut mums palikt. Un es negaidīju, ka viņi tā blenzīs.

-     Bet viņi mūs tomēr uzņēma, un, kad Krebs un Brūns būs pabeiguši sarunu ar viņiem, tie sapratis, ka tu esi klana sieviete. Ejam, Eila! Tu nevari visu laiku palikt alā, agrāk vai vēlāk tev būs ar viņiem jātiekas. Tie apradīs ar tevi pēc kāda laiciņa, tāpat kā mēs. Es gandrīz vairs neievēroju, ka esi citāda; man patiesi ir pie tā jāpiedomā.

-    Mūsu alā es dzīvoju jau pirms tavas piedzimšanas, Uba. Šie nekad agrāk mani nav redzējuši. Ak, nu labi, gan jau es tikšu tam pāri. Neaizmirsti paņemt kaut ko ēdamu alu lācim.

Eila piecēlās, piespieda Durku pie pleca un papliķēja tā muguriņu pirms iziešanas ārā. Viņas parādīja cieņas žestu Norga sievai, ejot garām tās pavardam. Sieviete atbildēja ar sveicienu un ātri pievērsās darbam, aptvērusi, ka pārāk ilgi skatās. Eila dziļi ievilka elpu, tuvojoties izejai, un paslēja galvu mazliet augstāk. Viņa bija apņēmusies ignorēt uz sevi vērsto ziņkārību; viņa bija klana sieviete, un viņa te iederējās tikpat lielā mērā kā citi.

Eilas apņemšanās tika maksimāli pārbaudīta, kad tā izgāja spožajā saules gaismā. Katra klana ikviens cilvēks atrada kādu iemeslu, lai uzturētos alas tuvumā un sagaidītu, līdz savādā sieviete iznāks ārā. Vairums centās izturēties neuzkrītoši, tomēr daudz vairāk bija to, kas aizmirsa vai ignorēja ierasto pieklājību un brīnīdamies blenza ar atplestām mutēm. Eila juta, ka nosarkst. Viņa it kā atvainodamās nomainīja Durka stāvokli, lai labāk skatītos uz bērnu, nevis uz neskaitāmajām pret sevi pavērstajām sejām.

Labi vien bija, ka viņa skatījās uz dēlu. Eilas kustības pievērsa apkārtējo uzmanību Durkam, kuru pirmajā šokā par sievietes izskatu neviens nebija pamanījis. Izsaucieni un žesti, daži no tiem nebūt ne apslēpti, skaidri parādīja, ko tie domāja par viņas dēlu. Zēnam nevajadzēja līdzināties pārējiem bērniem; ja tas būtu līdzinājies Eilai, ļaudis būtu pieņēmuši viņu labprātāk. Neatkarīgi no tā, ko teica Brūns un Mogurs, Eila bija viena no Citiem; viņas bērnam vajadzēja būt ceptam no tās pašas mīklas. Taču Durkam bija pietiekami daudz pazīmju, lai liktu tā atšķirības uzskatīt par izkropļojumiem. Viņš bija stipri kropls mazulis, kuram nevajadzēja atļaut dzīvot. Kritās ne tikai Eilas vērtība, arī Brūns bija zaudētājs.

Eila uzgrieza muguru aizdomu pilnajiem skatieniem un pavērtajām mutēm, un viņas abas ar Ubu devās pie alu lāča, kas atradās krātiņā. Ieraudzījis tās tuvojamies, milzīgais ķepainis pielāčoja tuvāk un pasniedzās cauri režģim pēc gaidītā cienasta. Abas atsprāga atpakaļ, ieraugot briesmīgo ķepu ar resnajiem un diezgan strupajiem nagiem, kas vairāk bija piemēroti kašņāt saknes un bumbuļus, no kā sastāvēja lielākā daļa tā ēdienkartes, nekā lai uzvilktu kokā savu milzīgo rumpi. Atšķirībā no brūnajiem lāčiem vienīgi alu lāča mazuļi bija pietiekami veikli un mazi, lai rāptos kokos. Eila un Uba nolika ābolus zemē tieši aiz resnajiem baļķiem, kas reiz bija kalpojuši kā pietiekami nobrieduši koki.

Lācis, kas tika audzināts kā visu mīlēts bērns un kam nekad ne mazākā mērā netika ļauts badoties, bija pilnībā pieradis pie cilvēkiem un jutās labi to tuvumā. Gudrais dzīvnieks bija iemācījies, kā, veicot zināmas darbības, katrā ziņā iespējams tikt pie papildu gardumiem. Viņš apsēdās un lūdza. Eila būtu pasmaidījusi par tā klaunādi, ja vien laikus nebūtu atcerējusies, ka jāvaldās.

-    Tagad es zinu, kāpēc klana ļaudis saka, ka lāči runā, - Eila pamāja Ubai. - Viņš prasa vēl; vai tev ir vēl kāds ābols?

Uba iedeva viņai vienu no nelielajiem, cietajiem, apaļajiem augļiem, un šoreiz Eila piegāja pie krātiņa un iedeva to lācim. Tas iebāza ābolu mutē, tad pievirzījās tuvāk redelēm un parīvēja savu milzīgo, pinkaino galvu pret koka baļķa izaugumu.

-    Man šķiet, tu gribi, lai tevi pakasa, tu vecais medus laiža, - Eila pamāja. Viņa bija brīdināta nekad nesaukt zvēru par lāci vai alu lāci, vai par Ursu tā klātbūtnē. Ja lāci nosauks vārdā, tas atcerēsies, kas viņš ir bijis īstenībā un ka viņš nepieder pie tā klana, kurš to uzaudzinājis. Tas atkal kļūs par savvaļas lāci, izjauks Lāča Ceremoniju un sabojās visus svētkus. Viņa pakasīja tam aiz auss.

-    Tev tas patīk, vai ne, ziemas guļava, - Eila pamāja un pasniedzās, lai pakasītu aiz otras auss, ko tas bija pagriezis pret sievieti. - Tu pats varētu pakasīt savas ausis, ja vien gribētu - tu tikai esi slinks; jeb varbūt tu gaidi uzmanību? Tu lielais, pinkainais mazuli!

Eila rīvēja un kasīja milzīgo galvu, bet, kad Durks pasniedzās, lai iekamptos pinkainajā spalvā, viņa atkāpās. Viņa bija pietiekami daudz glaudījusi un kasījusi mazus ievainotus zvēriņus, ko bija atnesusi uz alu, lai sajustu, ka šis ir tāds pats, tikai lielāks un vairāk pieradināts zvērs. Pamatīgā krātiņa aizsargātai, Eilai driz vien izzuda bailes no lāča, taču viņas bērns bija kas cits. Kad Durks pastiepa savas sīkās roķeles, lai ieķertos vilnā, milzīgā rikle un garie nagi pēkšņi šķita bīstami.

-    Kā tu varēji pieiet viņam tik tuvu? - Uba apbrīnā pamāja. - Man būtu bijis bail stāvēt tik tuvu lāča krātiņam.

-    Viņš patiešām ir tikai liels mazulis, bet es aizmirsu par Durku. Dzīvnieks varēja to savainot ar draudzīgu kustību. Viņš līdzinās bērnam, kas lūdz barību vai pieprasa uzmanību, bet es negribu pat domāt, ko tas spētu nodarīt, ja pēkšņi kļūtu nikns, - Eila teica, abām dodoties projām no krātiņa.

Uba nebija vienīgā, kas jutās pārsteigta par Eilas bezbailību, viss Lielais klans vēroja viņu. Vairums viesu tramīgi novērsās, jo sevišķi sākumā. Jauni zēni rotaļājoties pieskrēja pie krātiņa, izbāza roku caur režģiem un pieskārās lācim, lai dižotos ar savu drosmi, bet vīri bija par lepnu, lai izrādītu bailes, vai nu tie tās juta, vai ne. Bija maz to sieviešu, kuras, nepiederēdamas pie saimnieku klana, vispār uzdrošinājās krātiņam pieiet tuvāk un pasniegties caur redelēm, lai to pakasītu; pirmajā acu uzmetienā tas šķita negaidīti no sievietes. Tas gluži neizmainīja viņu uzskatus par Eilu, tomēr lika to apbrīnot.

Tagad, kad tie visi bija Eilu kārtīgi apskatījuši, ļaudis palēnām izklīda, tomēr viņa vēl aizvien sajuta zaglīgus skatienus. Mazo bērnu tiešie, pētošie skatieni viņu nesatrauca. Tā bija dabiska jaunības ziņkāre par visu neparasto, un tai nepiemita aizdomu vai nolieguma piedevas.

Eila un Uba devās uz kādu noēnotu vietu zem pārkarenas klints lielā, slīpā klajuma ārējā malā, kas atradās alas priekšā. No šī piesardzīgā attāluma tās bez traucēkļa varēja vērot notiekošo.

Starp Eilu un Ubu vienmēr bija pastāvējusi īpaša tuvība. Eila bija bijusi jaunās meitenes māsa, māte un rotaļu biedrene, bet, kopš Uba bija pa īstam sākusi mācīties un jo sevišķi pēc tam, kad bija sekojusi Eilai uz mazo alu, viņu draudzība ieguva vairāk vienlīdzības. Viņas bija labas draudzenes. Ubai bija gandrīz seši gadi, un viņa bija sasniegusi to vecumu, kad sāk izrādīt interesi par pretējo dzimumu.

Viņas sēdēja ēnas vēsumā. Durks gulēja tām pa vidu uz izklātas nesamās ādas, spārdoties un vicinot roķeles, un cilājot galviņu, lai palūkotos apkārt. Ceļojuma laikā viņš bija sācis vāvuļot un atdarināt dūdojošas skaņas, kādas nekad nebija dzirdētas no klana mazuļiem. Tas satrauca Eilu, taču kaut kādā neizskaidrojamā veidā viņai tas patika. Uba izteica piezīmes par vecākajiem zēniem un jaunajiem vīriešiem, un Eila viņu draudzīgi ķircināja par to. Pēc klusas vienošanās nekad netika pieminēts Eilas iespējamais vīrs, lai gan viņas gadi atbilda precību vecumam krietni vairāk. Abas priecājās, ka garais ceļojums beidzies, un prātoja par Lāča Ceremoniju, jo neviena no viņām agrāk nebija piedalījusies klanu Sapulcē. Kamēr viņas tā sarunājās, tuvojās kāda jauna sieviete un formālā, mēmā, universālā valodā kautrīgi aicināja Eilu tai pievienoties.

Viņa sasveicinājās ar Eilu; tas bija pirmais draudzīgais žests, ko abas viešņas saņēma. Viņas redzēja, ka nesamajā ādā ir mazulis, bet tas gulēja, un sieviete negrasījās to modināt.

-    Šīs sievietes vārds ir Oda, - viņa formāli ierunājās, kad bija apsēdusies, un rādīja, ka grib zināt jaunpienācēju vārdus.

Atbildēja Uba: - Šīs meitenes vārds ir Uba, sievieti sauc par Eilu.

-     Eei… Eeigha? Tāds vārds nezin. - Odas plaši izplatītais dialekts un žesti bija mazliet atšķirīgi, taču abas saprata sievietes iebildi.

-    Tas nav klana vārds, - teica gaišmatainā Eila. Viņa saprata grūtības, kādas radās citiem, izrunājot tās vārdu; pat daži viņas pašas klana cilvēki nespēja to izrunāt pareizi.

Oda pamāja ar galvu un pacēla rokas, it kā grasītos kaut ko teikt, bet tad pārdomāja. Šķiet, viņa bija uztraukusies un jutās neveikli. Visbeidzot viņa pagriezās pret Durku.

-    Sieviete redz, ka tev ir bērns, - viņa ierunājās, nedaudz samin- stinājusies. - Vai bērns ir puika vai meitene?

-    Bērns ir puika. Bērna vārds ir Durks, tāpat kā tajā leģendā par Durku. Vai sieviete zina to leģendu?

Odas acīs bija manāms savāds atvieglojums. - Sieviete zina leģendu. Šis vārds nav parasts šīs sievietes klanam.

-     Vārds nav parasts arī šīs sievietes klanam. Bet bērns pats nav parasts. Durks ir īpašs; vārds ir viņam piemērots, - Eila pamāja ar viegli jaušamu lepnu izaicinājumu.

-    Šai sievietei ir bērns. Tā ir meitene. Vārds ir Ura, - Oda stāstīja. Viņa vēl aizvien šķita satraukta un it kā vilcinājās. Iestājās neveikls klusums.

-    Vai mazais guļ? Sieviete apskatīs Uru, ja māte atļauj, - Eila beidzot jautāja, nezinādama, ko lai vēl saka sievietei, kuras draudzība izpaudās tik mulsinošā veidā.

Oda, šķiet, kādu mirkli pārdomāja šo lūgumu, tad, it kā pieņēmusi lēmumu, izņēma mazuli no auta un ielika to Eilai rokās. Eilas acis pēkšņā pārsteigumā plaši iepletās. Ura bija maziņa - viņa varēja būt dzimusi ne vairāk kā pirms mēneša - taču ne jau jaundzimušās vecums pārsteidza slaido sievieti. Ura bija līdzīga Durkam. Viņa bija pietiekami līdzīga Durkam, lai to varētu uzskatīt par viņa ciltsmāsu. Odas bērns tikpat labi varēja būt arī viņas bērns!

Eilai no redzētā griezās galva. Kā gan klana sievietei varēja būt bērns, kas līdzinās viņas mazulim? Viņa domāja, ka Durks izskatās citāds tāpēc, ka zēnā ir daļa no klana un daļa no viņas, bet Krebam un Brūnam būs bijusi taisnība. Durks nav citāds, viņš ir kropls, tāpat kā kropls ir Odas mazulis. Eila bija apjukusi; viņa bija tik izmisusi, ka nezināja, ko teikt. Uba beidzot pārtrauca ieilgušo klusumu.

-    Tavs mazulis ir līdzīgs Durkam, Oda. - Uba aizmirsa, ka jālieto formālā valoda, tomēr Oda viņu saprata.

-    Jā, - sieviete pamāja ar galvu. - Šī sieviete bija pārsteigta, kad ieraudzīja Eeghas mazuli. Tāpēc es… šī sieviete gribēja runāt ar tevi. Es nezināju, vai tavējais ir puika vai meitene, bet es cerēju, ka tas ir zēns.

-    Kāpēc? - Eila pamāja.

Oda palūkojās uz mazuli Eilas klēpī. - Mana meita ir kropla, - viņa māja, skatoties sānis. - Es biju nobijusies, ka viņa nekad nespēs sev sameklēt vīru, kad izaugs. Kuram vīrietim gan būs vajadzīga tāda kropla sieviete? - Odas acis lūdzās, uzlūkojot Eilu. - Kad es… kad šī sieviete ieraudzīja tavu mazuli, es cerēju, ka tas ir puika, jo… redzi, ari tavam dēlam nebūs viegli atrast sievu.

Eila nebija domājusi par sievu Durkam. Odai bija taisnība, viņam varētu rasties problēmas atrast sev pāri. Tagad viņa saprata, kāpēc Oda bija tām pienākusi.

-    Vai tava meita ir veselīga? - viņa vaicāja. - Stipra?

Oda skatījās uz savām rokām, tad atbildēja. - Bērns ir vājš, taču veselība ir laba. Mazulim ir vājš kakliņš, - viņa pamāja, - bet tas kļūst stingrāks, - Oda dedzīgi piebilda.

Eila uzmanigāk ieskatījās mazajā meitenītē un, ar vaicājošu skatienu palūgusi atļauju, noņēma tās autu. Bērns bija plecīgāks par Durku, tas vairāk līdzinājās klana mazuļiem, bet tā kauli bija smalkāki. Viņai bija tāda pati augsta piere un kopējā galvas forma kā Durkam, vienīgi uzacu loki bija stipri mazāk izteikti. Deguntiņš bija gandrīz mazs, taču nebija šaubu, ka viņai būs klana izvirzītais žoklis bez zoda. Meitenes kakls bija īsāks nekā Durkam, taču noteikti garāks nekā normālam klana bērnam. Eila pacēla mazuli, instinktīvi pieturot tā galviņu, un pamanīja tik pazīstamās bērna pūles celt galviņu.

-     Viņas kakliņš kļūs stingrāks, Oda. Durks bija vēl vārgāks, kad piedzima, un palūkojies uz viņu tagad.

-     Tu tā domā? - Oda dedzīgi atsaucās. - Šī sieviete lūgs pirmā klana zāļu sievu, lai tā uzskata šo meiteni par sava zēna pāri, - Oda formāli lūdza.

-    Man šķiet, Ura būtu laba sieva Durkam, Oda.

-    Tad tu lūgsi savam vīram atļauju?

-    Man nav vīra, - Eila atbildēja.

-    Ai! Tad tavs dēls ir nelaimīgs, - Oda vīlusies pamāja. - Kas tad viņu mācīs, ja tev nav vīra?

-    Durks nav nelaimīgs, - Eila uzsvēra. - Ne jau visi bērni, kas piedzimuši neprecētām sievietēm, ir nelaimīgi. Es dzīvoju pie Mogura pavarda; viņš nepiedalās medībās, taču Brūns pats apsolīja mācīt manu dēlu. Viņš būs labs mednieks un labs gādātājs. Viņam ir arī medību totēms. Mogurs teica, ka tas esot Pelēkais Vilks.

-    Tam nav nozīmes, nelaimīgs vīrs būtu labāk nekā vispār nekāds vīrs, - Oda atturīgi pamāja. - Es ceru, ka tev ir taisnība. Mūsu mogurs vēl nav atklājis Uras totēmu, bet Pelēkais Vilks ir pietiekami stiprs jebkuras sievietes totēmam.

-    Izņemot Eilas, - Uba iejaucās. - Viņas totēms ir Alu Lauva. Viņu izvēlējās.

-     Kā tad tu tiki pie bērna? - Oda izbrīnīta vaicāja. - Manējais ir Kāmis, bet viņš šoreiz patiesi nikni cīnījās. Ar pirmo meitu man nebija tik daudz problēmu.

-    Mana grūtniecība ari bija smaga. Vai tev ir vēl viena meita? Vai viņa ir normāla?

-    Viņa bija. Tagad viņa pastaigājas nākamajā pasaulē, - Oda skumji pamāja.

-    Vai tāpēc Urai atļāva dzīvot? Es brīnos, ka tev atjāva viņu paturēt, - Eila aizrādīja.

-    Es negribēju viņu paturēt, bet mans virs man to lika. Tas ir mans sods, - Oda atzinās.

-    Tavs sods?

-Jā, - Oda pamāja. - Es vēlējos meiteni, bet mans virs gribēja dēlu. Es vienkārši ļoti mīlēju savu pirmo bērniņu. Kad viņu nogalināja, es gribēju vēl vienu meitiņu, tādu pašu kā viņa. Mans vīrs saka, ka Ura ir kropla tāpēc, ka man bija nepareizas domas, gaidot bērnu. Viņš saka: ja es būtu gribējusi puiku, mans bērns būtu bijis normāls. Viņš man lika meiteni paturēt, lai visi zinātu, ka es neesmu laba sieviete. Taču viņš mani neatdeva, varbūt tāpēc, ka neviens cits mani neņemtu.

-    Es nedomāju, ka tu esi tik slikta sieviete, Oda, - Eila pamāja ar līdzjūtības pilnu skatienu. - Iza arī gaidīja meiteni, kad staigāja ar Ubu. Viņa man teica, ka katru dienu esot lūgusies savam totēmam meitu. Kā tava pirmā meita nomira?

-    Viņu nogalināja kāds vīrietis.

Eila samulsusi nosarka.

-    Vīrietis, kas līdzīgs tev, Eeigha, vīrietis no Citiem.

"Vīrietis no Citiem?" Eila domāja. "Vīrietis, kas līdzīgs man?" Viņa juta vēsumu kāpjam augšup pa muguru un tirpoņu pie matu saknēm. Eila pamanīja Odas apjukumu.

-    Iza saka, ka es esot piedzimusi pie Citiem, Oda, bet es neko par viņiem neatceros. Tagad es piederu pie klana, - viņa kā iedrošinot teica. - Kā tas notika?

-     Mēs piedalījāmies medībās, kopā ar vīriem vēl divas sievietes, ja neskaita mani. Mūsu klans dzīvo uz ziemeļiem no šejienes, bet toreiz mēs aizgājām tālāk, nekā jelkad bijām gājuši. Vīri agri atstāja nometni; mēs palikām vācot malku un sauso zāli. Tur bija daudz mēslu mušu, un mēs zinājām, ka vajadzēs uzturēt uguni, lai izžāvētu gaļu. Pēkšņi tie vīri ieskrēja mūsu nometnē. Viņi gribēja apmierināt ar mums savas vajadzības, taču neparādīja zīmi. Ja viņi būtu parādījuši zīmi, es būtu ieņēmusi to pozu, bet tie man neļāva to izdarīt. Tie vienkārši sagrāba mūs un nogrūda zemē. Viņi bija tik rupji. Tie pat neļāva man nolikt zemē mazuli. Tas, kurš mani sagrāba, norāva manu apmetni un apģērbu. Mans bērniņš izkrita, bet viņš to nepamanīja.

-     Kad viņš bija beidzis, - Oda turpināja, - arī otrs vīrs grasījās mani paņemt, bet viens no viņiem ieraudzīja manu meitenīti. Viņš to pacēla un iedeva man, bet viņa bija mirusi. Viņa krītot atsita galvu pret akmeni. Tad vīrs, kas viņu atrada, izkliedza skaļus vārdus un viņi visi aizgāja. Kad atgriezās mednieki, mēs viņiem izstāstījām, un viņi mūs tūliņ aizveda atpakaļ uz alu. Mans vīrs toreiz bija labs pret mani; viņš arī bēdājās par manu meitu. Es biju tik laimīga, kad mans totēms atkal bija sakauts drīz vien pēc viņas zaudējuma. Man pat nepaspēja parādīties mēnešreizes. Es domāju, ka mans totēms bēdājās, ka esmu zaudējusi savu bērnu, un nolēma ļaut man tikt pie cita, lai tas aizstātu meitiņu. Tāpēc es iedomājos, ka man varētu būt vēl viena meitene, bet man nevajadzēja vēlēties meiteni.

-     Man žēl, - Eila ierunājās. - Es nezinu, ko es darītu, ja zaudētu Durku; vienreiz es gandrīz to zaudēju. Es runāšu ar Moguru par Uru. Esmu pārliecināta, ka viņš runās ar Bruņu, viņš lepojas ar manu dēlu. Es domāju, ka arī Brūns piekritīs. Tas būtu vieglāk nekā sameklēt kādu sievieti no mūsu klana, kas precētos ar kroplu vīru.

-    Šī sieviete būs pateicīga zāļu sievai, un es apsolu viņu labi audzināt, Eeigha. Viņa būs laba sieviete, nevis tāda kā viņas māte. Bruņa klanam ir visaugstākais stāvoklis; es domāju, ka mans vīrs piekritīs. Ja viņš zinās, ka Urai būs vieta Bruņa klanā, viņš varbūt tik ļoti nedusmosies uz mani. Viņš man pastāvīgi atgādina, ka mana meita būs vienīgi nasta un ka tai nekad nebūs sava stāvokļa. Un, kad Ura paaugsies, es varēšu teikt, ka viņai nav jāuztraucas par to, ka neatradīs vīru. Sievietei grūti pārdzīvot, ja neviens vīrs viņu negrib, - Oda teica.

-    Es zinu, - slaidā, gaišmatainā sieviete atbildēja. - Es parunāšu ar Moguru, tiklīdz varēšu.

Kad Oda aizgāja, Eila bija klusa un domīga. Uba juta, ka viņai vajadzīgs klusums, un netraucēja. Nabaga Oda, viņa bija laimīga, viņai bija labs vīrs un normāls bērns. Bet tad tiem vīriem bija jānāk un viss jāsabojā. Kāpēc viņi vienkārši nevarēja parādīt zīmi? Vai tad viņi neredzēja, ka Odai bija bērns? Tie Citu vīri, viņi ir tikpat slikti kā Brouds. Vēl sliktāki. Brouds vismaz būtu ļāvis vispirms nolikt zemē bērnu.

Vīri un to vajadzības! Klana vīri, Citu vīri - viņi visi ir vienādi.

Eilai tā prātojot, viņas domas aizvien atgriezās pie Citiem. Citu vīri, vīri, kas līdzīgi man, kas ir tie Citi? Iza teica, ka esmu dzimusi pie Citiem, kāpēc es neko neatceros par viņiem? Es pat nespēju atcerēties, kā viņi izskatījās. Kur tie dzīvo? Interesanti, kā tāds Citu vīrietis izskatās? Eila atcerējās savu atspulgu dīķī netālu no viņu alas un centās iztēloties vīrieti ar viņas seju. Bet, domājot par vīrieti, viņai ienāca prātā Brouds, un kā pēkšņa atklāsme domu juceklis, kas griezās uz riņķi viņas smadzenēs, pēkšņi sakārtojās.

"Citu vīri! Nu, protams! Oda teica, ka viens no viņiem atvieglojis savas vajadzības ar viņu, un viņai pēc tam vairs nebijušas mēnešreizes.

Tad viņai piedzima Ura, tāpat kā Durks piedzima pēc tam, kad Brouds atviegloja savas vajadzības ar mani. Tas vīrs bija no Citiem, un es piedzimu viņiem, bet Oda un Brouds abi pieder pie klana. Ura nav vairāk kropla kā Durks. Durks ir pa daļai es un pa daļai klans, un Ura tāpat. Jeb, pareizāk, viņa ir pa daļai Oda un pa daļai tas vīrs, kas nogalināja viņas mazuli. Tātad Brouds radīja Durku - ar savu locekli, nevis viņa totēma gars.

Bet citām sievietēm, kas bija kopā ar Odu, nebija kroplu bērnu. Un, lai cik reti viri un sievas to darītu, ja katru reizi tiktu radīts bērns, bērnu būtu ļoti daudz. Varbūt arī Krebam ir taisnība. Sievietes totēms ir jāsakauj; taču viņa nenorij totēma būtību, vīrietis to ieliek sievietē ar savu locekli. Un tad tas sajaucas ar sievietes totēma būtību. Dzimst ne tikai vīrieši, bet sievietes arī.

Kāpēc tam vajadzēja būt Broudam? Es gribēju mazuli, mans Alu Lauva zināja, cik ļoti es gribēju mazuli, taču Brouds mani neieredz. Viņš neieredz arī Durku. Bet kurš gan būtu to ieredzējis? Nevienam citam vīram es neinteresēju, esmu pārāk neglīta. Brouds to darīja tikai tāpēc, ka zināja, cik ļoti man tas riebjas. Vai mans Alu Lauva zināja, ka Brouda totēms galu galā uzvarēs? Viņa būtībai jābūt spēcīgai; Ogai jau ir divi dēli. Braku un Grevu ari noteikti ir radījis Brouda loceklis, tāpat kā Durku.

Vai tas nozīmē, ka viņi ir ciltsbrāļi? Brāļi? Tāpat kā Brūns un Krebs? Brūns droši vien arī Broudu ir radījis Ebrā. Ja vien tas nebija kāds cits vīrs; tas varēja būt jebkurš virs. Tomēr laikam ne. Vīri parasti nedod tādu zīmi vadoņa sievai, tas ir nepieklājīgi. Un Broudam nepatīk dalīties ar Ogu. Mamuta medībās Krugs vienmēr izmantoja Ovru. Visi varēja redzēt viņa vajadzību; Gūvs bija piesardzīgāks. Pat Drūgs to darīja vienu vai divas reizes.

Ja Brūns radīja Broudu un Brouds radīja Durku, vai tas nozīmē, ka Durks ir arī daļa no Bruņa? Un Braks un Grevs? Brūns un Krebs ir ciltsbrāļi; viņi piedzima vienai mātei, un varbūt tos radījis viens tēvs. Viņš bija arī vadonis. Vai tas nozīmē, ka Durks ir ari daļa no Kreba? Un kā ir ar Izu? Viņa ir ciltsmāsa." Eila papurināja galvu. "Viss ir par daudz nesaprotami," viņa nodomāja.

"Brouds tomēr radīja Durku. Interesanti, vai tas bija mans totēms, kas lika Broudam toreiz dot man zīmi? Tas bija briesmīgi, bet tas varēja būt vēl viens pārbaudījums, un varbūt nebija citas iespējas. Mans totēms to būs zinājis, būs to izplānojis. Tas zināja, cik ļoti es gribēju bērniņu, un viņš patiesi man deva zīmi, ka Durks dzīvos. Vai tas nebūtu saniknojis Broudu, ja viņš būtu zinājis? Viņš mani tik ļoti ienida, taču viņš man deva to, ko es visvairāk gribēju."

- Eila, - Uba ierunājās, pārtraucot viņas domu virteni, - es tikko redzēju, ka Krebs un Brūns iegāja alā. Kļūst jau vēls, mums vajadzētu sākt kaut ko gatavot, Krebs būs izsalcis.

Durks bija iemidzis. Viņš pamodās, kad Eila to pacēla, bet drīz vien nomierinājās, piespiedis degunu pie mātes krūts. "Esmu pārliecināta, ka Brūns ļaus Urai kļūt par Durka sievu," viņa domāja, tām soļojot atpakaļ uz saimnieku klana alu. "Viņi sader viens ar otru vairāk, nekā Oda spēj iedomāties. Bet kā ar mani? Vai es nekad neatradīšu viru, kurš saderētu ar mani?"

23

Kad ieradās divi pēdējie klani, Eila piedzīvoja tikpat smagu pārbaudījumu kā sagaidīšanas laikā. Slaidā, gaišmatainā sieviete bija savāda parādība gandrīz divsimt piecdesmit cilvēku vidū, ko veidoja desmit kopā savākušies klani. Kur vien tā gāja, visur viņu ievēroja un katru viņas rīcību vērtēja. Lai cik nenormāla šķita sieviete, neviens tās uzvedībā nespēja saskatīt ne mazāko novirzi. Eila ārkārtīgi uzmanījās, lai neviens tādu nespētu ieraudzīt.

Viņa neizrādīja nevienu no tai raksturīgajām īpatnībām, kas tomēr reizēm paspruka nedaudz brīvākajā gaisotnē pašu alā. Sieviete nesmējās, pat nesmaidīja. Asaras neslapināja tās acis. Ne plati soļi, ne brīva roku vicināšana nenodeva tās nesievišķīgo uzvedību. Viņa bija klana tikumības paraugs, priekšzīmīga klana sieva - un neviens neko citu nemanīja. Neviens ārpus tās klana nekad nebija pazinis sievieti, kura būtu uzvedusies citādi. Tas padarīja viņas klātbūtni pieņemamu, un, kā Uba bija paredzējusi, viņi pie tās pierada. Klanu Sapulcē bija pārāk daudz citu lietu, lai jaunums par vienu nepazīstamu sievieti spētu pārāk ilgi aizkavēt ļaužu uzmanību.

Nebija viegli uzturēt tik lielu ļaužu kopumu šaurajā alas teritorijā ilgu laiku. Bija vajadzīga sadarbība, koordinētība un liela deva laipnības. Desmit klanu vadoņi bija aizņemti krietni vairāk nekā citās reizēs, kad vajadzēja rūpēties tikai par savu klanu vien. Cilvēku skaita pieaugums vairoja arī problēmas.

Lai pabarotu tādu pulku, bija jāorganizē medību ekspedīcijas. Iedibinātie paradumi un stāvokļi katrā atsevišķajā klanā ļāva viegli sagrupēt medniekus, bet, kad kopā medīja divi vai vairāki klani, sākās problēmas. Klana statuss noteica, kurš būs kopējās grupas vadonis, bet kurš no trešā līmeņa vīriem ir vairāk zinošs? Sākumā tie izmēģināja visādas kombinācijas, uzmanīgi mainot stāvokļus, lai neviens nejustos apvainots. Vēlāk, kad bija sākušās sacensības, izlemt bija vieglāk, tomēr neviena medību grupa nedevās ceļā, iepriekš neizlemjot vīru iespējamās pozīcijas. Ari sievu klejojumi, tām vācot augus, neiztika bez problēmām. Šoreiz problēma bija tā, ka pārāk daudz sieviešu centās savākt pašas izmeklētākās zālītes. Teritorija ātri vien tika iztīrīta, bet neviena nebija savākusi pietiekami daudz. Līdzpaņemtā kaltētā pārtika papildināja katra klana ēdienkarti, tomēr svaigās baribas varēja būt vairāk. Saimnieku klans vienmēr pirms Sapulces devās meklējumos tālu projām no alas, bet pat tāda laipniba bija nepietiekama, lai apmierinātu visu vajadzības. Lai gan viņiem pietika laika, lai dotos tālos ceļojumos un savāktu pārtikas krājumus ziemai, klanam, Sapulces saimniekam, tomēr bija jāsagatavo papildu rezerves. Līdz laikam, kad tās būs beigušās, ēdamie augi tuvākajā apkaimē vairs nebūs atrodami.

Ūdens daudzums bija pietiekams, jo netālu plūda upe, ko papildināja šļūdoņi, bet malka ugunij bija augstā cieņā. Ēst gatavoja ārpus alas, ja vien nelija lietus, un šajā procesā klani pulcējās lielākās grupās, nevis atsevišķās ģimenēs. Tomēr tika izlietota lielākā daļa nokaltušo, kritušo koku un daudzi dzīvi koki, kuru ataugšanai bija vajadzīgs gads vai divi. Apkārtējā vide ap alu pēc klanu Sapulces nekad vairs nebūs tāda pati kā agrāk.

Krājumi nebija vienīgā problēma, tikpat svarīgs jautājums bija atkritumi. Vajadzēja tikt galā ar cilvēku izkārnījumiem un citiem mēsliem. Bija vajadzīga arī telpa. Ne vien dzīvojamā telpa alas patvērumā, bet arī teritorija ēdiena gatavošanai, teritorija sapulcēm, teritorija sacensībām, dejošanai un dzīrošanai un telpa, kur pārvietoties. Pasākumu organizēšana jau pati par sevi bija varoņdarbs. Tas viss ietvēra nebeidzamas pārrunas un kompromisus gaisotnē, kurā virmoja sāncensības gars. Paražas un tradīcijas spēlēja lielu lomu, izlīdzinot daudzus konfliktus, bet tieši šajā arēnā izcēlās Bruņa vadītāja prāts.

Krebs nebija vienīgais, kurš priecājās par klanu Sapulci galvenokārt tāpēc, ka varēja tikties ar saviem aroda brāļiem. Brūns priecājās par šo izaicinājumu - salīdzināt sevi ar tiem, kuru varas stāvoklis bija līdzīgs. Tās bija viņa sacīkstes: cīņa par uzvaru pār citiem vadoņiem. Seno paņēmienu lietošana reizēm prasīja smalku spēli: spēju pieņemt lēmumu un raksturu to noturēt spēkā, tomēr zināt, kad jāpadodas. Brūns ne bez iemesla bija pirmais vadonis. Viņš zināja, kad lietot spēku, kad būt par samierinātāju, kad aicināt uz vienprātību un kad palikt vienam. Kad klani sanāca kopā, parasti atradās kāds stiprs vīrs, kas spēja apvienot valdonīgos vadoņus vienotā, darboties spējīgā veselumā, vismaz uz Sapulces laiku. Brūns bija tāds vīrs. Tāds viņš bija kopš brīža, kad pirmo reizi kļuva par sava klana vadoni.

Ja Brūns būtu zaudējis godu, viņa šaubas par sevi būtu izraisījušas arī tā priekšrocību zaudējumu. Bez šī pamata, ko deva pārliecība par savu spriedumu pareizību, vīra mazvērtības sajūta būtu metusi šaubu ēnu pār paša spriedumiem. Viņš nespētu skatīties acīs Sapulcei un citiem vadoņiem tādos apstākļos. Bet tieši šis spēka un kompromisa spēju pamats klana tradīciju nepiekāpīgajā ietvarā bija tas, kas bija ļāvis Brūnam dot atlaides Eilai. Un, kad pats vairs nejutās apdraudēts, viņš sāka uzlūkot sievieti citādi.

Eila bija mēģinājusi pretoties lēmumam, bet tas bija klana paražu ietvaros, kā viņa to bija sapratusi, un viņu nevadīja kāds absolūti nevērtīgs motīvs. Tiesa, viņa bija sieviete un tai bija jāzina sava vieta, bet viņa bija nākusi pie prāta un laikus saskatījusi kļūdas savā uzvedībā. Kad viņa bija parādījusi Brūnam savas nelielās alas atrašanās vietu, vīrs klusībā bija pārsteigts, ka sieviete spējusi līdz tai nokļūt savā novājinātajā stāvoklī. Viņš prātoja, vai kāds vīrs būtu spējis to paveikt, jo vīrišķību mērīja pēc nelokāmas izturības. Brūns apbrīnoja drosmi, apņēmību, izturību; tās liecināja par rakstura spēku. Par spīti faktam, ka Eila bija sieviete, Brūns apbrīnoja viņas stiprumu.

-Ja Zūgs būtu šeit, mēs būtu vinnējuši lingas sacensībās, - Krugs pamāja. - Viņu neviens nebūtu uzveicis.

-    Izņemot Eilu, - Gūvs piebilda ar slēptiem žestiem. - Žēl gan, ka viņa nevar piedalīties.

-     Mums nav vajadzīgs, lai sieviete uzvar, - Brouds žestikulēja. - Lingu sacensības nemaz nav tik svarīgas. Brūns uzvarēs bolās mešanā, viņš vienmēr ir uzvarējis. Un vēl jau ir šķēpmešanas un skriešanas sacīkstes.

-    Bet Vords jau uzvarēja skriešanas sacensībās; viņam ir arī labas izredzes vinnēt šķēpmešanas un skriešanas sacīkstēs, - Drūgs ierunājās. - Un Gornam labi veicās ar nūju.

-    Pagaidiet tik, kad mēs viņiem parādīsim savas mamutu medības. Mūsu klans uzvarēs kā likts, - Brouds atbildēja. Medību uzvedumi bija daļa no ceremonijām; dažreiz tie notika pēc īpaši spožām medībām. Brouds labprāt tos izspēlēja. Jaunais vīrs prata izraisīt sajūsmu un medību drāmas izjūtas, un viņam patika atrasties uzmanības centrā.

Taču medību uzvedumu mērķis nebija tikai spēle. Tie bija pamācoši. Ar izteiksmīgu pantomīmu un dažām butaforijām tajos jauniešiem un citiem klaniem tika demonstrēti medību paņēmieni un taktika. Tā bija iespēja pilnveidot prasmes un dalīties tajās. Ja kāds uzdotu jautājumu, kas ir pati vērtīgākā klanam piešķirtā balva sarežģītajās sacensībās, visi piekristu, ka tas ir stāvoklis: tikt atzītam par pirmo starp sev līdzīgiem. Taču tika piešķirta vēl kāda balva, lai gan tā netika daudzināta. Šis sacensības saasināja izdzīvošanai nepieciešamās iemaņas.

-     Mēs uzvarēsim, ja tu vadīsi medību deju, Broud, - Vorns teica. Desmitgadīgais zēns, ātri tuvodamies vīra kārtai, vēl aizvien pielūdza nākamo vadoni. Brouds centās uzturēt viņa apbrīnu, ļaujot tam piedalīties vīru sarunās, kad vien varēja.

-    Žēl gan, ka tavs skrējiens neskaitās, Vorn. Es to vēroju; tie pat nebija tuvumā. Tu biji krietnu gabalu priekšā. Bet tā ir laba pieredze nākamajai reizei, - Brouds noteica. Vorns no uzslavas laimē staroja.

-     Mums vēl aizvien ir labas izredzes, - Drūgs māja. - Bet varēja notikt ari citādi. Gorns ir spēcīgs, cīkstēšanās sacensībās viņš tev pamatīgi sadeva, Broud. Es nebiju drošs, ka tu spēsi viņu pieveikt. Norga klana otrais vīrs var lepoties ar savas sievas dēlu, viņš ir izaudzis kopš pēdējās Sapulces. Man šķiet, ka viņš te ir vislielākais vīrs.

-    Viņam ir spēks, tas tiesa, - Gūvs piemetināja. - Tas bija redzams, kad viņš uzvarēja ar nūju, bet Brouds ir ātrāks un gandrīz tikpat stiprs. Gorns atskrēja vienu sirdspukstu vēlāk.

-    Bet Nūzs ir gan veikls ar to lingu. Man liekas, viņš pagājušo reizi būs redzējis Zūgu un nolēmis piestrādāt; viņš vienkārši nevarēja pieļaut, ka vecāks vīrs to atkal vinnē, - Krugs piebilda. - Ja viņš tikpat veikli rīkojas ar bolu, tad Brūnam būs labs sāncensis. Vords ir ātrs skrējējs, bet es jau domāju, ka tu viņu panāksi, Broud. Tas viens ari bija tuvu, tu biji tikai soli aiz viņa.

-     Drūgs taisa vislabākos ieročus, - Grods žestikulēja. Lakoniskais vīrs reti izrādīja vēlmi runāt.

-    Atlasīt pašus labākos un atnest tos šurp ir viena lieta, Grod, bet ir vajadzīga veiksme, lai, visiem vērojot, tie klausītu. Tam jaunajam vīram no Norga klana ir ķēriens, - Drūgs atbildēja.

-    Tās nu ir vienas sacīkstes, kur tev ir izredzes tikai tāpēc, ka viņš ir jaunāks, Drūg. Viņš būs vairāk satraucies, bet tev ir lielāka pieredze sacensībās. Tu spēsi labāk koncentrēties, - Gūvs iedrošināja.

-    Tomēr veiksme vienalga ir vajadzīga.

-    Visam ir vajadzīga veiksme, - Krugs noteica. - Es tomēr domāju, ka Dorvs stāsta labāk par visiem.

-    Tu vienkārši esi pie viņa pieradis, Krug, - Gūvs pamāja. - Tajās sacensībās ir grūti izlemt. Pat viena otra sieviete ir laba stāstītāja.

-     Tas tomēr nav tik satraucoši kā medību dejas. Man šķiet, e^ redzēju Norga klanu pārrunājam degunradža medības, bet, ieraudzījuši mani, tie apklusa, - Krugs stāstīja. - Viņi droši vien parādīs tās medības.

Oga kautrīgi tuvojās vīriem un rādīja, ka vakara maltīte ir gatava. Vīri pamāja, lai tā iet prom. Sieviete cerēja, ka nepaies pārāk ilgs laiks, līdz tie izlems nākt vakariņās. Jo ilgāk tām nāksies gaidīt, jo ilgāk nevarēs pievienoties pārējām sievām, kuras pulcējās, lai stāstītu savas leģendas, un viņai negribējās izlaist nevienu pašu. Parasti tās bija vecākās sievas, kuras ar dramatiskas pantomīmas palīdzību izspēlēja klana leģendas un stāstus no dzīves. Bieži vien šo stāstu nolūks bija izglītot jaunās meitenes, bet tie visi bija aizraujoši: skumji stāsti, kas plosīja sirdi, laimīgi stāsti, kas izraisīja prieku un iedvesmu, un humora pilni stāsti, kas pašu neveiklos atgadījumus ļāva uzlūkot kā mazāk smieklīgus.

Oga atgriezās pie ugunskura alas tuvumā. - Es nedomāju, ka viņi ir izsalkuši, - viņa pamāja.

-    Izskatās, ka viņi tomēr nāks, - Ovra ierunājās. - Es ceru, ka viņi pārāk ilgi neaizrausies ar ēšanu.

-    Brūns arī nāk. Vadoņu sapulce būs beigusies, bet es nezinu, kur palicis Mogurs, - Ebra piebilda.

-     Viņš pirmīt iegāja alā ar pārējiem moguriem. Viņi droši vien ir tajā vietā, kur mitinās šī klana gari. Nav zināms, kad tie nāks ārā. Vai mums ir jāgaida uz viņu? - Uka vaicāja.

-     Es viņam kaut ko atlikšu, - ierunājās Eila. - Viņš vienmēr aizmirst paēst, kad gatavojas rituāliem. Viņš ir tik ļoti pieradis ēst atdzisušu ēdienu, ka man šķiet: viņam tāds garšo labāk. Es nedomāju, ka viņš iebildīs, ja mēs to negaidīsim, - Eila noteica.

-    Skatieties, viņas jau sāk. Mēs nedzirdēsim pirmos stāstus, - Ona ar nožēlu žestikulēja.

-     Neko nevar darīt, Ona, - Aga teica. - Mēs nevaram iet, iekams vīri nebūs paēduši.

-    Mēs neko daudz nenokavēsim, Ona, - Ika mierināja. - Stāsti turpināsies visu nakti. Un rītdien vīri rādīs savus labākos medību stāstus un mēs drīkstēsim noskatīties. Vai tas nebūs vienreizēji?

-    Es labāk gribu redzēt sievu stāstus, - Ona noteica.

-    Brouds saka, ka mūsu klans rādīšot mamuta medības. Viņš domā, ka mēs katrā ziņā uzvarēsim; Brūns ļaus viņam vadīt, - Oga žestikulēja, acīm lepnumā mirdzot.

-     Tas būs satraucoši, Ona. Es atceros, kad Brouds kļuva par vīru un vadīja medību deju. Es pat vēl nepratu runāt vai kaut ko saprast, bet tas tik un tā bija satraucoši, - Eila pamāja.

Kad ēdiens bija sagatavots, sievietes nepacietīgi gaidīja, raidot ilgu pilnus skatienus uz sieviešu grupu, kas bija sapulcējusies laukuma attālākajā galā.

-    Ebra, ejiet vien skatīties savus stāstus, mums vēl ir, par ko runāt, - Brūns žestikulēja.

Sievietes paņēma savus mazuļus un bīdīja jaunākos bērnus uz sieviešu grupas pusi; tās bija sasēdušās ap kādu vecu sievu, kura tikko bija iesākusi jaunu stāstu.

-     …un Lielā Ledus Kalna māte…

-    Pasteidzamies! - Eila pamāja. - Viņa stāsta leģendu par Durku. Es negribu palaist garām nevienu vārdu, tas ir mans mīļākais stāsts.

-    To jau visi zina, Eila, - Ebra iebilda.

Bruņa klana sievietes atrada vietu, kur apsēsties, un drīz vien jau bija aizrāvušās ar klausīšanos.

-    Viņa stāsta mazliet citādi, - Eila pēc brīža pamāja.

-    Katra klana variants ir mazliet atšķirīgs, un katram stāstītājam ir savs stāstīšanas veids, bet tā ir tā pati leģenda. Mēs tikai esam pieradušas pie Dorva. Viņš ir vīrietis, viņš labāk izprot vīru fragmentus. Sieviete vairāk stāsta par mātēm, ne tikai par Lielā Ledus Kalna māti, bet par to, cik bēdīgas bija Durka un citu jauno puišu mātes, kad tie pameta klanu, - Uka atbildēja.

Eila atcerējās, ka Uka zemestrīces laikā bija zaudējusi dēlu. Jaunā sieviete spēja saprast mātes skumjas par bērnu. Atšķirīgais variants piešķīra leģendai jaunu nozīmi ari Eilas acīs. Uz mirkli viņa norūpējusies sarauca pieri. "Mana dēla vārds ir Durks; es ceru - tas nenozīmē, ka viņu kādu dienu pazaudēšu." Eila apkampa savu mazuli. "Nē, tā nedrīkst būt. Es jau reiz viņu gandrīz pazaudēju, briesmas taču tagad ir garām, vai ne?"

Nejauša vēja pūsma sapurināja dažas brīvi krītošas Bruņa matu sprogas, uz mirkli atvēsinot ar sviedru lāsēm klāto pieri, kad Brūns rūpīgi novērtēja attālumu līdz celmam, kas atradās klajā laukuma malā alas priekšā. Atlikusī koka daļa, kurai bija nocirsti zari, veidoja nožogojuma fragmentu, kas apņēma alu lāci. Vēja brāzma tikai ķircinājās. Tā neļāva atgūties no smacējošās pēcpusdienas saules, kas svilināja ar putekļiem klāto klajumu. Tomēr gaisigais rietumu vējš saviļņoja ko vairāk, ne tikai saspringti vērojošo ļaužu pūli, kas bija sastājušies gar malām.

Brūns bija tikpat rāms kā viņi, stāvot ar paplestām kājām, labā roka nokarājusies gar sāniem un satvērusi bolās turekli. Trīs smagās akmens bumbas, ieliktas savilktos, piemērotos ādas gabalos un piestiprinātas pie trim dažāda garuma savītām ādas siksnām, tika novietotas zemē. Brūns gribēja uzvarēt šajā sacensībā ne tikai sacensības dēļ - lai gan arī tas bija svarīgi -, bet tāpēc, ka vēlējās parādīt citiem vadoņiem, ka nebija zaudējis savu cīņas sparu.

Tas, ka viņš bija atvedis Eilu uz klanu Sapulci, Brūnam bija kaitējis. Tagad viņš saprata, ka viņš un klana ļaudis bija ļoti pieraduši pie Eilas. Viņa bija liela un nedabiska, lai pārējie tik īsā laika sprīdī spētu šo sievieti pieņemt. Pat Moguram nācās cīnīties, lai saglabātu savu vietu, un viņš nebija spējis pārliecināt pārējos mogurus, ka viņa ir zāļu sieva pa Izas līniju. Viņi labprātāk bija ar mieru atteikties no īpašā dzēriena, kas pagatavots no saknītēm, nekā ļaut to pagatavot Eilai. Izas stāvokļa zaudējums nozīmēja vēl vienu atbalstu mazāk; tas sašūpoja Bruņa jau tā nedrošo situāciju.

Ja neiegūs sacensībās pirmās vietas, Bruņa klans katrā ziņā zaudēs savu stāvokli, un, lai gan šobrīd viņi bija pirmie, par rezultātiem viņi ne tuvu nebija pārliecināti. Tomēr pat uzvara sacensībās negarantētu viņa klanam augstāko vietu, tā sniegtu tikai vienlīdzīgas iespējas. Bija pārāk daudz citu rādītāju. Klanam, kurš bija Sapulces saimnieks, vienmēr tika dota priekšroka, un tieši Norga klans tiem bija vissīvākais sacīkšu konkurents. Ja Bruņa klans atrastos tuvu otrajai vietai, Nor- gam būtu pietiekams pamatojums, lai ieņemtu galveno vietu. Norgs to zināja un bija Bruņa visneatlaidīgākais pretinieks. Brūns noturējās savās pozīcijās vienīgi sava gribasspēka dēļ.

Brūns ar piemiegtām acī vēroja celmu. Ar tikko manāmu kustību pietika, lai puse no vērotājiem aizturētu elpu. Nākamajā mirklī rāmais ķermenis pārvērtās kustību virpulī un trīs akmens bumbas, griezdamās ap savu asi, lidoja uz celmu. Tajā mirklī, kad bola atrāvās no viņa rokas, Brūns saprata, ka metiens ir izdarīts. Akmeņi trāpīja mērķī, bet atlēca no tā, tomēr neaptverot mērķi. Brūns devās pēc bolās, un viņa vietu ieņēma Nūzs. Ja Nūzs aizsviestu mērķim garām, Brūns būtu uzvarētājs. Ja viņš trāpītu celmam, tiem abiem būtu otrais mēģinājums. Taču, ja Nūza bola apņemtu celmu, uzvarētājs būtu viņš.

Brūns ar vienaldzīgu sejas izteiksmi stāvēja malā uz sānu līnijas, pretojoties vēlmei pieskarties amuletam, vien klusībā sūtot lūgšanas savam totēmam. Nūzam tādu aizspriedumu nebija. Viņš pasniedzās pēc nelielā ādas maisiņa, kas bija pakarināts tam kaklā, aizvēra acis un tad noskatīja celmu. Ar pēkšņu strauju kustību viņš palaida, lai bola lido. Vienīgi garos gados izkoptā pašsavaldīšanās ļāva Brūnam neizrādīt savu vilšanos, kad bola apvijās ap celmu un tā palika. Nūzs bija uzvarējis, un Brūns juta, ka viņa pozīcijas aizvien vairāk saļo- gās.

Brūns palika savā vietā, tikmēr laukumā tika iznestas trīs zvērādas. Vienu piesēja pie veca, izpuvušā stubura - milzīga, nokaltuša koka, kura izrobotā, aplauztā galotne sniedzās tikai nedaudz augstāk par cilvēka augumu. Otru pārsedza pār iespaidīga apjoma nogāzušos, sūnām klātu baļķi netālu no mežmalas un nostiprināja ar akmeņiem, bet trešo izklāja uz zemes un arī nostiprināja ar akmeņiem. Visas trīs veidoja trīsstūri ar vairāk vai mazāk vienādām malām. Katrs klans izvēlējās vienu vīru, kurš piedalīsies šajās sacensībās, un tie sastājās vienā rindā blakus zemē izklātajai ādai atbilstoši klanu statusam. Pārējie, nesot noasinātus šķēpus, izgatavotus pa lielākai daļai no īves, lai gan tika izmantoti arī bērza, apses un vītola šķēpi, devās pie atlikušajiem mērķiem. Divi jauni vīrieši no zemāka statusa klaniem nostājās pāri pirmie. Abi, turot rokās šķēpus, cieši viens otram blakus, nenolaižot acis no Norga, saspringti gaidīja. Pēc viņa dotā signāla tie metās stāvošās siekstas virzienā un cauri ādai ietrieca tajā šķēpu, mērķējot vietā, kur vajadzētu atrasties dzīvnieka sirdij, ja to vēl būtu klājusi āda, tad paķēra otru šķēpu no sava klana vīriem, kuri gaidīja blakus mērķim. Ātrā skrējienā tie piesteidzās pie nogāztā baļķa un iedūra tajā otru šķēpu. Līdz brīdim, kad tika pagrābts trešais šķēps, viens vīrs nepārprotami atradās priekšgalā. Viņš metās atpakaļ pie zemē izklātās ādas, dziļi ietrieca tajā šķēpu, cik vien tuvu viducim varēja, un uzvaras priekā pacēla rokas.

Pēc pirmās kārtas bija atlikuši vēl pieci vīri. Trīs no tiem nostājās nākamajam skrējienam - šoreiz no augstākstāvošajiem klaniem. Tam, kurš noskrēja pēdējais, tika dota vēl viena iespēja sacensībā ar atlikušajiem diviem. Pēc tam sacentās tie abi vīri, kas noskrēja kā otrie, bet trīs pēdējie sāncenši bija abi pirmās vietas ieguvēji un iepriekšējo sacīkšu uzvarētājs. Finālisti bija Brouds, Vords un Gorns, vīrs no Norga klana.

No visiem trim Gorns bija skrējis četras reizes, lai iegūtu iespēju piedalīties finālā, turpretī abi pārējie bija gluži svaigi tikai pēc diviem skrējieniem. Gorns bija uzvarējis pirmajā kārtā, bet noskrēja kā trešais, kad sacentās trīs augstākstāvošie klani. Viņš cīkstējās vēlreiz ar diviem pēdējiem vīriem un noskrēja kā otrais, tad pārī ar vīru, kas bija noskrējis kā otrais sacīkstēs, kurās viņš bija ieņēmis trešo vietu; šoreiz Gorns bija to uzveicis. Vienīgi ar gribasspēku un izturību Gorns bija ticis līdz finālam un ieguvis visu apkārtējo apbrīnu.

Kad visi trīs vīri nostājās pēdējai sacensībai, Brūns panācās uz laukuma.

- Norg, - viņš teica, - domāju, ka pēdējās sacīkstes būs godīgākas, ja tās atliksim, lai ļautu Gornam atpūsties. Man šķiet, ka tava klana otrā vīra sievas dēls to ir pelnījis.

Daži piekrītot māja ar galvu, un Bruņa stāvoklis par sprīdi uzlabojās, lai gan Brouds dusmīgi saviebās. Šis priekšlikums nostādīja viņa paša klanu mazāk izdevīgā stāvoklī un atņēma iespēju, kura Broudam būtu radusies, sacenšoties ar cilvēku, kurš jau bija piekusis, taču parādīja Bruņa godīgumu, un Norgs nespēja atteikt. Brūns bija ātri apsvēris iespējas. Ja Brouds nebūtu pirmais, viņa klanam draudēja stāvokļa zaudēšana; taču, ja Brouds uzvarētu, Bruņa acīmredzamais taisnīgums tikai vairotu viņa prestižu, un tas radīja pašpārliecinātības iespaidu, lai gan tik pārliecināts par panākumu viņš nemaz nebija. Tas tomēr ļaus uzvarai būt tīrai - neradīsies pieņēmums, ka Gorns būtu uzvarējis, ja nebūtu jau piekusis, - gadījumā, ja Brouds uzvarēs. Un tas būtu taisnīgāk.

Bija vēla pēcpusdiena, kad visi atkal sapulcējās ap laukumu. Izturētais sasprindzinājums atdzīvojās - un vēl vairāk. Trīs jaunie vīrieši, tagad visi atpūtušies, dižodamies demonstrēja savus muskuļus un cilāja šķēpus, meklējot nepieciešamo līdzsvaru. Gūvs ar diviem vīriem no pārējiem klaniem devās pie sakārņa, bet Krugs ar vēl diviem - pie apgāztā baļķa. Brouds, Gorns un Vords - visi trīs nostājās plecu pie pleca, ieurbās ar skatienu Norgā un gaidīja viņa signālu. Saimnieku klana vadonis pacēla roku. Tad ātri to nolaida, un vīri sāka skrējienu.

Vords izrāvās pirmais, Brouds tam mina uz papēžiem, bet Gorns smagi skrēja aizmugurē. Vords jau sniedzās pēc otrā šķēpa, kad Brouds ietrieca savējo sapuvušajā sakārnī. Turpinot skrējienu uz nogāzto baļķi, Gorns taisīja izrāvienu, dzenot Broudu uz priekšu, bet Vords vēl aizvien bija priekšā. Viņš izsvieda savu šķēpu uz baļķiem pārklāto ādu tieši tajā brīdī, kad pieskrēja Brouds, taču trāpīja apslēptam zaram, un šķēps nokrita zemē. Kamēr Vords to pacēla un izsvieda atkal, Brouds un Gorns jau bija garām. Viņš grāba trešo šķēpu un metās tiem pakaļ, taču Vordam sacensības bija zaudētas.

Brouds un Gorns skrēja uz pēdējo mērķi, kājas cilājās, sirds dauzījās. Gorns sāka apdzīt Broudu, tad izrāvās par sprīdi priekšā, taču Brouds, ieraudzījis milzīgo vīru ar platajiem pleciem, kura dēļ tam nācās rīt tā uzjundītās smiltis, saniknojās. Jaunajam vīrietim šķita, ka viņam pārsprāgs plaušas, kad tas rāvās uz priekšu, sasprindzinot katru muskuli un saiti. Gorns sasniedza zemē izklāto ādu mirkli pirms Brouda, bet, kad tas pacēla roku, Brouds metās tai pa apakšu un cauri cietajai ādai ietrieca savu šķēpu zemē, pārskrienot zvērādai pāri. Gorna šķēps izdūrās tai cauri pie nākamā sirdspuksta. Viņš bija nokavējis par vienu sirdspukstu.

Broudam samazinot ātrumu un apstājoties, viņam apkārt sapulcējās Bruņa klana ļaudis. Brūns tos vēroja, acīm lepnumā spīdot. Viņa sirds sitās gandrīz tikpat ātri kā Broudam. Viņš bija pārdzīvojis kopā ar savas sievas dēlu katru noskrieto soli. Uzvara bija tik tuvu, taču dažus saspringtus mirkļus Brūns bija pārliecināts, ka Brouds zaudēs, taču viņa sievas dēls bija atdevis no sevis visu un nonācis līdz galam. Tās bija liktenīgas sacensības, bet pēc šādas uzvaras viņam pavērās vairāk nekā tikai iespēja. "Es laikam kļūstu vecs," Brūns nodomāja, "es zaudēju bolās metienu, Brouds gan ne. Brouds vinnēja. Varbūt ir laiks nodot klanu Broudam. Es varētu padarīt viņu par vadoni, paziņot to tieši šeit. Es cīnīšos par pirmo vietu un ļaušu viņam doties mājās ar godu. Pēc šīm sacensībām viņš to ir pelnījis. Es to darīšu! Es viņam to pateikšu tūdaļ pat!"

Brūns pagaidīja, līdz vīri beidza viņu sveikt, tad tuvojās jaunajam vīrietim, domājot, kā Brouds priecāsies, kad uzzinās par lielo godu, ko drīzumā saņems. Tā būs piemērota balva par skaistajām sacīkstēm, kurās viņš uzvarēja. Tā būs pati lielākā dāvana, kādu viņš spēj sniegt savas sievas dēlam.

- Brun! - Brouds ieraudzīja vadoni un ierunājās pirmais. - Kāpēc tev vajadzēja atlikt sacīkstes? Es gandrīz zaudēju. Es viņu būtu ātri uzveicis, ja tu nebūtu tam devis laiku atpūsties. Vai tev nerūp, lai mūsu klans būtu pirmais? - viņš kašķīgi žestikulēja. - Bet varbūt tu apzinies, ka nākamajā Sapulcē būsi par vecu, lai būtu vadonis? Es būšu vadonis, bet tu vismaz varēji man ļaut sākt kā pirmajam, kā tu pats to darīji.

Brūns atkāpās, apstulbis no Brouda pulgojošās attieksmes. Viņš visiem spēkiem centās apvaldīt savas pretrunīgās jūtas. "Tu nesaproti," Brūns nodomāja, "nezinu, vai tu vispār kādreiz sapratīsi. Šis klans ir pirmais; ja es spēšu ko līdzēt, tas paliks pirmais. Bet kas notiks, kad tu kļūsi par vadoni, Broud? Cik ilgi tad šis klans būs pirmais?" Lepnums izzuda no viņa acim, un viņu pārņēma dziļa nožēla, taču Brūns neizrādīja ari to. "Varbūt viņš ir par jaunu," vīrs prātoja, "varbūt viņam vienkārši nepieciešams mazliet vairāk laika, mazliet vairāk pieredzes. Vai es jelkad esmu viņam tā pa īstam to izskaidrojis?" Brūns centās nedomāt par to, ka neviens nebija skaidrojis viņam.

-     Broud, ja Gorns būtu noguris, vai tava uzvara būtu bijusi tikpat vērtīga? Ko tad, ja citi klani apšaubītu, ka tu spētu Gornu uzvarēt, ja viņš nebūtu noguris? Šādā veidā tie droši zina, ka tu uzvarēji, un tu tāpat. Tu sevi labi parādīji, manas sievas dēls, - Brūns mierīgi pamāja. - Tavs skrējiens bija labs.

Par spīti savam skarbumam, Brouds vēl aizvien cienīja šo vīru vairāk par visiem citiem un nespēja nereaģēt. Šajā brīdī Brouds jutās kā toreiz savās pirmajās medībās, kad tika uzņemts vīra kārtā, - tā, it kā varētu atdot visu par šo Bruņa uzslavu.

-    Es neiedomājos par to, Brun. Tev taisnība, šādā veidā visi zina, ka es esmu uzvarētājs, viņi zina, ka esmu labāks par Gornu.

-    Ar šīm sacīkstēm un Drūga uzvaru darbarīku gatavošanas sacensībās un ja vēl mamuta medību spēlē šovakar uzvarēsim, mēs noteikti būsim pirmie, - Krugs sparīgi iesaucās. - Un tu būsi viens no tiem, kuri tiks izraudzīti Lāča Ceremonijai, Broud.

Viņam dodoties atpakaļ uz alu, vēl vairāki vīri pievienojās Broudam, lai to apsveiktu. Brūns vēroja viņu aizejam un ieraudzīja Gornu, kurš arī atgriezās, Norga klana vīru ieskauts. Kāds vecāks vīrs, uzmundrinot jaunekli, uzsita tam uz pleca.

"Norga klana otrajam vīram ir iemesls lepoties ar savas sievas dēlu," Brūns nodomāja. "Brouds varēja uzvarēt sacīkstēs, taču es neesmu pārliecināts, vai viņš ir labākais vīrs." Brūns bija vienīgi apvaldījis savu nožēlu, taču nebija no tās atbrīvojies, un, lai gan viņš centās to apslēpt dziļāk, sāpes nerimās. Brouds vēl arvien bija viņa sievas dēls, viņa sirds bērns.

-    Norga klana vīri ir drosmīgi mednieki, - Drūgs atzina. - Tas bija labs plāns - izrakt bedri uz takas, pa kuru degunradzis iet dzert, un nomaskēt to, pārklājot ar krūmiem. Varbūt mums arī tas kādreiz jāizmēģina. Tur bija vajadzīga drosme, lai atvairītu degunradzi, kad tas metās virsū; degunradži var būt vēl niknāki nekā mamuti un daudz, daudz neprognozējamāki. Norga mednieki arī to labi attēloja.

-    Bet tās medības tik un tā nebija tik labas kā mūsu mamuta medības. Visi tā domāja, - Krugs iebilda. - Gorns tomēr bija pelnījis būt to vidū, kurus izvēlējās. Gandrīz visas sacīkstes noritēja starp Broudu un Gornu. Es uz bridi sabijos, ka viņš šogad neuzvarēs. Norga klans ir otrais, ļoti tuvu pirmajai vietai. Ko tu domā par trešās vietas ieguvēju, Grod?

-    Vordam veicās labi, taču es būtu izvēlējies Nūzu, - Grods atbildēja. - Es domāju, ka ari Brūns labāk izvēlētos Nūzu.

-    Tā bija grūta izvēle, bet es uzskatu, ka Vords to bija pelnījis, - Drūgs komentēja.

-     Gūvu mēs vairs daudz neredzēsim līdz pašām svētku beigām, - ierunājās Krugs. - Tagad, kad sacensības ir beigušās, mācekļi visu laiku pavadīs kopā ar moguriem. Es ceru, ka sievietes nebūs nodomājušas šovakar gatavot mazāk ēdamā, tāpēc ka Brouds un Gūvs nebūs kopā ar mums. Es ēdīšu dūšīgi; līdz rītdienas dzīrēm jau vairāk nekā nebūs.

-    Es nedomāju, ka gribētu ēst, ja es būtu Brouds, - Drūgs ieteicās. - Tikt izvēlētam Lāča Ceremonijai ir liels gods, un, ja viņam jelkad būs vajadzīga drosme, tad Broudam tā būs nepieciešama rit no rīta.

Pirmā rīta gaisma iespīdēja tukšā alā. Sievietes jau bija piecēlušās un darbojās ap ugunskuru, un pārējie nespēja gulēt. Gatavošanās svētkiem bija prasījusi neskaitāmas dienas, bet padarītais nebija nekas salīdzinājumā ar to darbu, kas vēl bija paveicams. Alas ļaudīm diena jau bija gabalā, kad spožais disks atmirdzēja pār kalnu virsotnēm, piepildot alas teritoriju ar svelošiem saules stariem, kas nāca no debesu augstumiem.

Satraukums bija taustāms, sasprindzinājums - neizturams. Beidzoties sacensībām, vīriem līdz pat rituāliem nebija nekā, ko darīt, un viņi bija nemierīgi. To satraukums pielipa vecākajiem zēniem, un tie savukārt uzbudināja pārējos bērnus, kuri traucēja aizņemtās sievietes; klīstošie vīri un cits citu dzenājošie bērni - visi maisījās viņām pa kājām.

Nemiers uz kādu laiku norima, kad sievietes pasniedza cepumus no saberztas prosas, kas bija atjaukta ar ūdeni un apcepta uz karstiem akmeņiem. Maigie brokastu cepumi tika baudīti svinīgā klusumā. Tie tika taupīti tikai šai dienai reizi septiņos gados, un, izņemot zīdaiņu barošanu, tas bija vienīgais ēdiens, kādu ikviens atļāvās baudīt pirms svētkiem. Prosas cepumi bija vienīgi zīme, tie nedeva sāta sajūtu, vien palielināja ēstgribu. Kad puse rīta cēliena bija pagājusi, izsalkums, kuru veicināja garšīgās smaržas, kas plūda no vairākiem ugunskuriem, vēl vairāk pastiprināja sajukumu un, tuvojoties Lāča Ceremonijas brīdim, satraucošās gaidas pieauga līdz drudžainai kulminācijai.

Krebs nebija piegājis klāt ne Eilai, ne Ubai, lai pamācītu, kā tām gatavoties rituālam, kuram bija jānotiek vēlāk, un viņas bija pārliecinātas, ka moguri nevienu no tām nebija atraduši par pieņemamu. Viņas nebija vienīgās, kas vēlējās, kaut Iza būtu bijusi pietiekami vesela, lai varētu veikt pārgājienu. Krebs bija izmantojis visus savā rīcībā esošos pārliecināšanas paņēmienus, lai pierunātu pārējos burvjus atļaut vienai no viņām pagatavot dzērienu, taču, lai cik ļoti tie gaidīja rituālu un tieši viņiem paredzēto reti baudāmo dzērienu, kas pagatavots no saknēm, Eila bija pārāk sveša, bet Uba - pārāk jauna. Moguri atteicās pieņemt Eilu kā klana sievieti, vēl mazāk kā zāļu sievu pa Izas līniju. Ursus svinēšana atstāja ietekmi ne tikai uz klātesošajiem klaniem; jebkurā klanu Sapulcē veikto rituālu sekas, labas vai ļaunas, atsaucās uz visiem klaniem. Moguri nevēlējās riskēt un izaicināt iespējamu neveiksmi, kas nestu nelaimi visiem klana ļaudīm visās vietās. Likme bija pārāk augsta.

Tradicionālā ceremonijas rituāla neievērošana mazināja Bruņa un viņa klana vērtību. Lai gan viņa vīriem bija labi panākumi sacensībās, tas, ka Brūns bija pieņēmis Eilu, apdraudēja klana stāvokli vairāk nekā jebkas cits agrāk. Tas bija pārāk netradicionāli. Vienīgi Bruņa nelokāmā izturēšanās, sastopoties ar pieaugošo pretestību, neļāva jautājumu izlemt, un viņš nebūt nebija pārliecināts, ka beigās būs uzvarētājs.

Neilgi pēc tam, kad tika pasniegti prosas cepumi, klanu vadoņi sanāca pie alas ieejas. Tie klusi gaidīja, līdz sapulcējušies klani apklusīs. Klusums izplatījās kā vilnīši ap ūdenī iesviestu akmeni, visiem uzzinot, ka vadoņi ir klāt. Vīri ātri ieņēma savas vietas, ko viņiem noteica klana un to personiskais stāvoklis. Sievietes pameta darbus, pamāja bērniem, kas pēkšņi bija kļuvuši rātni, un klusēdamas sekoja pārējiem. Lāča Ceremonijai drīz bija jāsākas.

Pirmais gludas, cietas nūjas sitiens pa bļodveidā izdobtām koka bungām atskanēja kā ass pērkona dārdiens gaidošajā klusumā. Lēno, svinīgo ritmu pārtvēra koka šķēpu dauzīšana pret zemi, piešķirot tam klusinātu dziļumu. Kontrapunkta ritms, ko radīja sišana ar kociņiem pa garu, izdobtu koka cauruli, ievija spēcīgos, vienmērīgos sitienus šķietami nejaušā skaņas rakstā, kas likās nesaistīts. Tomēr -stakato ritmi, kas tika izspēlēti atšķirīgos tempos, virzīja uz uzsvērto sitienu, kas it kā nejauši sakrita ar katru piekto pamatritma būkšķi. Tie kom- binējās un radīja pieaugošu gaidu izjūtu, gandrīz satraukumu, līdz sitieni saplūda vienotā ritmā. Katrs atslābums uzsāka nākamos sasprindzinājuma uzplūdus pēc hipnotiskā skaņu un sajūtu viļņa.

Visas skaņas pēkšņi aprāvās līdz ar pēdējo rimto sitienu. It kā materializējušies no tīra gaisa, deviņi moguri, tērpušies lāčādās, stāvēja plecu pie pleca blakus alu lāča krātiņam, un Mogurs viens pats to priekšā. Nospiedošajā klusumā spēcīgo sitienu ritms vēl atbalsojās cilvēku galvās. Mogurs turēja plakanu, gareni ovālu koka gabalu, kura vienā galā bija piestiprināta saite. Griežot to atkal un atkal uz riņķi, tikko dzirdamā švīkoņa pieauga līdz skaļai rēkoņai, kas piepildīja klusumu. Dziļās, uzmācīgās, buļļa rēkoņu atgādinošās skaņas rezonanse uzdzina zosādu gan tās svarīguma, gan skanīgā tembra dēļ. Tā bija Alu Lāča Gara balss, kas aizbaidīja visus pārējos garus no šis ceremonijas, veltītas vienīgi Ursum. Neviens totēmiskais gars nenāks tiem palīgā; tie bija pilnībā pakļāvuši sevi klanu Lielā Gara aizbildniecībai. Spalgs trilleris caurstrāvoja dziļo rīkles basu; buļļa rēkoņai apklustot, tā spalgi gaudojošā kaukšana uzdzina aukstas tirpas vairumam drosminieku. Dīvainas, pārdabiskas trīsas, kaut kas tāds, kas visvairāk līdzinājās bezķermeniskam garam, pāršķēla skaidro rīta gaisu. Eila, stāvot pirmajā rindā, varēja saskatīt, ka skaņa nāca no kaut kā, ko turēja mutē viens no moguriem.

Flautai, kas bija darināta no liela putna doba kājas kaula, nebija caurumu pirkstu uzspiešanai. Tās tonis tika regulēts, noslēdzot vai atklājot atvērto galu. Meistarīga spēlmaņa rokās no šī vienkāršā instrumenta varēja izvilināt veselu piecu skaņu toņkārtu. Jaunajai sievietei, ne mazāk kā pārējiem, tā šķita kā burvestība, kas radīja šo nepazīstamo mūziku; tāda skaņa virs zemes nebija dzirdēta. Tā bija nākusi no garu pasaules pēc svētā vīra pavēles, vienīgi šai ceremonijai par godu. Tāpat kā buļļa rēkoņa simbolizēja un atdarināja alu lāča rūkšanu tā fiziskajā formā, tā flauta bija Ursus gara balss skaņa. Pat burvis, kurš spēlēja šo instrumentu, sajuta skaņas svētumu, kas plūda no primitīvās stabules, lai gan viņš pats bija to taisījis. Burvju instrumenta izgatavošana un spēlēšana bija viņa klana ezoteriskais noslēpums, noslēpums, kas parasti izvirzīja šos burvjus pirmajā vietā. Vienīgi Kreba unikālās spējas bija atbīdījušas moguru, kurš spēlēja šo flautu, otrajā vietā, bet tā bija stipra otrā vieta. Un tieši viņš visvairāk pretojās Eilas pieņemšanai.

Milzīgais alu lācis staigāja pa krātiņu. Viņš nebija pabarots, un viņš nebija radis dzīvot bez ēšanas; tas nevienu dienu mūžā nebija nodzīvojis bez ēšanas. Lācim bija atņemts ari ūdens, un tas bija izslāpis. Pūlis, kas oda pēc sasprindzinājuma un satraukuma, neierastās koka bungu, buļļa rēkoņas un flautas skaņas - tas viss kopā dzīvnieku padarīja nervozu.

Ieraudzījis Moguru klibojam krātiņa virzienā, viņš saslēja savu maslvo, pārbaroto masu uz pakaļkājām un izrēca sūdzību. Krebs izbiedēts satrūkās, taču ātri atguvās un noslēpa to ar it kā ikdienišķo saraustīto gaitu. Viņa sejā, tāpat kā pārējo burvju sejās, kas bija notrieptas melnas ar magnēzija dioksīda smēri, neatspoguļojās ne zīme no strauji pukstošās sirds, kad viņš atgāza atpakaļ galvu, lai uzlūkotu nelaimīgo milzi. Mogurs nesa nelielu ūdens bļodu, kuras forma un pelēcīgā ziloņkaula krāsa nepārprotami liecināja, ka bļoda reiz bijusi cilvēka galvaskauss. Viņš novietoja biedējošo ūdens trauku krātiņā un pakāpās atpakaļ, bet pinkainais ķepainis nometās četrrāpus, lai padzertos. Kamēr dzīvnieks kāri dzēra šķidrumu, divdesmit viens jauns mednieks sastājās ap tā krātiņu, katrs turot rokā tikko pagatavotu šķēpu. To septiņu klanu vadoņi, kas nebija tik veiksmīgi, lai varētu izvēlēties vienu viru īpašai godināšanai, katrs bija izvēlējies ceremonijai pa trim labākajiem medniekiem. Tad no alas izskrēja Brouds, Gorns un Vords un nostājās ārpusē pie droši nostiprinātajām krātiņa durvīm. Viņi ieradās kaili, ja neskaita nelielus gurnu apsējus, un to ķermeņi bija noziesti ar sarkanām un melnām zīmēm.

Nelielais ūdens daudzums nespēja apmierināt lielā lāča slāpes, bet viri, kas atradās tik tuvu krātiņam, ļāva tam cerēt, ka tiks iedots vēl. Viņš saslējās sēdus un lūdza; šis žests agrāk reti kad bija palicis bez atbildes. Kad viņa pūles palika nenovērtētas, lācis aizgāzelējās līdz tuvākajam vīram un izbāza purnu cauri smagajām restēm.

Flautas mūzika aprāvās ar nepatīkami pārtrauktu noti, vēl vairāk palielinot gaidas satrauktajā klusumā. Krebs paņēma atpakaļ galvaskausa bļodu, tad aizšļūca uz savu vietu burvju priekšā, kas bija sastājušies rindā pie alas ieejas. Pēc neredzama signāla moguri vienlaikus iesāka formālās valodas žestus.

"Saņem savu ūdeni kā mūsu pateicības zīmi, o. Varenais Sargātāji Tavs klans nav aizmirsis tavu sniegto mācību. Ala ir mūsu mājas, kas mūs pasargā no ziemas sniega un aukstuma. Mēs ari mierīgi atpūšamies, vasaras barību saēdušies un ādu sasildīti. Tu biji viens no mums, dzīvoji kopā ar mums, un tagad mēs dzīvojam tāpat kā tu."

Ar melni noziestām sejām un ģērbušies vienādi pinkainās lāčādās, burvji līdzinājās labi trenētu dejotāju grupai, kustoties kā viens vesels un runājot ar svinīgi plūstošiem žestiem. Mogura izteiksmīgie vienas rokas simboli, kas pieskaņojās, tomēr atšķīrās no citiem, salika pieturzīmes elegantajām kustībām un pastiprināja tās.

"Mēs godājam tevi kā visupirmo no visiem Gariem. Mēs lūdzam tevi aizbilst par mums Garu pasaulē, izstāstīt par mūsu vīru drosmi, mūsu sievu paklausību, sagatavot mums vietu, kad mēs atgriezīsimies viņsaulē. Mēs izlūdzamies tavu aizsardzību no ļaunajiem gariem. Mēs esam tavi Ļaudis, Lielais Ursu, mēs esam Alu Lāča klans. Aizej ar godu, Lielākais no Gariem!"

Kad moguri parādīja lielā dzīvnieka vārdu simbolus tā klātbūtnē pirmo reizi, divdesmit viens jaunais vīrietis trieca savus šķēpus starp resnajiem krātiņa kokiem, iedurot tos pielūgtā radījuma briesmīgajā pinkainajā masā. Visu dūrienu brūcēs neparādījās asinis, krātiņš bija par lielu, lai visus šķēpus varētu iedurt pietiekami dziļi, bet sāpes satracināja tikko pieaugušo alu lāci. Viņa dusmu rēciens satricināja klusumu. Ļaudis bailēs atsprāga atpakaļ.

Tajā brīdī Brouds, Gorns un Vords sāka griezt pušu krātiņa durvju siksnas, rāpjoties augšup pa mietiem, līdz sasniedza žoga virsotni. Brouds pirmais sasniedza virsotni, bet Gornam izdevās paķert īso, resno baļķēnu, kas tur bija nolikts jau iepriekš. No sāpēm satrakotais alu lācis atkal pacēlās uz pakaļkājām, palaida garu, dusmīgu rēcienu un smagi lāčoja trīs jauno vīru virzienā. Tā masīvā, kupolveidīgā galva sniedzās gandrīz līdz iežogojuma slaidāko mietu galiem. Tas nonāca līdz vārtiem, pagrūda tos, un tie brikšķēdami nogāzās zemē. Krātiņš bija vaļā! Briesmīgais, dusmīgais lācis bija izlaists ārā!

Mednieki ar šķēpiem piesteidzās, lai izveidotu aizsargjoslu starp nokaitināto zvēru un satrauktajiem skatītājiem. Sievietes, cīnoties ar vēlmi bēgt, piespieda sev ciešāk mazuļus, bet vecākie bērni ar platām, šausmu pilnām acīm piespiedās mātēm. Vīri satvēra šķēpus - gatavi lēcieniem, lai glābtu neaizsargātās sievietes un pārbiedētos bērnus. Tomēr Lielā klana ļaudis nepameta savas vietas. Kad ievainotais lācis gāzelējoties iznāca pa atvērumu baļķu žogā, Brouds, Gorns un Vords, kas atradās žoga virsotnē, lēca virsū pārsteigtajam zvēram. Brouds uzmetās tam uz pleciem, pieliecās, satvēra vilnu uz tā purna un parāva uz augšu. Tikmēr Vords bija uzlēcis tam mugurā. Viņš sagrāba pinkaino vilnu un no visa spēka vilka to lejup, cieši savelkot vaļīgo ādu ap lāča kaklu. Ar kopīgām pūlēm tiem izdevās ar varu atplest muti dzīvniekam, kas visiem spēkiem cīnījās, un Gorns, kas atradās blakus lāča plecam, veikli iegrūda šķērsām tā mutē baļķēnu. Lācis sakampa to; Broudam palaižot dzīvnieku vaļā, baļķis ātri ieķīlējās starp žokļiem, un tas apgrūtināja elpošanu un padarīja nelietojamu vienu no alu lāča ieroču arsenāliem.

Tomēr šāda taktika lāci pilnībā neatbruņoja. Satracinātais zvērs zvēla radījumiem, kas bija tam pielipuši. Asi nagi iedūrās ciskā vīram, kas bija atspiedies pret lāča plecu, un ar vienu rāvienu kliedzošais jaunais mednieks jau atradās tā varenajās ķetnās. Gorna agonijas kliedziens spēji aptrūkās, jo varenā lāča apkampiens pārlauza tam mugurkaulu. Gari stieptas gaudas atskanēja no sievietes pūlī, kad alu lācis nosvieda zemē drošsirdīgā jaunā vīrieša ļengano augumu.

Lācis iebrida vīru barā, kas, šķēpus izstiepuši, to ielenca. Rēcošā zvēra spēcīgās priekšķepas trieciens noslaucīja vienu bariņu, notrieca pie zemes trīs vīrus un saķēra ceturto, ieplēšot dziļu brūci un saraujot tā kājas muskuļus līdz pat kaulam. Vīrs sāpēs saliecās, no tik spēcīga šoka pat nespējot pakliegt. Pārējie pārkāpa viņam pāri un apgāja apkārt, lēkājot un cenšoties piekļūt pietiekami tuvu, lai iegrūstu šķēpus kareivīgajā zvērā.

Eila šausmu pārņemtā godbijībā satvēra ciešāk Durku, pārbijusies, ka lācis varētu viņus sasniegt. Taču, kad vīrs nogāzās, tā dzīvības asinīm izplūstot zemē, viņa vairs nedomāja, viņa vienkārši rīkojās. Iegrūdusi mazuli Ubai, viņa metās tuvcīņā. Izspraukusies cauri ciešajai vīru sienai, viņa pa pusei izvilka, pa pusei iznesa ievainoto vīru ārā no mīdošā, stampājošā bara. Ar vienu roku spēcīgi spiežot uz kādu punktu cirksnī, viņa turēja sava apmetņa siksnas vienu galu zobos, bet ar otru roku nogrieza no tās gabalu.

Žņaugs bija uzlikts, un viņa slaucīja asinis ar sava mazuļa nesamo ādu, kad divas citas zāļu sievas sekoja Eilas piemēram. Bailīgi vairīdamās no bīstamās cīņas vietas, tās piesteidzās viņai palīgā. Visas trīs ienesa ievainoto vīrieti alā, un savās izmisīgajās pūlēs glābt tā dzīvību viņas pat nemanīja, kad milzīgais lācis beidzot padevās klanu mednieku šķēpiem.

Brīdī, kad alu lācis bija nogāzts, Gorna sieva izrāvās no sievu turošajām rokām, kas mēģināja viņu mierināt, un piesteidzās pie ķermeņa, kas nedabiskā stāvoklī gulēja zemē. Sieviete uzgāzās tam virsū, paslēpusi seju uz vīra spalvainajām krūtīm. Paslējusies uz ceļiem, viņa ar izmisuma pilniem žestiem lūdzās, lai tas ceļas augšā, kad tuvojās moguri. Viņas māte un Norga sieva centās sievieti aizvilkt projām. Vissvētākais no moguriem pieliecās tai cieši klāt un saudzīgi pacēla sievietes galvu, lai paskatītos uz viņu.

- Nesēro pēc viņa, - Mogurs rādīja ar maigu līdzjūtību dziļajās, brūnajās acīs. - Gorna gods bija vislielākais. Ursus viņu izvēlējās sev līdzi uz garu pasauli. Viņš palīdzēs Lielajam Garam aizlūgt par mums. Lielā Alu Lāča Gars izvēlas sev līdzi ceļā tikai vislieliskāko, visdrosmīgāko. Ursus svētki būs arī Gorna svētki. Viņa drosmi, viņa gribu uzvarēt atcerēsies kā leģendu, un to stāstīs katrā klanu Sapulcē. Kā atgriezīsies Ursus, tāpat atgriezīsies arī Gorna gars. Tas gaidīs tevi, lai jūs varētu kopā atgriezties un atkal apprecēties, bet tev jābūt tikpat drosmīgai kā viņš. Noliec savas bēdas malā un dalies ar vīru priekā, viņam ceļojot uz nākamo pasauli. Šovakar moguri piešķirs Gornam īpašu godu, lai visiem tiktu viņa drosme, lai tā tiktu nodota klaniem.

Jaunā sieviete acīm redzami centās savaldīt ciešanas, lai būtu tik drosmīga, kādai viņai vajadzēja būt pēc godājamā svētā vīra vārdiem. Viņa negribēja laupīt godu sava vīra garam. Greizais, kroplais, vienacainais burvis, no kura visi bijās, nezin kāpēc vairs nelikās tik briesmīgs. Ar pateicības pilnu skatienu viņa piecēlās un stīvi devās atpaKaļ uz savu vietu. Viņai jābūt drosmīgai: vai tad Mogurs viņai neteica, ka Gorns viņu gaidis? Ka viņi abi kopā kādu dienu atgriezīsies un atkal apprecēsies? Viņas prāts pieķērās šim solījumam, un viņa centās nedomāt par šis dzīves vientulīgo tukšumu bez vīra.

Kad Gorna sieva atgriezās savā vietā, vadoņu sievas un otrās sievas sāka veikli dīrāt alu lāča ādu. Asinis tika savāktas bļodās, un, kad moguri bija uzvilkuši virs tām simboliskas zīmes, mācekļi apstaigāja ļaudis, pieliekot traukus pie katra klana locekļu lūpām. Vīri, sievas, bērni - visi nogaršoja siltās asinis, Ursus dzīves sulu. Pat mazuļu mutītes tika paplestas un svaigas asinis ar pirkstu uzziestas uz to mēlēm. Eilu un abas zāļu sievas izsauca no alas, lai tās saņemtu savu tiesu, un ievainotais vīrs, kurš bija zaudējis tik daudz savu asiņu, saņēma malku asiņu, lai tās aizstātu viņējās. Ikviens kopienā dalījās ar lielo lāci, kas tos vienoja kā vienu tautu.

Kamēr klanu ļaudis skatījās, sievietes veikli strādāja. Mērķtiecīgi uzbarotā lāča biezais zemādas slānis tika rūpīgi noskrāpēts no ādas. Izkausētajiem taukiem piemita maģisks spēks, un tie tika izdalīti visu klanu moguriem. Galva palika neatdalīta no ādas, un, kamēr gaļu uz veselu dienu ievietoja akmeņu izklātās bedrēs, kuras apsildīja ar ugunskuriem, mācekļi pakarināja milzīgo lāčādu uz kārtīm alas priekšā, kur tā neredzošās acis varēja noskatīties dzīrēs. Alu Lācis bija ciemiņš pats savās dzīrēs. Kad lāčāda bija pakārta, moguri pacēla Gorna ķermeni un ar svinīgu nopietnību ienesa to alas dziļumā. Kad tie bija nozuduši, Brūns deva zīmi, un ļaudis izklīda. Ursus Gars bija aizvadīts ceļā visā pilnībā un pareizi ievērojot ceremoniju.

-             24

-     Kā tad viņa to izdarīja? Neviena cita neuzdrošinājās šo savākt, bet viņai nebija bail. - Runāja tā klana mogurs, pie kura piederēja ievainotais virs. - It kā viņa zinātu, ka Ursus to neaiztiks, tāpat kā pirmajā dienā. Es domāju, ka Moguram ir taisnība: Ursus viņu ir pieņēmis. Viņa ir klana sieviete. Mūsu zāļu sieva teica, ka viņa ir izglābusi vīrieša dzīvību, viņa ir ne vien labi apmācīta, viņai piemīt arī dabisks talants, it kā viņa tam būtu dzimusi. Es domāju, ka viņa noteikti nāk pa Izas līniju.

Moguri atradās nelielā alā dziļi kalna iekšienē. Akmens lampas - sekli trauki, pildīti ar lāča taukiem, ar ko bija piesūcināti izkaltētu sūnu degļi, - veidoja gaismas lokus, kas kliedēja apkārt valdošo pilnīgo tumsu. Vārgās liesmiņas izgaismoja slēptās šķautnes klinšu kristāliskajā struktūrā un atspoguļojās mitro stalaktitu mirdzošajā spīdumā, kas kā mūžīgas lāstekas nokarājās no griestiem, ilgojoties sasniegt savas pretējās puses, kuras auga no grīdas. Dažām bija izdevies savienoties. Izlauzušās cauri gadsimtu akmenim, kalcija piles gala rezultātā bija pārtapušas par pamatīgām kolonnām, kas sniedzās no grīdas līdz velvju griestiem, centrā nedaudz sašaurinoties. Kādam slaidam stalaktītam tikai par mata tiesu pietrūka tā stalag- mītiskās pretējās puses mierinošā skūpsta - vēl būs jāpaiet vairākām paaudzēm, lai tie saslēgtos.

-    Viņa patiesi visus pārsteidza jau pirmajā dienā, neizrādot nekādas bailes no Ursus, - teica vēl kāds burvis. - Bet, ja mēs piekrītam, vai vēl atliek laika, lai viņa sagatavotos?

-    Vēl ir laiks, - Mogurs atbildēja, - ja mēs pasteigsimies.

-    Viņa ir piedzimusi pie Citiem, kā viņa var būt klana sieviete? - flautas spēlētājs mogurs uzstāja. - Citi nav klans, tie nekad nebūs klans. Tu stāsti, ka viņa ieradās pie jums jau iezīmēta ar klana totēma rētām, bet tās nav sievietes totēma zīmes. Kā tu vari būt pārliecināts, ka tās ir klana zīmes? Klana sievietēm nav Alu Lauvas totēma.

-     Es nekad neesmu apgalvojis, ka viņa ar tām piedzima, - Mogurs prātīgi atbildēja. - Vai tu gribi teikt, ka Alu Lauva nevar izvēlēties sievieti? Alu Lauva var izvēlēties, ko vien tas vēlas. Meitene bija gandrīz mirusi, kad viņu atrada; Iza to atdzīvināja. Vai jūs domājat, ka maza meitene spētu izbēgt no alu lauvas, ja viņu nesargātu tā Gars? Viņš to iezīmēja ar savu zīmi, lai nebūtu nekādu šaubu. Uz viņas kājas ir klana totēma zīmes, to neviens nevar apšaubīt. Kāpēc gan viņu vajadzētu iezīmēt ar klana totēma rētām, ja viņai nebija jākļūst par klana sievieti? Es nezinu, kāpēc, es neapgalvoju, ka saprotu, kāpēc gari kaut ko dara. Dažreiz es varu izskaidrot, ko tie dara., ar Ursus palīdzību. Vai kāds no jums to spēj labāk? Es vienīgi teikšu, ka viņa zina rituālu; Iza viņai iedevusi līdzi sarkanajā somā sakņu noslēpumu, un Iza viņai to nestāstītu, ja tā nebūtu viņas meita. Mums nav jāatceļ rituāls. Es jau iepriekš jums izklāstīju visus savus argumentus. Jums jāizlemj, bet dariet to ātri.

-    Tu teici, ka tavs klans uzskata viņu par veiksmīgu, - Norga mogurs pamāja.

-    Ne gluži tā, ka Eila būtu laimīga, bet šķiet, ka viņa nes veiksmi. Mums ir ļoti veicies, kopš mēs viņu atradām. Drūgs uzskata, ka viņa ir kāda totēma zīme, kaut kas vienreizējs un neparasts. Var būt, ka arī viņa pati savā ziņā ir veiksmīga.

-     Nu, tas visādā ziņā ir pietiekami neparasti, ka Citu sieviete var būt klana sieviete, - kāds komentēja.

-    Viņa mums šodien atnesa veiksmi, un jaunais mednieks dzīvos, - ierunājās ievainotā vīra mogurs. - Es esmu par; būtu kauns atteikties no Izas dzēriena, ja mums tas nav jādara. - Vairākas galvas piekrītoši pamāja.

-     Kā domā tu? - Mogurs pamāja pēc stāvokļa otrajam moguram. - Vai tu vēl arvien domā, ka Ursus būs neapmierināts, ja Eila pagatavos rituāla dzērienu?

Visas galvas pagriezās pret viņu. Ja varenais burvis vēl tomēr iebilstu, viņa pusē nosvērtos pietiekami daudz vīru. Ja vien viņš nelokāmi atteiktos piedalīties, pat ja pārējie piekristu, ar to būtu izteikts viss. Lēmumam vajadzēja būt vienbalsīgam. Viņu rindās nedrīkstēja būt šķelšanās. Otrais mogurs skatījās zemē, pārdomādams šo jautājumu, pēc tam pēc kārtas uzlūkoja katru no vīriem.

-    Tas var apmierināt un var neapmierināt Ursu. Es neesmu pārliecināts. Kaut kas viņā mani satrauc. Taču tas ir acīmredzams, ka neviens negrib atcelt rituālu, un šķiet, ka viņa ir vienīgā, kas to spēj izdarīt.

Es gandrīz labāk dotu priekšroku Izas īstajai meitai, neskatoties uz viņas jaunību. Ja visi pārējie piekrīt, es atsaucu savu iebildumu. Man tas nepatīk, bet es neaizkavēšu.

Mogurs uzlūkoja katru vīru un saņēma apstiprinošu galvas mājienu. Ar atvieglotu nopūtu, ko viņš maskēja ar savām pūlēm piecelties, kroplais virs ātri devās projām. Viņš izkliboja cauri vairākām ejām, kas izveda plašākās telpās, tad atkal sašaurinājās akmens lampu apgaismotajos koridoros. Viņam tuvojoties klanu apdzīvotajām telpām, lampas nomainīja lāpas, kuras bija izvietotas ciešāk.

Eila sēdēja blakus ievainotajam jaunajam vīrietim priekšējā alā. Viņas rokās gulēja Durks, pie otriem sāniem sēdēja Uba. Tur atradās arī vīrieša sieva, vērojot, kā tas gulēja, un ik pa brīdim pateicībā palūkojās uz Eilu.

-    Eila, ātri, tev jāsagatavojas. Nav daudz laika, - Mogurs žestikulēja. - Tev būs jāpasteidzas, bet neizlaid nevienu soli. Nāc pie manis, kad būsi gatava. Uba, iedod Durku Ogai, lai tā viņu pabaro; Eilai nebūs laika.

Tās abas blenza uz burvi, apstulbušas no pēkšņajām izmaiņām plānos. Bija vajadzīgs tikai mirklis, lai saprastu, un Eila pamāja. Viņa skriešus devās uz pavardu otrajā alā, lai paņemtu tīru apmetni. Mogurs palūkojās uz jauno sievieti, kas norūpējusies vēroja savu guļošo vīru.

-    Mogurs grib zināt, kā klājas jaunajam vīram.

-     Errghha saka, ka viņš dzīvos un atkal varēs staigāt. Bet viņa kāja vairs nekad nebūs tāda kā agrāk. - Sieviete runāja ar atšķirīgu dialektu, un ikdienas žesti bija tik stipri pārveidoti, ka Eilai un Ubai bija grūtības saprasties ar viņu, ja neņem vērā formālo valodu. Moguram turpretim bija vairāk pieredzes, sarunājoties ar citiem klaniem to ikdienas valodā, lai gan pats lietoja formālo valodu, lai precīzāk izteiktu savu domu.

-    Mogurs grib zināt šī vīra totēmu.

-    Kalnu Āzis, - viņa nopūtās.

-    Šis vīrs tikpat droši stāv uz zemes kā kalnu āzis? - viņš vaicāja.

-    Runā, ka tā ir gan, - viņa iesāka. - Šis vīrs šodien nebija tik veikls, un tagad es nezinu, ko viņš iesāks. Ko tad, ja viņš vairs nevarēs staigāt? Kā viņš varēs medīt? Kā viņš par mani gādās? Ko lai vīrs dara, ja viņš nespēj medīt? - Jaunā sieviete nemanot pārgāja uz sava klana ikdienas valodu, uzvilktajiem nerviem novedot viņu līdz histērijai.

-Jaunais vīrs ir dzīvs. Vai tas nav pats galvenais? - Mogurs teica, mierinot sievieti.

-    Bet viņš ir lepns. Ja viņš nespēs medīt, viņš vēlēsies, kaut nebūtu palicis dzīvs. Viņš bija labs mednieks, kādu dienu viņš varēja kļūt par otro viru pēc vadoņa. Nu viņš droši vien vairs neiegūs stāvokli, viņš šo stāvokli zaudēs. Ko gan viņš iesāks, ja zaudēs šo stāvokli? - viņa žēlojās.

-     Sieviete! - Mogurs ar tēlotu bargumu pamāja. - Neviens virs, kuru ir izvēlējies Ursus, nezaudē savu stāvokli. Viņš jau ir pierādījis savu vīrišķību; viņš gandrīz izvēlējās doties līdzi Ursum uz nākamo pasauli. Ursus Gara izvēle nav viegla. Lielais Alu Lācis nolēma ļaut tam palikt, taču viņš tik un tā tika iezīmēts. Šim vīram ir tas gods tagad saukt Ursu par savu totēmu; viņa rētas būs viņa jaunā totēma zīmes, viņš tās var nēsāt ar lepnumu. Viņš vienmēr spēs tevi apgādāt. Mogurs runās ar tavu vadoni; tavam vīram ir tiesības prasīt daļu no katra medījuma. Un varbūt viņš atkal staigās, varbūt viņš pat atkal spēs medīt. Iespējams, ka viņš nebūs tik veikls kā kalnu āzis, viņš varbūt staigās drīzāk kā lācis, bet tas nenozīmē, ka viņš vairs nemedīs. Lepojies ar viņu, sieviete, lepojies ar savu viru, kuru ir izvēlējies Ursus!

-     Viņš ir Ursus izredzētais? - sieviete godbijīgi atkārtoja. - Alu Lācis ir viņa totēms?

-     Un Kalnu Āzis ari. Viņš var piesaukt abus, - Mogurs teica. Viņš pamanīja nedaudz izspīlēto vēderu zem apmetņa. Nav brīnums, ka viņa ir tik izmisusi. - Vai sievietei jau ir bērni?

-    Nē, bet dzīvība ir sākusies. Es ceru, ka būs dēls.

-    Tu esi laba sieviete, laba sieva. Paliec ar viņu! Kad viņš pamodīsies, pastāsti viņam, ko teica Mogurs.

Jaunā sieviete pamāja ar galvu, tad palūkojās augšup, Eilai steidzoties garām.

Nelielā upīte blakus saimnieku klana alai pavasari kļuva par niknu ūdens straumi, un rudenī tā bija vien nedaudz agresīvāka, izskalojot ar visām saknēm milzu kokus, noraujot pamatīgus akmeņus no klinšu sienām un nesot tos lejup no kalna. Pat esot mierīgākā noskaņojumā, mutuļojošajai upei, kas, putas svaidīdama, skrēja pa klintsak- meņiem nosēto, plūdu izveidoto gultni, daudzreiz platāku par sevi pašu, bija zaļgana, dūmakaina ledāju šļūdoņa nokrāsa. Eila un Uba bija izpētījušas apkārtni alas tuvumā īsi pēc ierašanās, lai sameklētu vajadzīgos augus, kas būtu nepieciešami sevis attīrīšanai, ja vienu no viņām uzaicinātu piedalīties ceremonijā.

Eila bija satraukta, steidzoties izrakt ziepjusakni, kosu papardi un sarkansakņu balandu, un viņas kuņģis bija savilcies cietā kamolā, kamēr tā pie viena no ugunskuriem, uz kura tika gatavots ēdiens, nepacietīgi gaidīja vārīto ūdeni, lai ar tā palīdzību izvilktu no papardes kukaiņu indes ekstraktu. Ziņa, ka viņai atļaus veikt rituālu, ātri izplatījās visos klanos. Moguru atzinums visiem lika mainīt domas par klana sievieti, kas piedzimusi pie Citiem, un proporcionāli pieauga ari viņas vērtība. Tas apstiprināja, ka viņa patiesi bija Izas meita, un pacēla viņu līdz augstākās zāļu sievas līmenim. Klana vadonis, kura locekļi bija Zūga radinieki, mainīja savu tiešo atteikumu pieņemt sievieti. Zūga rekomendācijas droši vien galu galā bija devušas kādu rezultātu. Varbūt kāds no vīriem viņu pieņems; kaut vai par otro sievieti. Viņa būtu vērtīgs papildinājums.

Taču Eila bija pārāk norūpējusies, lai ievērotu komentārus, kas virmoja tai apkārt. Viņa bija vairāk nekā satraukta, viņa bija pārbijusies. "Es to nevaru izdarīt," viņas prāts kliedza vēl tad, kad sieviete jau skrēja mazās upītes virzienā. "Nepietiks laika, lai sagatavotos. Ja nu es kaut ko aizmirsīšu? Ja nu es kļūdīšos? Es apkaunošu Krebu. Es apkaunošu Bruņu. Es apkaunošu visu klanu." Šļūdoņa barotā upe bija ledaina, bet aukstais ūdens nomierināja viņas atkailinātos nervus. Viņa jutās mierīgāka, apsēžoties uz akmens un atpinkājot savus garos, gaišos matus, kurus žāvēja vieglā vēja pūsma, un vērojot, kā mirdzoši sārtā kalna galotne, atspoguļojot rietošo sauli, krāsojas sulīgi zilganā purpurā. Sievietes mati vēl bija mitri, kad viņa pakāra atpakaļ kaklā amuletu un uzvilka tīru apmetni. Sabāzusi ielocēs piederumus, viņa pacēla otru apmetni un skriešus devās uz nometni. Pa ceļam viņa pasteidzās garām Ubai, kura turēja Durku, un ātri pamāja tai ar galvu.

Sievietes izmisušas strādāja, nevaldāmie bērni nepārtraukti tām traucēja. Asiņainais alu lāča slepkavības rituāls bija tos uzbudinājis; tie nebija pieraduši dzīvot bez ēšanas, bet ēdiena smarža veicināja ēstgribu, kas jau tāpat bija milzīga, un padarīja tos niķīgus; un māšu aizņemtība sniedza tiem neierasto iespēju slikti uzvesties, kas tik reti tika atļauta klanu bērniem. Daži puikas bija pacēluši lāča krātiņa nocirstās saites un nēsāja tās, apsietas ap roku kā goda zīmes. Citi, kas nebija tik manīgi, centās tās atņemt, un visi kopā riņķoja ap ēdiena gatavošanas ugunskuriem. Kad puikas pagura no šis rotaļas, tie sāka ķircināt meitenes, pret kurām bija jāizturas kā pret raudošām jaunākajām māsām, līdz meitenes sāka dzīties tiem pakaļ un skriet pie mātēm sūdzēties. Tā bija nevaldāma, neorganizēta trakomāja. Pat laiku pa laikam kādas sievietes vīra izteiktie stingrie aizrādījumi nelīdzēja, lai apvaldītu uzbudinātos bērnus.

Bērni nebija vienīgie, kas gribēja ēst. Milzīgos apjomos sagatavotais ēdiens kairināja garšas jutekļus visiem, un lielo dzīru un vakara ceremonijas gaidas vēl vairāk saasināja ārkārtējo satraukumu. Kaudzēm savvaļas jamsa, baltas, stingras maizes koka saknes un kartupeļiem līdzīgi zemesrieksti rāmi vārījās ādas katliņos virs ugunskuriem. Savvaļas asparāgi, liliju saknes, savvaļas sīpoli, dažādi pākšveidīgie, mazi ķirbji un sēnes tika gatavoti visdažādākajos veidos, pievienojot maigas garšvielas. Vesels kalns tikko nomazgātu savvaļas salātu, diždadžu, balandu un pieneņu lapu gaidīja, lai tos pasniegtu svaigā veidā, pēdējā brīdī pievienojot karstus lāča taukus, garšvielas un sāli.

Viena klana īpašais ēdiens bija sīpolu, sēņu un apaļo zaļo vīķu pākšu sautējums, kuram pievienota slepena zālīšu kombinācija un kurš iebiezināts ar kaltētu briežu ķērpi. Cits klans bija atnesis īpašas sugas priežu čiekurus, kas bija sastopami vienīgi to alas tuvumā; no tiem pēc apcepšanas uguni iznāca lieli, garšīgi rieksti.

Norga klans cepa kastaņus, kuri bija savākti zemāk kalna nogāzēs, un gatavoja pudiņu no sasmalcinātiem dižskābarža riekstiem, saulē kaltētiem graudiem un mazu, cietu, medaini saldu ābolu šķēlītēm, tam pievienoja riekstu garšvielu un cepa ilgi uz lēnas uguns. Teritorija krietnā attālumā no alas bija kā izslaucīta no mellenēm, augst- krūmu dzērvenēm un - zemākās nogāzēs - no avenēm un savvaļas kalnu kazenēm.

Bruņa klana sievietes vairākas dienas bija dauzījušas un malu- šas līdzatnestās zīles. Sasmalcinātos augļus ievietoja seklās bedrītēs smiltīs netālu no upes un mīkstajai masai lēja virsū lielu ūdens daudzumu, lai aizskalotu rūgtumu. Rezultātā iegūto mīklu sacepa plānos cepumos, kurus mērcēja kļavu sīrupā, līdz tie bija pilnībā piesātināti, tad žāvēja saulē. Saimnieku klana ļaudis, kas arī agri pavasari tecināja sulu no kļavām un dienām ilgi vārīja ūdeņaino šķidrumu, izrādīja interesi, ieraudzījuši pazīstamās mizas traukus, kuros tika glabāts kļavu cukurs un sīrups. Lipīgās, no kļavas sīrupa saldās zīļu kūkas bija neparasts cienasts, kuru Norga klana sievietes nolēma vēlāk pagatavot pašas.

Uba, ar vienu aci vērojot Durku, kamēr palīdzēja sievietēm, skatījās uz šķietami neaptveramo ēdienu apjomu un dažādību un brīnījās, kā viņi jebkad spēs to visu apēst.

Augšup kāpjošie dūmi izzuda rāmi tumšajā nakti, kas bija tik pilna ar zvaigznēm, ka miglas timeklis šķita klājam debesjumu. Mēness bija pavisam jauns un nelika pat manīt par savu klātbūtni, pagriezis muguru planētai, ap kuru tas riņķoja, raidot savu gaismu visuma aukstajā dziļumā. Gaisma, kas nāca no ugunskuriem ēdienu gatavošanai, apspīdēja teritoriju alas tuvumā, kontrastējot ar apkārtējo mežu tumsu. Pārtika bija atvirzīta nost no lielākās svelmes, tomēr ne pārāk tālu, lai uzturētu to karstu, un vairums sieviešu bija aizgājušas uz alu. Viņas ietērpās jaunos apģērbos un kādu brīdi atpūtās pirms svinībām.

Tomēr pat nogurušās sievietes bija pārāk satrauktas, lai ilgi uzturētos alā. Telpa alas priekšā pamazām pildījās ar cilvēkiem, kas nepacietībā mīdījās, gaidot dzīres un ceremonijas sākumu. No alas ejas izsoļojot desmit burvjiem un to desmit mācekļiem, iestājās pilnīgs klusums, tam sekoja neliela drūzmēšanās, lai atrastu vietas. Svētie viri parādījās brīvi sadrūzmējušos cilvēku vidū. Skatītāju izvietošanos nenoteica to atrašanās vieta, drīzāk attiecības ar citiem cilvēkiem. Ierastie stāvokļi netika ņemti vērā, vienīgi tas, ka katrs atsevišķais cilvēks bija vai nu priekšā, vai aizmugurē, vai pareizajā pusē citiem konkrētiem cilvēkiem. Nepārtraukti kāds atkal čabinājās, jo ļaudis centās atrast visizdevīgāko stāvokli savu attiecību lokā.

Svinīgā ceremonijā alas tumšā cauruma priekšā iededzināja lielu ugunskuru. No ēdienu gatavošanas bedrēm noņēma akmeņus. Augstākstāvošo klanu un saimnieku klana vadoņu sievām tika dota godpilnā zīme izņemt milzīgos maigās gaļas gurnus, un Brūns apmierinājumā izslējās, ieraudzījis Ebru izejam priekšā.

Tas, ka moguri atzina Eilu, beidzot ļāva pieņemt lēmumu. Brūns un viņa klans ieguva tik pārliecinošu pirmo vietu, kāda tam nekad agrāk nebija bijusi. Lai gan sākumā tas likās neticami, slaidā gaišmate bija klana sieviete un zāļu sieva pa Izas slaveno līniju. Bruņa stūrgalvīgais apgalvojums, ka tas tā ir, izrādījās patiess, tāda bija Ursus griba. Ja vadonis kaut uz bridi būtu svārstījies, viņa prestižs nebūtu bijis tik augsts vai veiksme tik salda.

Sīkās garaiņu urdziņas lika tukšajiem vēderiem burkšķēt, kad gaļa ar koka dakšiņām tika atdalīta. Tā bija zīme, ka pārējām sievietēm jāsāk piepildīt koka un kaula šķīvji un lielās bļodas ar ēdienu, pie kura gatavošanas viņas tik ilgi bija strādājušas. Brouds un Vords iznāca no pūļa, turot lielas, lēzenas paplātes, un nostājās Mogura priekšā.

-     Šīs Ursus dzīres godā arī Gornu, kuru Lielais Alus Lācis izraudzījās sev par pavadoni. Kamēr tas dzīvoja kopā ar Norga klanu, Ursus uzzināja, ka viņa Ļaudis nebija aizmirsuši tā mācību. Viņš labi iepazina Gornu un redzēja, ka vīrs būs labs sabiedrotais. Broud un Vord, pateicoties jūsu drosmei, spēkam, izturībai, jūs tikāt izraudzīti, lai parādītu Lielajam Garam viņa klana vīru drošsirdību. Viņš jūs pārbaudīja ar savu milzīgo spēku, un viņš ir apmierināts. Jūs cīnījāties labi, un jums ir tas gods sniegt tam pēdējo maltīti, kurā tas dalīsies ar saviem klaniem, kad atgriezīsies no Garu Pasaules. Lai Ursus Gars vienmēr ir kopā ar mums!

Abi jaunie vīrieši gāja pēc kārtas garām katrai sievietei, kas stāvēja blakus šķīvjiem, līdz malām piekrautiem ar ēdienu, un no katra izvēlējās visgaršīgāko kumosu, izņemot gaļu. Sagūstītajam alu lācim nekad netika dota gaļa, lai gan brīvā vaļā viņš šad tad krita kārdinājumā, ja tā bija viegli iegūstama. Paplātes tika noliktas uz kārtīm pakarinātās lāčādas priekšā.

Mogurs turpināja: - Jūs dzērāt tā asinis, tagad baudiet viņa miesu un kļūstiet vienoti ar Ursus Garu!

Svētība nozīmēja dzīru sākumu. Brouds un Vords saņēma pirmās lāča gaļas porcijas, tad turpināja paši piepildīt savus šķīvjus, viņiem sekoja pārējie klanu ļaudis. Atskanēja sajūsmas nopūtas un rūcieni, tiem ķeroties pie maltītes. No rokas barotā lāča veģetārieša gaļa bija maiga un bagāta ar cauraugušu speķi. Dārzeņi, augļi un graudi, sagatavoti ar pedantisku rūpību, nozuda ātri. Un ēstgribas rosinātājs visam piešķīra vēl izteiktāku garšu. Tādas dzīres bija vērts gaidīt.

-     Eila, tu neko neēd. Tu taču zini, ka šonakt visa gaļa ir jānoēd.

-    Es zinu, Ebra, bet man negribas ēst.

-    Eila ir uztraukusies, - Uba ar pilnu muti žestikulēja. - Es esmu laimīga, ka neizvēlējās mani. Viss ir tik garšīgs, es negribētu būt tik satraukta, lai nevarētu ieēst.

-     Vienalga apēd kādu gaļas gabalu! Tev tas jādara. Vai tev ir buljons Durkam? Viņam vajadzētu drusku to iedot, tas viņu vienos ar klanu.

-    Es mazliet iedevu, bet viņš daudz negribēja. Oga viņu tikko pabaroja. Oga, vai Grevs negrib vēl ēst? Manas krūtis ir tik pilnas, ka sāk sāpēt.

-    Es būtu pagaidījusi, bet viņi abi bija tik izsalkuši, Eila. Tu viņus vari pabarot rītdien.

-    Līdz tam man jau būs pietiekami piena tiem abiem un vēl diviem. Šovakar viņi vairs negribēs, tie gulēs. Nomierinošais velnābola uzlējums ir gatavs. Nākamreiz, kad tie prasīs ēst, iedod viņiem vispirms to, lai labāk guļ. Uba tev pateiks, cik daudz, man jāredz Krebs tūliņ pēc ēšanas, un es būšu atpakaļ tikai pēc ceremonijas.

-     Nekavējies pārāk ilgi, mūsu deja sāksies, tikko vīri ieies alā. Dažas zāļu sievas patiesi ir meistarīgas ritma uzturētājas. Sieviešu deja klanu Sapulcē vienmēr ir īpaša, - Ebra pamāja.

-     Es vēl neesmu pārāk labi iemācījusies spēlēt. Iza mani mazliet mācīja, tā sieviete no Norga klana rādīja, kā to dara, bet man nav nācies to bieži darīt, - Eila iebilda.

-    Tu nemaz tik ilgi vēl neesi zāļu sieva, un Iza vairāk laika veltīja, lai iemācītu tev dziedniecības maģiju, nevis ritmus, lai gan tie arī ir maģija, - Ovra žestikulēja. - Zāļu sievām ir tik daudz kas jāzina.

-     Kaut Iza būtu šeit, - Ebra pamāja. - Es priecājos, ka viņi tevi beidzot pieņēma, Eila, bet man pietrūkst Izas. Ir tik savādi, ka viņas nav ar mums.

-     Es arī vēlos, kaut viņa būtu šeit, - Eila sacīja. - Es tā negribēju viņu atstāt. Izas slimība ir nopietnāka, nekā viņa atklāj citiem. Es ceru, ka viņai būs pietiekami daudz saules un atpūtas.

-    Kad pienāks viņas laiks doties uz nākamo pasauli, viņa ies. Kad gari sauks, neviens viņu nespēs aizturēt, - Ebra noteica.

Eila noskurinājās, lai gan nakts bija silta, un pēkšņi viņu pārņēma ļauna priekšnojauta - neskaidra, nepatīkama izjūta, kas līdzinājās saltam vējam, kurš atgādina par siltās vasaras beigām. Mogurs signalizēja, un Eila veikli piecēlās, tomēr viņa nespēja tikt vaļā no šīs izjūtas, ejot uz alu.

Izas bļoda, klāta ar baltām sūbējuma svītrām no lietošanas vairākās paaudzēs, atradās uz guļamādas, kur Eila to bija atstājusi. Viņa izņēma no zāļu somas sarkani krāsoto kuli un iztukšoja tās saturu. Lāpas gaismā sieviete sāka pārcilāt saknes. Lai gan Iza vairākas reizes bija izstāstījusi, kā novērtēt pareizo daudzumu, Eila tomēr nebija droša, kāds daudzums būtu nepieciešams desmit moguriem. Devas stiprums bija atkarīgs ne tikai no sakņu skaita, bet arī no to lieluma un augšanas ilguma.

Eila nekad nebija redzējusi, kā Iza tās sagatavo. Zāļu sieva bija skaidrojusi, ka šis dzēriens ir pārāk godāts, pārāk svēts, lai to gatavotu mācību nolūkā. Meitas parasti mācījās, vērojot savas mātes, no atkārtotiem skaidrojumiem un vēl vairāk no zināšanām, ar kurām tās bija piedzimušas. Taču Eila nebija dzimusi klanā. Viņa atlasīja dažas saknes, tad paņēma vēl vienu, lai būtu droša, ka maģija iedarbosies. Tad viņa devās uz vietu alas iekšienē pie svaigā ūdens krājumiem, kur Krebs bija licis viņai gaidīt, un vēroja rituāla sākumu.

Koka bungu skaņai sekoja šķēpu kātu būkšķēšana, tad īsas, aprautas skaņas no garas, izdobtas taures. Mācekļi ar velnābola tējas bļodām rokās staigāja starp vīriem, un drīz vien tie jau līgojās līdzi smagajam ritmam. Sievietes turējās dibenplānā; viņu laiks pienāks vēlāk. Eila satraukta piecēlās un gaidīja, tās apmetnis vaļīgi apņēma augumu. Vīru deja kļuva aizvien kaislīgāka, un viņa prātoja, cik ilgi vēl būs jāgaida.

Eila satrūkās no uzsitiena pa plecu - viņa nebija dzirdējusi mogu- rus iznākam no alas dziļuma -, bet uzelpoja, pazinusi Krebu. Burvji klusi nāca ārā no alas un sastājās ap lāčādu. Mogurs nostājās pašā priekšā, un Eilai no savas visu pārredzamās vietas uz bridi likās, ka alu lācis, saslējies stāvus un vaļā rīkli, tūliņ uzbruks kroplajam virām. Tomēr šausmīgais lācis, vien spēka un niknuma ilūzija, pacēlies pāri Moguram, palika nekustīgs.

Viņa redzēja, ka lielais burvis deva zīmi mācekļiem, kuri spēlēja koka instrumentus. Vīri apstājās pie nākamā uzsvērtā sitiena un, palūkojušies augšup, mazliet apjuka, ieraudzīdami mogurus tur, kur tikai pirms mirkļa, vai tā vismaz šķita, vēl neviena nebija. Tomēr pēkšņā burvju parādīšanās ari bija ilūzija, un tagad jaunā sieviete zināja, kā tas notika.

Mogurs vilcinājās, ļaujot pieaugt neziņai, līdz redzēja, ka visu uzmanība ir piekalta gigantiskajam alu lāča apveidam, kuru izgaismoja ceremonijas ugunis un ap kuru bija sastājušies svētie vīri. Viņš nemanāmi deva zīmi, raugoties uz citu pusi, taču Eila to jau gaidīja. Viņa izslīdēja no apmetņa, piepildīja bļodu ar ūdeni un, satvērusi rokā saknes, dziļi ievilka elpu, un devās pie vienača vira.

Atskanēja pārsteiguma izsauciens, Eilai ieejot gaismas lokā. Kad viņa bija ietērpta apmetnī, kas apjozts ar garu siksnu, un sievietes formas bija apslēptas aiz vaļīgām ielocēm un kabatām, viņa jau gandrīz šķita esam viena no klana, jo izturējās līdzīgi citām sievietēm. Taču bez apmetņa maskējošajiem izspllējumiem viņas patiesās formas bija izteikts pretstats klana sievietēm. Atšķirībā no apaļīgās, gandrīz mucveidlgās ķermeņa uzbūves, kas bija raksturīga gan sievietēm, gan vīriešiem, Eila bija kalsna. Skatoties no sāniem, viņa bija slaida, izņemot ar pienu piebriedušās krūtis. Jostasvietā augums sašaurinājās, tad atkal izliecās, veidojot apaļīgus gurnus, bet kājas un rokas bija garas un taisnas. To nespēja apslēpt pat sarkanās un melnās svītras un riņķi, kas bija uzkrāsoti uz sievietes kailā ķermeņa.

Viņas sejai trūka izvirzītā žokļa, un ar savu nelielo degunu un augsto pieri tā likās vēl plakanāka, nekā tiem bija šķitis iepriekš. Tās biezie, gaišie mati, ieskaujot seju brīvi krītošos viļņos un sniedzoties līdz pusmugurai, uztvēra uguns atblāzmu un zeltaini mirdzēja; neparasti skaists vainags tādai neglītai, acīm redzami svešai jaunai sievietei.

Taču vēl pārsteidzošāks bija viņas garais augums. Nezin kā, viņai steidzoties ar saliektu muguru un šļūcošiem soļiem vai sēžot pie kāda vīra kājām, ļaudis nebija to agrāk pamanījuši. Eilai stāvot pretim burvjiem, tas bija acīm redzams. Noliekusi galvu, viņa raudzījās lejup uz Mogura pakausi. Eila bija garāka, daudz garāka par klana slaidāko vīru.

Mogurs veica virkni formālu kustību, izsaucot Garu aizsardzību, kuri vēl klīda to tuvumā. Tad Eila ielika sev mutē cietās, kaltētās saknes. Nebija viegli tās sakošļāt. Viņai nebija klana ļaužu garo zobu un spēcīgo, pamatīgo žokļu. Lai kā Iza bija viņu brīdinājusi nenorit ne druskas no sulām, kas veidojās tās mutē, viņa nespēja no tā izvairities. īstenībā Eila nemaz nezināja, cik ilgs laiks ir vajadzīgs, lai mīkstinātu saknes, bet šķita, ka viņa tikai gremoja un gremoja, un gremoja. Kad viņa beidzot izspļāva pēdējo sakošļāto masu, Eilai viegli reiba galva. Zāļu sieva maisīja, līdz šķidrums vecajā, svētītajā bļodā kļuva ūdeņaini balts, tad pasniedza to Gūvam.

Mācekļi gaidīja, kamēr viņa darbojās ar saknēm, katrs turot rokā pamatīgi ievilkušos velnābola tēju. Gūvs pasniedza Eilas doto bļodu ar balto šķidrumu Moguram, tad pacēla savu bļodu un sniedza to Eilai, tikmēr pārējie burvju mācekļi deva savējās bļodas savu klanu zāļu sievām. Tā bija apmaiņa graudā un vērtībā. Mogurs iedzēra malciņu šķidruma.

- Tas ir stiprs, - svētais vīrs ar slēptiem žestiem rādīja Gūvam. - Dod mazāk.

Gūvs pamāja un paņēma bļodu, tad piegāja pēc stāvokļa otrajam moguram.

Eila un zāļu sievas ar savām bļodām gāja klāt gaidošajām sievietēm un deva tām un vecākajām meitenēm iemalkot nedaudz šķidruma. Eila iztukšoja pēdējos savas bļodas atlikumus, bet viņai jau bija dīvaina, distancēta izjūta, it kā daļa no viņas būtu atdalījusies un noraudzītos no citas vietas. Dažas vecākās zāļu sievas paņēma koka bungas un sāka sist sieviešu dejas ritmus. Eila aizrautībā vēroja, kā cilājas kociņi, katram sitienam atskanot precīzi un skaidri. Norga klana zāļu sieva piedāvāja bļodveida bungas arī viņai. Eila ieklausījās ritmā, viegli pabungojot, tad nemanot iesaistījās spēlē.

Laiks pavisam bija zaudējis nozīmi. Pacēlusi galvu, Eila redzēja, ka vīri bija aizgājuši un sievietes griezās mežonīgā, brīvā, erotiskā azartā. Jaunajai zāļu sievai uznāca vēlme tām piebiedroties, viņa nolika bungas zemē un noskatījās, kā tās apgāžas un vairākas reizes apveļas, pirms apstājas. Eilas uzmanību saistīja instrumenta bļodveida forma. Tā viņai atgādināja par Izas bļodu, seno, dārgo relikviju, kas viņai bija uzticēta. Viņa atcerējās, kā bija lūkojusies baltajā, ūdeņainajā šķidrumā, maisot ar pirkstu uz riņķi un atkal uz riņķi. "Kur ir Izas bļoda?" viņa iedomājās. "Kas ar to notika?" Eila domāja par bļodu, uztraucās par to aizvien vairāk, šī doma bija apsēdusi viņu.

Viņai parādījās Izas tēls un acis sasprāga asaras. "Izas bļoda. Esmu pazaudējusi Izas bļodu. Viņas skaisto, veco bļodu. Ko Izai nodevusi viņas māte un viņas mātesmāte, un mātes mātesmāte." Iztēlē viņa redzēja Izu un aiz tās vēl vienu Izu, un vēl vienu, un vēl vienu; zāļu sieva aiz zāļu sievas bija sastājušās rindā aiz Izas, izgaistot senatnīgā, neskaidrā pagātnē, katra turēja rokās svētītu, balti krāsotu bļodu. Sievietes izgaisa, un viņas iztēles acs apstājās pie bļodas. Tad pēkšņi bļoda ieplīsa un tieši vidū sadalījās uz pusēm. "Nē! Nē!" Spalgais kliedziens atskanēja tās prātā. Viņa bija ārkārtīgi satraukta. "Izas bļoda, man jāatrod Izas bļoda!"

Eila klupšus krišus devās projām no sievietēm un nedrošiem soļiem tuvojās alai. Likās, ka ir pagājusi vesela mūžība. Viņa rakņājās pa kaula šķīvjiem un koka bļodām ar tajās piekaltušajām dzīru atliekām, meklējot dārgo trauku. Sievietes uzmanību piesaistīja alas ieeja, kuru vāji izgaismoja lāpas tās iekšienē, un viņa nedrošiem soļiem devās tās virzienā. Pēkšņi ceļš tika aizšķērsots, tā bija iekļuvusi lamatās, sapinusies kāda raupja, spalvaina dzīvnieka pinekļos. Viņa palūkojās augšup un noelsās. Briesmīgs ģīmis ar plati pavērtu rīkli nolūkojās lejup uz viņu. Eila atkāpās un skriešus devās uz aicinošo alu. Alā, netālu no tās vietas, kur sieviete bija gaidījusi Mogura signālu, skatienu piesaistīja kaut kas balts. Viņa noiņetās ceļos, uzmanīgi pacēla Izas bļodu un šūpoja to rokās. Bļodas dibenā ap mīkstajām saknēm vēl skalojās pienaina šķidruma paliekas. "Tie nav izdzēruši visu. Esmu uztaisījusi par daudz. Es droši vien esmu uztaisījusi par daudz. Ko lai ar to daru? Es nevaru to liet ārā, Iza teica, ka to nedrīkst liet ārā. Viņa nevarēja man parādīt, tāpēc es pagatavoju par daudz, jo viņa nevarēja man parādīt. Es to pagatavoju nepareizi. Ja nu kāds ierauga? Tie nodomās, ka neesmu īsta zāļu sieva. Neesmu klana sieviete. Tie liks man aiziet. Ko lai es daru? Ko lai daru? Es to izdzeršu! Lūk, ko darīšu! Ja to izdzeršu, neviens neuzzinās." Eila pacēla bļodu pie lūpām un iztukšoja to sausu. Noslēpumainais dzēriens jau tāpat bija stiprs, bet saknes nelielajā šķidruma daudzumā piedeva tam daudz lielāku spēku. Sieviete devās otrās alas virzienā ar neskaidru domu noslēpt bļodu drošā vietā, taču viņa vēl nebija paspējusi sasniegt savu pavardu, kad dzēriens lika par sevi manīt.

Eilai pazuda orientēšanās spēja, tā nepamanīja, kā bļoda nokrīt zemē tūliņ aiz pavarda robežakmeniem. Viņa sajuta mutē sena, aizvēsturiska meža garšu: biezs, samircis smilšmāls, appelējis, satrunējis mežs, augsti koki ar lielām, lietū samirkušām lapām, milzīgas, gaļīgas sēnes. Alas sienas izpletās, atkāpjoties aizvien tālāk un tālāk. Viņa jutās kā kukainis, kas rāpo pa zemi. Acīs dūrās sīkas detaļas. Viņas skatiens saskatīja pēdas nospieduma kontūras, tā ieraudzīja katru vissīkāko akmentiņu, katru smilšu graudiņu. Ar acs kaktiņu Eila pamanīja kādu kustību un sāka vērot, kā zirneklis rāpjas augšup pa spožu zīda pavedienu, kas atmirdz lāpas gaismā.

Liesma hipnotizēja jauno sievieti. Viņa cieši lūkojās trīsuļojošajā, dancojošajā ugunī un vēroja, kā melni dūmi vijas augšup pret melnajiem griestiem. Viņa pagājās tuvāk lāpai, tad ieraudzīja vēl vienu. Eila devās pretim tās aicinošajai gaismai, bet, kad bija to sasniegusi, viņu aicināja vēl viena lāpa, tad vēl viena, ievilinot sievieti aizvien dziļāk alā. Jaunā sieviete nepamanīja, kā lāpu liesmas pārvērtās par nelielu akmens lampu liesmiņām, kas bija novietotas tālu cita no citas, un arī viņu neviens nepamanīja, kad tā paslīdēja garām lielai iekštelpai, pilnai ar dziļā transā iegrimušiem vīriem, un mazākai telpai, kurā atradās pieauguši zēni, kurus savukārt vecākie mācekļi ievadīja ceremonijā, sniedzot tiem nojausmu par pieauguša vīrieša pieredzi.

Ar vienu vienīgu nodomu viņa gāja aizvien uz priekšu pie katras nākamās mazās liesmiņas, vienīgi lai tiktu aizvilināta tālāk pie nākamās. Gaismas veda sievieti cauri šaurām ejām, kas pārgāja lielās telpās un tad atkal sašaurinājās. Viņa klupa uz nelīdzenās grīdas, taustoties pēc drēgnajām klints sienām, kas riņķoja ap to. Viņa iegriezās kādā ejā un tās otrā galā ieraudzīja lielu, sārtu spīdumu. Eja bija neticami gara; tā veda uz priekšu un uz priekšu veselu mūžību. Bieži viņai šķita, ka redz sevi no liela attāluma, tenterējot pa vāji apgaismotu tuneli. Sieviete juta, kā prāts vēl vairāk attālinās dziļā, melnā tukšumā, viņa zaudēja dūšu bezgalīgās nekurienes priekšā, lai gan visiem spēkiem centās no tās izrauties.

Beidzot viņa tuvojās gaismai tuneļa galā un ieraudzīja sēžam aplī vairākus tēlus. Kāda piesardzības instinkta dēļ, kas bija paslēpies dziļi tās narkotiku aptumšotajā prātā, viņa apstājās netālu no hipnotizējošām liesmām un paslēpās aiz akmens pīlāra. Apgaismotajā telpā desmit moguru bija dziļi iegrimuši rituālā. Tie bija iesākuši ceremoniju, kas aptvēra visus klanu vīrus, un atstājuši mācekļus, lai tie to pabeigtu, bet paši bija iegājuši dziļākajā svētnīcā, lai veiktu tik slepenus rituālus, kuros nedrīkstēja piedalīties pat mācekļi.

Katrs no vīriem, tērpies lāčādā, sēdēja aiz alu lāča galvaskausa. Sienu nišas rotāja vēl citi galvaskausi. Riņķa vidū atradās apmatots priekšmets, kuru Eila sākumā nepazina. Taču, kad saprata, kas tas ir, vienīgi narkotiku izraisītais apstulbums atturēja viņu no ldiedziena. Tā bija Gorna nocirstā galva.

Šausmās fascinēta, Eila vēroja, kā Norga klana mogurs pasniedzas pēc galvas, apgriež to otrādi un ar akmens palīdzību paplašina forā- men magnum - mugurkaula lielo atveri. Bija redzama Gorna smadzeņu želejveidlgā masa. Burvis nerunājot izdarīja dažas kustības virs galvas, tad pasniedzās, lai no atveres izrautu gabalu mīksto audu. Viņš turēja rokā trīcošo masu, tikmēr nākamais mogurs sniedzās pēc smadzenēm. Pat savā apstulbumā Eilu pārņēma dziļš riebums, taču viņa palika kā iemieta zemē, kamēr katrs burvis iegremdēja roku šaušalīgajā galvā un izvilka smadzeņu devu, kas piederēja alu lāča nogalinātajam vīram.

Spējš, neapturams reibonis noveda Eilu līdz dziļā tukšuma robežai. Viņa norija siekalas, lai apslāpētu nelabumu. Izmisumā viņa centās noturēties bezdibeņa malā, taču, ieraudzījusi lielos, svētos klanu vīrus pieliekam rokas pie mutēm un ēdam Gorna smadzenes, viņa laidās lejā. Kanibālisma akts ierāva Eilu melnā tukšuma bezdibeni.

Viņa kliedza bez skaņas, nespējot pati sevi dzirdēt. Viņa nespēja redzēt, nespēja just, tai nebija nekādu izjūtu, tomēr viņa zināja. Viņa nebija ieslīgusi prātu aptumšojošā miegā. Bezdibenim piemita vēl kāda īpašība, šausminoša, tukša īpašība. Bailes. Viņu sagrāba visu aptverošas bailes. Viņa cīnījās, lai atgrieztos, klusībā sauca pēc palīdzības, taču tika vilkta vienīgi vēl dziļāk. Viņa sajuta kustību, kuru īstenībā nevarēja sajust, jo aizvien ātrāk un ātrāk krita dziļajā, melnajā bezgalībā, nebeidzamajā aukstajā tukšumā.

Pēkšņi bezkustlgā kustība palēninājās. Eila sajuta kņudošu sajūtu smadzenēs, prātā, un pretēju grūdienu, kas lēnām vilka to ārā pāri malai, ārā no bezgalīgā cauruma. Viņa sajuta svešas emocijas, emocijas, kas nepiederēja viņai. Visspēcīgākā bija mīlestība, taču tai bija piejauktas lielas dusmas un lielas bailes, un pēkšņi - ziņkāres piesitiens. Šokā viņa saprata, ka viņas galvā ir Mogurs. Viņa sajuta tā domas savā prātā, viņa jūtas kopā ar savām emocijām. Šai izjūtai piemita izteikti fiziska kvalitāte, drūzmēšanās sajūta bez nepatīkamajām blakusizjūtām, drīzāk kā pieskāriens, kas ir tuvāks par fizisko pieskārienu.

Saknes no Izas sarkanās somas, kas izmainīja cilvēka prātu, pastiprināja klana dabisko dziņu. Klanu ļaužu instinkti bija attīstījušies un pārveidojušies par atmiņu. Bet atmiņa, iesniedzoties tālu senatnē, pārvērtās, kļuva par rases atmiņu. Klanu ļaužu rases atmiņas bija līdzīgas; un, saasinot uztveri, tie spēja vienoties savās identiskajās atmiņās. Mācītie moguri ar apzinātu piepūli bija attīstījuši savu dabisko dziņu. Tie visi zināmā mērā spēja vadīt kopējās atmiņas, bet Mogurs bija dzimis ar unikālām spējām.

Viņš ne tikai spēja pievienoties atmiņām un vadīt tās, viņš spēja uzturēt šo saiti netraucētu, domām plūstot cauri laikam no pagātnes uz tagadni. Mogura klana vīriem bija bagātākas, pilnvērtīgākas savstarpējās rituāla attiecības, nekā tas bija citos klanos. Bet ar trenētajiem moguru prātiem viņš spēja radīt telepātisko saikni ar pašiem sākumiem. Caur viņu vīsi moguri sasniedza vienotību, kas bija daudz ciešāka un apmierinājumu dodošāka nekā fiziskā vienotība, - tā bija garu saskaršanās. Baltais šķidrums no Izas bļodas, kas bija saasinājis maņas un atvēris burvju prātus Moguram, bija ļāvis tā īpašajām spējām radīt simbiozi ari ar Eilas prātu.

Traumējošās dzemdības, kas skāra izkropļotā vīra smadzenes, bija bojājušas tikai to daļu, kas attiecās uz fiziskajām spējām, nevis jūtīgo, pārmērīgi attīstīto psihi, kas piešķīra viņam milzīgas spējas. Tomēr kroplais vīrs bija savas sugas galējais produkts. Vienīgi viņā daba bija gājusi to ceļu, kas klaniem bija nolikts kā turpmākais. Nevarēja būt vairs tālākas attīstības bez būtiskām izmaiņām, un klanu cilvēku īpašības vairs nebija pielāgojamas. Tāpat kā milzīgais radījums, kuru tie pielūdza, un daudzi citi, kas dzīvoja kopā ar viņiem šajā vidē, tie nebija spējīgi pārdzīvot radikālas izmaiņas.

Cilvēku rase ar pietiekamu sociālo apziņu, lai rūpētos par vājajiem un ievainotajiem, ar pietiekamu garīgo apziņu, lai apglabātu mirušos un pielūgtu savu lielo totēmu, cilvēku rase ar apjomīgām smadzenēm, bet bez pieres daivām nespēra lielus soļus uz priekšu, neuzrādīja tikpat kā nekādu progresu gandrīz simts tūkstoš gados un bija nolemta aiziet pa to pašu ceļu, pa kuru aizgāja pinkainais mamuts un lielais alu lācis. Viņi to nezināja, bet viņu dienas uz zemes bija skaitītas, viņi bija lemti iznīcībai. Krebā viņi bija sasnieguši sava ceļa galu.

Eilas sajūtas līdzinājās svešu asiņu straumes spēcīgai pulsācijai, kas tai tika uzspiesta. Lielā burvja varenais prāts pētīja viņas svešās smadzeņu krokas, cenšoties atrast, kur aizķerties. Saderība bija nepilnīga, tomēr viņš atrada līdzīgus kanālus un tur, kur tādu nebija, taustījās pēc alternatīvām, un veidoja sakarības tur, kur bija vienīgi tendences. Pēkšņā apskaidrībā Eila saprata, ka tas ir Krebs, kas izveda to no bezdibeņa; vēl vairāk, viņš neļāva pārējiem moguriem, kas ari bija savienoti ar Moguru, uzzināt, ka arī viņa ir šeit. Eila varēja sajust vienīgi tā saistību ar moguriem, taču viņa nespēja tos visus sajust pati. Tie arī zināja, ka viņš ir savienojies vēl ar kādu - vai kaut ko -, bet tiem pat sapņos nerādījās, ka tā būtu Eila.

Un tajā brīdī, kad Eila saprata, ka Mogurs viņu ir izglābis un vēl aizvien to sargā, viņa apjauta dziļo godbijību, ar kādu burvji bija nodevušies kanibāliskajam aktam, kas viņā bija iedvesis tādu riebumu. Viņa nebija sapratusi, viņa nevarēja zināt, ka tā bija savienošanās. Klanu Sapulces iemesls bija ļaužu satuvināšana, lai padarītu tos par vienu klanu. Bet klans bija kaut kas vairāk nekā šeit ieradušies desmit klani. Visi zināja par ldaniem, kas dzīvoja pārāk tālu, lai spētu atceļot uz šo pulcēšanos; tie devās uz klanu Sapulcēm, kas atradās tuvāk viņu alām. Bet tie vienalga piederēja pie Lielā klana. Visiem klana ļaudīm bija kopējs klana mantojums, un viņi to atcerējās, un jebkuri rituāli, kas notika jebkurā Sapulcē, visiem bija vienādi nozīmīgi. Burvji ticēja, ka spēj dot labumu klaniem. Tie uzņēma jaunā vīrieša, kurš ceļoja kopā ar Ursus Garu, drosmi. Un, tā kā šie vīri bija moguri ar īpašām smadzeņu spējām, tieši viņi spēja sadalīt šo drosmi visiem pārējiem.

Tas bija iemesls Mogura dusmām un viņa bailēm. Saskaņā ar senām tradīcijām vienīgi vīriešiem bija ļauts piedalīties klanu ceremonijās.

Sekas tam, ka kāda sieviete kaut vai noskatījās vienkāršā ceremonijā, ko veica kāds no klaniem, klanam bija liktenīgas. Bet šī nebija vienkārša ceremonija. Šai ceremonijai bija liela nozīme attiecībā uz visu Lielo klanu. Eila bija sieviete; viņas klātbūtne varēja nozīmēt tikai vienu - neizbēgamu, neglābjamu nelaimi un postu tiem visiem.

Un viņa pat nebija klana sieviete. Mogurs to tagad apjauta pavisam droši un ilgāk vairs nespēja noliegt. No tā mirkļa, kad viņš sajuta sievietes klātbūtni, viņš zināja, ka tā nepieder pie klana. Tikpat ātri viņš saprata ari viņas klātbūtnes sekas, bet bija jau par vēlu. Tās bija nepielūdzamas, un viņš zināja ari to. Taču sievietes noziegums bija tik liels, ka Mogurs neatskārta, ko lai ar viņu iesāk; pat ar nāves lāstu nepietiktu. Pirms viņš ko izlēma, Krebs gribēja uzzināt kaut ko vairāk par viņu un caur viņu par Citiem.

Viņš bija pārsteigts, sajūtot Eilas saucienu pēc palīdzības. Citi bija atšķirīgi, bet vajadzēja taču būt ari kaut kam lldzigam. Krebs juta, ka viņam tas jāuzzina klana dēļ, un burvja ziņkāre bija lielāka, nekā moguram parasts. Eila vienmēr bija to interesējusi; viņš gribēja zināt, kas Citu sievieti padara atšķirīgu. Mogurs nolēma veikt eksperimentu.

Iespiedies visdziļākajās smadzeņu krokās, varenais svētais virs - vadot deviņu viru atmiņas, kas pieskaņojās viņa smadzenēm un labprāt pieņēma tās, un atsevišķi vēl vienas, kuras bija līdzīgas un tomēr atšķirīgas, - veda tos visus atpakaļ uz pirmsākumiem.

Eila atkal izbaudīja aizvēsturisko mežu, tad juta, kā tas pārvēršas siltā sāli. Viņas iespaidi nebija tik skaidri kā viss pārējais - tie bija kas jauns; šī dzīves rītausmas esamība un atcerēšanās process, un viņas atmiņas par to nāca no zemapziņas un bija miglainas. Tomēr paši dziļākie, agrākie līmeņi saskanēja. "Sākums ir tas pats," Mogurs nodomāja. Eila apjauta savu šūnu individualitāti un sajuta, kā tās dalījās un pārvērtās siltos, barojošos ūdeņos, kas plūda viņā. Tās auga un dalījās, un dažādojās, un kustībai bija mērķis. Pārvērtības un dzīves mīkstās pulsācijas sacietēja, pieņēma veidolu un formu.

Vēl viena pārvērtība, un viņa iepazina pirmās gaisa eksplozijas sāpes, ko elpoja radījumi jaunajā elementā. Atkal pārvērtība, un bagātīga smilšmāla zeme un jaunas dzīvības zaļums, un slēpšanās alās no visu iznicinošiem briesmoņiem. Pārvērtība un drošības izjūta, sasniedzot lielu zaru šķērsām pāri aizai, un pēkšņi kaltējošs karstums un sausums, kas viņu nes atpakaļ pie jūras krasta. Pārvērtība un iztrūkstoša posma pēdas, kas pazudušas jūrā; pārvērtība, kas palielinājusi tās formu un norāvusi kažoku, un izmainījusi apveidus, un pametusi viņas brālēnus un māsīcas aiz sevis, lai atgrieztos pie iepriekšējās plūdlīniju formas, tomēr vēl aizvien elpojošas gaisu un sūcošas pienu.

Un nu viņa jau staigā uz divām pakaļkājām, atbrīvojot priekškājas, ļaujot tām darboties un ar acim pārredzēt tālāku apvārsni, un tad - smadzeņu pieres daivu rašanās. Viņa nošķīrās no Mogura, sākot iet pa citu ceļu, tomēr ne tik tālu, lai viņš tai nespētu sekot pa savu, gandrīz paralēlo ceļu. Viņš pārtrauca kontaktu ar pārējiem, taču tie bija jau pietiekami tālu, lai paši turpinātu ceļu. Šā vai tā, bija jau gandrīz laiks šķirties.

Tikai viņi vien palika saistīti - Alu Lāča klana vecais virs un Citu jaunā sieviete. Viņš vairs nevadīja, tomēr vēl sekoja, un ne vien viņš sekoja Eilas ceļam, bet ari viņa sekoja Moguram. Viņa redzēja, kā zemes siltums pārvēršas ledū; tas bija vēl dziļāks un stindzinošāks nekā ledus viņu laikā. Tā bija zeme kaut kur tālu telpā un laikā, tālu rietumos, viņa sajuta to netālu no lielās jūras, kas bija daudz reižu lielāka nekā tā, kas apņēma viņu pussalu.

Viņa redzēja alu, lielā burvja senča mājas, kāda senča, kas ļoti līdzinājās Moguram. Tā bija neskaidra aina, tā vīdēja pāri bezdibenim, kas šķira viņu rases. Ala atradās stāvā sienā, kas bija vērsta pret upi un līdzenu klajumu. Klints virsotnē bija skaidri saskatāms milzīgs akmens. Tā bija gara, nedaudz plakana akmens kolonna, sasvērusies pāri kraujai, it kā Ieritot noķerta un sasalusi uz vietas. Šis akmens bija no citas vietas, no atšķirīga materiāla, neparasts, trakojošo ūdeņu un plūstošās zemes pārvietots, līdz beidzot atradis vietu klints galā, kurā atradās ala. Aina izgaisa, taču atmiņu par to Eila saglabāja.

Uz mirkli viņu pārņēma neizsakāmas skumjas. Tad viņa palika viena. Mogurs vairs nespēja sekot. Viņa atrada ceļu atpakaļ pie sevis un aizgāja vēl nedaudz tālāk. Viņa atkal uz īsu mirkli ieraudzīja alu, tai sekoja mulsinošs ainavu kaleidoskops, kas izkārtojās nevis kā dabas nejaušības, bet gan regulārā rakstā. Kastēm līdzīgi veidojumi, kas slējās no zemes, un garas akmens lentes stiepās uz visām pusēm, pa kurām lielā ātrumā rāpoja dīvaini dzīvnieki; milzīgi putni lidoja bez spārnu vicināšanas. Tad vēl kādas ainas, tik savādas, ka viņa nespēja tās izprast. Tas notika acumirklī. Viņas skrējienā uz tagadni atgadījās neliels šāviens garām, neliels šķēpa metiens aiz viņas laika, tikai tur, kur viņu atkal varētu skart pārvērtība. Un tad viņas prāts atkal bija skaidrs, un viņa palūkojās no kolonnas aizsega uz desmit vīriem, kas sēdēja aplī.

Mogurs skatījās uz viņu, un Eila ieraudzīja tā dziļajās, brūnajās acīs skumjas, ko bija sajutusi. Viņš bija neatlaidīgi virzījies pa neizdzēšamām viņas prāta takām, takām, kas ļāva tai ieskatīties nākotnē, bet Krebs nespēja iet pa savas nākotnes takām. Kamēr Eila ielūkojās, kas notiek tur tālāk, viņš uztvēra kādu mirkli, bet tas nebija nākotnes mirklis, tā bija nākotnes izjūta. Viņas nākotnes, nevis viņa. Mogura apjausma par šo jēdzienu bija nepilnīga, taču viņš saprata tās iespējas un bailēs nodrebēja nākotnes priekšā.

Krebs tikpat kā nespēja veidot abstrakcijas. Vienīgi ar lielu piepūli viņš prata skaitīt nedaudz pāri divdesmit. Viņam nebija lemta lēcienveida attīstība, viņu nepārņēma ģeniālas atklāsmes mirkļi. Mogurs zināja, ka viņa prāts ir krietni varenāks par viņas prātu; varbūt daudz izglītotāks. Taču viņa ģēnijam bija citāds raksturs. Viņš spēja identificēties ar savu sākumu un viņas sākumu. Viņš spēja atcerēties vairāk un labāk nekā jebkurš cits no viņa mūžsenā klana. Viņš pat spēja likt atcerēties Eilai. Taču sievietē viņš sajuta jaunību, jaunākas formas vitalitāti. Eilā atkal bija notikusi pārvērtība, bet viņā ne.

- Ej ārā! - Eila salēcās, izdzirdusi tā skarbo pavēli, pārsteigta, ka Krebs bija runājis tik skaļi. Tad viņa saprata, ka viņš vispār nebija runājis. Viņa bija to jutusi, nevis dzirdējusi. - Ej ārā no alas! Ātri! Ej tūliņ ārā!

Viņa izsprāga no slēptuves un skriešus metās projām pa eju. Dažās akmens lampās sūnu degļi jau bija izplēnējuši, citas sprakšķēja un taisījās dzist. Tomēr gaismas vēl bija pietiekami, lai saskatītu ceļu. No iekšējām alām, kur visi vīri un zēni jau gulēja dziļā miegā, nebija dzirdama ne mazākā skaņa. Eila nonāca līdz lāpām, dažas no tām jau pilēja, un beidzot viņa izskrēja ārā no alas.

Vēl bija tumšs, tomēr jau sāka trīsuļot viegla gaismas atblāzma. Eilas prāts bija skaidrs, nebija ne pēdas no spēcīgajām zālītēm, taču viņas spēki bija galā. Viņa ieraudzīja zemē izstiepušās sievas, attīrījušās un bez spēka, un apgūlās blakus Ubai. Viņa vēl aizvien bija kaila, taču nemanīja rīta dzestrumu vairāk kā pārējās kailās guļošās sievas.

Kad Mogurs nonāca līdz alas izejai pēc tam, kad daudz lēnāk bija tai sekojis, Eila jau gulēja dziļā miegā. Viņš piekliboja pie tās un skatījās uz sievietes sapinkātajiem gaišajiem matiem, tikpat izteikti atšķirīgiem no pārējo sievu matiem kā pati Eila, un liels smagums uzgūla viņa sirdij. Viņam nevajadzēja ļaut tai aiziet. Viņam vajadzēja to izvest vīru priekšā un likt, lai viņu nogalina - tur un uzreiz par tās izdarīto noziegumu. Bet kāds no tā būtu labums? Tas nebūtu novērsis nelaimi, ko bija piesaukusi viņas klātbūtne, tas nebūtu atcēlis postu, kas Lielajam klanam būs jāizcieš. Kāds labums būtu no viņas nāves? Eila bija tikai viena, un tieši viņu Krebs mīlēja.

25

Gūvs iznāca no alas, samirkšķināja un izberzēja acis spožajā rīta saulē un izstaipījās. Viņš pamanīja Moguru sēžam sakumpušu pār baļķi un raugāmies zemē. "Tik daudzas lampas un lāpas ir izdegušas," viņš nodomāja, "kāds varēja nepareizi nogriezties un apmaldīties. Es pavaicāšu Moguram, vai nevajag piepildīt lampas un uzlikt jaunas lāpas." Māceklis apņēmīgi devās pie burvja, taču apstājās, ieraudzījis vecā vīra pārvērsto seju un izmisumā sagumušos plecus. "Varbūt labāk viņu netraucēšu, es vienkārši to izdarīšu."

"Mogurs kļūst vecs," Gūvs nodomāja, iegājis atkal alā ar lāča tauku maisiņu, jauniem degļiem un papildu lāpām. "Es vienmēr aizmirstu, cik viņš patiesībā ir vecs. Ceļš uz šejieni viņam bija grūts, un ceremonijas paņem daudz enerģijas. Un vēl taču priekšā ir ceļš mājup. Savādi," jaunais vīrietis samulsa, "es nekad agrāk nebiju iedomājies, ka viņš ir vecs."

Vēl daži vīri iznāca no alas, berzējot samiegojušās acis, un blenza uz kailajām sievietēm, kas šur un tur bija apgūlušās zemē. Vīri brīnījās - kā viņi to vienmēr darīja -, kas tās tik ļoti būtu varējis nogurdināt. Pirmās sievietes pamodās, pieskrēja un paķēra savus apmetņus, tad pamodināja pārējās, pirms no alas bija iznākuši pārāk daudz vīru.

-    Eila, - Uba modināja, purinot sievieti, - Eila, mosties!

-    Mmmmhm, - Eila murmināja un pagriezās uz otriem sāniem.

-     Eila! Eila! - Uba atkal sauca, purinot viņu stiprāk. - Ebra, es nevaru viņu pamodināt.

-     Eila! - sieviete sauca vēl skaļāk, spēcīgi to purinādama. Eila atvēra acis un centās parādīt atbildi, tad atkal tās aizvēra un saritinājās ciešā kamoliņā.

-    Eila! Eila! - Ebra atkārtoja. Jaunā sieviete atkal atvēra acis.

-    Ej iekšā alā un izgulies, Eila! Tu nevari te palikt. Vīri jau mostas, - Ebra norīkoja.

Jaunā sieviete meimuroja uz alu. Pēc mirkļa viņa jau bija atkal ārā, pilnīgi atmodusies, taču bez mazākās asins piles sejā.

-    Kas noticis? - Uba pamāja. - Tu esi pavisam bāla. Tu izskaties tā, it kā būtu ieraudzījusi garu.

-    Uba. Ak, Uba! Bļoda… - Eila sakņupa zemē un paslēpa seju rokās.

-    Bļoda? Kāda bļoda, Eila? Es nesaprotu.

-    Tā ir saplīsusi, - Eilai izdevās parādīt žestu.

-    Saplīsusi? - Ebra pārprasīja. - Kāpēc tu tā satraucies par saplēstu bļodu? Tu taču vari uztaisīt citu.

-     Nē, es nevaru. To ne. Tā ir Izas bļoda, to viņa dabūja no savas mātes.

-    Mātes bļoda? Mātes ceremoniju bļoda? - Uba pārprasīja ar pārvērstu seju.

Senās relikvijas sausais, trauslais koks bija zaudējis visu elastību pēc lietošanas tik daudzās paaudzēs. Zem baltā krāsojuma jau bija radusies plaisa mata biezumā, taču netika pamanīta. Trieciens, kas radās, tai izkrītot no Eilas rokām uz alas cietās akmens grīdas, bija bijis pārāk liels. Tā bija pārplīsusi uz pusēm. Eila nemanīja, ka Krebs pacēla skatienu, viņai izsteidzoties no alas. Apziņa, ka dārgā bļoda ir saplīsusi, piešķīra viņa domām baisu liktenīgumu. "Tas saskan. Vairs nekad netiks izmantota šo sakņu maģija. Es vairs nekad tās nelietošu savās ceremonijās un nemācīšu Gūvam, kā tās tika izmantotas agrāk. Klans aizmirsīs par tām." Vecais, kroplais vīrs smagi atspiedās pret nūju un pieslējās kājās, sajūtot sāpes artrīta pārņemtajās locītavās. "Esmu pietiekami ilgi sēdējis vecās alās; ir laiks Gūvam pārņemt lietas. Viņš vēl ir par jaunu, bet es esmu pārāk vecs. Ja es viņu pasteidzināšu, pēc gada vai diviem viņš var būt gatavs. Iespējams, viņam vajadzēs tādam būt. Kas to zina, cik ilgi es vēl izvilkšu?"

Brūns pamanīja acīm redzamās izmaiņas vecajā burvī. Viņš nodomāja, ka Mogura depresiju būs izraisījis dabiskais atslābums pēc satraukuma, jo sevišķi tāpēc, ka šī būs viņa pēdējā klanu Sapulce. Lai nu kā, Brūns bija norūpējies, kā viņš pārcietīs ceļojumu mājup, un bija pārliecināts, ka mogurs palēninās viņu ceļojumu. Brūns nolēma izvest savus vīrus vēl pēdējo reizi medībās un tad apmainīt svaigo gaļu pret daļu no saimnieku klana pārtikas krājumiem, lai papildinātu savējos atceļam.

Pēc medībām Brūns steidzināja mājup. Daži klani jau bija aizgājuši. Kad dzīres bija beigušās, viņa domas atgriezās mājās un pie alā palikušajiem ļaudīm, bet viņš bija labā noskaņojumā. Izaicinājums viņa stāvoklim vēl nekad nebija bijis tik liels, bet tas vēl jo vairāk ļāva priecāties par uzvaru. Viņš bija apmierināts ar sevi, apmierināts ar klanu un apmierināts ar Eilu. Viņa izrādījās laba zāļu sieva; viņš to jau agrāk bija ievērojis. Kad kāda dzive tika apdraudēta, viņa aizmirsa par visu citu tāpat kā Iza. Brūns zināja, ka Mogurs bija palīdzējis pārliecināt pārējos burvjus, tomēr Eila pierādīja savu prasmi pati, izglābjot jaunā mednieka dzīvību. Savainotais virs ar sievu tagad paliks pie saimnieku klana, līdz būs tiktāl atlabis, lai spētu ceļot, droši vien ari pārziemos pie viņiem.

Mogurs nekad nepieminēja Eilas slepeno apciemojumu nelielajā telpā alas dziļumā - izņemot vienu reizi. Torit viņa saiņoja lietas, gatavojās, lai dotos ceļā, kad otrajā alā iešļūca Krebs. Viņš bija vairījies no Eilas, un tas sāpināja sievieti, kas viņu mīlēja. Ieraudzījis jauno sievieti, Krebs pēkšņi apstājās un pagriezās, lai dotos projām, bet viņa to aizkavēja, pieskrienot klāt un apsēžoties tam pie kājām. Mogurs palūkojās lejup uz sievietes noliekto galvu, dziļi nopūtās un viegli uzsita tai pa plecu.

Eila pacēla galvu un bija pārsteigta, cik stipri Krebs šajās dažās dienās bija novecojis. Neglītā rēta un ādas stērbele, kas klāja tukšo acs dobumu, bija sačokurojusies un iekritusi dziļāk izvirzīto uzacu loku ēnā. Sirmā bārda ļengani nokarājās gar izbīdīto žokli, un viņa zemo, atpakaļ atvirzīto pieri vēl vairāk izcēla atglausto matu līnija, tomēr tās bija bezgalīgās skumjas viņa vienīgajā, ūdeņainajā, tumši brūnajā aci, kas Eilu uztrauca visvairāk. Ko viņa tam bija nodarījusi? Viņa dedzigi vēlējās, kaut varētu atsaukt atpakaļ savu gājienu alā tajā naktī. Līdzjūtība, ko viņa sajuta pret Krebu, redzot tā augumu mokoties sāpēs, nebija nekas salīdzinājumā ar izmisumu, kas to pārņēma, viņai iedomājoties par Mogura dvēseles sāpēm.

-    Kas ir, Eila? - viņš pamāja.

-    Mogur, es… es… - viņa stostījās, tad steidzīgi turpināja. - Ak, Kreb, es nevaru izturēt, ka tev tik ļoti sāp. Ko lai es daru? Es iešu pie Bruņa, ja tu vēlies, es darīšu visu, ko tu teiksi. Tikai pasaki man, ko lai es daru.

"Ko gan tu vari darīt, Eila," viņš domāja. "Vai vari mainīt to, kas tu esi? Vai vari padarīt par nebijušu postu, ko sagādāji? Klans mirs, paliksi vienīgi tu un tev līdzīgie. Mēs esam seni ļaudis. Mēs ievērojām savas tradīcijas, godājām garus un Lielo Ursu, bet nu tas mums ir beidzies, cauri. Varbūt tam tā ir jānotiek. Varbūt tā nemaz nebiji tu, Eila, bet tev līdzīgie. Vai tāpēc tevi atveda pie mums? Lai pastāstītu man? Zeme, ko mēs pametam, ir skaista un bagāta; tā deva mums visu nepieciešamo visu to paaudžu laikā, kamēr dzīvojām. Kādu to tu pametīsi, kad pienāks tava kārta? Ko gan tu vari darīt?"

-    Ir viena lieta, ko tu vari darīt, Eila, - Mogurs lēni pamāja, uzsverot katru kustibu. Viņa acis kļuva aukstas. - Tu nekad vairs to nedrīksti pieminēt.

Viņš izslējās, cik vien taisni atļāva tā vienīgā kāja, cenšoties pārāk neatspiesties pret nūju. Tad ar visu lepnumu, kādu vien spēja savākt sevi un savos ļaudis, viņš cienīgi pagriezās un izgāja no alas.

-    Broud!

Jaunais vīrietis piegāja pie vira, kas to bija sveicinājis. Bruņa klana sievietes steidzās sagatavot rīta maltīti, vīri plānoja doties ceļā tūliņ pēc ēšanas un izmantoja pēdējo izdevību, lai aprunātos ar ļaudim, kurus tie atkal nesatiks septiņus gadus. Dažus no tiem viņi nekad vairs nesastaps. Viņi kavējās pie brīnišķīgās Sapulces sīkumiem, cenšoties tīkamo kaut nedaudz paildzināt.

-     Šoreiz tev labi veicās, Broud, un līdz nākamajai Sapulcei tu jau būsi vadonis.

-     Nākamajā reizē ari tev var klāties tikpat labi, - Brouds žestikulēja, aiz lepnuma piepūties. - Mums vienkārši paveicās.

-Jums tiešām veicās. Jūsu klans ir pirmais, jūsu mogurs ir pirmais, pat jūsu zāļu sieva ir pirmā. Vai zini, Broud, jūs varat būt laimīgi, ka jums ir tāda Eila. Nav daudz zāļu sievu, kas uzdrošinātos izglābt mednieku no lāča.

Brouds nemanāmi saviebās, tad, ieraudzījis Vordu, piegāja pie tā.

-    Vord! - viņš uzsauca, pamājis sveicienu. - Šoreiz tev labi veicās. Es biju priecīgs, ka viņi izvēlējās tevi, nevis Nūzu. Viņš bija labs, taču tu visādā ziņā biji labāks.

-     Bet tu biji pelnījis pirmo vietu, Broud. Tu esi arī labs skrējējs. Visam jūsu klanam pienākas tā vieta; pat jūsu zāļu sieva ir vislabākā, lai gan sākumā es šaubījos. Viņa būs laba zāļu sieva tavā tuvumā, kad kļūsi par vadoni. Es vienīgi ceru, ka viņa neizaugs vēl garāka. Starp mums runājot, jūtos savādi, kad man jāskatās uz sievieti augšup.

-Jā, tā sieviete ir pārāk gara, - Brouds stīvi atbildēja.

-     Bet kāda tam nozīme, ja vien viņa ir laba zāļu sieva, vai ne?

Brouds tikko manāmi palocīja galvu, tad pamāja, ka sarunu ir beidzis, un devās projām. "Eila, Eila, man jau tā Eila ir apnikusi," viņš nodomāja, dodoties pāri klajumam.

-     Broud, gribēju tevi satikt, pirms esat aizgājuši, - Broudu pusceļā uzrunāja kāds virs, nākot tam pretim. - Vai zini, manā klanā ir sieviete, kuras meita ir tāpat deformēta kā jūsu zāļu sievas dēls. Es runāju ar Bruņu, un viņš piekrita to pieņemt, tomēr vadonis vēlējās, lai es aprunājos ar tevi. Tu droši vien līdz tam būsi kļuvis par vadoni. Māte ir apsolījusies uzaudzināt to meiteni par labu sievieti, kas būtu pirmā klana un pirmās zāļu sievas dēla cienīga. Tev taču nav nekas iebilstams, vai ne, Broud? Tā būtu loģiska savienība.

-     Nē, - Brouds strupi pamāja un apsviedās apkārt uz papēža. Ja viņš nebūtu bijis tik nikns, iespējams, būtu iebildis, taču viņam nebija vēlēšanās uzsākt diskusijas par Eilu.

-    Starp citu, tas bija labs skrējiens, Broud.

Jaunais vīrs neredzēja izteikto piezīmi, viņš jau bija pagriezis muguru. Soļojot uz alu, viņš sastapa divas sievietes, dedzīgi iegrimušas sarunā. Brouds zināja, ka viņam ir jānovēršas, lai neredzētu, par ko viņas runā, bet viņš tikai lūkojās uz priekšu, izliekoties tās nemanām.

-     …es tikai nespēju noticēt, ka viņa ir klana sieviete, un pēc tam, kad ieraudzīju viņas bērnu… Bet kā viņa piegāja Ursum tieši klāt, tā, it kā viņa piederētu pie saimnieku klana, nebaidoties ne no viņa, ne no viena cita. Es to nebūt spējusi.

-     Es kādu brīdi sarunājos ar viņu, viņa patiesi ir jauka, un viņa izturas pavisam normāli. Es tikai nespēju nobrīnīties: vai tu domā, ka viņa jelkad atradīs sev vīru? Viņa ir tik gara, kurš vīrs gan gribēs, ka sieva ir garāka par pašu? Kaut arī viņa ir augstākā līmeņa zāļu sieva.

-    Kāds man stāstīja, ka viens klans esot viņu noskatījis, tikai nebija laika visu izplānot, un man šķiet, ka viņi grib to pārrunāt. Runā, ka tie aizsūtīšot skrējēju, ja izlemšot viņu pieņemt.

-    Bet vai tad viņiem nav jauna ala? Runā, ka viņa to esot atradusi un ka tā esot ļoti liela un laimiga arī.

-     Tai vajag būt netālu no jūras, un takas ir labi iestaigātas. Es domāju, ka labs skrējējs varētu viņus atrast.

Brouds pagāja garām abām sievietēm un centās novaldīt vēlmi sabārt slinkās, pļāpīgās nemiera cēlājas. Taču sievietes nepiederēja pie viņa klana, un, lai gan disciplinēt jebkuru sievieti bija viņa priekšrocība, nebija pieņemts norāt kādu no cita klana bez vīru vai vadoņu atļaujas, ja vien pārkāpums nebija acīmredzams. Viņam tas šķita acīmredzams, taču kāds cits varēja tā nedomāt.

-    Mūsu zāļu sieva saka, ka viņa ir prasmiga, - Norgs runāja, Broudam ieejot alā.

-     Viņa ir Izas meita, - Brūns atbildēja, - un Iza viņu ir labi mācījusi.

-    Žēl gan, ka Iza nespēja atnākt. Viņa ir slima, es jau saprotu.

-Jā, tas ir viens no iemesliem, kāpēc es gribu pasteigties. Mums

vēl jānoiet garš ceļš. Tava viesmīlība bija nepārspējama, Norg, bet katram ir savas mājas. Šī bija viena no labākajām klanu Sapulcēm. To vēl ilgi atcerēsies, - Brūns teica.

Brouds pagrieza muguru, savilcis dūres, nepamanījis, kā Norgs izsaka komplimentu Bruņa sievas dēlam. "Eila, Eila, Eila. Visi runā par Eilu. Varētu domāt, ka neviens cits šajā ldanu Sapulcē neko nedarīja, izņemot viņu. Vai viņu izvēlējās par pirmo? Kurš bija uz lāča galvas, kamēr viņa atradās drošībā uz zemes? Un kas par to, ka viņa izglāba medniekam dzīvību, viņš droši vien nekad vairs nestaigās. Viņa ir neglīta un gara, un viņas dēls ir kropls, un viņiem vajadzētu redzēt, cik nekaunīga viņa ir mājās."

Tieši tai brīdī garām steidzās Eila, nesot vairākus saiņus. Brouda naidpilnais skatiens bija tik pilns ļaunuma, ka lika tai sarauties. "Ko tagad esmu izdarījusi?" viņa domāja. "Labi, ja vispār kādu reizi esmu redzējusi Broudu visā šeit pavadītajā laikā." Brouds bija pilnīgi pieaudzis, spēcīgi veidots klana vīrs, taču viņa nestie draudi bija krietni lielāki nekā fiziskais ļaunums vien. Viņš bija vadoņa sievas dēls, kuram vienu dienu bija lemts pašam kļūt par vadoni. Viņš par to domāja, vērojot Eilu noliekam saiņus alas ārpusē.

Kad visi bija paēduši, sievietes veikli iesaiņoja dažus traukus, kurus bija izmantojušas brokastu gatavošanai. Brūns ar nepacietību gaidīja, kad varēs doties ceļā, arī pārējie tāpat. Eila un dažas zāļu sievas, Norga sieva un vēl citas, apmainījās ar pēdējiem žestiem, tad zāļu sieva ievīstīja dēlu nesamajā ādā un ieņēma savu vietu Bruņa klana sieviešu priekšgalā. Brūns deva zīmi, un tie uzsāka ceļu pāri klajumam alas priekšā. Pirms nogriešanās aiz takas līkuma Brūns apstājās, un visi pagriezās, lai vēl pēdējo reizi palūkotos atpakaļ. Norgs ar visu klanu stāvēja pie alas ieejas.

-    Lai Ursus jums stāv klāt! - Norgs pamāja.

Brūns palocīja galvu un turpināja ceļu. Paies septiņi gadi, līdz tie atkal ieraudzīs Norgu, - bet varbūt vairs neieraudzīs nekad. To zināja vienīgi Lielā Alu Lāča Gars.

Kā jau Brūns bija paredzējis, Krebam atpakaļceļš bija grūts. Tā kā gaidas vairs neuzturēja viņā mundrumu un to aizvien nomāca prātojumi par zināšanām, kuras viņš turēja noslēpumā, vecā vīra ķermenis viņu ik pa laikam nodeva. Bruņa rūpes pieauga; viņš nekad vēl nebija redzējis veco vīru tik nomāktu. Krebs atpalika. Daudz reižu Brūnam bija jāsūta atpakaļ kāds mednieks, lai viņu atrastu, un pārējie gaidīja. Vadonis palēnināja gaitu ceribā, ka Krebam būs vieglāk, bet šķita, ka moguram bija vienalga. Tām dažām vakara ceremonijām, kuras Brūns pieprasīja, viņam nebija enerģijas. Mogurs šķita negribigs, viņa žesti bija stīvi, it kā viņa sirds nebūtu klāt. Brūns pamanīja, ka Krebs un Eila turas pa gabalu, un, lai gan viņai nebija nekādu grūtību tikt līdzi, Eilas soļiem bija zudis atsperlgums. "Kaut kas ar abiem nav kārtībā," vadonis nodomāja.

Viņi bija soļojuši cauri izkaltušai, garai zālei kopš priekšpusdienas. Brūns palūkojās atpakaļ; Krebu nekur neredzēja. Viņš jau pacēla roku, lai dotu zīmi kādam no vīriem, tad pārdomāja un devās uz aizmuguri pie Eilas.

-     Ej atpakaļ un atrodi Moguru, - viņš pamāja.

Atdevusi Durku Ubai, viņa steidzās atpakaļ pa izlocīto taku un nomīdīto zāli. Viņa atrada viru krietni atpalikušu, lēni soļojam, atspiežoties uz nūjas. Šķita, ka viņu bija pārņēmušas sāpes. Eilu tik ļoti bija apstulbinājusi viņa atbilde tās mīlestības pilnajai nožēlai, ka viņa nezināja, kā reaģēt. Viņa bija pārliecināta, ka Krebs cieš no artrīta pārņemtajām locītavām, taču viņš bija atteicies no jebkādām pretsāpju zālītēm. Pēc vairākiem noraidījumiem viņa vairs tās nepiedāvāja, bet sievietes sirds sāpēs cieta viņa dēļ. Ieraudzījis Eilu, Krebs apstājās.

-    Ko tu te dari? - viņš pamāja.

-     Brūns atsūtīja mani tev pakaļ.

Krebs norūcās un atkal sāka soļot. Eila nostājās viņam aiz muguras. Viņa vēroja vira lēnās, sāpju pārņemtās kustības, līdz nespēja vairs izturēt. Tā pagāja vīram garām un nometās pie tā kājām, piespiežot viņu apstāties. Krebs ilgi lūkojās lejup uz jauno sievieti, pirms piesita pie tās pleca.

-    Šī sieviete zina, kāpēc Mogurs dusmojas.

-    Es nedusmojos, Eila.

-    Kāpēc tad tu neļauj man tev palīdzēt? - viņa lūdzās. - Tu agrāk nekad neatteicies. - Eila visiem spēkiem centās saņemties. - ŠI sieviete ir zāļu sieva. Viņa ir apmācīta, lai palīdzētu tiem, kam sāp. Tā ir viņas vieta, viņas darbs. Šai sievietei sāp, redzot, kā Mogurs cieš, viņai grūti to izturēt. - Eila nespēja ilgāk ievērot formālo pozu. - Ak, Kreb, ļauj man tev palīdzēt! Vai tad tu nezini, ka es tevi mīlu? Tu man esi kā manas mātes vīrs. Tu esi gādājis par mani, aizstāvējis mani, tu esi glābis man dzīvību. Es nezinu, kāpēc tu pārstāji mani mīlēt, taču es neesmu pārstājusi mīlēt tevi. - Asaras plūda viņai pār vaigiem bezcerīgā izmisumā.

"Kāpēc vienmēr viņai pa acīm līst ūdens, kad tā domā, ka es viņu nemīlu? Un kāpēc viņas vārgās acis vienmēr liek man kaut ko darīt viņas labā? Vai visiem Citiem piemīt šī problēma? Viņai taisnība - es nekad agrāk neiebildu pret viņas palīdzību, kāpēc lai tas kaut ko nozīmētu tagad? Viņa nav klana sieviete. Neatkarīgi no tā, ko domā pārējie, viņa ir dzimusi pie Citiem, un viņa vienmēr būs viena no tiem. Viņa pati to nezina. Viņa domā, ka ir klana sieviete, viņa domā, ka ir zāļu sieva. Viņa ir zāļu sieva. Varbūt viņa nepieder pie Izas līnijas, bet viņa ir zāļu sieva, un viņa centās kļūt par klana sievieti, lai cik grūti tas viņai reizēm nācās. Interesanti, cik grūti tas viņai ir? Šī nav pirmā reize, kad ūdens līst viņai pār acīm, bet cik daudz reižu viņa ir centusies to apturēt? Tad, kad viņa domā, ka es to nemīlu, viņa nespēj to apturēt. Vai tas viņai tik ļoti varētu sāpēt? Cik stipri sāpētu man, ja es domātu, ka viņa mani nemīl? Stiprāk, nekā gribu par to domāt. Ja viņa mīl tāpat, vai tad viņa var būt tik atšķirīga?" Krebs centās iztēloties Eilu kā svešinieci, kā sievieti, kas nāk no Citiem. Bet viņa vēl aizvien bija Eila, vēl aizvien tās sievietes bērns, kuras viņam nekad nebija bijis.

- Labāk pasteigsimies, Eila! Brūns gaida. Izslauki acis, un, kad mēs apstāsimies, vari pagatavot man nedaudz vītola tējas, zāļu sieva.

Smaids izlauzās cauri asarām. Viņa pierausās kājās un atkal nostājās aiz Mogura muguras. Pēc dažiem soļiem viņa nostājās pie Kreba slimā sāna. Kādu brīdi svārstījies, viņš pamāja ar galvu un atbalstījās pret sievieti.

Brūns uzreiz pamanīja situācijas uzlabošanos un drīz vien pielika soli, lai gan tie vēl aizvien negāja tik ātri, kā viņš būtu vēlējies. Vecajā vīrā bija jaušama melanholija, tomēr viņš šķita vairāk cenšamies. "Es jau domāju, ka ar viņiem abiem ir kāda problēma," Brūns sprieda, "bet izskatās, ka viņi ir to atrisinājuši." Brūns priecājās, ka viņam bija ienācis prātā aizsūtīt Krebam pakaļ Eilu.

Krebs patiešām ļāva Eilai palīdzēt, tomēr viņu starpā vēl aizvien bija distance, plaisa, kas bija par lielu, lai viņš tiktu tai pāri. Viņš nespēja aizmirst atšķirību viņu likteņos, un tas radīja saspīlējumu, kas atvēsināja agrāko dienu vienkāršās, siltās attiecības.

Lai gan dienas bija karstas, Bruņa klanam soļojot mājup, naktis kļuva dzestrākas. Klana ļaudīm pirmo reizi ieraugot sniegotās kalnu cepures tālu rietumos, viņu sirdis sāka pukstēt straujāk, bet, tā kā attālums tik tikko mazinājās, dienām ejot uz priekšu, salas dienvidu gala kalnu grēda kļuva vien par daļu no ainavas. Attālums tomēr mazinājās, lai cik netverami. Klanam turpinot soļot rietumu virzienā, vienai nogurdinošai dienai nomainot citu, zilie dziļumi šļūdoņu plaisās piešķīra kalniem raksturu, bet neskaidrais purpurs zem ledus kroņa pieņēma izbīdījumu un krauju apveidus.

Tie virzījās uz priekšu līdz pat tumsai, pēdējā naktī uzslēja nometni stepē, un ar pirmo gaismiņu visi jau bija augšā. Līdzenumus nomainīja kalnu pakājes atklātās pļavas un slaidi koki; un skats ar mērenā klimata zālēdāju degunradzi, tam turpinot ēšanu un pat neturot par vajadzīgu gājējus ievērot, lika jaust, ka vieta ir pazīstama. Solis kļuva raitāks, kad tie nonāca pie takas, kas veda augšup pa kalna pakāji. Tie pagāja garām pazīstamai klintij un ieraudzīja savu alu, un visu sirdis sāka pukstēt straujāk. Viņi bija mājās.

Aba un Zūgs steidzās tiem pretim. Aba priecīgi sagaidīja savu meitu un Drūgu, apkampa vecākos bērnus, tad paņēma Grūbu uz rokām. Zūgs pamāja ar galvu Eilai, piesteidzies pie Groda un Ūkas, tad pie Ovras un Gūva.

-    Kur ir Dorvs? - Ika pamāja.

-     Viņš tagad pastaigājas garu pasaulē, - Zūgs atbildēja. - Viņa acis kļuva tik vājas, ka viņš nespēja redzēt, ko citi saka. Es domāju, ka viņš padevās un nevēlējās sagaidīt jūs mājās. Kad gari sauca, viņš devās tiem līdzi. Mēs viņu apglabājām un iezīmējām vietu, lai Mogurs varētu to atrast nāves rituāliem.

Eila palūkojās visapkārt, pēkšņi satraukusies. - Kur ir Iza?

-    Viņa ir ļoti slima, Eila, - Aba ierunājās. - Viņa nav izkāpusi no gultas kopš pēdējā jaunā mēness.

-     Iza! Nē! Iza! Nē! Nē! - Eila sauca, skrienot uz alu. Sasniegusi Kreba pavardu, viņa nometa zemē saiņus un piesteidzās pie sievietes, kas gulēja uz ādām.

-    Iza! Iza! - jaunā sieviete raudāja. Vecā zāļu sieva atvēra acis.

-     Eila, - viņa ierunājās, aizsmakušo balsi tik tikko varēja saklausīt. - Gari ir izpildījuši manu vēlēšanos, - viņa vārgi pamāja. - Jūs esat atpakaļ. - Iza izstiepa rokas. Eila apkampa viņu un sajuta tās vājo, trauslo ķermeni, kas nebija nekas vairāk kā kauli, pārklāti ar sakrunkojušos ādu. Sievietes mati bija sniegbalti; viņas seja - izžuvis, kauliem pārvilkts pergaments, ar iekritušiem vaigiem un dziļi iegrimušām acim. Viņa izskatījās tūkstoš gadu veca. Viņai bija tikai mazliet pāri divdesmit sešiem.

Eila gandrīz neko neredzēja asaru dēļ, kas plūda pār vaigiem. - Kāpēc es devos uz klanu Sapulci? Man vajadzēja palikt šeit un rūpēties par tevi. Es zināju, ka tu esi slima; kāpēc gan es aizgāju un pametu tevi?

-     Nē, nē, Eila, - Iza pamāja. - Nevaino sevi! Tu nevari novērst to, kam ir lemts notikt. Es zināju, ka man būs jāmirst, kad jūs devāties projām. Tu nebūtu varējusi man palīdzēt, neviens to nebūtu varējis. Es tikai gribēju ieraudzīt tevi vēl vienu reizi, pirms aizeju pie gariem.

-    Tu nedrīksti mirt! Es neļaušu tev nomirt! Es rūpēšos par tevi. Es likšu tev izveseļoties, - Eila mežonīgi žestikulēja.

-    Eila, Eila. Ir dažas lietas, ko pat vislabākā zāļu sieva nav spējīga izdarīt.

Piepūle izraisīja klepus lēkmi. Eila paturēja viņu sēdus, līdz klepus pārstāja. Viņa aizbāza savu zvērādu sievietei aiz muguras, lai pieceltu viņu un atvieglotu klepošanu, tad sāka rakņāties pa zālītēm, kas glabājās blakus Izas gultai.

-     Kur ir staģes? Es nevaru atrast staģes.

-     Es domāju, ka vairs nekas nav palicis, - Iza vārgi pamāja. Klepus lēkme bija atņēmusi tai pēdējos spēkus. - Es to daudz lietoju un nevarēju iziet ārā, lai sameklētu vēl. Aba centās atrast, bet atnesa saulespuķes.

-    Man nevajadzēja iet projām, - Eila noteica, tad izsteidzās ārā no alas. Pie izejas viņa satika Ubu, kas nesa Durku, un Krebu.

-    Iza ir slima, - Eila izmisīgi pamāja. - Un viņai nav pat nevienas staģes. Es iešu tās sameklēt. Pavardā nav uguns, Uba. Kāpēc gan es gāju uz klanu Sapulci? Man vajadzēja palikt šeit kopā ar viņu. Kāpēc es aizgāju? - Eilas netīrā seja, noputējusi ceļojuma laikā, bija asaru izvagota, bet ne viņa to manīja, ne viņai tas rūpēja. Viņa noskrēja lejup pa nogāzi, bet Krebs un Uba iesteidzās alā.

Eila pārbrida upei, skriešu metās uz pļavu, kur auga zālītes, un ar kailām rokām izraka saknes, plēšot tās ārā no zemes. Apstājusies pie upes vienīgi tik ilgi, lai tās nomazgātu, viņa metās atpakaļ uz alu.

Uba bija aizkūrusi uguni, bet ūdens, ko viņa bija uzlikusi karsēties, bija tik tikko silts. Krebs stāvēja, pārliecies pār Izu, izdarot formālas kustības ar lielāku dedzību, nekā jelkad bija to darījis pēdējo dienu laikā, aicinot visus sev zināmos garus, lai tie stiprinātu viņas dzīvības spēku, un lūdzot viņus vēl neņemt Izu sev līdzi. Uba bija nolikusi Durku uz guļamādas. Viņš tikko bija sācis rāpot un ar roku palīdzību slieties kājās. Zēns metās pie mātes, kas bija aizņemta ar sakņu smalcināšanu sīkos gabaliņos, bet tā pagrūda mazo nost, kad tas sniedzās pēc krūts. Eilai nebija laika dēlam. Viņš sāka skaļi brēkt, bet Eila bēra sakni katliņā un pievienoja vēl dažus akmeņus, nepacietībā gaidot, kad tas sāks vārīties.

-     Ļauj man paskatīties uz Durku, - Iza pamāja. - Viņš ir tik ļoti izaudzis.

Uba pacēla zēnu un pienesa to mātei klāt. Viņa ielika mazuli Izai klēpī, bet tam nebija nekādas vēlēšanās mīlināties ar vecu sievu, kuru viņš neatcerējās, un mazais visiem spēkiem centās tikt zemē.

-     Viņš ir stiprs un veselīgs, - Iza teica, - un viņam nav nekādu grūtību noturēt galviņu.

-    Viņam jau ir pat pāris, - Uba ierunājās, - vai vismaz maza meitenīte, kas viņam ir apsolīta.

-     Pāris? Kurš klans tad varēja apsolīt viņam meiteni? Tik jaunam un ar viņa trūkumiem.

-    Klanu Sapulcē bija kāda sieviete ar kroplu meitu. Pirmajā dienā viņa pienāca mums klāt un sāka runāt, - Uba paskaidroja. - Mazā ir līdzīga Durkam, vismaz viņas galva. Viņas apveidi ir mazliet atšķirīgi. Māte lūdza, vai viņus nevarētu apprecināt; Oda bija ļoti norūpējusies, ka viņas meita nekad nespēs atrast sev pāri. Brūns un viņas klana vadonis vienojās. Es domāju, ka viņa nāks dzīvot pie mums pēc nākamās Sapulces, kaut ari viņa nebūs sieviete. Ebra teica, ka meitene varētu dzīvot pie viņas, līdz tie abi būs pietiekami veci, lai apprecētos. Oda bija tik laimīga, jo īpaši pēc tam, kad Eila pagatavoja ceremonijas dzērienu.

-     Tātad viņi tomēr pieņēma Eilu kā manas līnijas zāļu sievu. Es gaidīju, vai tie pieņems vai ne, - Iza pamāja, tad apklusa. Runāšana viņu nogurdināja, bet jau tas vien, ka sieviete redzēja sev apkārt savus mīļos cilvēkus, atjaunoja tās garu, ja ne ķermeni. Kādu bridi viņa atpūtās, tad jautāja. - Kā sauc to meiteni?

-    Ura, - Izas meita atbildēja.

-     Man patīk tas vārds, tam ir laba skaņa. - Iza atkal atpūtās, tad uzdeva nākamo jautājumu. - Kā tad ar Eilu? Vai viņa atrada sev pāri klanu Sapulcē?

-     Zūga radinieka klans domā par viņu. Viņi no sākuma atteicās, bet, kad Eilu atzina par zāļu sievu, nolēma padomāt. Nebija laika kaut ko nokārtot līdz mūsu aiziešanai. Viņi varētu ņemt Eilu, bet es nedomāju, ka viņi gribēs Durku.

Iza vienīgi pamāja ar galvu, tad aizvēra acis.

Eila smalcināja gaļu, ko pielikt Izas buljonam. Viņa nepārtraukti pārbaudīja vārošo ūdeni, vai tam ir īstā krāsa un smarža, nepacietībā gaidīdama, kad novārījums būs gatavs. Durks činkstēdams rāpoja viņai klāt, bet viņa atkal to pastūma malā.

-     Iedod viņu man, Uba, - Krebs pamāja. Sēžot Krebam klēpi un pētot tā bārdu, zēns uz kādu bridi nomierinājās. Bet drīz vien viņam apnika ari tas. Zēns berzēja acis un centās atbrīvoties no rokas, kas viņu turēja, un, ticis vaļā, tas tiešā ceļā atkal rāpoja pie mātes. Mazais bija noguris un izsalcis. Eila stāvēja pie uguns un šķita nemanām, kad niķīgais mazulis centās uzslieties augšup, turoties pie tās kājas. Krebs pieslējās kājās, tad nolika malā nūju un pamāja Ubai, lai uzliek mazo viņam uz rokas. Smagi klibojot bez nūjas atbalsta, viņš aizšļūca līdz Brouda pavardam un ielika Durku Ogai klēpi.

-    Durks ir izsalcis, bet Eila ir aizņemta, vārot zāles Izai. Vai tu viņu pabarosi, Oga?

Oga pamāja, paņēma no vīra mazuli un iedeva Durkam krūti. Brouds nikni noskatījās, bet pietika ar vienu tumšu Mogura acu skatienu, lai viņš ātri apslēptu savas dusmas. Viņa naids uz Eilu neattiecās uz vīru, kas sievieti sargāja un gādāja par to. Brouds pārāk baidījās no Mogura, lai ienīstu viņu. Tomēr viņš jau ātri bija atklājis, ka lielais, svētais vīrs reti iejaucas ldana laicīgajā dzīvē, aprobežojoties savā darbībā vienigi ar garu pasauli. Mogurs nekad nebija mēģinājis aizkavēt Broudu tā varas izpausmēs pār sievieti, kura dzīvoja pie viņa pavarda, bet Broudam nebija vēlēšanās tieši saiet ragos ar burvi.

Mogurs aizšļūca atpakaļ uz savu pavardu un sāka meklēt zemē nomestajos saiņos pūsli ar alu lāča taukiem, kas bija viņa daļa, iegūta no ceremoniju dzīvnieka. Uba pamanīja viņu un piesteidzās palīgā. Krebs paņēma taukus līdzi uz garu nišu. Lai gan viņš bija pārliecināts, ka tas ir bezcerīgi, viņš grasījās izmantot visus viņa rīcībā esošos maģijas paņēmienus, lai palīdzētu Eilai izārstēt Izu.

Saknes beidzot bija vārījušās pietiekami ilgi; Eila iesmēla krūzīti šķidruma un nepacietīgi gaidīja, lai tas atdziest. Siltais buljons, kas viņai nelieliem malciņiem tika iebarots iepriekš, Eilai pieturot tās galvu, gluži tāpat, kā to bija darījusi Iza, kad viņa, piecgadīga meitene, bija tuvu nāvei, vecajai zāļu sievai bija atgriezis nedaudz dzīvības. Viņa bija maz ēdusi, kopš ielikās gultā, un ne vairāk ari līdz tam. Atnestais ēdiens bieži palika neskarts. Izai tā bija vientuļa, nelaimīga vasara. Nevienam neesot tuvumā, kas viņu pieskatītu un raudzītu, lai viņa paēd, sieviete bieži vien aizmirsa vai vienkārši nelikās ne zinis par ēšanu. Trīs pārējie bija centušies palīdzēt, redzot, ka viņai kļūst sliktāk, taču nezināja, kā to lai dara.

Iza bija saņēmusies, kad Dorvam tuvojās pēdējā stundiņa, bet vecākais klana loceklis aizgāja ātri, un viņai nebija daudz ko palīdzēt, viņa vienīgi centās, lai tam būtu vieglāk. Viņa nāve pārklāja tādu kā plīvuru arī pārējiem. Pēc Dorva aiziešanas ala šķita daudz tukšāka, un visi saprata, cik tuvu tie ir nākamajai pasaulei. Viņš bija pirmais mirušais pēc zemestrīces.

Eila sēdēja blakus Izai, pūšot uz šķidrumu kaula krūzē un ik pa brīdim nogaršojot, vai tas jau nav pietiekami atdzisis. Viņa tik nedalīti koncentrēja savu uzmanību uz Izu, ka nemanīja, kā Krebs aiznesa Durku vai kā viņš iegāja nelielajā alā, un viņa neredzēja, ka Brūns viņu vēro. Eila klausījās mīkstajās, burbuļojošajās skaņās, kas atskanēja, Izai elpojot, un saprata, ka viņa mirst, taču negribēja tam noticēt. Eila pārcilāja atmiņā visas zālītes. "Balzama iekšējās mizas kompreses," viņa nodomāja. "Jā, un pelašķa tēja. Tvaiku elpošana arī palīdzēs. Kazenes un kādu uzlējumu, un papardi. Nē, tās der tikai pret vieglu klepu. Diždadža saknes? Varbūt. Stērķeļaugs? Protams, un svaiga sakne rudenī ir vislabākā." Eila bija apņēmusies dzirdīt Izu ar tējām, noklāt viņu ar kompresēm un iegremdēt viņu tvaikos, ja būs nepieciešams. Jebko, jebko, lai pagarinātu savas mātes dzīvi, vienīgās mātes, ko viņa pazina. Viņa nespēja paciest domu par Izas nāvi.

Lai gan Uba skaidri apzinājās, cik nopietna ir mātes slimība, viņa manīja Bruņa klātbūtni. Parasti vīrietis neapmeklēja cita vīra pavardu, ja viņa paša nebija klāt, un Bruņa klātbūtne satrauca Ubu. Viņa steidzās savākt ap pavardu izmētātās paunas, lai to nedaudz piekoptu, skatoties te uz Bruņu, te uz Eilu, te uz māti. Tā kā neviens viņu neuzraudzīja un nedeva norādījumus, viņa nezināja, kā lai uztver Bruņa apciemojumu. Neviens viņu neuzņēma, neviens nesasveicinājās ar viņu, kā lai viņa izturas?

Brūns vēroja visas trīs - veco zāļu sievu, enerģisko jauno zāļu sievu, kas nelīdzinājās klanam, tomēr bija augstākā līmeņa dziedinātāja, un Ubu, kurai arī bija lemts kļūt par zāļu sievu. Viņš vienmēr bija lepojies ar savu ciltsmāsu. Viņa vienmēr tika auklēta un lutināta, un gaidīta, kad bija maza meitene, līdz piedzima veselīgs puika, kam vajadzēja kļūt par vadoni. Viņš vienmēr to bija sargājis. Viņš nekad nebūtu Izai izvēlējies to vīru, kas kļuva par viņas otro pusi; Brūnam viņš nekad nebija paticis - lielībnieks, kas izsmēja viņa kroplo brāli. Izai nebija izvēles, bet viņa labi tika ar to galā. Tomēr, kad vīrs nomira, viņa bija laimīgāka nekā jebkad agrāk. Viņa bija laba sieviete, laba zāļu sieva. Klanam viņas pietrūks.

"Izas meita kļūst pieaugusi," viņš domāja, vērodams meiteni. "Uba drīz būs sieviete. Man jāsāk domāt par vīru viņai. Tam jābūt labam vīram, tādam, kas viņai derētu. Arī medniekam ir labāk, ja viņam ir uzticama sieva. Bet kas tad te ir bez Vorna? Vēl jau ir Ona, par kuru jādomā, bet viņa nevar precēties ar Vornu, tie ir brālis ar māsu. Viņai vajadzēs gaidīt, kad Borgs kļūs par vīru. Ja viņa ātri kļūs par sievieti, viņai var piedzimt bērns, pirms Borgs ir gatavs precēties. Varbūt man vajadzētu puisi mazliet pasteidzināt, viņš ir vecāks par Onu. Ja viņš būs pietiekami vecs, lai apmierinātu savas vajadzības, viņš būs ari pietiekami vecs, lai kļūtu par vīru. Vai Vorns būs labs pāris Ubai? Drūgs viņu ir labi audzinājis, un viņam patīk izrādīties tās klātbūtnē. Varbūt tur ir kādas simpātijas." Brūns noglabāja domas savā sakārtotajā prātā, lai vēlāk pie tām atgrieztos.

Staģu tēja bija atdzisusi; Eila pamodināja veco sievieti, kas bija iesnaudusies, un maigi pieturēja tās galvu, kamēr deva zāles. "Es nedomāju, ka šoreiz tev izdosies viņu izglābt, Eila," Brūns pie sevis noteica, vērojot vārgo sievieti. "Kā viņa tik ātri novecoja? Viņa bija visjaunākā; tagad viņa izskatās vecāka par Krebu. Atceros to reizi, kad viņa sadziedēja manu lauzto roku. Viņa nebija daudz vecāka par Eilu, kad tā sadziedēja Braka roku, bet jau sieviete un precējusies. Viņa arī labi strādāja. Rokas dēļ man nekad nav bijis jāuztraucas, izņemot dažas sāpju lēkmes pēdējā laikā. Es arī kļūstu vecs. Manas medību dienas drīz beigsies, un man būs jāatdod vadība Broudam.

Vai viņš tam ir gatavs? Viņam tik labi veicās klanu Sapulcē, ka es gandrīz jau nodevu vadību toreiz. Viņš ir drošsirdīgs; visi man teica, cik es esot laimīgs. Jā, es esmu laimīgs, baidījos, ka viņu varētu izvēlēties par pavadoni Ursum. Tas būtu bijis gods, bet no tā goda es labprāt atteiktos. Gorns bija labs vīrs, Norga klanam tas bija smags trieciens. Tā tas ir vienmēr, kad Ursus izvēlas. Dažreiz ir veiksme nebūt godātam; manas sievas dēls vēl aizvien staigā šajā saulē. Un viņš ir bezbailīgs. Varbūt pārāk bezbailīgs. Nedaudz uzdrīkstēšanās un neprāta jaunam vīrietim der, taču vadonim jābūt ar vēsāku prātu. Viņam jāuzklausa savi vīri. Viņam jādomā un jāplāno tā, lai medības būtu veiksmīgas, tomēr lai vīri netiktu nevajadzīgi apdraudēti. Varbūt man vajadzētu ļaut viņam novadīt dažas medības, lai viņš gūtu pieredzi. Viņam būs jāiemācās, ka vadīšana ir kaut kas vairāk par uzdrīkstēšanos. Tā ir atbildība un savaldība.

Kas Eilā ir tas, kas uzjundi viņā to sliktāko? Kāpēc viņš sevi pazemo, konkurējot ar viņu? Varbūt viņa izskatās mazliet citādi, bet viņa tik un tā ir sieviete. Tomēr drosmīga sieviete, pārliecināta. Interesanti, vai Zūga radinieks viņu paņems? Tagad, kad esmu pie viņas pieradis, bez viņas būs kaut kā savādi. Un viņa ir laba zāļu sieva, vērtība jebkuram klanam. Darīšu, ko varēšu, lai tie saprastu viņas vērtību. Paskatieties uz viņu - pat viņas dēls, dēls, kuram viņa bija gatava doties līdzi uz nākamo pasauli, nespēj novērst tās uzmanību no Izas. Nav daudz tādu, kas uzdrošinātos tuvoties alu lācim, lai izglābtu vīra dzīvību. Viņa spēj būt arī bezbailīga un ir iemācījusies sevi valdīt. Viņa labi uzvedās Sapulcē, visādā ziņā īsta sieviete, nevis tāda kā toreiz, kad bija jaunāka. Visi teica par viņu tikai slavējošus vārdus līdz pašām Sapulces beigām."

-     Brun, - Iza sauca vārgā balsī. - Uba, atnes vadonim tēju, - viņa pamāja, cenšoties apsēsties taisnāk. Viņa vēl aizvien bija Kreba pavarda īstā namamāte. - Eila, atnes ādu, kur Brūnam apsēsties! Sievietei žēl, ka viņa pati nevar vadoni apkalpot.

-    Iza, neuztraucies. Es nenācu, lai dzertu tēju, atnācu tevi apraudzīt, - Brūns pamāja, apsēdies pie viņas gultas.

-     Cik ilgi tu jau tur stāvi? - Iza vaicāja.

-    Nav jau ilgi. Eila bija aizņemta; es negribēju viņu vai tevi traucēt, pirms viņa pabeigs. Tevis pietrūka klanu Sapulcē.

-    Vai tā bija izdevusies?

-    Mūsu klans vēl aizvien ir pirmais. Medniekiem veicās labi; Brouds tika izvēlēts kā pirmais Lāča Ceremonijai. Eilai arī gāja labi. Viņa saņēma daudz komplimentu.

-     Komplimenti! Kam vajadzīgi komplimenti? Padara garus pārāk skaudīgus. Ja viņai gāja labi, ja viņa nesa godu klanam, ar to pietiek.

-    Viņai gāja labi. Viņu pieņēma, viņa uzvedās kā īsta sieviete. Viņa ir tava meita, Iza. Vai gan kāds varētu sagaidīt ko mazāk?

-    Jā, viņa ir mana meita tikpat lielā mērā, kā Uba ir mana meita. Esmu laimīga, gari mani aplaimojuši ar divām meitām, un tās abas būs labas zāļu sievas. Eila var pabeigt Ubas mācīšanu.

-     Nē! - Eila iejaucās. - Tu pabeigsi mācīt Ubu. Tu izveseļosies. Mēs tagad esam atgriezušās un rūpēsimies par tevi. Tu izveseļosies, tikai pagaidi, gan tu redzēsi, - viņa māja ar patiesu izmisumu. - Tev ir jāizveseļojas, māt!

-    Eila, bērns. Gari jau mani gaida, man drīz jādodas tiem līdzi. Tie izpildīja manu pēdējo vēlēšanos - redzēt savus mīļos, pirms aizeju, bet es nevaru likt viņiem gaidīt daudz ilgāk.

Buljons un zāles bija stiprinājušas slimās sievietes pēdējās rezerves. Viņai cēlās temperatūra, ķermenim izmisīgi cenšoties nokratīt slimību, kas bija to nomocījusi. Dzirksteles drudžaini spožajās acīs un sārtums vaigos piešķīra viņai mānīgi veselīgu izskatu. Bet Izas sejai piemita kāds caurspīdīgs mirdzums, it kā tā būtu izgaismota no iekšienes. Tas nebija dzīvības uzplaiksnījums. Šo savādo mirdzumu sauc par gara mirdzumu, un Brūns to bija redzējis jau agrāk. Tā bija dzīvības spēka pacelšanās, tam gatavojoties aiziet.

Oga paturēja Durku pie Brouda pavarda līdz vēlam vakaram un atdeva guļošo bērnu krietni pēc tam, kad saule jau bija norietējusi. Uba to novietoja uz Eilas ādām, ko pati bija saklājusi. Meitene bija izbijusies un apjukusi. Viņai nebija neviena, ar ko aprunāties. Viņa baidījās pārtraukt Eilu, kas pūlējās glābt Izu, un baidījās traucēt māti. Krebs bija atgriezies vienīgi tik ilgi, lai uz Izas ķermeņa uzvilktu zīmes ar sarkanā okera krāsu un lāča taukiem, vienlaikus veidojot zīmes virs tās. Tūliņ pēc tam viņš atgriezās savā mazajā alā un nenāca atpakaļ.

Uba bija visu izsaiņojusi un sakārtojusi pavardu, pagatavojusi vakariņas, kuras neviens neaiztika, un atkal novākusi tās. Viņa klusi sēdēja blakus guļošajam mazulim un vēlējās, kaut varētu izdomāt, ko lai dara, atrast kaut ko, kas to nodarbinātu. Lai gan tas nemazinātu šausmas viņas sirdī, darbs vismaz neļautu tai sēdēt dīkā. Tas būtu labāk nekā vienkārši tā sēdēt un skatīties, kā mirst māte. Beidzot viņa nelaimīga apgūlās Eilas gultā, saritinājās ap mazuli, cieši piespiedusies tam klāt, cenšoties no kāda saņemt siltumu un drošību.

Eila nepārtraukti darbojās ar Izu, izmēģinot visādas zāles un līdzekļus, kādus vien varēja iedomāties. Viņa grozījās tās tuvumā, neuzdrīkstoties pamest to vienu, baidoties, ka sieviete varētu nomirt, kamēr pati būs izgājusi. Eila nebija vienīgā, kas tonakt bija nomodā. Gulēja tikai mazie bērni. Ikvienā aptumšotās alas pavardā vīri un sievas lūkojās uz ierobežoto ugunskuru sarkanajām oglēm vai atvērtām acīm gulēja uz ādām.

Debesis ārā bija apmākušās, zvaigznes - izdzisušas. Tumsa alas iekšienē pārvērtās vēl dziļākā tumsā ieejas plašajā caurumā, aizklājot jebkādu dzīvības pazīmi aiz alas ugunskura dziestošajām oglēm. Agrā rīta klusumā, kad nakts bija pilnībā iegrimusi savos tumsas dziļumos, Eila, satrūkusies no īslaicīga snaudiena, pasita galvu augšup.

-     Eila, - Iza atkal ierunājās aizsmakušā čukstā.

-    Kas ir, Iza? - viņa pamāja. Zāļu sievas acīs atspīdēja ugunskura rudo ogļu nespodrā gaisma.

-     Es gribu kaut ko teikt, pirms aizeju, - Iza rādīja, tad nolaida rokas. Viņai bija jāpiepūlas, lai tās kustinātu.

-     Necenties runāt, māt. Vienkārši atpūties. No rīta tu būsi stiprāka.

-     Nē, bērns, man tas jāpasaka tagad. Es neizdzīvošu līdz rītam.

-    Tu izdzīvosi. Tev jāizdzīvo. Tu nedrīksti aiziet, - Eila rādīja.

-    Eila, es iešu, tev tas ir jāpieņem. Ļauj man pabeigt, man vairs nav daudz atlicis. - Iza atkal atpūtās, bet Eila gaidīja mēmā bezcerībā.

-     Eila, es vienmēr esmu mīlējusi tevi visvairāk. Es nezinu, kāpēc, bet tā ir tiesa. Es gribēju tevi paturēt pie sevis, gribēju, lai tu paliec ar klanu. Bet drīz es būšu prom. Nepaies ilgs laiks, līdz Krebs atradīs ceļu uz garu pasauli, un Brūns arī kļūst vecs. Tad Brouds būs vadonis. Eila, tu nedrīksti šeit palikt, kad Brouds kļūs par vadoni. Viņš atradīs, kā tevi sāpināt. - Iza atkal atpūtās, aizvērusi acis un cīnoties pēc elpas un spēka, lai varētu turpināt.

-    Eila, mana meita, mans dīvainais, stūrgalvīgais bērns, kas vienmēr ir tik ļoti centies, esmu tevi izmācījusi par zāļu sievu, lai tev būtu savs stāvoklis un tu varētu palikt kopā ar klanu pat tad, ja nekad nespētu atrast sev pāri. Bet tu esi sieviete, tev ir vajadzīgs vīrietis, pašai savs vīrietis. Tu nepiederi klanam, Eila. Tu esi dzimusi pie Citiem, tu piederi viņiem. Tev jāiet projām, bērns, jāatrod pašai savi ļaudis.

-Jāiet projām? - viņa apjukusi māja. - Uz kurieni tad es iešu, Iza? Es nepazīstu nekādus Citus, es pat nezinu, kur tos lai meklē.

-    Uz ziemeļiem no šejienes viņu ir daudz, Eila, uz sauszemes aiz pussalas. Mana māte stāstīja, ka tas virs, ko viņas māte ārstēja, nācis no ziemeļiem. - Iza atkal apklusa, tad piespieda sevi turpināt. - Tu nedrīksti te palikt, Eila. Ej un sameklē viņus, mans bērns! Atrodi savus ļaudis, atrodi savu vīrieti!

Izas rokas pēkšņi nokrita un acis aizvērās. Sievietes elpa bija sekla. Viņa centās ievilkt elpu dziļāk un vēlreiz atvēra acis.

-    Saki Ubai, ka es viņu mīlu, Eila. Bet tu biji mans pirmais bērns, manas sirds meita. Vienmēr mīlēju tevi… mīlēju tevi visvairāk… - Izas elpa apstājās ar burbuļojošu nopūtu. Viņa neieelpoja vēlreiz.

-    Iza! Iza! - Eila kliedza. - Māt, neej, nepamet mani! Ak, māt, neej prom!

Uba pamodās no Eilas gaudām un pieskrēja klāt. - Māt! Ak nē! Mana māte ir aizgājusi! Mana māte ir aizgājusi.

Meitene un jaunā sieviete lūkojās viena otrā.

-    Viņa man lika tev pateikt, ka mīlēja tevi, Uba, - Eila teica. Viņas acis bija sausas, šoks vēl neļāva smadzenēm atgūties. Krebs šļūca viņu virzienā. Viņš bija klāt, pirms Eila sāka kliegt. Ar aizvien pieaugošām elsām Eila taustījās pēc tiem abiem, un visi trīs vienojās kopīga izmisuma apkampienos. Eilas asaras saslapināja visus. Uba un Krebs neraudāja, bet viņu sāpes nebija mazākas.

-    26

-    Oga, vai tu pabarosi Durku vēlreiz?

Jaunā sieviete saprata vienroča vīra žestu, kaut ari viņš turēja brēcošo mazuli. "Eilai vajadzētu to pabarot," Oga nodomāja. "Nav labi, ka viņa tik ilgi to nezīda." Gan Izas nāves traģēdija, gan apjukums par Eilas reakciju atspoguļojās Mogura sejā. Viņa nevarēja atteikt lūdzošajam burvim.

-    Protams, es pabarošu, - Oga teica un paņēma Durku uz rokām.

Krebs kliboja atpakaļ uz savu pavardu. Viņš redzēja, ka Eila vēl

nebija pakustējusies, lai gan Ebra un Uka bija aiznesušas Izas ķermeni projām, lai sagatavotu to apbedīšanai. Viņas mati bija sapinko- jušies un seja vēl aizvien netīra no ceļojuma putekļiem un asarām. Viņai mugurā bija tas pats nopleķotais un netīrais apmetnis, ar kuru viņa bija soļojusi garajā atceļā no klanu Sapulces. Krebs bija ielicis viņai klēpī dēlu, kad tas brēca un prasīja ēst, taču ne viņa to redzēja, ne dzirdēja. Cita sieviete būtu sapratusi, un bērna raudas galu galā tiktu pamanītas pat dziļās bēdās. Taču Krebam nebija lielas pieredzes mātes un bērna lietās. Viņš zināja, ka sievietes bieži baroja cita citas bērnus, un viņš nevarēja ļaut bērnam dzīvot izsalkušam, ja bija citas sievas, kuras spēja to paēdināt. Vīrs bija aiznesis Durku Agai un Ikai, taču to jaunākos bērnus drīz bija jāatšķir no krūts un viņām bija pavisam maz piena. Grevam bija tikai nedaudz pāri gadiņam, un Ogai vienmēr šķita esam daudz piena, tāpēc Krebs bija nesis viņai Durku jau vairākas reizes. Eila nejuta cieto un no piena piebriedušo krūšu sāpes; viņas sirdssāpes bija lielākas.

Mogurs paņēma nūju un kliboja uz alas dibenplānu. Neizmantotajā lielās alas stūri akmeņi bija savākti un sakrauti kaudzē un netīrajā grīdā izrakta sekla bedre. Iza bija bijusi augstākā līmeņa zāļu sieva. Ne vien viņas stāvoklis klana hierarhijā, bet tās tuvība ar gariem noteica, ka apbedīšanai jānotiek alā. Tas garantēja, ka gari, kas Izu sargāja, būs klana tuvumā un viņa pati varēs nolūkoties uz tiem no savām mājām citā pasaulē. Un tas nodrošināja, ka neviens plēsējs neizvazās viņas kaulus.

Burvis iebēra sarkano okera pulveri ovālajā bedrē, tad sāka veidot zīmes ar savu vienīgo roku. Iesvētījis zemi, kurā bija jāgulda Iza, Mogurs piekliboja pie nelīdzenas formas veidojuma, kas bija viegli pārklāts ar mīkstu ādu. Viņš pavilka nost pārklāju un atsedza zāļu sievas pelēko, kailo ķermeni. Tās rokas un kājas bija saliektas un ar sarkani krāsotu cīpslu sasietas embrija pozā. Burvis uzvilka gaisā aizsargājošu zīmi, tad notupās un sāka ieziest auksto miesu ar ziedi, kas veidota no sarkanā okera un alu lāča taukiem. Saliekta embrija pozā un klāta ar sarkano krāsu, kas atgādināja dzemdību asinis, Iza tiks palaista nākamajā valstībā tādā pašā veidā, kā bija ieradusies šajā pasaulē.

Nekad vēl viņš nebija juties tik smagi, izpildot šo uzdevumu. Iza bija bijusi Krebam kaut kas vairāk par ciltsmāsu. Viņa bija pazinusi to labāk nekā jebkurš cits. Iza zināja par sāpēm, ko viņš bija nesūdzoties pacietis, par kaunu, ko viņš pārdzīvojis sava kropluma dēļ. Viņa pazina Kreba maigumu, jūtīgumu un priecājās par tā lielumu, varenību un gribu uzvarēt. Sieviete bija gatavojusi tam ēst, rūpējusies par viņu, remdējusi tā sāpes. Kopā ar viņu Krebs bija baudījis ģimenes priekus gandrīz kā normāls vīrietis. Lai gan viņš nekad nebija tai pieskāries tik intīmi kā tobrīd, ieberzējot auksto ķermeni ar ziedi, viņa tam bija bijusi vairāk sieva nekā daudzu citu vīru sievas. Viņas nāve to iztukšoja.

Kad Krebs atgriezās savā pavardā, viņa seja bija tikpat pelēka kā Izas ķermenis. Eila vēl aizvien sēdēja blakus Izas gultai, tukši raudzīdamās gaisā, bet sakustējās, kad Krebs sāka meklēties pa Izas lietām.

-     Ko tu dari? - viņa pamāja, gatava sargāt visu, kas piederējis Izai.

-    Es meklēju Izas bļodas un piederumus. Darbarīki, ko viņa lietoja šajā dzīvē, jāapglabā kopā ar viņu, lai to gars atrastos tai blakus nākamajā pasaulē, - Krebs paskaidroja.

-    Es sameklēšu, - Eila noteica, pastūmusi Krebu malā. Viņa savāca vienkopus koka bļodas un kaula krūzes, kuras Iza bija lietojusi, lai pagatavotu zāles un nomērītu devas, apaļo rokā turamo akmeni un plakano akmens pamatni, ko izmantoja bēršanai un smalcināšanai, viņas personiskos ēdiena šķīvjus, dažus rīkus un zāļu somu un nolika tos Izas gultā. Tad lūkojās uz nabadzīgo kaudzi, kas personificēja Izas dzīvi un darbu.

-    Tie nav īstie Izas darbarīki! - Eila dusmīgi pamāja, pielēca kājās un izskrēja no alas. Krebs vēroja viņu aizejam, papurināja galvu un turpināja vākt kopā Izas lietas.

Eila šķērsoja upi un skrēja uz pļavu, kur viņas reiz bija gājušas kopā ar Izu. Viņa apstājās pie krāsainu kāršrožu pudura, kas auga uz gariem, gracioziem kātiem, un saplūca pilnu sauju dažādu krāsu ziedu. Tad paņēma daudzlapaino pelašķi, ko mēdza izmantot kompresēm un pret sāpēm. Viņa steidzās cauri pļavām un mežiem, vācot vēl vairāk augu, kurus Iza bija izmantojusi, lai gatavotu savas maģiskās zāles: baltlapainais baltdadzis ar apaļiem, bāli dzelteniem ziediņiem un dzelteniem dzeloņiem; lielās, spilgti dzeltenās krustaines; mus- kares, tik zilas, ka izskatījās gandrīz vai melnas.

Katrs no augiem, ko viņa noplūca, savā laikā bija atradis ceļu uz Izas zāļu somu, taču viņa vāca vienīgi tās, kas bija arī skaistas, ar krāsainiem, saldi smaržīgiem ziediem. Eila atkal raudāja, apstājusies pļavas malā ar puķēm rokās, atcerēdamās tās reizes, kad viņas kopā ar Izu bija šeit staigājušas un vākušas augus. Sievietes rokas bija tik pilnas puķēm, ka viņai bija grūti tās nest bez vācamā groza. Vairāki ziedi nokrita, un viņa pieliecās, lai tos paceltu, un, ieraudzījusi kokainās kosas samezglotos zarus ar tās mazajiem ziediņiem, gandrīz pasmaidīja par prātā ienākušo domu.

Viņa iebāza roku ielocē, izņēma nazi un nogrieza auga zaru. Siltajā agrā rudens saulē Eila sēdēja pļavas malā, izvijot skaisto ziedu kātus pa iekšpusi un ārpusi saturošajam zaram, līdz viss zars līdzinājās krāsu neprātam.

Visi klana ļaudis bija apstulbuši, kad Eila iesoļoja alā ar savu ziedu vainagu. Viņa devās taisnā ceļā uz alas dibenu un nolika to blakus zāļu sievas ķermenim, kas gulēja uz sāniem seklajā bedrē, ko ieskāva akmeņu ovālais veidojums.

-    Šie bija Izas darbarīki! - Eila pārliecinoši žestikulēja, it kā izaicinot kādu to apstrīdēt.

Vecais burvis pamāja. "Eilai taisnība," viņš nodomāja. "Tie bija Izas darbarīki, tos viņa pazina, ar tiem viņa visu mūžu strādāja. Viņa droši vien būs laimīga, atrodot tos garu pasaulē. Interesanti, vai tur aug puķes?"

Izas darbarīki, piederumi un puķes tika ielikti kapā kopā ar sievieti, un klans sāka kraut akmeņus apkārt un virsū viņas ķermenim, kamēr

Mogurs veidoja kustības, lūdzot Lielā Ursus Garu un viņas Stepju Antilopes totēmu pavadīt Izas garu drošībā nākamajā pasaulē.

-     Pagaidi! - Eila pēkšņi pārtrauca. - Es kaut ko aizmirsu. - Viņa aizsteidzās atpakaļ pie pavarda un sameklēja savu zāļu somu, tad uzmanīgi izvilka senās zāļu bļodas divas pusītes. Sieviete devās atpakaļ un nolika gabalus kapā blakus Izas ķermenim.

-    Es domāju - varbūt viņa to gribēs ņemt līdzi, tagad, kad to vairs nevar izmantot.

Mogurs atzinīgi pamāja. Tas iederējās, iederējās vēl labāk, nekā varēja kāds iedomāties; tad viņš turpināja veidot savas tradicionālās zīmes. Kad pēdējais akmens bija uzlikts, klana sievietes sāka kraut malku apkārt akmeņu kaudzei un uz tās. Ogli no alas ugunskura izmantoja, lai aizdegtu ugunskuru, virs kura gatavot ēdienu Izas apbedīšanas dzīrēm. Ēdiens tika gatavots tieši uz viņas kapa, un ugunij pienācās degt septiņas dienas. Ugunskura karstumam vajadzēja izdalīt no viņas ķermeņa visu mitrumu, izkaltēt to, iebalzamēt un atņemt tam smaku.

Kad liesmas pieņēmās spēkā, Mogurs žestu valodā uzsāka pēdējās izteiksmīgās vaimanas, kas aizkustināja ikviena klana locekļa dvēseli. Viņš runāja ar garu pasauli par klana cilvēku mīlestību uz zāļu sievu, kura bija gādājusi par tiem, uzmanījusi viņus, palīdzējusi slimībās un sāpēs, kas tiem šķita tikpat noslēpumainas kā nāve. Tie bija rituālu žesti, ko pēc būtības šādā pašā veidā atkārtoja katrās bērēs, bet dažas pamatkustības tika izmantotas vīriešu ceremoniju laikā un sievietēm nebija pazīstamas, tomēr doma tika atklāta. Kaut ari ārējā forma bija tradicionāla, lielā, svētā vīra degsme un pārliecība, un neizsakāmās skumjas piešķīra formālajiem žestiem nozīmi, kas stipri vien pārsniedza formu.

Ar sausām acīm Eila cieši raudzījās pāri dejojošajai ugunij uz kroplā vienroča vīra plūstošajām, graciozajām kustībām, izjūtot viņa emociju intensitāti tā, it kā tās viņai piederētu. Mogurs izteica viņas sāpes, un Eila pilnībā identificējās ar viņu, it kā viņš būtu iekļuvis tās iekšienē un domājis ar viņas smadzenēm, un jutis ar viņas sirdi. Viņa nebija vienīgā, kas pārdzīvoja Mogura bēdas kā savējās. Ebra sāka vaimanāt, tad ari pārējās sievas. Uba, turot uz rokām Durku, apjauta, kā rīklē kāpj spalgas gaudas, un ar atvieglotu grūdienu meitene pievienojās līdzjūtības vaimanām. Eila truli raudzījās sev priekšā, pārāk iegrimusi savu bēdu dziļumā, lai tās izpaustu. Viņa pat nespēja raudāt.

Viņa neapjauta, cik ilgi bija raudzījušies ar neko neredzošu skatienu hipnotiskajās liesmās. Ebrai vajadzēja sapurināt Eilu, līdz tā atbildēja un pavērsa tukšas acis pret vadoņa sievu.

- Eila, ieēd kaut ko! Tās ir pēdējās svinības, ko mēs pavadām kopā ar Izu.

Eila paņēma koka šķīvi ar ēdienu, automātiski ielika mutē gaļas gabalu un gandrīz aizrijās, mēģinot to norīt. Pēkšņi viņa pietrūkās kājās un izskrēja no alas. Neko neredzēdama, viņa maldījās caur krūmiem un klupa pār akmeņiem. Sākumā kājas veda sievieti pa pazīstamo taku uz augsto kalnu pļavu un mazo alu, kas kādreiz bija tai sniegusi patvērumu un drošību. Taču viņa nogriezās projām. Kopš tā laika, kad viņa bija parādījusi šo ceļu Brūnam, tas vairs nelikās piederošs viņai vien, un viņas pēdējā uzturēšanās alā bija saistīta ar pārāk sāpīgām atmiņām. Tagad viņa kāpa uz kraujas virsotni, kura sargāja viņas alu no ziemeļu vējiem, kas ziemā gaudodami pūta lejup pa kalnu un novirzīja spēcīgos rudens vējus.

Vētras brāzmu dauzīta, Eila nokrita uz ceļiem kraujas virsotnē un tur, palikusi viena ar savām neizturamajām bēdām, padevās sāpēm, izplūstot dziedoši žēlabainās gaudās un šūpojoties, šūpojoties savas sāpošās sirds ritmā. Krebs izkliboja no alas viņai pakaļ, ieraudzīja tās siluetu uz saules rieta izkrāsoto mākoņu fona un dzirdēja vārgos, attālinātos vaidus. Lai cik dziļas bija viņa skumjas, viņš nespēja saprast Eilas atteikšanos no sabiedrības mierinājuma savās bēdās, viņas ieraušanos sevī. Kreba sēras bija notrulinājušas tā parastās uztveres spējas; viņš nesaprata, ka sievietes ciešanu iemesls bija kas vairāk nekā bēdas.

Vainas apziņa grauza tās dvēseli. Viņa vainoja sevi Izas nāvē. Viņa bija pametusi slimu sievieti, lai dotos uz klanu Sapulci; viņa bija zāļu sieva, kura bija pametusi kādu brīdī, kad tai bija vajadzīga palīdzība, kādu, kuru viņa mīlēja. Eila vainoja sevi par to, ka Iza bija kāpusi kalnā, lai atrastu sakni, kura palīdzēja viņai saglabāt bērnu, ko tik izmisīgi gaidīja. Rezultāts bija Izas gandrīz liktenīgā slimība, kas novājināja sievieti. Viņa jutās vainīga par sāpēm, ko bija izraisījusi Krebā, kad neapzināti bija sekojusi lāpām uz mazo kameru dziļi kalnu alā austrumu virzienā. Vairāk nekā no bēdām un vainas apziņas viņa bija novārgusi no ēdiena trūkuma un cieta uzbriedušo, sāpošo, neiz- baroto krūšu dēļ. Bet bija vēl kas vairāk par to: viņa cieta no depresijas, kurā Iza būtu spējusi viņai palīdzēt, ja būtu bijusi klāt. Eila bija zāļu sieva, kuras uzdevums - atvieglot sāpes un glābt dzīvību, bet Iza bija pirmais slimnieks, kas bija miris.

Eilai visvairāk bija vajadzīgs viņas mazulis. Bērns tai bija nepieciešams, ne vien lai to pabarotu, viņai vajadzēja, lai tas pieprasītu viņas uzmanību, lai atgrieztu viņu atpakaļ realitātē, liktu tai saprast, ka dzīve turpinās. Bet, kad sieviete atgriezās alā, Durks gulēja blakus Ubai. Krebs atkal to bija iedevis pabarot Ogai. Eila trinās un grozījās, nespējot aizmigt, pat neaptverot, ka tas ir drudzis un sāpes, kas neļauj viņai aizmigt. Viņas prāts bija vērsts pārāk dziļi uz iekšu, kavējoties pie bēdām un vainas apziņas.

Kad Krebs pamodās, viņa jau bija projām. Viņa bija izgājusi no alas un atkal uzkāpusi uz kraujas. Krebs redzēja viņu no attāluma un satraukts to vēroja, taču nespēja saskatīt viņas vārgumu vai drudzi.

-     Vai man aiziet viņai pakaļ? - Brūns jautāja, tikpat apjucis no viņas uzvedības kā Krebs.

-     Šķiet, ka viņa vēlas būt vienatnē. Varbūt mums vajadzētu viņai to ļaut, - Krebs atbildēja.

Viņš sāka uztraukties par Eilu, kad vairs neredzēja to, un, kad sieviete līdz vakaram vēl aizvien nebija atgriezusies, lūdza Bruņu iet viņu meklēt. Ieraudzījis vadoni nesam sievieti uz alu, Krebs nožēloja, ka nebija ļāvis Brūnam doties viņai pakaļ agrāk. Bēdas un depresija bija savu paveikušas, vārgums un drudzis bija padarījis atlikušo. Uba un Ebra uzņēmās rūpes par zāļu sievu. Eilai bija drudzis, viņa pārmaiņus trīcēja no aukstuma un dega karsonī. Viņa kliedza pie mazākā pieskāriena krūtīm.

-    Viņa zaudēs pienu, - Ebra teica meitenei. - Durks vairs neko nevar līdzēt, ir par vēlu. Piens ir sadedzis, viņa to vairs nevar izspiest.

-     Bet Durks ir par mazu, lai to atņemtu no krūts. Kas ar viņu notiks? Kas notiks ar Eilu?

Vēl nebūtu par vēlu, ja Iza būtu dzīva vai ja Eila būtu pie sajēgas. Pat Uba zināja, ka ir kompreses, kas varētu palīdzēt, zālītes, kas būtu iedarbojušās, bet viņa bija jauna un nepārliecināta par sevi, un Ebra šķita tik droša. Kad drudzis bija pārgājis, Eilai vairs nebija piena. Viņa nevarēja pabarot savu bērnu.

-    Lai es neredzētu to kroplo kverpli pie mana pavarda, Oga! Lai es neredzētu, ka viņš brāļojas ar taviem dēliem!

Brouds bija nikns un vīstīja dūres, un Oga bailēs sarāvās pie tā kājām.

-    Bet, Broud, viņš ir tikai bērns. Viņš ir jāpabaro. Agai un Ikai nepietiek piena, viņam nenāks par labu, ja to kārtīgi nepabaros. Man ir pietiekami, man vienmēr ir bijis par daudz piena. Ja viņš neēdis, viņš būs badā, Broud, viņš nomirs.

Oga pārtrauca trīcēt un skatījās uz vīrieti, kurš bija viņas virs. Patiesībā viņa neticēja, ka Brouds spētu aizliegt viņai barot Eilas mazuli. Oga zināja, ka tas runās tukšu un trakos, tomēr bija pārliecināta, ka galu galā atļaus. Viņš nevarēja būt tik ļauns, viņš nevarēja ļaut bērnam badoties līdz nāvei, lai kā viņš ienīstu Durka māti.

-     Broud, Eila izglāba Braka dzīvību, kā tu vari ļaut viņas dēlam nomirt?

-     Vai viņai jau netika pietiekami daudz par to, ka izglāba viņu? Eilai ļāva dzīvot, viņai pat atļāva medīt. Es neko neesmu viņai parādā.

-    Eilai neatļāva dzīvot, viņai uzlika nāves lāstu. Viņa atgriezās no garu pasaules, tāpēc ka viņas totēms tā gribēja, tas viņu sargāja, - Oga iebilda.

-     Ja Eila būtu pareizi nolādēta, viņa nekad nebūtu atgriezusies un nekad nebūtu devusi dzīvību tam kverplim. Ja viņas totēms ir tik spēcīgs, kāpēc tad viņa pazaudēja pienu? Visi teica, ka viņas bērns būs nelaimīgs. Kas var būt lielāka nelaime kā zaudēt mātes pienu? Tagad tu gribi ienest viņa nelaimi manā pavardā. Es to nepieļaušu, Oga. Tas ir pēdējais vārds!

Oga pasēdās tālāk un skatījās augšup uz Broudu ar rāmu apņēmību.

-    Nē, Broud, - viņa pamāja. - Tas nav pēdējais vārds. - Viņa vairs nejutās kautrīga. Brouda teiktais pārvērtās šokējošā pārsteigumā. - Tu vari neļaut Durkam dzīvot pie šī pavarda; tās ir tavas tiesības, un es tur neko nevaru darīt. Bet tu nevari man aizliegt viņu barot. Tās ir sievietes tiesības. Sieviete drīkst barot, kuru bērnu vēlas, un neviens vīrietis viņu no tā nedrīkst atturēt. Eila izglāba mana bērna dzīvību, un es neļaušu nomirt viņas dēlam. Durks būs manu dēlu brālis, vai nu tev tas patīk vai ne.

Brouds bija apstulbis. Viņa sievas atteikšanās klausīt tā vēlmēm bija pavisam negaidīta. Oga nekad nebija izturējusies bezkaunīgi, necienīgi, nekad nebija izrādījusi ne mazāko nepaklausības zīmi. Viņš nespēja tam noticēt. Šoks pārvērtās niknumā.

-    Kā tu iedrošinies nepaklausīt savam vīram, sieviete! Es tev likšu pamest šo pavardu! - viņš ārdījās.

-    Tad es ņemšu savus dēlus un iešu projām, Broud. Es lūgšos, lai mani ņem cits vīrietis. Varbūt Mogurs ļaus man dzīvot ar viņu, ja mani nepieņems neviens cits. Bet es barošu Eilas mazuli.

Viņa vienīgā atbilde bija spēcīgs sitiens ar smagu dūri, kas uz vietas nogāza Ogu gar zemi. Viņš bija pārāk pilns niknuma, lai atbildētu citādi. Viņš jau gribēja sist vēl, tad apcirtās uz papēža. "Es vēl paskatīšos, kā tu mani neklausīsi!" viņš nodomāja, sparīgi soļodams uz Bruņa pavardu.

-     Vispirms viņa aplipina Izu, tagad viņas stūrgalvība ir pārsvie- dusies uz manu sievu! - Brouds žestikulēja, līdzko bija pārkāpis pāri robežas akmeņiem. - Es teicu Ogai, ka negribu Eilas dēlu, es teicu viņai, ka nevēlos redzēt to deformēto puiku kā viņas dēlu brāli. Vai tu zini, ko viņa man atbildēja? Viņa apgalvoja, ka barošot viņu tik un tā! Oga sacīja, ka es viņu nevarot apturēt. Viņa paziņoja, ka viņš būšot viņas dēlu brālis, vai es to gribot vai ne! Vai vari tam noticēt? Oga? Mana sieva?

-    Viņai ir taisnība, Broud, - Brūns atbildēja, cenšoties būt mierīgs.

-    Tu nevari aizliegt viņai to barot. Vīrietim nav nekādas daļas, kuru bērnu sieviete zīda, tā nekad nav bijusi vīrieša darīšana. Viņam ir svarīgākas lietas, par ko rūpēties.

Brūnam nemaz nepatika Brouda agresīvie iebildumi. Tas bija pazemojoši Broudam - būt emocionāli tik satrauktam par lietām, kas attiecas vienīgi uz sievietēm. Un kurš gan vēl to varēja darīt? Durks piederēja pie klana, jo īpaši pēc Lāča svētkiem. Un klans vienmēr rūpējās par savējiem. Pat sievietei, kas bija ieradusies no cita klana un kas nekad nebija dzemdējusi nevienu bērnu, netika ļauts badoties, ja viņas vīrs nomira. Viņai varēja nebūt nekādas vērtības, viņa varēja būt nasta, bet, kamēr vien klanam bija pārtika, viņai ēdamā pietika.

Brouds varēja atteikties pieņemt Durku pie sava pavarda. Uzturēšanās atļauja uzlika pienākumu gādāt par viņu un mācīt zēnu kopā ar Ogas dēliem. Brūns nebija par to priecīgs, bet tas nenāca negaidīti. Visi zināja, ko viņš izjūt pret Eilu un viņas dēlu. Bet kāpēc viņam bija jāiebilst pret to, ka viņa sieva barotu zēnu? Viņi visi bija no viena klana.

-    Vai tu gribi teikt, ka Oga var spītīgi neklausīt un nesaņemt nekādu sodu? - Brouds zvēroja.

-     Kāpēc tev par to jāuztraucas, Broud? Vai tu gribi, lai tas bērns nomirst? - Brūns vaicāja. Brūns nosarka no tik tieša jautājuma.

-    Viņš pieder pie klana, Broud. Ar visu savu nepareizi veidoto galvu viņš neizskatās atpalicis. Viņš izaugs un kļūs par mednieku. Šis ir viņa klans. Viņam pat jau ir sarunāta sieva, un tu tam pats piekriti. Kāpēc tu tik jūtīgi uztver to, ka tava sieva baro kādas citas bērnu? Vai tu vēl aizvien esi jūtīgs attiecībā pret Eilu? Tu esi vīrs, Broud, lai ko tu viņai liktu, viņai ir jāklausa. Un viņa taču klausa tevi. Kāpēc tu sacenties ar sievieti? Tu sevi pazemo. Vai varbūt es kļūdos? Vai tu esi vīrs, Broud? Vai esi vīrs, pietiekami vīrišķīgs, lai varētu vadīt šo klanu?

-    Es vienkārši negribu, ka kropls bērns kļūst par brāli manas sievas dēliem, - Brouds kā atrunājoties žestikulēja. Tas bija nepārliecinošs attaisnojums, bet viņš bija sapratis draudus.

-      Broud, kurš mednieks nav glābis cita mednieka dzīvību? Kurš cilvēks nenes sevi daļu no cita cilvēka gara? Kurš vīrs nav brālis pārējiem? Vai tam ir kāda nozīme, vai Durks ir brālis tavas sievas dēliem tagad vai vēlāk, kad tie visi izaugs? Kas tev nepatīk?

Broudam nebija atbildes, tādas, kas vadonim būtu pieņemama. Viņš nevarēja atzīties savā visu iznīcinošajā naidā pret Eilu. Tas nozīmētu atzīt, ka viņš nekontrolē savas emocijas, ka viņš nav pietiekami vīrišķīgs, lai varētu kļūt par vadoni. Viņš nožēloja, ka bija atnācis pie Bruņa. "Man vajadzēja to atcerēties," viņš nodomāja. "Brūns vienmēr nostājas viņas pusē. Viņš tā lepojās ar mani klanu Sapulcē. Un nu - tas viss viņas dēļ - viņš atkal par mani šaubās."

-     Nu, man vienalga, vai Oga viņu baro vai ne, - Brouds pamāja, - bet es negribu, ka viņš ir pie mana pavarda. - Viņš zināja, ka ievēro savas tiesības šajā punktā un ka nepadosies. - Tu vari uzskatīt, ka zēns nav atpalicis, bet es neesmu tik drošs. Es negribu būt atbildīgs par viņa mācīšanu. Es vēl aizvien šaubos, ka viņš jelkad būs mednieks.

-    Tā ir tava izvēle, Broud. Es uzņēmos atbildību par viņa mācīšanu; es to izlēmu, pirms vēl vispār biju viņu pieņēmis. Durks ir šī klana loceklis, un viņš būs mednieks. Es par to parūpēšos.

Brouds pagriezās, lai dotos uz savu alu, bet ieraudzīja Krebu atkal nesam Ogai Durku un tāpēc izgāja ārā. Viņš neļāva vaļu dusmām, līdz nebija drošs, ka atrodas krietni ārpus Bruņa redzesloka. "Tā ir tikai tā vecā kropļa vaina," viņš pie sevis noteica, bet tad centās izdzēst domu no prāta, sabijies, ka vecais burvis kaut kādā veidā varētu uzzināt, ko viņš domā.

Brouds baidījās no gariem, iespējams, vairāk nekā jebkurš cits klana vīrs, un viņa bailes no kāda, kas dzīvoja tik tuvu to vidū, bija īpaši izteiktas. Galu galā - ko viens mednieks var iesākt pret veselu rindu bezmiesisku būtņu, kuras spēj nest neveiksmi, slimību vai nāvi, un ko viņš varēja iesākt pret viru, kas prot tās izsaukt pēc vēlēšanās? Brouds vēl nesen bija atgriezies no klanu Sapulces, kur daudzas naktis bija pavadītas kopā ar citu klanu jauniem vīriešiem, kas centās cits citu sabiedēt ar nostāstiem par nelaimēm, ko izraisījuši nokaitināti moguri. Šķēpi, kas pēdējā mirklī tikuši pagriezti, lai neļautu nogalināt, briesmīgas slimības, kas radījušas sāpes un ciešanas, asiņošana, ievainojumi, visa veida šausminošas nelaimes tika pierakstītas dusmīgiem burvjiem. Viņa klanā šausmu stāsti nebija tik izplatīti, bet tik un tā Mogurs bija visvarenākais no visiem burvjiem.

Lai gan reiz bija laiki, kad jaunie vīrieši viņu drīzāk izsmēja nekā cienīja, Mogura deformētais augums un briesmīgi rētotā, vienacainā seja vēl vairāk nostiprināja viņa stāvokli. Tiem, kas Krebu nepazina, viņš šķita pārcilvēcisks, varbūt pa daļai dēmonisks. Brouds izmantoja savā labā citu jauno vīriešu bailes, uzjautrinoties par viņu neticīgajiem, apbrīnas pilnajiem skatieniem, kad tas plātījās, ka nebaidoties no Lielā Mogura. Taču, kaut ari Brouds lielījās, nostāsti ari uz viņu bija atstājuši iespaidu. Klana godbijība pret klibo, veco vīru, kurš nespēja medīt, padarīja jauno mednieku piesardzīgāku pret Mogura spēku.

Kad vien Brouds ar vaļējām acīm sapņoja par to laiku, kad kļūs par vadoni, viņš vienmēr iedomājās, ka Gūvs būs viņa mogurs. Gūvs bija pārāk līdzīgs pēc vecuma un pārāk tuvs kā medību kompanjons, lai Brouds uztvertu nākamo burvi kā patstāvīgu moguru. Viņš bija pārliecināts, ka pierunās glaimojot vai piespiedīs mācekli atbalstīt viņa lēmumus, bet viņš pat sapnī neiedomājās, ka varētu sadarboties ar Krebu.

Staigājot pa mežu netālu no alas, Brouds cieši apņēmās. Vairs nekad viņš nedos iemeslu vadonim šaubīties par sevi; vairs nekad viņš neapdraudēs mērķi, kura īstenošanai bija jau tik tuvu. "Bet, kad es būšu vadonis, lēmumus pieņemšu es. Eila nostādīja Bruņu pret mani, viņa pat nostādīja pret mani Ogu, manu paša sievu. Kad es būšu vadonis, tam vairs nebūs nozīmes, ka Brūns nostāsies viņas pusē, viņš vairs nespēs to aizstāvēt." Brouds atcerējās visus pārida- rījumus, kas bija saistīti ar viņu, katru reizi, kad Eila tam bija nozagusi slavu, ikvienu iedomātu nevērīgu izturēšanos pret viņa ego. Viņš kavējās pie šiem gadījumiem, lolodams domu par atmaksu tai. "Kādu dienu," Brouda sev teica, "kādu dienu pavisam drīz viņa nožēlos, ka vispār atnākusi dzīvot kopā ar šo klanu."

Brouds nebija vienīgais, kurš vainoja veco, kroplo vīru; Krebs pats sevi vainoja par to, ka Eila bija zaudējusi mātes pienu. Tagad tam vairs nebija nekādas nozīmes, ka viņa rūpes bija novedušas pie tādām postošām sekām. Viņš vienkārši nebija sapratis, kā funkcionē sievietes ķermenis, viņam bija pārāk maz pieredzes ar sievietēm. Tikai sirmā vecumā viņš nonāca kaut kādā saskarē ar māti un bērnu. Viņš nesaprata, ka tad, ja sieviete zīda citas sievietes bērnu, vairāk labuma tiek viņai pašai un mazāk ir sakars ar kādu pienākuma pildīšanu. Neviens to viņam nekad nebija stāstījis; nevienam tas nebija jāstāsta arī tagad, kad jau bija par vēlu.

Viņš nezināja, kāpēc tāda briesmīga nelaime bija notikusi ar Eilu. Vai tāpēc, ka viņas bērns vienkārši ir nelaimīgs? Krebs meklēja cēloņus un, lūkojoties savā vainas pārņemtajā apziņā, sāka apšaubīt pats savus motīvus. Vai tās patiesi bija rūpes, vai arī viņš bija gribējis viņu sāpināt, tāpat kā viņa neapzināti bija sāpinājusi to? Vai viņš bija sava lielā totēma cienīgs? Vai mogurs bija pazemojies līdz tādai nožēlojamai atriebībai? Ja viņš bija klana augstākā svētā vīra paraugs, varbūt visi viņa ļaudis ir pelnījuši, ka tie mirst. Kreba pārliecība, ka viņa rase ir nolemta, Izas nāve un viņa vainas apziņa, ka bija radījis Eilai tādas bēdas, iegrūda viņu melanholiskā bezcerībā. Visgrūtākais Mogura dzīves pārbaudījums tuvojās beigām.

Eila nevainoja Moguru, viņa vainoja sevi, taču noskatīties, kā cita sieviete baro viņas dēlu, kamēr pati to nespēj, bija pāri Eilas spēkiem. Oga, Aga un Ika - tās visas bija nākušas pie Eilas un piedāvājušās pabarot Durku viņas vietā, un viņa jutās pateicīga, bet visbiežāk Uba aiznesa Durku vienai no tām un palika ciemoties, līdz puika bija paēdis. Zaudējot pienu, Eila pazaudēja svarīgu sava dēla dzīves posmu. Viņa vēl aizvien sēroja pēc Izas, bet Krebs bija tik dziļi ierāvies sevī, ka viņa netika tam klāt un baidījās arī mēģināt. Bet katru vakaru, ņemot Durku sev blakus gultā, viņa bija pateicīga Broudam. Viņa atteikšanās to pieņemt nozīmēja, ka viņa nebija zaudējusi dēlu pavisam.

Rudens pēdējās dienās Eila atkal paņēma savu lingu kā attaisnojumu, lai varētu doties ārā viena pati. Pēdējā gada laikā viņa tik maz bija medījusi, ka tās meistarība bija ierūsējusi, taču vingrinoties precizitāte un ātrums atgriezās. Gandrīz katru dienu viņa izgāja agri no rīta un atgriezās vēlu, atstājot Durku Ubas uzraudzībā, un nožēloja vienīgi to, ka tik ātri tuvojas ziema. Vingrināšanās nāca Eilai par labu, taču radās kāda problēma, kura bija jāpārvar. Viņa nebija daudz medījusi pēc tam, kad bija kļuvusi par pilnībā attīstītu sievieti, un smagās krūtis, kas pie katra soļa, skrienot vai lecot lēkāja, kaitināja viņu. Sieviete ievēroja, ka vīri valkā ādas gurnu apsēju, lai aizsargātu atklātos un jutīgos orgānus, un viņa piemeklēja sev lenti, ar ko saturēt krūtis, sasienot to uz muguras. Tā Eila jutās ērtāk, un viņa, to apsienot, nepievērsa uzmanību ziņkārīgajiem, šķielējošajiem skatieniem, ko pārējie tai veltīja.

Lai gan medības stiprināja viņas ķermeni un aizņēma tās prātu, kamēr tā atradās ārpus alas, viņa vēl aizvien nesa savu bēdu un nožēlas nastu. Ubai šķita, ka prieks ir atstājis Kreba pavardu. Viņai pietrūka mātes, un gan Krebu, gan Eilu apņēma pastāvīgu skumju aura. Vienīgi Durks, šis neko nesaprotošais mazulis, ienesa laimes mirkļus, kurus tā reiz bija uzskatījusi kā pašus par sevi saprotamus. Reizēm viņš spēja pamodināt no apātijas pat Krebu.

Eila jau agri bija aizgājusi, un Uba neatradās pie pavarda, bet kaut ko meklēja alas dziļumā. Oga tikko bija atnesusi Durku, un Krebs to pieskatīja. Zēns bija paēdis un apmierināts, taču ne visai samiegojies. Viņš pierāpoja pie vecā vīra un piecēlās uz savām ļodzīgajām, nedrošajām kājelēm, pieķēries pie Kreba, lai pieturētos.

- Tātad tu drīz jau sāksi staigāt, - Krebs pamāja. - Pirms vēl ziema būs beigusies, tu jau skraidīsi pa visu alu, jaunais cilvēk.

Krebs iebakstīja ar pirkstu viņa mazajā, apaļajā vēderiņā, lai uzsvērtu savus žestus. Durka mutes kaktiņi pacēlās uz augšu, un viņš izdvesa skaņu, kādu Krebs bija dzirdējis tikai no viena cilvēka klanā. Viņš smējās. Krebs iebakstīja vēlreiz, un puika saliecās, ķiķinādams savā mazuļa valodā, zaudēja līdzsvaru un apsēdās. Krebs palīdzēja tam atkal piecelties un palūkojās uz bērnu tā, kā nekad agrāk nebija uz to skatījies.

Durka mazās kājeles bija saliektas, taču ne tuvu tik izteikti kā citiem klana mazuļiem; un, lai gan tās bija tuklas, Krebs redzēja, ka to kauli bija garāki un smalkāki. Man liekas, ka Durka kājas būs taisnas, kad viņš paaugsies, tāpat kā Eilai, un viņš arī būs slaids. Un kakls, kas bija tik vājš un kalsns, kad bērns piedzima, - tas nespēja noturēt galvu - tagad ir tāds pats kā Eilas kakls. Tomēr viņa galva nav līdzīga viņas galvai, vai tomēr ir? Tā augstā piere - tā gan ir Eilas. Krebs pagrieza Durka galvu, lai apskatītu to profilā. Jā, noteikti: viņas piere, bet uzacis un acis - tās ir no klana, un pakauša daļa - tā arī vairāk līdzinās klanam.

Eilai bija taisnība: viņš nebija kropls, viņš bija sajaukums, viņas un klana sajaukums. Interesanti, vai tā tas notiek vienmēr? Vai gari sajaucas? Varbūt ari meitenes nedzimst no vāja vīrieša totēma. Vai dzīvība sākas, sajaucoties vīrieša un sievietes totēmu gariem? Krebs papurināja galvu, viņš nezināja, taču tas lika vecajam burvim domāt. Tajā aukstajā, vientuļajā ziemā viņš bieži domāja par Durku. Krebam bija tāda sajūta, ka Durks ir svarīgs, viņš tikai nespēja apjaust, kāpēc.

27

-     Bet, Eila, es neesmu tāda kā tu. Es neprotu medīt. Kur es iešu, kad satumsis? - Uba uzstāja. - Eila, man ir bail.

Izbiedētā jaunās sievietes seja lika Eilai vēlēties, kaut varētu doties tai līdzi. Ubai vēl nebija lāgā pat astoņi gadi, un doma par dienām, kas būs jāpavada vientulībā projām no alas drošības, biedēja meiteni, taču viņas totēma gars pirmo reizi bija cīnījies, un tas bija jādara. Viņai nebija izvēles.

-    Vai tu atceries to mazo alu, kur es slēpos, kad piedzima Durks? Ej uz turieni, Uba. Tur būs drošāk nekā atldātā vietā. Es iešu tevi apciemot katru vakaru un aiznesīšu kaut ko ēdamu. Tās būs tikai dažas dienas, Uba. Noteikti paņem ādu, uz kā gulēt, un kādu ogli, ar ko aizkurt uguni. Tur netālu ir ūdens. Tu jutīsies vientuļa, jo sevišķi naktīs, bet viss būs kārtībā. Un domā par to, ka tu tagad esi sieviete. Drīz tu apprecēsies, un varbūt nebūs ilgi jāgaida, kad tev pašai būs savs bērniņš, - Eila mierināja.

-    Kā tu domā: ko Brūns man izvēlēsies?

-    Kuru tu gribi, lai Brūns tev izvēlas, Uba?

-    Vorns ir vienīgais neprecētais vīrietis, lai gan esmu pārliecināta, ka Borgs ari tāds drīz būs. Protams, viņš var nolemt, ka es būšu otrā sieviete kādam no pārējiem vīriem. Man šķiet, ka vislabāk man patiktu Borgs. Mēs spēlējām vīru un sievu līdz tai reizei, kad viņš pa īstam mēģināja apmierināt ar mani savas vēlmes. Toreiz tas īsti neizdevās, un tagad Borgs kautrējas, un, tā kā tik drīz kļūs par īstu vīrieti, viņam vairs nepatīk spēlēties ar meitenēm. Ona arī ir sieviete, bet viņa nevar precēties ar Vornu. Ja vien Brūns neizlems dot viņu kādam vīram, kuram jau ir viena sieva, viņai nav neviena cita, izņemot Borgu. Tad jau iznāk, ka Vorns būs mans vīrs.

-    Vorns jau kādu laiku ir vīrietis, viņš droši vien stipri grib precēties, - Eila noteica. Viņa ari tā bija secinājusi. - Kā tu domā: vai tu gribētu Vornu par savu vīru?

-    Viņš izturas tā, it kā mani neredzētu, bet dažreiz viņš uz mani skatās. Viņš nemaz nebūtu tik slikts.

-     Broudam viņš patīk. Kādu dienu viņš varbūt būs otrais virs. Tev jau nav jāuztraucas par savu stāvokli, bet taviem dēliem tas nāktu par labu. Man Vorns pārāk nepatika, kad biju jaunāka, bet domāju, ka tev taisnība. Viņš nav tik slikts. Viņš pat izturas labi pret Durku, kad Brouds nav tuvumā.

-    Visi izturas labi pret Durku, izņemot Broudu, - Uba teica. - Visi viņu mīl.

-    Jā, viņš noteikti visos pavardos jūtas kā mājās. Durks ir tā pieradis, ka to nēsā apkārt un baro, ka viņš pat visas sievietes sauc par mātēm, - Eila pamāja, viegli saraukusi uzacis. Nelaimīgo sejas izteiksmi nomainīja ātrs smaids. - Vai atceries to reizi, kad viņš iegāja Groda pavardā tā, it kā viņš tur dzīvotu?

-    Atceros; es centos neskatīties, bet nevarēju noturēties, - Uba atcerējās. - Viņš pagāja tieši garām Ūkai, pasveicināja viņu un nosauca par māti, un devās taisnā ceļā pie Groda, lai ieraustos tam klēpī.

-    Es zinu, - Eila teica. - Es nekad dzīvē nebiju redzējusi Grodu tik pārsteigtu. Tad viņš nokāpa zemē un piegāja tieši pie Groda šķēpiem. Es biju pārliecināta, ka Grods kļūs traki nikns, bet viņš nespēja tam nekaunīgajam puikam pateikt ne vārda, kad tas sāka vilkt projām pašu lielāko šķēpu. Kad Grods to paņēma puikam nost, viņš teica: "Durks medī kā Grods."

-     Man liekas, ka Durks būtu izvilcis to smago šķēpu ārā no alas, ja Grods būtu atļāvis.

-    To mazo šķēpu, ko Grods viņam pagatavoja, viņš ņem līdzi gultā, - Eila žestikulēja, vēl aizvien smaidot. - Vai zini, Grods nekad daudz nerunā. Es biju pārsteigta, kad viņš todien atnāca. Viņš mani tik tikko pasveicināja, devās tieši pie Durka un ielika viņam rokās to šķēpu, pat parādīja, kā to turēt. Ejot ārā, viņš tikai pateica: "Ja zēnam tik ļoti gribas medīt, viņam ir vajadzīgs pašam savs šķēps."

-      Žēl gan, ka Ovrai nav pašai savu bērnu. Man šķiet - Grodam būtu paticis, ja viņa sievas meitai būtu bērns, - Uba ieteicās. - Varbūt tāpēc Grodam patīk Durks, viņš tā īsti nav pieķēries nevienam no vīriem. Varu apgalvot, ka Brūnam arī Durks patīk; un Zūgs viņam jau māca, kā jālieto linga. Es nedomāju, ka Durkam būs kādas grūtības iemācīties medīt, kaut ari viņa pavardā nav neviena vīra, kas to varētu mācīt. Un kā tie viri izturas! Varētu domāt, ka ikviens vīrs klanā ir viņa mātes virs, izņemot Broudu. - Viņa apklusa. - Varbūt tā ari ir, Eila. Dorvs vienmēr apgalvoja, ka visu vīru totēmi apvienojās, lai uzvarētu tavu Alu Lauvu.

-    Man liekas, ka tev tagad vajadzētu iet, Uba, - Eila teica, mainot sarunas tematu. - Es pavadīšu tevi līdz pusceļam. Lietus ir pārstājis, un man šķiet, ka zemenes ir nogatavojušās. Pusceļā uz alu ir liels klajums ar tām. Es vēlāk aiziešu tevi apciemot.

Gūvs krāsoja Vorna totēma simbolu pāri Ubas totēmam ar dzeltenā okera pastu, izsmērējot viņas zīmi un attēlojot viņa pārākumu.

-    Vai tu pieņem šo sievieti par sievu? - Krebs žestikulēja.

Vorns uzsita Ubai pa plecu, un viņa sekoja tam alā. Krebs un Gūvs

noturēja tādu pašu rituālu ari Borgam un Onai, un tie devās uz savu jauno pavardu, lai uzsāktu izolācijas periodu. Sapulcei beidzoties, vasarīgi tērptie koki, tomēr par toni gaišāki, nekā tie būs vēlāk, viļņojās vieglajā vēja pūsmā. Eila paņēma Durku, lai nestu viņu uz alu, taču tas locījās, cenšoties tikt zemē.

-     Labi, Durk, - viņa pamāja. - Vari iet, bet ienāc un paēd mazliet buljonu un putru.

Kamēr Eila gatavoja brokastis, Durks izmanījās no pavarda un devās taisnā ceļā uz jauno pavardu, kuru tagad aizņēma Uba un Vorns. Eila metās tam pakaļ un atnesa atpakaļ.

-     Durks grib redzēt Ubu, - zēns rādīja.

-    Tu nedrīksti, Durk. Neviens viņu kādu laiku nedrīkstēs apciemot. Bet, ja tu klausīsi un apēdīsi putru, es tevi paņemšu līdzi medībās.

-    Durks būs labs. Kāpēc nevar apciemot Ubu? - zēns jautāja, nomierinājies pēc solījuma, ka varēs doties līdzi mātei. - Kāpēc Uba nenāk ar mums ēst?

-     Viņa te vairs nedzīvo, Durk. Viņa tagad ir Vorna sieva, - Eila paskaidroja.

Durks nebija vienīgais, kas pamanīja Ubas trūkumu. Visiem viņas pietrūka. Pavards šķita tukšs, paliekot tikai Krebam, Eilai un bērnam, un saspīlētās attiecības starp veco viru un jauno sievieti kļuva vairāk pamanāmas. Tie nekādi nebija spējuši atrast veidu, kā pārvarēt savstarpējo nožēlu par sāpēm, ko bija viens otram nodarījuši. Daudz reižu, kad Eila redzēja veco burvi iegrimušu dziļā melanholijā, viņa gribēja pieiet tam klāt, aplikt rokas ap pinkaino, balto galvu un apkampt viņu, kā bija darījusi, vēl būdama maza meitene. Taču viņa atturējās, negribēdama viņam uzbāzties.

Krebam pietrūka viņas maiguma, lai gan viņš neapjauta, ka tā trūkums padziļina viņa depresiju. Un daudz reižu, kad viņš redzēja Eilas sāpes, vērojot kādu citu sievieti barojam viņas dēlu, viņam gribējās pieiet tai klāt. Ja Iza būtu bijusi dzīva, viņa atrastu, kā tos atkal savest kopā, taču bez tāda katalizatora tie peldēja tālāk pa straumi, katrs vēloties parādīt otram savu mīlestību, bet ne viens, ne otrs nezināja, kā savienot plaisu, kas tos šķīra. Abi jutās neveikli pirmajās brokastis bez Ubas.

-    Vai vēlies vēl, Kreb? - Eila vaicāja.

-    Nē, nē. Nepūlies, esmu paēdis, - viņš pamāja.

Viņš skatījās, kā Eila uzkopj, kamēr Durks ar abām rokām un gliemežvāka karoti tiesāja otru porciju. Lai gan viņam bija tikai mazliet vairāk par diviem gadiem, viņš faktiski bija atšķirts no krūts. Viņš vēl aizvien meklēja Ogu, ari Iku tagad, kad viņai atkal bija mazs bērniņš, - lai tās pabarotu viņu, sniedzot mierinājumu un tuvības sajūtu, un tāpēc, ka viņas tam neatteica. Parasti, kad piedzima jauns mazulis, visus pārējos bērnus, kas vēl tika baroti, atšķīra no krūts, taču Durka gadījumā Ika pieļāva izņēmumu. Bērns it kā sajuta, ka neklājas pārāk izmantot savas privilēģijas. Viņš nekad neiztukšoja viņu pavisam, nekad neatstāja viņas jaunpiedzimušo bez piena, vienīgi pieglaudās uz īsu brītiņu, lai pārliecinātos par savām tiesībām.

Ari Oga bija pret Durku iecietīga, un, lai gan Greva barošanas laiks jau faktiski bija beidzies, viņš izmantoja mātes iecietību. Abi divi bieži vien bija redzami kopā viņas klēpī, katrs pie savas krūts, līdz to interese vienam par otru ņēma virsroku pār tieksmi pēc mātes, un viņi sāka cīkstēties savā starpā. Durks bija tikpat garš kā Grevs, lai gan ne gluži tik drukns; un, kaut arī Grevs parasti uzveica Durku, kad tie rotaļājoties cīkstējās, Durks pavisam viegli vinnēja vecāko zēnu skriešanas sacensībās. Abi zēni bija nešķirami; tie meklēja viens otru pie mazākās izdevības.

-    Vai ņemsi puiku sev līdzi? - Krebs žestikulēja pēc neveikla klusuma.

-    Jā, - Eila pamāja ar galvu, noslaukot zēna rokas un seju. - Es apsolīju ņemt viņu līdzi medībās. Šaubos, vai lāgā varēšu pamedīt kopā ar viņu, bet man ir jāsavāc arī dažas zālītes, un ir tik jauka diena.

Krebs norūcās.

-    Tev arī vajadzētu iziet ārā, - viņa piebilda. - Saule tev nāks par labu.

-Jā, jā, es iziešu, Eila. Vēlāk.

Uz mirkli Eila iedomājās, ka viņai vajadzētu izvilināt to ārā no alas, piedāvājot kopā pastaigāties gar upi, kā viņi mēdza to darīt agrāk, bet Mogurs jau šķita iegrimis sevī. Viņa atstāja to sēžam, paņēma Durku un izsteidzās ārā. Krebs nepacēla galvu, iekams nebija pārliecināts, ka sieviete ir aizgājusi. Viņš pasniedzās pēc nūjas, tad nolēma, ka piecelšanās prasīs pārāk daudz pūļu, un atkal nolika to zemē.

Eila satraukta domāja par Krebu, ejot ārā ar Durku, atspiestu pret gurnu, un vācamo grozu, piesietu uz muguras. Viņa juta, ka mazinās tā garīgais spēks. Viņš bija kļuvis izklaidīgāks nekā agrāk un atkārtoti uzdeva jautājumus, uz kuriem Eila jau bija atbildējusi. Viņš tik tikko izkustējās ārā no alas, pat ja laiks bija silts un saulains. Un, kad tas sēdēja garas stundas un, kā pats to dēvēja, meditēja, viņš bieži aizmiga sēdus pozā.

Eilas soļi kļuva platāki, kad viņa bija nozudusi ārpus alas ļaužu redzesloka. Kustību brīvība un skaistā vasaras diena aizbīdīja rūpes attālākā prāta kaktiņā. Viņa ļāva Durkam soļot pašam, kad tie bija nonākuši klajumā un apstājās, lai savāktu dažus augus. Viņš vēroja māti, tad sagrāba pilnu sauju ar zāli un purpursarkanu lucernu un izrāva to ar visām saknēm. Sažņaudzis puķes mazajā dūrītē, viņš deva tās Eilai.

-    Tu man esi liels palīgs, Durk, - viņa pamāja, ņemot no zēna ziedus un liekot tos grozā sev blakus.

-    Durks dabūs vēl, - viņš attrauca, skrienot projām.

Viņa notupās, vērojot, kā dēlēns cenšas izraut vēl lielāku sauju. Zāle pēkšņi padevās, un viņš smagi nosēdās zemē. Zēns jau savilka seju, lai sāktu raudāt, vairāk gan no pārsteiguma nekā no sāpēm, bet Eila pieskrēja tam klāt, pacēla un pasvieda to gaisā, atkal saķerot rokās. Durks sajūsmā ķiķināja. Viņa nolika to zemē un izlikās, ka ķers rokā.

-    Es tevi tūliņ noķeršu, - Eila pamāja.

Durks ar savām mazuļa kājelēm smejoties metās projām. Viņa ļāva tam kādu gabaliņu noskriet, tad rāpus steidzās tam pakaļ, saķēra zēnu un uzvilka sev uz kamiešiem, abi rotaļājoties smējās. Viņa pakutināja zēnu, vienkārši lai dzirdētu to atkal smejamies.

Eila nekad nesmējās, esot kopā ar savu dēlu, ja vien tie nebija vieni, un Durks ātri saprata, ka neviens viņa smaidus un smiekliņus ne pamana, ne atzīst. Lai gan Durks uzrunāja par mātēm visas klana sievietes, savā bērna sirdī viņš juta, ka Eila ir īpaša. Ar viņu tas vienmēr jutās laimigāks nekā ar jebkuru citu, un zēnam patika, kad viņa to ņēma sev līdzi vienu, bez pārējām sievietēm. Un vēl viņam patika tā otra rotaļa, ko spēlēja tikai viņš ar māti.

-    Ba-ba-na-nee-nee, - Durks sauca skaņas.

-     Ba-ba-na-nee-nee, - Eila atdarināja muļķīgās zilbes.

-      No-na-nee-ga-goo-la, - Durks izrunāja vēl kādu skaņu virknējumu.

Eila viņu atkal atdarināja, tad pakutināja zēnu. Viņai patika tā smiekli. Tie vienmēr izsauca smieklus arī viņā. Tad sieviete izrunāja skaņu virkni, skaņas, kuras viņa dzirdēja no tā mutes labprātāk par visām citām. Viņa nezināja, kāpēc, vienkārši tās uzbangoja viņā tādu maigumu, ka gandrīz izraisīja asaras.

-    Ma-ma-ma-ma, - viņa teica.

-    Ma-ma-ma-ma, - Durks atkārtoja. Eila apvija dēlam rokas un cieši to turēja. - Mam-ma, - Durks atkārtoja.

Viņš izlocījās, lai atbrīvotos. Vienīgā reize, kad zēnam patika, ka to ilgi auklē, bija, ejot gulēt, kad tas cieši piespiedās pie viņas. Eila izslaucīja asaru no acs kaktiņa. Acu asarošana bija viena īpaša parādība, kas viņiem nebija kopēja. Durka tumši brūnās acis, dziļi iegrimušas zem biezajiem uzacu lokiem, bija klana acis.

-    Mam-ma, - Durks atkārtoja. Viņš bieži izrunāja tās vārdu pa zilbēm, kad tie bija vieni, jo sevišķi, ja viņam to atgādināja. - Tu tagad medīsi? - viņš žestikulēja.

Dažas pēdējās reizes, kad viņa bija paņēmusi Durku līdzi, viņa veltīja kādu laiku, lai iemācītu zēnam turēt lingu. Viņa jau grasījās tam uzmeistarot pašam savu, bet Zūgs viņu pārspēja. Vecais virs vairs negāja ārā, bet viņa patika mācīt zēnu iepriecināja ari Eilu. Lai gan Durks bija mazs, Eila redzēja, ka viņš rīkosies ar ieroci tikpat veikli kā viņa un viņš lepojas ar savu miniatūro lingu tāpat kā ar mazo šķēpu.

Durkam patika, ka visi pievērš uzmanību, kad viņš soļo ar šķēpu rokā un lingu, kas bija aizsprausta aiz saites, apjoztas ap vidukli, un ko tas vasarā nēsāja blakus amuletam. Grevam ari vajadzēja mazus ieročus. Tie abi izraisīja uzjautrinājuma dzirksteles klana ļaužu acīs un komentārus par to, cik tie esot jauki, mazi vīrieši. Viņu nākotnes loma jau bija izlemta. Kad Durks atklāja, ka viņa pavēlnieciskā izturēšanās pret mazām meitenēm tika pieņemta un pat labsirdīgi piedota attiecībā pret pieaugušām sievietēm, zēns ne mirkli nekavējās izmēģināt, cik tālu sniedzas atļautās robežas, - izņēmums bija viņa māte.

Durks zināja, ka māte ir citāda. Vienīgi viņa smējās kopā ar to, vienīgi māte spēlēja ar viņu skaņu rotaļu, vienīgi viņai bija tādi mīksti, zeltaini mati, kuriem tas labprāt pieskārās. Viņš nespēja atcerēties, ka māte būtu to barojusi, bet viņš negulēja ne ar vienu citu. Durks zināja, ka viņa ir sieviete, jo atsaucās uz tiem pašiem žestiem kā citas sievietes. Bet viņa bija daudz garāka par jebkuru vīru un viņa medīja. Durks nebija īsti pārliecināts, ka tās ir medības, viņš zināja vienīgi to, ka medībās piedalās viri - un viņa māte. Viņa neiederējās nevienā kategorijā; viņa bija un nebija sieviete, bija un nebija vīrietis. Māte bija vienreizēja. Vārds, kādā viņš to bija sācis saukt, vārds, ko veidoja skaņas, viņai šķita piestāvam vislabāk. Viņa bija Mamma; un Mamma, zeltmatainā dieviete, ko viņš pielūdza, piekrītoši nemāja ar galvu, kad tas centās izturēties pavēlnieciski.

Eila ielika Durkam rokā tā mazo lingu un, turot savas rokas pāri viņa rociņām, centās ierādīt zēnam, kā to lietot. Zūgs bija darījis tieši tāpat, un Durkam jau sāka rasties nojausma. Viņa izvilka aiz siksnas aizbāzto lingu, sameklēja dažus akmeņus un izsvieda uz tuvākajiem priekšmetiem. Durks ar interesi noraudzījās, kā Eila uzlika mazākos akmeņus uz lielajiem laukakmeņiem, viņam tas šķita interesanti. Viņš pietenterēja un iedeva mātei vēl akmentiņus, lai atkal noskatītos, kā viņa to dara. Pēc brīža zēnam kļuva garlaicīgi un Eila atsāka vākt augus, bet Durks tai sekoja. Tie atrada kādas avenes un apstājās, lai paēstu tās.

- Tu gan esi šmulis, mans lipīgais puis, - Eila pamāja, smejoties par Durku, kura seja, rokas un apaļais vēderiņš bija notriepti ar sarkanu sulu. Viņa pacēla to, pasita padusē un nesa uz strautu nomazgāt. Pēc tam viņa sameklēja lielu lapu, sarullēja to tūtas veidā un ielēja tajā ūdeni, ko Durkam un pašai padzerties. Durks nožāvājās un sāka berzēt acis. Eila izklāja savu nesamo ādu zemē kāda liela ozola ēnā un gulēja zēnam blakus, līdz tas aizmiga.

Mierīgajā vasaras pēcpusdienā Eila sēdēja, atspiedusies ar muguru pret koku, vēroja tauriņus, kā tie laidelējās, tad norima, sakļāvuši atpakaļ atliektos spārniņus, un kukaiņus, kas dūca nepārtrauktā kustībā, un klausījās tērzējošo putnu čivināšanas simfonijā. Viņas prāts aizklīda atpakaļ pie rīta notikumiem. "Ceru, ka Uba būs laimīga ar Vornu," viņa domāja. "Ceru, ka viņš būs labs pret to. Pēc viņas aiziešanas ir tāds tukšums, lai gan Uba nav nekur tālu. Vienkārši vairs nav tā, kā bija. Tagad viņa gatavos savam vīram un gulēs pie viņa pēc nošķirtībā pavadītā laika. Es ceru, ka viņai drīz piedzims mazulis, tas padarīs viņu laimīgu.

Bet kā ir ar mani? Neviens tā ari nav atnācis no tā klana, lai apvaicātos par mani. Varbūt tie vienkārši nevar atrast mūsu alu. Man tomēr šķiet, ka es viņus visus nemaz tik ļoti neinteresēju. Labi vien ir. Es negribu precēties ar vīrieti, kuru nepazīstu. Es pat negribu nevienu no tiem, kurus es pazīstu, un neviens no tiem negrib mani. Esmu par daudz gara; pat Drūgs tikko sniedzas man līdz zodam. Iza brīnījās, vai es vispār reiz beigšu augt. Man pašai jāsāk brīnīties. Brouds to nevar ciest. Viņš nespēj izturēt, ja viņa tuvumā ir kāda sieviete, kas garāka par viņu. Bet viņš mani vispār nav aizticis, kopš mēs atgriezāmies no klanu Sapulces. Kāpēc man jānotrīc ik reizi, kad viņš uz mani paskatās?

Brūns kļūst vecs. Ebra pēdējā laikā ņem zāles viņa sāpošajiem muskuļiem un stīvajiem locekļiem. Viņš drīz vien iecels Broudu par vadoni. Es to zinu. Un Gūvs kļūs par moguru. Viņš visu laiku vada lielāko daļu ceremoniju. Man liekas, ka Krebs vairs negrib būt mogurs, kopš tās reizes, kad es viņus vēroju. Kāpēc es tonakt iegāju tajā alā? Es pat neatceros, kā tur iekļuvu. Kaut es nebūtu gājusi uz to klanu Sapulci. Ja es nebūtu aizgājusi, es būtu varējusi Izu saglābt vēl uz kādiem pāris gadiem. Man tik loti viņas pietrūkst, un es neesmu atradusi sev pāri. Toties Durks jau ir to izdarījis.

Savādi, ka Urai ļāva dzīvot, šķiet gandrīz tā, it kā viņai būtu paredzēts kļūt par Durka sievu. Citu vīri, Oda teica. Kas viņi ir? Iza teica, ka es esot dzimusi pie viņiem; kāpēc es neatceros? Kas notika ar manu īsto māti? Ar viņas viru? Vai man bija brāļi un māsas?" Eila sajuta vieglu nelabumu kaut kur kuņģī - nevis sliktu dūšu, bet, precīzāk, nelabu sajūtu. Pēkšņi viņai mati sacēlās stāvus, atceroties, ko viņai bija teikusi Iza tonakt, kad nomira. Eila to bija izstūmusi no apziņas; bija pārāk sāpīgi domāt par Izas nāvi.

"Iza man lika iet projām! Viņa teica, ka es nepiederu pie klana, viņa teica, ka esmu dzimusi pie Citiem. Viņa lika man atrast savus ļaudis, atrast pašai savu viru. Viņa teica, ka Brouds zinās, kā mani sāpināt, ja es palikšu. Ziemeļos, viņa teica, ka tie dzīvojot ziemeļos, aiz pussalas uz kontinenta.

Kā gan es varu aiziet? Šīs ir manas mājas. Es nevaru pamest Krebu, un es esmu vajadzīga Durkam. Ko tad, ja es nekādus Citus nevarēšu atrast? Un, ja arī atrastu, tie varbūt mani vairs negribēs. Nevienam nav vajadzīga neglīta sieviete. Kā es varu zināt, vai atradīšu kādu vīru, ja es arī atrastu tos Citus?

Krebs tomēr kļūst vecs. Kas notiks ar mani, kad viņš aizies? Kas tad gādās par mani? Es nevaru dzīvot tikai ar Durku, kādam vīram vajadzēs mani pieņemt. Bet kuram? Broudam! Viņš būs vadonis; ja neviens cits negribēs, tas būs jādara viņam. Ko tad, ja man būs jādzīvo ar Broudu? Viņš arī mani negribēs, bet viņš zina, ka man tas nepatiktu. Viņš to darīs tieši tāpēc, ka man tas nepatik. Es nespēšu izturēt dzīvi ar Broudu, tad jau labāk dzīvoju ar kādu nepazīstamu vīru no cita klana, bet tie ari mani negrib.

Varbūt man jāiet projām. Es varētu paņemt līdzi Durku, un mēs varētu iet abi. Bet ko tad, ja es nekādus Citus neatradīšu? Un ja nu ar mani kaut kas notiek? Kas par viņu parūpēsies? Viņš būs gluži viens, tāpat kā es. Man paveicās, ka Iza mani atrada; Durkam var nepaveikties. Es nevaru ņemt viņu sev līdzi, viņš ir dzimis šeit, viņš pieder pie klana, kaut ari viņš tikpat labi ir daļiņa no manis. Viņam jau ir sarunāta sieva. Ko darīs Ura, ja es aizvedīšu Durku projām? Oda viņu māca, lai tā varētu kļūt par Durka sievu. Viņa tai stāsta, ka te viņai ir kāds virietis, kaut arī viņa ir kropla un neglīta. Durkam ari būs vajadzīga Ura. Viņam būs nepieciešama sieva, kad tas paaugsies, un Ura viņam ir ļoti piemērota.

Bet es nespētu aiziet bez Durka. Es labāk dzīvoju ar Broudu nekā aizeju bez dēla. Man jāpaliek, citas iespējas nav. Es palikšu un dzīvošu ar Broudu, man tas jādara." Eila skatījās uz savu guļošo bērnu un centās savākt domas, centās būt laba klana sieviete un pieņemt savu likteni. Uz Durka deguna uzlaidās muša. Viņš pagrozījās, paberzēja miegā degunu un atkal nomierinājās.

"Es tik un tā nezinātu, kurp doties. Uz ziemeļiem? Ko man tas izsaka? No šejienes raugoties, viss ir ziemeļi, vienīgi jūra ir dienvidos. Es varu visu savu atlikušo dzīvi klejot apkārt un nevienu neatrast. Un viņi var būt tikpat ļauni kā Brouds. Oda teica, ka tie viri viņu piespieduši, pat nebija ļāvuši nolikt zemē bērnu. Labāk būs palikt šeit kopā ar Broudu, kuru es pazīstu, nevis ar kādu vīru, kas var izrādīties vēl sliktāks.

Ir jau vēls, labāk došos atpakaļ." Eila pamodināja dēlu un atceļā uz alu centās prātojumus par Citiem aizmirst, bet nesakarīgas, nomaldījušās domas aizvien nelika miera. Reiz atcerējusies, viņa vairs tā īsti nespēja aizmirst Citus.

-            Vai tu esi aizņemta, Eila? - Uba jautāja. Viņas sejā atspoguļojās gan kautrība, gan apmierinājums, un Eila uzminēja iemeslu. Tomēr viņa tik un tā nolēma atļaut Ubai to izstāstīt.

-             Nē, neesmu gan aizņemta. Tikko sajaucu kopā piparmētras ar lucernu un gribēju maisījumu pagaršot. Es uzlikšu ūdeni tējai.

-            Kur ir Durks? - Uba jautāja, kamēr Eila bakstija uguni un pielika vairāk malkas un dažus akmeņus vārīšanai.

-            Viņš ir ārā ar Grevu. Oga tos pieskata. Tie abi vienmēr ir nešķirami, - Eila pamāja.

-            Varbūt tāpēc, ka abus kopā baroja. Viņi ir tuvāki nekā brāļi. Tie ir gandriz kā reizē piedzimuši.

-            Reizē dzimušie parasti izskatās līdzīgi, bet šie noteikti nav tādi. Vai atceries to sievieti klanu Sapulcē ar diviem dvīņiem? Es nevarēju viņus atšķirt.

-            Dažreiz dvīņi nav laimīgi, un trim reizē dzimušiem nekad neļauj dzīvot. Kā gan lai sieviete pabaro trīs uzreiz - viņai ir tikai divas krūtis, - Uba interesējās.

-            Ir daudz jāpalīdz. Sievietei jau tā pietiek rūpju ar diviem. Esmu pateicīga, ka Ogai vienmēr bija tik daudz piena, lai pietiktu arī Durkam.

-            Es ceru, ka man būs daudz piena, - Uba žestikulēja. - Man šķiet, ka man būs bērniņš, Eila.

-            Es tā domāju, Uba. Tev nav bijušas mēnešreizes, kopš apprecējies, vai ne?

-            Nē. Man šķiet, ka Vorna totēms bija jau ilgi gaidījis. Tam jābūt ļoti stipram.

-    Vai tu jau viņam pateici?

-             Es gribēju pagaidīt, līdz būšu pilnīgi droša, bet viņš uzminēja. Viņš būs pamanījis, ka es nepavadu laiku nošķirtībā. Viņš par to ļoti priecājas, - Uba lepni pamāja.

-    Vai viņš ir labs vīrs, Uba? Vai tu esi laimīga?

-            Aijā! Viņš ir labs vīrs, Eila. Kad viņš atklāja, ka man būs mazulis, viņš atzinās, ka gaidījis mani jau ilgu laiku, un viņš bija priecīgs, ka neesmu tērējusi laiku un bērns jau ir ceļā. Viņš teica, ka esot jau mani noskatījis, pirms kļuvu par sievieti.

-    Tas ir brīnišķīgi, Uba, - Eila teica.

Viņa nepiebilda, ka klanā nebija nevienas citas sievietes, ar kuru viņš būtu varējis apprecēties, izņemot Ubu. "Un kāpēc gan lai viņš gribētu mani? Kāpēc viņam būtu jāgrib liela, neglīta sieviete, ja viņš

varēja apprecēt kādu, kas ir tik jauka kā Uba un vēl dzimusi pa Izas līniju. Kas ar mani notiek? Es nekad neesmu gribējusi precēt Vornu. Es laikam vēl aizvien domāju par to, kas notiks ar mani, kad Krebs būs aizgājis. Man vajadzēs cītīgi par viņu rūpēties, lai tas dzīvotu ilgi. Šķiet, ka viņš vienkārši negrib dzīvot. Krebs gandrīz nemaz vairs neiziet no alas. Ja viņš nestaigās, viņš vairs nebūs spējīgs iziet no alas."

-    Par ko tu domā, Eila? Tu pēdējā laikā esi tik klusa.

-    Es domāju par Krebu. Esmu noraizējusies par viņu.

-     Viņš kļūst vecs. Viņš ir daudz vecāks par māti, un viņa jau ir mirusi. Man vēl aizvien viņas pietrūkst, Eila. Es nevarēšu izturēt, ja Krebs aizies uz citu pasauli.

-    Es ari, Uba, - Eila izjusti pamāja.

Eila bija nemierīga. Viņa bieži medija, bet, ja nemedīja, tad nenogurstoši strādāja. Viņa nevarēja ciest, ja nebija nekā, ko darīt. Viņa pārrevidēja ārstniecisko augu krājumus un atkal tos sakārtoja, tad staigāja pa laukiem, lai atjaunotu vecās vai izlietotās zālītes, visbeidzot pārkārtoja visu pavardu. Viņa pina jaunus grozus un paklājus, taisīja koka bļodas un šķīvjus, traukus no cietas jēlādas vai bērza tāss, izgatavoja jaunus apmetņus, apstrādāja un piegrieza jaunas ādas, visbeidzot, taisīja stulpiņus, cepures, roku un kāju apsējus nākamajai ziemai. Viņa padarīja ūdensnecaurlaidīgus pūšļus un kuņģus, kas bija paredzēti ūdens un citu šķidrumu uzglabāšanai, izgatavoja jaunu rāmi, kuru stingri saturēja kopā saites un cīpslas un pie kura tika piestiprinātas ādas vārīšanai virs uguns. Eila padziļināja iedobumus plakanajos akmeņos lampu taukiem un izkaltēja jaunus sūnu degļus, izcirta jaunus nažu, skrāpju, zāģu un urbju komplektus, meklēja jūras krastā gliemežvākus, no kuriem izgatavoja karotes, pavārnīcas un nelielus šķīvīšus. Viņa ceļoja ar medniekiem, kad pienāca tās kārta, lai kopā ar sievām žāvētu gaļu, vāktu augļus, sēklas, riekstus un dārzeņus, vētīja, kaltēja un mala graudus līdz smalkiem miltiem, lai Krebam un Durkam tos būtu vieglāk sagremot. Bet tai vienalga nepietika darba.

Krebs nokļuva Eilas uzmanības centrā. Viņa to lutināja un rūpējās kā vēl nekad agrāk. Viņa gatavoja īpašus ēdienus, lai izraisītu viņam ēstgribu, gatavoja ārstnieciskus uzlējumus un sautējošas kompreses, lika tam atpūsties saulē un pierunāja doties garās pastaigās, lai viņš kustētos. Šķita, ka viņam patika Eilas uzmanība un kompānija un ka viņš atgūst nedaudz spēka un dzīvīguma. Tomēr kaut kā pietrūka.

Agrāko gadu īpašā tuvība, sirsnīgā nepiespiestība un garās sarunas pastaigājoties bija zudušas. Parasti tie pastaigājās klusējot. Ja arī bija kādas sarunas, tās bija uzspīlētas un tām trūka spontānās pieķeršanās maiguma.

Krebs nebija vienīgais, kas novecoja. Todien, kad Brūns, stāvot uz kraujas, vēroja aizejošos medniekus, līdz tie pārvērtās par sīkiem punktiņiem lejā stepē, pēkšņi Eila atskārta, cik ļoti viņš bija mainījies. Viņa bārda nebija iesirma, tā bija balta un piestāvēja viņa matiem. Vīra seja bija izvagota dziļām grumbām, un pie acu kaktiņiem tās līdzinājās akmenī iecirstām plaisām. Viņa stingrais, muskuļotais augums bija zaudējis vingrumu, āda kļuvusi ļenganāka, taču viņš vēl aizvien bija spēcīgs. Brūns lēnām devās atpakaļ uz savu pavardu un dienas atlikušo daļu neatstāja to. Nākamajā reizē viņš devās līdzi medniekiem; bet, kad aiznākamo reizi viņš palika mājās, Grods, vēl aizvien uzticamais karotājs, arī pievienojās viņam.

Kādu dienu, vasarai tuvojoties beigām, Durks iesteidzās alā.

-    Mamma! Mamma! Kāds virs! Kāds vīrs nāk!

Eila reizē ar pārējiem piesteidzās pie alas ieejas, lai noskatītos, kā svešinieks nāk augšup pa jūrmalas taciņu.

-    Eila, kā tu domā: vai viņš nenāk tev pakaļ? - Uba satraukti žestikulēja.

-    Es nezinu. Es nezinu neko vairāk par tevi, Uba.

Eila šķita satraukta, un viņas jūtas bija dalītas. Viņa cerēja, ka ciemiņš nāk no Zūga radinieku klana, un viņa baidījās, ka tas tā patiešām būs. Viņš apstājās, lai aprunātos ar Bruņu, tad kopā ar vadoni devās uz tā pavardu. Drīz pēc tam Eila ieraudzīja, ka Ebra nāk tieši pie viņas.

-    Brūns grib runāt ar tevi, Eila, - viņa pamāja.

Eilas sirds mežonīgi sitās. Eilai likās, ka viņa tūliņ saļims, un bija pārliecināta, ka kājas nekad nespēs to aizvest līdz Bruņa pavardam. Pateicībā viņa saļima pie Bruņa kājām. Viņš viegli uzsita tai pa plecu.

-    Tas ir Vonds, Eila, - teica vadonis, norādot uz ciemiņu. - Viņš ir nogājis tālu ceļu no paša Norga klana, lai apciemotu tevi. Viņa māte ir slima, un zāļu sieva nespēj viņai palīdzēt. Viņa domā, ka tev ir zināma kāda burvestība, kas tai spētu palīdzēt.

Klanu Sapulcē Eila bija ieguvusi ļoti meistarīgas zāļu sievas slavu. Šis vīrs bija nācis pēc viņas burvestības, nevis pēc viņas. Eilas atvieglojums ņēma virsroku pār nožēlu. Vonds palika tikai dažas dienas, bet viņš bija atnesis jaunumus no sava klana. Jaunais vīrs, kuru bija ievainojis alu lācis, ziemu bija nodzīvojis kopā ar viņiem. Jau agri nākamajā pavasarī viņš bija devies projām pats ar savām kājām; tik tikko bija pamanāms, ka viņš klibo. Viņa sieva dāvāja dzīvību veselīgam puikam, kas nosaukts par Krebu. Eila iztaujāja vīru un sagatavoja tam līdzņemšanai sainīti kopā ar pamācībām zāļu sievai. Sieviete nezināja, vai šīs zālītes spēs palīdzēt ko vairāk, taču viņš bija nācis tik tālu ceļu, viņai vismaz vajadzēja mēģināt.

Kad Vonds bija aizgājis, Brūns domāja par Eilu. Viņš bija atlicis lēmuma pieņemšanu, kamēr vēl bija cerība, ka varbūt kāds cits klans gribētu to pieņemt. Bet, ja viens skrējējs spēja atrast viņu alu, ari citiem to vajadzēja spēt, ja vien tie vēlējās. Pēc tik ilga laika viņam vairs nebija nekādu cerību. Kaut kas bija jānolemj attiecībā uz viņu šajā klanā.

Bet Brouds drīz būs vadonis, un tieši viņam vajadzētu Eilu pieņemt. Vislabāk būtu, ja šis lēmums nāktu no viņa paša, bet, kamēr vēl dzīvs bija Mogurs, nebija vajadzības steidzināt. Brūns nosprieda, lai šo jautājumu izlemj viņa sievas dēls. "Šķiet, ka viņš ir pārvarējis savu naidu pret Eilu," Brūns nodomāja. "Viņš vairs to neaiztiek. Varbūt Brouds ir nobriedis, varbūt viņš beidzot ir nobriedis." Tomēr šaubu sēkla vēl aizvien neizzuda.

Vasara tuvojās savam daudzkrāsainajam noslēgumam, un klans pārgāja uz aukstās sezonas lēnāku tempu. Ubas grūtniecība attīstījās normāli un jau bija krietni pāri sešiem mēnešiem. Bet tad dzīvības pazīmes izzuda. Uba centās neievērot pieaugošās sāpes mugurā un nejaukās spazmas, bet, kad sāka smērēties asinis, viņa steidzās pie Eilas.

-     Kad tu pēdējo reizi juti kādas kustības, Uba? - Eila jautāja ar norūpējušos sejas izteiksmi.

-    Pārāk daudz dienu nav, Eila. Ko lai es tagad daru? Vorns tā priecājās par mani, kad iesākās dzīvība tik drīz pēc mūsu apprecēšanās. Es negribu pazaudēt savu bērniņu. Kas varēja notikt? Viņa laiks jau ir tik tuvu. Pavasaris pienāks drīz.

-    Es nezinu, Uba. Vai neatceries, ka būtu kritusi? Vai nesapūlējies, ceļot kaut ko smagu?

-    Nedomāju vis, Eila.

-     Ej atpakaļ uz pavardu, Uba, un liecies gultā. Es uzvārīšu kādu melnā bērza mizas tēju un aiznesīšu tev. Ak, ja tagad būtu rudens, es tev sagādātu to ķekarpapardes sakni, ko Iza sameldēja man. Bet sniegs ir pārāk dziļš, lai aizietu kaut kur tālāk. Es centīšos kaut ko izdomāt. Tu arī domā, Uba. Tu zini gandriz visu to, ko zināja Iza.

-    Es jau domāju, Eila, bet es nevaru atcerēties neko tādu, kas liktu mazulim atkal kustēties, kad tas vairs nekustas.

Eilai nebija, ko atbildēt. Sirdī viņa zināja, tāpat kā zināja Uba, ka tas ir bezcerīgi, un juta līdzi jaunās sievietes ciešanām.

Turpmākās dienas Uba gulēja gultā, par spīti visam cerot, ka kaut kas palīdzēs, tomēr apzinoties, ka nav uz ko cerēt. Sāpes mugurā kļuva gandrīz neizturamas, un vienīgās remdējošās zāles bija tās, kas viņu iemidzināja sazāļotā, nemierīgā miegā. Taču krampji nepārauga spazmās, dzemdības nesākās.

Ovra caurām dienām dzīvoja tikai pie Vorna pavarda, sniedzot līdzjūtības atbalstu. Viņa pati tik daudz reižu bija gājusi cauri šim procesam, ka vairāk nekā jebkurš cits spēja saprast Ubas sāpes un bēdas. Gūva sieva nekad nebija spējusi iznēsāt mazuli līdz pilnam laikam, un, gadiem ejot un nespējot radīt bērnus, viņa bija kļuvusi vēl klusāka un noslēgtāka. Eila priecājās, ka Gūvs bija saudzīgs pret sievu. Daudzi vīri būtu viņu izdzinuši vai apņēmuši otru sievu. Bet Gūvs bija stipri pieķēries sievai. Viņš negribēja vairot tās bēdas, pieņemot otru sievu, kas tam radītu bērnus. Eila bija slepus sākusi tai dot zāles, par kurām Iza bija stāstījusi un kuras neļāva sievietes totēmu sakaut. Sievietei bija ļoti smagi aizvien palikt grūtai, bet nespēt bērnu iznēsāt. Eila nestāstīja viņai, kas tās bija par zālēm, taču, kad Ovra vairs nepalika grūta, viņa uzminēja. Tā bija labāk.

Kādā aukstā, drūmā zieņias rītā Eila izmeklēja Izas meitu un pieņēma lēmumu.

-     Uba, - viņa maigi uzrunāja sievieti. Jaunā sieviete atvēra acis, kuras ieskāva tumši riņķi, tādēļ tās šķita iegrimušas vēl dziļāk zem uzacu lokiem. - Ir laiks dzert melnos graudus. Mums jāizraisa muskuļu savilkšanās. Nekas vairs neglābs tavu mazuli, Uba. Ja tas nenāks ārā, tu ari nomirsi. Tu esi jauna, tev vēl var būt cits bērns, - Eila māja.

Uba uzlūkoja Eilu, tad Ovru, tad atkal Eilu.

-    Labi, - viņa pamāja ar galvu. - Tev taisnība, nav nekādu cerību. Mans bērniņš ir miris.

Ubas dzemdības bija smagas. Bija grūti izraisīt muskuļu savilkša- nos, un Eila nevēlējās dot viņai pārāk stipras pretsāpju zālītes, baidoties, ka spazmas norims. Lai gan pārējās klana sievietes garāmejot apstājās, lai izrādītu atbalstu un uzmundrinātu Ubu, neviena negribēja pakavēties ilgāk. Visas zināja, ka šīs sāpes un pūles ir veltīgas. Vienīgi Ovra palika, lai palīdzētu Eilai.

Kad nedzīvais mazulis bija piedzimis, Eila to ātri kopā ar placentas audiem ietina ādas dzemdību sedziņā.

-    Tas bija puika, - viņa teica Ubai.

-    Vai varu to apskatīt? - izmocītā sieviete lūdza.

-     Domāju, ka labāk nedari to, Uba. Tu tikai jutīsies vēl sliktāk. Atpūties, es tikšu no tā vaļā tavā vietā. Tu esi pārāk vārga, lai celtos augšā.

Eila pateica Brūnam, ka Uba ir pārāk novājināta un ka zāļu sieva apglabās mazuli, taču atturējās pieminēt ko vairāk. Tas nebija dēls, ko Uba bija dzemdējusi, tie bija divi dēli, kas nebija līdz galam atdalījušies. Vienīgi Ovra bija redzējusi nožēlojamo, riebumu izraisošo radījumu, kurā diez vai varēja pazīt cilvēku - ar pārāk daudz rokām un kājām un groteskiem sejas vaibstiem nesamērīgi lielajā galvā. Ovrai bija jāturas, lai neizvemtu kuņģa saturu, ari Eila nepārtraukti rija siekalas.

Šis nebija Durka variants, kurā klana īpašības jaucās kopā ar viņējām, šis bija kroplums. Eila priecājās, ka briesmīgi deformētā būtne nebija dzīvojusi pietiekami ilgi, lai Ubai to vajadzētu dzemdēt dzīvu. Viņa zināja, ka Ovra nekad nevienam nestāstīs. Būs labāk, ja klans domās, ka Uba dzemdējusi normālu nedzīvu zēnu. Ubas pašas labā.

Eila uzvilka siltās drēbes un brida cauri dziļajam sniegam, līdz bija pietiekami tālu no alas. "Labāk būt drošai, ka visi pierādījumi ir iznīcināti," Eila nosprieda. Pagriežoties uz māju pusi, viņa ar acs kaktiņu pamanija zaglīgu kustību. Asins smaka jau bija pievilinājusi maitēdājus.

-    28

-    Vai tu negribētu šonakt gulēt ar Ubu, Durk? - Eila vaicāja.

-    Nē! - zēns sparīgi papurināja galvu. - Durks gulēs ar Mammu.

-     Ir jau labi, Eila. Es zināju, ka viņš to nedarīs. Viņš jau tā ir bijis kopā ar mani visu dienu, - Uba teica. - No kurienes viņš izrāvis to vārdu, kādā tevi sauc, Eila?

-    Tas vienkārši ir vārds, ko viņš lieto, mani uzrunājot, - Eila atbildēja, aizgriezusi galvu. Klana stingrā kritika attiecībā pret nevajadzīgiem vārdiem un skaņām tik stipri bija iesakņojusies Eilā kopš tā laika, kad viņa ieradās, ka sieviete jutās vainīga par vārdu spēli kopā ar dēlu. Uba neuzstāja, lai gan saprata, ka Eila kaut ko noklusē.

-    Dažreiz, kad mēs divi vien ar Durku dodamies pastaigā, mēs kopā veidojam skaņas, - Eila atzinās. - Tās skaņas viņš vienkārši izvēlējās man. Viņš prot veidot daudz skaņu.

-    Tu arī proti veidot skaņas. Māte stāstīja: kad tu biji maza, tu esot darinājusi visādas skaņas un vārdus, īpaši pirms iemācījies sarunāties, - viņa žestikulēja. - Es vēl atceros: kad biju maziņa, man ļoti patika tā skaņa, ko tu veidoji, kad mani šūpoji.

-    Var jau būt, ka tā darīju, kad biju maziņa, bet es lāgā neatceros, - Eila pamāja. - Mēs ar Durku vienkārši spēlējam tādu spēli.

-    Es nedomāju, ka tas ir kaut kas slikts, - Uba noteica. - Nav jau tā, ka viņš nespētu runāt. Kaut tās saknes nebūtu tik sapuvušas, - Uba piebilda, aizsviedusi projām lielu sakni. - Nekādas lielās dzīres rītdien nesanāks ar kaltētu gaļu un zivīm, un puspuvušiem dārzeņiem vien. Ja tikai Brūns varētu vēl mazliet pagaidīt, būtu vismaz kādi zaļumi un jaunie dzinumi.

-     Ne jau tikai Brūns, - Eila teica. - Krebs saka, ka pats labākais laiks esot pirmais pilnais mēness pēc pavasara sākuma.

-     Interesanti, kā gan viņš zina, kad ir pavasara sākums? - Uba interesējās. - Man šķiet, ka lietainās dienas līdzinās cita citai.

-    Es domāju, ka tur ir kāda saistība ar saulrietu. Viņš jau dienām ilgi vēro, kā noriet saule. Pat ja līst, bieži var redzēt, kur saule dodas gulēt, un ir bijis pietiekami daudz skaidru nakšu, lai varētu redzēt mēnesi. Krebs zina.

-     Es vēlētos, kaut Krebs neiesvētītu Gūvu par moguru, - Uba sacīja.

-    Es arī, - Eila pamāja. - Viņš jau tāpat dienām sēž un neko nedara. Ko viņš ar sevi iesāks, ja viņam pat nebūs ceremoniju, ko vadīt? Es zināju, ka tam reiz jānotiek, taču šīs nu ir vienas dzīres, par kurām es nemaz nepriecājos.

-    Tas būs savādi. Esmu pieradusi, ka Brūns ir vadonis un Krebs ir mogurs, bet Vorns apgalvo, ka pienācis laiks mūs vadīt jaunākiem vīriem. Viņš domā, ka Brouds ir pietiekami ilgi gaidījis.

-    Laikam viņam taisnība, - Eila pamāja. - Vorns vienmēr ir apbrīnojis Broudu.

-    Viņš ir labs pret mani, Eila. Viņš pat nedusmojās, kad pazaudēju bērnu. Viņš teica, ka lūgs Moguram, lai tas veic savas burvestības un spēcina viņa totēmu, lai tas var iesākt vēl vienu dzīvību. Viņam laikam tu arī patīc, Eila. Viņš pat lika man tevi palūgt, lai tu ļauj Durkam gulēt ar mums. Man šķiet - viņš saprot, cik ļoti es priecājos, ja zēns ir blakus, - Uba atklāja Eilai. - Pat Brouds pēdējā laikā nav izturējies pret tevi slikti.

-    Nē, nē, viņš nav mani pārāk traucējis, - Eila pamāja. Viņa neprata izskaidrot bailes ik reizi, kad viņš uz to paskatījās. Pat ja viņa neskatījās, Eila juta pakausī matus saslienamies, ja viņš uz to raudzījās.

Tovakar Krebs ar Gūvu ilgi uzturējās garu telpā. Eila pagatavoja Durkam un sev vieglu maltīti un atlika nedaudz ēdamā Krebam, kad tas atgriezīsies, lai gan viņa šaubījās, ka tas apgrūtinās sevi ar ēšanu. Torit viņa pamodās ar nemierīgu sirdi, un šī izjūta dienas gaitā pastiprinājās. Šķita, ka ala viņu nospiedīs, un mute bija sausa kā smiltis. Viņa spēja norīt vien dažus kumosus, tad pēkšņi pielēca kājās un, pieskrējusi pie alas ieejas, lūkojās tēraudpelēkajās debesīs un spēcīgajā lietusgāzē, kas veidoja mazas bedrītes smagajos dubļos. Durks bija ierāpies viņas gultā un jau gulēja, kad sieviete atgriezās pie sava pavarda. Tiklīdz tas sajuta viņu noguļamies blakus, zēns pieglaudās tuvāk un, pa pusei aizmidzis, pamāja, izrunājot vārdu "Mamma".

Eila aplika tam roku, sajūtot, kā pukst viņa sirds, tomēr miegs ilgi kavējās. Viņa gulēja nomodā, lūkojoties ēnu apveidos uz raupjās klints sienas dziestošā ugunskura nespodrajā gaismā. Viņa vēl bija nomodā, kad beidzot atgriezās Krebs, tomēr gulēja klusi, klausoties, kā viņš šļūkā, līdz beidzot, ielīdis gultā, ieslīgst miegā.

Viņa pamodās no sava kliedziena.

-     Eila! Eila! - Krebs sauca, purinot viņu, lai pamodinātu. - Kas noticis, bērns? - viņš pamāja ar satraukuma pilnām acīm.

-     Ak, Kreb! - viņa raudāja un apķērās tam ap kaklu. - Man bija sapnis. Tas man nebija rādījies gadiem ilgi. - Krebs aplika Eilai roku un sajuta, kā tā trīcēja.

-     Kas noticis, Mamma? - Durks māja, piecēlies sēdus ar bailēs ieplestām acīm. Viņš nekad vēl nebija dzirdējis māti kliedzam. Eila apskāva zēnu.

-    Kāds sapnis, Eila? Tas par alu lauvu? - Krebs jautāja.

-    Nē, tas otrs, tas, kuru es nekad tā īsti nespēju atcerēties. - Viņa atkal sāka trīcēt. - Kreb, kāpēc man bija jāredz tas sapnis tagad? Man likās, ka sliktie sapņi ir beigušies.

Krebs atkal aplika viņai roku, lai nomierinātu. Eila arī apkampa viņu. Abi pēkšņi saprata, cik sen tas nebija noticis, un turēja viens otru apskāvuši; Durks - abiem pa vidu.

-    Ai, Kreb, es nevaru tev izteikt, cik bieži esmu gribējusi apkampt tevi! Man likās, ka tu mani negribi; es baidījos, ka tu mani atstumsi kā toreiz, kad biju maza, nepaklausīga meitene. Ir vēl kaut kas, ko tev gribēju pateikt. Es mīlu tevi, Kreb.

-    Eila, pat toreiz man bija jāpiespiežas, lai atstumtu tevi; bet man bija kaut kas jādara, citādi to darītu Brūns. Es nekad nespēju dusmoties uz tevi, es tevi pārāk mīlēju. Es domāju, ka tu esi izmisusi, tāpēc ka zaudēji pienu, un tā bija mana vaina.

-     Tā nebija tava vaina, Kreb. Tā bija mana vaina. Es nekad tevi neesmu vainojusi.

-    Es pats sevi vainoju. Man vajadzēja saprast, ka mazuli jāturpina barot, citādi piens aptrūks, taču šķita, ka tu gribēji būt viena ar savām bēdām.

-     Kā tad tu varēji zināt? Neviens vīrs neko daudz nezina par bērniem. Tiem patīk tos turēt un spēlēties ar tiem, kamēr bērni ir paēduši un laimīgi, bet, kad tie sāk gražoties, visi vīri ātri vien atdod tos mātēm. Turklāt Durkam tas neradīja nekādas sāpes. Viņš bija jāatšķir no krūts tikai šogad, bet viņš ir liels un veselīgs, lai gan ir atšķirts jau krietnu laiku.

-    Bet tas sāpēja tev, Eila.

-    Mamma, vai tev sāpēja? - Durks iejaucās, vēl aizvien uztraucies par Eilas kliedzienu.

-    Nē, Durk, Mammai nesāp, vairs ne.

-    Kur viņš iemācijās tevi saukt tādā vārdā, Eila?

Viņa viegli piesarka. - Mēs ar Durku dažreiz spēlējām tādu spēli, veidojot skaņas. Viņš vienkārši mani nolēma tā saukt.

Krebs pamāja ar galvu. - Viņš visas sievietes sauc par māti; es domāju, ka viņam bija jāatrod kāds vārds, kā nosaukt tevi. Droši vien viņam tas nozīmē - māte.

-    Man arī.

-    Tu veidoji daudz skaņu un vārdu, kad sākumā ieradies. Man šķiet, ka tavi ļaudis laikam sarunājas ar skaņām.

-    Mani ļaudis ir klana ļaudis. Es esmu klana sieviete.

-     Nē, Eila, - Krebs lēni pamāja. - Tu nepiederi pie klana, tu esi Citu sieviete.

-    To man teica Iza tajā naktī, kad nomira. Viņa sacīja, ka es nepiederu pie klana; viņa apgalvoja, ka es esot Citu sieviete.

Krebs izskatījās pārsteigts. - Es nedomāju, ka viņa to zināja. Iza bija gudra sieviete, Eila. Es tavu īsto piederību atklāju tikai tonakt, kad tu mums sekoji tur alā.

-    Es negribēju iet tajā alā, Kreb. Es pat nezinu, kā es tur nokļuvu. Es nezinu, kas tevi tik ļoti sāpināja, taču es domāju, ka pārstāji mani mīlēt, tāpēc ka biju iegājusi tajā alā.

-    Nē, Eila, es nepārstāju tevi mīlēt, es mīlēju tevi pārāk stipri.

-     Durks grib ēst, - bērns iejaucās. Viņš vēl aizvien bija satraukts no mātes kliedziena, un intensīvā saruna viņas un Kreba starpā to traucēja.

-    Esi izsalcis? Es palūkošu, ko varu tev sameldēt.

Krebs vēroja sievieti pieceļamies un pieejam pie ugunskura. "Es brīnos, kāpēc viņa tika atsūtīta, lai dzīvotu kopā ar mums," Krebs domāja. "Viņa bija dzimusi pie Citiem, un Alu Lauva vienmēr viņu sargāja; kāpēc gan viņš to atveda šeit? Kāpēc ne atpakaļ pie viņiem? Un kāpēc viņš ļāva sevi uzvarēt, ļāva, lai viņai piedzimst bērns, un tad ļāva, lai viņai pazūd piens? Visi domā, ka tas ir tāpēc, ka viņš ir nelaimīgs, bet paskatieties tik' uz viņu. Viņš ir veselīgs, viņš ir laimīgs, visi viņu mīl. Varbūt Dorvam bija taisnība, varbūt ikviena vīra totēma gars sajaucās ar viņas Alu Lauvu. Viņai bija taisnība - viņš nav kropls, viņš ir sajaukts. Viņš pat spēj veidot skaņas, tāpat kā to spēj viņa. Viņš ir daļa no Eilas un daļa no klana."

Pēkšņi Krebs juta, kā asinis pazūd no sejas un saceļas zosāda. "Daļa Eilas un daļa klana! Vai tāpēc viņa tika atvesta pie mums? Durka dēļ? Viņas dēla dēļ? Klans ir nolemts, tas vairs nepastāvēs, vienīgi viņas klans turpināsies. Es to zinu, es to jutu. Bet kā būs ar Durku? Viņš ir dala no Citiem, viņš turpināsies, bet viņš ir ari klans. Un Ura, viņa ir līdzīga Durkam, un viņa piedzima drīz pēc tā negadījuma ar vīru no Citiem. Vai viņu totēmi ir tik spēcīgi, ka tie spēj uzveikt sievietes totēmu tik īsā laika sprīdī? Tā var būt; ja viņu sievietēm var būt Alu Lauvu totēmi, tad tā var būt. Vai Ura arī ir sajaukums? Un, ja būs Durks un Ura, tad jābūt arī Citiem. Jauktu garu bērni, bērni, kas turpināsies, bērni, kas turpinās klanu. Nav daudz, bet var būt, ka pietiekami.

Varbūt klans bija nolemts, jau pirms Eila redzēja svēto ceremoniju, un viņa turp tika aizvesta, vienīgi lai to parādītu man. Mēs vairs nebūsim, bet tik ilgi, kamēr būs durki un uras, mēs nemirsim. Interesanti, vai Durkam ir kādas atmiņas? Ja vien viņš būtu vecāks, pietiekami vecs ceremonijai. Tam nav nozīmes; Durkam ir vairāk par atmiņām, viņam ir klans. Eila, mans bērns, manas sirds bērns, tu patiesi nes veiksmi, un tu to atnesi mums. Tagad es zinu, kāpēc tu ieradies - nevis lai nestu mums nāvi, bet lai dāvātu mums iespēju dzīvot. Nekad vairs nebūs tā, kā bija, bet kaut kas tas ir."

Eila atnesa dēlam gabaliņu aukstas gaļas. Krebs šķita iegrimis domās, taču paskatījās uz sievieti, kad viņa apsēdās.

- Vai zini, Kreb, - viņa domīgi teica. - Dažreiz es domāju, ka Durks nav tikai mans dēls vien. Kopš es zaudēju pienu un viņš pierada, ka viņu baro te vienā, te otrā pavardā, viņš ēd katrā pavardā. Visi viņu baro. Viņš man atgādina alu lāča mazuli, it kā viņš būtu visa klana dēls.

Eila sajuta milzīgas skumjas plūstam no Kreba vienīgās tumši ūdeņainās acs. - Durks ir visa klana dēls, Eila. Viņš ir vienīgais Alu Lāča klana dēls.

Pirmā gaismiņa pirms saullēkta apspīdēja alas ieeju, izgaismojot trisstūrveida laukumu. Eila gulēja nomodā, raugoties uz savu dēlu, kas gulēja tai blakus spilgtajā gaismā. Viņa redzēja Krebu gultā zem ādas, un no tā vienmērīgās elpas zināja, ka arī viņš guļ. "Cik labi, ka mēs ar Krebu beidzot izrunājāmies," viņa nodomāja, jūtoties tā, it kā no pleciem būtu novelta smaga nasta, tomēr nelabums kaut kur dziļi pakrūtē, ko bija jutusi visu dienu un nakti, pastiprinājās. Rīklē

bija iesprūdis sauss kamols, un Eila saprata, ka nosmaks, ja vēl kādu bridi paliks alā. Viņa nemanāmi izslīdēja no gultas, veikli uzsvieda apmetni un kaut kādus kāju apsējus un klusi devās uz izeju.

Iznākusi no alas, viņa dziļi ievilka elpu. Atvieglojuma sajūta bija tik liela, ka viņu neuztrauca ledainais lietus, kas sūcās cauri ādas apmetnim. Smagiem soliem viņa brida cauri staignajai slīkšņai alas priekšā uz upi, trīcot no pēkšņā aukstuma. No sniega pleķiem, kas bija nomelnējuši no daudzo ugunskuru pelniem, lejup pa nogāzi plūda dubļainas ūdens tērcītes, pievienojot savus niecīgos krājumus visu izmērcējošām lietusgāzēm, kas pacēla ledus ieskautās upes līmeni.

Sievietes ādas kāju apsēji nespēja to balstīt sarkanbrūnajos dubļos, viņa paslīdēja un pusceļā uz upi pakrita. Tās vaļā atlaistie mati, pielipuši pie galvas, karājās biezās šķipsnās un turpinājās sīkās ūdens urdziņās, kas meklēja sev ceļu gar apmetnim pielipušajiem dubļiem, līdz tos noskaloja lietus. Viņa ilgi stāvēja pie upes, kas centās atbrīvoties no ledainā tvēriena, un vēroja, kā melnais ūdens griežas ap ledus gabaliem, beidzot tos atrauj un, tiem zvārojoties no viena sāna uz otru, aiznes uz kādu nezināmu mērķi. Eilai klabēja zobi, kad tā cīnījās augšup pa slideno nogāzi, vērojot, kā apmākusies debess virs austrumu pamales nemanāmi kļūst gaišāka. Viņai bija jāpiespiežas, lai pārvarētu kādu neredzamu šķērsli, kas aizsprostoja alas ieeju, un brīdī, kad viņa iegāja iekšā, to atkal pārņēma nelāgā sajūta.

-     Eila, tu esi pilnīgi slapja. Kāpēc tu tādā lietū gāji ārā? - Krebs žestikulēja. Viņš pacēla malkas pagali un ielika ugunskurā. - Ņem nost to slapjo apmetni un nāc šurp pie uguns. Tu saaukstēsies.

Viņa pārģērbās, tad apsēdās blakus Krebam pie ugunskura, pateicīga, ka klusums viņu starpā vairs nebija tik saspringts.

-     Kreb, esmu tik priecīga, ka mēs pagājušā naktī parunājām. Es biju lejā pie upes; ledus sāk iet. Nāk vasara, mēs atkal varēsim doties garākās pastaigās.

-    Jā, Eila, vasara tuvojas. Ja gribēsi, mēs atkal dosimies garākās pastaigās. Vasarā.

Eila sajuta stindzinošu vēsumu. Viņu pārņēma šaušalīga nojauta, ka viņa vairs nekad nedosies ar Krebu garās pastaigās, un sieviete juta, ka arī viņš to zina. Viņa paliecās, un tie turēja viens otru apkampuši tā, it kā darītu to pēdējo reizi.

Līdz priekšpusdienai lietus mazinājās un pārvērtās par vienmuļu, smalku lietutiņu, pēcpusdienā tas pārstāja pavisam. Bāla, nogurusi saule izlauzās cauri biezajam mākoņu slānim, bet neko daudz nespēja sasildīt vai izžāvēt izmirkušo zemi. Par spīti drūmajam laikam un trūcīgajam ēdienam, klanu sajūsmināja tuvīnie svētki. Vadoņu maiņa nenotika bieži, un vienlaikus vēl jauna mogura izraudzīšana padarīja to par vienreizēju notikumu. Ogai un Ebrai bija paredzētas noteiktas lomas ceremonijas laikā, un Brakam tāpat. Septiņgadīgais zēns neapšaubāmi būs nākamais vadonis.

Oga bija kā uzvilkts nervu kamols. Ik pa brīdim viņa lēca kājās, lai pārbaudītu visus ugunskurus, uz kuriem tika gatavots ēdiens. Ebra centās viņu nomierināt, taču pati nebija mazāk satraukta. Cenšoties izskatīties vairāk pieaudzis, Braks komandēja mazos bērnus un aizņemtās sievietes. Beidzot iejaucās Brūns un pasauca to sāņus, lai tas vēlreiz izmēģinātu savu lomu. Uba aizveda bērnus uz Vorna pavardu, lai tie nemaisītos pa kājām, un, kad lielākie sagatavošanās darbi bija pabeigti, Eila viņai pievienojās. Papildus ēdiena taisīšanai Eilas vienīgais pienākums bija pagatavot vīriem velnābola uzlējumu, jo Krebs viņai bija licis dzērienam neizmantot saknes.

Līdz pat vakaram vien daži mākoņu kušķi nemierīgi šaudījās gar pilno mēnesi, kas apspīdēja kailo, nedzīvo ainavu. Alā, telpā aiz pēdējā pavarda, dega liels ugunskurs, ko ieskāva lāpu riņķis.

Eila viena pati sēdēja uz ādas, stingi lūkojoties nelielajā pavarda ugunī, kas tai blakus sprēgāja un sprakšķēja. Viņa vēl arvien nespēja nopurināt nelāgo sajūtu. Viņa nolēma aiziet līdz alas izejai, lai parau- dzītos uz mēnesi, bet, tikko bija piecēlusies, ieraudzīja Bruņa mājienu un smagiem soļiem pagriezās pretējā virzienā. Kad visi bija ieņēmuši savas vietas, no garu telpas iznāca Mogurs, tam sekoja Gūvs, abi tērpušies lāčādās.

Lielais, svētais vīrs pēdējo reizi izsauca garus, un gadi šķita nokrītam no viņa pleciem. Viņš veidoja izteiksmīgos, pazīstamos žestus ar tādu enerģiju un spēku, kādu klans nebija viņā redzējis gadiem ilgi. Tā bija meistarīga izrāde. Viņš spēlēja savai auditorijai ar virtuoza talantu, precīzi izjūtot laiku, lai pēc nokaitētas gaidīšanas novestu ļaužu reakciju līdz augstākajai virsotnei, kas izsūca tiem pēdējo spēka pilienu un pameta iztukšotus. Gūvs tam blakus bija vien bāla kopija. Jaunais vīrietis bija piemērots mogurs, pat labs mogurs, taču viņš nespēja līdzināties vecajam Moguram. Visvarenākais no visiem moguriem, kurus Alu Lāča klans jelkad bija piedzīvojis, bija novadījis savu pēdējo un pašu skaistāko ceremoniju. Kad viņš nodeva varu Gūvam, Eila nebija vienīgā, kas raudāja. Klana ļaužu acis bija sausas, bet viņi raudāja savās sirdīs.

Kamēr Gūvs veica visas tās darbības, kas atbrīvoja Bruņu un iecēla Broudu vadoņa kārtā, Eila domāja. Viņa skatījās uz Krebu un atcerējās pirmo reizi, kad ieraudzīja tā vienacaino, rētām izraibināto seju un pasniedzās, lai tai pieskartos. Eila atsauca atmiņā pacietību, ar kādu tas centās iemācīt viņu sazināties, un viņas pēkšņo atskārsmi. Jaunā sieviete pasniedzās pēc amuleta un sataustīja sīko rētiņu uz kakla, kur viņš tai bija meistarīgi iegriezis, lai paņemtu tās asinis kā ziedojumu senatnīgajiem gariem, kuri atļāva tai medīt. Un viņa sarāvās no atmiņām par savu slepeno mazās alas apmeklējumu dziļi kalnā. Visbeidzot - Eila atcerējās viņa mīloši skumjo skatienu un mistisko, mīklaino apgalvojumu iepriekšējā naktī.

Viņa pieskārās ēdienam tikai dzīrēs, kad tika svinēta nākamās paaudzes ieiešana varas valstībā. Viri sastājās nelielajā svētītajā alā, lai noslēgtībā veiktu savu ceremoniju, un Eila pasniedza velnābola šķidrumu sievietēm, kuru saņēma no Gūva, nu jau mogura. Taču viņas sirds nevēlējās piedalīties sieviešu dejā, ritmiem pietrūka degsmes, un viņa izdzēra tik maz no ceremonijas tējas, ka tās ietekme ātri vien izzuda. Viņa atgriezās Kreba pavardā, tiklīdz to drīkstēja, un bija jau iemigusi, kad ieradās Krebs, tomēr gulēja nemierīgi. Krebs pastāvēja pie Eilas gultas, skatoties uz viņu un viņas dēlu, un tad aizkliboja uz savu guļvietu.

-    Mamma ies medīt? Durks ies medīt ar Mammu? - zēns jautāja, izlecot no guļvietas un dodoties uz alas izeju. Rosījās vēl tikai daži cilvēki, bet Durks jau bija nomodā.

-    Visādā ziņā ne agrāk kā pēc brokastīm, Durk. Nāc atpakaļ! - Eila pamāja un piecēlās, lai atvestu zēnu atpakaļ. - Varbūt šodien nemaz neiesim. Pavasaris ir klāt, bet vēl nav tik silts.

Paēdis Durks pamanīja Grevu un, skrienot uz Brouda pavardu, aizmirsa par medībām. Eila vēroja viņu aizejam, maigumam parādoties pie mutes kaktiņiem. Viņas smaids izdzisa, ieraugot skatienu, ar kādu to nomērīja Brouds. No tā viņai mati sacēlās stāvus. Zēni kopā izskrēja ārā. Pēkšņi Eilu ar tādu spēku pārņēma klaustrofobijas sajūta, ka viņai likās, ka izvemsies, ja tūdaļ netiks ārā no alas. Sieviete metās uz izeju, jūtot strauji sitamies sirdi, un vairākas reizes dziļi ievilka elpu.

-Eila!

Viņa satrūkās, izdzirdusi Broudu izrunājam tās vārdu, tad pagriezās, nolieca galvu un lūkojās lejup uz jauno vadoni.

-    ŠI sieviete sveicina jauno vadoni, - viņa formāli pamāja. Brouds reti atradās ar viņu aci pret aci. Eila bija daudz garāka par garāko klana viru, un Brouds nebija no slaidākajiem. Viņš tik tikko sniedzās tai līdz pleciem. Viņa zināja, ka tam nepatīk, ja viņu uzlūko no augšas.

-     Neskrien nekur projām! Es drīz tepat ārā sasaukšu sapulci.

Eila paklausīgi pamāja ar galvu.

Klana ļaudis lēnām pulcējās. Spīdēja saule, un tie priecājās, ka Brouds, par spīti slapjajai zemei, bija nolēmis noturēt sapulci ārā. Tie gaidīja kādu bridi, līdz Brouds cienīgi devās uz vietu, kuru līdz šim bija ieņēmis Brūns, acīmredzami apzinoties savu stāvokli.

-    Kā jau jūs zināt, es esmu jūsu jaunais vadonis, - Brouds iesāka. Viņa satraukumu, uzrunājot visu klanu savā jaunajā amatā, nodeva ievadvārdu saturs, kas jau tāpat nebija apšaubāms.

-    Tā kā klanam ir jauns vadonis un jauns mogurs, šis ir īstais bridis, lai paziņotu par dažām izmaiņām, - viņš turpināja. - Es gribu darīt zināmu, ka Vorns tagad ir mans otrais klana vīrs.

Ļaudis māja ar galvu; tas jau bija gaidāms. Brūns nodomāja, ka Broudam būtu vajadzējis nogaidīt, iekams Vorns kļūst vecāks, pirms ieceļ to augstākā amatā par vairāk pieredzējušiem medniekiem, taču visi zināja, ka tas notiks. "Var jau būt, ka to var darīt arī tagad," viņš pie sevis nosprieda.

-    Būs vēl dažas izmaiņas, - Brouds pamāja. - Kādai sievietei šajā klanā nav vīra. - Eila juta, ka nosarkst. - Kādam par viņu ir jāgādā, un es negribu, ka viņa kļūst par apgrūtinājumu maniem medniekiem. Tagad es esmu vadonis un man ir jāuzņemas atbildība par viņu. Es ņemšu Eilu savā pavardā kā otro sievieti.

Eila bija to gaidījusi, taču nekļuva laimīgāka tāpēc, ka viņai izrādījusies taisnība. "Viņai tas droši vien nepatīk, bet Brouds dara pareizi." Brūns lepni uzlūkoja savas sievas dēlu. "Brouds ir nobriedis, lai kļūtu par vadoni."

-     Viņai ir kropls bērns, - Brouds turpināja. - Es gribu, lai visi zinātu: šajā klanā vairs netiks pieņemts neviens kropls bērns. Es nevēlos, lai kāds domātu, ka tam ir kāds sakars ar manām personiskajām jūtām, ja nākamais tiks izraidīts. Ja viņai būs normāls bērns, es to pieņemšu.

Krebs stāvēja netālu no alas ieejas un papurināja galvu, redzot, kā Eila nobāl un zemāk noliec galvu, lai apslēptu savu seju. "Nu, tu vari būt drošs, ka vairāk bērnu man nebūs, Broud, nebūs, ja vien

Izas burvestība man palīdzēs," viņa nodomāja. "Man vienalga, vai mazuļi dzimst no vīru totēmiem vai viņu locekļiem, neviens vairs nedzims manī no tevis. Es nedzemdēšu bērnus, kuriem jāmirst tāpēc, ka, tavuprāt, tie ir kropli."

-    Es jau to liku saprast agrāk, - Brouds turpināja, - tāpēc, lai tas nebūtu nekāds pārsteigums. Neviens kropls bērns nedzīvos manā pavardā.

Eila strauji pacēla galvu. "Ko viņš ar to domā? Man jāpārceļas uz viņa pavardu, mans dēls nāks man līdzi."

-    Vorns piekrita pieņemt Durku savā pavardā. Viņa sieva mīl šo zēnu, par spīti tā kroplumam. Par viņu labi rūpēsies.

Bija dzirdama satraukta klana ļaužu murdoņa un roku vicināšana. Bērni piederēja to mātēm, līdz tie pieauga. Kāpēc Brouds pieņem Eilu, bet atsakās no viņas dēla? Eila pameta savu vietu un nokrita pie Brouda kājām. Brouds uzsita tai pa plecu.

-    Es vēl neesmu beidzis, sieva. Ir necienīgi pārtraukt vadoni, bet šoreiz es to neievērošu. Tu drīksti runāt.

-     Broud, tu nedrīksti man atņemt Durku. Viņš ir mans dēls. Lai kur sieviete ietu, tās bērni iet kopā ar viņu, - viņa māja, satraukumā aizmirsusi lietot jebkādu pieklājīgas uzrunas formu vai izteikt savu sakāmo kā lūgumu.

Brūns nikni skatījās, viņa lepnums par jauno vadoni bija zudis.

-    Vai tu, sieviete, pavēlēsi šim vadonim, ko viņš drīkst un ko nedrīkst darīt? - Brouds pamāja ar izsmieklu sejā. Viņš bija apmierināts ar sevi. Šo viņš bija plānojis jau ilgi un bija sagaidījis tieši tādu reakciju, uz kādu bija cerējis.

-    Tu neesi māte. Tad jau drīzāk Oga Durkam ir māte, nevis tu. Kas viņu baroja? Ne jau tu. Viņš pat nezina, kas ir viņa māte. Viņš uzskata par māti katru klana sievieti. Kāda starpība, kur viņš dzīvo? Viņam acīm redzami ir vienalga, viņš ēd visos pavardos, - Brouds teica.

-    Es zinu, ka nebiju spējīga viņu barot, bet tu zini, ka viņš ir mans dēls, Broud. Viņš guļ kopā ar mani katru nakti.

-     Nu, ar mani kopā viņš negulēs katru nakti. Vai vari noliegt, ka Vorna sieva viņam ir "māte"? Es jau pateicu Gūvam… es gribēju teikt - moguram, ka precību ceremonija notiks pēc šīs sapulces. Nav nekādas nozīmes gaidīt. Šovakar tu pārcelsies uz manu pavardu, bet Durks - uz Vorna pavardu. Tagad ej atpakaļ uz savu vietu! - viņš pavēlēja. Brouds pārlaida skatienu klanam un pamanīja Krebu, atspiedušos pret nūju netālu no alas. Vecais vīrs izskatījās dusmīgs.

Taču ne tuvu tik dusmīgs kā Brūns. Viņa seja niknumā bija satum- susi, skatoties, kā Eila atgriežas savā vietā. Viņš cīnījās, lai apvaldītos, lai atturētos no iejaukšanās. Viņa acīs bija kas vairāk par dusmām, tajās bija manāmas arī sirdssāpes. "Manas sievas dēls," viņš domāja, "kuru es uzaudzināju un mācīju, un tikko padarīju par šī klana vadoni. Viņš izmanto savu stāvokli, lai atriebtos. Atriebtos sievietei par pāri- darījumiem, kurus pats ir izdomājis. Kāpēc gan es to neredzēju agrāk? Kāpēc es biju tik akls pret viņu? Tagad es saprotu, kāpēc viņš tik ātri piešķīra Vornam to stāvokli. Brouds to visu norunāja ar viņu; viņš jau visu laiku bija plānojis tā izdarīties ar Eilu. Broud, Broud, vai tā ir pirmā lieta, ar kuru sāk jauns vadonis? Pakļaut savus medniekus briesmām ar jaunu un nepieredzējušu otro vīru, lai pats atriebtos sievietei? Kādu gan prieku tev sagādā mātes atšķiršana no tās bērna, kad viņa jau tā ir izcietusi tik daudz sāpju? Vai tev nav sirds, manas sievas dēls? Viss, kas viņai tiek no dēla, ir kopīga gulta naktī."

-     Es vēl neesmu pabeidzis, es vēl neesmu visu pateicis, - Brouds žestikulēja, cenšoties atgūt klana ļaužu uzmanību, kuri jutās šokēti un neveikli. Beidzot tie apklusa.

-     Šis vīrs nav vienīgais, kurš ir ieņēmis jaunu stāvokli. Mums ir jauns mogurs. Pastāv zināmas privilēģijas, kas nāk līdzi jaunajam stāvoklim. Esmu nolēmis, ka Gūvs… mogurs pārcelsies uz pavardu, kas pienākas klana moguram. Krebs pārvāksies uz alas dibenu.

Brūns uzmeta ātru skatienu Gūvam. Vai viņš ari zināja par šo rīkojumu? Gūvs purināja galvu ar apjukušu sejas izteiksmi.

-     Es negribu pārcelties uz Mogura pavardu, - viņš teica. - Tas ir bijis viņa mājoklis, kopš mēs pārcēlāmies uz dzīvi šajā alā.

Klana ļaudis sāka justies vairāk nekā neērti par savu jauno vadoni.

-     Es esmu nolēmis, tu pārcelsies! - Brouds valdonīgi žestikulēja, dusmīgs par Gūva atteikumu. Pamanījis veco, kroplo vīru, kas bija atspiedies uz nūjas un nikni uz viņu skatījās, Brouds pēkšņi aptvēra, ka lielais Mogurs vairs nav burvis. Kāpēc viņam bija jābaidās no veca, tizla kropļa? Impulsa vadīts, viņš bija izteicis šo piedāvājumu, cerot, ka Gūvs priekā salēksies par labo vietu alā, tāpat kā Vorns bija nopriecājies par iespēju pacelties augstākā kārtā. Viņš iedomājās, ka tas nostiprinās jaunā mogura uzticību viņam, liks Gūvam būt tam pateicību parādā. Brouds nebija rēķinājies ar Gūva uzticību un mīlestību pret savu padomdevēju. Brūns vairs ilgāk nespēja savaldīties un jau grasījās runāt, bet Eila viņu apsteidza.

-    Broud! - Eila izkliedza no vietas. Viņš strauji pacēla galvu. - Tu to nedrīksti darīt! Tu nedrīksti likt Krebam izvākties no viņa pavarda! - Slaidā sieviete lieliem soļiem devās uz jaunā vadoņa pusi, pilna taisnīgu dusmu. - Viņam ir vajadzīga saudzējoša vieta. Dziļumā vējš pūš pārāk stipri. Tu zini, cik viņam ziemā ir grūti. - Eila bija aizmirsusi, ka ir klana sieviete; tagad viņa runāja kā zāļu sieva, kas aizsargā savu slimnieku. - Tu to dari, lai mani sāpinātu. Tu centies atriebties Krebam par to, ka viņš rūpējas par mani. Man nav svarīgi, ko tu dari ar mani, bet liec mierā Krebu! - Viņa stāvēja Broudam tieši pretim, kā siena izslējusies virs tā, dusmīgi žestikulējot viņam sejā.

-    Kas tev deva atļauju runāt, sieva! - Brous ārdījās. Viņš atvēzējās pret to ar savilktu dūri, taču viņa to pamanīja un pieliecās. Brouds bija apjucis, trāpot tukšam gaisam. Pārsteigumu aizstāja niknums, kad viņš metās tai pakaļ.

-    Broud! - Bruņa izsauciens apturēja viņu. Viņš bija pārāk pieradis paklausīt šai balsij, jo īpaši - kad tā bija dusmās pacelta.

-     Tas ir Mogura pavards, Broud, un paliks tāds līdz brīdim, kad viņš nomirs. Tas notiks pietiekami drīz bez tavas iejaukšanās, lai, pārvietojot viņu, to paātrinātu. Viņš ir kalpojis šim klanam ilgi un labi; viņš ir pelnījis šo vietu. Kas gan tu esi par vadoni? Kas gan tu esi par vīru? Izmanto savu stāvokli, lai atriebtos sievietei? Sievietei, kas nekad neko tev nav nodarījusi, Broud, kas to nespētu, ja ari mēģinātu. Tu neesi vadonis!

-    Nē, tu neesi vadonis, Brun, vairs ne. - Pēc pirmā impulsa paklausīt Brouds bija atguvies un atcerējies par savu stāvokli, ari par Bruņa. - Es tagad esmu vadonis! Tu vienmēr esi nostājies viņas pusē pret mani, vienmēr esi viņu aizstāvējis. Nu tu viņu vairs nedrīksti aizstāvēt! - Brouds sāka zaudēt savaldību, mežonīgi žestikulēdams, viņa seja kļuva purpursarkana. - Viņa darīs, ko es likšu, vai arī es viņu nolādēšu! Un tas nebūs uz laiku! Tu tikko redzēji viņas nekaunību, un tu viņu vienalga aizstāvi. Es to necietīšu! Vairs ne. Viņa ir pelnījusi lāstu par to. Un es to darīšu! Kā tev tas patīk, Brun? Gūv! Nolādi viņu! Nolādi viņu! Tagad, tūliņ pat! Es gribu, lai viņa tūliņ tiek nolādēta. Neviens nemācīs šo vadoni, kas viņam jādara, vismazāk jau nu tā neglītā sieviete. Vai tu mani saprati? Nolādi viņu, Gūv!

Krebs mēģināja pārtvert Eilas uzmanību kopš brīža, kad viņa uzklupa Broudam, cenšoties viņu brīdināt. Viņam nelikās svarīgi, kur viņš dzīvo, alas priekšā vai dibenplānā, viņam bija vienalga. Viņam radās aizdomas no tā brīža, kad Brouds paziņoja, ka ņems Eilu par otro sievu. Atbildība bija pārāk liela, lai Brouds to uzņemtos bez kāda konkrēta iemesla. Tomēr viņa aizdomas nebija viņu sagatavojušas tai nejaukajai scēnai, kas sekoja. Ieraudzījis, ka Brouds pavēl Gūvam viņu nolādēt, pēdējā vēlēšanās cīnīties pameta viņu. Viņš vairs negribēja neko redzēt un, pagriezis muguru, lēnām iešļūca alā. Eila pacēla skatienu tieši tajā brīdī, kad viņš iegāja kalna caurumā.

Krebs nebija vienīgais, kuru bija satraukusi šī konfrontācija. Visu klanu bija pārņēmusi kņada, cilvēki žestikulēja, kliedza un apjukumā staigāja šurpu turpu. Daži nespēja noskatīties, turpretī citi neticībā nekustīgi blenza uz šo izrādi, kādu neviens no viņiem nekad dzīvē nebija cerējis ieraudzīt. Viņu dzīves bija pārāk sakārtotas, pārāk drošas, pārāk uzticīgas tradīcijām, paražām un paradumiem.

Viņi bija pārsteigti par Brouda izplānoto, neredzēto un nepamatoto Eilas atšķiršanu no dēla; viņi bija šokēti par Eilas konfrontēšanos ar jauno vadoni, bet ne vairāk kā par Brouda lēmumu pārvietot Krebu; viņi bija tikpat apstulbuši par Brouda niknajiem draudiem vīram, kurš viņu nupat bija padarījis par vadoni, kā par tā nekontrolēto dusmu izvirdumu, pieprasot, lai Eila tiktu nolādēta. Vēl bija jānāk smagākam triecienam.

Eila tik stipri trīcēja, ka nejuta drebēšanu sev zem kājām, līdz ieraudzīja cilvēkus gāžamies, nespējot noturēt līdzsvaru. Viņas pašas seja atspoguļoja apstulbumu pārējo ļaužu sejās, to nomainīja bailes un tad stindzinošas šausmas. Tikai pēc tam viņa sadzirdēja dziļu, biedējošu dārdoņu zemes iekšās.

-     Duurrrk! - viņa spalgi iekliedzās un ieraudzīja, kā Uba sagrābj zēnu un uzkrīt tam virsū, it kā cenšoties pasargāt viņa mazo augumu ar savējo. Eila metās pie viņiem, bet pēkšņi atcerējās kaut ko, kas lika viņai šausmās nodrebēt.

-     Krebs! Viņš ir alā!

Viņa rausās augšup pa kustīgo nogāzi, cenšoties tikt līdz lielajai trīsstūrveida ieejai. Milzīgs akmens, kas nostiprināja eju, vēlās lejup pa stāvo sienu un, aizķēris koku, kurš no trieciena sašķīda, nogāzās tai blakus zemē. Viņa bija šokā, zaudējusi valodu. Atmiņas, kas līdz šim bija ieslēgtas nakts murgos, bija tikušas ārā, bet absolūtajā panikā tās bija sajaukušās un apjukušas. Zemestrīces rēkoņā viņa pati nespēja sadzirdēt vārdu, kas sen aizmirstā valodā izlauzās pār tās lūpām:

-    Māāāt!

Zeme zem Eilas kājām nogruva par vairākām pēdām, tad atkal pacēlās. Viņa apgāzās un visiem spēkiem centās piecelties, un tad ieraudzīja, kā velvētie alas griesti sagāžas. Klints gabali, atrauti no augstā jumta, ripoja lejup un atsitās pret zemi. Tad sekoja vēl viens nogruvums. Viņai visapkārt lieli akmeņi atsitoties dārdināja lejup pa stāvo klinti, noripoja līdz lēzenākai nogāzei un ar troksni iegāzās ledainajā ūdenī. Krauja austrumu pusē sašķēlās, un puse no tās nogruva.

Alas iekšpusē lija lielu un mazu akmeņu un dubļu lietus, sajaucies ar nepārtraukto dārdoņu, kas atskanēja, krītot sienu un velvēto griestu lielākajiem gabaliem. Ārpusē slaidie skujkoki dancoja kā neveikli milži, un kailie lapu koki neglīti raustījās un purināja savus atkailinātos locekļus, kustinot tos nāves dziesmas noteiktajā ritmā. Plaisa sienā, netālu no ieejas austrumu pusē, iepretim avotam, kuru baroja strauts, ar sprādzienu paplašinājās, pa to izgāzās atrauti klints gabali un grants. H atvēra vēl vienu pazemes kanālu, un izgrūstie mēsli sakrājās uz plašā lieveņa alas priekšā, lai pēc tam dotos savā pirmajā ceļojumā uz upi. Zemes rēkoņa un klints akmeņu dārdoņa pārspēja šausmu pārņemto cilvēku kliedzienus. Troksnis bija apdullinošs.

Beidzot drebēšana mazinājās. Daži pēdējie akmeņi novēlās no kalna, atsitās, ripoja tālāk, tad nomierinājās. Apdullušie un pārbiedētie ļaudis sāka celties augšā un ar truliem skatieniem lūkoties apkārt, cenšoties kaut ko saprast. Tie sāka pulcēties ap Bruņu. Viņš bija vienmēr bijis to klints, to stabilitāte. Tie tiecās pretim drošībai, ko viņš vienmēr bija sniedzis.

Bet Brūns nedarīja neko. Viņš domāja, ka Brouda iecelšana par vadoni bijis vissliktākais lēmums, ko viņš jelkad bija pieņēmis visu to gadu laikā, kamēr bija kalpojis kā vadonis. Nu viņš saprata, cik akls bijis pret savas sievas dēla kļūdām. Pat viņa tikumus, viņa bezbailīgo bravūru un pārgalvīgo drosmi Brūns tagad redzēja kā tā paša vienaldzīgā ego un impulsīvā temperamenta izpausmes. Tomēr ne jau tāpēc Brūns atteicās kaut ko darīt. Brouds tagad bija vadonis, lai notiktu kas notikdams. Bija par vēlu atkāpties un izmācīt kādu citu vīru, lai gan Brūns zināja, ka klans viņam to būtu atļāvis. Vienīgā iespēja, kā Brouds jelkad varētu cerēt uz vadīšanu, vienīgā cerība klanam bija likt viņam vadīt tagad. Brouds teica, ka viņš ir vadonis - izaicinoši, pilnīgi bez jebkādas savaldīšanās. Jā, Brouds teica, ka viņš ir vadonis. "Nu tad vadi, Broud!" Brūns nodomāja. "Dari kaut ko! Lai kādus lēmumus Brouds no šī brīža pieņemtu, Brūns neiejauksies."

Kad klana ļaudis bija pārliecinājušies, ka Brūns neņems atpakaļ vadības grožus, tie galu galā pievērsās Broudam. Viņi bija pieraduši pie tradīcijām, pie hierarhijas, un Brūns bija bijis ļoti labs vadonis, ļoti stiprs, ļoti atbildīgs. Viņi bija pieraduši, ka vadonis uzņemas iniciatīvu krīzes situācijās, raduši būt atkarīgi no viņa miera un pārdomātajiem spriedumiem. Viņi neprata rīkoties uz savu roku, pieņemt patstāvīgus lēmumus bez vadoņa. Pat Brouds cerēja, ka Brūns pārņems vadību; viņam arī bija vajadzīgs kāds, uz kuru paļauties. Kad Brouds beidzot saprata, ka visa atbildība tagad gulstas uz pašu, viņš centās to uzņemties. Viņš patiešām centās.

-     Kā trūkst? Kas ir ievainots? - Brouds pamāja. Atskanēja viegla kolektīva nopūta. Beidzot kāds kaut ko darīja. Ģimeņu grupas sāka pulcēties kopā, klanam savācoties un atskanot pārsteigumu izsaucieniem, kad tie ieraudzīja kādu mīļo, par kuru bija baiļojušies kā par pazudušu; brīnumainā kārtā, šķiet, neviens nebija pazudis. Lai gan bija krituši akmeņi un trīcējusi zeme, neviens pat nebija nopietni savainots. Brūces, griezumi, noskrāpējumi, bet neviena lūzuma. Tā gan nebija gluži patiesība.

-    Kur ir Eila? - Uba gandrīz panikā iekliedzās.

-    Šeit, - Eila atbildēja, nākot lejup pa nogāzi, uz brīdi aizmirsusi, kāpēc viņa ir šeit.

-     Mamma! - Durks iesaucās, izrāvies no Ubas sargājošā tvēriena un skrienot pie tās. Eila metās skriet, pacēla to gaisā, cieši apskāva un nesa atpakaļ.

-    Uba, vai ar tevi viss kārtībā? - viņa vaicāja.

-Jā, nav nekas nopietns.

-    Kur ir Krebs? - Eila pēkšņi atcerējās. Viņa pagrūda Durku Ubai un skrēja atpakaļ uz nogāzi.

-    Eila! Kur tu ej? Neej iekšā alā! Var būt pēcgrūdieni.

Eila neredzēja brīdinājumu, viņa arī nebūtu pievērsusi tam uzmanību. Viņa ieskrēja alā un devās tieši uz Kreba pavardu. Haotiski akmeņu un grants nogruvumi veidoja zemē nelielas kaudzes. Izņemot dažus akmeņus un netīrumu kārtu, viņu pavards bija neskarts, taču Kreba tur nebija. Eila pārmeklēja visus pavardus. Daži bija gluži sagrauti, bet lielākajā daļā bija atsevišķas saglābjamas lietas. Krebs neatradās nevienā no pavardiem. Viņa pasvārstījās nelielās ejas priekšā, kas veda uz garu mājokli, tad devās iekšā, taču tur bija pārāk tumšs, lai varētu kaut ko saskatīt. Viņai būs vajadzīga lāpa. Eila izlēma vispirms pārbaudīt visu alu.

Viņai virsū sāka birt grants, bet sieviete pasitās sāņus. Atrāvies klints gabals nokrita zemē, nobrāžot tai roku. Viņa izstaigāja gar sienām, tad krustu šķērsu telpai, iztaustot dziļi aptumšotās vietas aiz krājumu traukiem un lieliem laukakmeņiem neapgaismotajā alā. Sieviete jau grasījās aizdegt lāpu, tomēr nolēma pārbaudīt vēl pēdējo vietu.

Viņa atrada Krebu blakus Izas kapa akmeņu kaudzei. Viņš gulēja uz sava slimā sāna, kājas pievilcis sev klāt, gandrīz tā, it kā tās būtu sasietas embrija pozā. Lielais, varenais galvaskauss, kas bija apņēmis tā smadzenes, vairs tās nesargāja. Smagais akmens, kas to bija sašķaidījis, bija paripojis dažas pēdas tālāk. Viņš bija miris acumirklī. Eila nometās tam blakus uz ceļiem, un asaras sāka plūst pāri vaigiem.

-      Kreb, ak, Kreb! Kāpēc tu iegāji alā? - viņa māja. Eila šūpojās uz ceļiem turp un atpakaļ, saucot viņa vārdu. Tad kāda neizskaidrojama iemesla dēļ viņa piecēlās un sāka atdarināt kustības, kādas bija redzējusi Krebu veidojam virs Izas bēru rituāla laikā. Klusi plūstošas asaras aizmigloja acis slaidajai, gaišmatainajai sievietei, pavisam vienai akmeņu piemētātajā alā, plūdinot senās, simboliskās kustības ar tik pilnīgu grāciju un smalkumu kā pašam lielajam, svētajam vīram. Daudzas kustības viņa nesaprata. Nesapratīs nekad. Tas bija viņas pēdējais veltījums vienīgajam tēvam, ko viņa pazina.

-    Viņš ir miris, - Eila māja sejām, kas cieši lūkojās viņā, tai iznākot no alas.

Brouds raudzījās viņā kopā ar pārējiem, tad viņu sagrāba milzīgas bailes. Tā bija viņa, kas bija atradusi alu, viņa, kuru mīlēja gari. Un, kad viņš to nolādēja, tie satricināja zemi un sagrāva alu, kuru tā bija atradusi. Vai tie dusmojās uz vadoni par to, ka gribēja Eilu nolādēt? Vai tie sagrāva alu, ko viņa bija atradusi, tāpēc ka bija dusmīgi uz Broudu? Un ja nu pārējie klana ļaudis domā, ka viņš atnesis tiem šo postu? Savas māņticīgās dvēseles slēptākajos dziļumos Brouds trīcēja ļauno zīmju priekšā un baidījās no sadusmotajiem gariem, kurus, viņš droši zināja, bija palaidis vaļā. Bet tad sava sašķobītā prāta impulsīvā uzplaiksnījumā jaunais vadonis iedomājās, ka tad, ja viņš vainos Eilu, pirms kāds ir paspējis vainot viņu pašu, neviens nevarēs teikt, ka tā bijusi viņa vaina, un gari vērsīsies pret sievieti.

-     Viņa to izdarīja! Tā ir viņas vaina! - Brouds pēkšņi sāka žestikulēt. - Eila ir tā, kas sadusmoja garus. Viņa ir tā, kas nicināja tradīcijas. Jūs visi viņu redzējāt. Viņa bija nekaunīga, viņa izturējās necienīgi pret vadoni. Viņai jāsaņem lāsts. Tad gari atkal būs apmierināti. Tad tie sapratīs, kā mēs tos godājam. Tad tie vedīs mūs uz jaunu alu, vēl labāku, vēl laimīgāku. Tie darīs tā. Es zinu, ka darīs. Nolādi viņu, Gūv! Tagad, dari to tūliņ! Nolādi viņu! Nolādi viņu!

Visas galvas pagriezās pret Bruņu. Viņš skatījās taisni uz priekšu, zobi sakosti, dūres savilktas, muguras muskuļi no sasprindzinājuma trīcēja. Viņš atteicās pakustēties, atteicās iejaukties, lai gan tas prasīja visu gribu, kas tam piemita. Klana ļaiidis apjukuši lūkojās cits uz citu, tad uz Gūvu un atkal uz Broudu. Gūvs blenza uz Broudu pilnīgā neticībā. Kā viņš spēja vainot Eilu! Ja tā bija kāda vaina, tad Brouda. Pēkšņi Gūvs saprata.

-    Es esmu vadonis, Gūv! Tu esi mogurs. Es tev pavēlu viņu nolādēt! Nolādi viņu ar nāvi!

Gūvs spēji pagriezās, pacēla degošu, melnu priedes zaru no ugunskura, kas bija iekurts, kamēr Eila atradās alā, devās augšup pa nogāzi un pazuda tumšajā trīsstūrveida caurumā. Viņš uzmanīgi izvēlējās ceļu, apejot sagāzušos gružus, uzmanoties no akmeņu un grants nogruvumiem, kas ik pa bridim atkārtojās, apzinoties, ka pēcgrū- dieni var uzgāzt uz tā galvas neskaitāmus akmeņus, un vēloties, kaut tas notiktu, pirms viņš paveic to, kas tam bija pavēlēts. Viņš iegāja garu telpā un sarindoja alu lāča svētos kaulus paralēlās rindās, ar katru izdarot formālus žestus. Pēdējais kauls tika ievietots alu lāča galvaskausa pamatnē un izbāzts caur kreisās acs caurumu. Tad viņš skaļi izrunāja vārdus, kas bija zināmi vienīgi moguriem, ļauno garu šausmīgos vārdus. Atzīšanu, kas tiem deva spēku.

Eila vēl aizvien sēdēja alas priekšā, kad tas pagāja viņai garām ar neredzīgām acīm.

-     Es esmu mogurs. Tu esi vadonis. Tu pavēlēji Eilai uzlikt nāves lāstu. Tas ir izdarīts, - Gūvs teica, tad pagrieza muguru klana vadonim.

Sākumā neviens nespēja tam noticēt. Tas bija noticis pārāk strauji. Tā tam nevajadzēja notikt. Brūns to būtu pārrunājis, pārdomājis, sagatavojis klanu. Bet vispirms jau viņš to nemaz nebūtu nolādējis. Ko viņa bija nodarījusi? Viņa uzvedās bezkaunīgi pret vadoni, un tas bija slikti, bet vai tas ir iemesls nāvei? Viņa tikko bija aizstāvējusi Krebu. Un ko Brouds viņai bija nodarījis? Atrāvis viņai bērnu un izdzinis veco burvi no viņa pavarda, lai izrēķinātos ar sievieti. Tagad nevienam nav pavarda. Kāpēc Brouds to darīja? Kāpēc viņš to nolādēja? Gari vienmēr bijuši labvēlīgi pret Eilu, viņa bija nesusi veiksmi, līdz Brouds paziņoja, ka viņš grib to nolādēt, līdz viņš lika moguram to nolādēt. Brouds nesa viņiem nelaimi. Kas tagad ar viņiem notiks? Brouds bija saniknojis sargājošos garus un pēc tam palaidis vaļā ļaunos garus. Un vecais burvis bija miris, Mogurs tiem vairs nespēja palīdzēt.

Eila bija tik izmisusi savās skumjās, ka neapzinājās impulsīvos notikumus sev apkārt. Viņa redzēja, kā Brouds pavēlēja viņu nolādēt, un redzēja, kā Gūvs tam teica, ka tas ir izdarīts, bet viņas bēdu pilnais prāts nesaprata. Lēnām notikušais plūda līdz viņas apziņai. Kad Eila to aptvēra ar visām izrietošajām sekām, rezultāts bija postošs.

"Nolādēta? Ar nāves lāstu? Kāpēc? Ko gan es tik sliktu nodarīju? Kā tas varēja notikt tik ātri?" Klanam tas aizgāja līdz saprašanai tikpat lēni kā viņai. Ļaudis vēl nebija pilnībā atguvušies no zemestrīces. Eila vēroja viņus ar ziņkārīgu atsvešinātību, kā to acis citam pēc cita kļūst glāžainas un neredzošas. "Tur iet Krugs. Kas būs nākamais? Uka. Tagad Drūgs, bet Aga vēl ne. Te nu viņa iet, viņai ir jāredz, ka es uz viņu skatos."

Eila nekustējās, tikmēr Ubas acis kļuva neredzīgas un viņa sāka apraudāt uz rokām turētā zēna māti.

"Durks! Mans bērniņš, mans dēls! Esmu nolādēta, es nekad viņu vairs neredzēšu. Kas ar viņu notiks? Palikusi vienīgi Uba. Viņa parūpēsies par to, bet ko viņa var iesākt pret Broudu? Brouds Durku ienīst, jo viņš ir mans dēls." Eila saniknota paskatījās apkārt un ieraudzīja Bruņu. "Brūns! Brūns var viņu aizsargāt."

Eila tuvojās nelokāmajam, spēcīgajam, jūtīgajam vīram, kurš vēl dienu iepriekš bija vadījis klanu. Viņa nokrita zemē tam pie kājām un nolieca galvu. Kad Eila palūkojās augšup, viņš skatījās pāri viņas galvai uz ugunskuru tai aiz muguras. "Viņš mani redz," Eila nodomāja. "Es zinu, ka redz. Krebs atcerējās visu, ko es tam biju teikusi, un Iza ari."

- Brun, es zinu - tu domā, ka esmu mirusi, ka esmu gars. Nenovērsies! Es tevi lūdzu, nenovērsies! Tas notika tik ātri! Es iešu, es apsolu, ka iešu, taču es baidos par Durku. Brouds viņu ienīst, tu zini, ka tā ir. Kas notiks ar viņu, Broudam esot vadonim? Durks pieder pie klana, Brun. Tu viņu pieņēmi. Es tevi lūdzu, Brun, sargā Durku! Vienīgi tu to spēj. Neļauj Broudam darīt viņam pāri!

Brūns lēni pavērsa muguru pret lūdzošo sievieti, aizgriežot skatienu tā, it kā viņš mainītu stāvokli, nevis censtos izvairīties uzlūkot viņu. Taču viņa saskatīja tikko manāmu atzinības dzirksteli viņa acis, nemanāmu galvas mājienu. Ar to pietika. Viņš sargās Durku, viņš bija apsolījis zēna mātes garam. Tā bija taisnība, ka viss notika pārāk ātri, viņai nebija atlicis laika palūgt to agrāk. Tik daudz viņš lauzis savu apņemšanos neiejaukties Brouda darīšanās. Viņš neļaus savas sievas dēlam darīt pāri Eilas dēlam.

Eila piecēlās un apņēmīgi devās uz alu. Viņa nebija izlēmusi, vai dosies projām, pirms nebija runājusi ar Bruņu, bet nu viņa bija to izdarījusi, un Eila izlēma. Viņas bēdas par Kreba nāvi tika noglabātas prāta stūrīti, lai tās atkal izvilku gaismā vēlāk, kad izdzivošana nebūs likta uz spēles. Viņa ies - varbūt uz garu pasauli, varbūt ne, bet viņa neies nesagatavojusies.

Pirmo reizi iegājusi alā, viņa nebija pamanījusi postu, kas tur iekšā valdīja. Viņa lūkojās uz svešādo vietu, atvieglota, ka klana ļaudis bija atradušies ārā. Dziļi ievilkusi elpu, viņa steidzās uz Kreba pavardu, neņemot vērā alas nedrošo stāvokli. Ja viņa nedabūs to, kas nepieciešams izdzīvošanai, viņa noteikti nomirs.

Sieviete izņēma no savas guļvietas akmeni, izpurināja savu zvērādas apmetni un sāka kraut uz tā lietas. Savu zāļu somu, lingu, divus pārus kāju autu, stulpiņus, roku sildītājus, ar zvērādu oderētu apmetni, kapuci. Savu krūzīti un bļodu, ūdens somas, instrumentus. Viņa iegāja alas dibenā un sameklēja sātīgus, augsti enerģētiskus, ceļojumiem paredzētus kaltētas gaļas plācenīšus, augļus un taukus. Viņa izvandīja drazas un atrada bērza tāss paciņas ar kļavu cukuru, riekstiem, žāvētiem augļiem, saberztiem, grauzdētiem graudiem, kaltētas gaļas un zivs strēmeles un dažus dārzeņus. Tā nebija pārāk liela izvēle tik vēlu šajā gadalaikā, tomēr pietiekama. Viņa izgāza gružus no vācamā groza un sāka to saiņot.

Eila pacēla Durka nesamo ādu un piespieda sev pie sejas, jūtot, kā acis kāpj asaras. Tā viņai nebūs vajadzīga, Durku viņa neņems līdzi. Viņa ielika ādu grozā. Viņa vismaz paņems kaut ko, kas bijis tam tuvumā. Eila silti apģērbās. Pavasaris vēl tikko bija sācies; stepē būs auksts. Ziemeļos vēl varētu būt ziema. Sieviete nebija apzināti izvēlējusies virzienu, taču bija pārliecināta, ka dosies uz sauszemi - uz ziemeļiem no pussalas.

Pēdējā bridi viņa paķēra ari ādas nojumi, kuru tā izmantoja, kad kopā ar vīriem devās medību ceļojumos, lai gan apzinājās, ka tā nepieder viņai. Eila varēja ņemt visu, kas piederēja viņai; visu, kas paliks pāri, sadedzinās. Un viņa apzinājās, ka ari pārtikas daļa bija tā, kas viņai pēc taisnības pienācās, bet nojume piederēja Krebam viņa pavarda iemītnieku lietošanai. Krebs bija miris, un viņš to nekad neizmantoja; viņa nosprieda, ka viņš neiebilstu.

Sieviete uzlika to virsū vācamajam grozam, tad pacēla smago ne- šļavu uz muguras un sasēja siksnas, kas to stingri saturēja. Atkal draudēja birt asaras, Eilai stāvot pavarda vidū, kas bija kalpojis par viņas mājām kopš tā brīža, kad Iza bija viņu atradusi. Viņa vairs nekad to neredzēs. Atmiņu kaleidoskops izskrēja caur prātu, uz mirkli apstājoties pie nozīmīgām ainām. Visbeidzot viņa domāja par Krebu. "Kaut es zinātu, kas tevi izraisīja tādas sāpes, Kreb! Varbūt kādu dienu es to sapratīšu, bet esmu tik laimīga, ka tonakt mēs parunājām, pirms tu devies uz garu pasauli. Es nekad neaizmirsīšu tevi un Izu, un klanu." Un Eila izgāja no alas.

Neviens neskatījās uz viņu, taču visi zināja, ka viņa atkal parādījusies. Eila apstājās pie rāmā avota turpat ārā pie alas, lai piepildītu ūdens somas un pakavētos vēl kādās atmiņās. Vēl neiemērkusi somu un nesaviļņojusi spoguļgludo virsmu, sieviete noliecās, lai palūkotos uz sevi. Viņa uzmanīgi nopētīja savus sejas vaibstus; šoreiz viņa neizskatījās tik neglīta, taču viņu neinteresēja pašas izskats. Viņa gribēja redzēt, kāda izskatās Citu seja.

Kad Eila piecēlās, Durks cīnījās, lai izrautos no Ubas ciešā tvēriena. Kaut kas notika, kas satrauca viņa māti. Viņš nebija īsti drošs, kas, bet viņam tas nepatika. Ar rāvienu viņš atbrīvojās un pieskrēja pie Eilas.

-    Tu ej projām, - viņš pārmeta, sākot saprast un sašutis, ka viņam neviens nav pateicis. - Tu esi pavisam apģērbusies un dodies projām.

Eila šaubījās vien mirkļa simtdaļu, tad izstiepa rokas, un zēns metās tās apkampienos. Viņa pacēla to un cieši apskāva, cenšoties aizturēt asaras. Tad nolika viņu zemē un notupās viņa līmenī, lūkojoties tieši lielajās, brūnajās acīs.

-    Jā, Durk, es eju projām. Man jāiet projām.

-    Ņem mani līdzi, Mamma. Ņem mani līdzi! Nepamet mani!

-    Es nevaru ņemt tevi sev līdzi, Durk. Tev jāpaliek šeit kopā ar Ubu. Viņa rūpēsies par tevi. Brūns ari.

-     Es negribu te palikt! - Durks sparīgi žestikulēja. - Es gribu iet kopā ar tevi. Neej projām un nepamet mani!

Uba nāca pie viņiem. Viņai vajadzēja, viņai vajadzēja aizvest Durku projām no gara. Eila vēlreiz apkampa dēlu.

-     Es tevi mīlu, Durk. Nekad to neaizmirsti, es tevi mīlu. - Viņa pacēla to un ielika Ubas rokās. - Rūpējies manā vietā par manu dēlu, Uba, - viņa pamāja, lūkojoties tās skumjajās acis, kuras raudzījās pretim un redzēja viņu. - Rūpējies par viņu…, mana mās!

Brouds vēroja viņus, kļūstot aizvien niknāks. Sieviete bija mirusi, viņa bija gars. Kāpēc viņa neizturējās kā gars? Un daži no viņa klana neizturējās pret viņu kā pret garu.

-    Tas ir gars, - viņš nikni māja. - Viņa ir mirusi. Vai nezini, ka viņa ir mirusi?

Eila piegāja Broudam tieši klāt un nostājās tā priekšā visā augumā. Viņam arī bija grūti to neredzēt. Vīrietis centās to neievērot, taču viņa lūkojās lejup uz viņu, nesēžot pie tā kājām, kā tas pieklājās sievietei.

-    Es neesmu mirusi, Broud, - viņa izaicinoši žestikulēja. - Es nemiršu. Tu nevari likt man nomirt. Tu vari likt man iet projām, tu vari man atņemt dēlu, bet tu nevari likt man nomirt!

Divējādas jūtas cīnījās Broudā - niknums un bailes. Viņš pacēla dūri neizsakāmā vēlmē iesist viņai, taču tā palika pacelta bailēs tai pieskarties. "Tā ir viltība," viņš sev teica, "tā ir gara viltība. Viņa ir mirusi, viņa tika nolādēta."

-    Sit man, Broud! Nu, atzīsti šo garu! Sit man, un tu redzēsi, ka es neesmu mirusi.

Brouds pagriezās pret Bruņu - projām no gara. Viņš nolaida galvu, jūtoties neērti, ka nespēj to izdarīt dabiski. Viņš nebija Eilai pieskāries, bet baidījās, ka paceltā dūre vien bija atzinusi tās klātbūtni, un Brouds centās novelt neveiksmi uz Bruņu.

-    Nedomā, ka es neredzēju, Brun. Tu atbildēji viņai, kad tā ar tevi sarunājās, pirms iegāja alā. Viņa ir gars, tu atnesīsi nelaimi, - viņš to apsūdzēja.

-    Tikai sev pašam, Broud, un kas gan man vairs atlicis? Bet kad tu redzēji, ka viņa sarunājās ar mani? Kad tu redzēji, ka viņa ieiet alā? Kāpēc tu draudi un grasies sist garam? Tu vēl aizvien nesaproti, vai ne? Tu atzini viņu, Broud, viņa ir pieveikusi tevi. Tu nodarīji viņai visu, ko spēji, tu pat nolādēji viņu. Viņa ir mirusi, un tomēr viņa ir uzvarējusi. Viņa ir sieviete, bet viņai ir vairāk drosmes nekā tev, Broud, vairāk apņēmības, vairāk savaldības. Viņa bija kas vairāk, nekā esi tu. Eilai vajadzēja būt manas sievas dēlam.

Eila bija pārsteigta par Bruņa negaidīto slavas dziesmu. Durks locījās, lai atkal tiktu vaļā, saucot pēc viņas. Viņa nespēja to izturēt un steidzās projām. Ejot garām Brūnam, sieviete nolieca galvu un parādīja pateicības žestu. Sasniegusi kalna kori, tā pagriezās un vēlreiz palūkojās atpakaļ. Viņa redzēja, kā Brūns paceļ roku, it kā lai pakasītu degunu, taču izskatījās, ka viņš rāda zīmi, to pašu, ko bija rādījis Norgs, kad tie bija gājuši projām no klanu Sapulces. Izskatījās, it kā Brūns būtu teicis: "Ar Ursus palīgu!"

Pēdējais, ko viņa izdzirda, pazūdot aiz sagruvušās klints kores, bija Durka žēlu pilnais sauciens:

- Maamma, Maaamma, Maammaaa!

PAR AUTORI

Džīna M. Ouela ir stingri pieteikusi savu klātbūtni literatūrā.

Rakstnieces pirmais romāns "Alu Lāča klans" New York Times grāmatu apskatā tika raksturots kā "satraucošs, iztēli rosinošs un intuitīvi pamatīgs darbs". Viņas apbrīnojamais pētījums, kurš tika iesākts 1977. gadā, aizveda rakstnieci pa aizvēsturiskām Eiropas vietām, tas papildināja viņas no pirmavotiem gūtās zināšanas par tādiem arodiem kā krama skaldīšana, sniega alu būvēšana, zvērādu miecēšana, ēdiena pagatavošana no dabas veltēm un savvaļas ārstniecisko augu izmantošana.

Slaveno sēriju bērniem turpina "Zirgu ieleja", "Mamutu mednieki" un "Līdzenumi".

Ouelas kundze Oregonā, kur viņa dzīvo kopā ar vīru, pašreiz strādā pie sava nākamā romāna.

KLUBS

Gramatu Kluba biedriem ir daudz dažAdu priekšrocību:

- varēsiet l'ar speciālam cenām iegādāties mūsu izdevniecības grāmatas

-  apgāda īpašas programmas sniegs )ums priekšrocības

un atlaides mūsu grāmatu iegādei

-  varēsiet piedalīties konkursos un loterijas un iegūt

brīnišķīgas balvas

VAI MĒS ESAM JŪS IEINTERESĒJUŠI UN JŪS VĒLATIES IESTATIES KLUBA? TAS IR VIENKĀRŠI. ATSŪTIET INFORMĀCIJU l'AR SEVI, NORADOT VĀRDU UN UZVĀRDU PERSONAS KODU

Pasta indeksu precīzu pasta adresi

ZIŅAS PAR SEVI SŪTIET UZ ADRESI - "GRĀMATU KLUBS"

Rīga, K ValdfmAra iela 6. LV-ioio

šīs ziņas ir nepieciešamas, lai nosūtītu jums jaunāko grāmatu

Kluba bezmaksas katalogu.

Kataloga ievietotās grāmatas ieinteresēs visus Jūsu ģimenes locekļus, tur būs

• Krāsainās pasaku un attīstošās grāmatiņas pašiem

MAZĀKAJIEM

•mākslas un izziņas literatūra visu vecumu lasītājiem

• Enciklopēdijas un atlanti skolēniem

•GRĀMATAS LASĪŠANAI ĢIMENĒ

• Daiļliteratūra un izklaidējošā literatūra

pieaugušajiem

IESTATIES KLUBĀ UN IEGĀDĀTIES GRĀMATAS VAR MUSU MĀļASLAPĀ:

apgāds Zvaigzne ABC

aicina jūs iestāties grāmatu klubā

GRĀMATU

WWW.GRAMATUKLUBS.LV zvaniet pa tālr. 7801706. un mēs atbildēsim uz jūsu jautājumiem

[1] bola - sens, primitīvs ierocis (rīks) - saitēs iekārtas akmens bumbas

[2] laims - citrusu ģints augļu koks

[3] fitolaka - tropu vai subtropu augs, krūms vai - retāk - neliels koks, sastopams ari Kaukāzā

Content

Ouela Džīna M. Zemes bērni-1 Alu lāča klans