Ouela Džīna M.

Zemes bērni-2 Zirgu ieleja

DŽĪNA M. OUELA

ZIRGU IELEJA

Ar mīlestību veltu šo grāmatu KĀRENAI, kas izlasīja abus pirmuzmetumus, un AŠERAM

KARTE PIEVIENOTO FIGURIŅU APRAKSTS

Venera no Lespigas. Darināta no mamuta ilkņa. Figūriņas augstums 14, 7 cm - 5 H collas. Atrasta Lespigā (Augšgaronnā), Francijā. Pašreiz atrodas Cilvēka muzejā Parīzē.

Villendorfas Venera. Darināta no kaļķakmens ar nelielu sarkanā okera piejaukumu. Figūriņas augstums 11 cm - 4 collas. Atrasta Villendo- rfā, Vahau, Lejasaustrijā. Pašreiz atrodas Dabas un vēstures muzejā Vīnē.

Vestoņicas Venera. Darināta no dedzināta māla (ar kaula apdari). Figūriņas augstums 11,4 cm - 4 H collas. Atrasta Dolni Vestoņicā, Miku- lovā, Morāvijā, Slovākijā. Pašreiz atrodas Morāvijas muzejā Brno. Sievietes figūriņa. Darināta no kaula. Augstums 5,8 cm - 2 H collas. Atrasta Gagarinā, Ukrainā. Pašreiz atrodas Sanktpēterburgas Etnogrāfiskajā muzejā.

Dāma ar kapuci no Brasampuī. Darināta no mamuta kaula (fragments). Augstums 3,2 cm - 1 v< collas. Atrasta Grotte du Pape, Brasampuī (Landā), Francijā. Pašreiz atrodas Nacionālajā Senlietu muzejā Sen- žermenanlē.

PATEICĪBAS

Papildus tiem cilvēkiem, kuri pieminēti grāmatā Alu Lāča klans, kuru palīdzība Zemes bērnu grāmatu izdošanā ir bijusi neatsverams atspaids, par ko joprojām saku paldies, šis grāmatas tapšanā esmu pateicību parādā

direktoram Denzelam Fērgusonam un visiem Malheur Field Station darbiniekiem, kas atrodas Oregonas centrālās daļas vientulīgajā stepē, un it īpaši Džimam Rigsam. Bez visa pārējā viņš man iemācīja, kā iekurināt ugunskuru, kā tiek lietots pīķa metējs, kā no meldriem gatavo guļamos paklājiņus, kā zem spiediena apstrādā akmens plāksnītes un kā no brieža kauliem izspiest smadzenes. Un kurš gan būtu iedomājies, ka briežāda var pārvērsties samtaini mīkstā zvērādā?

Paldies Dorinai Gandijai - par rūpīgo lasīšanu un vēl jo vairāk par viņas saturīgajiem komentāriem, jo tagad varu būt droša, ka šai grāmatai līdzīgu nebūs.

Pateicos ari Rejam Ouelam - par atbalstu, uzmundrinājumu, palīdzību un trauku mazgāšanu

.

1

Viņa bija mirusi. Kāda vairs nozīme saltā lietus ledainajām adatām, kas nesaudzīgi kapāja ādu? Ciešāk savelkot āmrijas ādas kapuci, jaunā sieviete piemiedza acis stindzinošajā vējā. Nesaudzīgās, spēcīgās brāzmas purināja viņas lāčādas apmetni, un tas sitās pret sievietes kājām.

Vai tie tur priekšā ir koki? Viņa atcerējās, ka pirms kāda brīža pie horizonta pavīdēja nīkulīgu koku puduris, un tagad nožēloja, ka nebija to pienācīgi novērtējusi. Sieviete nožēloja ari to, ka viņas atmiņa nebija tik izcila kā pārējiem klana locekļiem. Viņa joprojām uzskatīja sevi par klana sievieti, kaut arī īstenībā tāda nekad nav bijusi, turklāt tagad viņa bija mirusi.

Sieviete nolieca galvu un ļāvās vēja brāzmām. Vētra, traukdamās no ziemeļiem, bija viņu negaidīti pārsteigusi; jaunajai sievietei nekavējoties bija vajadzīgs kāds patvērums. Bet viņa atradās tālu prom no alas un šo apkārtni nepazina. Kopš sieviete bija pametusi alu, mēness jau bija izgājis pilnu fāžu ciklu, bet viņai joprojām nebija ne jausmas, uz kurieni dodas.

Sieviete zināja vienīgi to, ka jāvirzās uz ziemeļiem - uz sauszemi aiz pussalas. Tajā naktī Iza mirstot bija viņai teikusi, lai iet projām no klana, jo Brouds, kļuvis par klana vadoni, atradīs paņēmienus, kā viņu sāpināt. Izai izrādījās taisnība. Brouds patiešām viņai nodarīja pāri - daudz gaužāk, nekā viņa jebkad bija spējusi iedomāties.

Eila pie sevis nodomāja: "Broudam nebija nekāda iemesla atņemt man dēlu - manu Durku. Tāpat viņam nebija nekāda iemesla uzlikt man nāves lāstu. Viņš pats bija tas, kurš saniknoja garus. Tieši viņa dēļ sākās zemestrīce." Toreiz Eila zināja, kas sekos. Taču viss bija noticis pārāk ātri, ka pat klans nespēja notikušo tik zibenīgi uztvert - sākt skatīties tā, it kā Eila būtu caurspīdīga, un neievērot viņas eksistenci. Kaut arī pārējiem klana locekļiem Eila bija mirusi, neviens nespēja aizliegt Dur- kam redzēt savu māti.

Paļaudamies pēkšņam dusmu impulsam, Brouds bija Eilu nolādējis. Toreiz, kad vēl Brūns - bijušais klana vadonis un Brouda tēvs - bija viņu pirmoreiz nolādējis, viņš jau visu klanu bija tam laikus sagatavojis. Tajā reizē viņam bija iemesls; klans zināja, ka Brūns ir spiests to darīt, taču vecais vadonis bija devis viņai iespēju palikt dzīvai.

Sieviete pacēla galvu un, saņēmusi sejā vēl vienu ledaina vēja pūsmu, pamanīja, ka sāk jau krēslot. Pavisam drīz kļūs tumšs, un viņas kājas bija no aukstuma sastingušas. Kaut ari Eila bija ādas kājautos sabāzusi pret mitrumu aizsargājošu grīšļu zāli, tiem cauri sūcās ledains šķīdonis. Ar atvieglojumu viņa sev priekšā pamanīja kroplu un līku priedi.

Stepju līdzenumos koki bija reta parādība; tie auga tikai vietās ar pietiekamu mitrumu, kas tos spēcinātu. Dažas priežu, bērzu un vītolu rindas, kuras vējš izlocījis asimetriskās formās, tādējādi aizkavējot koku augšanu, parasti deva zīmi, ka tuvumā jābūt kādai ūdenstilpei. Sausajā sezonā tādās vietās, kur ūdens ir retums, šāda koku rindu ainava veldzēja un iepriecināja. Kad no ziemeļu ledāja puses gaudojošās vētras brāzās pāri atklātajam stepes līdzenumam, šāds trūcīgs koku pudurītis solīja nelielu patvērumu.

Vēl pēc dažiem soļiem jaunā sieviete nonāca pie gandrīz aizsalušas upītes, kuras vidū, lauzdama ceļu starp apledojušās ūdenstilpes malām, tecēja tikai sīka urdziņa. Meklēdama biezāku koku audzi, kas dotu viņai drošāku patvērumu nekā tuvējie brikšņi, Eila pagriezās uz rietumiem, lai sekotu upei lejup pa straumi.

Lēni un smagiem soļiem jaunā sieviete vilkās uz priekšu, kapuce bija nokritusi pāri acīm. Eila pacēla acis tikai tad, kad vēja brāzmas pēkšņi norima. Upītes otrā pusē slējās zema krauja. Šķērsojot upi, ledainajam ūdenim iesūcoties kājautos, grīšļu zāle vairs nemaz nesargāja un nesildīja Eilas kājas, bet viņa bija pateicīga, ka beidzot būs atradusi patvērumu no saltā vēja. Upes malā netīrā dubļu siena bija vienā vietā iegruvusi; jaunaudžu saknes bija izveidojušas pārkarenu zāļu mudžekļu nojumi un zem tā - diezgan sausu zemes pleķīti.

Atraisījusi vācamā groza samirkušās siksnas, Eila to nokratīja no muguras; izņēmusi no groza palielu sumbra ādas gabalu un pamatīgus, nomizotus koka mietus, sieviete uzcēla zemu, lēzenu nojumi un nostiprināja to ar akmeņiem un upmalā atrastiem kokiem. Lielākais no mietiem tika izmantots nojumes ieejas izveidošanai.

Jaunā sieviete ar zobiem atraisīja roku sildītāju auklas. Tie bija tādi kā ar zvērādu oderēti dūraiņi - ādas gabali, apsieti ap roku locītavām, ar iegrieztu atveri, lai varētu izbāzt īkšķi vai plaukstu, ja viņa gribētu kaut ko satvert. Kājauti bija izgatavoti pēc tā paša principa, tikai bez iegrieztās atveres; Eila pūlējās atsiet piebriedušās ādas auklas, kas bija sasietas ap potītēm. Viņa uzmanījās, lai, tos noaujot, nesabojātu sa- mirkušo grīšļu zāli.

Nojumes iekšienē viņa ar slapjo pusi uz leju izklāja lāčādas apmetni, tam pa virsu salika grīšļu zāli, kājautus un roku sildītājus, pēc tam pati ierāpoja iekšā. Ietinusies lāčādas apmetnī, Eila nolika vācamo grozu pie nojumes atveres, lai tas aizšķērsotu ieeju. Viņa paberzēja nosalušās kājas un, kad mitrā zvērādas miga bija sasilusi, ērti saritinājās un aizvēra acis.

Ziema izdvesa savu pēdējo saltās elpas nopūtu, negribīgi piekāpdamās pavasarim, bet jauneklīgais gadalaiks vēl tikai kaprīzi flirtēja. Atgādinājumi par salti ledaino dzestrumu jau mijās ar pirmajiem vārgajiem siltuma vēstnešiem, kas solīja vasaras versmi. Naktī pēkšņi bija uznākusi vētra, kas tikpat ātri ari norima.

Eila pamodās no žilbinošas saules mirdzuma, kas atspoguļojās nelielajos sniega un ledus pleķīšos, kuri bija vēl saglabājušies gar upītes malām; debess bija spoži zila. Pēdējās spalvu mākoņu paliekas peldēja uz dienvidiem. Basām kājām viņa izrāpoja no telts un, paķērusi ūdens somu, aizskrēja līdz upes malai. Nepievērsdama uzmanību ledainajam aukstumam, Eila piepildīja ūdens somu, kas bija gatavota no kaltēta dzīvnieku pūšļa, kurš apvilkts ar ādu, iedzēra lielu malku spirgtā ūdens. Upes malā atvieglojusies, viņa skrēja atpakaļ un ielīda teltī, lai atkal sasildītos.

Tur viņa ilgi nepalika. Tā kā vētra bija pārgājusi un siltā saule vilināja laukā, Eila dega nepacietībā uzsākt dienas gaitas. Apsējusi kājautus, kas no ķermeņa siltuma pa nakti bija izžuvuši, un saģērbusies, viņa pa virsu oderētajam zvērādas apmetnim apsēja lāčādu, kurā pa nakti bija gulējusi. Tad no groza izņēma kaltētas gaļas šķēli, sasaiņoja ādas nojumi un roku sildītājus un, košļādama ēdamo, devās ceļā.

Upes straume plūda lejup no kalna un vijās uz priekšu samērā taisnā līnijā; iešana gar tās krastu bija salīdzinoši viegla. Klusi un monotoni pie sevis kaut ko dungodama, viņa pamanīja, ka upītes krastos augošajiem krūmiem sāk parādīties pirmās zaļās lapiņas. Šur tur redzamie sīkie ziedi, kas varonīgi slēja savas mazītiņās galvas caur kūstošā sniega pleķīšiem, Eilai lika pasmaidīt. Blakus atlūza kāds ledus gabals, uzgrūdās virsū citiem ledus krāvumiem krastā, bet ātrā straume aiznesa to uz priekšu.

Pavasaris jau bija sācies pirms mēneša, kad viņa aizgāja no klana alas, bet pussalas dienvidos bija siltāks un tur pavasaris parasti iestājās agrāk. Kalnu grēda kalpoja par barjeru skarbajiem ledāja vējiem, un iekšzemes jūras vēja pūsmas sildīja un mitrināja šauro piekrastes zemes strēli, kā arī dienvidu kalnu nogāzes, tādējādi radot mērenu piejūras klimatu.

Stepēs klimats bija skarbāks un aukstāks. Eila bija apgājusi kalnu grēdas austrumu nogāzi, bet, tā kā viņa virzījās uz ziemeļiem, pāri atklātajai stepei pavasaris virzījās vienā solī ar sievieti. Šķita, ka agrais pavasaris nekad nebeigsies un siltāks vairs nekļūs.

Eilas uzmanību piesaistīja aizsmakuši zīriņu ķērcieni. Viņa pacēla acis augšup un ieraudzīja vairākus kaijām līdzīgus putnus, kas izplestiem spārniem kūtri riņķoja un lidinājās debesīs. Sieviete nodomāja, ka jūrai jābūt tepat kaut kur tuvumā. Putni tagad droši vien ligzdo - tas nozīmē, ka jābūt ari olām. Viņa turpināja iet uz priekšu. Varbūt uz jūras klintīm būs divvāku gliemenes, ēdamie gliemeži, moluski un paisuma atplūdos arī aktīnijas [1] ?

Saule jau tuvojās zenītam, kad Eila sasniedza norobežotu līci, ko bija izveidojusi dienvidu piekrastes sauszeme un ziemeļrietumu pussalas nokalne. Beidzot viņa bija sasniegusi plato joslu, kas savienoja zemesragu ar kontinentu.

Eila nokratīja no pleciem vācamo grozu un uzrāpās uz klinšainas radzes, kas pacēlās pāri visai apkārtnei. Jūras pusē spēcīgas bangas bija sašķēlušas masīvos, izrobotos klinšu gabalus. Eilai savācot olas, dūju un zīriņu bars protestēja ar dusmīgiem ķērcieniem. Olas, tikko kā nākušas no ligzdas, bija vēl siltas, dažas no tām viņa uzreiz pāršķēla un izdzēra. Pirms rāpšanās lejup Eila paņēma vēl pāris olu un ielika tās sava apmetņa ielocē.

Novilkusi kājas basas, viņa iebrida ūdenī, lai noskalotu smiltis no gliemenēm, kuras bija viegli savākusi no klintīm ūdensmalā. Puķēm līdzīgās aktīnijas sakļāva uz iekšu savas tā saucamās ziedlapiņas, kad viņa pasniedzās, lai tās seklajā ūdenī noplūktu, kur bēgums šīs jūras veltes bija atnesis. Aktīnijām bija neredzēta krāsa un forma, un tādēļ Eila šobrīd pusdienām izvēlējās pāris ēdamo gliemežu, kurus izraka no smiltīm nelielā ieplakā. Viņa nekurināja ugunskuru, bet izbaudīja jūras veltes svaigas.

Notiesājusi olas un jūras veltes, jaunā sieviete atpūtās augstās klints pakājē, pēc tam uzrāpās tajā vēlreiz, lai labāk apskatītu jūras krastu un sauszemi. Apskāvusi ar rokām ceļgalus, Eila apsēdās uz kāda klintsbluķa un skatījās tālumā, pāri līcim. Vējš iepūta viņai sejā spirgto jūras dvašu, kurā varēja sajust bagātīgo jūras labumu aromātu.

Kontinenta dienvidu piekraste aizlocījās nolaidenā pusapli rietumu virzienā. Aiz neliela koku pudura pavērās skats uz plašām stepēm, kas nemaz neatšķīrās no pussalas līdzenumiem, bet nekur nebija ne miņas no cilvēku mitekļiem.

Eila nodomāja: "Te nu tā ir - sauszeme aiz pussalas. Iza, kurp lai es tagad dodos? Tu teici, ka Citi būs tur - uz sauszemes, bet es nevienu šeit neredzu." Raugoties plašajā, tukšajā teritorijā, kas pavērās visapkārt, Eilas domas aizklīda pie tās briesmīgās nakts pirms trim gadiem, kad nomira Iza.

-     Eila, tu nepiederi klanam. Tu esi dzimusi pie Citiem, tu piederi viņiem. Bērns, tev jāiet prom un jāatrod pašai savi ļaudis.

-Jāiet prom! Uz kurieni tad lai eju, Iza? Es nepazīstu nekādus Citus, es pat nezinu, kur lai tos meklē.

-    Ziemeļos, Eila. Ej uz ziemeļiem! Uz ziemeļiem no šejienes viņu ir daudz, uz sauszemes, aiz pussalas. Tu nedrīksti te palikt. Brouds tev nodarīs pāri. Ej un sameklē viņus, mans bērns! Atrodi savus ļaudis, atrodi savu vīrieti!

Toreiz viņa vēl nebija aizgājusi, jo nespēja to izdarīt. Tagad viņai vairs nebija citas iespējas; viņai bija jāsameklē tie Citi, bet neviena šeit nebija. Eila nedrīkstēja iet atpakaļ; viņa nekad arī vairs neredzēs savu dēlu.

Asaras ritēja pār Eilas vaigiem. Agrāk viņa nebija raudājusi. Kad viņa aizgāja no klana, dzīve bija likta uz spēles un bēdas bija tāda greznība, ko jaunā sieviete nevarēja atļauties. Bet, tiklīdz barjera bija pārvarēta, atpakaļceļa vairs nebija.

-    Durk… manu bērniņ, - Eila šņukstēja, aizklājusi seju rokām. - Kāpēc Brouds tevi man atņēma?

Viņa raudāja dēla dēļ un ari klana dēļ, ko bija pametusi; viņa raudāja Izas dēļ, kas bija vienīgā māte, ko viņa atcerējās; vēl viņa raudāja savas vientulības dēļ un bailēs no nezināmās pasaules, kas viņu gaidīja. Bet Eila vēl neraudāja Kreba dēļ, kas bija viņu mīlējis kā savu paša meitu; vēl ne. Bēdas par Krebu vēl nebija nogūlušas viņas prātā; viņa vēl nebija gatava ar tām saskarties.

Kad asaras bija izraudātas, Eila vēroja bangaino jūru tur tālu lejā. Viņa skatījās, kā viļņi sakuļ ūdeni putās un triec to pret izrobotajām klintīm.

"Tas būtu tik viegli…" viņa nodomāja.

"Nē!" Eila izslēja galvu un iztaisnojās. "Es Broudam teicu, ka viņš var atņemt man dēlu, var padzīt mani un uzlikt nāves lāstu, bet viņš nespēj likt man nomirt!"

Eila izgaršoja sāļās asaras, un sājš smaids pārslīdēja pār sievietes seju. Jaunās sievietes asaras allaž bija mulsinājušas Izu un Krebu. Klana ļaudīm acis neasaroja, ja vien nebija iekaisušas. Tās neasaroja arī Dur- kam. Viņas dēlā bija tik daudz kas iedzimts no mātes; viņš pat spēja atdarināt tādas pašas skaņas kā Eila; tomēr Durka lielās, brūnās acis nepārprotami liecināja par izcelsmi no klana asinīm.

Eila veikli norāpās lejā. Celdama plecos nesamo grozu, jaunā sieviete nodomāja: "Interesanti, vai manas acis patiešām ir tik vājas? Vai tiem Citiem arī asaro acis?" Tad viņas prātā atkal atausa Izas sacītais: "Atrodi savus ļaudis, atrodi savu vīrieti!"

Jaunā sieviete gāja gar krastu uz rietumiem, šķērsodama daudzus strautus un avotus, kas ietecēja iekšzemes jūrā, līdz viņa sasniedza diezgan prāvu upi. Tad, mainījusi virzienu un sekodama straujajam ūdensceļam iekšzemē, viņa sāka iet uz ziemeļiem, meklējot vietu, kur tikt pāri upei. Eila izgāja cauri upes krastā augošajai priežu un lapegļu audzei; šis mežs bija daudz bagātīgāks par iepriekšējiem - vientulīgi augošajām un kroplīgajām pundurpriedītēm. Kad sieviete sasniedza sauszemes stepi, starp blīvi saaugušajiem upmalas skuju kokiem parādījās arī vītolu krūmi, bērzi un apses.

Eila izstaigāja visus upes līkloču pagriezienus un līkumus, ar katru nākamo dienu kļūdama arvien nepacietīgāka. Upe tālāk aizvijās uz austrumiem, ziemeļaustrumu virzienā. Viņa negribēja doties uz austrumiem. Daži klani medīja sauszemes austrumu teritorijās. Turpinot iet ziemeļu virzienā, Eila bija plānojusi griezties uz rietumiem. Viņa nevēlējās nejauši satikties ar kādu no klaniem - ne jau tagad, kad viņai bija uzlikts nāves lāsts. Viņai bija jāatrod veids, kā šķērsot upi.

Kad upe kļuva vēl platāka un sadalījās divās plūsmās, kam pa vidu atradās akmeņaina saliņa ar krūmu biezokņiem apaugušiem klinšainiem krastiem, Eila tomēr nolēma riskēt un upi šķērsot. Daži lieli laukakmeņi, kas atradās plūsmai pa vidu otrā salas pusē, lika Eilai domāt, ka upe varētu būt diezgan sekla un izbrienama. Jaunā sieviete bija laba peldētāja, bet viņa negribēja samērcēt drēbes un vācamo grozu. To izžāvēšana aizņemtu pārāk ilgu laiku, un naktis vēl bija tik aukstas.

Vērodama krāčaino ūdeni, Eila staigāja šurpu turpu gar krastu. Beidzot pieņēmusi lēmumu šķērsot upi seklākajā vietā, sieviete izģērbās, salika visu grozā un, pacēlusi to virs galvas, iebrida ūdenī. Akmeņi zem kājām bija slideni, un straume draudēja izsist viņu no līdzsvara. Pirmās gultnes vidū ūdens sniedzās līdz viduklim, tomēr Eila bez neviena misēkļa sasniedza salu. Otrā plūsma šķita platāka. Viņa nebija pārliecināta, vai tā ir pārbrienama, bet sieviete bija jau aizbridusi līdz pusei un negribēja griezties atpakaļ vai padoties.

Kad Eila bija aizbridusi tālāk par pusi, upe pēkšņi kļuva dziļāka; pacēlusi grozu augstu virs galvas, viņa mēģināja iet uz pirkstgaliem - ūdens sniedzās jau līdz kaklam. Pēkšņi pamats zem kājām pazuda pavisam. Eilas galva pagāja zem ūdens, un viņa nejauši aizrijās. Jau nākamajā brīdī viņa īrās pa straumi; grozs joprojām atradās virs galvas. Ar vienu roku Eila balansēja grozu, bet ar otru mēģināja irties uz pretējo krastu. Straume sagrāba sievieti savā varā un kādu īsu brīdi nesa tālāk. Tad Eilas kājas sataustīja akmeņus, un pēc brīža viņa jau izbrida otrā krastā.

Atstājusi upi aiz muguras, Eila atkal soļoja pa stepi. Saulainās dienas ņēma virsroku pār lietainajām, beidzot bija sācies siltais pavasara gadalaiks. Tagad jaunās sievietes ceļojumā uz ziemeļiem pavasaris gāja viņai pa priekšu. Kokiem parādījās pumpuri, un krūmiem uzplauka lapas; skuju koku zaru galos parādījās mīkstas un gaiši zaļas adatas. Pa ceļam sieviete tās noplūca un košļāja, izbaudīdama aso priežu skuju aromātu.

Eilai bija izstrādājies paradums iet cauru dienu līdz pat krēslai, pēc tam kāda avota vai strauta malā izveidot apmešanās vietu. Ūdens joprojām nesagādāja nekādas grūtības, tas bija viegli atrodams. Pavasara lietus un izkusušais sniegs no ziemeļiem pārplūdināja strautus, piepildīja dzīvnieku dzeršanas vietas, kas vēlāk - labākajā gadījumā - kļūs par gausām, dubļainām urdziņām vai - sliktākajā - par izžuvušām ieplakām. Ūdens pārbagātība bija pārejoša parādība. Pēc tam kad stepe atplauks ziedos, ūdens ātri uzsūksies.

Gandrīz vai vienas nakts laikā baltas, dzeltenas un sārtas pļavas puķes - daudz retāk spilgti zilas vai ugunīgi sarkanas - klāja laukus, tālumā saplūzdamas ar dominējošo gaiši zaļo jaunās zāles krāsu. Eila priecājās par pavasara krāšņumu; pavasaris allaž ir bijis viņas mīļākais gadalaiks.

Kad stepes ārēs sāka raisīties pirmie pumpuri un tā atdzīvojās, Eila vairs nepaļāvās uz kaltētajiem pārtikas krājumiem, ko nesa sev līdzi, un sāka pārtikt no dabas veltēm. Pārtikas vākšana nemaz nepalēnināja viņas ceļojuma tempu. Jebkura klana sieviete bija iemācījusies bez apstāšanās ceļā saplūkt lapas, ziedus, pumpurus un ogas. No pamatīga koka zara Eila nošķina lapas un zariņus, ar krama nazi noasināja tā vienu galu un izmantoja kā rakšanas darbarīku, lai ātrāk piekļūtu saknēm un sīpoliem. Šādā veidā zaļās pārtikas vākšana bija viegla. Viņai vajadzēja pabarot tikai pašai sevi.

Bet Eilai bija viena priekšrocība, kas klana sievietēm parasti nepiemita. Viņa mācēja medīt. Gan tikai ar lingu, bet pat vīrieši - līdzko bija samierinājušies ar viņas kā mednieces jauno tēlu - atzina, ka Eila ir visizcilākā medniece klanā. Šo prasmi viņa bija apguvusi pašmācības ceļā un dārgi par to samaksājusi.

Kad dzinumi un jaunās zāles asni iekārdināja suslikus, milzīgos kāmjus, lielās lēcējpeles, trušus un zaķus un tie izlīda no ziemas migām, Eila atkal izvilka laukā lingu un aizbāza to aiz siksnas, kas saturēja viņas kažokādas apmetni. Arī rokamais miets bija aizbāzts aiz siksnas, bet zāļu soma, kā jau allaž, bija piekarināta pie apakšējā apmetņa jostas.

Ēdamā bija pārpārēm; iegūt malku un uguni bija daudz grūtāk. Eila mācēja iekurt uguni no žagariem un maziem koku sprunguļiem, kas bija atrodami strautu malās, parasti tur sanesti pēc lielajiem vējiem. Kad vien viņa atrada sausus zarus un dzīvnieku mēslus, tad visus tos savāca. Tomēr katru nakti jaunā sieviete nekurināja ugunskuru. Dažkārt nebija pieejami vajadzīgie materiāli vai ari tie bija vēl zaļi vai slapji; dažkārt viņa pati bija pārāk nogurusi, lai vēl vakarā pūlētos iekurt uguni.

Bet Eilai nepatika gulēt klajā laukā, kad blakus nebija drošais un sargājošais uguns. Plašajā stepē mita dažnedažādi dzīvnieciņi un četrkājainie mednieki to rindas krietni vien paretināja. Uguns parasti tos atbaidīja. Klanā bija iedibināta paraža: kāds augstu stāvokli ieņemošs, cienījams klana vīrietis parasti ceļojuma laikā nesa sev līdzi ogli, lai nākamajā apmešanās vietā varētu viegli aizdegt uguni; sākumā Eilai neienāca prātā nēsāt sev līdzi ogli. Tiklīdz viņa par to atcerējās, tā nobrīnījās - kāpēc gan agrāk viņai tas nebija ienācis prātā?

Pie ugunskura iekuršanas diez ko nepalīdzēja ari beržamais kociņš un līdzena koka pamatne, it īpaši ja kociņš bija zaļš vai mitrs. Līdzko Eila atrada sumbra skeletu, tā nodomāja, ka problēma ir atrisināta.

Mēness bija izgājis vēl vienu fāžu ciklu, un slapjais pavasaris pārvērtās agrā, siltā vasarā. Eila joprojām ceļoja ga plašajiem piekrastes līdzenumiem, kuru nelielie slīpumi bija pavērsti iekšzemes jūras virzienā. Pavasara pali plūdināja lejup uz zemākām vietām ūdens sanešus, kas parasti izveidoja garas ūdenstilpes. Tās bija daļēji aizdambētas ar smilšu sēkļiem vai ari, pilnīgi norobežotas, radīja lagūnas un dīķus.

Rita cēliena vidū Eila bija apstājusies pie kāda maza dīķa un beidzot atradusi sausu apmešanās vietu. Ūdens dīķī izskatījās sastāvējies un nedzerams, bet viņas ūdens soma bija gandrīz vai tukša. Eila iemērca roku, lai pārbaudītu ūdeni. Pagaršojusi viņa izspļāva iesāļo šķidrumu un, lai izskalotu muti, iedzēra nelielu malciņu no ūdens somas.

Pamanījusi netālu esošos izbalējušos kaulus un galvaskausu ar gariem un tieviem ragiem, viņa prātoja: "Būtu interesanti uzzināt, vai arī sumbri dzer šo ūdeni." Eila aizgriezās prom no netīkamā dīķa ar rāvaino nāves ūdeni, bet kauli neizgāja viņai no prāta. Acu priekšā visu laiku stāvēja izbalējušais galvaskauss ar garajiem, izliektajiem un dobajiem ragiem.

Aizgājusi tālāk, ap pusdienlaiku viņa apstājās pie strauta un nolēma iekurināt uguni un izcept nomedīto trusi. Sēdēdama siltajā saulē, Eila pret koka pamatni virpināja plaukstās nūjiņu un vēlējās - kaut Grods būtu parādījies ar ogli, ko parasti nēsāja sev līdzi…

Jaunā sieviete pielēca kājās, iebāza grozā nūjiņu un koka pamatni, pa virsu uzlika trusi un aizsteidzās atpakaļ pa to pašu ceļu, pa kuru bija nākusi. Sasniegusi dīķi, viņa meklēja galvaskausu. Grods parasti pārnēsāja gruzdošu ogli, ietītu slapjās sūnās vai ķērpjos, ieliktu dobā sumbra ragā. Ar šādu ragu viņa varētu pārnēsāt ogli.

Bet, kamēr Eila ņēmās ap ragu, viņa izjuta sirdsapziņas pārmetumus. Klana sievietes nedrīkstēja pārnēsāt uguni - tas nebija atļauts. "Kurš tad to nesīs manā vietā, ja es pati to nedrīkstu?" viņa nodomāja, spēcīgi paraudama un nolauzdama sumbra ragu. Tad, it kā atsaukdama atmiņā, ka šī aizliegtā darbība varētu piepulcināt vērīgas un nosodošas acis, ātrā soli devās prom.

Reiz bija tāds laiks, kad viņas eksistence bija atkarīga no pakļaušanās svešam dzīvesveidam, kas neatbilda viņas būtībai. Toties tagad izdzīvošana bija atkarīga no viņas spējas pārvarēt bērnībā iemācīto un parūpēties pašai par sevi. Sumbra rags bija labs sākums, un tas solīja labas izredzes.

Tomēr, kā viņa vēlāk saprata, uguns pārnēsāšana nemaz nav tik vienkārša. No rīta Eila sāka meklēt sūnas, kurās ietīt ogli. Bet sūnas, kas tik bagātīgi auga mežainajā klana alas apvidū, nebija atrodamas sausajā, atklātajā stepē. Visbeidzot viņa nolēma iztikt ar zāli. Ar izbailēm jaunā sieviete atklāja, ka gailošās ogles ir izdegušas, bet viņai izdevās vēlreiz iegūt uguni. Tagad Eila zināja, kā to var izdarīt, un pa naktīm bieži sakūra ugunskurus. Viņa bija apguvusi nepieciešamās iemaņas. Ar smagiem pūliņiem, neveiksmēm un daudzām izdzisušām oglēm jaunā sieviete atklāja gudrību, kā no vienas apmešanās vietas uz nākamo pārnest un saglabāt degošu ogli. Arī sumbra rags tika piestiprināts pie jostas.

Eila allaž atrada veidu, kā šķērsot savā ceļā gadījušos strautus, - viņa tos vienkārši pārbrida, bet, nonākot pie lielas upes, viņai bija jāizdomā cits šķērsošanas veids. Jau vairākas dienas jaunā sieviete bija gājusi augšup gar upi - pret straumes tecēšanas virzienu. Ziemeļrietumu virzienā upe šķita divreiz platāka un nemaz nekļuva šaurāka.

Kaut arī Eila it kā bija izgājusi ārpus klanu medību teritorijas, viņa nevēlējās doties austrumu virzienā. Iešana uz austrumiem nozīmētuvir- zīšanos atpakaļ pie klana. Eila nedrīkstēja iet atpakaļ un pat negribēja doties tajā virzienā. Turklāt viņa nevarēja ari palikt atklātā upes krastā. Viņai bija jāšķērso upe - cita ceļa nebija.

Jaunā sieviete domāja, ka tas būs viņai pa spēkam, - viņa vienmēr bija bijusi laba peldētāja. Tomēr grozu ar visām mantām nāksies turēt virs galvas. Viņas personiskās mantas bija tā lielākā problēma.

Sieviete sēdēja blakus mazam ugunskuram, nokrituša koka aizsegā, kura kailie zari iestiepās ūdenī. Pēcpusdienas saule atspoguļojās strauji plūstošajā ūdenī. Garām peldēja visvisādi upes saneši. Tas atsauca atmiņā upi, kas bija tecējusi garām klana alai, kā arī lašu un storu zveju pie upes ietekas iekšzemes jūrā. Toreiz viņai bija paticis izpeldēties, kaut arī Iza par to uztraucās. Eila neatcerējās, ka kādreiz būtu mācījusies peldēt; viņa to vienkārši allaž bija mācējusi.

Jaunā sieviete pie sevis prātoja: "Interesanti - kāpēc nevienam no klana ļaudīm nepatika peldēt? Man patika iepeldēt tālu, un visi to uzskatīja par dīvainu nodarbi… līdz tai reizei, kad Ona gandrīz vai noslīka."

Eila atcerējās, ka toreiz visi bija viņai pateicīgi par bērna dzīvības glābšanu. Brūns pat viņai bija palīdzējis izkāpt no ūdens. Toreiz jaunā meitene bija izjutusi sirsnīgu auru, it kā patiešām piederētu pie klana. Nebija vairs nozīmes pat viņas kājām, kas bija pārāk garas un taisnas, augumam, kas bija pārāk garš un kalsns, blondajiem matiem, zilajām acīm un augstajai pierei. Pēc tam pat dažs labs klana loceklis gribēja iemācīties peldēt, bet klana ļaudīm piemita lielas bailes no dziļuma un viņi nemācēja turēties virs ūdens.

"Interesanti - vai Durks varētu iemācīties peldēt? Viņš nekad nav bijis tik smags kā citi klana bērni un nekad nebūs tik muskuļains kā pārējie klana vīrieši. Domāju, ka viņš varētu gan…

Kas viņam to iemācīs? Manis tur nebūs, un Uba to nemāk. Viņa parūpēsies par manu puisīti, jo mīl viņu tikpat stipri kā es pati, bet Uba nemāk peldēt. Ari Brūns to nemāk. Tomēr Brūns iemācīs Durkam medīt un pasargās viņu. Brūns neļaus Broudam nodarīt pāri manam dēlam, viņš to apsolīja pat toreiz, kad nedrīkstēja mani ievērot. Brūns bija labs vadonis, ne tāds kā Brouds…

Vai no Brouda varēja manī izaugt Durks?" Eila noskurinājās, atcerēdamās, kā Brouds viņu bija piespiedis atdoties. Iza bija teikusi, ka vīrieši to parasti dara ar sievietēm, kuras viņiem patīk, bet Brouds to Eilai nodarīja tikai tāpēc, ka zināja, cik ļoti viņai tas nepatīk. "Visi tic, ka bērni dzimst no totēma* gara. Bet nevienam no klana vīriešiem nav tik spēcīgs totēms, lai sakautu manu Alu Lauvas totēmu. Es nekļuvu grūta, līdz Brouds mani nepiespieda… un visi bija pārsteigti par manu grūtniecību. Neviens nebija domājis, ka man reiz varētu piedzimt bērns…

Kaut es varētu redzēt, kā mans dēls izaug! Jau tagad Durks savam vecumam ir par lielu, pieaudzis viņš būs tikpat garš kā es. Viņš būs staltākais un garākais klana vīrietis, par to esmu pārliecināta…

Nē, neesmu vis! To es nekad neuzzināšu. Es vairs nekad mūžā neredzēšu Durku!"

Notraukusi asaru, Eila sev pavēlēja beigt par to domāt. Viņa piecēlās kājās un piegāja pie upes krasta. "Tas, ka es domāšu par savu dēlu, nedos man nekādu labumu. Tas nepārvedīs mani pāri upei!"

Jaunā sieviete bija tik ļoti iegrimusi savās domās, ka nemaz nepamanīja, ka ļoti tuvu upes krastam garām peld kāds zarains koks. Eila izklaidīgi vēroja, kā kritušā koka izstiepušies zari sapinas citos zaros, un neko neredzošām acīm vērās upē, kur stumbrs labu laiku sitās pa zaru mudžekli un centās no tā atbrīvoties. Bet, tiklīdz Eila pievērsa tam uzmanību, tā pamanīja, kādas iespējas šis stumbrs varētu viņai sniegt.

Iebridusi seklumā, sieviete izvilka atradumu krastā. Tā bija pamatīga koka galotne, kas tikai nesen palu rezultātā upes augštecē bija nolūzusi; tagad koks peldēja pa straumi un nebija vēl paspējis kārtīgi ūdenī izmirkt. Ar krama cirvīti, ko Eila nēsāja zvērādas apmetņa ielocē, viņa nocirta visus zarus, izņemot divus sānzarus. Garāko viņa noīsināja, lai tie būtu vienādi.

' Totēms - dzīvnieks, augs, priekšmets, dabas parādība, kuru cilvēks vai cilvēku grupa (klani) atzīst par sev radniecīgu, par savu senci, godā un pielūdz.

Ātri pavērusies apkārt, viņa devās uz bērzu puduri, kur ap bērziem bija apvijusies mežvīteņi. Norāvusi jaunu vīteņa stigu mudžekli, sieviete atdalīja vienu garu, stipru stīgu. Vilkdama aiz sevis mežvīteņa stīgu, viņa devās atpakaļ. Pēc tam izklāja uz zemes ādas nojumi un izkratīja uz tās vācamā groza saturu. Bija pienācis laiks pārskatīt mantas un pārkravāties.

Groza apakšā kopā ar kājautiem un roku sildāmajiem Eila ielika ari kažokādas apmetni, jo tagad viņa valkāja vasaras vieglo apmetni; līdz nākamajai ziemai šīs mantas nebūs vajadzīgas. Uz brīdi Eila pārtrauca rosīties, jo prātā ienāca doma: diez kur viņa pārziemos? Bet tagad viņa nevēlējās par to domāt. Paceļot mīksto Durka nesamo ādu, viņa atkal sastinga - tajā, piespiestu pie gūžas, viņa mēdza pārnēsāt savu dēliņu.

Nesamā āda vairs nebija vajadzīga, šis ādas gabals nav svarīgs Eilas izdzīvošanai. Jaunā sieviete bija to paņēmusi līdzi tikai tāpēc, ka tas atgādināja par Durku. Viņa piespieda mīksto ādu pie vaiga, tad to rūpīgi salocīja un ielika grozā. Virs tās salika mīkstas, absorbējošas ādas strēmeles, kuras bija paņēmusi līdzi, lai lietotu mēnešreižu laikā. Pēc tam grozā tika ielikts otrais, rezerves kājautu pāris. Pašreiz Eila staigāja basām kājām, bet joprojām vēsākā vai mitrākā dienā uzvilka kājautus, un tie jau bija novalkāti. Sieviete nopriecājās, ka bija paņēmusi līdzi lieku kājautu pāri.

Visbeidzot pienāca kārta pārtikas krājumu revīzijai. Bija palikusi viena bērzu tāss cibiņa ar kļavu sīrupu. Atvērusi to, Eila nolauza sacukuroto gabaliņu un ielika mutē, pie sevis nodomādama: kad šis būs beidzies, diez vai vēl kādreiz izdosies nogaršot kļavu sīrupu?

Joprojām bija palikuši arī pāris plāceņu - ceļamaize, ko vīri parasti ņēma līdzi medībās, - pagatavoti no kausētiem taukiem, saberztas kaltētas gaļas un žāvētiem augļiem. Eilai iedomājoties par barojošo plāceni, mute saskrēja pilna ar siekalām. Mazie dzīvnieciņi, kurus jaunā sieviete nomedīja ar lingu, lielākoties bija liesa barība. Ja jaunā med- niece nebūtu papildinājusi savu ēdienkarti ar augu valsts veltēm, viņai nāktos badoties, ēdot vienīgi proteīnu. Organismam bija nepieciešami arī tauki un ogļhidrāti.

Pietaupot plāceņus galējai nepieciešamībai un neizdabādama garšas kārpiņām, sieviete ielika tos grozā. Turpat blakus iegūla arī dažas kaltētas gaļas šķēles - tik cietas kā āda, bet barojošas, pāris žāvētu ābolu, nedaudz lazdu riekstu, dažas kulītes ar graudiem, kuri savākti no stepes zāles, kas auga blakus klana alai; visbeidzot viņa aizmeta prom kādu sapuvušu sakni. Pa virsu pārtikai Eila uzlika savu krūzīti un bļodiņu, āmrijas kapuci un novalkātos kājautus.

Noņēmusi pie jostas piestiprināto zāļu somu un ar roku paberzējusi gludo, ūdensnecaurlaidīgo ūdrādu, viņa sajuta tās cietos kāju un astes skrimslīšus. Saite, kas saturēja šo maisu ciet, bija izvērta pa ūdra kakla atveri, un dīvaini saplacinātā zvēriņa galva joprojām turējās pie kakla un tika izmantota kā zāļu somas atloks. Kad Eila kļuva par klana zāļu sievu, pārņemdama šo prasmi mantojumā no klana mātes Izas, tā viņai bija šo somu izgatavojusi.

Tagad, pēc vairākiem gadiem, Eila atcerējās savu pirmo zāļu somu. Ari to viņai bija izgatavojusi Iza, bet pirmajā reizē, kad Eilai tika uzlikts lāsts, Krebs to bija sadedzinājis. Toreiz Brūnam bija jāpieņem tāds lēmums. Klana sievietēm nebija atļauts pieskarties ieročiem, bet Eila jau vairākus gadus bija lietojusi lingu. Brūns bija devis viņai iespēju atgriezties - ja viņa mācēs izdzīvot. Eila nodomāja: "Varbūt viņš man deva daudz lielāku iespēju, nekā pats to apzinājās? Interesanti, vai es vēl tagad būtu dzīva, ja nebūtu uzzinājusi to, kādu vēlmi nomirt izraisa nāves lāsts? Man šķiet, ka pirmā lāsta uzlikšanas reize bija daudz smagāka, jo tikai rūpes par Durku nejāva man nomirt. Kad Krebs sadedzināja visas manas mantas, es gribēju nomirt."

Eila nebija spējīga domāt par Krebu - bēdas bija pārāk svaigas un sāpes pārāk skaudras. Viņa bija mīlējusi veco moguru [2] tāpat kā bija mīlējusi Izu. Krebs, tāpat kā Brūns, bija Izas mātes bērns. Tā kā Krebam nebija vienas acs un daļēji trūka arī vienas rokas, viņš nekad nebija medījis, bet bija pats svētākais vīrs no visu klanu moguriem. No mo- gura baidījās un viņu cienīja - viņa rētām klātā, vienacainā seja varēja iedvest bailes pat visdrosmīgākajam medniekam, bet Eila pazina vecā mogura rakstura maigo pusi.

Krebs bija viņu aizsargājis un rūpējies par viņu, mīlējis kā sievietes bērnu, kuras viņam nekad nebija bijis. Pirms trim gadiem Eilai bija atvēlēts laiks, lai pierastu, ka Iza mirusi. Kaut ari viņa skuma par atšķirtību no sava dēla, sieviete zināja, ka Durks joprojām vēl ir dzīvs. Bet par Krebu viņai nebija dots laiks sērot. Pēkšņi sāpes, kuras kopš zemestrīces, kas bija nogalinājusi Krebu, viņa tik ilgu laiku bija turējusi dziļi sirdī, vairs nespēja ilgāk palikt neizpaudušās. Eila izkliedza mogura vārdu.

- Kreb… Ak, Kreb…! Kāpēc tu iegāji atpakaļ alā? Kāpēc tev bija jāmirst?

Eila izdvesa sirdi plosošus šņukstus, raudādama ūdensnecaurlaidīgajā ūdrādas maisā. Tad sieviete izplūda no dvēseles dziļumiem nākošās spalgās vaimanās. Viņa šūpojās uz priekšu un atpakaļ, lai notrulinātu savas sāpes, bēdas un izmisumu. Bet apkārt nebija mīlošo klana ļaužu, kas pievienotos viņas žēlabām un dalītos bēdās. Jaunā sieviete sēroja vienatnē un bēdājās par savu vientulību.

Kad asaras bija izsīkušas un raudāšana mitējās, Eila jutās iztukšota, bet nežēlīgās sāpes bija rimušās. Pēc brītiņa sieviete aizgāja līdz upei un noskaloja seju, tad ielika grozā arī savu zāļu somu. Viņai nebija jāpārbauda tās saturs; Eila precīzi zināja, kas tajā atrodas.

Pasniegusies pēc rokamā mieta, viņa to atmeta malā, jo dusmas ņēma virsroku pār bēdām un uzkurināja sievietes apņemšanos. "Brouds nekad nesagaidīs manu nāvi! Viņa dēļ es nemiršu!"

Eila dziļi ieelpoja un piespieda sevi turpināt kravāt grozu. Viņa ielika tajā arī uguns aizdedzināšanas rīkus un sumbra ragu, tad no sava apmetņa ieloces izņēma vairākus krama instrumentus. No otras ieloces viņa izņēma apaļu oli, pameta to gaisā un atkal noķēra. Jebkurš pareiza lieluma akmens varētu noderēt lingai, bet ar gludiem un apaļiem akmeņiem varēja panākt lielāku precizitāti. Pāris oļu viņa paturēja.

Pēc tam jaunā medniece pasniedzās pēc lingas - briežādas strēmeles, kam vidū bija izliekums akmeņu ielikšanai; no ilgās lietošanas abi lingas gali bija nodiluši plāni un savijušies striķī. Nebija nekādu šaubu - linga jāpatur. Eila atsēja garo ādas siksnu, kas bija apsieta ap viņas mīksto zamšādas apmetni, lai tajā izveidotos ieloces, kurās viņa pārnēsāja dažādas lietas. Apmetnis nokrita, un Eila stāvēja kaila, vienīgi ap kaklu aukliņā bija pakarināts mazs ādas maisiņš, kurā sieviete nēsāja savus amuletus. Arī to viņa noņēma un noskurinājās; bez amuletiem Eila sajutās vēl kailāka nekā bez apmetņa, jo mazie, cietie priekšmeti ādas maisiņā izraisīja drošības izjūtu.

Tas tad ari bija viss, tā bija visa Eilas mantība - viss nepieciešamais izdzīvošanai un vēl zināšanas, iemaņas, pieredze, prāts, apņēmība un drosme.

Veikli ietinusi amuletu maisiņu un lingu savā apmetnī un ielikusi to grozā, sieviete tam aptina apkārt lāčādu un aizsēja ar garu auklu. Pēc tam visu saini vēl ievīstīja sumbra ādas nojumē un ar garu vīteņa stīgu to piesēja pie divžuburu stumbra.

Kādu brīdi Eila vērās platajā upē, tās tālajā otrajā krastā un domāja par savu totēmu, tad apbēra ar smiltīm ugunskuru un, iestūmusi divžuburu baļķi ar visu savu dārgo mantību upē, bija gatava laisties lejup pa straumi. Pati, pieķērusies stumbra žuburainajā galā, paņēma garus mietus no bijušā koka zariem un, ar tiem atgrūdusies, iestūma plostu.

Upe no izkusušajiem ledāja ūdeņiem joprojām bija auksta; saltā straume ieskāva Eilas kailo ķermeni. Viņa izmisīgi cīnījās pēc elpas, bet drīz vien jau ķermenis pierada pie stindzinošā aukstuma. Mētājot baļķi pa krācēm, spēcīgā straume to sagrāba un centās paveikt savu darbu - aiznest stumbru uz jūru, bet žuburainais zars to nostabilizēja un neļāva tam virpuļot pa krācēm. Spēcīgi airēdamās ar kājām, Eila cīnījās cauri bangojošajai straumei un īrās pāri uz pretējo krastu.

Bet viss šis pasākums bija mokoši lēns. Ikreiz, kad Eila paskatījās uz pretējo krastu, tas atradās daudz tālāk, nekā viņa bija cerējusi to ieraudzīt. Daudz ātrāk viņa virzījās lejup pa straumi, nevis šķērsām pāri upei. Kad upe bija jau panesusi viņu garām tai vietai, kur Eila bija nodomājusi izkāpt otrā krastā, sieviete bija pārguruši un aukstais ūdens bija pazeminājis viņas ķermeņa temperatūru. Eila drebēja no aukstuma; visi muskuļi sāpēja. Bija tāda sajūta, it kā viņa irtos uz priekšu, bet pie kājām būtu piesieti smagi akmeņi, tomēr viņa piespieda sevi turpināt ceļu pāri upei.

Visbeidzot, galīgi nomocījusies, Eila padevās nežēlīgajam straumes pārspēkam. Upe, ņēmusi virsroku, aizrāva sievietes paštaisīto plostu atpakaļ pašā straumes viduci; Eila izmisīgi turējās pie tā; tas tagad viņu vadīja.

Kādu gabalu uz priekšu straume mainījās: izliekdamās apkārt izvirzītam zemes pleķītim, upe strauji pagriezās no dienvidiem uz rietumiem. Pirms Eila padevās vājumam, viņa pa bangaino straumi bija šķērsojusi vairāk nekā trīs ceturtdaļas ceļa pāri upei un, ieraudzījusi klinšaino krastu, apņēmīgi, ar pēdējiem spēkiem atguva kontroli pār savu plostu.

Pirms upe viņu aiznesa tālāk no izvēlētā punkta, sieviete piespieda sevi kājām airēties pa ūdeni, lai sasniegtu zemi. Aizvērusi acis, Eila koncentrējās uz kāju kustināšanu. Pēkšņi, sajutusi triecienu, viņa saprata, ka plosts ir atsities un apstājies.

Eila nespēja pakustēties. Pa pusei atrazdamās ūdenī, sieviete joprojām bija pieķērusies pie stumbra zariem. Bangojošās straumes vilnis pēkšņi atbrīvoja plostu no robotajām klintīm, un sieviete krita panikā. Ar mokām viņa nometās ceļos un grūda apdauzīto koka stumbru uz priekšu, noenkuroja to krastā, bet pēc tam pati iekrita atpakaļ ūdenī.

Viņa nedrīkstēja ilgi atpūsties. Pamatīgi drebinādamās aukstajā ūdenī, Eila sevi piespieda uzrāpties uz klinšainās zemes. Neveikliem pirkstiem čamdīdamās ap vīteņa stīgu un beidzot to atsējusi, viņa izvilka saini krastā. Ar drebošiem pirkstiem auklu bija daudz grūtāk atsiet nekā vīteņa stīgu.

Pats Augstākais sievietei palīdzēja. Plānākajā, izdilušākajā vietā aukla pārtrūka. Viņa aizmeta garo ādas auklu projām, pagrūda nost grozu, uzrāpoja uz lāčādas un ietinās tajā. Kad drebuļi bija pārgājuši, jaunā sieviete jau bija aizmigusi.

Pēc bīstamās upes šķērsošanas Eila turpināja ceļu uz ziemeļiem, nedaudz pagriezdamās uz rietumiem. Sievietei sasniedzot atklāto stepju teritoriju un meklējot kādu norādi par ļaužu apmetnes vietām, vasaras dienas jau bija kļuvušas siltākas. Ziedi, kas bija padarījuši īso pavasari krāšņāku, bija jau novītuši, un zāle - izaugusi līdz viduklim.

Eila bagātināja savu ēdienkarti ar lucernu un āboliņu un nenoniecināja arī cieti saturošos, nedaudz saldos zemesriekstus. Meklējot augu saknes, viņai nācās izsekot virszemes vīteņa stīgām. Tragantzirņa pākstis bija piebriedušas ar apaļiem, zaļiem zirņiem, kurus varēja baudīt kopā ar ēdamajām saknēm; Eilai nebija nekādu problēmu atšķirt ēdamās saknes no to indīgajām radiniecēm. Kad bija beigusies dienziežu pumpuru sezona, to saknes vēl joprojām bija mīkstas un ēdamas. Arī dažas no zemajām korinšu šķirnēm sāka jau nogatavoties, un allaž pa rokai bija balandu un sinepju jaunās lapas vai pļavas nātres.

Arī lingai netrūka darba. Stepe mudžēja no pelēm, suslikiem, murkšķiem, lielajām lēcējpelēm, dažādiem zaķiem - pelēkiem un brūniem, kas atšķīrās no ziemas baltajiem. Šad un tad gadījās arī pa kādam negausīgam peļu medniekam - lielajam kāmim. īpašs kārums bija zemu lidojošs rubenis vai irbe; ēdot irbi, Eila mūždien atcerējās, ka šie treknie putni ar spalvainajām kājiņām allaž bija bijuši Kreba iemīļotākais gardums.

Bet tās bija tikai pašas mazākās radībiņas, kas mielojās no stepes vasaras veltēm. Eila redzēja arī briežu barus - ziemeļbriežus, sarkanos briežus un milzīgos staltradžus; mazos stepes zirgus, ēzeļus un kulanus*, kas atgādināja abus pēdējos; arī lieli bizoni un saigas" šad tad šķērsoja sievietes ceļu. Sarkanīgi brūns savvaļas sumbru bars ar sešu pēdu augstiem buļļiem, mērot no skausta, ganījās kopā ar pavasari dzimušiem teliņiem, kas bija pieplakuši pie govju piebriedušajiem tesmeņiem. Eilai iedomājoties piena teļa garšu, mute pieskrēja pilna ar siekalām, taču viņas linga nebija piemērota sumbru medīšanai. Viņa pamanīja arī migrējošus pinkainos mamutus un muskusvēršus ar mazajiem vērsēniem pie sāniem. Dzīvniekiem uzglūnēja vilku bars. Sieviete uzmanīgi izvairījās no agresīvi noskaņotajiem pinkainajiem degunradžiem, atcerēdamās, ka tas ir Brouda totēms un viņam ļoti piemērots.

Turpinādama iet uz ziemeļiem, jaunā sieviete visapkārt sāka pamanīt pārmaiņas. Kļuva sausāks un tuksnesīgāks. Eila bija sasniegusi slapjās, sniegainās kontinentālās stepes aptuveno ziemeļu robežu. Tālākā ceļā uz milzīgā ziemeļu ledāja stāvajiem vaļņiem atradās neauglīgas lesa* stepes, kas eksistēja vienīgi leduslaikmetā, kad zemeslode bija klāta ledājiem.

Ledāji - masīvi, sasaluši ledus blāķi - ieskāva kontinentu, apklājot Ziemeļu puslodi. Gandrīz vai ceturtā daļa no visas Zemes virsmas bija aprakta zem neizmērojamām, iznīcinošām ledus tonnām. Ūdens, strikti ieslēgts savās robežās, lika kristies okeāna līmenim, paplašinot sauszemes teritorijas un izmainot zemeslodes formu. Viss uz zemeslodes tika pakļauts šo ledāju ietekmei; lietus applūdināja ekvatoriālos reģionus, tuksnešu platība samazinājās, bet tieši blakus šiem ledājiem, uz to robežas, lietus ietekme bija jūtama visspilgtāk.

Lielais ledus lauks izraisīja auksto gaisa masu koncentrāciju virs tā, likdams mitrumam gaisā sasalt un nokrist uz zemes sniega veidā. Bet tuvāk centram augstais spiediens stabilizējās, radīdams īpaši aukstu klimatu, tādējādi atbīdīdams sniegu tikai uz ledāja malām. Milzīgie ledāji tieši no šim malām auga plašumā, ledus slānis bija izvietojies vienmērīgi pa visu teritoriju, tā biezums sasniedza vairāk nekā jūdzi.

Tā kā vairums sniega nokrita tieši uz paša ledāja, tad zeme dienvidos no ledāja bija neauglīga un sasalusi. Pastāvīgā augsta spiediena atmosfēras fronte virs ledāja centra lika sauso gaisu novirzīt uz zemāka spiediena ieplakām; vējš, kas pūta no ziemeļiem, nekad neapstājās virs stepēm. Tas tikai atšķīrās pēc sava stipruma. Pa ceļam vējš savāca akmeņus, kas uz mainīgās, drupanās ledāja robežas tika pārvērsti pulverī. Pa gaisu pārnēsātās daļiņas tika izsijātas tādā struktūrā, kas bija tikai nedaudz rupjāka par mālu, - lesā - un izkaisītas pa vairāku simtu jūdžu lielu teritoriju, tās sakrājās vairāku pēdu dziļumā un pārvērtās par augsni.

Ziemā gaudojošais vējš trenkāja retas sniegpārslas pāri kailajai, sasalušajai zemei. Bet zemeslode joprojām griezās ap savu slīpo asi un gadalaiki joprojām mainījās. Vidējā gada temperatūra, tikai par dažiem grādiem zemāka, izraisīja ledāju veidošanos; dažām karstajām dienām nebija nekādas nozīmes, ja nemainījās vidējā temperatūra.

Pavasarī trūcīgā sniega kārta, kas apklāja zemi, izkusa un ledāja garoza sasila, tecēdama lejup un izplezdamās tālāk pa stepi. Ūdens no kūstošā ledus virs mūžīgā sasaluma padarīja zemi mīkstāku; izdīga niecīgi zāles asni un augi. Zāle auga ātri, jo savā sēklas sirdī apzinājās, ka mūžs būs īss. Līdz vasaras vidum tā jau bija pārvērtusies par sausu, sagūlušu sienu; viss kontinents bija pārklājies ar zāli; šur tur, tuvāk okeānam, pavīdēja taigas un tundras veģetācija.

Ledāja tuvumā, kur sniega kārta bija plāna, zālainās platības visa gada garumā deva barību miljoniem zālēdāju dzīvnieku, kas bija piemērojušies aukstumam, un ari plēsējiem, kuri varēja pielāgoties jebkuram klimatam, kas nodrošināja viņiem medījumu. Mamuts varēja ganīties mirdzošas, zili baltas ledus sienas pakājē vai uzkāpt uz tās pat jūdzes augstumā.

Sezonālie strauti un upes, kas barojās no ledāja kūstošā sniega, izlauzās cauri dziļajam lesa un bieži ari nogulumiežu slānim, līdz nosēdās kristāliskā granīta veidojumos, kas atradās dziļi zemes garozā. Bieži varēja redzēt stāvas kraujas un upju krastos izveidojušās aizas, bet upes apgādāja ar ūdeni un aizas deva patvērumu no vēja. Pat neauglīgajās lesa stepēs eksistēja zaļas ielejas.

Gadalaiks kļuva siltāks, dienas sekoja cita citai. Eila sāka pagurt no ceļošanas, monotonās stepes, nežēlīgās saules un mūžīgā vēja. Viņas āda kļuva raupja, saplaisāja un lobījās. Lūpas bija sasprēgājušas, acis - iekaisušas, rīkle mūždien pilna ar smiltīm. Savā ceļā viņa nejauši bija uzgājusi vairākas upju ielejas, kas bija daudz zaļākas un klātas ar bagātīgāku koku veģetāciju nekā stepes, bet neviena no tām nelikās tik pievilcīga, lai tur paliktu, un nevienā no tām nebija ne pēdas no cilvēkiem.

Kaut ari debess parasti bija skaidra, Eilas neauglīgie meklējumi meta pār viņu baiļu un uztraukuma ēnu. Parasti ziema valdīja pār zemi. Pat karstākajā vasaras dienā viņai nekad neizgāja no prāta gaidāmais bargais ledāju aukstums. Lai izdzīvotu garo un bargo ziemu, Eilai bija jāsarūpē pārtikas krājumi un jāsameklē patvērums. Jau kopš agra pavasara sieviete bija klīdusi apkārt un tagad sāka prātot, vai ir nolemta mūžīgai klejošanai pa stepēm, lai galu galā nomirtu.

Reiz, kādas dienas beigās, viņa ierīkoja apmešanās vietu, tāpat kā bija to darījusi visās iepriekšējās reizēs. Viņa bija ieguvusi medījumu, bet ogle bija izdzisusi un savākt malku ugunskuram kļuva arvien grūtāk. Lai nebūtu jāķēpājas ar ugunskuru, Eila apēda pāris gabaliņu jēlās medījuma gaļas, bet viņai nebija apetītes. Sieviete pastūma nomedīto murkšķi malā, lai ari medīt vairs nemaz nebija tik viegli, - varbūt viņa nemaz vairs tik uzmanīgi nesekoja medījumam? Ari augu vākšana bija kļuvusi daudz sarežģītāka. Zeme bija kļuvusi cieta un noaugusi ar vecu zāli. Un turklāt mūžīgi pūta vējš.

Eila slikti gulēja un redzēja briesmīgus sapņus; no rīta viņa pamodās neatpūtusies. Vairs nebija ko ēst. Pat aizmestais murkšķis bija kaut kur pazudis. Eila iedzēra malciņu ūdens, kas bija sastāvējies un negaršīgs, sasaiņoja savu vācamo grozu un devās ceļā - tālāk uz ziemeļiem.

Ap pusdienlaiku viņa uzgāja kāda strauta gultni ar dažām gandrīz vai izsīkušām ūdens peļķēm; ūdens garša bija nedaudz sīva, bet Eila tik un tā piepildīja savu ūdens somu. Sieviete izraka pāris vilkvālīšu sakņu - tās bija stiegrainas un bezgaršīgas. Smagiem soļiem iedama uz priekšu, viņa tomēr tās košļāja. Viņa negribēja iet tālāk, bet nezināja arī, ko citu lai dara. Nomākta un apātiska Eila vairs nepievērsa lielu uzmanību tam, kurp viņa gāja. Tāpēc nepamanīja alu lauvu bariņu, kas gozējās pēcpusdienas saulē, līdz viens no lauvām brīdinoši ierūcās.

Caur Eilas apziņu izstrāvoja bailes. Viņa atkāpās un pagriezās uz rietumiem, lai apietu lauvu teritoriju. Jaunā sieviete jau pietiekami ilgi bija gājusi uz ziemeļiem. Tas bija Alu Lauvas gars, kas viņu aizsargāja, ne jau lielais zvērs savā fiziskajā izskatā. Tas, ka viņas totēms bija Alu Lauva, nenozīmēja to, ka Eila ir pasargāta no alu lauvu uzbrukuma.

Īstenībā tieši tā Krebs uzzināja, ka viņas totēms ir Alu Lauva. Eilai joprojām uz kreisās kājas augšstilba bija četras garas, paralēlas rētas, un pa naktīm viņa redzēja vienu un to pašu murgu: milzīga lauvas ķetna nelielajā alā cenšas sataustīt mazo meiteni, kur, būdama tikai piecus gadus veca, viņa bija noslēpusies. Tagad viņa atcerējās, ka arī pagājušajā naktī bija sapņojusi par to pašu lauvas ķetnu. Krebs bija viņai stāstījis, ka tā bijusi pārbaude, - vai viņa ir kaut ko vērta; pēc tam mazā Eila tikusi iezīmēta, lai parādītu, ka ir izredzētā. Tagad viņa izklaidīgi pieliecās un pataustīja rētas uz savas kājas. Viņa nodomāja: "Interesanti - kāpēc gan Alu Lauva izvēlējās tieši mani?"

Saule, noslīdējusi zemu pie rietumu debesim, žilbināja acis. Meklēdama, kur ierīkot apmetni, Eila bija gājusi pa garu nogāzi. "Atkal apmešanās bez ugunskura," viņa nodomāja un priecājās, ka bija uzpildījusi ūdens somu. Bet drīz vien viņai būs jāatrod vēl ūdens. Jaunā sieviete bija nogurusi, izsalkusi un dusmīga pati uz sevi, ka bija piegājusi tik tuvu alu lauvām.

Vai tā bija zīme? Vai tas bija tikai laika jautājums? Kas gan lika sievietei domāt, ka viņa varētu izbēgt nāves lāstam?

Saules mirdzums pie pamales līnijas bija tik spilgts, ka viņa gandrīz vai nemaz neievēroja augstienes kraujo malu. Aizklājusi acis, Eila nostājās kraujas malā un ieskatījās aizā. Lejā plūda maza upīte ar mirdzošu ūdeni, kuru no abām malām ieskāva koki un krūmi. Klinšainā akmeņu aiza pavēra skatu uz brīnišķīgu, zaļu, mierīgu ieleju. Kādu gabalu tālāk, lauka vidū, pēdējie saules stari apspīdēja mazu zirgu ganāmpulku, kas mierīgi tajā ganījās.

-

2

-     Pastāsti, Jondalar, kāpēc nolēmi nākt man līdzi? - jautāja jauns vīrietis brūniem matiem, atsvabinādams mietus no telts, kas bija uzcelta, saliekot kopā vairākus zvērādas gabalus. - Tu taču Maronai teici, ka tikai apciemosi Dalanaru un parādīsi man ceļu, lai pirms mierīgas dzīves uzsākšanas vēl paveiktu īsu Ceļojumu. Tev bija jādodas uz Vasaras sapulci ar Lanzadoni un jābūt tur uz precību ceremoniju. Par to viņa būs varen nikna, un Marona reiz nu ir tā sieviete, kuras niknumu es uz savas ādas izbaudīt nevēlētos. Vai esi pārliecināts, ka pašlaik nebēdz no viņas prom? - Tonolans savu sakāmo pateica bezbēdīgā tonī, bet nopietnība acīs atklāja viņa patieso dabu.

-    Mazo brāl, kāpēc gan tu domā, ka esi mūsu ģimenē vienīgais, kam piemīt ceļošanas kāre? Tu taču nedomāji, ka es tev vienam ļaušu aiziet? Lai pēc tam, pārnācis mājās, tu varētu lielīties ar savu garo Ceļojumu. Kādam ir jāiet tev līdzi, lai apstiprinātu tavu stāstu patiesumu un pasargātu no nepatikšanām, - atbildēja gara auguma gaišmatains vīrietis, pieliecoties, lai ieietu teltī.

Telts iekšienē bija gana daudz vietas, lai varētu ērti tupēt uz ceļiem, bet ne stāvēt kājās, un tā bija pietiekami liela, lai abiem pietiktu vietas gulēšanai un vēl līdzpaņemtajām mantām. Telti balstīja trīs mieti, kas bija izvietoti centrā, aptuveni vidū; garākajam mietam bija piestiprināts ādas atloks, lai pasargātos no lietus; ja gadījumā telts iekšienē tiktu sakurts ugunskurs, ar tā palīdzību varēja izlaist ārā dūmus. Jondalars izņēma visus trīs mietus un pa telts atveri atkal izrāpoja ārā.

-     Pasargāt mani no nepatikšanām! - Tonolans iesaucās. - Man pat būs vajadzīgas acis pakausī, lai piesegtu tavu aizmuguri! Pagaidi tikai, līdz Marona uzzinās, ka neesi kopā ar Dalanaru un Lanzadoni, kad viņi ieradīsies Sapulcē. Viņa var izlemt pārvērsties par Doni [3] un pārlidot pāri ledājam, kuru mēs tikko šķērsojām, lai dabūtu tevi rokā, Jondalar. - Abi brāļi sāka locīt telti, kas atradās viņiem pa vidu. - Viņa jau sen kā metusi uz tevi acis, un tieši tad, kad Marona nodomāja, ka ir jau tevi dabūjusi, tu izlem, ka ir laiks doties Ceļojumā. Man šķiet, ka tu vienkārši nevēlies bāzt galvu tajā cilpā un ļaut, lai Zelandoni to savelk ciešāk. Man liekas, ka lielais brālis baidās no sievas apņemšanas. - Abi vīrieši nolika telti blakus mietiem. - Vairumam vīriešu tavos gados ir jau viens vai divi bērni un pašam savs pavards, - Tonolans piebilda, par to saņemdams draudzīgu dunku no sava vecākā brāļa, un tagad arī brāļa pelēkās acis smaidīja.

-    Vairumam vīriešu manos gados! Esmu tikai trīs gadus vecāks par tevi, - Jondalars iebilda, tēlodams dusmas. Tad viņš sirsnīgi iesmējās; smieklu dabiskums bija vēl pārsteidzošāks, jo tāda reakcija bija pilnīgi negaidīta.

Abi brāļi bija tik dažādi - kā diena un nakts, bet mazākajam, tumšmatainajam, piemita lielāka bezrūpība. Tonolana draudzīgā daba, aizraujošais smaids un gaišie smiekli padarīja viņu par tādu cilvēku, kuru visur uzņem ar prieku, un viņš allaž bija gaidīts viesis. Jondalars bija daudz nopietnāks, viņa piere bieži vien savilkās grumbās, uz kaut ko koncentrējoties vai uztraucoties, kaut arī viņš bieži smaidīja, it īpaši būdams kopā ar brāli, tomēr reti kad viņš tik sirsnīgi smējās. Bet tajās retajās reizēs, kad Jondalars smējās, viņa patiesais smieklu dabiskums visiem nāca kā liels pārsteigums.

-    Kā tu vari zināt, ka Marona jau negaida kādu mazuli, kuru atnest pie mana pavarda, kad atgriezīsimies? - Jondalars pajautāja, kad abi sāka rullēt ādas gabalu, kas tika izmantots kā mazāka nojume, balstīta ar vienu no mietiem.

-     Un kā tu vari zināt, vai Marona neizlems, ka mans izvairīgais brālis nebūt nav vienīgais vīrietis, kam vērts veltīt viņas labi zināmo pievilcību? Marona, ja vien to vēlas, ļoti labi māk iepriecināt vīrieti. Bet tas viņas temperaments… Jondalar, tu esi vienīgais vīrietis, kam vispār kādreiz izdevies tikt ar viņu galā, kaut arī doni zina, ka ir daudz tādu vīriešu, kas ar visu viņas temperamentu ņemtu viņu par savu sievieti. - Abi brāļi skatījās viens uz otru, viņiem pa vidu atradās saritināta mazā ādas nojume. - Kāpēc joprojām neesi ar viņu sagājis kopā? Visi jau gadiem ilgi to gaida.

Tonolana jautājums tika izteikts ļoti nopietni. Jondalara izteiksmīgajās, zilajās acīs parādījās satraukums un pierē iegūla rūpju rievas. - Varbūt arī tāpēc, ka visi to gaida, - viņš atbildēja. - Godīgi sakot, es nezinu, Tonolan, arī es pats ceru saiet ar viņu kopā. Kura gan cita sieviete varētu būt manējā?

-     Kura? Ak, Jondalar! Jebkura, kuru vien tu vēlētos! Visās alās nav nevienas brīvas sievietes, kas nevēlētos izmantot iespēju un saistīties ar Jondalaru no Zelandoni, Jorena brāli, Devītās alas vadoni, pat nemaz nelieloties, arī Tonolana - braša un drosmīga piedzīvojumu meklētāja - brāli.

-    Tu aizmirsi pieminēt: arī Martonas un bijušā Zelandoni Devītās alas vadoņa dēlu un skaistās Folaras - Martonas meitas - brāli. Kad Folara izaugs, viņa noteikti kļūs par skaistuli. - Jondalars pasmaidīja. - Ja jau grasies uzskaitīt manus radurakstus, neaizmirsti Doni svētās saites.

-     Kurš tad to var aizmirst? - Tonolans jautāja, pagriezdamies pret guļamādām; katra no tām bija izgatavota no divām atsevišķām zvērādām, piemērotām vīriešu augumam, sānos un apakšmalā abas ādas bija sasietas kopā ar auklām, arī augšmalas atverē bija ievērta šņore. - Par ko mēs šeit runājam? Es domāju, ka pat Joplaja labprāt kļūtu par tavu sievieti, Jondalar.

Abi brāļi sāka pakot mugursomas - stingrus nesamos, kas izskatījās pēc kastēm ar sašaurinātu augšdaļu. Tās bija izgatavotas no cietas jēlādas, kas apvilkta koka līstīšu karkasam; to uzlika plecos ar ādas siksnām, un siksnas piestiprināja ar vairākām apstrādātām kaula pogām. Pogas nostiprināja, izverot siksnu cauri vienīgajam caurumam somas centrā un priekšpusē sasienot mezglā ar otru siksnu, kas gāja uz aizmuguri caur to pašu caurumu un tāpat uz nākamo.

-    Tu taču zini, ka Joplaja ir mana māsīca, mēs nedrīkstam saiet kopā. Un tev nevajadzētu viņu tik nopietni uztvert, Joplaja ir nelabojama ķircinātāja. Tajā laikā, kad dzīvoju pie Dalanara un mācījos savu amatu, mēs abi kļuvām par labiem draugiem. Viņš mūs abus kopā mācīja. Joplaja ir viena no labākajām man zināmajām krama darbarīku izgatavotājām. Tu tikai nekad viņai nesaki, ka esmu tā teicis. Viņa man to vienmēr atgādinātu, jo mēs abi savā starpā sacentāmies.

Domādams par Dalanaru un alu, kuru viņš bija nodibinājis, Jondalars pacēla smago maisu ar saviem aroda piederumiem un dažiem krama gabaliem. Lanzadoni ģints pletās plašumā. Kopš viņš aizgāja, tai pievienojās vairāk ļaužu un ģimenes kļuva kuplākas. "Drīz vien Lanzadoni būs vajadzīga arī otra ala," Jondalars nodomāja. Ielicis mugursomā arī darbarīku maisu, vīrietis tam virsū novietoja ēdiena gatavošanas piederumus, pārtiku un vēl citas mantas. Visam pa virsu viņš uzmeta guļamādu un telts nojumi, bet somas kreisajā pusē, īpaši piestiprinātā tureklī, ievietoja divus no telts mietiem. Tonolans savā somā ielika telts apakšā izklājamo zvērādu un trešo mietu. Somu labajā pusē, īpašā ieliktni, abiem brāļiem atradās vairāki medību pīķi.

Tonolans uzpildīja ar sniegu dzeramā ūdens somu. Tā bija izgatavota no dzīvnieka kuņģa, kas apvilkts ar zvērādu. Ja laiks bija tik auksts kā uz Augstkalnes ledāja, kuru abi tikko bija šķērsojuši, tad ūdens somas, piespiestas pie auguma, lai ķermeņa siltums izkausētu sniegu, tika pārnēsātas zem biezajiem kažokādas apmetņiem. Uz ledāja nebija kurināmā ugunskuram. Tagad jau viņi bija tam tikuši pāri, bet nebija vēl nonākuši tik zemā vietā, kur varētu atrast brīvi tekošu ūdeni.

-     Zini ko, Jondalar? - Tonolans ierunājās, pacēlis galvu. - Es priecājos, ka Joplaja nav mana māsīca. Man šķiet, ka es pat varētu atteikties no sava Ceļojuma, lai saietu kopā ar šo sievieti. Tu man nekad nebiji stāstījis, ka viņa ir tik skaista. Nekad neesmu redzējis nevienu viņai līdzīgu sievieti; vīrietis nespēj no viņas ne acu novērst. Esmu tik priecīgs, ka piedzimu Martonai pēc tam, kad par viņas vīrieti bija kļuvis Vilomars, nevis tad, kad viņa vēl bija Dalanara sieviete. Vismaz tā man paveras kāda iespēja attiecībā uz Joplaju.

-    Varētu būt, ka viņa kļuvusi par skaistuli; neesmu viņu redzējis trīs gadus. Domāju, ka tagad viņa jau ir kļuvusi par kāda vīrieša sievieti. Priecājos, ka Dalanars šovasar ir izlēmis vest Lanzadoni uz Zelandoni Sapulci. No vienas Alas jau nav nekāda lielā izvēle. Tas dos Joplajai iespēju satikt arī citus vīriešus.

-    Jā gan, un radīs Maronai nelielu konkurenci. Kā man gribētos redzēt, kas notiks, kad šīs abas sievietes satiksies! Marona ir pieradusi, ka savu ļaužu vidū viņa ir pirmā skaistule. Viņa ienīdis Joplaju. Un vēl: ja tu tur neieradīsies, tad, man šķiet, Maronai šī Vasaras sapulce nemaz neies pie sirds.

-     Tev taisnība, Tonolan. Marona būs aizvainota un dusmīga, un es viņu par to nevainoju. Viņai ir savs temperaments, bet visā visumā Marona ir laba sieviete. Viss, kas viņai vajadzīgs, - ir iegūt labu vīrieti pie sāniem. Un viņa patiešām māk iepriecināt vīrieti. Kad esmu kopā ar viņu, tad esmu gatavs ar šo sievieti saistīties, bet, kad viņas nav blakus… es patiešām nezinu, Tonolan. - Pielicis ūdens somu pie ķermeņa un apjozis ap kažokādas apmetni siksnu, Jondalars saviebās.

-     Pasaki man vienu lietu, - Tonolans iejautājās, atkal kļūdams nopietns. - Kā tu justos, ja Marona izlemtu saiet kopā ar kādu citu, kamēr esi projām? Tu taču apzinies, ka tā var gadīties.

Apdomādams atbildi, Jondalars savilka jostu. - Mani tas sāpinātu, varbūt mans lepnums būtu ievainots - neesmu isti pārliecināts, bet es sievieti par to nevainotu. Manuprāt, Marona ir pelnījusi kādu citu vīrieti, kas ir labāks par mani, - kādu, kas neatstātu viņu vienu, pēdējā brīdī izlemdams doties Ceļojumā. Un, ja viņa būtu laimīga, arī es priecātos par viņas laimi.

-    Tieši tā arī es domāju, - jaunākais brālis piebilda. Tad viņš atplauka smaidā. - Nu, lielo brāl! Ja jau mēs gribam aizmukt no tās doni, kas tev seko pa pēdām, tad mums labāk sākt iet. - Tonolans beidza pakot mugursomu, tad pacēla zvērādas apmetni un izbāza roku no piedurknes, lai piekarinātu ūdens somu, pārlikdams to pār plecu zem apmetņa.

Šie siltie apmetņi bija piegriezti pēc vienkārša parauga. To priekšpuse un mugurpuse sastāvēja no vairāk vai mazāk vienādiem ādas gabaliem, kas sānos bija sasaistīti kopā, un diviem mazākiem taisnstūra zvērādas gabaliem, kas tika salocīti, sašūti un piestiprināti kā piedurknes. Apmetņiem bija pievienotas kapuces, kurām piešūta āmrijas kažokādas apmale; kapuces bija izgatavotas tā, lai dvaša to malas nesasaldētu ledū. Apģērbs bija bagātīgi izrotāts ar kaula krellītēm, gliemežvākiem, dzīvnieku zobiem un sermuļādas astēm ar melnu galiņu. Apmetņi tika ģērbti pāri galvai un brīvi karājās kā tunikas, apmēram krietnu sprīdi virs ceļiem, un ap vidukli tika sajozti ar siksnu.

Zem biezajiem kažokādas apmetņiem tika valkāti plānāki briežādas krekli, izgatavoti pēc tā paša principa, un kažokādas bikses ar atveri priekšpusē un viduklī sajoztas ar siksnu. Garā striķī, kas bija ievērts cilpā biezā apmetņa aizmugurē, bija piesieti kažokādas dūraiņi tā, lai tos ātri varētu novilkt, nenometot zemē un nepazaudējot. Zābakiem bija smagas zoles, kas ērti piegūla pēdai; no virspuses tie bija līdzīgi mokasīniem - ap kājas lielu tina mīkstāku ādu, kas atbilda apakšstilba izmēram, un tā tika apjozta ar auklām. Zābaku iekšpusē bija brīvi ievietota mīksta muflonu [4] vilnas odere, kuru izgatavoja, to samitrinot un samīcot, līdz tā saveļas. īpaši slapjā laikā pa virsu zābakam tika uzvilktas dzīvnieku zarnas, bet, tā kā tās bija plānas un ātri nonēsā- jās, šāds paņēmiens tika lietots tikai galējas nepieciešamības gadījumā.

-      Tonolan, cik tālu tad tu īsti esi iecerējis iet? Tu taču nedomāji nopietni, sacīdams: līdz Lielās Mātes upes galam, vai ne? - Jondalars jautāja, paceldams krama cirvīti, ieliktu īsā, pamatīgā rokturi, un pielikdams to pie jostas siksnas cilpas blakus krama nazim ar kaula spalu.

Tonolans pārtrauca noņemties ar sniega kurpēm un piecēlās kājās.

-Jondalar, es to domāju nopietni, - viņš atbildēja bez parastās vieglprātīgās pieskaņas.

-    Tad jau mēs varam nepaspēt atgriezties pat uz nākamā gada Vasaras sapulci!

-     Vai esi jau pārdomājis? Brāl, tev nav jānāk man līdzi. To es saku pavisam nopietni. Es nedusmošos, ja tu tagad pagriezīsies atpakaļ, jo tu tik un tā tikai pēdējā brīdī pieņēmi lēmumu nākt man līdzi. Tu zini tikpat labi kā es, ka mēs varam arī nekad neatgriezties mājās. Bet, ja vēlies griezties atpakaļ, tad dari to labāk tūlīt vai arī netiksi pāri ledājam līdz pat nākamajai ziemai.

-     Nē, Tonolan. Tas nebija pēdējā mirkļa lēmums. Es jau ilgu laiku biju domājis par došanos Ceļojumā, un šis ir piemērots brīdis, lai to darītu, - Jondalars atbildēja tādā tonī, kas liecināja, ka šis temats vairs nav apspriežams, un Tonolans nodomāja, ka brāļa balsī saklausa neizskaidrojamu rūgtumu. Tad, it kā cenzdamies no tā atbrīvoties, Jondalars pārgāja uz bezrūpīgāku toni: - Es nekad iepriekš neesmu nopietni domājis par Ceļojumu un, ja tagad nedošos ceļā, tad nemūžam to neizdarīšu. Esmu savu izvēli izdarījis, mazo brāl, mēs iesim kopā, un tu no manis netiksi vaļā.

Debesis bija dzidri zilas. Milzīgais, baltais, saules staru apspīdētais un neskartais sniega klajums žilbināja acis. Bija jau pienācis pavasaris, bet viņu augstienē nekas vēl par to neliecināja. No maisa, kas karājās pie jostas, Jondalars izņēma sniega brilles. Tās tika apsietas ap galvu un bija izgatavotas no koka - izgrebtas tā, ka pilnībā aizsedza acis, tikai pašā vidū atstāta šaura horizontāla spraudziņa. Pēc tam, ar ātru kājas kustību iekāpis sniega kurpju cilpās, piestiprinājis tās ap potītēm un pēdām, vīrietis pasniedzās pēc mugursomas.

Tonolans pats bija darinājis savas sniega kurpes. Viņš bija pīķu izgatavošanas meistars. Mazais brālis bija paņēmis līdzi savu mīļāko pīķu kātu līdzinātāju - rīku, kas izveidots no brieža raga, kam noskaldīti liekie žuburi un vienā galā izdobts caurums. Tajā bija smalki iegrebti dzīvnieku un pavasara augu attēli, daļēji tāpēc, lai godinātu Lielo Zemes Māti un pārliecinātu Viņu ļaut dzīvnieku gariem pievilināt medījumus uz pīķiem, kas bija izgatavoti ar šo rīku, un ari tāpēc, ka Tonolanam ļoti patika pats grebšanas process. Medību laikā pīķu zaudēšana bija neizbēgama, un tie pastāvīgi bija jāizgatavo no jauna. Līdzinātājs bija neaizstājams, īpaši pīķa smailā gala apstrādei no tās vietas, kur kāts uzsāk slīdējumu caur rokas satvērienu. To lietoja šādi: ievietoja pīķa kāta rokturi līdzinātāja caurumā un, ar roku uzspiežot šur vai tur, izmantojot sviras darbības principu, to iztaisnoja. Tonolans zināja, kā padarīt koku lokanu: to karsēja virs kvēlojošiem akmeņiem vai tvaika, tādējādi iztaisnojot rokturi vai ari izliecot koka gabalu, lai pagatavotu sniega kurpi. Tie bija viena aroda dažādi paņēmieni.

Jondalars pagriezās, lai paskatītos, vai brālis ir gatavs doties ceļā. Abi pamāja viens otram ar galvu un, laizdamies lejup pa slīpo nogāzi uz zemāk esošo pamežu, uzsāka Ceļojumu. Pa labi, pāri koku galotnēm, viņi ieraudzīja sniega klāto alpīno piekrastes joslu, bet tālumā - masīvas kalnu grēdas, vistālāk ziemeļos esošās kores robotās ledus smailes. Dienvidaustrumos viena smaila, saules apmirdzēta virsotne pacēlās augstu pāri savām pārējām māsām.

Salīdzinājumā ar augstkalni, ko abi brāļi bija šķērsojuši, šī virsotne neizskatījās lielāka par parastu pauguru. Atšķirībā no augstajām virsotnēm dienvidu pusē priekšā esošais kalnu masīvs bija tikai senu, erozijas saēstu kalnu paliekas. Tomēr arī tas bija gana augsts un gana tuvu izrobotajai milzīgo ledāju grēdai, kas ne tikai aptvēra, bet pat pārklāja kalnus un pakalnes, lai uz salīdzinoši lēzenās virsmas cauru gadu saglabātos ledus kārta. Kādudien, kad kontinentālais ledājs atkāpsies uz savām polārajām mājām, augstkalne apaugs ar mežu. Toreiz tā bija ledājiem klāta augstiene - neliels fragments no ziemeļos esošā mūžīgā sasaluma klātās zemeslodes.

Kad abi brāļi bija sasnieguši mežu, viņi noņēma brilles, kas, protams, pasargāja acis no spožās saules gaismas, bet arī ierobežoja redzamību. Nedaudz tālāk, lejā pa nogāzi, viņi atrada nelielu strautiņu, kas spraucās cauri klints spraugām un bija radies no kūstošā ledus; sākumā tas bija tecējis pazemē, tad, attīrījies no piesērējumiem, izplūda virszemē un tagad kalpoja par veldzējošu avotu. Sniegotu malu ieskauts, strautiņš plūda tālāk tāpat kā daudzas citas ledāja tērcītes.

-    Ko tu par to domā? - Tonolans jautāja, norādot uz strautu. - Apmēram tā Dalanars aprakstīja Mātes upes atrašanās vietu.

-Ja tā ir Donau, tad mēs drīz par to uzzināsim. Tikko atradīsim trīs mazākas upītes, kas satek kopā un plūst uz austrumiem, tad ari būsim nonākuši pie Lielās Mātes upes; tā viņš stāstīja. Man šķiet, ka jebkurš no šiem strautiem galu galā mūs aizvedīs pie tās.

-     Nu tad turēsimies kreisajā pusē. Vēlāk to vairs nebūs tik viegli šķērsot.

-     Tā tas ir, bet Losaduni dzīvo upes labajā krastā, un mēs varam iegriezties vienā no viņu alām. Kreisais krasts tiek uzskatīts par pla- kangalvju zemi.

-    Jondalar, neiesim pie Losaduni, - Tonolans ierosināja, nopietni pasmaidīdams. - Tu taču zini, ka viņi gribēs, lai mēs paliekam ilgāku laiku, un mēs jau tik ilgi viesojāmies pie Lanzadoni. Ja būtu izgājuši vēl vēlāk, tad vispār nebūtu varējuši tikt pāri ledājam. Tad mums būtu bijis jāiet pa apkārtceļu, un tā teritorija patiešām ir plakangalvju zeme. Es gribu doties tālāk, tik tālu uz dienvidiem vairs nevar būt daudz plakangalvju. Nu un kas, ja ari kādu satiksim? Tu taču nebaidies no pāris plakangalvjiem, vii ne? Tu taču zini, kā mūsu ļaudis uzskata: nogalināt plakangalvi ir tas pats, kas nogalināt lāci.

-    Es to neesmu dzirdējis, - slaidais vīrietis atbildēja; viņa pierē ievilkās rūpju rievas. - Neesmu pārliecināts, ka vēlos sastrīdēties ar lāci. Esmu dzirdējis nostāstus, ka plakangalvji ir diezgan gudri. Daži ļaudis uzskata, ka viņi ir gandrīz vai cilvēki.

-     Varbūt plakangalvji ir ari gudri, bet viņi nemāk sarunāties. Viņi ir tikai dzīvnieki.

-     Ne jau par plakangalvjiem es uztraucos, Tonolan. Losaduni pazīst šo zemi. Viņi varētu mums izstāstīt pareizo ceļu. Mums jau nav ilgi pie viņiem jāuzkavējas, tikai tik ilgi, lai noskaidrotu ceļu. Viņi var dot mums dažus padomus un kādu nojausmu, kas mums priekšā sagaidāms. Mēs varam ar viņiem aprunāties. Dalanars teica, ka daži no viņu ļaudīm runā Zelandoni valodā. Sarunāsim tā: ja tu tagad piekritīsi aiziet pie viņiem, es piekritīšu mājupceļā neapciemot citas Alas.

-     Nu labi. Ja jau tu tik ļoti to vēlies.

Abi vīrieši meklēja vietu, kur šķērsot strautu ar apledojušajām malām, - lai tas būtu pietiekami šaurs un tam varētu pārlēkt pāri. Ieraudzījuši koku, kas bija pārkritis pāri strautam, izveidodams dabisku tiltu, abi devās uz turieni. Jondalars gāja pirmais; sniegdamies pēc atbalsta, viņš uzlika vienu kāju uz atklātajām koka saknēm. Gaidīdams savu kārtu, Tonolans pavērās apkārt.

-Jondalar, uzmanies! - viņš pēkšņi iekliedzās.

Gar slaidā vīrieša galvu nošvīkstēja akmens. Pēc brīdinājuma kliedziena pieplacis pie zemes, Jondalars sniedzās pēc pīķa. Tonolanam jau pīķis bija rokā, un viņš, piekļāvies pie zemes, skatījās tajā virzienā, no kurienes tika mests akmens. Mazais brālis pamanīja kustību aiz kaila krūma zaru vijumiem un izmeta pīķi. Tonolans jau sniedzās pēc nākamā pīķa, kad seši stāvi iznira no tuvākā krūmu pudura. Abi brāli bija aplenkti.

-     Plakangalvji! - Tonolans iesaucās atkāpdamies un nomērķēdams.

-     Pagaidi, Tonolan! - Jondalars iekliedzās. - Viņu ir daudz vairāk par mums.

-   Tas lielais izskatās pēc bara vadoņa. Ja trāpīšu viņam, pārējie varbūt laidīsies lapās. - Tonolans, atvilcis roku, vēlreiz nomērķēja.

-    Nē! Pirms izvilksim nākamo piķi, viņi var mūs apsteigt. Pašlaik man šķiet, ka viņi mūs respektē - nenāk tuvāk. Turēdams ieroci gatavībā, Jondalars lēnām piecēlās kājās. - Nekusties, Tonolan! Lai viņi izdara nākamo gājienu. Bet uzmani to lielo. Viņš saprot, ka esi uz viņu nomērķējis.

Jondalaru, nopētot lielo plakangalvi, mulsināja tas, ka ari viņu vēro lielas, brūnas acis. Viņam nekad tik tuvu nebija gadījies redzēt nevienu plakangalvi, tāpēc tagad vecākais brālis bija pārsteigts. Izrādās, ka plakangalvji neatbilda viņa iepriekš pieņemtajam uzskatam. Lielā plakan- galvja acis aizsedza pārkārusies pieres daļa, kuru papildināja kuplas uzacis. Vīrieša deguns bija liels, šaurs - tāds kā knābis - un tādējādi radīja iespaidu, ka acis ir vēl dziļāk iegrimušas. Seju apslēpa bieza, nedaudz sprogaina bārda. Jondalars pamanīja, ka kādam jaunākam pla- kangalvim, kuram vēl tikai nesen kā bija sākusi augt bārda, īstenībā nemaz nav zoda, tikai uz āru izvirzīti žokļi. Mati plakangalvjiem bija brūni un kupli, tāpat kā bārdas, un augšējā ķermeņa daļa bija noaugusi diezgan biezām spalvām.

Viņš varēja redzēt, ka svešinieki ir spalvaināki par viņiem. Kaut arī gaisa temperatūra bija zema, ādas apmetņi sedza galvenokārt tikai viņu rumpjus, plecus un rokas atstādami kailus. Taču ne jau trūcīgais apģērbs Jondalaru tik ļoti pārsteidza, bet gan pats fakts, ka plakangalvji vispār nēsā apģērbu. Neviens dzīvnieks, ko viņš agrāk bija saticis, nevalkāja apģērbu un nenēsāja ieročus. Tomēr katram no šiem radījumiem rokā bija garš koka pīķis - acīmredzot domāts duršanai, nevis mešanai, kaut arī tā noasinātie gali šķita diezgan bīstami; dažiem vēl rokās bija smagas bozes - izgatavotas no zālēdāju dzīvnieku priekškāju kauliem.

"Viņu žokļi nemaz neizskatās kā dzīvniekiem," Jondalars nodomāja. "Tie ir tikai nedaudz vairāk izvirzīti uz priekšu, un deguni ir vienkārši lieli. īstā atšķirība no cilvēkiem slēpjas viņu galvā."

Šiem radījumiem nebija augsta piere kā viņam pašam un Tonolanam. Plakangalvju piere bija zema, virs kuplajām uzacīm atliekta slīpi atpakaļ un vizuāli saplacināja viņu galvu. Radās priekšstats, ka galvas virspuse, kuru viņš labi nopētīja, ir pazemināta un atstumta atpakaļ. Kad Jondalars izslējās visā savā staltajā augumā - sešas pēdas un sešas collas garumā -, viņš bija krietnu pēdu garāks par pašu lielāko plakangalvi. Pat Tonolana knapi sešas pēdas garais augums padarīja viņu par milzi blakus tam plakangalvim, kurš acīmredzot sava raženā auguma dēļ bija viņu vadonis.

Jondalars un viņa brālis bija spēcīgi vīrieši, bet blakus pamatīgi muskuļotajiem plakangalvjiem sajutās kā kaulu maisi. Svešajiem bija mucai līdzīgi rumpji, muskuļotas rokas un kājas, izliektas uz āru, bet viņi gāja taisni un jutās ērti uz savām divām kājām tāpat kā jebkurš cilvēks. Jo ilgāk Jondalars viņus pētīja, jo vairāk viņam likās, ka šīs būtnes ir īsti cilvēki, tikai atšķirīgi no visiem iepriekš satiktajiem ļaudīm.

Kādu ilgu un saspringtu brīdi neviens nekustējās. Tonolans bija pie- placis pie zemes un turēja pīķi mešanas gatavībā; Jondalars stāvēja kājās, pīķi stingri satvēris tā, lai jebkurā mirklī varētu sekot mazā brāļa metienam. Seši plakangalvji, kas bija viņus aplenkuši, šķita nekustīgi kā akmeņi, bet Jondalaram nebija nekādu šaubu, ka viņi spēj ļoti ātri sākt rīkoties. Tas bija strupceļš, bezizeja, un Jondalara domas ātri riņķoja pa galvu, mēģinot atrast kādu izeju.

Pēkšņi lielais plakangalvis izdvesa urkšķošu skaņu un pavicināja roku. Tonolans jau gandrīz izmeta savu pīķi, bet laikus uztvēra Jondalara žestu, kas viņu atturēja to darīt. Tikai jaunākais plakangalvis bija izkustējies un ieskrējis atpakaļ krūmos, no kuriem viņi bija iznākuši. Jauneklis ātri atgriezās, nesdams Tonolana izsviesto pīķi un, jaunajam brālim par pārsteigumu, atdeva to viņam atpakaļ. Pēc tam jauneklis devās pie strauta, blakus dabiski izveidotajam tiltam, un paņēma savu akmeni. Likās, ka, atgriezies blakus lielajam plakangalvim, jauneklis, izskatīdamies nožēlas pilns, paloka galvu. Nākamajā brīdī visi seši jau bija pazuduši atpakaļ krūmājā, tā arī neizdvesuši ne skaņas.

Sapratis, ka plakangalvji ir prom, Tonolans atviegloti nopūtās. - Nedomāju, ka mēs būtu sveikā izkūlušies cauri. Bet droši zināju, ka vienu nogāzīšu gar zemi un paņemšu sev līdzi. Interesanti, ko tas viss nozīmē?

-     Neesmu īsti pārliecināts, - Jondalars atbildēja, - bet izskatījās, ka jaunais iesāka kaut ko tādu, ko tas lielais negribēja turpināt, bet man nešķiet, ka tas bija tāpēc, ka lielais būtu nobijies. Bija vajadzīga drosme, lai stāvētu pretim tavam pīķim un izdarīt tādu kustību, kādu viņš izdarīja.

-    Varbūt viņš vienkārši nemāk parādīt nevienu citu kustību?

-    Viņš māk gan. Lielais redzēja, kā tu izmeti pirmo pīķi. Kāpēc gan citādi viņam būtu jāsūta jauneklis atnest tev pīķi atpakaļ?

-    Vai tev tiešām šķiet, ka lielais to viņam pateica? Bet kā? Viņi taču nemāk sarunāties!

-     To es nezinu, bet kaut kādā veidā lielais lika jauneklim atdot tev pīķi un paņemt akmeni, it kā tas visu atrisinātu. Neviens netika ievainots, tāpēc šķiet, ka viņam bija taisnība. Vai zini? Neesmu vairs īsti pārliecināts, ka plakangalvji ir vienkārši dzīvnieki. Tas bija gudrs gājiens. Turklāt nemaz nezināju, ka viņi valkā zvērādas, nēsā ieročus un staigā tāpat kā mēs - uz divām kājām.

-    Tagad es saprotu, kāpēc viņi tiek saukti par plakangalvjiem! Tas nu gan bija viens bīstams bariņš! Es nudien negribētu ar kādu no viņiem saķīvēties un nonākt aci pret aci.

-    Skaidrs, jo viņi izskatās tik spēcīgi, ka varētu salauzt tavu roku kā sērkociņu; man jau bija tādas aizdomas, ka viņi ir maza auguma.

-     Varbūt maza auguma, bet ne mazi. Noteikti ne mazi, lielo brāl! Man jāatzīst, ka tev bija taisnība. Iesim labāk apciemot Losaduni. Viņi dzīvo šeit tuvumā un noteikti zinās kaut ko vairāk par plakangalvjiem. Turklāt šķiet, ka Lielās Mātes upe ir robeža, un man liekas, ka plakangalvji negrib mūs redzēt šajā upes krastā - savā teritorijā.

Abi vīrieši gāja vairākas dienas, meklēdami norādes, par ko viņiem bija stāstījis Dalanars, un sekodami strautam, kas šajā posmā nebija atšķirīgs no citiem strautiem, urgām un mazām upītēm, kuras plūda lejup pa nogāzi. Tas bija tikai viņu lēmums, ka abi bija izvēlējušies tieši šo strautu kā Lielās Mātes upes pirmsākumu. Daudzas šīs ūdenskrātuves saplūda kopā, lai izveidotu lielās upes sākumu, kas plūdīs pa kalniem un izlocīsies pa līdzenumiem tūkstoš astoņsimt jūdžu garumā, līdz tā atbrīvosies no savas ūdens kravas un ieplūdīs iekšzemes jūrā tālu uz dienvidaustrumiem.

Kalnu masīva kristāliskā ieža klintis, starp kurām plūda lielā upe, bija vissenākās uz zemeslodes; upes platā gultne bija radusies liela spiediena rezultātā, ūdens līmenis cēlās uz augšu un ieskāva klinšainos krastus, kas mirdzēja lieliskā krāšņumā. Vairāk nekā trīssimt pieteku, no kurām daudzas bija prāvas upes, plūda lejup pa kalnu nogāzēm un savienojās kopā varenā ūdenstilpē. Reiz, kādu dienu, šīs upes slava izplatīsies tālu pa visu zemeslodi, un tā ar savu dubļaino, sanēšu pilno ūdeni tiks nosaukta par Zilo upi.

Šajā kalnu masīvu reģionā bija jūtama gan rietumos esošā okeāna, gan kontinenta austrumu klimata ietekme. Augu un dzīvnieku pasaule bija sajaukusies - kaut kas pa vidu starp rietumu tundru, taigu un austrumu stepi. Augstākajās nogāzēs bija redzami kalnu āži, kalnu kazas un mufloni; mežos biežāk bija sastopami brieži. Tarpans - savvaļas zirgs, kas kādudien tiks pieradināts, - ganījās mierīgajās zemienes pļavās un zālainajos upju krastos. Vilki, lūši un sniega leopardi klusi lavījās, turoties ēnā. No ziemas migām rausās ārā visēdāji brūnie lāči; milzīgie zālēdāji alu lāči parādīsies nedaudz vēlāk. Neskaitāmi mazi zīdītāji bāza ārā deguntiņus no saviem ziemas mājokļiem.

Nogāzes galvenokārt bija apaugušas ar priedēm, šur tur bija redzamas arī parastās egles, sudrabegles un lapegles. Tuvāk pie upes pārsvarā auga alkšņi, bieži varēja redzēt arī vītolus un papeles, bet retāk - pundurozolus un dižskābaržus, kas neizauga lielāki par panīkušiem krūmiem.

Upes kreisais krasts pārgāja pakāpeniskā slīpumā. Jondalars un Tonolans rāpās pa to augšup, līdz sasniedza kāda augsta kalna virsotni. Pārskatīdami apkārtni, abi vīrieši ieraudzīja nelīdzenu, mežonīgu, skaistu zemi, kuras izskatu maigāku padarīja balts miglas slānis, kas bija piepildījis ieplakas un pielīdzinājis atsegumus. Bet šī dūmaka padarīja iešanu vēl grūtāku.

Viņi nebija ieraudzījuši nevienu cilvēku grupu, kas dzīvotu kādā no alām un dēvētu sevi par Losaduni. Jondalars jau sāka domāt, ka abi būs tos palaiduši garām.

-     Paskaties! - Tonolans norādīja ar roku.

Jondalars ar acīm sekoja brāļa paceltās rokas virzienam un ieraudzīja ceļamies augšup no pameža tievu dūmu strūkliņu. Viņi steidzīgi devās uz to pusi un drīz vien nonāca pie mazas cilvēku grupiņas, kas bija sasēdusi ap ugunskuru. Pacēluši abas rokas sev priekšā ar plaukstām uz augšu pieņemtajā draudzības un atklātības sveicienā, brāļi iegāja bariņa vidū.

-     Esmu Tonolans no Zelandoni. Šis ir mans brālis Jondalars. Mēs pašlaik veicam Ceļojumu. Vai šeit kāds runā mūsu mēlē?

Priekšā iznāca kāds pusmūža vīrietis, ari turēdams savas rokas tādā pašā manierē. - Mani sauc Laduni no Losaduni. Esiet sveicināti pie mums Lielās Zemes Mātes Doni vārdā! - Ar vienu roku vīrietis cieši satvēra abas Tonolana rokas un tādā pašā veidā sasveicinājās arī ar Jondalaru. - Nāciet! Apsēdieties pie uguns! Mēs drīz ieturēsim maltīti. Vai piebiedrosieties mums?

-    Jūs esat ļoti laipns, - Jondalars vēsi atbildēja.

-     Es savā Ceļojumā gāju uz rietumiem un paliku alā pie Zelandoni. Tas bija sen, pirms vairākiem gadiem, bet jebkurš no Zelandoni tiek laipni gaidīts pie mums. - Vīrs pieveda abus brāļus pie baļķa, kas bija nolikts blakus ugunskuram. Virs baļķa bija pieslieta nojume, kas uz tā sēdošos pasargāja no lietus un sliktiem laikapstākļiem. - Lūdzu, atpūtieties un noņemiet savas mugursomas! Jūs droši vien nesen esat nonākuši lejā no ledāja?

-    Pirms pāris dienām, - Tonolans atbildēja, nokratīdams no muguras savu nešļavu.

-     Tagad jau ir par vēlu to šķērsot - kuru katru brīdi sāksies fēns.

-    Fēns? - Tonolans brīnījās.

-    Pavasara vējš, silts un sauss, kas nāk no dienvidrietumiem. Tas pūš tik spēcīgi, ka koki ar visām saknēm tiek izrauti no zemes; tiek nolauzti lielie zari, un fēns ātri izkausē sniegu. Pēc pāris dienām tas būs beidzies, un tad parādīsies pirmie pumpuri, - Laduni skaidroja savu sakāmo, ar roku izdarīdams plašu vēzienu, it kā domādams sniegu. - Fēns var būt nāvējošs, ja tas sāk pūst, kamēr esat uz ledāja. Ledus kūst ļoti ātri, un ledājā atveras plaisas. Zem jūsu kājām paveras spraugas un kļūst slidens. Pāri ledājam sāk plūst strauti un pat upes.

-    Un tas vienmēr nes līdzi Ļaunumu, - piebilda jauna sieviete, iesaistīdamās Laduni stāstā.

-     Ļaunumu? - Tonolans pārjautāja.

-     Ļaunos garus, kas atlido kopā ar vēju. Tie visus padara kašķīgus. Ļaudis, kas nekad nav bijuši aizkaitināti, pēkšņi sāk strīdēties. Tie, kas bijuši laimīgi, sāk nemitīgi raudāt. Gari var padarīt tevi slimu vai, ja jau esi slims, var izraisīt tevī vēlmi nomirt. Var palīdzēt vienīgi tas, ja zini, ko sagaidīt, bet tajā laikā visi ļaudis noteikti ir sliktā noskaņojumā.

-     Kur tu tik labi iemācījies runāt Zelandoni valodā? - Tonolans pajautāja, atzinīgi uzsmaidīdams pievilcīgajai, jaunajai sievietei.

Jaunā sieviete atbildēja Tonolanam ar atklātu skatienu, bet uz atbildi norādīja Laduni virzienā.

-     Tonolan no Zelandoni, šo sievieti sauc Filonija no Losaduni, viņa ir manas ģimenes pavarda meita, - sacīja Laduni, ātri izprazdams viņas mēmo lūgumu oficiāli iepazīstināt. H Tonolans uzzināja, ka meitene sevi augstu vērtē un bez oficiālas iepazīstināšanas ar svešiniekiem nesarunājas, pat ar jauniem, izskatīgiem svešiniekiem, kas veic Ceļojumu, ne.

Tonolans paplēta rokas oficiālam iepazīšanās žestam, viņa acis atzinīgi novērtēja meiteni. Kādu bridi svārstīdamās, it kā kaut ko apsvērdama, meitene ielika savas rokas Tonolana plaukstās. Jaunākais brālis pievilka viņu tuvāk. - Filonija no Losaduni, Tonolans no Zelandoni ir pagodināts, ka Lielā Zemes Māte ir apveltījusi viņu ar tavu klātbūtni, - to sacīdams, viņš zinoši pasmaidīja.

Filonija nedaudz piesarka no drosmīgā mājiena, ko viņš bija ielicis savā runā, atsaucoties uz Mātes velti, kaut ari Tonolana vārdi bija tikpat oficiāli kā viņa žesti. No vīrieša pieskāriena Filonija izjuta satraukuma tirpas; meitenes acis pazibēja aicinājuma un atsaucības dzirkstellte.

-     Un tagad pastāsti man, - Tonolans turpināja, - kur tu iemācījies Zelandoni valodu?

-    Veicot Ceļojumu, mēs ar brālēnu pārgājām pāri ledājam un kādu bridi padzīvojām Zelandoni alā. Laduni jau bija mums nedaudz iemācījis Zelandoni valodu - viņš bieži ar mums sarunājas jūsu valodā, lai pats to neaizmirstu. Ik pēc pāris gadiem viņš šķērso ledāju, lai tirgotos. Viņš gribēja ari man šo valodu iemācīt.

Tonolans joprojām turēja meitenes rokas savās plaukstās un smaidīja. - Sievietes parasti nedodas garos un bīstamos Ceļojumos. Un ja nu Doni būtu tevi nolādējusi?

-     Tas jau nemaz nebija tik garš, - Filonija atbildēja, iepriecināta par jaunā vīrieša apbrīnu. - Ja būtu bijis jāgriežas atpakaļ, es būtu to zinājusi.

-    Bet tas taču sanāca tikpat garš Ceļojums, kādu veic daudzi vīrieši, - Tonolans neatlaidās.

Vērodams abu jauniešu savstarpējās simpātijas, Jondalars pagriezās pret Laduni. - Tonolans jau atkal ir to izdarījis, - viņš noteica smaidīdams. - Mans brālis nekad nepalaiž garām izdevību izraudzīties visskaistāko meiteni un apburt to pirmo trīs sirdspukstu laikā.

Laduni nosmējās. - Filonija ir vēl pārāk jauna. Vēl tikai pagājušajā vasarā viņa veica Pirmās baudas rituālu, bet kopš tā brīža meitenei jau ir daudz pielūdzēju. Ak, ja es būtu jauns un man būtu pirmo reizi jāsaskaras ar Pirmās baudas velti no Lielās Zemes Mātes! Nav jau tā, ka tā mani joprojām neiepriecinātu, bet esmu pieradis pie savas sievietes un man vairs nepiemīt tieksme bieži meklēt jaunus iepriecinājumus. - Laduni pagriezās pret slaido, blondo vīrieti. - Šeit mēs esam tikai neliels mednieku bariņš un mums nav līdzi daudz sieviešu, bet tev nevajadzētu būt grūtībām atrast kādu sievieti, kuru svētījusi mūsu Doni un kura vēlētos ar tevi dalīties Baudas veltē. Ja neviena neiet pie sirds, mums ir liela ala, un viesi allaž ir labs iegansts Mātes godināšanas svētkiem.

-     Diemžēl nevarēsim jums iet līdzi uz alu. Esam tikai nesen sākuši savu Ceļojumu. Tonolans grib veikt garu Ceļojumu un deg nepacietībā doties tālāk. Varbūt iegriezīsimies jūs apciemot atpakaļceļā, ja pastāstīsi, kur jūsu ala atrodas.

-     Cik žēl, ka nepaciemosieties, - pēdējā laikā mums nav bijis daudz viesu. Cik tālu tad jūs esat iecerējuši iet?

-     Tonolans runā par iešanu gar Donau krastu lidz pat upes galam. Bet sākumā jau visi runā par garu Ceļojumu. Kurš tad var zināt, kā viss beigsies?

-     Es biju domājis, ka Zelandoni dzīvo Lielā Ūdens tuvumā; vismaz toreiz, kad veicu savu Ceļojumu, tā bija. Nogāju lielu gabalu uz rietumiem un pēc tam uz dienvidiem. Vai tu teici, ka esat tikko kā sākuši iet?

-    Es paskaidrošu. Tev taisnība, Lielais Ūdens atrodas tikai pāris dienu gājiena attālumā no mūsu alas, bet, kad es piedzimu, Dalanars no Lanzadoni paņēma par savu sievieti manu māti, un viņa ala tāpēc ir arī manas mājas. Tur nodzīvoju trīs gadus, kamēr viņš man iemācīja arodu. Mēs abi ar brāli dzīvojām kopā ar viņiem. Vienīgais attālums, ko esam veikuši no Ceļojuma sākuma, ir gājiens pāri ledājam un vēl pāris dienu, līdz nokļuvām līdz šejienei.

-     Dalanars! Nu, protams! Es jau domāju, ka izskaties pazīstams. Tu droši vien esi viņa gara bērns, jo tik ļoti viņam līdzinies. Un arī tu esi krama darbarīku izgatavotājs. Ja ari pēc dabas esi tikpat līdzīgs viņam kā pēc izskata, tad tev jābūt labam vīram. Dalanars ir pats labākais virs, ko esmu kādreiz saticis. Grasījos viņu nākamgad apciemot, lai iegūtu sev kādu krama gabalu no Lanzadoni. Nav labāka materiāla par viņējo.

Ap ugunskuru sāka pulcēties ļaudis ar koka bļodiņām, un vilinošās, garšīgās smaržas, kas atplūda no turienes, lika Jondalaram atcerēties par izsalkumu. Viņš pacēla mugursomu, lai tā nemaisītos citiem pa kājām, un tad ierunājās. - Laduni, man ir līdzi pāris Lanzadoni krama gabalu. Es tos grasījos izmantot, lai ceļā izgatavotu salūzušo rīku aizstājējus, bet akmeņi ir pārāk smagi, lai visu laiku nestu tos līdzi, tāpēc man nebūtu nekas pretim atbrīvoties no kādiem pāris gabaliem. Ja vēlies, es labprāt tev tos atdošu.

Laduni acis iemirdzējās. - Ar lielāko prieku tos pieņemtu, bet es ari vēlētos dot tev kaut ko. Man jau nekas nebūtu pretī izdevīgi patirgoties, bet es nevēlos apkrāpt Dalanara ģimenes pavarda dēlu.

Jondalars pasmaidīja. - Tu jau tā piedāvāji man atvieglot smago nešļavu un pabarot ar siltu ēdienu.

-    Tas jau nevar atsvērt Lanzadoni izcilā krama vērtību. Jondalar, tu man to padari pārāk vieglu, tādējādi aizvainodams manu lepnumu.

Ap viņiem bija sapulcējies labvēlīgi noskaņotu ļaužu bariņš, un, kad Jondalars iesmējās, arī ļaudis viņam pievienojās.

-     Nu labi, Laduni, es tev neatvieglošu dzīvi. Pašlaik nav nekā tāda, ko es vēlētos, - es vienkārši cenšos atbrīvoties no savas smagās kravas. Palūgšu kādu pakalpojumu nākotnē. Vai neiebildīsi?

-    Tagad jau viņš grasās mani apkrāpt! - virs smaidīdams skaļi teica ļaužu bariņam. - Vismaz pasaki - kas tas būs?

-     Kā lai es to pasaku? Bet es to gribēšu savākt atceļā uz mājām. Sarunāts?

-     Kā tad es varu dot vārdu, ja nezinu, par ko tu runā?

-     Es neprasītu neko tādu, ko tu man nevarētu dot.

-    Jondalar, tavi nosacījumi ir bargi, bet, ja varēšu, došu tev visu, ko prasīsi. Sarunāts!

Atvēris mugursomu, Jondalars no augšpuses izņēma dažas mantas, izvilka maisu un iedeva Laduni divus jau apstrādātus krama gabalus. - Dalanars tos atlasīja un sākotnēji apstrādāja, - viņš sacīja.

Laduni sejas izteiksme skaidri norādīja uz to, ka viņam nav nekas pretim pieņemt paša Dalanara atlasītos un apstrādātos krama gabalus, kas domāti viņa ģimenes pavarda dēlam, bet viņš diezgan skaļi nomurmināja tā, lai visi dzirdētu: - Varbūt šobrīd pārdodu savu dzīvību par diviem krama gabaliem? - Neviens no ļaudīm nebilda ne vārda par iespēju, ka Jondalars var arī neatgriezties, lai savāktu to, ko vēlas.

-    Jondalar, vai tu tā grasies stāvēt un visu laiku pļāpāt? - Tonolans pavaicāja. - Mūs ielūdza piedalīties maltītē, un brieža gaļa tik labi smaržo. - Tonolana sejā rotājās plats smaids, un viņam pie sāniem stāvēja Filonija.

-    Jā, ēdiens ir gatavs, - jaunā sieviete apstiprināja, - medības bija veiksmīgas, neesam pat neko daudz izlietojuši kaltēto gaļu, ko bijām paņēmuši līdzi. Tagad, kad esi atvieglojis savu somu, tajā būs vieta, lai paņemtu līdzi kādu gaļas gabalu, vai ne? - viņa piebilda, viltīgi uzsmaidīdama Laduni.

-    Tas būtu ļoti laipni. Laduni, tu vēl neesi mani iepazīstinājis ar sava pavarda skaisto meitu, - Jondalars aizrādīja.

-    H ir viena šausmīga diena, kad tava paša ģimenes pavarda meita sāk iedragāt tavu prasmi, - vīrs nomurmināja, bet viņa smaids bija lepnuma pilns. - Jondalars no Zelandoni, Filonija no Losaduni.

Meitene pagriezās, lai paskatītos uz vecāko brāli, un pēkšņi atklāja, ka ir pilnīgi pazudusi zilajās, dzīvīgajās acīs, kas no augšas smaidīdamas uz viņu nolūkojās. Aiz apjukuma nosarkusi, viņa atklāja, ka arī otrs brālis ir tikpat pievilcīgs; meitene nolieca galvu, lai noslēptu savu mulsumu.

-    Jondalar! Nedomā, ka es neredzu to spīdumu tavās acīs. Atceries, es pirmais viņu ieraudzīju! - Tonolans jokoja. - Nāc nu, Filonija! Vedīšu tevi prom no šejienes. Gribu tevi brīdināt: turies tālāk no mana brāļa! Tici man, tu negribēsi ar viņu ielaisties nekādās darīšanās. Es to zinu. -

Tonolans pagriezās pret Laduni un ar izsmieklu aizvainots piebilda: - Viņš to dara pastāvīgi. Ir vajadzīgs tikai viens acu skatiens. Ja vien es būtu piedzimis ar sava brāļa dotībām!

-     Mazo brāl, tev pašam piemīt daudz vairāk dotību, nekā kādam cilvēkam dzīves laikā nepieciešams, - Jondalars atbildēja, iesmiedamies savus dziļos, spēcīgos un sirsnīgos smieklus.

Filonija pagriezās atpakaļ pie Tonolana un šķita atvieglota, ieraudzījusi, ka Tonolans vēl aizvien ir tikpat pievilcīgs kā tad, kad viņa uz to lūkojās iepriekšējo reizi. Puisis aplika viņai roku ap pleciem un stūrēja uz ugunskura otru pusi, bet Filonija pagrieza galvu atpakaļ, lai vēlreiz paskatītos uz otru brāli. Pašpārliecināti smaidīdama, sieviete paziņoja: - Kad mūsu alā ierodas kāds viesis, mēs allaž rīkojam svētkus, lai godinātu Dunu.

-    Viņi nenāks mums līdzi uz alu, Filonija, - Laduni meiteni palaboja. Kādu brīdi jaunā sieviete izskatījās vīlusies, tad, pagriezusies pret To- nolanu, pasmaidīja.

-     Ak, ja es būtu atkal jauns! - Laduni nosmēja. - Bet sieviete, kas godina Dunu, šķiet, daudz biežāk tiek aplaimota ar jaunām atvasītēm. Lielā Zemes Māte aplaimo tos, kuri māk Viņas veltes novērtēt.

Jondalars pārvietoja savu mugursomu aiz baļķa un tad devās pie ugunskura. Brieža gaļas sautējums sutinājās katlā, kas bija izgatavots no ādas, kura nostiprināta ar kopā sasietiem kauliem. Katls bija paka- rināts tieši virs uguns. Verdošais šķidrums bija pietiekami karsts, lai gaļa labi izsutinātos, un katla vārīšanās temperatūra tika saglabāta pietiekami zema, lai ēdiens nepiedegtu. Paša ādas katla temperatūra bija daudz augstāka nekā tajā esošais verdošais sautējums.

Kāda sieviete pasniedza Jondalaram koka bļodiņu ar sātīgo un gardo virumu un apsēdās viņam blakus uz baļķa. Viņš izmantoja savu krama nazi, lai sagrieztu gaļas gabalus un dārzeņus - viņi bija pielikuši klāt kaltētas augu saknes - un ēda virumu tieši no bļodas. Kad Jondalars bija ticis galā ar maltīti, sieviete viņam pasniedza mazāku bļodiņu ar zāļu tēju. Viņš pateicībā pasmaidīja. Sieviete bija pāris gadu vecāka par Jondalaru, tieši tik daudz, lai brieduma patiesais burvīgums būtu paspējis nomainīt jaunības skaistumu. Arī sieviete viņam uzsmaidīja un atkal apsēdās blakus.

-     Vai tu runā Zelandoni valodā? - Jondalars pajautāja.

-     Runāju maz, saprotu vairāk, - sieviete atbildēja.

-     Vai man vajadzētu palūgt Laduni, lai mūs iepazīstina, vai arī tu pati man pateiksi savu vārdu?

Ar nelielu augstprātīgu labvēlību, kas piemīt vecākām sievietēm, viņa atkal pasmaidīja. - Tikai jaunām sievietēm vajag, lai kāds pasaka viņu vārdu. Es - Lanalija. Tu - Jondalars?

-    Jā, - vīrietis atbildēja, sajuzdams sievietes kājas siltumu; viņa acīs atspoguļojās uzbudinājums, ko šis pieskāriens izraisīja. Lanalija atbildēja uz Jondalara skatienu ar kvēlu atsaucību. Viņš uzlika roku uz sievietes augšstilba. Viņa pavirzījās tuvāk ar tādu kustību, kas vīrieti iedrošināja un solīja pārbaudītas baudas izjūtas. Jondalars piekrītoši pamāja uz viņas aicinošo skatienu, kaut arī tas nemaz nebija nepieciešams. Viņa acis jau bija atsaukušās sievietes aicinājumam. Sieviete paskatījās pāri Jondalara plecam; sekodams Lanalijas skatienam, viņš pamanīja, ka tuvojas Laduni. Sieviete ērti iekārtojās blakus Jondalaram. Viņi pagaidīs, līdz vēlāk varēs īstenot savu solījumu.

Laduni viņiem pievienojās pie ugunskura, un drīz pēc tam arī Tonolans kopā ar Filoniju atgriezās pie brāļa sāniem. Drīz vien jau visi bija sapulcējušies ap abiem viesiem. Tika plēsti joki, pļāpāts un tulkots tiem ļaudīm, kas viesu valodu nesaprata. Beidzot Jondalars nolēma ķerties pie nopietnāka temata. - Laduni, vai tu zini kaut ko par tiem cilvēkiem, kas dzīvo pie upes?

-     Mūs kādreiz mēdza apciemot viens viesis no Sarmuni cilts. Viņi dzīvo tālāk, upes lejtecē, bet kopš tiem laikiem jau pagājuši vairāki gadi. Dažkārt gadās tā, ka visi jaunie cilvēki dodas savos Ceļojumos pa vienu un to pašu ceļu. Tādos gadījumos jau viss ir labi zināms un paredzams un nav vairs tik aizraujoši, tāpēc viņi izvēlas citu ceļu. Nomainoties paaudzēm, vairs tikai vecie atceras, kāds piedzīvojums ir doties Ceļojumā pa tādām vietām, kur vēl neviens iepriekš nav gājis. Visi jaunie domā, ka viņu atklājumi ir kaut kas jauns. Nav vairs svarīgi, ka viņu senči darījuši tieši to pašu.

-     Viņiem tas patiešām ir kaut kas jauns, - Jondalars atbildēja, bet nespēja izsekot līdzi filozofiskajam domu gājienam. Pirms tika iesaistīts diskusijā, kas droši vien būs patīkama, bet diez vai praktiski noderīga, viņš gribēja uzzināt kādu noderīgu informāciju. - Vai vari man kaut ko pastāstīt par to ļaužu paražām? Vai zini kādus vārdus viņu valodā? Varbūt sveicienus? No kā mums vajadzētu izvairīties? Kas tos cilvēkus varētu aizvainot?

-     Es neko daudz par viņiem nezinu, un man nav pašas svaigākās informācijas. Pirms pāris gadiem bija kāds vīrs, kurš devās uz austrumiem, bet viņš tā arī nav atgriezies. Kas to lai zina, varbūt viņš nolēma apmesties kādā citā vietā? - Laduni atbildēja. - Runā, ka viņi izgatavo savas doni no dubļiem, bet tās ir tikai runas. Es nesaprotu, kāpēc gan kādam vajadzētu izgatavot Mātes svētās relikvijas no dubļiem? Tās taču vienkārši sadrūp, kad dubļi izkalst.

-    Varbūt tāpēc, ka tā viņi jūtas tuvāk zemei? Daži cilvēki tam nolūkam izmanto akmeņus.

Runājot Jondalars neapzināti pasniedzās pēc maisiņa, kas bija piekārts pie viņa jostas, un sataustīja mazo tuklās sievietes akmens figūriņu. Viņš noglāstīja tik labi pazīstamās milzīgās krūtis, lielo, nokareno vēderu, milzīgi resnās ciskas un iespaidīgi apjomīgo dibenu. Kājām un rokām nebija lielas nozīmes, pats svarīgākais bija tieši Mātes aspekts, tāpēc akmens figūriņas locekļi bija tikai aptuveni izveidoti. Galvas vietā bija izaugums bez vaibstiem - ar domu, ka matiem jākrīt pāri sejai.

Nevienam nebija lemts redzēt vaigā brīnišķīgo Doni - Lielo Zemes Māti, Seno Ciltsmāti, pašu Pirmo Māti, Radītāju un Dzīvības uzturētāju, Viņu, kas ar savu spēku svētīja visas sievietes, lai tās radītu jaunu dzīvību. Un neviena no Viņai par godu radītajām mazajām skulptūriņām, kurās bija iemiesots Viņas gars - doni -, nekad neuzdrošinājās atklāt Viņas seju. Pat tad, kad Viņa parādījās sapņos, Viņas seja parasti nebija skaidri saskatāma, tomēr vīrieši Viņu parasti redzēja ar jaunavīgu augumu - kā sievieti pašos precību gados. Dažas sievietes apgalvoja, ka spēj iemiesoties Viņas garā un lidot vēja spārniem, lai nestu veiksmi vai ļautu vaļu atriebībai, un Viņas atriebība varēja būt neizmērojama.

Ja Viņu sadusmoja vai izrādīja necieņu, Viņa bija spējīga veikt vairākus šaušalīgus aktus, bet visbriesmīgākais grēks bija neļauties Viņas brīnumainajai Baudas veltei, kas notika tad, kad sieviete izvēlējās sevi atdot vīrietim. Lielā Māte un, kā tika apgalvots, arī Viņas kalpones varēja piešķirt vīrietim spēku dalīties Viņas Baudas veltē ar tik daudz sievietēm, cik vien viņš vēlējās, un tik bieži, cik vien gribēja, vai arī varēja likt vīrieša loceklim nokalst tā, ka viņš vairs nespēja sniegt Baudas velti nevienai sievietei, ne arī atrast sev sievieti vispār.

Jondalars izklaidīgi glāstīja maisiņā glabātās akmens doni nokarenās krūtis, izlūgdamies veiksmi Ceļojumā. Tā bija taisnība, ka daži tā arī neatgriezās, bet tas piederējās pie piedzīvojuma. Tad Tonolans uzdeva Laduni jautājumu, kas Jondalaru atgrieza no sapņu pasaules.

-    Ko tu zini par plakangalvjiem, kas dzīvo šeit tuvumā? Pirms pāris dienām mēs saskrējāmies ar vienu bariņu. Es jau biju pārliecināts, ka tās būs mūsu Ceļojuma beigas. - Pēkšņi visi ļaudis pievērsa uzmanību Tonolanam.

-     Kas notika? - Laduni uztrauktā balsi jautāja. Tonolans atstāstīja starpgadījumu, kas bija noticis, sastopoties ar plakangalvjiem.

-     Čaroli! - Laduni nospļāvās.

-     Kas ir Čaroli? - Jondalars painteresējās.

-     Kāds jauns vīrietis no Tomasi Alas, kaušļu bandas vadonis, kurš ir ieņēmis galvā plakangalvjus izjokot. Mums ar plakangalvjiem nekad nekādu problēmu nav bijis. Viņi dzīvoja savā upes pusē; mēs palikām savējā. Ja mums kādreiz nācās upi šķērsot, viņi turējās pa gabalu un lika mūs mierā, ja vien neuzkavējāmies viņu teritorijā pārāk ilgi. Tādās reizēs viss, ko viņi pasāka, bija - viņi darīja mums zināmu, ka vienkārši mūs vēro. Ar to ari bija pietiekami, jo ikvienu cilvēku padara nervozu, ja plakangalvju bariņš viņu visu laiku novēro.

-    Tā ir gan! - Tonolans piekrita. - Bet kā to saprast: izjokoja plakangalvjus? Es nu gan neuzprasītos uz nepatikšanām ar viņiem.

-     Viss sākās kā nevainīgs joks. Kāds iedrošināja kādu citu pieskriet pie plakangalvjiem un viņiem pieskarties. Ja plakangalvji ir aizkaitināti, viņi var diezgan naidīgi uzvesties. Pēc tam jaunie vīrieši sāka aplenkt katru plakangalvi, kuru satika klīstam apkārt vienu pašu: ielenca viņu un sāka ķircināt, cenšoties plakangalvi izprovocēt, lai dzenas viņiem pakaļ. Plakangalvji ir ātri, bet viņiem ir īsas kājas. Mūsu vīri parasti var paskriet ātrāk, bet labāk ir skriet tālu prom un neapstāties. Nezinu, kā tas īsti sākās, bet pēc tam jau Čaroli banda sāka viņus sist. Man ir aizdomas, ka viens no tiem plakangalvjiem, kuru viņi bija ķircinājuši, noķēra vienu no saviem pāridarītājiem, un pārējie iesaistījās, lai savu draugu aizstāvētu. Tā tas viss arī sākās, pēc tam jau tas kļuva par ieradumu; pat tad, kad vairāki vīri cīnījās ar vienu pašu plakangalvi, viņi netika sveikā cauri bez pāris pamatīgiem zilumiem.

-    Tam es ticu, - Tonolans piekrita.

-     Tas, kas notika pēc tam, bija vēl briesmīgāk, - Filonija piebilda.

-    Filonija! Tas ir tik pretīgi! Es neesmu tev ļāvis par to runāt! - Laduni kūsāja patiesās dusmās.

-    Ko viņi izdarīja? - Jondalars pavaicāja. - Ja mēs grasāmies iet cauri plakangalvju teritorijai, mums tas ir jāzina.

-    Jā, šķiet, ka tev taisnība, Jondalar. Man vienkārši nepatīk par to runāt Filonijas klātbūtnē.

-    Es esmu pieaugusi sieviete, - Laduni meita uzstāja, bet viņas balss neskanēja pārliecinoši.

Laduni paskatījās uz meitu, padomāja un tad pieņēma lēmumu. - Plakangalvju vīrieši sāka staigāt pa pāriem vai bariņos, un Čaroli bandai tas nederēja. Tāpēc viņi sāka ķircināt viņu sievietes. Bet plakangalvju sievietes nekad necīnās pretī. Nav nekāda prieka viņas aiztikt; viņu sievietes tikai saraujas un skrien projām. Tāpēc banda nolēma viņas izmantot citiem mērķiem. Es nezinu, kurš uzdrošinājās un kurš bija pirmais, iespējams, ka Čaroli savus puišus uz to samusināja. Viņš uz to ir spējīgs.

-     Uz ko samusināja? - Jondalars nesaprata.

-     Viņi sāka ar varu piespiest plakangalvju sievietes… - Laduni nespēja pabeigt teikumu. Viņš pielēca kājās nikns kā velns. - Tā ir zaimošana! Tā ir Mātes apgānīšana, Viņas Baudas veltes zākāšana! Dzīvnieki! Sliktāki par dzīvniekiem! Sliktāki par plakangalvjiem!

-     Tātad tu saki, ka šie vīri guva Baudas velti no plakangalvju sievietēm? Piespieda viņas ar varu? Plakangalvju sievietes? - Tonolans pārjautāja.

-   Viņi ar to pat lielījās! - Filonija iesaucās. - Es sev pat tuvumā nelaistu tādu vīrieti, kurš būtu guvis Baudas velti ar plakangalvju sievieti.

-     Filonija! Tu nedrīksti apspriest tādas lietas! Es nepieļaušu, ka pār tavām lūpām nāk tādi riebīgi vārdi, tādas neķītrības! - Laduni bija sašutis. Viņš bija saniknots; vīra acis meta dusmu zibeņus.

-    Jā, Laduni, - Filonija paklausīja, padevībā noliekdama galvu.

-    Interesanti, kā viņi paši pēc tam jutās? - Jondalars apcerēja. - Varbūt tāpēc tas jauneklis svieda man ar akmeni? Domājams, ka viņi ir dusmīgi. Esmu dzirdējis ļaudis runājam, ka plakangalvji varētu būt cilvēki, - un, ja viņi tādi ir…

-     Arī es esmu dzirdējis tādas runas! - Laduni piebalsoja, joprojām cenzdamies nomierināties. - Tam nu gan netici!

-     Bara vadonis, ar kuru mēs satikāmies, bija gana gudrs, un viņi staigā uz divām kājām, tieši tāpat kā mēs.

-     Arī lāči dažkārt staigā uz pakaļkājām. Plakangalvji ir dzīvnieki! Saprātīgi dzīvnieki, bet tomēr dzīvnieki! - Laduni centās saņemt sevi rokās un atgūt kontroles spējas, apzinādamies, ka visi ļaudis jūtas neērti. - Plakangalvji parasti ir nekaitīgi, ja vien viņus neaiztiek, - Laduni turpināja. - Nedomāju, ka sievietes… šaubos, vai viņas apzinās, kāda tā ir necieņa mūsu Mātei. Un visa tā ķircināšanās un kautiņi. Ja dzīvnieki ir pamatīgi saniknoti, viņi uzbrūk pretiniekam.

-    Man šķiet, ka Čaroli banda ir radījusi mums pamatīgas problēmas, - Tonolans secināja. - Mēs gribējām šķērsot upi un iet pa labo krastu, lai nebūtu vēlāk jādomā, kā tikt tai pāri, kad tā kļūs par Lielās Mātes upi.

Laduni pasmaidīja. Tagad, kad viņi jau runāja par citām lietām, vīra dusmas pārgāja tikpat ātri, kā bija uznākušas. - Tonolan, Lielās Mātes upei ir pietekas, kas arī ir lielas upes. Ja grasies iet gar upi līdz pašām beigām, tev būs jāpierod pie vairāku upju šķērsošanas. Ļauj man dot tev padomu. Labāk turies šajā upes pusē, līdz nonāksi pie lielā atvara. Tecēdama pa līdzenumu, upe sadalās vairākās gultnēs, un mazākajām upēm ir daudz vieglāk tikt pāri nekā lielajai upei. Līdz tam ari laiks būs kļuvis daudz siltāks. Ja gribēsiet apciemot Sarmuni cilti, tad pēc tam, kad būsiet tikuši pāri upei, ejiet uz ziemeļiem.

-     Cik tālu ir līdz lielajam atvaram? - Jondalars painteresējās.

-     Es jums uzzīmēšu karti, - Laduni piedāvājās, izņemdams savu krama nazi. - Lanalija, iedod man to mizas gabalu! Varbūt vēl kāds cits varēs dot ari tālākus norādījumus? Ņemot vērā, ka pa ceļam jums būs jātiek pāri vairākām upēm un vēl arī jāmedī, līdz vasarai jūs varētu nokļūt līdz tai vietai, kur upe pagriežas uz dienvidiem.

-     Vasarai? - Jondalars palika domīgs. - Esmu tik noguris no ledus un sniega, ka nevaru vien sagaidīt vasaras iestāšanos. Man derētu neliels siltums. - Atkal sajutis Lanalijas kāju piespiežamies pie savējās, Jondalars uzlika roku uz sievietes gurna.

3

Pie vakara debesim jau parādījās pirmās zvaigznes, kad Eila pa klinšaino aizas sienu uzmanīgi devās lejup. Tiklīdz viņa bija nokāpusi pa aizas malu zemāk, vējš pēkšņi pārstāja pūst un sieviete uz brīdi apstājās, lai izbaudītu vēja prombūtni. Bet klints sienas aptumšoja arī dziestošo dienas gaismu. Kamēr Eila nebija sasniegusi aizas lejasdaļu, biezie krūmi mazās upītes malā kā neskaidrs siluets slējās pret miljoniem kustīgo spīdīgo punktiņu atblāzmu tur augšā, pie debesīm.

Veldzējusies ar atsvaidzinošu upes ūdens malku, viņa, taustīdama ceļu, devās uz tumšo vietu blakus aizas sienai. Jaunā sieviete vairs nenopūlējās ar nojumes uzsliešanu, vienkārši izklāja uz zemes zvērādu un tajā ieritinājās. Tagad, kad aiz muguras bija klints siena, viņa jutās daudz drošāk nekā tajās reizēs, kad nācās nakšņot zem nojumes atklātā līdzenumā. Laižoties miegā, viņa vēroja kupraino pilnmēnesi, kas spīdēja virs aizas malas.

Pēkšņi viņa kliegdama pamodās.

Eila pielēca kājās, un cauri visam ķermenim izskrēja stindzinošas bailes, kas atbalsojās deniņos; sirds strauji sitās; sieviete vērās neskaidrajās aprisēs piķa melnajā tumsā savā priekšā. Atskanot spalgam krakšķim un uzliesmojot tam sekojošai apžilbinošai gaismai, viņa salēcās. Trīcēdama sieviete vēroja, kā gara priede, kurā bija iespēris zibens, sadalījās un lēnām, joprojām sīvi turēdamās pie savas otrās puses, nogāzās zemē. Aina bija sirreāla - degošais koks, uz klints sienas metot groteskas ēnas, izgaismoja pats savu nāves ainu.

Uguns sprakšķēja un šņāca, līdz spēcīgā lietusgāze to apdzēsa. Eila piespiedās tuvāk klints sienai, joprojām nepievērsdama uzmanību ne savām karstajām asarām, ne aukstajām lietus lāsēm, kas sitās viņai sejā. Pirmais attālais pērkona dārds, kas no viņas atmiņu pelniem atgādināja zemestrīces dārdoņu, bija uzjundījis vēl vienu sapni, kas laiku pa laikam atkārtojās, - murgus, ko pamostoties viņa nekad nespēja skaidri atcerēties; tie allaž viņā atstāja lielu nemieru un milzīgu bēdu izjūtu. Vēl viens spilgts zibens uzliesmojums, kam sekoja skaļš pērkona dārds, ar spocīgu gaismu vienā momentā pielēja aizā valdošo piķa melno tumsu, ļaudams Eilai ātri saskatīt klints stāvās sienas un izroboto koka stumbru, kas izskatījās kā nolūzis sīks zariņš, kuru sadragājis debess gaismas varenais pirksts.

Trīcēdama vairāk no bailēm, nevis no mērcējošā, aukstā lietus, Eila pieķērās amuletam, tiecoties pēc kaut kā, kas varētu viņu pasargāt. Šādu reakciju tikai daļēji izsauca pērkons un zibens. Eilai ne īpaši patika pērkona negaiss, bet viņa jau bija pie tā pieradusi; negaiss dažkārt bija vairāk noderīgs nekā postošs. Pēc zemestrīces radītajiem murgiem sieviete joprojām izjuta emocionālas sekas. Zemestrīce bija milzīgs ļaunums, kas vienmēr atstāja postījumus un zaudējumus; arī Eilas dzīvi tā apgrieza ar kājām gaisā, tādēļ ne no kā cita viņa tik ļoti nebaidījās.

Beidzot Eila aptvēra, ka ir izmirkuši galīgi slapja, un izņēma no groza sumbra ādas nojumi. Pārvilkusi to pāri guļamādai kā tādu pārvalku, viņa pabāza zem tā galvu. Ari tad, kad Eila jau bija sasildījusies, vēl ilgi pēc tam jaunā sieviete trīcēja, bet nakts otrajā pusē draudīgā vētra bija mitējusies, un viņa beidzot atkal iemiga.

Agro rītu pieskandināja putni ar savu čivināšanu, čiepstēšanu un aizsmakušiem ķērcieniem. Atmetusi nost ādas nojumi, Eila iepriecināta pavērās apkārt. Visa pasaule bija zaļa, tā laistījās spožajā rīta saulē, joprojām slapja pēc lietus. Eila atradās plašā klinšainās upes krastā - vietā, kur mazā upīte, nenovirzoties no sava uzņemtā kursa uz dienvidiem, meta līkumu uz austrumiem.

Tumšzaļas priedes otrā upes krastā stiepās līdz pašai aizas malai, bet to galotnes tomēr tai pāri nesniedzās. Skarbais vējš, kas plosījās augšā, stepē, apslāpēja jebkurus koku centienus izspraukties pāri upes aizas malai. Pašu garāko koku galotnes izskatījās dīvaini apcirstas, jo visu augšanas spēku tiem vajadzēja novirzīt uz sānu zariem. Kādas milzīgas, augstas, gigantiskas priedes - izaugušas gandrīz vai perfektā simetrijā - absolūto daiļumu sagandēja tās galotne, kurai vajadzēja augt taisnā leņķī pret stumbru; priede auga blakus kādam spocīgam kokam ar pārogļotu, izrobotu, augstu celma daļas nodeguli, kas it kā turējās pie tā nogāztās galotnes. Otrā upes krastā daži koki atradās uz šauras zemes joslas starp krastu un klints sienu un bija pamanījušies izaugt tik tuvu ūdenim, ka bija redzamas to kailās saknes.

Eilas krasta pusē, klinšainajā malā, pretstraumē, vijās lokani vītolu krūmi, kas zaļām un gaiši zaļām lapu asarām raudāja upes straumē.

Slaido apšu gludenie stumbri kontrastēja ar maigajā vēja pūsmā trīcošajām lapām. Bērzi ar baltām tāsīm auga puduros, turpretī to brāļi alkšņi dižojās tikai kā šmaugi krūmi. Kokus bija apvijušas un ieskāvušas liānas, un pašu upes krastu rotāja dažnedažāda sazēlušu krūmu pārpilnība.

Tik ilgi ceļodama pa sakaltušo un nīkulīgo stepi, Eila jau bija aizmirsusi, cik skaista var būt zaļā koku rota. Mazā upīte aicinoši mirguļoja; vētras izraisītās bailes jau bija aizmirsušās; palēkusies jaunā sieviete skrēja uz krastmalu. Remdējusi slāpes, viņa impulsīvi atraisīja apmetņa garo jostu, noņēma amuletu maisiņu un ar šļakatām ienira ūdeni. Krasts strauji atkāpās; Eila panira zem ūdens un aizpeldēja uz pretējā krasta stāvo krauju.

Ūdens bija vēss un spirdzinošs, tas nomazgāja stepes putekļus un netīrumus, sagādājot baudu. Peldot pret straumi, viņa juta, ka tā kļūst spēcīgāka un ūdens vēl vēsāks; stāvās klints sienas it kā saslēdzās un padarīja upi vēl šaurāku. Eila apgriezās uz muguras un, šūpodamās viļņos, ļāva, lai tie viņu nes lejup pa straumi. Pacēlusi acis augšup uz spilgti zilo debesjumu starp klinšu sienām, sieviete pamanīja tumšu caurumu klints sienā - tieši pretim krastam, augšup pa straumi, kur viņa bija apmetusies. "Vai tā varētu būt ala?" viņa prātoja, izjuzdama patīkamu satraukumu. "Interesanti - vai tur būtu grūti uzkāpt?"

Aizīrusies atpakaļ uz krastu, jaunā sieviete apsēdās uz sasilušajiem akmeņiem, ļaujot saulei sevi nožāvēt. Viņas acis piesaistīja putnu žiglā un rosīgā lēkāšana blakus krūmam; tie vilka no zemes ārā tārpus, kurus nolijušais lietus bija izskalojis gandrīz vai virspusē; citi putni laidelējās no zara uz zaru, barodamies ar krūma raženajām ogām.

"Ak, kas par varenām avenēm! Tās ir tik lielas," Eila pie sevis nodomāja. Putnu satrauktie spārnu vēzieni paziņoja par viņas tuvošanos, pēc tam tie apmetās turpat blakus. Pilnām saujām Eila stūķēja mutē saldās un sulīgās ogas. Kārtīgi pieēdusies, viņa noskaloja rokas, aplika ap kaklu amuletu maisiņu, bet sarauca degunu, ieraudzījusi dubļiem notriepto, plankumiem klāto un sviedriem samirkušo apmetni. Cita apmetņa viņai nebija. Toreiz, pirms savas aiziešanas, kad Eila bija iegājusi atpakaļ ar zemestrīces gruvešiem piebirušajā klana alā, lai savāktu apģērbu, pārtiku un zvērādas, viņa bija domājusi tikai par izdzīvošanu, nevis par to, vai būs nepieciešams otrs vasaras apmetnis.

Un tagad sievietes prāts atkal atgriezās pie izdzīvošanas. Bezcerīgās domas, kas, Eilai brienot pa izkaltušo un drūmo stepi, bija viņu pārņēmušas, svaigajā, zaļajā ielejā izgaisa kā nebijušas. Avenes drīzāk bija ierosinājušas apetīti, nevis to remdējušas. Eilai sagribējās nobaudīt kaut ko sātīgāku, tāpēc viņa atgriezās pie savas guļvietas, lai paņemtu lingu. Uz saulē sasilušajiem akmeņiem izklājusi žāvēties samirkušo ādas nojumi un mitro zvērādu, viņa uzvilka mugurā savu netīro apmetni un sāka meklēt gludus, apaļus oļus.

Tuvāk apskatot, atklājās, ka upes krastā ir daudz kas vairāk nekā tikai pliki akmeņi. Te bija izmesti krastā pelēki panīkuša koka gabali un balti kauli, daudzi no tiem bija sakrājušies lielā kaudzē pie nokarenās klints sienas. Spēcīgie pp.vasara plūdi bija izskalojuši kokus ar visām saknēm, līdzi aiznesot ari neuzmanīgākos dzīvniekus; straume tos rāva gar šaurajām, stāvajām klints sienām un izsvieda ārā tuvējās kraujas slēgtajā iedobē. Pēc padarītā mutuļojošais ūdens līkumodams bija aiztraucies tālāk. Eila ieraudzīja milzīgus, žuburainus brieža ragus, garus bizonu ragus un vēl kaudzē sanestus vairākus milzīgus, līkus ilkņus; pat varenais mamuts nebija spējis pretoties straumes spēkam. Arī lieli laukakmeņi bija iemaisījušies sanešos, bet sievietes acis iepletās, kad viņa ieraudzīja vairākus vidēja izmēra pelēki kaļķainus akmeņus.

"Tas ir krams!" tuvāk tos apskatījusi, Eila pie sevis nodomāja. "Esmu par to pilnīgi pārliecināta. Man ir vajadzīgs kāds sitamais, lai pārskaldītu to uz pusēm, bet jau tagad esmu par to pārliecināta." Priecīgi satraukta, jaunā sieviete pārlaida acis upes krastam, meklēdama kādu gludu, ovālu akmeni, kuru varētu ērti satvert rokās.

Atradusi tādu, viņa nosita krītainā akmens ārējo apvalku. Baltais apvalks pārplīsa, atklādams iekšpusē tumši pelēka akmens blāvo spīdumu.

"Tas ir krams! Es zināju, ka tā būs!" Eilas prātā jau joņoja domas par dažādiem darbarīkiem, kurus viņa varētu pagatavot. "Es pat varētu uztaisīt sagataves, tad man nebūs jāuztraucas, ja kaut ko salauzīšu." Viņa atvilka vēl pāris smagu akmeņu, kādu gabalu tālāk noskaloja krīta paliekas un palaida peldēt pa straumi, kura tās aiznesa pie klints sienas pakājes. Šāds atklājums iedrošināja Eilu papētīt tālāk.

Klints siena, kas plūdu laikos ātri tekošajam ūdenim radīja barjeru, iesniedzās upes līkumā. Normālos apstākļos ūdens līmenis bija pietiekami zems, upei varēja piekļūt no visām pusēm. Palūkojusies tālumā, Eila sastinga. Viņas priekšā pavērās ieleja, kuru viņa bija redzējusi no augšas.

Aiz līkuma upe kļuva platāka un burbuļodama vēlās pāri akmeņiem, kurus atsedza seklais ūdens. lā plūda uz austrumiem, aizvīdamās tālāk pretējās stāvās aizas klints pakājē. Gar tuvāko krastu koki un krūmi bija pasargāti no postošā vēja, tāpēc tie plauka un zēla visā savā krāšņumā. No Eilas pa kreisi, aiz akmens aizsprosta, aizas stāvā siena kļuva lēzenāka un ziemeļaustrumu virzienā saplūda kopā ar stepi.

Priekšā pavērās plašā ieleja, kas bija pļava ar lekni saaugušu zāli; pūšot vējam no ziemeļu nogāzes, zāle viļņojās; pļavas vidū ganījās mazs stepju zirgu bariņš.

Noraudzīdamās skaistajā un mierpilnajā ainavā, Eila nespēja noticēt, ka izkaltušās un vējainās stepes vidū var eksistēt šāda pasakaina vieta. Ieleja bija krāšņa oāze - maza pārpilnības saliņa -, kas paslēpusies izkaltušo līdzenumu spraugā; it kā pati daba, kuru visapkārt bija ierobežojis stepes praktiskais taupīgums, šajā vietā, kur izdevība to pieļāva, dāsni dāvāja savas balvas.

Ieinteresējusies par zirgiem, jaunā sieviete viņus pētīja no attāluma. Tie bija spēcīgi, pamaza auguma dzīvnieki ar diezgan īsām kājām, resniem kakliem un smagām galvām, ar lieliem, masīviem purniem, kas viņai atgādināja dažu klana vīriešu pamatīgos degunus. Zirgiem bija bieza, savēlusies spalva un īsas, sarainas krēpes. Kaut ari daži zirdziņi bija pelēkā krāsā, lielais vairums bija dzeltenbrūnos toņos - dabiskā bēša un izkaltuša siena krāsu gammās. Prom no bara, vienā tā pusē, bija nostājies dzeltenbrūns ērzelis, un Eila pamanīja arī vairākus kumeliņus tādā pašā krāsā. Ērzelis pacēla galvu, papurināja īsās krēpes un iezviedzās.

- Lepojies ar savu klanu, vai ne? - Eila smaidīdama žestikulēja. Turēdamās pie krūmiem, kas ieskāva upi, viņa sāka iet pa pļavu. Pat nepiedomājot pie tā, Eila novērtēja pļavas augus - gan to medicīnisko lietojumu, gan barības vērtību. Mācoties kļūt par klana zāļu sievu, tā bija bijusi daļa no viņas mācību kursa - pazīt un savākt augus atkarībā no to ārstnieciskajām īpašībām, tāpēc loti maz bija tādu augu, kurus viņa uzreiz nevarēja pazīt. Šoreiz sievietes mērķis bija savākt ēdamos augus.

Eila pamanīja lapas un sažuvušus čemurus, kas norādīja uz to, ka dažas collas zem zemes atrodas savvaļas burkāni, bet sieviete tiem pagāja garām, it kā nemaz tos nebūtu pamanījusi. Iespaids bija maldinošs. Viņa atcerēsies šo vietu tikpat precīzi, it kā būtu to iezīmējusi, bet pagaidām lai saknes paliek zemē. Viņas acīgais mednieces skatiens pamanīja zaķa pēdas, un uzreiz visa uzmanība tika pievērsta gaļas sagādei.

Ar klusu, zaglīgu pieredzējušas mednieces gaitu viņa sekoja svaigajām spirām, noliektajiem zāles stiebriem, tikko pamanāmajiem nospiedumiem dubļos, un tieši priekšā pamanīja zaķa aprises - dzīvnieks bija noslēpies zālē. Sieviete sadabūja aiz jostas aizbāzto lingu un pasniedzās pēc diviem akmeņiem, kurus izņēma no apmetņa ieloces. Kad zaķis lēca, viņa jau bija sagatavojusies. Ar dabisku, vairāku gadu garumā trenētu grāciju Eila izmeta pirmo akmeni un jau nākamajā sekundē vēl vienu un pēc tam izdzirdēja tik pazīstamo mīksto būkšķi. Abi metieni bija trāpījuši mērķi.

Eila pacēla medījumu un atcerējās tos laikus, kad pati bija izdomājusi un pašmācības ceļā apguvusi dubultakmeņu mešanas tehniku. Pārāk pašpārliecinātais mēģinājums nogalināt lūsi bija atklājis lingas lietojuma nepilnības. Bet ilgs laiks bija pagājis, trenējoties un šo tehniku pilnveidojot - izmēģinot, kā pareizi ievietot lingā otro akmeni, kad pirmais bija izsviests, - tā, lai varētu izmest abus akmeņus vienu pēc otra.

Dodamās atpakaļ, Eila pa ceļam nolauza koka zaru, noasināja tā vienu galu un izmantoja to par mietu burkānu izrakšanai. Sieviete salika burkānus apmetņa ielocē un pirms atgriešanās upes krastā nolauza vēl vienu žuburainu zaru. Nonākusi savā apmešanās vietā, viņa nolika zaķi un burkānus zemē un savā grozā sameklēja ugunskura aizdedzināšanas piederumus - beržamo kociņu un koka paliktni -, un sāka vākt kopā izskalotos sausos sprunguļus, kas atradās kaulu kaudzes apakšā, kā ari upes malā augušo koku atlūzušos zarus. Ar to pašu darbarīku - ar V veida robu tā plānajā malā, ko viņa bija lietojusi, lai noasinātu rokamo mietu, - Eila no sausā kociņa sagatavoja skaliņus. Pēc tam no vībotnes stumbra nolobīja vaļīgo mizu un no sēklu pākstīm izlobīja uguns zāles izkaltušās pūciņas.

Eila atrada ērtu vietu, kur apsēsties, un izšķiroja malku pēc lieluma, salika sev apkārt posu, aizkuru un lielāka izmēra zarus. Pārbaudījusi koka paliktni, sausu mežvīteņa gabalu, ar krama urbi viņa vienā galā izgrieza nelielu caurumu un ielika tajā pagājušajā gadā izkaltētu vilkvālītes stublāju, lai pārbaudītu, vai cauruma lielums būs atbilstošs. Pēc tam zem koka paliktņa roba šķiedrainās mizas caurumos izkārtoja uguns zāles pūciņas un ar kāju tās saberza, tad ielika robā vilkvālītes stublāja galu un dziļi ieelpoja. Uguns iegūšana prasīja koncentrēšanos.

Salikusi abas plaukstas kopā kociņa augšpusē un koncentrējot spiedienu uz leju, viņa sāka to šurpu turpu virpināt. Grozot plaukstās kociņu un pastāvīgi to virpinot, izdarot spiedienu virzienā uz leju, Eilas plaukstas gandrīz vai sasniedza koka paliktni. Ja sievietei būtu bijis vēl viens palīgs, tad šim otram cilvēkam tagad būtu īstais laiks sākt šo pašu darbību vēlreiz no augšpuses. Bet viņai vienai pašai bija jāpaspēj berzēt apakšdaļā un tad tikpat ātri atkal atgriezties ar plaukstām augšpusē, ne mirkli nepārtraucot virpināšanas procesa ritmu, kā arī ne brīdi nepārtraucot izdarīt spiedienu, jo karstums, kas būs radies berzes rezultātā, tikpat ātri var arī izgaist, nemaz nepaspējot kokam likt kūpēt. Tas bija smags darbs, kas neļāva ne mirkli atpūsties.

Nepievērsdama uzmanību sviedriem, kas bija izspiedušies uz pieres un sākuši tecēt acis, Eila bija iegājusi kustības ritmā. Pēc ilgstošas berzēšanas caurums padziļinājās un tajā uzkrājās mīkstā koka skaidas. Saodusi koka dūmu smaku, pirms vēl bija pamanījusi dūmu strūkliņu, jaunā sieviete ieraudzīja, ka caurums kļūst melns. Tas viņu uzmundrināja turpināt, kaut arī rokas jau sāpēja. Beidzot maza, kvēlojoša oglīte izdedzināja caurumu koka paliktnī un nokrita uz apakšā paliktās sausās posās kaudzītes. Nākamais posms bija pats kritiskākais - ja sīkā oglīte nodzistu, viņai atkal būtu jāsāk viss no gala.

Eila pieliecās tik tuvu, ka seja atradās gandrīz vai blakus oglītei, un, sākot lēnām pūst, viņa varēja sajust tās siltumu. Viņa vēroja, ka ar katru nākamo elpas pūtienu oglīte kļūst arvien spožāka; kamēr sieviete ievilka plaušās gaisu nākamajam pūtienam, tā atkal apdzisa. Viņa bija nolikusi mazās, savijušās skaidiņas uz kūpošā paliktņa un vērojusi, kā tās kļūst spožākas, bet neaizdegušās pārvēršas melnas. Pēkšņi tomēr uzliesmoja maza guntiņa. Eila pūta stiprāk, pielika vēl vairāk skaidu un, kad mazā kaudzīte sāka jau degt, pievienoja tai pāris aizkura pagaļu.

Viņa meta mieru tikai tad, kad uzliesmoja ari lielās pagales un ugunskurs dega pilnā spēkā. Sieviete savāca vēl pāris izskaloto malkas gabalu un salika tos kaudzītē blakus ugunskuram; tad ar kādu citu, nedaudz lielāku, robotu darbarīku nomizoja zaļo zaru, kuru bija lietojusi kā mietu, lai izraktu savvaļas burkānus. Iespraudusi zarus ar žuburiem uz augšu katru savā ugunskura pusē tā, lai noasināto zaru varētu brīvi uzlikt uz tiem, viņa ķērās pie zaķa dīrāšanas.

Kad ugunskura lielākās liesmas jau bija apdzisušas un parādījušās karstas ogles, zaķis bija uzdurts uz iesma un gatavs cepšanai. Sākusi jau ādas gabalā vīstīt ķidas, lai tās izmestu, kā bija to darījusi visu ceļojuma laiku, Eila pēkšņi pārdomāja.

"Es varētu izmantot zaķa ādu," viņa nodomāja. "Tas prasītu tikai vienu vai divas dienas…"

Noskalojusi upē savvaļas burkānus un asiņainās rokas, viņa ietina saknes ceļmallapās. Arī pašas lielās, šķiedrainās lapas bija ēdamas, bet Eilai tās negaršoja, viņa nespēja iedomāties tām citu lietojumu kā vien kalpošanu par dziedējošiem apsējiem grieztām brūcēm un nobrāzumiem. Ceļmallapās ietītie burkāni tika nolikti blakus karstajām oglēm.

Uz brīdi nodevusies bezdarbībai un atpūtai, Eila nolēma apstrādāt zaķa ādu. Kamēr maltīte cepās, viņa ar salauztu skrāpējamo no ādas iekšpuses notīrīja asinsvadus, spalvu pūslīšus un plēves, pie sevis nodomājot, ka jāuztaisa jauns darbarīks.

Strādājot sieviete savā nodabā dungoja un domas bija aizklīdušas tālu prom. "Varbūt man te vajadzētu pāris dienu uzkavēties un pabeigt šo ādu apstrādāt? Man tāpat jāizgatavo daži darbarīki. Varbūt pamēģināt sasniegt to caurumu klints sienā, kas atrodas upes augštecē?" Cepetis sāka garšīgi smaržot. "Ala mani pasargātu no lietus - bet varbūt tā nemaz nav lietojama?"

Uz bridi Eila piecēlās kājās un pagrozīja iesmu, pēc tam turpināja apstrādāt ādu ari no otras puses. "Es nevaru šeit pārāk ilgi uzkavēties. Pirms ziemas iestāšanās man jāsameklē cilvēki." Viņa pārstāja skrāpēt ādu, visa sievietes uzmanība pēkšņi pievērsās iekšējam nemieram, kas nekad nenorima. "Kur viņi ir? Iza sacīja, ka uz sauszemes ir daudz Citu ļaužu. Kāpēc es nevaru viņus atrast? Iza, ko man darīt?" Asaras pēkšņi sāka pašas ritēt pa vaigiem. "Ak, Iza! Es tik ļoti pēc tevis ilgojos, man tik ļoti tevis pietrūkst, ari Kreba un Ubas, un Durka - mana bērniņa… mana bērniņa. Durk, es tik ļoti tevi gribēju, tevi dabūt man tik grūti nācās. Tu nemaz neesi kropls, tikai nedaudz citāds. Tāpat kā es."

"Nē, ne gluži tāds kā es. Tu piederi klanam, tikai tu būsi nedaudz garāks par pārējiem, un arī tava galva izskatās citāda. Reiz tu kļūsi par izcilu mednieku un prasmīgi mācēsi rīkoties ar lingu. Vēl tu varēsi skriet ātrāk par visiem pārējiem. Klanu Sapulcē tu uzvarēsi visās sacensībās. Varbūt vienīgi tev nepadosies cīkstēšanās, jo tu varētu nebūt tik spēcīgs kā citi klana vīri, bet tu tik un tā būsi stiprs.

Bet kurš gan ar tevi spēlēs skaņu atdarināšanas spēles? Un kurš tev taisīs prieka skaņas?"

"Man tas vienreiz ir jābeidz," Eila pati sevi norāja, ar plaukstas virspusi izslaucīdama asaras no acīm. "Durk, man ir jāpriecājas, ka tev apkārt ir cilvēki, kas tevi mīl. Un tad, kad kļūsi vecāks, klanam pievienosies Ura un kļūs par tavu sievieti. Oda apsolīja apmācīt Uru, lai viņa kļūtu tev par labu sievieti. Ari Ura nav kropla. Viņa, tāpat kā tu, ir nedaudz citāda. Interesanti - vai es pati sev kādreiz atradīšu vīrieti?"

Eila pielēca kājās, lai pārbaudītu savu maltīti un būtu iemesls kustēties, tādējādi varētu atbrīvoties no domām. Gaļa vēl bija pajēla, ne tāda, kā viņai garšoja, bet Eila nolēma, ka būs jau gana cepināta. Savvaļas burkāni - mazi un gaiši dzelteni - bija izcepušies mīksti, un tiem bija salda, asa piegarša. Viņai trūka sāls, kas allaž bija pieejama blakus iekšzemes jūrai, bet izsalkums ignorēja garšas kārpiņas. Paēdusi un juzdamās daudz labāk, sieviete ļāva pārējai gaļai pacepties nedaudz ilgāk, līdz pabeigs ar skrāpi apstrādāt zaķa ādu.

Saule jau bija pakāpusies augstu, kad viņa nolēma izlūkot caurumu klints sienā. Eila izģērbās un pārpeldēja pāri upei; pieķerdamās pie koku saknēm, viņa izkāpa no dziļā ūdens. Bija grūti kāpt augšā pa gandrīz vai vertikālu sienu; viņa sāka apšaubīt, vai tas ir prāta darbs un tā vērts pat tad, ja alu atrastu. Sasniegusi tumšās alas priekšā šauru klintsradzi un atklājusi, ka tas nav nekas cits kā iedobe klinti, viņa bija vīlusies. Hiēnas izkārnījumi aptumšotajā iedobes stūrī uzvedināja Eilu uz domām, ka jābūt kādam vieglākam ceļam, kā nokļūt lejā uz stepi, te nebija vietas nekam lielākam.

Sieviete pagriezās, lai kāptu lejā, tad vēlreiz atskatījās. Lejup pa straumi un nedaudz zemāk, pretējā krastā, viņa ieraudzīja klinšu sienu, kas upes līkumā bija izvirzījusies uz āru. Sienā bija plata klintsradze, kam aizmugurē, klints sienā, bija vēl viena ala - daudz dziļāka par šo. Priekšrocība bija tā, ka kāpiens uz to otru alu bija stāvs, bet sasniedzams. Eilas sirds no sajūsmas sāka sisties straujāk. Ja tā būtu ala, vienalga, cik liela, viņai būtu sausa vieta, kur pārlaist nakti. Nokāpusi atpakaļ pa klinšaino sienu tikai līdz pusei, sieviete ielēca upē, degdama nepacietībā ātrāk izpētīt pamanīto alu.

Sākdama kāpt augšup pa pretējo sienu, viņa nodomāja: "Vakar, kāpjot lejā uz upmalu, es droši vien tai pagāju garām. Bija pārāk tumšs, lai to saskatītu." Eila atcerējās mācību, ka jauna ala vienmēr piesardzīgi jāpārbauda, tāpēc atgriezās upmalā pēc lingas un dažiem akmeņiem.

Kaut arī viņa ļoti uzmanīgi bija kāpusi lejā, sieviete atklāja, ka dienasgaismā var iztikt bez roku atbalsta. Gadu tūkstošu laikā upe bija dziļāk iegrauzusies pretējās puses klintīs, tāpēc šis puses kāpiens nebija tik stāvs. Tuvodamās klintsradzei, Eila turēja gatavībā lingu un piesardzīgi virzījās uz neizpētītās alas pusi.

Visas jaunās sievietes maņas bija saasinātas: viņa ieklausījās, vai nav sadzirdama kāda sveša elpa vai kāds mazāks troksnītis; bez trokšņa pietuvojusies alas ieejai, Eila uzmanīgi vērās apkārt, vai nav redzamas kādas norādes uz alas apdzīvotību; ošņāja gaisu, vai nesaodīs spēcīgo plēsoņu smaku, svaigus izkārnījumus vai medījumu asins smaku; ar kailo ādu centās izjust, vai no alas nenāk kāda siltuma plūsma; ļāva intuīcijai sevi vadīt. Turēdamās tuvu klints sienai, Eila pierāpoja pie alas ieejas un palūkojās iekšā.

Viņa neko neredzēja.

Alas atvere, kas izgāja uz dienvidrietumiem, bija maza. Pa to Eila varēja ieiet visā augumā, bet, paceļot roku, spēja aizsniegt griestus. Pie ieejas alas pamatne gāja slīpi uz leju, pēc tam izlīdzinājās. Vēja sanestais dzeltenzemes slānis un senāk alu izmantojušo dzīvnieku sastieptās drazas bija izveidojušas augsnes kārtu. Sākotnēji nelīdzenā un akmeņainā alas apakšdaļa tagad bija sauss, noblietēts zemes slānis.

Ieskatījusies iekšā pāri malai, Eila nepamanīja nekādas pazīmes, ka ala pēdējā laikā tikusi izmantota. Klusi ieslīdējusi iekšā, jaunā sieviete sajuta, cik alā ir vēss salīdzinājumā ar karsto, saules apspīdēto klints- radzes malu; viņa gaidīja, kamēr acis apradīs ar alas iekšpusē valdošo krēslu. Alā bija daudz gaišāks, nekā viņa bija gaidījusi, un, iegājusi dziļāk, sieviete ieraudzīja pa caurumu virs alas ieejas ieplūstam saules gaismu un saprata, kāpēc šeit ir. tik gaišs. Viņai uzreiz bija skaidrs arī praktiskais cauruma lietojums. Tā bija izcila priekšrocība, tas ļautu pavarda dūmiem, neuzkrājoties pie alas griestiem, izplūst pa to ārā.

Tiklīdz acis bija apradušas ar alā valdošo puskrēslu, Eila atklāja, ka var visu labi pārskatīt. Arī alā ieplūstošā gaisma bija liela priekšrocība. Ala nebija īpaši liela, bet nebija ari maza. Sienas taisnā leņķī sniedzās no ieejas, paplašinoties alas iekšienē, līdz atdūrās pie ļoti taisnās aizmugurējās sienas. Alas kopējo formu varētu raksturot kā aptuvenu trijstūri ar virsotni pie ieejas un austrumu malu garāku nekā rietumu. Tumšākā vieta bija austrumu puses tālākais stūris; šī vieta bija jāpārbauda vispirms.

Uzmanīdamās no plaisām un ejām, kas norādītu uz dziļāku pazeminājumu, kur varētu sagaidīt slēptas briesmas, Eila lēnām vrzljās gar austrumu sienu. Blakus tumšajam stūrim no sienas bija nokrituši klints- gabali un gulēja uz alas grīdas nekārtīgā kaudzē. Sieviete pārrāpoja pāri kaudzei, sataustīja izcilni, aiz kura bija tukšums.

Eila apsvēra, vai nevajadzētu atnest lāpu, bet tad pārdomāja. Viņa nebija ne dzirdējusi, ne saodusi, ne sataustījusi nekādas dzīvības pazīmes, aiz kaudzes bija pārredzama tikai neliela stūra daļa. Satvērusi lingu un akmeņus vienā rokā, sieviete nožēloja, ka nebija uzvilkusi apmetni, kur ielikt ieročus, un uzrāpās augšā uz izciļņa.

Tumšā sprauga bija zema, viņai bija jāsaliecas, lai tiktu tur iekšā. Bet tas bija tikai padziļinājums, kas otrā galā beidzās ar alas griestu saplūšanu kopā ar grīdas nišu. Pašā tālākajā galā bija redzama kaulu čupa. Eila pasniedzās un paņēma vienu kaulu, tad nokāpa lejā no izciļņa un gar rietumu puses sienu atgriezās pie ieejas. Šai alai bija tikai viena ieeja, izņemot mazo nišu, tai nebija nekādu citu kambaru, ne tuneļu, kas varētu sagādāt pārsteigumus un izvest uz nezināmām vietām. Ala bija mājīga un droša.

Iznākusi spožajā saules gaismā uz lēzenās klintsradzes alas priekšā, Eila aizsedza ar roku acis un pavērās apkārt. Viņa stāvēja klintsradzes pašā augšā. Zemāk pa labi, upes krastā, bija redzama kaulu un izskaloto koku zaru kaudze un akmeņainā upmala. Pa kreisi viņa varēja tālu pārredzēt visu ieleju. Tālumā upe atkal pagriezās uz dienvidiem, apvīdamās ap pretējā krasta stāvo klints sienas pamatni, bet tās kreisais krasts kļuva līdzenāks un pārgāja stepē.

Eila izpētīja kaulu, ko bija iznesusi no alas. Tas bija liela brieža stilba kauls, ļoti vecs un sažuvis, ar skaidri saredzamām zobu pēdām, kur tas bijis sašķelts, lai tiktu klāt pie kaula smadzenēm. Zobu pēdas kaulā, maniere, kādā tas ticis košļāts, izskatījās pazīstama - un tomēr ne. Eila bija pārliecināta, ka plēsējs bijis kaķu dzimtas pārstāvis. Viņa pazina plēsējus daudz labāk par pārējiem klana ļaudīm. Ar tiem sieviete bija trenējusies mednieces iemaņās, bet tikai uz daudz mazākiem un vidēja lieluma sugas pārstāvjiem. Šīs zobu pēdas bija atstājis kāds liels kaķu dzimtas eksemplārs, ļoti liels. Eila pagriezās apkārt un vēlreiz pārskatīja alu.

Alu lauva! Reiz šis droši vien bijis alu lauvu midzenis. Niša bija ideāla vieta, kur lauvenēm dzemdēt mazos lauvēnus. Eila domāja: "Varbūt tomēr nevajadzētu šeit pārnakšņot? Te varētu būt bīstami." Viņa vēlreiz paskatījās uz kaulu. Bet brieža kauls ir tik vecs un šī ala jau vairākus gadus nav izmantota. Turklāt ugunskurs pie alas ieejas atbaidīs dzīvniekus.

"Šī ir jauka ala, tādas bieži negadās atrast. Tur iekšā ir daudz vietas un laba zemes grīda. Nedomāju, ka tur iekšā ir mitrs, pavasara plūdi tik augstu nesniedzas. Tur ir pat dūmu noplūdes caurums. Šķiet, ka aiziešu pēc savām mantām, atnesīšu ādas, grozu, malku un sakuršu pavardu." Eila steidzās lejā uz upes krastmalu. Atgriezusies viņa alas priekšpusē, uz pārkares, uz saulē sakarsušajiem akmeņiem izklāja žāvēties sumbra ādas nojumi un guļamādas un ienesa grozu alas iekšpusē, pēc tam uznesa arī vairākus malkas klēpjus. "Varbūt man vajadzētu atnest arī dažus pavarda akmeņus?" viņa nodomāja, kāpdama atkal lejā.

Pēkšņi Eila apstājās. "Kāpēc gan man vajadzīgi pavarda akmeņi? Es taču te palikšu tikai pāris dienu. Man ir jādodas tālāk un jāmeklē cilvēki. Man tie ir jāatrod, pirms vēl nav uznākusi ziema…

Un ja nu es tos cilvēkus neatrodu?" Šāda doma jau sen bija Eilu mocījusi, bet agrāk viņa nebija pati sev ļāvusi to precīzi formulēt; sekas šķita pārāk biedējošas. "Ko es darīšu, ja pienāks ziema un es vēl joprojām nebūšu cilvēkus atradusi? Es neesmu sarūpējusi pārtiku. Man nebūs siltas un sausas vietas, kur pārziemot; ziemā pūtīs ledains vējš un sasnigs dziļš sniegs. Nebūs alas…"

Eila vēlreiz paskatījās uz alu, tad uz skaisto, aizsargāto ieleju un zirgu baru tur lejā, pļavā, tad vēlreiz uz alu. "Šī man ir ideāla ala," viņa pati

sev iegalvoja. "Var paiet ļoti ilgs laiks, līdz atradīšu kādu tikpat labu kā šī. Un ieleja - tur es varētu vākt augus, medīt un sarūpēt pārtikas krājumus. Šeit ir ūdens, malkas vairāk, nekā vēlams, lai pietiktu ne tikai vienai ziemai, bet pat vairākām. Šeit ir atrodams pat krams un nepūš vējš. Viss, kas man vajadzīgs, ir atrodams šajā vietā - izņemot cilvēkus."

"Nezinu, vai varēšu viena pati izturēt garo ziemu? Bet šis gadalaiks jau iet uz otru pusi. Drīz vien man jau jāsāk sarūpēt pārtiku ziemai. Ja jau līdz šim neesmu atradusi nevienu cilvēku, kā lai zinu, vai vispār kādreiz kādu atradīšu? Kā lai es zinu, vai Citi man ļaus pie viņiem palikt, pat ja būšu viņus atradusi? Es viņus nemaz nepazīstu. Daži no viņiem ir tikpat ļauni kā Brouds. Paskat, kas notika ar nabaga Odu! Viņa stāstīja, ka tie bija Citu vīrieši, kas piespieduši viņu pakļauties, tāpat kā Brouds bija piespiedis mani un apmierinājis savas vajadzības. Oda stāstīja, ka Citi esot līdzīgi man. Un ja nu viņi visi ir ļauni?" Eila vēlreiz paskatījās uz alu un arī uz ieleju. Pa perimetru viņa apgāja apkārt klints pārkarei alas priekšā, paspēra nokritušu akmeni pāri malai, paskatījās uz zirgiem un pieņēma lēmumu.

- Klausieties, zirgi! - viņa sacīja. - Es grasos jūsu ielejā kādu laiku uzkavēties. Nākamajā pavasarī es varētu atkal sākt meklēt Citus. Bet, ja tūlīt pat nesākšu gatavoties ziemai, tad nākamo pavasari vairs nesagaidīšu. - Zirgiem veltītā Eilas runa bija artikulēta tikai ar dažām skaņām, tās pašas bija aprautas rīkles skaņas. Viņa izmantoja skaņas, tikai lai izteiktu dažus vārdus vai pievērstu uzmanību bagātīgajai, sarežģītajai un pilnīgi saprātīgajai žestu valodai, kuru viņa graciozām, plūstošām kustībām veidoja ar roku palīdzību. Žestu valoda bija vienīgā, ko Eila atcerējās.

Tiklīdz lēmums bija pieņemts, Eila izjuta atvieglojumu. Viņa bija baidījusies no domas pamest šo jauko ieleju un saskarties ar daudz nogurdino- šākām ceļošanas dienām pa nokaltušo, vējaino stepi; baidījās no domas, ka atkal būs jādodas ceļā. Eila noskrēja lejā uz akmeņaino upes krastu un paņēma savu apmetni un amuletu maisiņu. Sniegdamās pēc mazā ādas maisiņa, viņa pamanīja iemirdzamies mazu ledus gabaliņu.

"Kā gan šeit vasaras vidū var atrasties ledus?" sieviete brīnījās, paceldama to. Tas nebija auksts, gabaliņam bija asas, nošķeltas malas un līdzenas, gludas plaknes. Uz visām pusēm to grozīdama, Eila vēroja tā šķautnes vizuļojam saulē. Tad viņai gadījās to pagriezt pareizajā leņķī tā, ka prizma sadalīja saules gaismu pilnā krāsu spektrā; Eilai aizrāvās elpa no varavīksnes krāsu gammas. Viņa nekad agrāk nebija redzējusi īstu kvarca kristālu.

Kristāls, tāpat kā krams un daudzi citi akmeņi krastmalā, bija kas neparasts - šai vietai neraksturīgs. Mirguļojošais akmens varenu dabas

spēku ietekmē - šajā gadījumā ledus ietekmē, kam tas bija līdzīgs, - bija izrauts no savas dabiskās vides un izkusušā veidā kopā ar sanešiem aiznests projām kūstošā ledāja straumē, līdz tika izskalots šajā vietā.

Pēkšņi Eila sajuta drebuļus - aukstākus par ledu - pārskrienam pār muguru; sieviete apsēdās, jo kājas sāka pārāk trīcēt, lai viņa stāvus būtu spējīga domāt par šī kristāla nozīmi. Viņa atcerējās Kreba vārdus, ko senāk, kad Eila vēl bija maza meitene, mogurs bija teicis…

Bija ziema, un vecais Dorvs stāstīja savas teiksmas. Eila bija vēlējusies ko vairāk uzzināt par leģendu, kuru Dorvs tikko kā bija beidzis, un jautājusi par to Krebam, kura prātojumi bija noveduši pie totēmu izskaidrojuma.

-     Totēmiem ir nepieciešama vieta, kur dzīvot. Iespējams, ka viņi pamet tos cilvēkus, kas pārāk ilgi klīst apkārt bez savas mājvietas. Tu taču negribētu, ka tavs totēms tevi pamestu, vai ne?

Eila pieskārās saviem amuletiem. - Bet mans totēms mani nepameta, kaut arī es biju viena pati un man nebija māju.

-     Tas bija tāpēc, ka tavs totēms tevi pārbaudīja. Totēms taču atrada tev mājas, vai ne, Eila, Alu Lauva ir spēcīgs totēms. Tas tevi izvēlējās un, iespējams, ir nolēmis tevi vienmēr pasargāt - tomēr visi totēmi jūtas daudz laimīgāki tad, ja viņiem ir mājas, kur apmesties. Ja savam totēmam pievērsīsi vajadzīgo uzmanību, tas tev palīdzēs. Totēms tev pateiks priekšā, ko labāk darīt.

-     Kreb, kā es to zināšu? - Eila bija jautājusi. - Es nekad neesmu redzējusi Alu Lauvas garu. Kā lai zinu, kad totēms dod kādas norādes?

-    Tu nevari redzēt sava totēma garu, jo tas mājo tevī un ir daļa no tevis pašas. Tomēr tas dos tev zīmi. Tikai tev ir jāiemācās to izprast. Ja tev būs jāpieņem kāds lēmums, totēms tev palīdzēs. Ja būsi izdarījusi pareizo izvēli, totēms dos tev norādi.

-     Kādu norādi?

-     To ir grūti pateikt. Parasti tas ir kaut kas īpašs vai neparasts. Tas var būt kāds akmens, ko nekad agrāk nebūsi redzējusi, vai kādas īpašas formas sakne, kas tev kaut ko izteiks. Tev šīs zīmes ir jāiemācās izprast ar prātu un sirdi, nevis ar acīm un ausīm, tad tu to sapratīsi. Bet, kad pienāks laiks un tu atradīsi zīmi, ko tavs totēms būs tev atstājis, pievieno to saviem amuletiem. Tas tev nesīs veiksmi.

"Alu Lauva, vai tu joprojām mani aizsargā? Vai šī ir tā zīme? Vai esmu pieņēmusi pareizo lēmumu? Vai tu gribi teikt, ka man jāpaliek šajā ielejā?"

Eila abās plaukstās bija ieskāvusi vizuļojošo kristālu un aizvērusi acis - mēģinādama meditēt, kā Krebs to allaž bija darījis, cenzdamās ieklausīties savā sirdī un prātā, pūlēdamās noticēt, ka totēms vēl nav viņu pametis. Viņa domāja par to, kā vajadzēja atstāt klanu, par garajām, nomācošajām un vienmuļajām ceļojuma dienām, cilvēku meklēšanu, iešanu uz ziemeļiem, kā Iza viņai bija teikusi. Uz ziemeļiem, līdz…

"Alu lauvas! Mans totēms viņus atsūtīja, lai liktu man pagriezties uz rietumiem, lai parādītu man ceļu uz šo ieleju. Totēms gribēja, lai es šo ieleju atrodu. Arī viņš ir noguris no garā ceļojuma un grib, lai šī ieleja kļūst par viņa mājām. Un šī ala iepriekš ir bijusi alu lauvu mājvieta. Tieši šajā vietā mans totēms jūtas ērti un labi. Viņš vēl nav mani pametis! Viņš joprojām ir kopā ar mani!"

Sapratne deva atvieglojumu no saspringuma, ko Eila līdz šim vēl nebija apzinājusies. Caur asarām pasmaidījusi, viņa atraisīja auklas mezglus, kas saturēja ciet mazo amuletu maisiņu. Sieviete izbēra tā saturu un citu pēc cita tos salasīja.

Pirmais bija sarkanā okera gabaliņš. Visi klana ļaudis kā amuletu nēsāja šo sarkano, svēto akmeni; tas parasti tiem bija pats pirmais amulets, kuru mogurs viņiem dāvāja tajā dienā, kad atklāja viņu totēmus. Totēmus parasti piešķīra vēl zīdaiņu vecumā, bet Eilai jau bija pieci gadi, kad viņa uzzināja savu totēmu. Krebs to bija meitenei paziņojis neilgi pēc tam, kad Iza bija Eilu atradusi, kad viņa tika uzņemta klanā. Paberzējusi četras rētas uz savas kājas, Eila aplūkoja nākamo amuletu - pārakmeņojušos gastropoda [5] fosilijas gabaliņu.

Tā izrādījās jūras iemītnieka čaula, bet tagad pārvērtusies akmenī; tā bija pirmā zīme, ko totēms viņai parādīja, piekrizdams viņas lēmumam medīt ar lingu. Eila drīkstēja medīt tikai plēsējus, bet ne tos dzīvniekus, kurus klans lietoja pārtikā, - tā būtu bijusi nevajadzīga izšķērdība, jo jaunā sieviete nedrīkstēja atgriezties alā ar medījumu. Bet plēsēji bija daudz izveicīgāki un bīstamāki, un šo dzīvnieku medīšana bija noslīpējusi Eilas prasmi līdz izcilam līmenim. Kā nākamo priekšmetu Eila paņēma rokā savu medību talismanu - mazu, ovālu, okera traipiem klātu mamuta ilkni, kuru biedējošā, bet aizraujošā ceremonijā par godu Sievietei, kas medī, pasniedza pats Brūns. Viņa pieskārās mazajai rētiņai uz kakla, kuru Krebs bija iezīmējis, nedaudz iedurot, lai iegūtu viņas asinis, ko ziedot senajiem gariem.

Nākamajam amuletam Eilas acīs bija īpaša nozīme; tas atkal gandrīz vai sievieti saraudināja. Viņa cieši rokā turēja trīs spīdīgus, kopā salipušus dzelzs pirīta* gabaliņus. Totēms tos viņai parādīja kā zīmi, ka dēls izdzīvos. Pēdējais amulets bija melnā mangāna dioksīda gabaliņš. Mogurs to Eilai bija iedevis kopā ar katra klana locekļa gara svētību, kad viņa tika iecelta klana zāļu sievas kārtā. Pēkšņi sievietei ienāca prātā uztraucoša doma. Vai Brouds, nolādot viņu, bija nolādējis visu klanu? Kad Iza nomira, Krebs atsauca no viņas atpakaļ pārējo klana locekļu garus tā, lai Iza tos nepaņemtu sev līdzi uz garu pasauli. Bet no viņas tos neviens neatsauca!

Eilu pārņēma nolemtības izjūta. Kopš Klanu Sapulces, kur Krebs kādā neizskaidrojamā veidā bija atklājis, ka viņa ir citāda, Eila diezgan bieži bija izjutusi šo izstumtību, it kā Krebs būtu viņu pārveidojis. Viņa sajuta tirpas, tādu kā adatiņu durstīšanu, nelabumu, kas uzdzina zosādu, un vājumu, un milzīgas bailes par to, ko viņas nāve varētu nozīmēt visam klanam.

Eila centās no šīm izjūtām atbrīvoties. Paņēmusi ādas maisiņu, viņa salika tajā atpakaļ visu savu kolekciju, pievienojot tai ari kvarca kristālu. Aizsējusi amuletu maisiņu, Eila pārbaudīja, vai aukla nav jau nolieto- jusies. Krebs bija brīdinājis, ka Eila nomirs, ja savus amuletus kādreiz pazaudēs. Uzlikusi maisiņu atpakaļ kaklā, sieviete pamanīja būtisku atšķirību tā svarā.

Vientuļi sēdēdama akmeņainajā upes krastā, Eila prātoja par to, kas bija ar viņu noticis, pirms klans viņu atrada. No tās dzīves, pirms tam, viņa nespēja atcerēties pilnīgi neko, bet zināja tikai to, ka ļoti atšķiras no klana ļaudīm. Eila bija pārāk gara auguma, pārāk gaišu ādu; viņas seja nemaz nelīdzinājās pārējo klana ļaužu sejām. Sieviete bija aplūkojusi savu atspulgu rāmajā dīķa ūdeni: viņa bija neglīta. Brouds viņai to bija ļoti bieži atgādinājis, bet arī visi pārējie bija domājuši tāpat, tikai paturējuši savas domas pie sevis. Viņa bija liela, neglīta sieviete; neviens vīrietis viņu negribēja.

"Arī es nekad nevienu no viņiem negribēju," Eila nodomāja. "Iza sacīja, ka man vajadzīgs savs vīrietis, bet vai tad kāds Citu vīrietis gribēs mani vairāk nekā kāds klana vīrietis? Neviens negrib lielu, neglītu sievieti. Tad jau varbūt labāk palikt tepat? Kā gan es varu zināt, ka satikšu savu vīrieti pat tad, ja tos Citus atradīšu?"

4

Jondalars zemu pieplaka pie zemes un caur garo, zeltaino zāli, kas bija nolīkusi no nenobriedušo vārpu smaguma, vēroja ganāmpulku. Bija jūtama spēcīga zirgu smaka, tā nenāca no sausā vēja, kas atnesa zirgu karsto, mainīgo aromātu, bet gan no veciem zirgu mēsliem, ar kuriem viņš bija ierīvējis savu ķermeni un kurus turēja padusēs, lai nomaskētu pats savu spēcīgo smaržu, ja vējš mainītu virzienu.

Svelmaina saule karsēja vīrieša sviedriem klāto bronzas krāsas muguru, un maza straumīte tecēja pa sejas abām pusēm; sviedri padarīja tumšākus Jondalara saulē izbalējušos matus un pielipināja tos pie pieres. Gara ādas strēmele bija atraisījusies no saites pie pakauša, un kaitinošais vējš ar to pātagoja vīrieša seju. Apkārt sīca mušas, ik pa brīdim nolaizdamās uz ķermeņa, lai kārtējo reizi iekostu, un no saspringtās tupus pozas kreisajā ciskā iemetās krampis.

Šos nelielos, kaitinošos sīkumus varēja arī neņemt vērā, jo Jondalara uzmanība bija pievērsta ērzelim, kas, nervozi sprauslodams un slie- damies pakaļkājās, dīvainā kārtā nojauta savam harēmam draudošās briesmas. Ķēves joprojām mierīgi ganījās, bet ar it kā nejaušām kustībām bija nostājušās starp medniekiem un saviem kumeļiem.

Tonolans, pāris pēdu tālāk notupies tādā pašā pozā, vienā līmenī ar labo plecu turēja paceltu pīķi, bet kreisajā rokā bija sagrābis vēl vienu. Viņš paskatījās uz brāli. Jondalars pacēla galvu un ar acīm norādīja uz dūkanu ķēvi. Mazais brālis pamāja, izveicīgi pārvietoja šķēpu labākā līdzsvara stāvoklī un bija gatavs lēcienam.

It kā būtu atskanējis signāls, abi vīrieši vienlaikus pielēca kājās un metās zirgu bara virzienā. Ērzelis saslējās pakaļkājās, brīdinoši iezvie- dzās un vēlreiz saslējās pakaļkājās. Tonolans raidīja pīķi ķēves virzienā, bet Jondalars, izkliegdams dažādas skaņas un cenzdamies iebiedēt, skrēja tieši pie paša ērzeļa. Viltība nostrādāja. Ērzelis nebija pieradis pie skaļiem plēsējiem - četrkājainie mednieki pielavījās un uzbruka klusi. Pagriezdamies uz vīriešu pusi, ērzelis iezviedzās, tad novērsās un sekoja savam bēgošajam baram.

Abi brāļi metās viņiem pakaļ. Ērzelis pamanīja atpaliekošo ķēvi un, lai pasteidzinātu, iekoda viņai sānos. Vīrieši kliedza un vicināja rokas, bet šoreiz ērzelis neatkāpās no savām pozīcijām un, iespraukdamies pa vidu starp vīriešiem un ķēvi, centās viņus aizkavēt, vienlaikus ari skubinādams ķēvi skriet ātrāk prom. Ķēve paspēra vēl pāris grīļīgu soļu, tad apstājās un nokāra galvu. Tonolana piķis bija ietriecies dzīvnieka sānos; spirgti sarkanas urdziņas izraibināja ķēves pelēcīgo spalvu un pilēja lejup pa dūkano sānu.

Jondalars piegāja tuvāk, nomērķēja un izmeta ari savu piķi. Ķēve noraustījās, paklupa un nogāzās gar zemi; otrs piķis bija ietriecies viņas kaklā, tieši zem biezajām krēpēm. Ērzelis pierikšoja pie ķēves, maigi piebāza purnu, tad izaicinoši saslējās pakaļkājās un aizskrēja pakaļ savam baram, lai aizsargātu pārējos.

-     Es aiziešu pēc somām, - Tonolans piedāvājās, kad abi skrēja pie nokritušā dzīvnieka. - Daudz vieglāk būs atnest ūdeni uz šejieni nekā nogādāt zirgu pie upes.

-      Mums jau nav visa ķēves gaļa jāizkaltē. Aiznesīsim pie upes tikai tos gabalus, kas mums būs vajadzīgi, tad mums nebūs jānes šurp ūdens.

Tonolans paraustīja plecus. - Lai notiek. Atnesīšu cirvi, lai varētu saskaldīt kaulus. - Jaunākais brālis devās upes virzienā.

Jondalars izvilka no maksts savu nazi ar kaula spalu un izdarīja dziļu griezumu ķēves rīklē. Izvilcis pīķus, viņš vēroja, kā ap ķēves galvu izveidojas asins peļķe.

-    Kad atgriezīsies pie Lielās Zemes Mātes, pasaki Viņai paldies, - Jondalars sacīja beigtajam zirgam. Viņš pasniedzās pēc sava mazā ādas maisiņa un ar neapzinātu žestu noglāstīja Mātes akmens figūriņu. "Zelandoni viedajam vīram ir taisnība," viņš pie sevis nodomāja. "Ja pienāks tādi laiki, kad Zemes bērni aizmirsīs, kas par viņiem rūpējas, tad kādudien varam pamosties un atklāt, ka mums vairs nav māju." Pēc tam viņš satvēra nazi un bija gatavs ņemt savu tiesu no Doni krājumiem.

-     Nākdams atpakaļ, redzēju hiēnu, - atgriezdamies paziņoja Tonolans. - Izskatās, ka mums būs jāpabaro vēl kāds.

-    Zemes Mātei nepatīk izšķērdība, - Jondalars atbildēja, paceldams līdz elkoņiem asiņainās rokas. - Tik un tā tas viss nonāks atpakaļ Viņas klēpi. Nāc man palīgā!

-    Tu zini, ka tas ir riskanti, - Jondalars sacīja, piemezdams vēl vienu zaru mazajam ugunskuram. Kopā ar dūmiem gaisā uzlidoja dažas dzirksteles un izplēnēja nakts tumsā. - Ko mēs darīsim, kad pienāks ziema?

-     Līdz ziemai vēl tālu. Līdz tam laikam mums jāsatiek cilvēki.

-     Ja tūlīt pat griezīsimies atpakaļ, tad noteikti tos satiksim. Līdz iestājas bargā ziema, mēs varētu vismaz tikt līdz Losaduni. Viņš pagriezās, lai paskatītos uz brāli. - Mums nav pat ne jausmas, kāda šajā kalnu pusē ir ziema. Te ir daudz atklātāki klajumi, retāki koki, nedroši un grūtāk iegūt malku ugunij. Varbūt mums vajadzētu mēģināt atrast Sarmuni? Varbūt viņi varētu pastāstīt, kas mūs sagaida un kādi ļaudis dzīvo šajā pusē?

-    Jondalar, ja vēlies, vari iet atpakaļ. Sāksim ar to, ka es viens pats gribēju doties šajā Ceļojumā… nav jau tā, ka es nepriecātos par tavu līdzdalību.

-    Es nezinu… varbūt man patiešām vajadzētu doties atpakaļ? - lielais brālis atbildēja un, pagriezies atpakaļ, paskatījās ugunī. - Es nekad nebiju domājis, ka šī upe būs tik gara. Paskaties uz to! - Jondalars pamāja uz vizošo ūdens virsmu, kas atspoguļojās mēnesgaismā. - Viņa ir visu upju Lielā Māte un tieši tāpēc vēl neparedzamāka. Kad sākām savu Ceļojumu, tā tecēja uz austrumiem. Tagad tā plūst uz rietumiem un ir sadalījusies daudzās gultnēs; dažkārt es nesaprotu, vai mēs joprojām ejam gar pareizās upes krastu. Tonolan, šķiet, mani sāk mākt šaubas, vai tu noiesi to lielo gabalu līdz upes galam, lai cik tālu tas ari būtu. Turklāt pat tādā gadījumā, ja mēs satiksim cilvēkus, kā tu vari zināt, vai viņi būs draudzīgi noskaņoti?

-     Tieši tur jau slēpjas viss Ceļojuma skaistums - jaunu vietu atklāšanā, jaunu ļaužu satikšanā. Tas ir risks, kas jāuzņemas. Paklau, lielo brāl, ja vēlies, dodies atpakaļ, to es saku pavisam nopietni.

Jondalars skatījās ugunskurā, ar zariņu ritmiski sizdams pa plaukstu. Pēkšņi viņš pielēca kājās un iesvieda zariņu ugunī; no jauna uzvirmoja sārtas dzirksteles. Pagājies uz priekšu, vecākais brālis paskatījās uz savītajām šķiedras virvēm, kas bija cieši nostieptas virs zemes un piesietas starp mietiņiem, uz tām kaltējās gaļas šķēles. - Kādēļ gan man vajadzētu atgriezties? Un ko man vispār no šīs dzīves gaidīt?

-    Nākamo upes līkumu, rītdienas saullēktu, jaunu sievieti savā gultā, - Tonolans atbildēja.

-     Un tas ir viss? Vai tad tu no savas dzīves nevēlies sagaidīt ko vairāk?

-     Ko tad vēl no tās var sagaidīt? Tu piedzimsti un, kamēr esi šai saulē, dzīvo tik labi, cik vien māki, pēc tam kādudien atgriezies Zemes Mātes klēpi. Kas notiek pēc tam, to neviens nezina.

-     Ir jābūt kaut kam vairāk. Dzīvē ir jābūt kādam mērķim.

-    Ja kādreiz to uzzināsi, dari arī man to zināmu, - Tonolans nožāvādamies sacīja. - Pašreiz es gaidu rītdienas saullēktu, bet, ja nākamajā rītā vēl gribam to gaļu atrast turpat, kur tā stāv tagad, tad vienam no mums jāpaliek nomodā vai ari jāiekur vairāki ugunskuri, lai atbaidītu maitēdājus.

-     Ej gulēt, Tonolan! Es palikšu nomodā, tāpat neaizmigšu.

-Jondalar, tu pārāk daudz uztraucies. Pamodini mani, kad tev uznāk

miegs!

Saule jau bija augstu, kad Tonolans izlīda no telts, izberzēja acis un izstaipījās. - Vai tu biji nomodā visu nakti? Es taču tev pieteicu mani pamodināt.

-     Biju iegrimis domās, un man nenāca miegs. Uzvārīju salvijas tēju, ja vēlies iedzert ko siltu.

-     Paldies! - Tonolans pateicās, iesmeldams kūpošo šķidrumu koka bļodiņā. Abām rokām satvēris bļodiņu, jaunākais brālis notupās ugunskura priekšā. Agrais rīta gaiss vēl bija dzestrs, zāle - mitra no rasas. Tonolanam mugurā bija vienīgi gurnu apsējs. Viņš vēroja mazos putniņus, kas blakus upei, skaļi čivinādami, lidinājās un šaudījās šurpu turpu trūcīgajā krūmājā un retajos kokos. Dzērvju bars, kas bija ierīkojis ligzdas uz vītolu ieskautas saliņas kanāla vidū, pašreiz mielojās ar zivīm. - Nu, vai tev izdevās? - viņš beidzot pajautāja.

-     Kas izdevās?

-    Atrast dzīves jēgu. Vai tad tieši tas nebija tavu rūpju iemesls, kad es aizgāju gulēt? Tikai kāpēc tev bija jāpaliek nomodā visu nakti? To es laikam nekad nesapratīšu. Zini, ja šeit tuvumā būtu kāda sieviete… Varbūt tev ir kāda Doni svētītā, kas paslēpusies tur, tajos vītolos…?

-    Vai tu domā - ja tā būtu, es tev tā nu stāstītu? - Jondalars smaidīdams attrauca. Tad viņa smaids atmaiga. - Mazo brāl, tev nevajag mani izsmiet. Ja vēlies, iešu tev līdzi līdz pat upes galam. Tikai ko tu darīsi pēc tam?

-    Tas būs atkarīgs no tā, ko mēs tur atradīsim. Manuprāt, labākais, ko vakar varēju darīt, bija iet gulēt. Kad tev, brāl, uznāk tāds noskaņojums, tad tu neesi diez cik jauks sarunu biedrs. Es priecājos, ka esi

izlēmis nākt man līdzi. Pa šo laiku esmu jau tā kā apradis ar tavām garastāvokļa maiņām un visu pārējo.

-            Es jau teicu, ka kādam taču tevi jāuzmana un jāpalīdz izķepuroties no nepatikšanām.

-            Mani? Tieši tagad varētu notikt kaut kas interesants. Tas būtu labāk nekā tā vienkārši sēdēt un gaidīt, kamēr kaltējas gaļa.

-            Ja laiks pieturēsies tikpat labs, gaļa izkaltis pāris dienās. Bet neesmu pārliecināts, vai man tev pastāstīt, ko redzēju. - Jondalara acis iemirdzējās.

-    Nu stāsti, brāl! Tu taču zini, ka tu tik un tā…

-            Tonolan, upē dzīvo milzīga store… Bet nav jēgas to makšķerēt. Tu jau negribēsi gaidīt, kamēr arī tā vēl izkaltis.

-            Cik liela? - Tonolans ieinteresējās, pieceldamies kājās un dedzīgi raudzīdamies upē.

-            Tik milzīga, ka neesmu pārliecināts, vai mēs pa abiem varētu to izvilkt krastā.

-    Neviena store nav tik liela.

-    Tā, kuru es redzēju, bija.

-    Parādi man to!

-            Kā tu domā, kas es tāds esmu? Vai Lielā Māte? Vai iedomājies, ka varu likt zivij atpeldēt un tev parādīties?

Tonolans izskatījās sarūgtināts.

-    Tomēr varu tev parādīt, kur to redzēju, - Jondalars piedāvāja.

Abi vīrieši piegāja pie upes krasta un nostājās blakus kritušajam

kokam, kas daļēji bija ieliecies ūdenī. It kā lai abus iekārdinātu, milzīga ēna, šūpodamās straumē, lēnām pārvietojās pret straumi un papeldēja zem koka netālu no upes dibena.

-    Tai jābūt visu zivju vecmāmiņai! - Tonolans čukstēja.

-    Bet vai mēs varam tai trāpīt?

-    Pamēģināsim!

-            Ar to varētu pabarot veselu Alu un pat vēl vairāk. Ko mēs ar to iesāksim?

-            Vai tad tu nebiji tas, kas teica, ka Māte nekad neļaus nekam iet zudumā? Ari hiēnām un āmrijām pienākas viņu tiesa. Aiziesim pēc pīķiem! - Tonolans dega nepacietībā izmēģināt šo izpriecu.

-    Ar pīķiem šeit nebūs līdzēts, mums vajag žebērkļus.

-    Store jau būs prom, ja mēs tikai tagad sāksim taisīt žebērkļus.

-            Bet, ja netaisīsim, tad nekad viņu nenoķersim. Tā vienkārši aizslīdēs projām, pīķis viņai netrāpīs - mums ir nepieciešams kaut kas ar atskabargu. Žebērkļu izgatavošana neprasīs ilgu laiku. Paskaties uz to koku tur tālāk! Ja zem tā pamatīgā žubura nogriezīsim visus liekos zarus, tad nebūs jāuztraucas par atkārtotu dūrienu, pietiks ar vienu pašu. - Jondalars pastiprināja savu teikto, žestikulēdams ar rokām pa gaisu. - Nogriez to žuburu īsu un uzasini, tā mums būs ari atskabarga…

-             Bet kāds no tā visa būs labums, ja zivs jau būs prom, pirms mēs tos uzmeistarojam? - Tonolans pārtrauca brāļa runas plūdus.

-             Redzēju viņu šajā vietā divreiz. Šķiet - šī ir viņas mīļākā atpūtas vieta. Iespējams, ka viņa atkal atgriezīsies.

-     Bet kā lai zina, cik ilgs laiks līdz tam var paiet?

-     Vai tad tev pašreiz ir kas labāks padomā?

Tonolans šķībi pasmaidīja. - Nu labi. Tu uzvarēji. Ejam taisīt žebērkļus!

Brāļi pagriezās, lai ietu projām, tad pēkšņi pārsteigti apstājās. Viņus bija aplenkuši vairāki vīri, kas nebūt neizskatījās draudzīgi.

-             No kurienes tad tie uzradās? - Tonolans iejautājās piesmakušā čukstā.

-             Viņi droši vien ieraudzīja mūsu ugunskuru. Kas zina, cik ilgi viņi kādā slēpnī nogaidijuši. Es taču biju nomodā visu nakti, uzmanīdams maitēdājus. Varbūt viņi bija kaut kur gaidījuši, līdz mēs pieļausim kādu kļūdu, piemēram, atstāsim pīķus aiz muguras?

-             Vīri neizskatās necik draudzīgi noskaņoti; neviens nav parādījis sveiciena žestu. Ko mēs tagad darīsim?

-            Mazo brāl, pasmaidi savu draudzīgāko smaidu un parādi sveiciena zīmi.

Tonolans centās izlikties pašpārliecināts un smaidīt; viņš cerēja, ka smaids sanāks ļoti pārliecinošs. Izstiepis abas rokas, viņš uzrunāja vīriešu pulciņu. - Esmu Tonolans no Zelan…

Viņa draudzīgo runu pārtrauca mestais pīķis, kas drebēdams ieurbās zemē jaunākajam brālim pie kājām.

-    Jondalar, vai tev ir vēl kāds labs padoms?

-     Domāju, ka tagad pienākusi viņu kārta rīkoties.

Kāds no vīriem nesaprotamā valodā kaut ko pateica, un divi citi pielēca brāļiem blakus. Ar pīķa galiem abus brāļus mudināja iet uz priekšu.

-            Draugs, tev nav jābūt tik nejaukam! - Tonolans aizrādīja, juzdams ādā ieduramies aso pīķa galu. - Es jau biju ceļā uz turieni, kad tu mani apturēji.

Viņi tika aizvesti atpakaļ pie pašu ugunskura un rupji nogrūsti zemē. Tas, kurš jau iepriekš bija kaut ko teicis, norēja vēl vienu komandu.

Vairāki vīrieši ielīda teltī un no tās iznesa visu ārā. No mugursomām tika izņemti šķēpi, un somu saturs - izbērts zemē.

-             Ko jūs darāt? - Tonolans iekliedzās, celdamies kājās. Ar spēku atsēdināts vietā, viņš sajuta pa roku tekam asins strūkliņu.

-            Tonolan, nomierinies! - Jondalars brīdināja. - Viņi izskatās nikni. Nedomāju, ka viņi vēlas dzirdēt tavus iebildumus.

-             Vai tad tā izturas pret ciemiņiem? Vai tad viņi nesaprot, ka tos, kas dodas Ceļojumā, nedrīkst aizskart?

-    Tonolan, tu jau pats biji tas, kas to gribēja.

-     Ko tad es gribēju?

-            Tev bija vajadzīgi piedzīvojumi; tavuprāt, tieši tādēļ visi dodoties Ceļojumā.

-            Paldies tev, - Tonolans attrauca, pieskardamies rokā iedurtajai brūcei un paskatīdamies uz asinīm notrieptajiem pirkstiem. - Tieši to es tagad visvairāk gribēju dzirdēt.

Tas, kurš izskatījās pēc bara vadoņa, izkliedza vēl pāris vārdu, un abi brāļi tika uzrauti kājās. Tonolanam, kas stāvēja vienā gurnautā, tika uzmests paviršs skatiens, bet Jondalars tika pārmeklēts, un viņam atņēma nazi ar kaula spalu. Vīrietis pasniedzās pēc maisiņa, kas lielajam brālim bija piestiprināts pie jostas, bet Jondalars to satvēra pirmais. Nākamajā brīdī viņš sajuta asas sāpes pakausī un nokrita gar zemi.

Uz īsu brīdi viņš zaudēja samaņu, bet, galvai noskaidrojoties, Jondalars atskārta, ka guļ izstiepies uz zemes, skatīdamies Tonolana uztrauktajās pelēkajās acīs; rokas ar auklām bija sasietas aiz muguras.

-    Jondalar, tu jau biji tas, kas to pateica.

-     Ko tad es tādu pateicu?

-     Šiem vīriem nav noskaņojuma klausīties iebildumos.

-             Paldies tev! - Jondalars saviebās, pēkšņi sajuzdams galvassāpes. - Tieši to es tagad vēlējos dzirdēt.

-     Kā tu domā, ko viņi ar mums darīs?

-            Mēs vēl esam atstāti dzīvi. Ja viņi būtu grasījušies mūs nogalināt, tad jau būtu to izdarījuši, vai ne?

-    Varbūt viņi mūs atstājuši dzīvus kādam īpašam mērķim?

Abi vīrieši gulēja uz zemes, klausīdamies balsīs un vērodami, kā sveši vīri pārvietojas pa viņu apmetni. Sajūtot ēdiena smaržu, brāļu vēderi iekurkstējās. Kad saule jau bija nostājusies zenītā, svelme radīja vēl vienu, daudz lielāku problēmu - slāpes. Pienākot pēcpusdienai,

Jondalars iesnaudās; negulētā nakts prasīja savu. Pēkšņi satrūcies, viņš pamodās no kliedzieniem un kņadas. Kāds bija ieradies.

Brāļi tika atkal uzrauti kājās un pārsteigumā noelsās, ieraudzījuši uz savu pusi nākam druknu vīrieti, kas nesa uz muguras izdēdējušu vecu sievu ar baltiem matiem. Virs nometās četrrāpus un ar acīmredzamu cieņu un godu palīdzēja sievietei nokāpt no cilvēka - zirga.

-    Lai kas viņa arī būtu, šī sieviete ir kāda ļoti svarīga persona, - Jondalars ieteicās. Spēcīgs sitiens pa ribām viņu apklusināja.

Atspiedusies uz mieta ar izgrebtu rokturi, vecā sieviete nāca uz viņu pusi. Acis nenovērsis, Jondalars skatījās un bija pārliecināts, ka nekad mūžā nav redzējis tik vecu cilvēku. Sieviete bija bērna augumā, no vecuma sarukusi; cauri baltajiem, plānajiem matiem spīdēja rozā āda. Viņas seja bija tik krunkaina, ka vairs nelīdzinājās cilvēka sejai, bet acis pilnīgi neiederējās kopējā tēlā. Tik vecam cilvēkam kā šī sieviete Jondalars bija gaidījis ieraudzīt blāvas, senilas acis. Bet sievietes acis bija spožas, tajās atspoguļojās gudrība un zaigoja varas apziņa. Jondalars bija sajūsmā par sīko sieviņu un nedaudz nobijies par sevi un Tonolanu. Ja tas nebūtu bijis tik svarīgi, viņa šeit noteikti nebūtu ieradusies.

Sieviete runāja vecišķi krekšķošā balsī, tomēr tā skanēja pārsteidzoši spēcīgi. Vadonis norādīja uz Jondalaru, un sieviete adresēja savu jautājumu tieši viņam.

-     Atvainojiet, bet es nesaprotu, - vecākais brālis atbildēja.

Sieviete jautāja vēlreiz, piesizdama pie krūtīm ar tikpat mezglainu

roku kā viņas grubuļainais spieķis, un izrunāja vārdu, kas izklausījās pēc Haduma. Pēc tam ar mezgloto pirkstu norādīja uz Jondalaru.

-     Es esmu Jondalars no Zelandoni, - viņš atbildēja, cerēdams, ka ir pareizi sapratis.

Sieviete izslēja galvu, it kā būtu izdzirdējusi kādu pazīstamu skaņu. - Zel-an-don-i? - viņa lēnām atkārtoja.

Jondalars pamāja, nervozi aplaizīdams sausās, sasprēgājušās lūpas.

Vecā sieviete, kaut ko prātodama, uz viņu paskatījās un tad kaut ko pateica vadonim. Vadoņa atbilde bija strupa, viņa vēlreiz noskaldīja pavēli, tad pagrieza muguru un piegāja pie ugunskura. Viens no vīriešiem, kas bija brāļus apsargājis, izvilka nazi. Jondalars paskatījās uz brāli un ieraudzīja viņa sejā atspoguļojamies tādas pašas emocijas kā savējā. Saņēmis sevi rokās, viņš nosūtīja klusu lūgumu Lielajai Zemes Mātei un aizvēra acis.

Sajutis, kā tiek pārgrieztas ap rokām sasietās virves, viņš ar milzīgu atvieglojumu atvēra acis. Tuvojās kāds vīrs, nesdams dzīvnieka pūslī ielietu ūdeni. Iedzēris veldzējošu malku, Jondalars pasniedza ūdeni Tonolanam, arī brāļa rokas jau bija atbrīvotas. Viņš atvēra muti, lai pateiktos, bet tad, atcerēdamies sāpošās ribas, nolēma labāk klusēt.

Apsargu pavadībā abus brāļus pieveda pie ugunskura. Sargu draudīgie pīķi atradās bīstami tuvu. Druknais virs, kas bija nesis veco sievieti, atvilka baļķi, uzklāja uz tā zvērādu, pēc tam, turēdams roku uz naža spala, nostājās malā. Vecā sieviete apsēdās uz baļķa, Jondalaram un Tonolanam lika apsēsties viņai priekšā. Abi brāļi uzmanījās, lai neveiktu nevienu lieku kustību, kas varētu tikt izskaidrota kā apdraudējums vecajai sievietei; viņiem nebija nekādu šaubu par savu likteni, ja kaut vienam no klātesošajiem vīriem rastos aizdomas, ka viņi cenšas nodarīt sievietei pāri.

Neteikdama ne vārda, vecā sieviete vēlreiz paskatījās uz Jondalaru. Arī viņš palūkojās sievietei acīs, bet, tā kā klusums ieilga, viņš sāka justies neomulīgi un apmulsis. Pēkšņi sieviete iebāza roku savā apmetnī un ar dusmās liesmojošām acīm un dzēlīgu vārdu plūdiem - par kuru jēgu nebija nekādu šaubu, kaut arī abi vīrieši tos nesaprata, - izstiepa pret viņiem kādu priekšmetu. Jondalara acis no brīnumiem iepletās. H bija izgrebta Lielās Mātes akmens figūriņa; sieviete turēja rokā viņa doni.

Ar acs kaktiņu viņš vēroja, kā blakus stāvošais sargs saraujas. Kaut kas doni figūriņā bija tāds, kas sargam nepatika.

Sieviete beidza savu vārdu tirādi un, dramatiski paceldama roku, nometa figūriņu zemē. Jondalars nedomādams pielēca kājās un pasniedzās pēc tās. Viņa sejā bija lasāmas dusmas par sievietes necieņu pret viņa svētlietu. Neņemdams vērā aso pīķa galu, kas bija pavērsts uz viņa pusi, viņš to pacēla un saudzīgi turēja rokās.

Asa komanda no vecās sievietes puses lika pīķi atvilkt malā. Ieraugot smaidu sievietes sejā un acīs atmirdzam prieka dzirkstelīti, Jondalars bija pārsteigts. Tomēr nemaz nejutās drošs par to, vai sieviete smaida patiesi vai ļaunā priekā.

Večiņa piecēlās no baļķa un pienāca tuvāk. Stāvot kājās, viņa nebija garāka par sēdošo Jondalaru. Atrazdamās vienā līmenī ar viņa seju, sieviete dziļi ielūkojās viņa tramīgajās un izteiksmīgajās acīs. Pēc tam viņa atkāpās, pagrieza Jondalara galvu no vieniem sāniem uz otriem, pataustīja vīrieša roku muskuļus un nopētīja plecu platumu. Pēc tam ar kustību parādīja, lai viņš pieceļas kājās. Kad viņš īsti nesaprata, kas jādara, sargs viņam piebikstīja. Vecā sieviete atlieca galvu un nopētīja Jondalara sešas pēdas un sešas collas garo augumu, tad, piebikstīdama viņa spēcīgajiem kāju muskuļiem, apgāja viņam apkārt. Jondalaram radās sajūta, ka viņu novērtē tāpat kā vērtīgas preces, kuras piedāvā tirdzniecībai, un vīrietis nosarka, domādams, vai atbilst prasībām.

Pēc tam sieviete nopētīja Tonolanu, likdama arī viņam piecelties, bet jau pēc mirkļa atkal pievērsa uzmanību Jondalaram. Kad Jondalars saprata sievietes nākamā žesta nozīmi, viņa piesārtums pārvērtās tumši sarkanā pietvīkumā. Viņa gribēja apskatīt Jondalara vīrietības atribūtu.

Noliedzoši pašūpodams galvu, viņš raidīja pārmetošu skatienu smaidošā Tonolana virzienā. Pēc sievietes komandas viens no apsargiem sagrāba Jondalaru no mugurpuses, kamēr kāds cits ar acīm redzamu samulsumu ķimerējās, lai attaisītu viņa bikšu priekšu.

-    Man nešķiet, ka viņa ir tādā noskaņojumā, lai paciestu iebildumus, - Tonolans smīnēdams noteica.

Jondalars dusmīgi nokratīja nost sargu, kas viņu turēja, un atklāja sevi vecās sievietes skatienam, nikni raudzīdamies uz savu brāli, kas sprauslodams stāvēja viņam blakus, veltīgi cenzdamies apslāpēt savu sajūsmu. Vecā sieviete paskatījās uz viņa vīrietības atribūtu, pielieca galvu uz vienu pusi un ar mezglotu pirkstu tam pieskārās.

Jondalara tumši sārtais pietvīkums kļuva purpursarkans, kad neizskaidrojamu iemeslu dēļ viņš juta, ka loceklis piebriest un saceļas. Sieviete apmierināti ieklukstējās, no apkārt stāvošajiem vīriešiem atskanēja ķiķināšana, bet tajā varēja saklausīt arī apslāpētu sajūsmu. Tonolans sāka skaļi rēkt, mīdīdamies un locīdamies tā, ka asaras sprāga no acīm. Juzdamies muļķīgi un būdams aizkaitināts, Jondalars ātri aizklāja savu nepaklausīgo locekli.

-     Lielo brāl, tev patiešām nepieciešama sieviete, ja jau tev saceļas pat tās vecās vecenes priekšā, - Tonolans asprātīgi sprēgāja, cīnīdamies pēc elpas un slaucīdams asaras. Tad no jauna ierēcās skaļos smieklos.

-    Es ceru, ka tagad būs tava kārta, - Jondalars attrauca, vēlēdamies, kaut spētu izdomāt kādu asprātīgu piezīmi, kas brāli apklusinātu.

Vecā sieviete pamāja vīru vadonim, kas bija saņēmis viņus ciet, un kaut ko viņam pateica. Sekoja asa vārdu pārmaiņa. Jondalars dzirdēja, ka sieviete saka Zelandoni, un paskatījās, kā jaunais vīrietis norāda uz striķiem, kur kaltējas gaļa. Vārdu apmaiņa strauji aprāvās ar pavēlošu sievietes komandu. Uzmetis acis Jondalaram, tas pats vīrs pamāja kādam sprogainam jauneklim. Pēc pāris vārdiem jauneklis lielā ātrumā aiztraucās projām.

Abi brāļi tika aizvadīti atpakaļ uz viņu telti, un mugursomas tika atdotas atpakaļ, bet pīķi un naži paturēti. Kāds no vīriem vienmēr atradās viņu tuvumā, acīmredzot viņus uzmanīdams. Brāļiem tika atnests ēdiens, un, kad iestājās nakts, viņi ielīda savā teltī. Tonolans bija jautrā noskaņojumā, turpretim Jondalars gribēja ar brāli aprunāties, taču pastarītis tikai smējās ikreiz, kad paskatījās uz savu lielo brāli.

No rīta apmetnē valdīja nogaidoša gaisotne. Kad rīta cēliens bija jau pusē, ar skaļiem sveicieniem ieradās vēl viens liels ļaužu bars. Tika uzslietas teltis, vīrieši, sievietes un bērni tajās iekārtojās, un spartiskā rakstura apmetne sāka pieņemt Vasaras sapulces aprises. Jondalars un Tonolans ar interesi vēroja, kā tika celta liela apļveida telts ar taisnām sienām, kuras aizklāja ar zvērādām, un augšā tika uzsliets kupolveida salmu jumts. Vairākas telts daļas jau iepriekš bija sagatavotas, tāpēc mājokli būvēja apbrīnojamā ātrumā. Pēc tam tajā tika sanesti dažādi saiņi un apklāti grozi.

Kamēr tika gatavots ēdiens, visas aktivitātes pierima. Pēcpusdienā ap lielo apļveida telti sāka pulcēties ļaudis. Tika atnests vecās sievietes baļķis un nolikts tieši pie ieejas. Uz tā uzklāja zvērādu. Tiklīdz sieviete ieradās, pūlis pieklusa un nostājās ap viņu aplī, atstājot brīvu vietu apļa centrā. Jondalars un Tonolans vēroja, kā viņa sarunājas ar kādu vīrieti un norāda viņu virzienā.

-    Varbūt viņa vēlas, lai tu vēlreiz parādi savu lielo iekāri pēc viņas? - Tonolans nobuldurēja, kad vīrietis viņiem pamāja pienākt klāt.

-     Vispirms viņiem būs mani jānogalina!

-    Tu gribi teikt, ka nevēlies izbaudīt gultas priekus ar šo skaistuli? - Tonolans jautāja, simulēdams svēto nevainību. - Vakar gan tā neizskatījās. - Mazais brālis atkal palaida savu smiekliņu. Jondalars pagriezās un cēli aizsoļoja ļaužu bara virzienā.

Viņi tika ievesti apļa centrā, un vecā sieviete viņiem norādīja, lai apsēžas viņai priekšā.

-     Zel-an-don-i? - vecā sieviete pajautāja Jondalaram.

-    Jā, - viņš pamāja. - Es esmu Jondalars no Zelandoni.

Sieviete piesita pie rokas kādam pavecam vīram, kas stāvēja viņai blakus.

-     Es… Tamens, - vīrs sacīja, bet nākamos vārdus Jondalars nesaprata, - …Haduma. Sen… Tamens… - atkal kāds nesaprotams vārds, - rietumos… Zelandoni.

Jondalars sasprindzināja dzirdi un pēkšņi aptvēra, ka bija sapratis pāris no vīrieša sacītajiem vārdiem. - Tavs vārds ir Tamens, kaut kas par Hadumu. Sen… sen tu… rietumos… devies Ceļojumā? Pie Zelandoni? Vai māki runāt Zelandoni valodā? - viņš satraukti iejautājās.

-     Ceļojumā, jā, - vīrietis piekrita. - Nerunāju… sen.

Vecā sieviete sagrāba Tamena roku un kaut ko viņam pateica. Viņš atkal pievērsās abiem brāļiem.

-    Haduma, - vīrs sacīja, norādīdams uz sievieti, - Māte… - Tamens saminstinājās, tad ar plašu vēzienu norādīja uz ļaužu pūli.

-    Tu domā: tāpat kā tas ir pieņemts pie Zelandoni, šie ļaudis ir tie, kas kalpo Mātei?

Vīrietis papurināja galvu. - Haduma… Māte… - Pēc tam viņš kādu brīdi apdomājās, tad paaicināja dažus cilvēkus un nostādīja rindā sev blakus. - Haduma… māte… māte… māte… māte, - viņš skaidroja, vispirms norādīdams uz sievieti, tad uz sevi un pēc kārtas uz visiem rindā stāvošajiem.

Cenzdamies izlobīt jēgu no vīrieša uzskates līdzekļiem, Jondalars pētīja rindā nostādītos cilvēkus. Tamens bija vecs, bet ne tik vecs kā Haduma. Vīrietis, kas stāvēja Tamenam blakus, bija nedaudz pāri pusmūžam. Blakus tam stāvēja kāda jaunāka sieviete, kas turēja pie rokas bērnu. Pēkšņi Jondalaram atausa skaidrība un sakarība. - Vai gribi sacīt, ka Haduma ir piecas reizes mātes māte? Viņš izstiepa roku ar pieciem pirkstiem. - Piecu paaudžu māte? - viņš ar bijību jautāja.

Tamens enerģiski pamāja ar galvu. - Jā, mātes māte… piecas… paaudzes, - vīrs piekrita, atkal norādīdams uz katru rindā stāvošo.

-     Lielā Māte! Vai nezini, cik viņa varētu būt veca? - Jondalars pievērsās brālim.

-    Lielā Māte, jā, - Tamens noteica. - Haduma… māte. - Viņš uzsita sev pa vēderu.

-     Bērni?

-    Bērni. - Tamens pamāja. - Haduma māte bērniem… - Tamens sāka zīmēt līnijas dubļainajā zemē.

-    Viens, divi, trīs… - Jondalars skaitīja līdzi. - …Sešpadsmit! Haduma dzemdējusi sešpadsmit bērnus?

Tamens pamāja, vēlreiz norādīdams uz uzvilktajām atzīmēm zemē. - Daudz dēlu… daudz… meiteņu? - Šaubīdamies vīrs pašūpoja galvu.

-    Meitu? - Jondalars izpalīdzīgi pielaboja.

Tamens priecīgi pasmaidīja. - Daudz meitu… - Tad viņš kādu brīdi apdomājās. - Dzīvo… visi dzīvo. Visi… daudz bērnu. - Tamens izstiepa vienu roku un otras rokas vienu pirkstu. - Sešas Alas… Hadumai.

-    Nav nekāds brīnums, ka viņi bija gatavi mūs nogalināt, ja mēs tik vien kā dusmīgi uz viņu paskatījāmies, - Tonolans secināja. - Viņa ir visu šo ļaužu māte, dzīva Māte Radītāja!

Jondalars bija tikpat pārsteigts un suģestēts kā brālis, bet nedaudz lielākā nesapratnē. - Esmu pagodināts iepazīties ar Hadumu, bet nesaprotu, kāpēc esam aizturēti. Un kāpēc viņa pati šeit ieradās?

Vecais vīrs norādīja uz gaļu, kas žāvējās uz striķiem, un tad uz jauno vīrieti, kas pirmais bija viņus aizturējis. -Jerens… medīt. Jerens taisa… - Tamens uzvilka apli uz zemes ar divām paralēlām līnijām un no nelielās atstarpes, kas bija atstāta tām pa vidu, izveidoja platu V. - Zelandoni vīri taisa… taisa bēgšanu… - Pēc tam viņš ilgu laiku domāja. Tad pasmaidīja un sacīja: - Liek bēgt zirgam.

-     Ak tad tāpēc tas viss! - Tonolans iesaucās. - Viņi droši vien bija ielenkuši zirgu baru un gaidīja, kad tas pieies tuvāk. Mēs tos zirgus aizbaidījām.

-     Nu man ir skaidrs, kāpēc viņš bija tik dusmīgs, - Jondalars sacīja Tamenam. - Bet mēs nezinājām, ka esam ienākuši jūsu medību teritorijā. Mēs, protams, paliksim un medīsim kopā ar jums, lai atlīdzinātu zaudējumus. Tomēr tā nedrīkst izturēties pret ciemiņiem. Vai tad jūsu vadonis nezina, ka tiem, kas atrodas Ceļojumā, ir tiesības brīvi pārvietoties cauri visām teritorijām? - viņš jautāja, ļaudams vaļu savām dusmām.

Vecais vīrs nebija sapratis visu Jondalara teikto, bet pietiekami, lai izprastu galveno jēgu. - Nav daudz ciemiņu. Nav… rietumos… ilgu laiku. Tradīcijas… aizmirstas.

-    Nu, tad tev tās ir vadonim jāatgādina. Tu taču pats biji Ceļojumā, un arī tas vīrs kādudien var pats izdomāt doties Ceļojumā. - Jondalars vēl joprojām bija aizvainots par tādu izturēšanos, bet viņš ari nevēlējās pārāk daudz par to strīdēties. Viņš joprojām nebija īsti drošs par to, kas te notiek, un patiesībā negribēja arī šos ļaudis aizvainot. - Kāpēc ieradās pati Haduma? Kā jūs varat pieļaut, ka viņa savā vecumā veic tik garu pārgājienu?

Tamens pasmaidīja. - Hadumai… nevar neļaut. Haduma saka, Je- renam… meklēt dumai. Slikti… neveiksme? - Jondalars pamāja, norādīdams uz vārda pareizo lietojumu, bet viņš tā vai tā nesaprata, ko Tamens grib teikt. - Jerens dod… vīrietim… bēgt. Saka… Hadumai neveiksme. Haduma nāk.

-    Dumai? Dumai? Tu domā - doni? - Jondalars vaicāja, izņemdams no sava ādas maisiņa izgrebto akmens figūriņu. Ieraudzījuši, kas Jondalaram ir rokā, apkārt stāvošie ļaudis noelsās un atkāpās. No pūļa atskanēja dusmīga murmināšana, bet Haduma viņus apsauca, un kurnēšana pierima.

-     Bet šī doni nes veiksmi! - Jondalars protestēja.

-     Veiksme… sieviete, jā. Vīrietis… - Tamens rakņājās savās atmiņu dzīlēs pēc pareizā vārda, - …zaimošana, - viņš atcerējās īsto vārdu.

Apmulsis Jondalars atliecās atpakaļ. - Bet, ja sievietei tā nes veiksmi, kāpēc tad viņa to aizmeta prom? - Vecākais brālis demonstrēja niknu žestu, kā Haduma bija aizmetuši doni figūriņu; tas izraisīja pūlī bažīgus izsaucienus. Haduma atkal kaut ko pateica Tamenam.

-     Haduma… ilgu laiku dzīvo… liela veiksme. Liela… burvestība. Haduma saka man: "Zelandoni… tradīcijas. Pasacīt Zelandoni vīrietim, ne Hadumai…" Haduma saka: "Zelandoni vīrietis slikts?"

Jondalars pašūpoja galvu.

Ierunājās Tonolans: - Manuprāt, viņš saka, ka Haduma tevi pārbaudīja, Jondalar. Viņa zināja, ka mūsu tradīcijas ir atšķirīgas, tāpēc gribēja redzēt, kā tu izturēsies, kad viņa izrādīja necieņu…

-    Jā, necieņu, - Tamens iejaucās, izdzirdējis šo vārdu. - Haduma… zina, ne visi vīri - labi vīri. Grib zināt: Zelandoni vīrs neciena Māti.

-    Paklau, šī ir ļoti īpaša doni, - Jondalars atbildēja, nedaudz aizkaitināts. - Tā ir ļoti sena. To man iedeva mana māte - to nodod no paaudzes paaudzē.

-Jā, jā, - Tamens enerģiski pamāja. - Haduma zina. Gudra… ļoti gudra. Dzīvo ilgu laiku. Liela burvestība liek neveiksmei iet projām. Haduma zina: Zelandoni vīrs - labs vīrs. Grib Zelandoni vīru. Grib… cienīt Māti.

Jondalars ieraudzīja smīnu Tonolana sejā, bet nepievērsa tam uzmanību.

-     Haduma grib, - Tamens norādīja uz Jondalara acīm, - zilas acis. Godāt Māti. Zelandoni… gars taisa bērnu, zilas acis.

-     Lielo brāl! Tev tas atkal izdevās! - Tonolans mēļoja, greizi smaidīdams. - Ar savām lielajām, zilajām acīm tu esi to panācis. Viņa ir tevī iemīlējusies! - Tonolans kratījās aizturētos smieklos, baidīdamies, ka varētu aizvainot Hadumu, bet nespēdams arī apstāties. - Ak Māt! Es nevaru vien sagaidīt, kad nokļūšu mājās un varēšu to visiem pastāstīt. Jondalars ir vīrietis, kuru katra sieviete grib ievilkt gultā! Vai tu joprojām vēl vēlies iet atpakaļ? Šī joka dēļ pat es esmu gatavs atteikties iet līdz upes galam. - Tonolans vairs nespēja parunāt. Saliecies mazais brālis nokrita gar zemi un, turēdams ar rokām sānus, centās skaļi nesmieties.

Jondalars vairākas reizes norija siekalas. - Ā… es… ē… vai Haduma domā, ka Lielā Māte… ak… varētu vēl… svētīt viņu ar bērnu?

Galīgi apjucis, Tamens paskatījās uz Jondalaru un uz saliekušos To- nolanu. Tad viņa sejā parādījās plats smaids. Viņš aprunājās ar veco sievieti, un visi ļaudis pēkšņi skaļi iesmējās; vecās sievietes gārdzošie smiekli skanēja skaļāk par pārējiem. Tonolans, asarām šķīstot, ar atvieglotu nopūtu izdvesa prieka saucienu.

Jondalars neko smieklīgu tajā visā nesaskatīja.

Vecais vīrs šūpoja galvu, saņemdamies, lai varētu parunāt. - Nē, nē, Zelandoni vīrieti! - Viņš pamāja kādam. - Norija, Norija…

Priekšā iznāca jauna sieviete un kautrīgi uzsmaidīja Jondalaram. Norija šķita gandrīz vēl meitene, bet augumā bija jau redzami jaunas sievietes dotumi. Smiekli beidzot norima.

-     Haduma liela burvestība, - Tamens skaidroja. - Haduma svēta. Norija… piecas paaudzes. - Viņš pacēla piecus pirkstus. - Norija taisīs bērnu, taisīs… sesto paaudzi. - Viņš izstiepa vēl vienu pirkstu. - Haduma grib Zelandoni vīrieti… godāt Māti… - Tamens pasmaidīja, atcerēdamies pareizos vārdus: - Pirmo baudas rituālu.

Jondalara savilktā piere iztaisnojās un mutes kaktiņos parādījās smaida atblāzma.

-     Haduma svētī. Lai gars iet pie Norijas. Norija taisīs… bērnu, Zelandoni acis.

Būdams atvieglots un iepriecināts, Jondalars iesmējās. Viņš paskatījās uz brāli. Nu vairs Tonolans nesmējās. - Vai tu vēl joprojām gribi tūlīt doties mājās un visiem izstāstīt par veco veceni, ar kuru es pārgulēju? - lielais brālis pajautāja. Viņš pagriezās pret Tamenu. - Lūdzu, pasaki Hadumai, ka man būs liels pagodinājums godāt Māti un dalīties ar Noriju Pirmajā baudas rituālā.

Jondalars sirsnīgi uzsmaidīja jaunajai sievietei. Viņa atsmaidīja, sākumā piesardzīgi, bet viņu savaldzināja Jondalara zilo acu neapzinātā burvība, un meitenes smaids kļuva platāks.

Tamens aprunājās ar Hadumu. Viņa pamāja, tad deva zīmi Jondalaram un Tonolanam piecelties kājās un vēlreiz kārtīgi nopētīja slaido, garo, gaišmataino vīrieti. Kad Haduma ieskatījās Zelandoni vīra acīs, viņa sejā vēl joprojām rotājās sirsnīgais smaids; pēc tam, klusi iesmējusies, večiņa iegāja lielajā, apaļajā teltī. Pūlim izklīstot, ļaudis vēl aizvien smējās un pļāpāja par notikušo pārpratumu.

Abi brāļi palika runājamies ar Tamenu; šī vīra ierobežotā komunikācijas spēja bija tomēr labāka par nekādu.

-    Kad tu apciemoji Zelandoni? - Tonolans vīram jautāja. - Vai atceries, kura no alām tā bija?

-         Sen, - virs atbildēja. - Tamens jauns virietis, kā Zelandoni vīrietis.

-        Tamen, šis ir mans brālis, Tonolans, un mani sauc Jondalars, Jondalars no Zelandoni.

-        Jūs… sveicināti, Tonolan, Jondalar! - Vecais vīrs pasmaidīja. - Es, Tamens, Hadumas trešā paaudze. Sen nerunāt Zelandoni. Aizmirst. Nerunāt labi. Tu runā, Tamens…

-        Atceries? - Jondalars viņu vedināja uz atbildi. Vīrs pamāja. - Trešā paaudze? Es biju domājis, ka esi Hadumas dēls, - Jondalars piebilda.

-         Nē, - viņš pašūpoja galvu. - Grib likt Zelandoni vīrietim iepazīt Hadumu, māti.

-    Tamen, mani sauc Jondalars.

-        Jondalar, - viņš izlaboja. - Tamens nav Hadumas dēls. Haduma taisa meitas. Viņš pastiepa vienu pirkstu ar jautājošu izteiksmi.

-    Viena meita? - Jondalars minēja. Tamens pašūpoja galvu.

-    Pirmā meita?

-         Jā, Haduma taisa pirmo meitu. Meita taisa pirmo dēlu. - Viņš norādīja uz sevi. - Tamens. Tamens… vīrs?

Jondalars pamāja. - Tamens vīrs mātei, Norijas mātei.

-        Vecmāmiņai, jā. Norija taisa… lielu godu Tamenam… sešas paaudzes.

-        Arī es esmu pagodināts, ka mani izvēlējās Norijas Pirmās baudas rituālam.

-        Norija taisa… bērnu, Zelandoni acis. Taisa Hadumu… laimīgu. - Atcerēdamies pareizo vārdu, Tamens pasmaidīja. - Haduma saka, lielais Zelandoni vīrs taisa… lielu… stipru garu, padarīs stipru Hadumu.

-         Tamen, - Jondalars ierunājās, saraucis pieri. - Tu taču zini, ka Norijai var nebūt bērns no mana gara.

Tamens pasmaidīja. - Haduma liela burvestība. Haduma svētī Noriju taisīt. Liela burvestība. Sievietei nav bērnu. Haduma… - viņš norādīja ar pirkstu uz Jondalara cirksni.

-         Pieskārās? - Jondalars pateica vārdu priekšā, juzdams, ka ausis kļūst sarkanas.

-        Haduma pieskaras, sieviete taisa bērnu. Sievietei nav… piens. Haduma pieskaras, sieviete taisa pienu. Haduma taisa Jondalaram… liels gods. Daudzi vīri grib, lai Haduma pieskaras. Taisa vīram garu mūžu. Taisa vīram… prieku? - Viņi visi smaidīja. - Prieks sievietei, visu laiku. Daudzas sievietes daudzas reizes. Haduma liela burvestība. - Tamens

apklusa, un no viņa sejas nozuda smaids. - Netaisīt Hadumai… dusmas. Hadumai liela burvestība, dusmas.

-    Un es smējos, - Tonolans atzinās. - Kā tu domā: vai es varētu viņu piedabūt arī man pieskarties? Jondalar, tu ar savām lielajām, zilajām acīm varētu man palīdzēt.

-    Mazo brāl, vienīgā burvestība, kas tev jebkad bijusi nepieciešama, ir bijis skaistas sievietes aicinošais skatiens.

-    Arī es nekad nebiju pamanījis, ka tev nepieciešama kāda palīdzība. Skaties! Kam tad ticis Pirmās baudas rituāla gods? Ne jau nu mazajam brālim ar viņa blāvajām, pelēkajām acīm.

-    Nabaga mazais brālis! Apmetne ir pilna ar skaistām sievietēm, un viņš grasās pavadīt nakti vienatnē. Nekad mūžā! - Abi brāļi iesmējās, un Tamens, kas bija sapratis sarunas jēgu, viņiem pievienojās.

-    Tamen, varbūt labāk pastāsti par Pirmās baudas rituāla tradīcijām, - Jondalars palūdza, kļūdams nopietns.

-     Pirms jūs abi sākat par to runāt, - Tonolans iejaucās, - vai vari mums atdot pīķus un nažus? Man ir kāda ideja. Kamēr brālis būs aizņemts, ar savām lielajām, zilajām acīm valdzinot jauno skaistuli, es zinu, kā padarīt dusmīgo mednieku laimīgāku.

-     Kā? - Jondalars painteresējās.

-     Ar vecmāmiņu, protams.

Tamens izskatījās apmulsis, bet norakstīja to uz valodas nesaprašanas rēķina.

Tajā vakarā un arī nākamajā dienā Jondalars gandrīz vai nesatika Tonolanu; viņš bija pārāk aizņemts ar šķīstīšanās rituāliem. Valoda bija šķērslis, lai kaut ko saprastu pat ar Tamena palīdzību, un, kad viņš palika vienatnē ar kādu pavecu, drūmu sievieti, bija vēl sliktāk. Tikai tad, kad klāt bija arī Haduma, Jondalars jutās brīvāks; viņš pārliecinājās, ka Haduma nolīdzina nepiedodamas kļūdas.

Haduma nevaldīja pār šiem ļaudīm, bet bija pilnīgi skaidrs, ka viņi nespēj neko vecajai sievietei atteikt. Pret viņu izturējās ar godbijīgu cieņu un nelielām bailēm. Bija jābūt kādai burvestībai, ka sieviete ir tik ilgi nodzīvojusi un saglabājusi veselo saprātu. Ar sesto prātu Haduma nojauta, kad Jondalaram radās grūtības. Vienā reizē, kad vīrietis bija pārliecināts, ka ir neapzināti pārkāpis kādu tabu, Haduma pamāja, viņas acis meta dusmu zibeņus, un vecā sieviete ar spieķi sita pa muguru savām sievietēm, un viņas bēga projām. Haduma nepacietīs nekādu pretošanos Jondalaram, viņas sestajai paaudzei būs Jondalara zilās acis.

Pašā vakarā, kad Jondalars beidzot tika pievests pie lielās, apaļās telts, viņš nebija pārliecināts, vai ir pienācis īstais brīdis, līdz nebija iegājis iekšā. Teltī viņš apstājās un paskatījās apkārt. Bija iedegtas divas akmens lampas ar apaļiem cilindriem, tajās dega dzīvnieku tauki un degļa vietā kalpoja izkaltētas sūnas; tās apgaismoja vienu telts pusi. Grīda bija noklāta zvērādām, uz sienām karājās apstrādātas zvērādas ar smalkiem rakstiem. Aiz paaugstinājuma, kas bija klāts spalvainām zvērādām, karājās bieza, balta, ģērēta albīna zirga āda, izrotāta ar sarkani notrieptām dzeņa bērnu raibajām galviņām. Uz paaugstinājuma pašas maliņas sēdēja Norija, nervozi skatīdamās uz savām klēpī saliktajām rokām.

Telts otrā pusē bija izveidots mazs nodalījums, kas bija nošķirts ar zvērādu aizkaru un šaurām ādas strēmelēm; tās bija apzīmētas ar ezote- riskiem simboliem. Kāds stāvēja aiz aizkara. Jondalars redzēja, kā kāda roka pabīda sānis pāris strēmeļu, un īsu brīdi ieraudzīja Hadumas veco, krunkaino seju. Viņš atviegloti nopūtās. Šajā rituālā parasti piedalījās vismaz viens skatītājs, lai pārliecinātos, ka meitenes kļūšana par sievieti tiek godam paveikta, lai uzmanītu, vai vīrietis nav nepiedienīgi rupjš. Būdams svešinieks un nezinādams šo ļaužu tradīcijas, Jondalars bija norūpējies, ka klāt varētu stāvēt vesels bars aizdomu pilnu sargu. Par Hadumu Jondalaram nebija nekādu bažu. Viņš tikai nezināja, vai ar veco sievieti jāsasveicinās vai jāizliekas, ka viņu neredz; kad aizkars aizvērās, Jondalars izvēlējās otro variantu.

Ieraudzījusi Jondalaru, meitene piecēlās kājās. Smaidīdams vīrietis piegāja viņai klāt. Meitene bija diezgan maza auguma, ar mīkstiem, gaiši brūniem matiem, kas bija brīvi izlaisti pār pleciem. Norija bija basām kājām, austie svārki bija viduklī sasieti ar jostu un krāsainās joslās krita pāri ceļiem. Krekls, darināts no mīkstas briežādas un izrotāts ar krāsotām putnu spalvām, bija ar aukliņām cieši sasiets priekšpusē. Krekls cieši piegūla augumam un atklāja, ka viņas sievietes dotumi ir labi izveidojušies, kaut ari Norija vēl nebija zaudējusi visu meitenīgo apaļīgumu.

Kad Jondalars pienāca klāt, meitenes acīs, kaut ari viņa centās smaidīt, parādījās tramīgs skatiens. Bet, tā kā viņš neizdarīja nekādas straujas kustības, tikai apsēdās uz paaugstinājuma malas un pasmaidīja, Norija mazliet nomierinājās, atslābinājās un apsēdās viņam blakus, bet pietiekami tālu, lai abu ceļgali nesaskartos.

Jondalars pie sevis nodomāja: "Cik šobrid man būtu noderīgas viņu valodas zināšanas! Meitene ir tik nobijusies. Nav jau nekāds brīnums, es taču viņai esmu pilnīgs svešinieks. Ir tik valdzinoši, ka meitene ir tā nobijusies." Vīrietis sajutās nedaudz uzbudināts un vēlējās sievieti aizsargāt. Viņš pamanīja, ka blakus, uz paaugstinājuma, nolikta izgrebta koka bļoda un krūzītes, un pasniedzās pēc tām, bet Norija, ievērojusi viņa nodomu, pielēca kājās un piepildīja krūzītes.

Meitenei sniedzot viņam dzintara krāsas šķidrumu, Jondalars pieskārās viņas rokai. Tas Noriju nobaidīja. Nedaudz to atrāvusi, meitene to tomēr pilnīgi r.eatvilka. Vīrietis maigi paspieda meitenes roku, tad paņēma krūzīti un iedzēra. Šķidrumam bija salda, stipra garša, tas bija nedaudz ierūdzis. Garša nebija nepatīkama, bet Jondalars nebija drošs par to, cik tas stiprs, un nolēma iedzert tikai mazliet.

-     Paldies, Norija, - viņš tencināja meiteni, nolikdams krūzīti.

-    Jondalar? - viņa iejautājās, paceldama acis. Lampas gaismā viņš ieraudzīja, ka meitenes acis ir gaišā krāsā, bet nevarēja saskatīt, vai tās ir pelēkas vai zilas.

-    Jā, Jondalars no Zelandoni.

-    Jondalar… Zelandoni vīrs.

-     Norija, Hadumas sieviete.

-     Sie-viete?

-     Sieviete, - viņš sacīja, pieskardamies vienai tvirtajai krūtij. Viņa atlēca atpakaļ.

Jondalars atsēja sava krekla auklu, parāva to vaļā, atsegdams krūtis ar gaišām spalviņām. Viņš sāji pasmaidīja un norādīja uz savām krūtīm. - Nav sieviete. - Viņš pašūpoja galvu. - Vīrietis.

Meitene mazliet iesmējās.

-     Norija - sieviete, - viņš turpināja, atkal lēnām sniegdamies pēc viņas krūts. Šoreiz neatraudamās meitene ļāva Jondalaram pieskarties; viņas smaids bija daudz atbrīvotāks.

-     Norija - sieviete, - viņa atkārtoja, un meitenes acīs iemirdzējās nebēdnīga dzirkstelīte; viņa ar pirkstu norādīja uz vīrieša kājstarpi, bet tai nepieskārās. - Jondalars - vīrietis. - Pēkšņi viņa atkal sabijās, it kā būtu aizgājusi par tālu, un piecēlās, lai vēlreiz piepildītu krūzītes. Norija nervozi iesmēla šķidrumu, tas nedaudz izlaistījās, un meitene likās samulsusi. Sniedzot viņam krūzīti, Norijas roka drebēja.

Jondalars satvēra viņas roku, paņēma krūzīti un iedzēra malku, tad piedāvāja arī meitenei. Viņa pamāja; viņš pielika krūzīti meitenes lūpām tā, ka viņai bija jāuzliek savas plaukstas uz vīrieša rokām, lai to piešķiebtu. Nolicis krūzīti, viņš vēlreiz pasniedzās pēc meitenes rokām, atvēra viņas plaukstas un katru maigi noskūpstīja. Meitene no pārsteiguma iepleta acis, bet rokas neatrāva. Jondalars virzīja savas plaukstas augšup pa Norijas rokām, tad pieliecās tuvāk un noskūpstīja viņas kaklu. No bailēm un no nezināmā meitene bija saspringta un gaidīja, ko viņš darīs tālāk.

Vīrietis pievirzījās tuvāk, vēlreiz noskūpstīja viņas kaklu, bet roka aizslīdēja pie meitenes krūtīm. Kaut ari Norija joprojām vēl bija nobijusies, viņa sāka sajust, ka pati atsaucas uz vīrieša glāstiem. Jondalars atlieca meitenes galvu, noskūpstīja viņas kaklu, pieskārās tam ar mēli un pasniedzās, lai atraisītu aukliņu pie krekla kakla daļas. Pēc tam ar lūpām pieskārās Norijas ausij, zodam un meklēja viņas lūpas. Pavēris muti, vīrietis iebāza mēli starp meitenes lūpām; kad tās pavērās, maigi piespiežot, pavēra tās plašāk.

Tad, apskāvis meitenes plecus, viņš atkāpās un pasmaidīja. Norijas acis bija aizvērtas, bet mute joprojām pavērta; viņa ātri elpoja. Jondalars vēlreiz viņu noskūpstīja, glāstīdams vienu krūti, viņš pasniedzās, lai izvērtu aukliņu no viena krekla caurumiņa. Meitene nedaudz sarāvās, vīrietis pārtrauca savas darbības un paskatījās uz viņu, tad pasmaidīja un nesteidzīgi izvilka aukliņu no nākamā caurumiņa. Norija sēdēja sastingusi un nekustīga, skatīdamās Jondalaram sejā, kad viņš vilka aukliņu vēl no nākamā krekla caurumiņa un tad vēl nākamā, lidz viņas briežādas krekls brīvi atraisījās un priekšpusē bija vaļā līdz pašai apakšai.

Pieliecies pie Norijas kakla, viņš noslidināja kreklu, lai atkailinātu meitenes plecus un atklātos viņas stāvās, jaunavigās krūtis ar piebriedušiem galiņiem, un sajuta, ka viņa loceklis sāk pulsēt. Ar atvērtu muti Jondalars skūpstīja meitenes plecus un, virzīdams mēli pa viņas ādu, sajuta Norijas trīsas; glāstīdams jaunavas rokas, viņš noslidināja viņas kreklu pavisam nost. Ar rokām glāstidams viņas muguru, vīrietis ar mēli un lūpām skūpstīja meitenes kaklu un krūtis, apvilka apli ap krūts- galiņu un, sajuzdams, kā tas nodreb, maigi to pasūca. Norija noelsās, bet neatrāvās. Viņš pasūca ar lūpām otru krūti, ar mēli atgriezās pie meitenes mutes un, skūpstīdams viņu, noguldīja uz muguras.

Meitene atvēra acis un no zvērādas pavērās viņā. Viņas acis bija ieplestas un spīdīgas. Jondalara acis bija debesu zilā krāsā, tik neatvairāmas, ka Norija nespēja no tām novērsties. - Jondalars - vīrietis, Norija - sieviete, - viņa sacīja.

-Jondalars - vīrietis, Norija - sieviete, - viņš piesmacis atkārtoja, tad piecēlās sēdus un pāri galvai novilka savu kreklu, izjuzdams tādas alkas, ka viņa loceklis gribēja izlauzties brīvībā. Noliecies pār Noriju, vīrietis atkal viņu skūpstīja un sajuta, ka meitene atver muti, lai ar savu mēli izgaršotu viņējo. Glāstīdams meitenes krūtis, vīrietis ar mēli izgaršoja viņas kaklu un plecus. Atradis krūtsgaliņu un izdzirdējis meitenes vaidu, viņš to pasūca stiprāk un sajuta, ka paša elpa kļūst ātrāka.

"Ir pagājis tik ilgs laiks, kopš pēdējo reizi biju kopā ar sievieti," viņš nodomāja un jau tajā pašā brīdī vēlējās viņu iegūt. Tomēr pats sev atgādināja: "Nesteidzies, nesabaidi viņu. Šī ir meitenes pirmā reize. Jondalar, tev vēl visa nakts priekšā. Pagaidi, kad sapratīsi, ka viņa ir tam gatava."

Vīrietis glāstīja viņas kailo miesu no piebriedušajiem krūtsgaliņiem līdz pat viduklim un meklēja aukliņu, kas saturēja kopā svārkus. Pavilcis to, viņš uzlika roku uz meitenes vēdera. Norija saspringa un tad atslābinājās. Nolaidis roku vēl zemāk, Jondalars pieskārās augšstilba iekšpusei, pašķirdams pūkaino kaunuma apmatojumu. Kad viņš ar roku glāstīja viņas augšstilba iekšpusi, meitene paplēta kājas.

Jondalars atvilka roku, piecēlās sēdus, novilka pāri gūžām viņas svārkus un nometa tos zemē. Tad, piecēlies kājās, paskatījās uz jaunavas maigajām, apaļīgajām, vēl ne pilnīgi nobriedušajām auguma aprisēm. Meitene viņam veltīja uzticības un ilgu pilnu skatienu. Atsējis savu bikšu jostu, viņš tās nolaida zemāk. Ieraudzījusi Jondalara saslējušos un piebriedušo locekli, Norija noelsās, viņas acīs atgriezās baiļu atblāzma.

Norija ar aizgrābtību bija klausījusies citu sieviešu stāstos par Pirmās baudas rituāla priekiem. Dažas sievietes nebūt nedomāja, ka tas ir kaut kas iepriecinošs. Viņas stāstīja, ka Baudas prieku gūst vīrieši; sievietēm tiek dota spēja viņiem šo baudu sagādāt, lai tādējādi piesaistītu vīriešus; tātad vīrieši medī, nes mājās pārtiku un zvērādas drēbju gatavošanai, kamēr sieviete ir uz grūtām kājām vai zīda kādu bērnu. Norija bija brīdināta, ka Pirmās baudas rituāla laikā viņai sāpēs. Jondalara loceklis bija tik milzīgs un piebriedis - kā viņš tādu iedabūs viņā iekšā?

Norijas baiļu pilnais skatiens vīrietim jau bija pazīstams. Šis parasti bija kritiskais brīdis; viņai atkal būs pie viņa jāpierod. Jondalaram ļoti patika pirmajā baudas reizē atmodināt meitenē sievieti, sniedzot Mātes velti, bet tam bija nepieciešams maigums un lietpratība. Viņš nodomāja: "Es vēlētos, kaut pienāktu tāda reize, kad, sniedzot sievietei pirmo baudu, man nebūtu jāuztraucas, ka nodaru viņai sāpes." Viņš zināja, ka tas nav iespējams. Pirmās baudas rituāls sievietei allaž ir bijis nedaudz sāpīgs.

Dodot viņai laiku, viņš apsēdās blakus Norijai un nogaidīja. Meitene nespēja nolaist acis no pulsējošā locekļa. Paņēmis jaunavas roku un uzlikdams to uz sava locekļa, Jondalars sajuta iekāri. Sajūta bija tāda, it kā viņa vīrietības simbols tādās reizēs kā šī dzīvotu savu patstāvīgu dzīvi. Norija sajuta Jondalara dzimumlocekļa ādas maigumu, siltumu un stingro erekciju, un, tā kā viņa loceklis meitenes rokā alkaini kustējās, gaidīdams turpinājumu, viņa sajuta sevī asi izteiktas, patīkamas trīsas un mitrumu starp kājām. Viņa centās pasmaidīt, bet acīs vēl joprojām vīdēja bailes.

Vīrietis nogūlās viņai blakus un maigi viņu noskūpstīja. Viņa atvēra acis un ieskatījās vīrieša acīs. Norija redzēja viņa nemieru, alkas un kādu neizskaidrojamu spēku, kam nespēja pretoties. Viņa bija aizrauta, noslīkusi un pazudusi viņa neiespējami zilo acu dziļumos un atkal izbaudīja patīkamo, trīsuļojošo sajūtu. Norija gribēja šo vīrieti. Viņa baidījās no sāpēm, tomēr alka pēc viņa. Meitene sniedzās viņam pretim, aizvēra acis, atvēra muti un piespiedās tuvāk.

Jondalars viņu skūpstīja, ļaudams Norijai iepazīt savu muti, lēnām virzīdams savu roku pāri viņas kaklam, skūpstīdams, laizīdams ar mēli, maigi glāstīdams viņas vēderu un gūžas. Pietuvodamies jutīgajam krūts- galiņam, tad atvirzīdamies prom, vīrietis lika viņai nedaudz pamocīties, līdz meitene pati pievirzīja viņa lūpas tam klāt. Tajā brīdī viņš pieskārās Norijas siltajai kājstarpei un atrada mazo, pulsējošo uzkalniņu. Pār viņas lūpām atskanēja kliedziens.

Sūcot viņas krūtsgaliņu, Jondalars tajā maigi iekoda, ar pirkstu stimulēdams Norijas klitoru. Viņa kunkstēja un kodīja lūpas. Nolaidies zemāk un ar mēli pieskārties viņas nabai, viņš sajuta meitenes apslāpēto elpu un sasprindzinātos muskuļus. Nolaizdamies vēl zemāk, viņš noslīdēja no paaugstinājuma, līdz ceļgali pieskārās zemei. Tad viņš pavēra meitenes kājas un pirmoreiz nobaudīja viņas sāļās sulas. Aizturējusi elpu, Norija iekliedzās. Ar katru nākamo elpas vilcienu, mētājot galvu no vienas puses uz otru, viņa izdvesa kunkstošas skaņas un pacēla gūžas, lai nāktu viņam pretim.

Ar abām rokām viņš pavēra viņu vaļā, izlaizīja siltās ieloces, atrada klitoru un sāka ar mēli to stimulēt. Meitenei kliedzot un kustinot gūžas, Jondalaram pašam bija grūti novaldīt savu uzbudinājumu. No visa spēka viņš pūlējās to savaldīt. Izdzirdējis, ka Norija sāk saraustīti elsot, viņš nedaudz piecēlās, joprojām nometies uz ceļiem, lai varētu kontrolēt iespiešanās dziļumu, vadīja sava asinīm pieplūdušā, piebriedušā locekļa galviņu meitenes vēl neskartajā atverē. Sakodis zobus, lai saglabātu kontroli, vīrietis iespiedās siltajā, miklajā un stingrajā atverē.

Kad Norija ar kājām apvijās viņa viduklim, Jondalars sajuta viņas maksti pretestību. Ar pirkstu viņš atkal sameklēja klitoru un, vienlaikus ar locekli izdarīdams nelielas kustības uz priekšu un atpakaļ, līdz meitenes elsas pārgāja kliedzienos, sajuta viņas gūžas paceļamies. Šajā bridi viņš nedaudz izvilka locekli no maksts un pēc tam, izdarīdams stipru grūdienu, sajuta, ka ir izlauzies cauri šķērslim. Meitene iekliedzās sāpēs un apmierinājumā, ari Jondalars izdzirdēja pats savu atvieglojuma kliedzienu, kad ar trīsuļojošām spazmām atbrīvojās no savas aizturētās vajadzības apmierināšanas.

Izdarījis vēl pāris kustību uz priekšu un atpakaļ, iespiezdamies tik dziļi, cik vien uzdrīkstējās, un izjuzdams, ka ir iztukšojis sevi līdz pēdējai lāsītei, Jondalars sabruka pāri Norijai. Viss bija beidzies. Kādu bridi viņš gulēja, smagi elpodams un piespiedis galvu viņas krūtīm, pēc tam piecēlās. Norija bezspēkā gulēja aizvērtām acīm, galvu pagriezusi uz viņa pusi. Jondalars piecēlās kājās un ieraudzīja asins traipus uz baltās, pūkainās zvērādas, kas atradās zem sievietes. Vīrietis uzcēla viņas kājas atpakaļ uz paaugstinājuma un ierāpās viņai blakus, iegrimdams mīkstajās ādās.

Laizdamies miegā, Jondalars sajuta kādu roku pieskārāmies savai galvai. Atvēris acis, viņš ieraudzīja Hadumas krunkaino seju un spožo skatienu. Norija blakus viņam pakustējās. Haduma smaidīja, atzinīgi mādama ar galvu, un sāka kaut ko melodiskā balsi skandēt. Norija atvēra acis un, ieraudzījusi veco sievieti, nopriecājās; viņas prieks kļuva vēl lielāks, kad Haduma novirzīja savas rokas no Jondalara galvas uz viņas vēderu. Monotoni kaut ko skandēdama, vecā sieviete virs abu augumiem izdarīja dažādas roku kustības un izvilka ārā zem viņiem esošo, asins traipiem nosmērēto balto zvērādu. Pirmā baudas rituāla sievietes asinīm piemita īpaša burvestība.

Pēc tam vecā sieviete vēlreiz paskatījās uz Jondalaru, pasmaidīja un ar savu mezglaino pirkstu pieskārās viņa iztukšotajam loceklim. Vīrietis sajuta, kā atgriežas iekāre, redzēja, kā loceklis mēģina atkal atgūt dzīvības pazīmes un tad atkal kļūst mīksts. Tik ātri atkal izjuzdams uzbudinājumu, Jondalars bija pārsteigts un gribēja uzzināt, vai tas ir saistīts ar Hadumas pieskārienu. Drīz vien viņš aizmirsa savu pārsteigumu, lēnām apmācīdams jauno, kaislīgo sievieti paņēmienos, kā iepriecināt vīrieti, un arī pats viņai sniegdams jaunas baudas virsotnes.

Kad Jondalars pamodās, milzīgā store bija jau gandrīz izvilkta krastā. Pirms kāda brīža Tonolans bija pabāzis galvu telti, rādīdams pāris

izgatavoto žebērkļu, bet lielais brālis bija ar roku parādījis, lai viņš lasās prom, tad apskāvis Noriju un atkal iemidzis. Vēlāk pamodies viņš atklāja, ka Norija ir jau aizgājusi. Jondalars uzvilka bikses un devās uz upi. Vērodams, kā Tonolans, Jerens un vēl daži citi kopā smejas un priecājas par jauno draudzību, viņš vēlējās, kaut būtu zvejojis kopā ar šiem puišiem.

-    Paskatieties tik! Kurš beidzot izlēmis piecelties! - Tonolans iesaucās, ieraudzījis vecāko brāli. - Tu uz savu zilo acu rēķina tik gulšņā pa cisām, kamēr pārējie cīnās, lai izvilktu to veco Hadumu ārā no ūdens.

Jerens uztvēra frāzi. - Haduma! Haduma! - viņš sauca, smiedamies un rādīdams uz zivi. Viņš drasēja tai apkārt, pēc tam nostājās priekšā tās primitīvajai, haizivij lidzigajai galvai. Taustekļi, kas bija izauguši zemākajā žokļa daļā, apstiprināja milzīgās zivs paradumus baroties upes dibenā un tās miermīlīgo dabu, bet lielums liecināja par īstu izaicinājumu. Tā bija garāka par piecpadsmit pēdām - četrarpus metriem.

Ar šķelmīgu smaidu un erotiskām kustībām jaunais mednieks kustināja savus gurnus šurpu turpu lielās zivs deguna priekšā, kliegdams: - Haduma! Haduma! - it kā gribēdams, lai tā viņam pieskaras. Pārējie ierēcās neķītros smieklos, un pat Jondalars pasmaidīja. Ari pārējie sāka dejot apkārt zivij, kustinādami gurnus un saukdami: - Haduma! - Un, cīnīdamies par vietu pie zivs galvas un būdami labā noskaņojumā, viņi sāka cits citu grūstīt. Viens no vīriem tika iegrūsts upē. Izpeldējis krastā, viņš paķēra tuvāko un ari iemeta ūdeni. Drīz vien jau viss bars grūda cits citu ūdeni, Tonolans atradās pašā bara viduci.

Šļakstīdamies un izmircis mazais brālis izkāpa krastā, pielavījās pie lielā brāļa un sagrāba viņu. - Nedomā, ka tev izdosies tikt sausam cauri! - Tonolans iesaucās, kad Jondalars pretojās. - Nāc palīgā, Jeren! Izpeldināsim zilās actiņas!

Jerens izdzirdēja saucam savu vārdu, ieraudzīja brāļu stīvēšanos un skrēja pie viņiem. Ari pārējie sekoja viņa piemēram. Stumdīdamies un grūstīdamies viņi aizvilka Jondalaru līdz upes krastam un smiedamies kopā iegāzās ūdenī. Piloši un smaidīgi vīri rāpās ārā no ūdens, līdz viens no bariņa pamanīja, ka Haduma nostājusies blakus zivij.

-     Ak tad Haduma, ko? - viņa pajautāja, nomērīdama vīriešus ar bargu skatienu. Tie savā starpā pārmija slepenus skatienus un izskatījās pēc aitu bara. Tad Haduma apmierināti nokrekšķējās, nostājās pie zivs galvas un pakustināja šurpu turpu savus vecos gurnus. Vīrieši pasmējās un pieskrēja pie viņas, katrs no vīriem nometās četrrāpus un lūdzās, lai Haduma kāpj viņam mugurā.

Jondalars par šo spēli pasmaidīja, acīmredzot viņi jau agrāk bija tādu spēlējuši. Viņas cilts ne tikai godāja seno ciltsmāti, bet arī mīlēja. Šķita, ka Haduma par to priecājas. Paskatījusies apkārt un ieraudzījusi Jondalaru, vecā sieviete norādīja uz viņu. Vīrieši ar rokas mājienu aicināja viņu pienākt tuvāk, un viņš pamanīja rūpes, ar kādām visi palidzēja Hadumai uzrāpties viņam mugurā. Jondalars uzmanīgi piecēlās kājās. Vecā sieviete bija viegla kā pūciņa, bet viņš bija pārsteigts par viņas stipro tvērienu. Trauslajai, vecajai sievietei joprojām piemita zināms "krampis".

Jondalars sāka iet, pārējie skrēja pa priekšu; Haduma sita viņam pa plecu, lai pasteidzinātu kustēties ātrāk. Visi skraidīja šurpu turpu gar krastmalu, līdz bija galīgi aizelsušies, un tad viņš noliecās, lai Haduma varētu nokāpt. Vecā sieviete iztaisnojās un ar lielu cieņu devās atpakaļ telšu virzienā.

-    Vai spēj noticēt, ka tai vecajai sievietei ir sešpadsmit bērni piecās paaudzēs un viņa vēl joprojām ir gana spēcīga? Es nemaz nešaubos, ka viņa piedzīvos arī vēl savu sesto paaudzi, - Jondalars sajūsmināti klāstīja savam brālim.

-     Viņa nodzīvos tik ilgi, lai redzētu sesto paaudzi, un tad nomirs.

Jondalars pagriezās balss virzienā; viņš nebija redzējis, kā Tamens

bija pienācis viņiem blakus. - Kā to saprast, ka pēc tam viņa nomirs?

-     Haduma sacīt, Norija taisa zilacainu dēlu no Zelandoni gara, tad Haduma mirst. Viņa sacīt, ilgs laiks dzīvots, laiks aiziet. Redzēt bērnu, tad mirt. Bērna vārds Jondals, sestā Hadumas paaudze. Hadumai patīk Zelandoni vīrietis. Saka - labs virs. Pirmajā baudas rituālā nav viegli iepriecināt sievieti, Zelandoni vīrietis - labs vīrs.

Jondalaru pārņēma divējādas emocijas. - Ja jau viņas vēlēšanās ir aiziet, viņa to izdarīs, bet tas mani sarūgtina, - viņš sacīja.

-    Jā, visi Hadumas ļaudis ir ļoti bēdīgi, - Tamens atzina.

-     Vai tik drīz pēc Pirmās baudas rituāla es drīkstu satikt Noriju? Tikai uz īsu brītiņu? Es nezinu jūsu paražas.

-     Paražas, nē. Haduma saka - jā. Jūs drīz iet prom?

-    Ja Jerens saka, ka ar stori esam izpildījuši savu pienākumu un atlīdzinājuši par zirgu aizbaidīšanu, domāju, ka mums vajadzētu doties prom. Kā tu to zināji?

-     Haduma saka.

Vakarā par godu stores izvilkšanai visa cilts sarīkoja svētku mielastu. Jau agrā pēcpusdienā daudzas rokas bija izgriezušas zivs šķēles kaltēšanai. Jondalars tikai pa gabalu vienreiz bija ieraudzījis Noriju, kad vairākas sievietes viņu pavadīja uz kādu vietu upes augštecē. Tikai pēc tumsas iestāšanās jauno sievieti atveda pie Jondalara. Viņi abi aizgāja līdz upei, divas sievietes diskrēti viņiem sekoja. Jau tā tradīcijas tika pārkāptas, ļaujot Norijai tik drīz pēc rituāla satikties ar vīrieti, bet atstāšana divatā - tas jau būtu par daudz prasīts.

Klusēdami abi jaunieši stāvēja pie koka. Sievietes galva bija noliekta. Jondalars atbīdīja vienu atrisušu Norijas matu sprogu un pacēla viņas zodu, lai sieviete paskatītos viņam acīs. Viņas acīs mirdzēja asaras. Jondalars ar pirksta kauliņu notrausa asaru, kas spīdēja Norijas acu kaktiņā, pēc tam pielika to pie savām lūpām.

-     Ak… Jondalar, - viņa iesaucās, sniegdamās viņam pretim.

Vīrietis viņu apskāva, maigi noskūpstīja un pēc tam sāka skūpstīt

arvien kaislīgāk.

-     Norija, - viņš teica. - Norija, sieviete, skaista sieviete.

-    Jondalars padarīja Noriju par sievieti, - viņa sacīja. - Padarīja… Noriju… padarīja…. - Sieviete sāka elsot, vēlēdamās, kaut zinātu tos vārdus, ko gribēja viņam sacīt.

-    Es zinu, Norija, zinu, - apskaudams sievieti, Jondalars viņu mierināja. Tad, atkāpies un joprojām turēdams Noriju aiz pleciem, pasmaidīja un noglāstīja viņas vēderu. Cauri asarām sieviete pasmaidīja.

-    Norija taisīs Zelandoni… - Viņa pieskārās vīrieša plakstiņam. - Norija taisīs Jondalu… Haduma…

-    Jā, - viņš pamāja. - Tamens man to stāstīja. Jondals būs Hadumas sestā paaudze. - Viņš pasniedzās pēc sava mazā maisiņa. - Man ir kaut kas, ko gribu tev iedot, Norija. - Jondalars izņēma akmens doni un ielika to sievietes rokā. Viņš gribēja izdomāt, kā lai pasaka, ko šī figūriņa viņam nozīmē; pastāstīt, ka māte bija viņam to iedevusi un cik tā ir sena, kā tā tika nodota no vienas paaudzes nākamajai. Tad viņš pasmaidīja. - Šī doni ir mana Haduma, - Jondalars sacīja. - Jondalara Haduma. Tagad tā būs Norijas Haduma.

-    Jondalara Haduma? - sieviete brīnījās, skatīdamās uz akmens sievietes figūriņu. - Jondalara Haduma Norijai?

Viņš pamāja, un Norija, saspiedusi figūriņu abās rokās un pielikdama to pie lūpām, izplūda asarās. - Jondalara Haduma, - sieviete atkārtoja, viņas pleci cilājās elsās. Pēkšņi viņa apskāva Jondalaru un noskūpstīja, tad skrēja atpakaļ uz teltīm, tik gauži raudādama, ka gandrīz vai neredzēja ceļu zem kājām.

Visa apmetne bija sanākusi, lai viņus pavadītu. Haduma stāvēja blakus Norijai, kad Jondalars apstājās viņu priekšā. Atzinīgi mādama ar galvu, Haduma smaidīja, bet pār Norijas vaigiem tecēja asaras. Vīrietis pasniedzās, notrausa vienu viņas asaru un pielika to pie lūpām. Norija pasmaidīja, kaut arī asaras nepārstāja tecēt pa vaigiem. Jondalars pagriezās uz iešanu, bet pirms tam vēl pamanīja, kā sprogainais, jaunais vīrietis, kas tika sūtīts par ziņnesi, ar mīlas pilnām acīm nolūkojas Norijā.

Tagad Norija bija sieviete, kuru svētījusi Haduma, viņa ar visām tiesībām varēs nest laimīgu bērnu pie vīrieša pavarda. Visiem bija zināms, ka Norija pieredzējusi Pirmās baudas rituālu, un visi zināja, ka šādas sievietes kļūst par labākajām sievām. Norija bija izcili laba partija, ko visi vīrieši vēlējās iegūt sev.

-     Vai esi pārliecināts, ka Norijai būs bēras no tava gara? - Tonolans pajautāja brālim, kad abi jau bija atstājuši apmetni tālu sev aiz muguras.

-     Par to nekad nevar būt drošs, bet tā Haduma gan ir viena veca un gudra sieva. Viņa zina daudz vairāk, nekā kāds to spēj iedomāties. Manuprāt, viņai patiešām piemīt varenas, brīnumainas spējas. Ja kāds kaut kam tādam vispār var likt īstenoties, tad tā noteikti ir viņa.

Kādu bridi abi gāja klusēdami gar upes malu, tad Tonolans ierunājās: - Lielo brāl, ir kaut kas tāds, ko es gribētu tev pavaicāt.

-    Jautā.

-    Kāda burvju vara tev piemīt? Redzi, katrs vīrietis grib būt izvēlēts Pirmajam baudas rituālam, bet patiesībā tas viņu ļoti biedē. Es pazīstu pāris tādu, kas no tā atteicās, un, atklāti runājot, arī es bieži jūtos kā sapīts. Tomēr nekad neesmu no tā atteicies. Bet tevi… tevi taču izvēlas visu laiku. Nekad neesmu redzējis, ka tev tas nebūtu sanācis. Viņas visas tevī iemīlas. Kā tev tas izdodas? Esmu redzējis, kā tu svētkos ar to nodarbojies, nespēju tur saskatīt neko īpašu.

-    Es patiešām nezinu, Tonolan, kāpēc tas tā ir, - Jondalars atbildēja, nedaudz samulsis. - Es vienkārši cenšos būt uzmanīgs.

-     Kurš vīrietis gan to nedara? Tur slēpjas kaut kas vairāk. Atceries, ko Tamens teica? Sagādāt sievietēm prieku Pirmajā baudas rituālā nav viegli. Tad kā gan tu spēj sagādāt sievietei prieku? Es pats esmu laimīgs, ka tādā reizē nenodaru sievietei pārāk lielas sāpes. Tavs loceklis nemaz nav mazāks un nepadara tev visu vieglāku. Paklau, dod taču mazajam brālim kādu padomu! Man nekas nebūtu pretim, ja man pa pēdām sekotu jaunu skaistuļu bariņš.

Jondalars palēnināja gaitu un paskatījās uz Tonolanu. - Būtu gan. Domāju, ka tas ir viens no iemesliem, kāpēc es sevi apsolīju Maronai, tādējādi man ir attaisnojums. - Jondalara pierē ievilkās dziļas rievas. - Pirmais baudas rituāls katrai sievietei ir kaut kas īpašs. Ari man tas ir tikpat īpašs. Bet daudzas jaunas sievietes savā ziņā ir vēl tikai meitenes. Viņas nav iemācījušās atšķirt skriešanu pakaļ puikām no jaunu vīriešu pavedināšanas. Kā gan lai taktiski pasaka jaunai sievietei, ar kuru tikko kā kopā esi pavadījis īpašu nakti, ka viņa tevi ir iedzinusi stūrī? Ka tev labāk patiktu atpūsties kopā ar kādu pieredzējušāku sievieti. Ak Lielā Doni, Tonolan! Es negribu viņas aizvainot, bet es neiemīlos katrā sievietē, ar kuru kopā pavadu nakti.

-Jondalar, tu taču vispār nekad neiemīlies!

Lielais brālis sāka soļot ātrāk. - Kā tad to saprast? Esmu mīlējis daudzas sievietes.

-     Mīlējis, jā. Bet tas jau nav viens un tas pats.

-     Kā tad tu to zini? Vai esi kādreiz bijis iemīlējies?

-      Pāris reižu. Varbūt tas nevilkās īpaši ilgi, bet es zinu atšķirību. Paklau, brāl, negribu bāzt degunu cita lietās, bet es par tevi uztraucos, īpaši jau tad, kad tu kļūsti drūms. Un tev nebūt nav pašlaik tā jāskrien. Ja gribi, es vairs neteikšu ne vārda un paklusēšu.

Jondalars palēnināja soli. - Zini, varbūt tev ir taisnība. Varbūt es nekad neesmu bijis iemīlējies. Varbūt man nemaz nav lemts iemīlēties.

-     Kā tev pietrūkst? Kas pietrūkst tām sievietēm, kuras tu pazīsti?

-    Ja es to zinātu, vai tu nedomā… - Jondalars dusmīgi iesāka, tad apklusa. - Es nezinu, Tonolan. Manuprāt, es gribu visu un pārāk daudz. Es gribu, lai sieviete ir tāda kā Pirmās baudas rituālā, - man šķiet, ka tad es iemīlos viņās visās, vismaz uz to nakti noteikti. Bet es vēlos sievieti, nevis meiteni. Es gribu, lai viņa izrāda patiesas alkas pēc manis un grib mani bez jebkādas izlikšanās, bet es nemaz negribu tik ļoti uzmanīgi ar viņu apieties. Es gribu, lai viņai ir raksturs un savas domas. Es gribu, lai viņa vienlaikus ir jauna un veca, naiva un gudra.

-     Brāl, tas nu gan nav iespējams.

-     Nu, tu man jautāji, es atbildēju. - Kādu brīdi viņi klusēdami turpināja iet tālāk.

-    Tu man reiz stāstīji par Zelandoni priesterieni. Cik tad veca viņa īsti ir? - Tonolans pajautāja. - Varbūt tikai nedaudz jaunāka par Māti?

Jondalars sastinga. - Kāpēc tu to gribi zināt?

-    Runā, ka jaunībā viņa bijusi īsta skaistule, pat pirms pāris gadiem. Daži no vecākajiem vīriem apgalvo, ka neviens nespēj ar viņu sacensties, pat ne tuvu. Grūti to teikt, bet runā, ka viņa ir par jaunu, lai būtu Pirmā starp tām, kas kalpo Mātei. Lielo brāl, pasaki man, lūdzu, - vai tas, ko runā par tevi un Zelandoni priesterieni, ir taisnība?

Jondalars apstājās un lēnām pagrieza galvu pret brāli. - Stāsti: ko runā par mani un Zelandoni priesterieni? - viņš izgrūda caur sakostiem zobiem.

- Piedod! Piedod, es vienkārši aizrunājos par tālu! Aizmirsti šo sarunu!

5

Berzēdama acis un staipīdamās, Eila iznāca no alas uz klinšu pār- kares. Austrumos virs pamales vēl joprojām spīdēja saule. Ar roku pie- segusi acis, viņa ar skatienu meklēja, kur pašlaik atrodas zirgi. Kaut ari Eila šeit bija pavadījusi tikai pāris dienu, tas jau bija kļuvis par paradumu - pamostoties pārbaudīt zirgu baru. ŠI ikrita pārbaude padarīja viņas vientulīgo dzīvesveidu nedaudz ciešamāku, jo radīja ilūziju, ka Eila nav vienīgā šis ielejas iemītniece un šeit atrodas ari vēl citas dzīvas radības.

Jaunā sieviete bija jau iepazinusi zirgu paradumus: kur viņi gāja no rītiem padzerties, kādu koku pavēnī viņiem patika pavadīt pēcpusdienas svelmi. Viņa jau spēja atšķirt atsevišķus bara eksemplārus. Viens no viņiem bija gadu vecs kumeļš, kura pelēkā spalva bija tik gaiša, ka izskatījās gandrīz vai balta, izņemot pāris tumši pelēku svītru - viena gāja pāri zirga mugurai; vēl kumeļam bija tumšākas kāju apakšējās daļas un biezas, sarainas krēpes. Barā bija arī kāda dūkana ķēve ar dzeltenīgi brūnu kumeļu pie sāniem, kura spalva bija tāda pati kā bara ērzelim. Un kur nu vēl pats lepnais bara vadonis! Kādudien viens no šiem gadu vecajiem kumeļiem, kurus vadonis šobrīd tik tikko spēja paciest, ieņems viņa vietu. Vai varbūt kāds no nākamā gada metiena vai aiznākamā? Gaiši dzeltenais ērzelis - ar tumši brūno svītru uz muguras, kāju apakšdaļā un pāri krēpēm - bija pašā spēku briedumā, to skaidri parādīja viņa stāja un izturēšanās.

- Labrīt, zirgu klans! - Eila žestikulēja ar parastajām sveiciena kustībām; neliela nianse tās padarīja par rīta sveicienu. - Šorīt es ilgi nogulēju. Jūs jau esat nobaudījuši savu rīta dzērienu, tagad es nobaudīšu savējo.

Vieglā solī noskrējusi lejā pie upes un jau pietiekami labi iepazinusi stāvās takas bīstamākās vietas, jaunā sieviete padzērās, tad nometa apmetni un bija gatava rīta peldei. Apmetnis bija tas pats vecais, bet Eila bija to izmazgājusi un apstrādājusi ar skrāpjiem, lai āda atkal būtu mīksta. Iza bija tikai vēl vairāk nostiprinājusi Eilas jau tā iedzimto tīrības un kārtības izjūtu. Izas apjomīgais ārstniecisko augu krājums prasīja ievērot kārtību, lai izvairītos no augu sajaukšanas un to nepareizas lietošanas. Klana zāļu sieva zināja netīrības, netīrumu un infekciju bīstamību. Viena lieta bija ceļojuma laikā paciest zināmu netīrību, kad no tā nevarēja izvairīties, bet pilnīgi cita, ja blakus atrodas tekošs ūdens.

Eila izlaida pirkstus caur biezajiem, blondajiem matiem, kas viļņiem krita pāri pleciem. - Šorīt es izmazgāšu matus, - viņa žestikulēja, nead- resēdama to nevienam konkrēti. Aiz upes līkuma sieviete bija atradusi augam ziepjsakni un devās to izraut. Nākdama atpakaļ gar krastu un lūkodamās upē, viņa pamanīja lielu akmeni ar gludām, šķīvja formā izveidotām bedrītēm, kas rēgojās laukā no seklā ūdens. Eila pacēla apaļu oli un aizbrida pie lielā akmens. Akmens bedrītē viņa saberza ziepjsakni, ar plaukstām iesmēla ūdeni, uzlēja virsū un samaisīja, lai iegūtu bagātīgu, putojošu masu. Ieguvusi putas, viņa saslapināja matus, ieberzēja tajos putas, tad ieziepēja arī pārējo ķermeni, pēc tam ienira ūdenī, lai noskalotos.

Sensenos laikos šajā vietā bija nolūzis liels akmens bluķis, kas bija atdalījies no klints sienas. Eila rāpās ārā no ūdens, iedama pa to bluķa daļu, kas atradās zem ūdens, pēc tam turpināja iet pa to daļu, kas atradās virs ūdens, un meklēja tādu vietu, kur varētu saulē apžūt. Līdz jostasvietai dziļa atteka krasta virzienā izveidoja šo klints gabalu par saliņu, ko daļēji aizklāja nokarenie vītoli, kuru izskalotās saknes kā kaulaini pirksti bija pieķērušies pie upes krasta. No maza krūma, kura saknes bija atradušas atbalsta punktu kādā spraugā, sieviete nolauza nelielu zariņu; ar zobiem to nomizoja un izmantoja, lai atmudžinātu matus, kamēr tie saulē žāvējas.

Klusām dungodama, Eila sapņaini vērās upē; tad viņas uzmanību piesaistīja ūdens ņirboņa. Pēkšņi atguvusi modrību, viņa ieraudzīja ūdenī lielu, sudrabainu foreli, kas atpūtās zem koku saknēm. Eila pie sevis nodomāja: "Kopš aizgāju no klana alas, es neesmu ēdusi zivi," - turklāt atcerējās arī to, ka šorīt nav vēl brokastojusi.

No akmens tālākās malas klusi ieslīdējusi ūdenī, viņa nedaudz papeldēja pa straumi un tad brida uz seklo vietu. Ielikusi roku ūdenī un ļaudama pirkstiem brīvi šūpoties, viņa lēnām, ar bezgalīgu pacietību, virzījās pretim straumei. Pienākusi pie koka, sieviete ieraudzīja, ka foreles galva atrodas straumē un zivs nedaudz kustas, lai noturētos savā vietā, zem saknēm.

Eilas acis no sajūsmas iemirdzējās. Tomēr, tuvojoties zivij un katru soli sperdama ar apdomu, viņa izturējās vēl piesardzigāk. Vienu roku ūdeni virzīdama no zivs aizmugures, viņa to palika zem tās vēdera, nedaudz tai pieskārās un sajuta žaunu atveres. Ar strauju kustību sieviete sagrāba zivi, pārliecinoši izcēla to no ūdens un izmeta krastā. Kādu bridi forele mētājās un cīnījās, pēc tam norima un gulēja mierīga.

Apmierināta ar sevi, Eila pasmaidīja. Bērnībā bija grūti iemācīties saķert ar rokām zivi un dabūt to ārā no ūdens, un tagad viņa vēl joprojām jutās tikpat lepna kā pirmajā reizē, kad tas bija izdevies. Turpmāk viņa šo vietu novēros, zinādama, ka to izmanto arī citi upes iemītnieki. Nesdama savu lomu, Eila prātoja, ka šī forele ir pārāk liela, lai to uzreiz visu notiesātu brokastīs, - viņa jau sajuta mutē svaigas, uz karstiem akmeņiem ceptas foreles garšu.

Kamēr cepās brokastis, Eila nodarbojās ar groza pīšanu no zāles stiebriem, ko vakar bija salasījusi. Tas būs vienkāršs grozs saimnieciskām vajadzībām, bet tajā būs iepīti nelieli raksti, lai pašai saimniecei būtu prieks par smalko darinājumu. Eila strādāja ātri, bet ar tādu mērķi, lai grozs būtu arī ūdensizturīgs. Iemetot tajā karstus akmeņus, to varētu izmantot par katliņu, tajā varētu vārīt ēdienu arī uz uguns, bet tāds šobrīd nebija sievietes mērķis. Viņa gatavoja pārtikas uzglabāšanas grozu, jau sākdama rūpīgi gatavoties aukstajai ziemai, kas vairs nebija aiz kalniem.

Uzmezdama skatienu apaļajām, sarkanajām ogām, kas bija izklātas žāvēties uz pītajām zāles sedziņām pie alas ieejas, jaunā sieviete prātoja: "Tās korintes, ko es vakar salasīju, pēc pāris dienām jau būs sakaltušas. Līdz tam būs jau nogatavojušās ari pārējās ogas. Būs daudz melleņu, bet ar āboliem gan būs trūcīgi, tā savvaļas ābele ir diezgan panīkusi. Toties ķirsis ir pilns ar ogām, ķiršogas jau ir gandrīz pārgata- vojušās. Labāk tās salasīt šodien pat. Ari saulespuķu sēklas noderēs, ja putni tās pirmie neizknābās. Šķiet, ka blakus ābelei ir lazdu krūmi, bet neesmu par to pārliecināta, jo šie krūmi ir daudz mazāki nekā tie, kas auga pie manas slepenās, mazās alas. Tomēr šķiet, ka priežu čiekuros ir daudz sēklu, vēlāk būs jāpārbauda. Kaut tā zivs drīzāk izceptos!

Vajadzētu arī sākt žāvēt augus, ķērpjus, sēnes un saknes. Man nebūs jāsažāvē visas saknes, dažas varēs ilgāku laiku alas dziļumā uzglabāt svaigas. Vai man vajadzētu savākt vairāk balandu sēklu? Tās ir tik mazas un nekad nevar savākt pietiekamā daudzumā. Toties ir vērts papūlēties sadabūt graudus, un dažas vārpas pļavā jau ir nogatavojušās. Šodien salasīšu ķiršus un graudus, bet man būs vajadzīgi vēl vairāki pārtikas uzglabāšanas grozi. Varbūt no bērza tāss pagatavot dažas vācelītes? Kaut man būtu kāda jēlāda, lai varētu uztaisīt lielas somas!"

Klana alā allaž bija pieejamas vairākas liekas jēlādas, lai varētu visu ko pagatavot. Tagad viņa priecātos, ja ziemai būtu kaut viena siltāka āda. Truši un kāmji nav pietiekami lieli, lai izgatavotu labu kažokādas apmetni, un tie ir tik kārni. Ja viņa spētu nomedīt mamutu, būtu gana daudz tauku, tad varētu dedzināt pat lampas. Un nekas cits nav tik labs un sātīgs kā mamuta gaļa. Interesanti - vai tā forele ir jau gatava? Eila pastūma malā kādu mīkstu lapu un ar kociņu pabakstīja foreli. Vēl mazliet jāpacep.

"Cik jauki būtu, ja man izdotos iegūt kaut nedaudz sāls, taču šeit tuvumā nav jūras. Māllēpēm ir sāļa piegarša, un citi augi var piešķirt savu aromātu. Izai piemita talants ēdiena gatavošanā; jebkurš viņas gatavotais ēdiens bija garšīgs. Varbūt man iziet stepē un paskatīties, vai nevaru nomedīt kādu irbi? Un pēc tam to pagatavot tā, kā Krebam garšoja."

Atceroties Izu un Krebu, Eila juta kaklā sakāpjam kamolu. Viņa papurināja galvu tā, it kā gribēdama atbrīvoties no šīm domām vai vismaz no gaidāmajām asarām.

"Augiem un tējām man nepieciešama kaltēšanas ierīce, tā vajadzīga arī ārstnieciskajām zālītēm. Es varu saslimt. Varētu nocirst dažus kokus, lai pagatavotu mietus, bet man vajadzīgas stipras, jaunas auklas, lai tos sasietu kopā. Pēc tam kad mieti būs izžuvuši un sarāvušies, ierīce noturēs vajadzīgo svaru. Tā kā te ir tik daudz izskalotu koku un kritalu, tad man nebūs jācērt koki malkai, varēs savākt arī zirgu mēslus. Kad mēsli ir izžuvuši, tas ir labs kurināmais. Jau šodien pat sākšu nest augšā uz alu kurināmo, un drīz vien man būs jāizgatavo arī pāris darbarīku. Kā man paveicās, ka es atradu kramu! Bet zivij jau droši vien jābūt gatavai."

Eila ēda foreli tieši no karstajiem akmeņiem, uz kuriem tā bija gatavojusies. Mielojoties viņa izdomāja, ka jāpārmeklē kaulu un izskaloto koku kaudze, lai sadabūtu kādus lēzenus kaula vai koka gabalus šķīvjiem; labi noderētu iegurņa vai plecu kauli. Salējuši savas mazās ūdens somas saturu katliņā, jaunā sieviete vēlējās, kaut viņai būtu kāds lielāka dzīvnieka ūdensizturīgs kuņģis, lai pagatavotu daudz ietilpīgāku ūdens somu, ko izmantot alas vajadzībām. Iemetusi katliņā pāris karstu akmeņu no ugunskura, lai ūdens sāktu ātrāk vārīties, viņa no savas zāļu somas piebēra kūpošajam ūdenim mežrozīšu augļus. Tos viņa parasti izmantoja kā ārstniecības līdzekli, lai ārstētu nelielu saaukstēšanos, bet no mežrozīšu augļiem varēja izvārīt ari garšīgu tēju.

Grūtais darbs savākt, apstrādāt un uzglabāt ielejas bagātīgo augu un ogu klāstu nebija nekas biedējošs, drīzāk gan Eila ar nepacietību gribēja ķerties pie tā klāt. Darbs aizņems laiku un domas, nebūs iespējas prātot par vientulību. Viņai ir jāsarūpē krājumi tikai sev vienai pašai, bet nav izpalīdzīgu roku, lai darbs ātrāk veiktos; Eila bažījās, vai atlicis pietiekami daudz laika, lai sagādātu vajadzīgo. Bija vēl viena doma, kas sievieti uztrauca.

Malkodama mežrozīšu tēju, viņa pabeidza groza pīšanu un pārdomāja visas vajadzības, kas nepieciešamas, lai izturētu garo, bargo ziemu. Jaunā alas saimniece izprātoja, ka ziemā būs vajadzīga jauna kažokāda gulēšanai. Un, protams, arī gaļa. Bet kā būs ar taukiem? Ziemā tie būs nepieciešami. Bērza tāss vācelītes varētu pagatavot daudz ātrāk nekā grozus, ja tikai būtu dzīvnieku nagi, kauli un ādas strēmelītes, lai izvārītu līmi. Un kur dabūt lielu ūdens somu? Un auklas, ar kurām sasiet mietus kāķim? Tauku uzglabāšanai varētu izmantot cīpslas, zarnas un…

Eilas kustīgie pirksti uz mirkli apstājās. Viņa skatījās debesīs, it kā būtu ieraudzījusi atklāsmes vīziju. "To visu es varētu iegūt no viena liela dzīvnieka! Man visa būs gana, ja nomedīšu tikai vienu lielu dzīvnieku. Bet kā lai to izdara?"

Pabeigusi pīt mazo groziņu, sieviete to ielika vācamajā grozā, kuru uzsēja sev uz muguras. Apmetņa ielocēs salika darbarīkus, paņēma rokamo mietu un lingu un devās uz pļavu. Atradusi lielo savvaļas ķirš- koku, viņa salasīja tik daudz ogu, cik vien varēja aizsniegt, tad uzrāpās kokā, lai savāktu vēl vairāk. Arī pati pa to starpu krietni saēdās - pat pārgatavojušās ogas bija saldskābas.

Nokāpusi no koka, Eila izdomāja klepus ārstēšanai ievākt ķirškoka mizu. Ar rokas cirvīti viņa noskaldīja cieto ārējo mizu, pēc tam ar nazi noskrāpēja iekšējo kambija slāni. Tas atgādināja tos laikus, kad Iza viņu, mazu meitēnu, sūtīja pēc ķirškoku mizas. Toreiz Eila slepus bija noskatījusies, kā vīrieši atklātā laukā trenējas lietot ieročus. Viņa zināja, ka to nedrīkst darīt, tomēr baidījās, ka vīri ieraudzīs viņas aiziešanu; toreiz mazo meiteni ieinteresēja tas, kā vecais Zūgs apmāca puiku lingas lietošanā.

Eilai bija sacīts, ka klana sievietēm ir aizliegts pieskarties ieročiem, bet, kad vīrieši aizejot bija pametuši lingu, meitene nespēja pretoties vilinājumam to iemēģināt. "Vai šodien es vēl būtu dzīva, ja toreiz nebūtu pacēlusi lingu? Vai Brouds būtu mani tā ienīdis, ja es nebūtu iemācījusies ar to rīkoties? Varbūt viņš nebūtu mani padzinis no klana, ja tik ļoti mani neienīstu? Bet, ja viņš nebūtu mani tik ļoti ienīdis, viņam nesagādātu prieku manis izmantošana un pazemošana, varbūt tādā gadījumā nebūtu piedzimis Durks?"

"Varbūt! Varbūt! Varbūt!" viņa dusmīgi domāja. "Kāda jēga domāt par to, kas būtu varējis notikt? Tagad es esmu šeit, un linga man nepalīdzēs nogalināt lielu dzīvnieku. Tam man ir vajadzīgs piķis!"

Eila izgāja cauri apšu jaunaudzei, lai pie upes padzertos un nomazgātu lipīgās rokas, kas bija noķēpātas ar ķiršu sulu. Kaut kas šajos garajos, taisnajos, jaunajos kokos piesaistīja sievietes uzmanību un lika viņai apstāties. Kad viņa saķēra vienu apses slaido stumbru un palaida vaļā, tas viņai iesita. "Tas derēs! No tā es uztaisīšu piķi!"

Uz kādu īsu bridi Eilai dūša saskrēja papēžos. Viņa domāja: "Brūns par to būtu nikns. Kad viņš atļāva man medīt, vecais klana vadonis piekodināja, ka es drīkstu medīt tikai ar lingu. Viņš būtu…

Ko viņš darītu? Ko gan viņš varētu izdarīt? Ko gan kāds no viņiem varētu man padarīt pat tad, ja uzzinātu? Es esmu mirusi. Es jau esmu mirusi. Un bez manis šeit vairs neviena cita nav."

Tad, it kā cieši iebāzts korķis būtu izsprādzis ārā, viņai iekšā kaut kas pārtrūka. Eila nokrita uz ceļiem. "Ak, kā es gribētu, lai man blakus būtu kāds cilvēks! Jelkāds, vienalga kas! Es pat priecātos redzēt Broudu. Es pat vairs nemūžam nepieskartos lingai, ja viņš ļautu man atgriezties klanā, ja ļautu man atkal satikt Durku." Nometusies ceļos pie slaidās apses stumbra pamatnes, Eila paslēpa seju rokās un elsodama raudāja gaužas asaras.

Viņas raudas aizsniedza tikai vienaldzīgas ausis. Mazie pļavas un meža dzīvnieciņi izvairījās no svešinieces savā vidū un viņas nesaprotamajām skaņām. Neviens cits to nedzirdēja, neviens cits neko nesaprata. Vēl klīstot pa stepēm, sieviete bija lolojusi cerību atrast cilvēkus, līdzīgus viņai pašai. Tagad, kad viņa bija izlēmusi pārtraukt ceļošanu, Eilai cerības zuda pavisam; sieviete pieņēma savu vientulību un mācījās ar to sadzīvot. Uztraukumu radīja urdošs nemiers par izdzīvošanu vienatnē svešā vietā, nezinot šis puses ziemas bardzību. Raudāšana mazināja sakrājušos spriedzi.

Piecēlusies Eila drebēja, tomēr izņēma savu rokas cirvīti un nikni zvetēja ar to pa apses stumbra apakšējo daļu, pēc tam ķērās pie otra jaunā koka. "Esmu pietiekami bieži vērojusi, kā vīrieši gatavo pīķus," viņa sev stāstīja, cērtot stumbram zarus. Nemaz tik sarežģīti neizskatījās. Eila aizvilka mietus pļavā un atstāja tos tur, bet visu atlikušo pēcpusdienu lasīja kviešu un rudzu vārpas, pēc tam aizvilka kokus uz alu.

Novakari Eila pavadīja, mizodama un līdzinādama pīķus, pārtraukdama šo nodarbi tikai tik ilgi, lai pagatavotu sev graudus vakariņām, ko apēst kopā ar atlikušo zivi, un lai izbērtu kaltēties ķiršus. Kad satumsa, Eila jau bija gatava nākamajam solim. Viņa ienesa kokus alā un, atcerēdamās, kā vīrieši bija rīkojušies, nomērīja pīķa garumu nedaudz pāri savam augumam un izdarīja atzīmi. Tad uzlika atzīmēto vietu uz ugunskura, grozīdama pīķi tā, lai visapkārt izveidotos ogle. Ar asu skrāpi viņa nogrieza pārogjojušos daļu nost un turpināja to cepināt un skrāpēt, līdz pīķa augšdaļa pati nokrita nost. Turpmākā apdedzināšana un skrāpēšana pārvērta to par asu, ugunī rūdītu pīķa smailo galu. Tādā pašā veidā sieviete sāka apstrādāt otru mietu.

Kad Eila beidza darbu, bija jau pienākusi vēla vakara stunda. Viņa jutās nogurusi un priecīga par paveikto. Pēc šāda darba labāk nāks miegs. Tieši naktis bija visgrūtāk pārdzīvot. Sieviete norobežoja ugunskuru, piegāja pie alas ieejas, paskatījās zvaigžņotajās debesīs un centās izdomāt kādu iemeslu, lai nebūtu vēl jāiet gulēt. Viņa bija izrakuši alā lēzenu bedri, piepildījusi to ar sausu zāli un apsegusi ar zvērādu. Lēniem soļiem Eila devās uz savu guļvietu. Nolikusies slīpi, viņa vēroja gailošās ogles un klausījās klusumā.

Nebija dzirdama ne cilvēku čabināšanās, taisot guļvietas, ne pārošanās skaņas no blakus esošajiem pavardiem, ne ņurdēšana vai krākšana; neviena no tām skaņām, kas tik raksturīgas cilvēkiem; nebija dzirdamas nekādas dzīvības pazīmes, tikai pašas Eilas elpa. Viņa pasniedzās pēc zvērādas, kurā, pret gurnu atbalstījusi, mēdza nēsāt savu dēlu, savīkstīja to un piespieda pie krūtīm, pēc tam, šūpojoties uz priekšu un atpakaļ, kamēr asaras ritēja pār vaigiem, klusi dungoja. Visbeidzot viņa nogūlās, saritinājās ap tukšo zvērādu un raudādama aizmiga.

Nākamajā rītā, kad Eila izgāja no alas atviegloties, viņa ieraudzīja uz savas kājas asinis. Parakņājusies savā mazajā mantu kaudzītē, viņa atrada absorbējošās saites un īpašo, ap jostu apliekamo siksnu. Saites tika bieži mazgātas, tās bija tīras un spīdīgas. Pēdējo reizi, kad Eila tās lietoja, saites vajadzēja aprakt. Sieviete vēlējās, kaut viņai būtu muflonu vilna, ko ielikt saitēs. Tad viņa ieraudzīja trušādiņu. "Es gribēju sataupīt šo trušādu ziemai, bet es taču varu nomedīt vēl vairākus trušus," viņa domāja.

Pirms došanās lejā uz rīta peldi viņa sagrieza mazo trušādu strēmelēs. "Man vajadzēja zināt, ka tuvojas mēnešreizes, es būtu tās ieplānojusi. Tagad es nevarēšu neko darīt, tikai…"

Pēkšņi Eila iesmējās. Sievietes izolēšana mēneša grūtajās dienās šeit taču nebija jāņem vērā. "Šeit taču nav vīriešu, kurus man būtu jāizvairās uzlūkot, nav neviena vīrieša, kam es nedrīkstētu sarūpēt un gatavot ēdienu. Šeit es esmu viena pati un man jāuztraucas tikai pašai par sevi."

"Tomēr man to vajadzēja paredzēt, bet dienas aizritēja tik ātri! Nebiju domājusi, ka jau pienācis laiks. Cik ilgi jau es atrodos šajā ielejā?" Eila centās to atcerēties, bet visas dienas bija saplūdušas kopā. Viņa saviebās. "Man tomēr vajadzētu zināt, cik dienu jau šeit atrodos, - tagad varētu būt vēlāks gadalaiks, nekā biju iedomājusies." Vienu bridi viņa izjuta panikas lēkmi. "Nav jau nemaz tik slikti," viņa centās sevi mierināt. "Sniegs neuzkritīs, pirms augļi nebūs nogatavojušies un kokiem lapas nokritušas, bet man to tomēr vajadzēja zināt. Man ir jāseko līdzi laikam."

Eila atcerējās: pavisam sen Krebs bija ierādījis viņai, kā iegriezt nūjā atzīmi, lai skaitītu laiku. Toreiz vecais mogurs, izskaidrojot šo sistēmu, bija ļoti pārsteigts, kad Eila to tik ātri uztvēra. Viņš bija tikai atbildējis uz meitenes jautājumiem. Moguram nevajadzētu mācīt meitēnam sakrālās zināšanas, kas domātas vienīgi svētajiem vīriem un viņu palīgiem. Krebs viņai bija piekodinājis nevienam to nestāstīt. Eila ari atcerējās to reizi, kad Krebs bija viņu pieķēris taisām kociņu, lai skaitītu dienas starp diviem pilnmēnešiem, toreiz viņš bija ļoti dusmīgs.

- Kreb, ja tu noraugies uz mani no garu pasaules, lūdzu, nedusmojies, - Eila runāja klusajā žestu valodā. - Tev ir jāzina, kāpēc man tas jādara.

Sieviete atrada garu, gludu nūju un ar krama nazi iegrieza tajā atzīmi. Tad viņa bridi padomāja un iegrieza vēl divus robiņus. Eila izstiepa trīs pirkstus un uzlika tos uz iegrieztajiem robiņiem. "Man šķiet, ka pagājušas vairākas dienas nekā tik, bet par tik dienām esmu pilnīgi droša. Šovakar iegriezīšu vēl vienu robiņu un turpmāk darīšu tā katru vakaru." Viņa vēlreiz nopētīja nūju. "Šķiet, ka iezīmēšu mazu papildu atzīmi virs šodienas robiņa, lai atzīmētu dienu, kad sāku asiņot."

Kad Eila bija izgatavojusi pīķus, mēness bija apriņķojis pusi no savas fāzes, bet viņa joprojām nebija izdomājusi, kā nomedīt lielu dzīvnieku, kas bija tik ļoti nepieciešami. Viņa sēdēja pie savas alas ieejas un skatījās uz pretējā krasta klintīm un naksnīgajām debesīm. Vasara bija pašā karstākajā zenītā, un Eila izbaudīja vēso vakara vēja pūsmu. Viņa tikko kā bija pabeigusi darināt jaunu vasaras tērpu. Sievietes lielais vasaras apmetnis bija pārāk silts šādam laikam, un, kaut ari alas apkārtnē viņa staigāja kaila, Eilai bija nepieciešamas apmetņa ieloces, kurās salikt dažādas lietas, kad devās tālākos klejojumos. Pēc tam kad Eila bija kļuvusi par sievieti, dodoties medībās, viņai patika nēsāt ap savām apaļīgajām krūtīm cieši aptītu ādas strēmeli. Tā bija daudz ērtāk skriet un lēkt. Šeit, ielejā, nebija jāsamierinās ar slepeniem ļaužu skatieniem, kuri domāja, ka, nēsājot šo ādas strēmeli, apsietu ap krūtīm, viņa ir jocīga.

Eilai nebija liela ādas gabala, ko sagriezt, bet viņa beidzot izdomāja veidu, kā izmantot apģērbam trušādas: viņa tās notīrīja plikas un pagatavoja no tām vasaras apmetni, kas apklāja tikai gurnus, kailajai ķermeņa augšdaļai Eila pagatavoja krūšu apsēju no citām ādiņām. No rīta viņa bija iecerējusi doties nelielā pārgājienā pa stepi, ņemot līdzi tikko izgatavotos pīķus cerībā atrast kādu medījumu.

Rietumos no upes lēzenā nogāze ielejas ziemeļu daļā ļāva nokļūt stepē; stāvā klints siena padarīja rietumu līdzenumus grūti sasniedzamus. Viņa redzēja vairākus briežu, bizonu, zirgu barus un pat nelielu saigu pulciņu, bet pārnesa mājās vienīgi nomedītu irbi un lielu stepes žurku. Jaunā medniece vienkārši nespēja pieiet dzīvniekiem tik tuvu klāt, lai iedurtu tiem ar pīķi.

Dienām ejot, domas par lielā dzīvnieka nomedīšanu nelika Eilai mieru. Viņa bieži bija vērojusi, kā klana vīrieši sarunājas par medībām - viņi jau gandrīz nemaz ne par ko citu nerunāja -, bet medīja visi kopā. Viņu iemīļotais paņēmiens, tāpat kā vilku baram, bija nošķirt dzīvnieku no bara un aplencot notrenkt to, līdz medījums kļuva tik pārguris, ka mednieki varēja tam pieiet tuvu klāt un izdarīt nāvējošo dūrienu. Bet Eila bija viena pati.

Dažkārt vīri bija pieminējuši kaķu dzimtas medīšanas veidu: gulēt slēpnī, nogaidīt un tad, izmantojot ilkņus un ķetnas, mesties virsū medijumam un nikni to nogāzt gar zemi. Bet Eilai nebija ne ilkņu, ne ķetnu, viņa nespēja arī kā kaķu dzimtas plēsēji doties isā, ātrā lēcienveida uzbrukumā. Viņa pat vēl nemācēja prasmīgi apieties ar pīķiem; tie bija pārāk lieli un gari, lai tos varētu ērti satvert. Tomēr viņai bija jāatrod veids, kā to izdarīt.

Tas notika kādā jauna mēness naktī, kad sievietei beidzot iešāvās prātā ideja, kuru varētu īstenot. Kad mēness pagrieza zemei muguru un lēja savu gaismu pār tālākajiem Visuma nostūriem, Eila bieži domāja par Klanu Sapulci. Alu Lāča svētki allaž tika rīkoti jauna mēness fāzē.

Viņa domāja par svētku laikā redzēto dažādo klanu medību ainu attēlojumu. Brouds bija novadījis viņu klana aizraujošu medību deju, un klans šajā sacensībā bija uzvarējis, spilgti atdzīvinādams ainas ar mamuta iedzīšanu kanjona bezizejā un ugunskura sakuršanu. Bet otro vietu ieguva svētku rīkotāju klans, kas attēloja lamatu izrakšanu pinkainā degunradža ceļā, pa kuru tas dodas padzerties, pēc tam tā ielenkšanu un iedzīšanu slazdā. Pinkainie degunradži parasti bija bīstami, un to izturēšanos nevarēja paredzēt.

Nākamajā rītā Eila devās skatīties, vai zirgi joprojām vēl ganās ielejā, bet viņa ar tiem nesasveicinājās. Tagad jau viņa pazina katru bara zirgu atsevišķi. Viņi bija Eilas kompānija, gandrīz vai draugi, bet, ja Eila gribēja ziemā izdzīvot, diemžēl cita ceļa nebija.

Vairākas nākamās dienas viņa novēroja zirgu baru, pētīja viņu kustību: kur viņi parasti dodas dzert; kur viņiem patīk ganīties; kur viņi nakšņo. Vērojot zirgus, Eilas prātā nobrieda plāns. Viņa uztraucās par plāna detaļām, mēģināja apsvērt visas nejaušības un beidzot ķērās pie darba.

Jaunajai medniecei pagāja vesela diena, līdz viņa saskaldīja mazus kokus un krūmus, aizvilka tos līdz lauka vidum un sakrāva kaudzē blakus spraugai starp kokiem upes malā. Viņa salasīja sveķainos priežu un egļu zarus un mizas, iesprauda tos starp satrunējušiem, veciem baļķiem un upes krastā izskalotajiem cietajiem klučiem un koka gabaliem, kas ātri aizdegas, un vēl sameta pa virsu sausus zāles kušķus. Vakarā, saliekot kopā sveķainos zaru gabalus un zāli, viņa pagatavoja lāpas, kas ātri aizdegsies un dūmojot kūpēs.

Tajā rītā, kad viņa bija izplānojusi sākt medības, Eila izņēma savu sumbra ādas nojumi un ragu. Tad, parakņājusies upes malā izskaloto kaulu kaudzē, sameklēja kādu plakanu, pamatīgu kaulu, nogreba tam vienu sānu, līdz izveidojās gara un plāna mala. Pēc tam, cerot, ka noderēs, Eila savāca visas atrodamās auklas un virves, no kokiem novilka lejā liānas un salika tās akmeņainajā upes krastā. Vēl viņa atvilka krastā daudz koku kritalu un izskaloto zaru, lai ugunskuram pietiktu malkas.

Līdz vēlai pēcpusdienai viss bija sagatavots. Vērodama zirgu bara kustību, Eila staigāja šurpu turpu gar upes krastu līdz klinšainajai sienai. Ar bažām viņa pamanīja, ka austrumos sāk savilkties pāris mākoņu, un vēlējās, lai tie neaizēno mēnesģaismu, uz kuru viņa bija cerējusi. Uzvārījusi sev graudu virumu un salasījusi ogas, jaunā medniece nespēja neko daudz ieēst. Viņa vingrinājās ar pīķiem: pacēla tos, izdarīja izklupienu un atkal nolika ieročus zemē.

Pašā pēdējā brīdī, parakņājusies kaulu un izskaloto zaru kaudzē, Eila atrada garu brieža priekškājas augšstilba kaulu ar punainu galu. Triecot to pret lielu mamuta ilkņa gabalu, sieviete saviebās no atsitiena rokā. Garais kauls palika neiedragāts; tā bija laba un pamatīga vāle.

Mēness uzlēca pirms saules rieta. Eila vēlējās, kaut zinātu ko vairāk par medību ceremonijām, bet klana sievietes tām nekad nelaida pat tuvumā. Pastāvēja ticējums, ka sievietes medībās nes neveiksmi.

Eila pie sevis nodomāja: "Es gan sev nekad neesmu nesusi neveiksmi, tomēr agrāk neesmu mēģinājusi nomedīt kādu lielu dzīvnieku. Kaut es zinātu kaut ko, kas nestu veiksmi!" Sievietes roka sniedzās pēc amuletiem, un viņa iedomājās par savu totēmu. Galu galā tas taču bija Alu Lauva, kas pamudināja viņu medīt. H teica Krebs. "Kāds gan cits varētu būt iemesls, lai sieviete ar savu izvēlēto ieroci kjūtu meistarīgāka par vīrieti?" Eilas totēms bija pārāk spēcīgs sievietei - tas attīstīja viņā vīrišķīgas rakstura īpašības, tā bija domājis Brūns. Eila cerēja, ka arī šoreiz Alu Lauvas totēms nesīs viņai laimi.

Krēsla jau izdzisa un iestājās tumsa, kad Eila aizgāja līdz upes līkumam un ieraudzīja, ka zirgi beidzot iekārtojušies uz naktsguļu. Viņa paņēma apstrādāto kaulu un ādas gabalu un skrēja cauri garajai zālei, līdz nonāca pie spraugas kokos, kur zirgi no rīta bija dzēruši. Dziestošajā dienasgaismā zaļā lapotne izskatījās pelēka, un tālākie koki slējās pret krāšņajām debesīm kā melni silueti. Cerot, ka Mēness izstaros pietiekamu gaismu, lai kaut ko saskatītu, Eila noklāja ādas gabalu uz zemes un sāka rakt.

Zemes virsējā kārta bija cieti noblīvēta, bet, līdzko sieviete izrakās tai cauri, tā rakšana ar noasinātu kaula lāpstiņu kļuva vieglāka. Tikko kā uz ādas gabala bija sakrājusies pietiekami liela zemes kaudze, viņa aizvilka to līdz kokiem, lai tur izgāztu. Līdzko bedre kļuva dziļāka, Eila tās apakšā ieklāja ādas gabalu un rauša zemi tai virsū. Darbs bija grūts, jo viņa drīzāk rīkojās pēc taustes, nevis redzes. Līdz šim jaunajai sievietei nekad nebija pašai nācies rakt bedri. Lielo pavarda bedri, kuru izlika ar akmeņiem, lai ceptu veselus dzīvniekus, klanā parasti raka visas sievietes kopīgi, bet šai bedrei bija jābūt dziļākai un garākai.

Bedre bija izrakta apmēram Eilai līdz viduklim, kad viņa sajuta sūcamies no tās ūdeni un saprata savu kļūdu - nevajadzēja to rakt tik tuvu upei. Bedres dibens ātri pildījās ar ūdeni. Viņa jau stāvēja līdz potītēm dubļos, kad beidzot padevās un, kāpjot ārā no bedres un izceļot no tās ādas gabalu, iebrucināja vienu bedres malu.

"Ceru, ka bedre izrakta pietiekami dziļa," Eila prātoja. "Tādai tai vajadzētu būt - jo dziļāk es roku, jo vairāk tajā sūcas ūdens." Sieviete pavērās mēnesī, pārsteigta par to, cik jau ir vēls. Viņa bija grasījusies strādāt raiti un ātri pabeigt rakšanu, bet, tā kā jau ir tik vēls, tad no plānotās atpūtas nekas nesanāks.

Jaunā sieviete skrēja uz to vietu, kur kaudzē bija sakrauti salasītie krūmu un koku zari, bet pa ceļam paklupa pār kādu neredzamu sakni un smagi sasitās. "Tagad nav laika piesardzībai!" viņa nodomāja, berzēdama sasisto vietu. Ceļgali un plaukstas smeldzoši sāpēja, un viņa bija pārliecināta, ka slapjā tērcīte, kas tecēja pa kāju, ir viņas pašas asinis, kaut arī tumsā neko nevarēja redzēt.

Pēkšņi Eila atskārta un saprata, cik viņa ir neaizsargāta un ievainojama; uz bridi viņu pārņēma panika. "Un ja nu es būtu lauzusi kāju? Ja kaut kas ar mani notiek, šeit taču tuvumā nav neviena, kas man varētu palīdzēt. Ko gan es šeit naktī ārā daru? Bez ugunskura. Un ja nu man uzbrūk kāds dzīvnieks?" Dzīvā atmiņā atausa lūsis, kas reiz bija uzlēcis sievietei virsū. Tumsā, iztēlodamās spīdošās dzīvnieka acis, Eila pasniedzās pēc lingas.

Viņa atrada ieroci savā vietā, joprojām droši aizbāztu aiz jostas siksnas. Tas deva mierinājumu. "Es tāpat esmu mirusi, vai vismaz tā tam būtu jābūt. Ja kaut kam ar mani lemts notikt, tad tas tā arī notiks. Tagad es nedrīkstu par to uztraukties. Ja nepasteigšos, tad, pirms sagatavošos, pienāks jau rīts."

Atradusi zaru kaudzi, viņa sāka vilkt mazākos zarus uz bedres pusi. Eila bija sapratusi, ka viena pati nespēj aplenkt zirgus, un ielejā nebija neviena kanjona, kur tos varētu iedzīt strupceļā, bet intuitīvi viņai ienāca prātā kāda ideja. Tā bija no tām ģeniālajām idejām, kuru radīšanai viņas smadzenes - smadzenes, kas atšķīrās no pārējo klana ļaužu smadzenēm daudz vairāk par ārējo izskatu, - bija īpaši piemērotas. Jaunā sieviete izdomāja: ja jau reiz ielejā nav kanjona, viņa varētu tādu uztaisīt.

Nebija svarīgi, ka tāda ideja nebija nekas jauns. Eila to nezināja, viņai tas bija jaunums. Jaunā medniece to neuztvēra kā lielu atklājumu. Tā šķita tikai neliela pielāgošanās klana vīriešu medību stilam; tikai neliela pielāgošanās, kas, iespējams, varētu varbūt dot iespēju sievietei vienai pašai nogalināt dzīvnieku. Neviens klana vīrietis pat sapņos neiedomātos viens pats nomedīt dzīvnieku. Tas bija liels izgudrojums, kas radies neatliekamas vajadzības dēļ.

Vākdama kopā zarus un izveidodama ieslīpu šķērsli abās bedres pusēs, Eila bažīgi vēroja debesis. Kad austrumos pie debesīm jau sāka izdzist zvaigznes, jaunā medniece aizpildīja palikušās spraugas un ar krūmu zariem izveidoja šķēršļus augstākus. Kad Eila atkāpās un aplūkoja savu roku darbu, debesis bija kļuvušas gaišākas un čaklākie putni jau sāka pogot un čivināt savu rīta sveicienu.

Bedre bija iznākusi apmēram četrstūraina, nedaudz lielāka garumā nekā platumā; pie malām dubļaina - no tās tika vilktas ārā pēdējās slapjās zemes kravas. Izkaisītas dubļu čupiņas, nokritušas no ādas gabala, mētājās nomīdītajā zālē trīsstūra platībā, kuru norobežoja divas uzbūvētās krūmu sienas, kas noslēdzās pie dubļainās bedres. Cauri spraugai, kur bedre atdalīja abas uzceltās sētas, bija redzama upe, kurā atspoguļojās kvēlojošās austrumu debesis. Otrā ņirbošās upes krastā rēgojās stāvā, tumšā ielejas dienvidu puses klints; bija saskatāmas tikai pašas klints virsotnes kontūras.

Eila pagriezās, lai pārbaudītu zirgu atrašanās vietu. Otrā ielejas pusē bija diezgan slīpa nogāze, kas rietumos kļuva stāvāka, jo alas priekšā pārvērtās klinšainā, izrobotā sienā; austrumos ieleja aizstiepās tālu uz priekšu un izlīdzinājās zāļainos pakalnos. Tajā pusē joprojām vēl bija tumšs, bet Eila redzēja, ka zirgu bars sāk kustēties.

Jaunā sieviete paķēra ādas gabalu, plakano kaula lāpstiņu un skrēja atpakaļ uz apmetni krastmalā. Ugunskurs bija gandrīz izdzisis. Piesviedusi malku, viņa ar nūju parušināja karstās ogles un dažas ielika sumbra ragā. Paņēmusi lāpas, pīķus un bozi, Eila skrēja atpakaļ pie bedres. Bedres malā viņa nolika pīķus, blakus nogūla boze, tad, mezdama lielu apli, aizdrāzās, lai paspētu nostāties zirgu baram aiz muguras, pirms tie sāk kustēties.

Un tad sākās gaidīšana.

Gaidīšana bija daudz grūtāka nekā nakts smagais darbs. Eila bija uzbudināta, dega nepacietībā uzzināt, vai plāns izdosies. Viņa pārbaudīja, vai sumbra ragā vēl kvēlo ogles, un gaidīja; pārbaudīja lāpas un gaidīja. Tad sieviete atcerējās neskaitāmas lietas, par kurām iepriekš nebija padomājusi, kuras vajadzēja paveikt vai izdarīt citādi… un gaidīja. Viņa gribēja zināt, kad zirgi sāks savu līkloču gājienu uz upi; Eilai ienāca prātā: varbūt viņus paskubināt? Atmetusi šo domu, viņa turpināja gaidīt.

Zirgi sāka skraidīt apkārt. Eilai šķita, ka viņi izskatās nervozāki nekā parasti, bet viņa nekad nebija tos vērojusi no tik tuva atstatuma, tāpēc nebija par to tik pārliecināta. Beidzot vadošā ķēve sāka virzīties uz upes pusi un pārējie, ik pa brīdim apstādamies, lai uzēstu lekno zāli, viņai sekoja. Tuvojoties upei, saožot Eilas un izrakņātās zemes smaržu, zirgi noteikti kļuva tramīgāki. Kad izlikās, ka vadošā ķēve sāk mainīt virzienu, Eila nolēma, ka pienācis laiks rīkoties.

Ar kvēlojošo ogli no sumbra raga viņa aizdedzināja vienu lāpu un ar aizdegto lāpu - otru. Kad lāpas uzliesmoja, sieviete sāka virzīties pakaļ zirgu baram, sumbra ragu atstādama savā slēptuvē. Kliegdama, brēkdama un vicinādama lāpas, viņa skrēja uz priekšu, bet diemžēl atradās pārāk tālu no zirgu bara. Dūmu smaka zirgos izraisīja instinktīvas bailes no stepes ugunsgrēka. Zirgi sāka nadzigi aulekšot un skrēja daudz ātrāk par Eilu. Bars metās uz savu dzeršanas vietu pie upes un sievietes uzcelto krūmu žogu, bet, sajutuši briesmas, daži zirgi atrāvās no bara un aulekšoja prom austrumu virzienā. Ari Eila, skriedama, cik ātri vien spēja, pagriezās tajā virzienā, cerēdama nogriezt tiem ceļu. Pieskrējusi tuvāk, viņa ieraudzīja, ka viss bars nogriežas, lai izvairītos no sievietes uzbūvētajām lamatām, tāpēc jaunā medniece kliegdama iešāvās bara vidū. Izbijušies zirgi skraidīja viņai apkārt. Nolaistām ausīm, ieplestām nāsīm, samulsumā un bailēs zviegdami, dzīvnieki drāzās viņai garām no visām pusēm. Arī Eilu pārņēma panika bailēs, ka viņi visi aizauļos prom.

Pie sava uzceltā krūmu žoga medniece bija pieskrējusi no austrumu puses, kad pamanīja, ka uz viņas pusi padevusies dūkanā ķēve. Klaigājot un vicinot lāpas, sieviete joņoja ķēvei tieši virsū; šķita, ka sadursme ir neizbēgama. Pašā pēdējā brīdi ķēve pašāvās sānis - viņai tas bija nepareizais un liktenīgais ceļš. Ķēve atklāja, ka ceļš ir nogriezts, un, meklēdama izeju, ielēca žoga iekšpusē. Cīnīdamās pēc elpas un juzdama, ka plaušas tūlīt pat eksplodēs, Eila cirtās ķēvei pakaļ.

Ieraudzījusi spraugu kokos, pa kuru vilinoši aicināja upe, ķēve metās uz turieni. Un tad - pārāk vēlu - pamanīja arī vaļējo bedri. Ķēve pierāva kājas lēcienam pāri bedrei, bet viņas nagi paslīdēja uz dubļainās bedres malas. Ar salauztu kāju nabaga ķēve iegāzās bedrē.

Smagi elsodama, Eila piesteidzās klāt; pacēlusi pīķi, sieviete skatījās, kā ķēve sāpju pilnām acīm, mētādama galvu un kārpīdama dubļus, bedrē zviedz. Ar abām rokām viņa satvēra piķi, sasprindzināja kājas un trieca aso piķa galu bedrē. Pēc dūriena viņa saprata, ka pīķis ir ieurbies ķēves sānos, to ievainodams, bet ne nogalinādams. Paklupdama dubļos un gandrīz vai pati iekrizdama bedrē, Eila skrēja uz bedres otru pusi.

Sieviete paņēma otru piķi un šoreiz nomērķēja uzmanīgāk. Dzīvnieks zviedza no apmulsuma un sāpēm un, kad otra pīķa gals ietriecās tā kaklā, drosmīgi, saņēmis pēdējos spēkus, rāvās uz priekšu. Visbeidzot ar zviedzienu, kas drīzāk izklausījās pēc smilkstiena, zirgs ar salauztu kāju un diviem ievainojumiem atkrita atpakaļ. Spēcīgs zvēliens ar bozi pēdīgi izbeidza dzīvnieka mocības.

Eilai lēnām atgriezās veselais saprāts; vēl viņa bija pārāk apstulbusi, lai novērtētu savu sasniegumu. Stāvēdama bedres malā, smagi elsodama un atspiedusies pret bozi, ko viņa vēl joprojām neizlaida no rokām, sieviete skatījās uz beigto ķēvi, kas gulēja bedres dibenā. Zirga spalvainais, pelēkais kažoks bija notecējis asins strūklām un nosmērēts ar dubļiem, bet dzīvnieks vairs nekustējās.

Lēnām Eila sāka aptvert notikušo. Vēlme iekliegties mežonīgā uzvaras priekā - iepriekš viņa tādu nekad nebija izjutusi - lēnām cēlās augšup pa kaklu no ķermeņa dzilēm un pārvērtās triumfa kliedzienā. Viņa to bija paveikusi!

Tajā bridi kādā vientuļā ielejā kaut kur plašā kontinenta vidienē, blakus neapdzīvotajai ziemeļu lesa stepes nenoteiktajai robežai un dienvidos esošajai mitrākajai kontinentālajai stepei stāvēja jauna sieviete ar bozi rokā un sajutās varena. Viņa varēs izdzīvot! Viņa izdzīvos!

Bet sievietes triumfs nebija ilgs. Paskatījusies uz bedres dibenā guļošo zirgu, Eila pēkšņi saprata, ka nemūžam nespēs izvilkt dzīvnieku ārā no bedres; viņai būs tas jāsadala gabalos dubļainās bedres dibenā. Un pēc tam viņai būs tas viss ātri jānogādā krastmalā, kamēr vēl zirga āda ir daudzmaz labā stāvoklī, pirms vēl citi plēsēji nav saoduši asins smaku. Viņai būs jāsagriež gaļa plānās šķēlēs, jāsaglabā visas tās zirga ķermeņa daļas, kas nepieciešamas, jākurina ugunskuri un jāsargā gaļa, kamēr tā kaltēsies.

No nogurdinošā nakts darba un saspringtās pakaļdzīšanās Eila jau tagad jutās nomocījusies. Bet viņa nebija klana vīrietis, kas varēja atpūsties, kad satraucošās medības bija beigušās, un atstāt gaļas dalīšanas un apstrādes darbu sievietēm. Eilas īstais darbs tagad tikai sāksies. Viņa smagi nopūtās, tad ielēca bedrē un pārgrieza ķēvei rīkli.

Pēc tam viņa skrēja atpakaļ uz krastmalu paņemt ādas gabalu un krama darbarīkus un atgriezusies pamanīja, ka zirgu bars otrā, tālākajā ielejas galā joprojām aulekšo. Viņa aizmirsa par pārējiem zirgiem, kamēr šaurajā bedrē, notriepusies asinīm un dubļiem, cirta gaļas gabalus, cenzdamās vēl vairāk nesabojāt zirga ādu.

Maitasputni knābāja gaļas paliekas no izmestajiem kauliem, kad Eila bija uz ādas gabala sakrāvusi tik daudz gaļas kluču, cik iedomājās spējam pavilkt. Aizvilkusi nastu līdz upmalai, sieviete pielika malku un izgāza kravu tik tuvu ugunskuram, cik vien varēja. Pēc tam, vilkdama aiz sevis tukšo ādas gabalu, sieviete skrēja atkal atpakaļ uz bedri, bet pa ceļam jau bija izvilkusi lingu un sāka ar to sviest akmeņus. Eila dzirdēja lapsas iesmilkstēšanos un redzēja, kā tā aizklibo prom. Viņa būtu to nogalinājusi, ja nebūtu izsviedusi visus akmeņus. Upmalā salasījusi vairāk akmeņu un padzērusies, sieviete atkal ķērās pie darba.

Kad jaunā medniece atgriezās ar otru kravu, mestais akmens trāpīja kādai āmrijai, kas bija drosmīgi pienākusi klāt karstajai ugunij un centās aizdabūt prom lielu gaļas kluci. Aizvilkusi gaļu pie ugunskura, viņa devās atpakaļ, lai paņemtu rijīgo āmriju, cerēdama, ka pietiks laika, lai ari to nodīrātu. Āmrijas kažoks bija īpaši piemērots ziemas apģērbam. Eila pielika ugunskuram vēl vairāk malkas un nopētīja savākto zaru kaudzi.

Atgriezusies pie bedres, sieviete ar lingu meta akmeni hiēnai, bet šoreiz nepaveicās tā kā ar āmriju. Hiēnai izdevās aizmukt ar veselu ķēves stilbu. Kopš ierašanās ielejā Eila šeit nebija vienkopus redzējusi tik daudz gaļēdāju. Lapsas, āmrijas un hiēnas - visas bija pamielojušās no Eilas medījuma. Vilki un viņu niknākie, suņiem līdzīgie ciltsbrāļi - kalnu sarkanvilki - skraidija ārpus lingas trāpījuma trajektorijas. Vanagi un klijas bija drosmīgāki; sievietei tuvojoties, tie tikai vēcināja spārnus un nedaudz atkāpās. Eila sagaidīja, ka kuru katru bridi var uzrasties arī kāds lūsis, leopards vai pat alu lauva.

Kad Eila bija izvilkusi netīro ādu no bedres, saule jau bija pagājusi garām zenītam un sākusi norietēt, bet Eila nepadevās nogurumam un nesabruka, līdz nebija aizvilkusi uz upmalu pēdējo kravu. Viņa nebija gulējusi visu nakti; nebija ēdusi visu dienu; viņa vairs negribēja kustēties. Bet mazie zvēriņi, kas arī centās iegūt savu medījuma daļu, tomēr piespieda viņu atkal celties kājās. Ap viņu lidojošās mušas lika sievietei saprast, cik viņa ir briesmīgi netīra, turklāt tās arī neganti koda. Eila piespieda sevi piecelties kājās, aiziet līdz ūdenim un, nenovilkusi drēbes, ļāvās, lai ūdens viņu noskalo.

Upes ūdens atveldzēja pārgurušo sievieti. Aizgājusi uz alu, viņa iz-klāja vasaras drēbes žāvēties un nožēloja, ka pirms iegremdēšanās ūdenī nebija atcerējusies izņemt ārā aiz jostas aizbāzto lingu. Eila baidījās, ka žūstot linga kļūs cieta. Tagad viņai nebija laika to atjaunot mīkstu un lokanu. Uzvilkusi otru vasaras apmetni un paņēmusi no alas savu guļamādu, pirms iešanas lejā uz krastmalu sieviete izgāja uz klints pārkares alas priekšā un nopētīja pļavu. Pie bedres notika rosība un plēšanās, bet zirgi bija ieleju pametuši.

Pēkšņi Eila atcerējās par piķiem. Tie joprojām stāvēja bedres malā, kur pēc izvilkšanas no ķēves viņa bija tos atstājusi. Viņa mocījās pretrunās - vai ir vērts tagad iet tiem pakaļ? Gandrīz jau padevās slinkumam to nedarīt, bet tad pārliecināja sevi, ka labāk ir saglabāt divus nevainojami izgatavotus piķus nekā vēlāk atkal taisīt jaunus. Pacēlusi izmirkušo lingu un nometusi guļamādu upmalā, sieviete apstājās, lai salasītu kādu sauju ar akmeņiem.

Tuvojoties bedres slazdam, viņa it kā pirmo reizi ieraudzīja tur esošo asinspirti. Zaru sēta dažviet bija sabrukusi. Bedre izskatījās kā dzīva, jēla rēta zemē, un zāle apkārt tai bija nomīdīta. Visur bija redzamas asinis, mētājās gaļas pārpalikumi un kauli. Divi vilki plosīja ķēves galvas paliekas. Lapsu bariņš spietoja ap spalvaino zirga priekškāju, kam joprojām vēl bija saglabājies klāt viss nags, un kāda hiēna piesardzīgi noraudzījās Eilā. Sievietei tuvojoties, maitu putnu bars pacēlās spārnos, bet āmrija savu posteni bedres malā nepameta. Tikai kaķu dzimtas plēsēji vēl nekur nebija redzami.

"Man labāk vajadzētu pasteigties," Eila nodomāja, mezdama ar akmeni rijīgajiem dzīvniekiem, lai tie atbrīvotu viņai ceļu. "Upmalā man jāsakurina daudzi ugunskuri." Hiēna, paliekot ārpus sviediena trajektorijas, kaukdama atkāpās. Eila pie sevis nopukojās: "Vācies prom no šejienes, tu neglītene!" Viņa ienīda hiēnas. Ikreiz, ieraugot hiēnu, Eila atcerējās, kā šis dzīvnieks bija nozadzis Ogas bērnu. Toreiz, nedomādama par sekām, viņa bija zaglīgo hiēnu nogalinājusi. Eila nebija varējusi pieļaut, ka bērns iet bojā tādā nāvē.

Noliekdamās, lai paņemtu savus pīķus, viņa pievērsa uzmanību kustībai, kas bija redzama cauri uzceltajai zaru sētai. Vairākas hiēnas ložņāja apkārt izstīdzējušam, garkājainam, gaišbrūnam kumeliņam.

"Man tevis patiešām žēl," Eila domāja. "Es negribēju nogalināt tavu mammu, vienkārši tā gadījās - viņa bija tā, kas iekrita manā slazdā." Eila nejutās vainīga. Bija mednieki un medījumi, dažkārt ari mednieki kļuva par medījumiem. Ar visiem saviem ieročiem un ugunskuriem arī viņa tikpat viegli bija varējusi kļūt par medījumu. Medības bija dzīvesveids.

Bet Eila zināja, ka bez mātes mazais kumeļš ir lemts nāvei, viņai bija žēl mazā un bezpalīdzīgā dzīvnieka. Kopš pirmā trusīša, ko viņa bija atnesusi Izai izārstēt, Brūnam par izbīli, vairāki mazi, ievainoti dzīvnieciņi tika arī vēlāk atstiepti uz alu. Tomēr vadonis nebija ļāvis alā ienest plēsējus.

Eila vēroja, kā hiēnas riņķo ap mazo kumeliņu, kas tramīgi cenšas no tām izvairīties un izskatās nobijies un nesavaldīgs. Eila prātoja: "Ja nav neviena, kas par tevi parūpējas, varbūt labāk ir tavu dzīvi izbeigt?" Bet, kad viena hiēna metās virsū kumeliņam, iekozdama tam sānos, Eila vairs neprātoja. Cauri krūmu nožogojumam viņa meta ar akmeņiem.

Viena hiēna nokrita beigta, bet pārējās aizskrēja prom. Viņa jau nemaz negribēja kādu nogalināt; viņai nebija nekādas intereses par noplukušo, plankumaino hiēnas kažoku; viņa tikai gribēja, lai šie maitēdāji liek mierā mazo kumeliņu. Ari kumeļš aizskrēja projām, bet ne tālu. Tas baidījās no Eilas, bet vairāk tomēr tam bija bailes no hiēnām.

Eila lēnām tuvojās kumeliņam, izstiepusi roku un maigi dungodama, kā jau iepriekš bija mierinājusi citus iebiedētus dzīvniekus. Sieviete izturējās dabiski pret visiem dzīvniekiem; jutīgums, kas piemita visām dzīvām būtnēm, attīstījās kopā ar viņas ārstnieciskajām iemaņām. Iza bija to vēl vairāk nostiprinājusi, nododama Eilai mantojumā savu pašas līdzjūtību, kas bija likusi viņai pacelt dīvainā paskata meitenīti, kura gulēja ceļmalā ievainota un izsalkusi.

Mazais kumeliņš pasniedzās uz priekšu, lai apošņātu Eilas izstieptos pirkstus. Jaunā sieviete piegāja tam tuvāk, paglāstīja, paberzēja un pakasīja kumeļa spalvu. Kad mazais zirdziņš sajuta pazīstamu smaržu Eilas pirkstos, viņš sāka tos skaļi zīst, tas Eilā pamodināja vecu, smeldzošu tukšuma sāpi.

"Nabaga mazulis," Eila domāja. "Viņš ir tik izsalcis, un nav mammas, kas pabarotu viņu ar pienu; arī man pašai nebija pietiekami daudz piena, lai pabarotu Durku." Sieviete juta acīs sariešamies asaras un papurināja galvu. "Nu, Durks tik un tā izaugs par stipru bērnu. Varbūt es varu izdomāt, kā pabarot ari tevi? Arī tu, mazulīt, esi nošķirts no mātes pupa. Nāc man līdzi, mazais!" Ar izstieptiem pirkstiem Eila veda mazo kumeliņu uz upmalu.

Pietuvodamās apmetnes ugunskuriem, Eila ieraudzīja, ka viens lūsis taisās bēgt prom ar kādu lielu, grūti iegūtu gaļas gabalu. Beidzot bija parādījies ari kāds kaķu dzimtas plēsējs. Viņa pasniedzās pēc akmeņiem un lingas, un, kad tramīgais kumeļš atkāpās un lūsis pacēla galvu, viņa ar visu spēku izmeta akmeņus.

- Lūsi var nogalināt ar lingu, - sen atpakaļ Zūgs bija drosmīgi apgalvojis. - Nemēģini neko lielāku, bet lūsi var nogalināt.

Šī nebija pirmā reize, kad Zūgam bija izrādījusies taisnība. Viņa atņēma gaļas gabalu un aizvilka prom ari beigto lūsi ar pušķiem ausīs. Tad, pavērusies uz gaļas kalnu - dubļaino zirga sānu, beigto āmriju un lūsi Eila pēkšņi skaļi iesmējās. "Man bija vajadzīga gaļa un zvērādas. Tagad vienīgais, kas man vajadzīgs, - ir pāris izpalīdzīgu roku," viņa nodomāja.

Mazais kumeļš bija parāvies nomaļus no sievietes skaļajiem smiekliem un ugunskura dūmu smaržas. Eila sameklēja virvi, vēlreiz uzmanīgi pietuvojās kumeļam, apsēja to tam ap kaklu un aizveda uz upmalu. Otru virves galu sieviete piesēja pie krūma. Atcerējusies, ka atkal bija aizmirsusi paņemt piķus, medniece aizskrēja tiem pakaļ. Pēc tam devās nomierināt jauno zirdziņu, kas bija gribējis viņai sekot. "Kā gan es tevi pabarošu?" viņa prātoja, kad mazulis atkal zīda viņas pirkstus. "Nav jau tā, ka man tagad nebūtu, ko darīt."

Eila pamēģināja iedot tam zāli, bet kumeliņš, šķiet, nemaz nezināja, ko ar to darīt. Tad viņa pamanīja katliņu, kura dibenā bija palikuši auksti vārīti graudi. "Bērni var ēst to pašu pārtiku, ko viņu mātes," sieviete atcerējās, "tikai ēdienam jābūt mīkstākam." Ielējusi katliņā ūdeni, Eila saspieda graudus putrā un aiznesa trauku kumeļam, kas tikai nospraus- lojās un atkāpās, kad sieviete ielika viņa purniņu katliņā. Bet, nolaizot purnu, kumeļam putras garša iepatikās. Kumeliņš bija izsalcis un atkal meklēja Eilas pirkstus.

Sieviete kādu bridi apdomājās; tad, kumeļam joprojām zīžot viņas pirkstus, Eila nolaida roku traukā. Zirdziņš nedaudz nogaršoja putru un pamētāja galvu, un pēc vairākiem mēģinājumiem, šķiet, māka bija rokā. Kad kumeļš bija izēdis visu katliņu, Eila gāja augšā uz alu, nonesa lejā vēl vairāk graudu un sāka tos vārīt vēlākam laikam.

"Šķiet, ka man nāksies savākt daudz vairāk graudu, nekā es sākumā biju iecerējusi. Varbūt, ja izdosies visu šo gaļu izkaltēt, man atliks vairāk laika?" Uz bridi Eila apstājās un nodomāja, ka klans viņas rīcību būtu uzskatījis par dīvainu: nogalināt zirgu, lai iegūtu sev pārtiku, un pēc tam meklēt pārtiku nogalinātā zirga bērnam. "Es varu atļauties būt tik dīvaina, cik vien to vēlos… šeit." H viņa pati sev iestāstīja, uzdūrusi zirga gaļas gabalu uz noasināta iesma un uzlikusi to cepties savām vakariņām. Tad, novērtējusi gaidāmā darba apjomu, ķērās pie darāmā.

Kad parādījās pilnmēness un zvaigznes pie debesīm sāka mirgot, Eila joprojām grieza gaļu plānās strēmelēs. Upmalu ieskāva ugunskuru aplis, un sieviete bija pati sev pateicīga par sagādāto bagātīgo malkas klāstu. Apļa iekšpusē sāka stiepties rindas ar kaltējamo gaļu. Dzeltenbrūnais lūša kažoks tika sarullēts un nolikts blakus mazākam, raupjākam, brūnajam āmrijas kažokam. Abi gaidīja savu kārtu, kad tiks noskrāpēti un apstrādāti. Svaigi nomazgātais pelēkās ķēves kažoks bija izklāts uz akmeņiem un žāvējās kopā ar zirga kuņģi, kas bija iztīrīts un, lai būtu mīksts, piepildīts ar ūdeni. Žāvējās arī cīpslas, kā arī izmazgātās un visā garumā izstieptās zarnas; nagi un kauli bija sakrauti kaudzītē, turpat bija ari tauku gabali, kas gaidīja, lai tos izkausē un iepilda zarnās uzglabāšanai. No lūša un āmrijas Eilai bija izdevies iegūt pat mazliet tauku - tos varēs izmantot lampām un impregnēšanai -, tomēr pašu dzīvnieku gaļu viņa izmeta. Eilai negaršoja plēsēju gaļa.

Sieviete paskatījās uz pēdējiem diviem gaļas gabaliem, upē nomazgāja no tiem dubļus un pasniedzās pēc viena no tiem, tad pēkšņi pārdomāja. Tie var pagaidīt. Viņa nekad mūžā nav bijusi tik nogurusi kā pašlaik. Pārbaudījusi ugunskurus, Eila pielika katram vēl vairāk malkas, tad izklāja savu lāčādu un saritinājās uz tās.

Kumeļš vairs nebija piesiets pie krūma. Pēc otrās barošanas reizes tam pašam vairs negribējās nekur klīst projām. Eila jau gandrīz bija aizmigusi, kad kumeliņš viņu apostīja un nogūlās blakus. Viņa neiedomājās, ka zirga reakcija varētu viņu pamodināt, ja izdzisušajam ugunskuram tuvotos kāds plēsējs; tas tomēr bija iespējams. Pusnomodā jaunā sieviete aplika roku siltajam, mazajam ķermenitim, sajuta tā sirdspukstus, saklausīja kumeļa elpu un piespiedās viņam vēl tuvāk.

6

Jondalars paberzēja bārdas rugājus uz zoda un pasniedzās pēc savas somas, kas bija atbalstīta pret nīkulīgu priedi. Izņēmis mazu mīkstas ādas maisiņu un atsējis aukliņu, viņš to atvēra vaļā un uzmanīgi apskatīja plānu krama asmeni. Visā tā garumā asmenim bija neliels izliekums - visi no krama izgatavotie asmeņi bija nedaudz izliekti, tā bija šī akmens raksturīga pazīme, bet tā mala bija līdzena un asa. Šis asmens bija viens no tiem īpaši smalkajiem rīkiem, kuru Jondalars bija atlicis malā.

Negaidīta vēja brāzma iepūta ķērpjiem apaugušās vecās priedes sausajos zaros. Brāzma atrāva vaļā telts ieeju, izbrāzās tai cauri, izstiepjot nojumes auklas, paraustot mietus un pēc tam to atkal aizpurinot ciet. Jondalars aplūkoja asmeni, tad pašūpoja galvu un ielika to atpakaļ maisiņā.

-    Vai pienācis laiks ataudzēt bārdu? - Tonolans iejautājās.

Jondalars nebija pamanījis jaunākā brāļa tuvošanos. - Runājot par

bārdu, varu tev pateikt vienu, - viņš iesāka. - Vasarā tā var būt par traucēkli, svīstot tā niez - tad to ir daudz ērtāk nodzīt. Bet ziemā tā silda seju un pasargā no aukstuma, un ziema ir jau klāt.

Tonolans uzpūta siltu dvašu rokām, paberzēja tās un, sildīdams pirkstus virs liesmām, notupās pie mazā ugunskura telts priekšā. - Man pietrūkst krāsas, - viņš sacīja.

-     Krāsas?

-     Sarkanās krāsas. Te nekur nav sarkanās krāsas. Tikai šur tur krūmos tā pavīd, bet viss pārējais - gan zāle, gan lapas - vispirms kļūst dzeltens un tad brūns. - Tonolans pamāja klajās pļavas virzienā, kura pletās viņam aiz muguras, tad paskatījās uz Jondalaru, kas stāvēja pie koka. - Pat priedes izskatās pelēcīgas. Peļķes klāj ledus kārtiņa, arī upmala jau sasalusi, bet es vēl joprojām gaidu rudeni.

-     Nu jau vari vairs negaidīt, - Jondalars atbildēja, pienākdams tuvāk un notupdamies ugunskura priekšā pretim brālim. - Šorīt redzēju degunradzi, tas devās uz ziemeļiem.

-     Man šķita, ka sāk smaržot pēc sniega.

-Ja šeit vēl apkārt klīst degunradži un mamuti, tad sniega tik drīz nebūs. Šiem zvēriem patīk aukstums, bet viņiem netīk dziļš sniegs. Šķiet, ka viņi allaž nojauš, kad tuvojas liela vētra, un tad steidzīgi dodas uz ledāja pusi. Ir tāda paruna: "Nekad neej uz priekšu, kad mamuti dodas uz ziemeļiem." Tas attiecas ari uz degunradžiem, tomēr tas eksemplārs, ko es redzēju, nekur nesteidzās.

-    Esmu vērojis, kā mednieku bari, neizmetuši nevienu pīķi, atgriežas tikai tāpēc, ka degunradži bija virzījušies uz ziemeļiem. Interesanti - cik daudz sniega šajās vietās ir ziemā?

-    Vasara bija sausa. Ja ari ziema būs bez sniega, tad varbūt mamuti un degunradži uzturēsies šeit cauru gadu. Bet mēs tagad esam atnākuši tālāk uz dienvidiem, un tas parasti nozīmē, ka sniega ir vairāk. Ja tajos kalnos uz austrumiem dzīvo cilvēki, tad viņiem to vajadzētu zināt. Varbūt mums vajadzēja palikt pie tiem ļaudīm, kas mūs pārcēla pāri upei? Mums ir vajadzīga kāda vieta, kur pārziemot, turklāt tā jāsameklē labi ātri.

-    Man šobrīd nekas nebūtu pretim palikt kādā jaukā, draudzīgā alā, kurā ir daudz skaistu sieviešu, - Tonolans smaidīdams atzinās.

-     Es dotu priekšroku vienkārši jaukai un draudzīgai alai.

-     Lielo brāl, arī tu taču, tāpat kā es, negribētu pavadīt ziemu bez sievietēm, vai ne?

Lielākais brālis pasmaidīja. - Nu, ziema bez sievietes - vai nu skaistas, vai ne - būtu daudz aukstāka.

Prātodams Tonolans paskatījās brālī. - Esmu bieži par to domājis, - viņš sacīja.

-    Par ko tad?

-    Dažkārt sieviete var būt tāda skaistule, ka vai puse vīru vēlas viņu iegūt, bet viņa skatās vienīgi uz tevi, brāl. Es jau zinu, ka neesi stulbs; ari tu to zini - tomēr tu paej viņai garām un izvēlies kādu pelēku pelīti, kas sēž kaktiņā. Kāpēc, Jondalar, tu tā dari?

-    Es nemaz pats to īsti nezinu. Dažkārt šī pelīte vienkārši domā, ka nav skaista tāpēc, ka viņai uz vaiga ir dzimumzīmīte vai deguns pārāk garš. Kad sāc ar viņu runāties, tad atklāj, ka šajā pelītē slēpjas daudz kas vairāk nekā tajā skaistulē, kuru visi kāro iegūt. Gadās tā, ka sievietes, kuras nav pati pilnība, ir tās interesantākās; viņas daudz ko vairāk ir paveikušas vai iemācījušās.

-     Varbūt tev ir taisnība. Dažas no tām kautrīgajām, kurām tu esi pievērsis uzmanību, pēc tam atplaukst.

Jondalars paraustīja plecus un piecēlās kājās. - Šādā veidā mēs neatradīsim ne sievietes, ne alu. Taisīsimies nu ceļā!

-     Labs ir, - Tonolans dedzīgi piekrita brālim, tad, pagriezis muguru ugunskuram, sastinga. - Jondalar! - viņš noelsās un pēc tam centās runāt normālā balsī. - Nedari neko, lai pievērstu viņa uzmanību, bet, ja paskatīsies pāri teltij, tad ieraudzīsi savu šīrīta draugu vai arī kādu citu tam ļoti līdzīgu.

Jondalars pavērās pāri teltij. Tieši pretī, mīņādamies no vienas kājas uz otru un zvalstīdams savu iespaidīgo svaru, stāvēja milzīgs pinkainais degunradzis ar diviem ragiem. Zvērs bija noliecis galvu uz sāniem un pētīja Tonolanu. Degunradzis bija gandrīz vai akls, tieši sev priekšā viņš neko neredzēja; dzīvnieka mazās ačteles bija izvietotas tālu pakausī, tāpēc viņa redze nebija necik izcila. Taču degunradža asā dzirde un oža kompensēja redzes trūkumu.

Šis zvērs noteikti bija aukstuma mīļotājs. Tam bija divi kažoki: pirmais - apakšējais - bija mīksts, ar biezu, pūkainu spalvu, bet otrais - virsējais - bija pinkains un iesarkani brūns; zem pamatīgās ādas slēpās trīs collu biezs tauku slānis. Šis dzīvnieks turēja galvu zemāk par pleciem, un viņa garais priekšējais rags bija noliekts uz priekšu tādā leņķī, ka, viņam līgojoties, pieskārās zemei. Degunradzis izmantoja šo lielo ragu, lai no ganībām attīrītu sniegu, ja tas nav pārāk dziļš. Viņa īsās, resnās kājas viegli iestiga sniegā. Šis zvērs, lai saēstos lekno zāli un uzkrātu papildu tauku slāni, tikai neilgu laiku uzturējās dienvidu pļavās; tas parasti notika vēlā rudenī un agrā ziemā, kad viņam te bija pietiekami auksts, bet pirms nebija sasnidzis dziļš sniegs. Sava biezā kažoka dēļ viņš nespēja paciest karstumu, tāpat kā nevarēja izdzīvot dziļā sniegā. Degunradža mājas bija ledaini aukstā, sasalusī, izkaltusi tundra un stepes blakus ledājam.

Tomēr garajam konusveida priekšējam ragam bija arī daudz bīstamāks lietojums nekā tikai sniega šķūrēšana, un starp Tonolanu un degunradzi bija palicis tikai mazs atstatums; starp viņiem nebija neviena šķēršļa.

-    Nekusties! - Jondalars nošņācās. Viņš ienira aiz telts un pasniedzās pēc pīķu saišķa.

-    Šie vieglie pīķi viņam neko nepadarīs, - Tonolans konstatēja, kaut arī viņš bija pagriezis brālim muguru. Šis komentārs uz mirkli apstādināja Jondalara roku; viņš gribēja zināt, kā brālis varēja nojaust, ko viņš grasās darīt. - Tev vajadzētu trāpīt viņam kādā jutīgā vietā, piemēram, acī. Bet tas ir pārāk mazs mērķis. Degunradža medībām nepieciešams smags šķēps, - Tonolans turpināja, un brālis saprata, ka tas ir tikai minējums.

-    Nerunā tik daudz, tā tu pievērsīsi viņa uzmanību, - Jondalars brīdināja. - Varbūt man nav šķēpa, bet tev vispār nav nekāda ieroča. Es apiešu apkārt teltij no aizmugures un pamēģināšu viņam uzbrukt.

-    Pagaidi, Jondalar! Nevajag! Ar to pīķi tu viņu tikai saniknosi, tu pat nevarēsi viņu ievainot. Vai atceries, kā mēs mēdzām pievilināt degunradžus, kad bijām mazi puikas? Kādam vajadzēja skriet, likt, lai dzīvnieks skrien viņam pakaļ, pēc tam izvairīties, līdz kāds cits piesaistīja zvēra uzmanību. Vajadzēja likt degunradzim skraidīt, līdz viņš tā nogura, ka nespēja vairs pakustēties. Gatavojies pievērst viņa uzmanību - es skriešu un mēģināšu likt viņam uzbrukt man.

-    Nē! Tonolan! - Jondalars iekliedzās, bet bija jau par vēlu. Tonolans jau skrēja prom.

Nekad nevarēja uzminēt, ko neaprēķināmais zvērs darīs. Šoreiz viņš nedzinās pakaļ skrienošam mērķim, bet gan metās uz telti, ko purināja vējš. Zvērs taranēja telti, izplēsa tajā caurumu, sarāva auklas un tajās sapinās. Izpinies no auklām, degunradzis nolēma, ka viņam nepatīk ne šie vīrieši, ne viņu apmetne, un nevainīgi aizrikšoja prom. Tonolans, paskatījies pār plecu un pamanījis, ka degunradzis ir prom, cilpoja atpakaļ.

-     Tas bija muļķīgi! - Jondalars kliedza, mezdams pīķi pret zemi ar tādu spēku, ka tieši zem smailā kaula uzgaļa nolūza koka spals. - Vai gribēji, lai tevi nogalina? Ak Lielā Doni! Tonolan! Divi cilvēki nevar tikt galā ar degunradzi! Viņš ir jāielenc. Un ja nu viņš būtu meties tev pakaļ? Ko gan, Lielās Mātes elle, es darītu, ja tevi ievainotu?

Tonolana sejā parādījās pārsteiguma izteiksme, tad to nomainīja dusmu uzliesmojums, kas pēc tam pārauga smaidā. - Tu patiešām biji par mani uztraucies! Klaigā, cik gribi, mani tu neiebiedēsi. Varbūt man tā nevajadzēja darīt, bet es nevarēju pieļaut, lai tu izdarītu kādu muļķīgu kustību, piemēram, uzbruktu degunradzim ar tik vieglu pīķi. Ko gan, Lielās Mātes elle, es darītu, ja tevi savainotu? - Tonolana smaids kļuva platāks un acīs iemirdzējās maza zēna prieks, kuram izdevies kādu apmuļķot. - Turklāt degunradzis nemaz nedzinās man pakaļ.

Jondalara seja nereaģēja uz brāļa smaidu. Viņa dusmu izvirdums bija vairāk domāts kā atvieglojums, nevis patiess niknums, tomēr pagāja kāds bridis, līdz viņš aptvēra, ka Tonolans ir sveiks un vesels.

-     Tev paveicās. Šķiet, ka mums abiem šoreiz paveicās, - Jondalars atzina, gari nopūzdamies. - Bet labāk pagatavosim pāris šķēpu, pat ja tie būs tikai pīķi ar asiem galiem.

-     Neesmu pa ceļam redzējis nevienu īvi, bet mēs varam pameklēt kādu osi vai alksni, - Tonolans ierosināja, kad abi sāka vākt kopā telti. - Ari tie varētu noderēt.

-    Jebkas noderēs, pat vītols. Mums tos vajadzētu pagatavot pirms došanās ceļā.

-Jondalar, labāk ejam prom no šejienes. Mums taču jātiek līdz tiem kalniem, vai ne?

-    Man nepatīk doties ceļā bez šķēpiem, kad apkārt klīst degunradži.

-     Mēs varam agrāk uztaisīt apmetni. Mums tāpat jāsalabo telts. Ja tagad dosimies ceļā, tad varam sameklēt labāku vietu apmetnei, varbūt pat mežā. Tas degunradzis var atgriezties.

-     Un viņš var arī mums sekot. - Parasti no rītiem Tonolans dega nepacietībā ātrāk doties ceļā; Jondalars zināja, ka brālim nepatīk kavēšanās. - Varbūt mums patiešām pamēģināt tikt līdz tiem kalniem? Nu labi, Tonolan, bet šovakar mēs agrāk ierīkosim apmetni, sarunāts?

-     Sarunāts, lielo brāl!

Mierīgā, vienmērīgā solī abi brāļi gāja gar upes krastu, jau sen pieraduši viens pie otra iešanas ritma un apraduši ar otra garajām klusēšanas pauzēm. Viņi bija kļuvuši viens otram tuvāki, no sirds izrunājušies un dalījušies domās, pārbaudījuši viens otra stiprās un vājās puses. Katrs jau ierasti uzņēmās savus pienākumus, un, ja draudēja briesmas, brāļi bija atkarīgi viens no otra. Viņi bija jauni, spēka pilni un veselīgi, kā ari pārliecināti, ka var tikt galā ar visām draudošajām briesmām, kas ceļā var gadīties.

Viņi bija tā pieskaņojušies apkārtējai videi, ka līdz pēdējam sīkumam izprata to. Jebkurš traucēklis, kas radītu briesmas, nekavējoties darītu viņus modrus. Bet brāļi gandrīz nemaz nepievērsa uzmanību siltumam, ko izstaroja augstu uzlēkusi saule un ko, šalkdams kailajos koku zaros, mazināja aukstais vējš. Tāpat viņi neievēroja arī melnos mākoņus, kas ieskāva baltās kalnu virsotnes, un dziļo, straujo upi.

Lielās Mātes upes kursu iezīmēja milzīgā kontinenta kalnu grēdas. Tā iesākās ledāju skautās ziemeļu augstkalnēs un tecēja uz austrumiem. Aiz pirmās kalnu grēdas pavērās līdzenums - agrākos laikos tas bija iekšzemes jūras baseins. Tālāk uz austrumiem, veidodama lielu arkas formu, izlocījās otra kalnu grēda. Tur, kur tālākā pirmās kalnu grēdas austrumu alpīnā piekrastes josla satikās ar otrās kalnu grēdas ziemeļrietumu pakāji, upe izlauzās cauri akmeņainai joslai un strauji pagriezās uz dienvidiem.

Pēc tam kad upe bija noplūdusi lejā no augstkalnēs, tā līkumoja pa zālainām stepēm, izlocījās cilpu cilpām, sadalījās vairākās gultnēs, tad atkal apvienojās vienā lielā ūdenstilpē un turpināja ceļu uz dienvidiem.

Plūzdama cauri ieplakai, gausā, likumotā upe radīja pastāvības ilūziju. Bet tā bija tikai ilūzija. Kad Lielā Mātes upe bija sasniegusi līdzenuma dienvidu puses kalnājus, tie atkal pavērsa tās kursu uz austrumiem un saplūdināja kopā visas teces, ko upe bija savākusi savā sākuma posmā - ziemeļu un austrumu pusē, pirmajā masīvajā, ledus klātajā kalnu grēdā.

Lielā, piebrieduši Mātes upe applūdināja ieplaku, kas ar plašu loku izlocījās austrumu virzienā pretim otrās kalnu grēdas virsotņu dienvidu galējam punktam. Abi vīrieši bija gājuši pa upes kreiso krastu, laiku pa laikam šķērsodami ceļā stāvošās upītes un strautus, kas naski vēlējās savienoties ar Lielo Māti. Viņpus upes uz dienvidiem līdzenums pārgāja stāvos, klinšainos šķēršļos; tikai to nogāzēs pie Lielās Mātes krastiem pauguri kļuva arvien lēzenāki.

-     Nedomāju, ka pirms ziemas iestāšanās mēs atradīsim Donau upes beigu galu, - Jondalars piebilda. - Sāku jau šaubīties, vai tāds gals vispār ir.

-    Noteikti ir, un mēs drīz vien to atradīsim. Paskaties, cik tā ir liela! - Tonolans ar izteiksmīgu žestu norādīja pa labi. - Kurš gan varēja iedomāties, ka šī upe ir tik milzīga? Mēs jau droši vien esam tuvu tās beigām.

-     Bet mēs vēl neesam sasnieguši tās Māsu, vismaz man šķiet, ka neesam. Tamens stāstīja, ka tā ir tikpat liela kā Māte.

-    Tas droši vien ir viens no tiem izpušķotajiem stāstiem. Tu taču pa īstam nemaz netici, ka var būt vēl viena tikpat liela upe kā šī, kas tek uz dienvidiem pa šo līdzenumu?

-    Nu, Tamens neteica, ka pats savām acīm to redzējis, bet viņam bija taisnība, ka Māte vēlreiz pagriezīsies uz austrumiem, kā arī par tiem ļaudīm, kas pārcēla mūs pāri lielajai gultnei. Tikpat labi viņam varētu būt taisnība arī par Māsu. Kaut mēs būtu mācējuši tās Alas cilvēku valodu, kas mūs pārcēla pāri ar plostu! Viņi droši vien būtu zinājuši, vai Mātes pieteka ir tikpat liela kā viņa pati.

-    Tu taču zini, cik viegli ir pārspīlēt visus tos brīnumus, kas atrodas tālu projām. Man šķiet, ka Tamena pieminētā Māsa ir vienkārši vēl viena Mātes gultne, kas atrodas tālāk uz austrumiem.

-     Ceru, ka tev taisnība, mazo brāl. Jo, ja tāda Māsa vispār eksistē, tad, pirms vēl sasniegsim kalnus, mums būs tā jāšķērso. Un es patiešām nezinu, kur vēl mēs varētu atrast kādu vietu, kur pārziemot.

-     Es tam noticēšu tikai tad, kad pats savām acīm būšu to ieraudzījis.

Kāda kustība, kas nesaskanēja ar parasto dabas lietu kārtību, kāda bija iedibinājusies ļaužu apziņā, piesaistīja Jondalara uzmanību. Pēc skaņas viņš pazina tumšo mākoni tālumā, kas kustējās uz priekšu, neņemot vērā spēcīgo vēju; vīrietis apstājās, lai noraudzītos V veida kāsī. Tuvojās gāginošas zosis. Tās milzīgi iespaidīgā armādā - kā viens vesels -, aptumšodamas debesis, nolaidās zemāk un, tuvojoties zemei, izklīda, nolaida kājas un, spārnus vicinādamas, gatavojās atpūtai. Priekšā esošā upe izlocījās apkārt stāvai klintij.

- Lielo brāl, - Tonolans ierunājās, no sajūsmas smaidīdams, - šīs zosis nebūtu nolaidušās, ja priekšā nebūtu dūksnājs. Varbūt tas ir kāds ezers vai jūra? Varu saderēt, ka Māte tajā ietecēs. Manuprāt, esam sasnieguši upes galu!

-Ja uzkāpsim tajā kalnā, tad labāk pārredzēsim, kas mūs tur priekšā sagaida. - Jondalara tonis bija piesardzīgi neitrāls, bet Tonolanam radās priekšstats, ka brālis diez ko viņam netic.

Ātri rāpdamies augšā kalnā un smagi elsodami, abi brāļi sasniedza kalna virsotni; pārsteigumā viņiem aizrāvās elpa. Viņi bija uzkāpuši pietiekami augstu, lai pārredzētu labu gabalu uz priekšu. Aiz līkuma Māte kļuva platāka, tās ūdeņi kļuva nemierīgi un, tuvojoties plašajiem ūdeņiem, bangoja un putoja. No upes dibena tika sacelti augšā dubļi, tāpēc lielās ūdenstilpes ūdeņi bija dubļaini un pilni ar dažādām sanesām. Nolūzuši zari, beigti dzīvnieki un veseli koki, ierauti pretstraumes atvaros, virpuļoja un kūlās pa upi.

Viņi nebija sasnieguši Mātes upes galu. Viņi bija nonākuši tikai pie Māsas.

Viņiem priekšā, augstu kalnos, vairākas urdziņas un strautiņi veidoja Māsas upes mūža pirmsākumu. Strauti pārvērtās upēs un strauji plūda lejup no kalna, dažviet izveidodami ūdenskritumus, un tecēja tieši uz rietumiem - lejup pa otrās lielās kalnu grēdas nogāzēm. Neveidodamas pa ceļam ezerus vai ūdenskrātuves, bangojošās straumes pieņēmās spēkā un inercē, līdz tās visas saplūda kopā līdzenumā. Krāčainās Māsas vienīgais savaldošais spēks un kavēklis bija pati ūdeņiem bagātā un daudz rāmākā Māte.

Pieteka, pēc lieluma gandrīz vai līdzvērtīga galvenajai upei, bangainā straumē savienojās ar Māti, cīnīdamās par raitās straumes kontroles pārņemšanu. Tā nedaudz pierima un tad uzbangoja ar jaunu sparu, mežonīgā niknumā izveidodama pretstraumes un provizoriskus atvarus, kas bīstamā virpulī iesūca sevī peldošās drazas, norāva tās līdz upes dibenam un pēc brīža vēlāk izspļāva ārā kādu gabalu tālāk, lejup pa straumi. Rijīgā satece izpletās bīstamā un milzīgā ezerā, kam nevarēja saskatīt otru krastu.

Rudens plūdi bija sasnieguši apogeju, un krasti, no kuriem ūdens tikai vēl nesen bija atkāpies, bija pārvērtušies par dubļainu dumbrāju; ūdens bija atstājis aiz sevis izpostītu muklāju: izgāztus kokus ar pavērstām saknēm uz augšu, pret debesīm; piemirkušus stumbrus un nolauztus zarus; sprāgoņus un mirstošas zivis, izmestas žūstošās peļķēs. Ūdensputni mielojās ar viegli pieejamo maltīti; tuvākais krasts bija nosēts ar putnu koloniju. Turpat blakus hiēna plosīja staltbriedi un nelikās traucēties par melno stārķu spārnu vēzieniem.

-     Lielā Māte! - Tonolans sajūsmināti iesaucās.

-    Tai ir jābūt Māsai. - Jondalars bija pārāk aizgrābts no šī skata, lai pajautātu brālim, vai tagad Tonolans tic viņa teorijai.

-    Kā mēs tiksim tai pāri?

-     Es nezinu; nāksies iet gar krastu, augšup pret straumi.

-     Cik tālu? Tā taču ir tikpat liela, cik Māte!

Jondalars spēja vienīgi pašūpot galvu. Viņa pierē iegūla rūpju pilna rieva. - Mums vajadzēja paklausīt Tamena padomam. Jebkuru dienu var sākt snigt; mums vairs nav laika atkāpties atpakaļ. Es nevēlētos, ka sniega vētra mūs pārsteigtu atklātā līdzenumā.

Pēkšņa vēja brāzma, atkailinot Tonolana galvu, nopūta puiša kapuci. Viņš to atkal uzlika galvā, savilka ciešāk ap seju un noskurinājās. Kopš brāli bija devušies Ceļojumā, šī bija pirmā reize, kad Tonolanam sāka rasties nopietnas šaubas par to, vai viņi pārdzīvos gaidāmo garo un bargo ziemu. - Jondalar, ko mēs darīsim?

-    Vispirms atradīsim vietu, kur ierīkot apmetni. - Garākais brālis no sava skatpunkta vēlreiz pārlūkoja apkārtni. - Tur tālāk, augšup pa straumi, blakus augstajam krastam, kur atrodas alkšņu puduris. Tur ir strautiņš, kas ietek Māsas upē, - tā ūdenim vajadzētu būt tīram un labam.

-    Ja piesiesim abas mugursomas vienam baļķim un abi sasiesimies ap vidukli ar virvi, tad, turoties viens otram blakus, varēsim pārpeldēt pāri upei.

-     Es zinu, mazo brāl, ka tu esi drosmīgs karstgalvis, bet tas būtu neprāts. Neesmu pārliecināts, vai spētu pārpeldēt pāri, turklāt vēl velkot baļķi ar visu mūsu iedzīvi. Ūdens upē ir auksts. Tikai straume vēl neļauj tam sasalt - šorīt pie krasta jau bija izveidojies ledus. Un ja nu mēs iepinamies kāda koka zaros? Tad mūs aiznesīs pa straumi, varbūt pat ieraus kādā atvarā un mēs nonāksim upes dibenā.

-    Vai atceries tās Alas ļaudis, kas dzīvoja Lielā Ūdens tuvumā? Viņi izraka lielus kokus un izmantoja tos, lai šķērsotu upi. Varbūt mēs varētu…

-    Nu tad atrodi šeit kādu koku, kas šim mērķim būtu pietiekami liels, - Jondalars sacīja, pamādams ar roku uz zālainās stepes pusi, kur auga tikai pāris tievu un panīkušu kociņu.

-    Nu… kāds man stāstīja par vēl kādu Alu, kur no bērzu tāsīm izgatavo vieglas laivas… bet tas izklausās nepārliecinoši.

-    Esmu tās redzējis, tikai nezinu, kā tās taisa vai kādu līmi viņi lieto, lai tajās nesūktos iekšā ūdens. Tieši tās Alas apkārtnē aug paši lielākie bērzi, kādus neesmu redzējis šeit.

Cenzdamies izdomāt kādu citu ideju, kuru brālis ar savu nesatricināmo loģiku neapgāztu, Tonolans pavērās apkārt. Uz kāda augsta uzkalniņa dienvidu pusē jaunākais brālis pamanīja taisnu, garu alkšņu puduri un pasmaidīja. - Un kā būtu, ja mēs uztaisītu plostu? Viss, kas mums jādara, - vienīgi jāsasien kopā baļķu gabali; uz tā uzkalniņa ir alkšņi, pat vairāk, nekā vajadzīgs.

-    Un vēl ir nepieciešama viena ļoti gara un izturīga kārts, kas sniedzas līdz pat upes dibenam, - plosta vadīšanai. Plostus ir grūti vadīt pat mazās un seklās upēs.

Tonolana pašpārliecinātība noplaka, un Jondalaram bija jāapspiež smaids. Mazais brālis nekad nemācēja noslēpt savas jūtas; Jondalars pat šaubījās, vai viņš vispār to kādreiz ir centies darīt. Bet tā bija brāļa dedzīgā un sirsnīgā daba, kas lika viņu mīlēt.

-    Tomēr visā visumā tā nemaz nav tik peļama ideja, - Jondalars piebilda un pamanīja, ka brāļa sejā atplaiksnī smaids, - tikai tad, kad būsim nogājuši augšup pa straumi tik tālu, līdz vairs nedraudēs briesmas tikt ierautiem atvarā. Un mums jāsameklē tāda vieta, kur upe paplašinās un kļūst seklāka, nav tik strauja kā šeit un kur aug koki. Cerams, ka laiks vēl mums to atļaus.

Līdzko tika pieminēti laikapstākļi, Tonolans kļuva tikpat nopietns kā brālis. - Nu tad ejam! Telts jau ir salabota.

-    Vispirms pārbaudīšu to alkšņu puduri. Mums vēl joprojām noderētu uztaisīt pāris alkšņa pīķu. Tos jau vajadzēja uztaisīt pagājušonakt.

-    Vai tu joprojām uztraucies par to degunradzi? Viņš taču ir palicis mums tālu aiz muguras. Mums jāsāk iet, lai varētu atrast īsto vietu, kur šķērsot upi.

-     Es vismaz nogriezīšu nūju.

-     Tad nogriez arī man vienu. Es sakravāšu mantas.

Paņēmis cirvīti, Jondalars pārbaudīja tā asmeni, tad, pamājis ar galvu, sāka tuvoties alkšņu pudurim, kas auga uzkalniņā. Viņš uzmanīgi nopētīja kokus un izvēlējās garu, taisnu un jaunu koku. Vīrietis jau bija to nocirtis, attirījis no zariem un sācis meklēt ari Tonolanam piemērotu nūju, kad pēkšņi izdzirdēja kņadu - šņaukāšanos un urkšķēšanu. Viņš dzirdēja, kā brālis iekliedzas, un tad atskanēja tik briesmīga skaņa, kādu viņš savu mūžu nebija dzirdējis, - brāļa sāpju kliedziens. Pēc īsā kliedziena sekoja klusums, kas šķita vēl briesmīgāks.

-    Tonolan! Tonolan!

Sagrābis rokā alkšņa nūju, Jondalars skrēja lejā pa kalnu, viņu pašu bija sagrābušas stindzinošas bailes. Sirds sitās kaklā, kad Jondalars ieraudzīja milzīgo, pinkaino degunradzi, kas bija tikpat garš kā viņš pats un pašlaik pa zemi stumdīja brāļa ļengano augumu. Dzīvnieks acīmredzot nezināja, ko darīt ar savu upuri, kad tas bija notriekts gar zemi. Baiļu un niknuma pārņemts, Jondalars nedomāja, viņš rīkojās, zemapziņas vadīts.

Vicinādams alkšņa nūju kā bozi, vecākais brālis, nedomādams pats par savu drošību, metās virsū degunradzim. Viens smags sitiens trāpīja zvēram pa degunu, tieši zem lielā, līkā raga, tad sekoja vēl viens. Nesaprazdams, ko darīt ar trako vīru, kas metas viņam virsū un sagādā sāpes, degunradzis atkāpās. Jondalars gatavojās nākamajam sitienam, atvēzējās ar garo nūju, bet dzīvnieks pagriezās. Spēcīgais nūjas trieciens pa zvēra rumpi nesagādāja tam nekādas sāpes, bet viņu nokaitināja garais vīrs, kas nelika tam mieru.

Kad nākamreiz alkšņa nūja nošvīkstēja gaisā, dzīvnieks paskrēja uz priekšu; Jondalars apstājās un vēroja, kā degunradzis, smagi elsdams, dodas projām. Nometis nūju, viņš skrēja atpakaļ pie brāļa. Tonolans gulēja ar seju pret zemi, kā degunradzis bija viņu pametis.

-    Tonolan? Tonolan! - Jondalars apgrieza brāli ar seju uz augšu. Tonolana ādas bikses pie cirkšņa bija ieplēstas, un asins traips auga arvien lielāks.

-    Tonolan! Ak Doni! - Jondalars pielika ausi pie brāļa krūtīm, ieklausīdamies viņa sirdspukstos un baidīdamies, ka tikai iztēlojies viņa sirdspukstus, līdz sadzirdēja brāli elpojam.

-    Ak Doni! Viņš ir dzīvs! Bet ko lai es tagad daru? - Piepūlē iestenēdamies, Jondalars pacēla bezsamaņā esošo brāli un kādu brīdi stāvēja, ieskāvis to savās rokās.

-     Doni! Ak Lielā Zemes Māt! Lūdzu, neņem vēl viņu pie sevis! Ļauj viņam dzīvot! Ak, lūdzu… - Jondalara balss aizlūza, un šaušalīgas elsas lauzās ārā no viņa krūtīm. - Māte… lūdzu… ļauj viņam dzīvot…

Jondalars pielieca galvu brāļa ļenganajam plecam un kādu brīdi nevaldāmi elsoja, pēc tam aiznesa viņu atpakaļ uz telti. Uzmanīgi noguldījis jaunāko brāli uz guļamādas, vecākais brālis ar kaula spala nazi pārgrieza viņa ādas bikses. Vienīgā redzamā brūce kreisās kājas augšpusē bija plēsta, robota rēta - zvērs bija pārplēsis ādu un muskuļus, bet brāļa krūškurvis bija tumši sarkans, kreisais sāns uzpampis un sāka mainīt krāsu. Ar tausti pārbaudījis brāļa ribas, Jondalars pārliecinājās, ka vairākas no tām ir lauztas; iespējams, ir arī iekšēji savainojumi.

Asinis sūcās no dziļās brūces Tonolana kājā un sakrājās peļķē uz guļamādas. Jondalars parakņājās savā somā, mēģinādams atrast kaut ko, ar ko tās uzsūkt. Viņš paķēra savu vasaras bezroci, samīcīja to mur- skulī un, cenšoties no zvērādas saslaucīt asinis, tikai izsmērēja tās vēl vairāk. Pēc tam viņš uzlika mīksto ādu uz brūces.

- Doni, Doni! Es nezinu, ko darīt. Es neesmu dziednieks. - Jondalars notupās, izvilka ar roku cauri matiem, atstādams uz sejas asins traipus. - Vītola miza! Es labāk pagatavošu vītola mizas tēju!

Viņš izgāja laukā no telts, lai sakarsētu ūdeni. Viņam nebija jābūt dziedniekam, lai zinātu vītola mizas sāpju remdējošās īpašības; visi parasti dzēra vītolu mizas tēju, ja mocījās galvassāpēs vai kādās citās nelielās vainās. Jondalars nezināja, vai to var lietot arī pie nopietnām brūcēm, bet neko citu viņš nespēja izdomāt. Laukā viņš nervozi staigāja apkārt ugunskuram, katrā aplī ieskatīdamies telts iekšienē, gaidīdams, līdz aukstais ūdens uzvārīsies. Viņš pielika ugunij vairāk malkas un pabīdīja koka rāmja galu, kas turēja vārāmo ādas katliņu, kas bija pilns ar ūdeni.

Kāpēc ūdens tik ilgi nevārās? Ak, vēl taču nav savākta vītola miza! Jāpasteidzas, līdz ūdens nav vēl uzvārījies. Jondalars pabāza galvu teltī un labu bridi vēroja brāli, tad skrēja uz upmalu. Nolobījis mizu no kailā koka, kura garie zari iestiepās upē, viņš skrēja atpakaļ.

Vispirms Jondalars pārbaudīja, vai Tonolans nav atguvis samaņu, un ieraudzīja, ka viņa vasaras bezrocis ir viss piesūcies ar asinīm. Tad pamanīja, ka pārpilnais ādas katliņš vārās un ūdens iet pāri tā malām un apdzēš ugunskuru. Jondalars bija apjucis - ko darīt vispirms? Vai parūpēties par brāli vai pagatavot tēju - viņa skatiens šaudījās šurpu turpu: no ugunskura uz telti un atkal uz ugunskuru. Visbeidzot lielais brālis paķēra dzeramo krūzīti un, apdedzinādams roku, iesmēla uzvārīto ūdeni, pēc tam ādas katliņā sameta vītola mizas. Cerībā, ka uguns no jauna uzliesmos, viņš piemeta tai vēl pāris žagaru. Pārmeklējot Tonolana mugursomu, viņš izmisumā izgāza visu tās saturu un, atradis brāļa vasaras bezroci, nolēma to nomainīt pret savu - asinīm piemirkušo.

Jondalaram ieejot teltī, Tonolans ievaidējās. Šī bija pirmā skaņa, ko viņš no brāļa izdzirdēja. Iesmēlis krūzitē tēju un pamanījis, ka viss šķidrums katliņā jau gandrīz izvārījies, lielais brālis uztraucās, vai tēja nebūs par stipru. Ar karstā šķidruma krūzīti rokās viņš ienira atpakaļ teltī, izmisīgi meklēdams, kur to nolikt, un ieraudzīja, ka asinis piesūcinājušas ne tikai viņa vasaras bezroci; tās krājās zem Tonolana, iekrāsodamas sarkanu guļamo zvērādu.

"Viņš zaudē pārāk daudz asiņu! Ak Māt! Brālim vajadzīgs dziednieks. Ko lai es daru?" Jondalars arvien vairāk satraucās un baiļojās par savu brāli. Viņš jutās tik bezpalīdzīgs. "Man jāsameklē palīdzība. Kur? Kur lai es atrodu dziednieku? Es pat nevaru tikt pāri Māsas upei, jo nedrīkstu pamest brāli. Kāds vilks vai hiēna var saost asinis un uzbrukt viņam.

Lielo Māt! Paskaties uz tām asinīm, kas piesūcinājušas bezroci! Kāds dzīvnieks var tās saost." Jondalars pagrāba ar asinīm piesūcināto bezroci un izmeta to ārā no telts. Nē, tā nedrīkst darīt! Viņš izskrēja ārā no telts, vēlreiz pacēla asinīm piesūkušos ādas gabalu un izmisīgi lūkojās visapkārt, kur to likt. Tikai tālāk no apmetnes, tālāk no brāļa.

Jondalars bija šokā, bēdu nomākts un sirds dziļumos zināja, ka cerību nav. Brālim bija nepieciešama palīdzība, ko viņš pats nemācēja sniegt un arī nevarēja iet to meklēt. Pat ja zinātu, kur to meklēt, viņš nedrīkstēja atstāt apmetni. Bija pavisam bezjēdzīgi domāt, ka asinīm piesūcies bezrocis var vairāk pievilināt plēsējus nekā pats Tonolans ar savu asiņojošo brūci. Bet dziļi sirdī Jondalars nevēlējās pieņemt patiesību. Panika nomāca viņa veselo saprātu.

Ieraudzījis alkšņu puduri, ar neprātīgām kustībām viņš uzskrēja uzkalnā un iebāza asiņaino bezroci augstu kāda koka zaru izliekumā. Pēc tam skrēja atpakaļ. Iegājis teltī, Jondalars skatījās uz savu jaunāko brāli, it kā ar savu milzīgo gribasspēku varētu izdziedēt viņu un padarīt atkal to sveiku un veselu, un smaidīgu.

Tonolans, it kā sajutis brāļa gribasspēku, ievaidējās un, mētādams galvu, atvēra acis. Jondalars nometās uz ceļiem, pieliecās tuvāk brālim un, par spīti vārgajam smaidam, ieraudzīja sāpes viņa acīs.

-    Tev bija taisnība, lielo brāl. Tev vienmēr ir taisnība. Mēs nebijām atstājuši to degunradzi sev aiz muguras.

-    Tonolan, es negribu, lai man būtu taisniba. Kā tu jūties?

-    Vai gribi dzirdēt godīgu atbildi? Man sāp. Cik slikti izskatās? - viņš jautāja, cenzdamies piecelties sēdus. Sirsnīgais, samocītais smaids pārvērtās sāpju grimasē.

-     Nemaz nemēģini kustēties! Lūdzu, iedzer, es pagatavoju vītola mizas tēju! - Jondalars atbalstīja brāļa galvu un turēja krūzīti viņam pie lūpām. Tonolans iedzēra pāris malciņu, tad ar atvieglojumu atlaidās atpakaļ guļus. Sāpēm brāļa acīs pievienojās arī baiļu izteiksme.

-     Pasaki man atklāti, Jondalar! Cik slikti izskatās?

Garais vīrietis aizvēra acis un ievilka elpu. - Nav labi.

-     Ne jau to es gribēju dzirdēt, bet cik slikti? - Tonolana skatiens pievērsās brāļa rokām, un viņa acis trauksmaini iepletās. - Tavas rokas ir vienās asinis! Vai tās ir manas asinis? Labāk jau saki, kā ir.

-    Es patiešām nezinu. Tu esi ievainots cirksni un zaudējis daudz asiņu. Degunradzis droši vien svaidījis tevi un minis kājām. Man šķiet, ka tev ir pāris lauztu ribu. Nezinu, kas vēl. Es taču neesmu dziednieks…

-    Bet man ir vajadzīgs dziednieks, un vienīgā iespēja, kur sameklēt palīdzību, ir pāri upei, kurai mēs netiekam pāri.

-    TS tas ir.

-    Palīdzi man, Jondalar! Es gribu redzēt, cik slikti mans ievainojums izskatās.

Jondalars sāka iebilst, tad negribot piekāpās un nekavējoties to nožēloja. Brīdī, kad Tonolans centās piecelties sēdus, viņš sāpēs iekliedzās un atkal zaudēja samaņu.

-     Tonolan! - Jondalars iesaucās. Asiņošana pirms brīža bija kļuvusi lēnāka, bet brāļa mēģinājums izkustēties bija licis tām atkal plūst straujāk. Lielais brālis salocīja Tonolana bezroci un uzlika to uz rētas, pēc tam izgāja no telts. Ugunskurs bija jau gandrīz izdedzis. Jondalars uzmanīgi piemeta malku, un tas atsāka degt, pēc tam uzlika vēl ūdeni vārīties un saskaldīja vairāk malkas.

Atgriezies teltī, viņš atkal pārbaudīja brāli. Tonolana bezrocis bija piesūcies asinīm. Jondalars noņēma to nost, lai apraudzītu ievainojumu, un savieba seju, atcerēdamies, kā bija skrējis augšup kalnā, lai atbrīvotos no pirmā asiņainā bezroča. Viņa sākotnējā panika bija pārgājusi, un tagad tas izskatījās muļķīgi. Asiņošana bija apstājusies. Sameklējis vēl vienu apģērba gabalu - apakšējo apmetni aukstam laikam -, viņš uzlika to uz brūces un apsedza Tonolanu, tad paņēma otro asiņaino bezroci un devās uz upi. Iemetis bezroci upē, Jondalars noliecās, lai nomazgātu asiņainās rokas, joprojām izjuzdams kaunu par savu pirmītējo paniku.

Viņš nezināja, ka ekstremālos apstākļos panika palīdz izdzīvot. Kad nekas vairs nepalīdz un visi racionālie līdzekļi risinājuma meklēšanai ir izsmelti - panika ņem virsroku. Un dažkārt šī neloģiskā uzvedība kļūst par risinājumu kaut kam tādam, ko racionālais prāts nemūžam nebūtu izdomājis.

Vecākais brālis devās atpakaļ, piemeta ugunskuram vēl pāris zaru un devās meklēt alkšņa nūju, kaut gan pīķa izgatavošana šobrīd šķita absolūti bezjēdzīga. Jondalars vienkārši jutās tik nelietderīgs, ka viņam vajadzēja ar kaut ko nodarboties. Atradis nūju, viņš apsēdās telts priekšā un enerģiskiem griezieniem sāka to asināt.

Nākamā diena Jondalaram izvērtās par īstu murgu. Tonolana kreisā ķermeņa puse bija jutīga pret visvārgāko pieskārienu un pavisam zili melna. Jondalars bija maz gulējis. Tonolans bija pārdzīvojis grūtu nakti, un ikreiz, kad brālis ievaidējās, Jondalars pamodās. Bet vienīgais, ko viņš varēja piedāvāt, bija vītola mizas tēja, un tā daudz neko nepalīdzēja. No rīta lielais brālis pagatavoja ēdienu un uzvārīja buljonu, bet ne viens, ne otrs gandrīz neko neēda. Līdz vakaram brūce bija kļuvusi karsta, un Tonolanam sākās drudzis.

Tonolans pamodās no murgaina miega un ieskatījās brāļa nemierpilnajās, zilajās acīs. Saule bija tikko kā noslīdējusi aiz horizonta malas, un, kaut arī ārā vēl bija diezgan gaišs, telts iekšienē bija grūti kaut ko saskatīt. Pat krēsla ļāva Jondalaram pamanīt, cik glāžainas bija kļuvušas brāļa acis; viņš miegā bija vaidējis un kaut ko murminājis.

Jondalars centās uzmundrinoši pasmaidīt. - Kā tu jūties?

Tonolans izjuta pārāk lielas sāpes un nespēja vairs pasmaidīt. Jondalara uztrauktais izskats nemaz viņu nenomierināja. - Nejūtu vilinājumu doties degunradžu medībās, - viņš atbildēja.

Kādu brīdi abi brāļi klusēja, neviens no abiem nezināja, ko teikt. Tonolans aizvēra acis un dziļi nopūtās. Viņš bija noguris cīnīties par izdzīvošanu. Viņa krūtis sāpēja pie katra elpas vilciena, un asā smeldze cirksnī šķita pārņēmusi visu ķermeni. Ja Tonolans būtu domājis, ka ir vēl kaut mazākā cerība, viņš būtu sāpes pacietis, bet, jo ilgāk viņi šeit uzkavējās, jo vājākas kļuva Jondalara izredzes šķērsot upi pirms sniega vētras. Tikai tāpēc, ka viņš mirs, nebija iemesla arī viņa lielajam brālim aiziet bojā. Tonolans atkal atvēra acis.

-    Jondalar, mēs abi zinām, ka bez citu palīdzības man nav nekādu izredžu, bet tas nav iemesls, lai tu…

-     Kā to saprast - nav izredžu? Tu esi jauns un spēcīgs. Tu izķepurosies, un viss atkal būs labi.

-    Tam vairs nav laika. Paliekot šeit, atklātā laukā, mums nav nekādu izredžu. Jondalar, ej tālāk, atrodi vietu, kur pārziemot, tu…

-    Tu murgo!

-     Nē, es…

-    Ja nemurgotu, tad nekad tā nerunātu. Labāk domā par spēku atgūšanu, bet es parūpēšos par mums abiem. Mēs abi tiksim tam pāri un izturēsim, man ir plāns.

-     Kāds plāns?

-     Es tev to pastāstīšu, kad būšu izdomājis visu līdz pēdējam sīkumam. Vai nevēlies kaut ko ieēst? Tu neesi neko ēdis.

Tonolans zināja, ka brālis neies prom, kamēr viņš būs dzīvs. Viņš pats bija noguris un gribēja padoties, lai viss ātrāk beidzas un Jondalaram būtu iespēja izdzīvot. - Es neesmu izsalcis, - viņš atbildēja un pamanīja sāpes brāļa acis. - Tomēr labprāt padzertos ūdeni.

Jondalars izlēja pēdējās ūdens paliekas un pieturēja Tonolana galvu, kamēr viņš padzērās. Pakratījis ūdens somu, viņš paziņoja: - Tā ir tukša. Aiziešu pēc ūdens.

Jondalaram bija vajadzīgs iemesls, lai tiktu prom no telts. Tonolans sāka padoties. Jondalars bija melojis, kad sacīja, ka viņam ir plāns. Viņš bija atmetis visas cerības - nav nekāds brīnums, ka brālis domāja, ka viss ir bezjēdzīgi. Jondalaram ir jāatrod kāds veids, kā tikt pāri šai upei, un jāsameklē palīdzība.

Viņš uzkāpa uz neliela pakalna, no kura pāri koku galotnēm varēja pārredzēt upi, un stāvēja, vērodams, kā nolūzis zars bija aizķēries aiz kāda akmens. Šobrīd viņš pats sajutās tikpat bezpalīdzīgs un iesprostots kā šis kailais zars; Jondalars impulsīvi piegāja pie upes krasta un atbrīvoja zaru no akmens skavām. Vērodams, kā straume to aiznes lejup pa upi, viņš prātoja, cik tālu gan tas aizpeldēs, pirms iekritīs kādās citās lamatās. Vīrietis pamanīja vēl vienu vītolu un ar nazi noskrāpēja tā mizu zem plānās virskārtas. Tonolanam droši vien stāv priekšā vēl viena smaga nakts, ne jau tēja tur daudz ko palīdzēs.

Beidzot viņš uzgrieza muguru Māsas upei un devās atpakaļ uz mazo strautiņu, kas pienesa savu kripatiņu ūdens trakojošajai upei. Jondalars piepildīja ūdens somu un devās atpakaļ. Viņš nebija īsti pārliecināts, kas lika viņam vēlreiz paskatīties uz upi, - viņš taču nevarēja būt dzirdējis kaut ko citu, izņemot ātrās straumes čalošanu, bet, kad viņš pagriezās, vīrieša mute neticībā pavērās.

Kaut kas tuvojās no upes augšteces, virzoties tieši uz to vietu, kur viņš stāvēja. Uz Jondalara pusi peldēja milzīgs ūdensputns ar garu, izliektu kaklu, kas balstīja mežonīgu, cekulainu galvu un lielas, nedzīvas acis. Kad tas piepeldēja tuvāk, viņš pamanīja kustību uz putna muguras, parādījās arī citu dzīvu būtņu galvas. Viena no mazākajām būtnēm māja ar roku.

-     Ho-la! - sauca kāda balss. Jondalars nekad mūžā nebija dzirdējis patīkamāku skaņu.

7

Ar delnas virspusi Eila noslaucīja sasvīdušo pieri un uzsmaidīja mazajam, dzeltenajam kumeliņam, kas bija viņai piebikstījis, mēģinādams pabāzt purniņu zem sievietes rokas. Kumeļam nepatika izlaist Eilu no acīm, tas sekoja viņai visur. Eilai nebija iebildumu, viņai bija nepieciešama kompānija.

-     Ak, kumeliņ! Pastāsti man - cik gan daudz graudu man tev jāsavāc? - Eila žestikulēja. Mazais, dzeltenīgais kumeliņš tuvumā vēroja sievietes žestus. Tas lika Eilai atcerēties tos laikus, kad viņa bija maza meitenīte un tikko sāka mācīties klana žestu valodu. - Vai tu centies iemācīties sarunāties? Nu, vismaz saprast. Bez rokām tev būs grūti to izdarīt, bet šķiet, ka tu centies mani saprast.

Eilas žestus pavadija dažas skaņas; viņas klana parastā valoda nebija pavisam klusa, tikai pati senākā žestu valoda tāda bija. Kumeļa ausis saslējās, kad viņa skaļi izrunāja kādu vārdu.

-     Tu mani klausies, vai ne, mazo kumeliņ? - Eila pašūpoja galvu. - Mīļo zirdziņ, es turpinu tevi saukt par mazo kumeliņu. Tā nav pareizi. Domāju, ka jādod tev vārds. Vai tieši to tu centies saklausīt - savu vārdu? Interesanti - kā tava mamma tevi sauca? Nedomāju, ka varēšu to izrunāt, pat ja to uzzinātu.

Jaunais zirgs uzmanīgi vēroja Eilu, zinādams, ka, kustinot rokas, viņa pievērš tam uzmanību. Kad Eila pārtrauca kustības, kumeļš iezvie- dzās.

-    Vai tu man atbildi? Vīīnīī! - Eila centās to atdarināt un aptuveni atkārtoja zirga zviedzienu. Jaunais zirgs atbildēja uz tik pazīstamo skaņu ar galvas papurināšanu un atbildes zviedzienu.

-     Vai tā tevi sauc? - Smaidīdama Eila kustināja rokas. Kumeļš atkal papurināja galvu, palēcās un nostājās atpakaļ uz četrām kājām. Sieviete iesmējās. - Tādā gadījumā visiem maziem kumeļiem ir viens un tas pats vārds, vai varbūt es nemāku saskatīt atšķirību? - Eila vēlreiz iezviedzās, un kumeliņš atbildēja; kādu brīdi viņi abi turpināja šo rotaļu. Šī rotaļa

Eilai atsauca atmiņā kādu citu skaņu rotaļu, ko viņa bija spēlējusi ar savu dēlu, - tikai Durks atšķirībā no kumeļa mācēja atdarināt visas viņas skaņas. Krebs bija viņai stāstījis, ka tad, kad klans viņu tikko bija atradis, Eila taisījusi daudz dažādu skaņu; viņa zināja ari to, ka māk taisīt tādas skaņas, ko neviens cits klanā neprata. Viņa bija priecīga, kad atklāja, ka dēliņš var atdarināt visas tās pašas skaņas, ko viņa pati.

Eila aizgriezās no gara kviešu stiebra, no kura bija vākuši graudus. Ielejā auga ari divgraudkvieši un rudzu stiebri, kas līdzinājās tiem, kas auga netālu no klana alas. Viņa prātoja par vārda došanu zirgam. "Nekad agrāk pati neesmu nevienam devusi vārdu." Eila pie sevis pasmaidīja. "Vai tad ļaudis nenodomātu, ka esmu dīvaina, piešķirot zirgam vārdu? Ne jau nu dīvaināka, kā dzīvojot kopā ar zirgu." Viņa vēroja, kā jaunais kumeļš skraida apkārt un rotaļīgi draiskojas. Eila nodomāja: "Esmu tik laimīga, ka kumeliņš dzīvo kopā ar mani." Jaunajai sievietei kaklā sakāpa kamols. "Nav vairs tik vientulīgi, kad blakus ir zirgs. Nezinu, ko es darītu, ja man tagad nāktos viņu zaudēt. Došu viņam vārdu!"

Saule jau grasījās norietēt, kad Eila apstājās un pavērās debesīs. Debesis bija tik neaptveramas, plašas un tukšas. Neviens mākonītis nemērīja debesu dziļumu, ne ari kavēja skatienu uz šo bezgalību. Tikai attāla kvēle rietumos, kuras svārstīgo aploci varēja saskatīt, vienīgi to iztēlojoties, nedaudz sagandēja bagātīgo, vienveidīgo, zilo debesjumu. Novērtēdama dienas veikumu, Eila nolēma darbu pārtraukt; gaisma jau bija zaudējusi savu spožumu un paslēpusies klints ēnā.

Zirgs, pamanījis, ka sievietes uzmanība nav vairs pievērsta darbam, iezviedzās un pienāca viņai klāt. - Vai mums vajadzētu iet atpakaļ uz alu? Vispirms labāk padzersimies. - Viņa aplika roku kumeliņam ap kaklu un devās upes virzienā.

Atspoguļojot gadalaiku ritmu, koku lapotne blakus upei stāvas dienvidu klints sienas pakājē rotājās krāsu kaleidoskopa palēninātā kustībā; pašlaik sulīgais priežu un egļu zaļums bija saplūdis ar daudz izteiksmīgākajiem zeltainajiem, gaiši dzeltenākajiem, konservatīvi brūnajiem un ugunīgi sarkanajiem toņiem. Rāmā ieleja izskatījās kā spilgts ielāps maigas bēškrāsas stepes vidū; saule tur sildīja stiprāk, jo visapkārt to ieskāva klinšu sienas, kas pasargāja no vēja. Kaut ari rudens rotājās spilgtās krāsās, sajūta bija kā siltā vasaras dienā, bet tā bija maldinoša ilūzija.

- Šķiet, ka man vajadzētu sarūpēt vairāk siena. Kad noliku tur svaigu zāli, tu jau man sāki ēst savu guļamvietu. - Iedama blakus zirgam, Eila turpināja monologu, tad neapzināti pārtrauca žestikulēt; domas pašas varēja tālāk risināt pavedienu. Rudenī Iza vienmēr bija vākuši zāli ziemas guļvietām. Kad viņa to nomainīja, smaržoja tik patīkami, it īpaši tad, ja ārā bija dziļš sniegs un pūta skarbs vējš. Eilai patika iemigt, klausoties vēja gaudās un sajūtot vasaras svaigā siena smaržu.

Kumeļš, apjautis virzienu, kurā viņi gāja, aizlēkšoja pa priekšu. Eila iecietīgi pasmaidīja. - Tu droši vien esi tikpat izslāpis kā es, mazo vīī- nīī. - Atsaucoties uz zirga zviedzienu, Eila skaļi izrunāja šo skaņu. Tas patiešām izklausījās pēc zirga vārda, bet vārdam vēl vajadzēja piešķirt pareizo skanējumu.

- Vīnij! Vīīnniij! - viņa sauca. Dzīvnieks izslēja galvu, paskatījās uz sievieti un lēkšoja atpakaļ pie viņas.

Eila paberzēja un pakasīja kumeļa galvu. Mazais zirdziņš pašreiz mainīja spalvu: sarainais bērna apspalvojums tika nomainīts pret garākas spalvas ziemas kažoku, tāpēc kumeļam patika, ka viņu pakasa. - Manu mazo zirga bērniņ, manuprāt, tev šis vārds patīk, un tev tas ari piestāv. Domāju, ka mums vajadzētu sarīkot vārda došanas svētkus. Diemžēl nevarēšu tevi paņemt rokās, un arī Kreba nav šeit, lai tevi apzīmētu. Tāpēc man pašai jākļūst par moguru un tas jāpaveic. - Eila pasmaidīja. - Iedomājies tik - sieviete mogurs!

Eila atsāka iet uz upes pusi, bet tad pagriezās augšup pa straumi, jo pamanīja, ka atrodas tuvu tai vietai, kur bija izrakuši bedri lamatām. Viņa bija aizbērusi veco bedri, bet jaunais zirdziņš, satraucies par kādu senu, pazīstamu smaržu vai atmiņām, ošņādams, sprauslodams un kārpīdams zemi, bija tramīgi skraidījis tai apkārt. Kopš tās dienas, kad zirgu bars bija šķērsojis ieleju visā tās garumā, lai aizbēgtu no Eilas lāpām un izkliedzieniem, tas vairs nebija atgriezies.

Nonākusi tuvāk alai, sieviete padzirdīja kumeļu. Duļķainajā upē bija nokrities ūdens līmenis - kā jau tas parasti rudeņos mēdz būt -, atstādams tās krastos bagātīgu brūnu dubļu zampu. Tā lipa Eilai pie pēdām, atstājot uz kājām brūngani sarkanus traipus, kas atgādināja sarkano okera masu, ko Mogurs bija lietojis ceremonijās - tādās kā vārda došana. Iemērkusi pirkstu dubļos un uzvilkusi zīmi uz savas kājas, jaunā sieviete pasmaidīja un piesmēla pilnu sauju dubļu.

Viņa jau bija grasījusies meklēt sarkano okeru, bet arī šie dubļi noderēs. Aizvērusi acis, Eila centās atcerēties, ko Krebs bija darījis, dodot viņas dēlam vārdu. Viņa atsauca atmiņā mogura lielo degunu, kuplās uzacis un zemo, lēzeno pieri, un izkropļoto seju: ādas strēmele bija aizvilkusies priekšā tai vietai, kur vajadzēja atrasties vienai acij. Vīra bārda bija kļuvusi plāna un šķidra, mati no pieres atkāpušies, bet Eila viņu atcerējās tādu, kāds mogurs tajā dienā bija izskatījies, - ne vairs jauns, bet spēku pilnbriedā. Viņa bija mīlējusi šo spēcīgo, skarbo, veco seju.

Pēkšņi visas emocijas uzbangoja ar jaunu spēku. Sieviete atcerējās savas bailes, ka var zaudēt dēlu, un bezgalīgo prieku, ieraugot bļodiņu ar sarkano okera masu. Vairākas reizes viņa mēģināja norīt siekalas, bet kamols kaklā nepazuda; notraususi asaru, Eila neaptvēra, ka uz sejas palicis brūns traips. Kumeliņš pieglaudās viņai klāt, it kā nojauzdams Eilas vajadzību pēc silta purniņa un uzmanības. Notupusies uz ceļiem un apskāvusi zirdziņu, sieviete piekļāva pieri mazā kumeliņa spēcīgajam kaklam.

Atguvusi savaldīšanos, viņa nodomāja: "Šai ir jābūt tavai vārda došanas ceremonijai." Dubļi bija izspiedušies cauri pirkstu starpām. Pasmēlusi vēl vienu dubļu sauju, otru roku viņa pacēla pret debesīm - tieši tāpat kā Krebs, kad ar vienas kroplās rokas kustībām vērsās pēc garu uzmanības. Tad Eila saminstinājās, nebūdama pārliecināta, vai drīkst piesaukt klana garus zirga vārda došanas ceremonijā, - gari to varētu neatbalstīt. Iemērkusi otras rokas pirkstus dubļu saujā, viņa uzvilka svītru pāri kumeļa galvai: no pieres līdz pat purngalam; arī Krebs bija uzzīmējis sarkanā okera svītru no Durka pieres augšdaļas līdz pat mazajam degungalam.

- Vīnija, - viņa skaļi izrunāja kumeliņam piešķirto vārdu un nobeidza sakāmo formālajā žestu valodā. - Šīs meitenes… sieviešu kārtas zirga vārds ir Vīnija.

Zirdziņš papurināja galvu, cenzdamies atbrīvoties no slapjajiem dubļiem uz galvas un tādējādi izraisot Eilā smieklus. - Vīnij, tie taču drīz nožūs un paši nobirs.

Eila nomazgāja rokas, uzlika uz muguras graudu pilno grozu un lēnām devās uz alu. Vārda došanas ceremonija bija skaudri atgādinājusi par viņas vientulīgo dzīvesveidu. Vīnija bija silta, dzīva radība un atviegloja sievietes vientulību; akmeņainajā upmalā asaras - negribētas un nepamanītas - pašas bija sariesušās acīs.

Eilai bija jāpielabina Vīnija kāpt augšā pa stāvo taku uz alu, kas nedaudz lika viņai aizmirst par pašas bēdām. - Nāc nu! Vīnij, tu taču to vari! Es zinu, ka tu neesi kalnu āzis vai saiga, bet pie šī kāpiena var pierast.

Kopā sasniegušas klinšu pārkāri alas priekšā, abas "draudzenes" iegāja iekšā. Eila atdzīvināja uguni pavardā un sāka gatavot graudus. Jaunais kumeļš tagad ēda gan graudus, gan zāli, un tam nevajadzēja īpaši gatavot ēdienu, bet Eila tik un tā pagatavoja putru, jo Vīnijai tā ļoti garšoja.

Paņēmusi sasietos trušus, ko tajā dienā bija nomedījusi, viņa tos iznesa ārā no alas, lai nodīrātu, kamēr vēl bija gaišs; pēc tam, jau nodīrātus, ienesa atpakaļ alā un uzlika cepties; trušu ādas saritināja un nolika malā, līdz būs laiks tās apstrādāt. Eila bija uzkrājusi daudz dažādu zvērādu: trušu, zaķu, kāmju - visu, ko vien izdevās nomedīt. Viņa vēl īsti nezināja, kā tās izmantos, bet sieviete tās visas uzmanīgi apstrādāja un saglabāja. Gan jau pa garo ziemu viņa izdomās tām lietojumu. ja ziema būs ļoti auksta, viņa tās vienkārši sakraus sev apkārt.

Tā kā dienas kļuva īsākas un temperatūra kritās, tagad Eilas prātu nodarbināja ziemas tuvošanās. Viņa nezināja, cik tā būs gara un barga, - tas sievieti uztrauca. Nemiers urdīja vēlreiz pārlūkot krājumus, kaut arī viņa precīzi zināja, kas tajos ir. Eila pārlūkoja grozus un bērza cibiņas ar kaltēto gaļu, augļiem un dārzeņiem, sēklām, riekstiem un graudiem. Tālākajā alas stūrī viņa pārbaudīja savāktās saknes un augļus, lai pārliecinātos, ka tos nav skārusi puve.

Gar alas aizmugurējo sienu bija sakrautas malkas kaudzes, ielejā salasītie, sažuvušie zirgu mēsli un siena čupas. Pie pretējās sienas, kaktā, bija noslēpti vēl vairāki grozi ar graudiem, kas paredzēti Vīnijas iztikai.

Eila devās atpakaļ pie pavarda, lai pārbaudītu biezputru, kas vārījās cieši sapītā grozā, un pagrozīja trušus, tad, pagājusi garām savai guļvietai un personiskajām mantām, kas stāvēja pie sienas, pārbaudīja arī blakus esošo "plauktu", uz kura žāvējās augu tējas, saknes un mizas. Viņa bija ierakuši "plaukta" mietus cietajā alas grīdā netālu no pavarda - tā, lai zāļu tēja un ārstnieciskie augi saņemtu pavarda siltumu un labāk žūtu, bet nebūtu arī pārāk tuvu ugunij.

Eilai tagad nebija jārūpējas par veselu klanu un nevajadzēja vākt visus ārstnieciskos augus, bet viņa bija pratusi labi saglabāt Izas zāļu krājumus pēc tam, kad vecā sieviete bija kļuvusi pārāk vārga; pati Eila bija pieradusi vākt ārstnieciskos augus kopā ar pārtiku. Otrā "plaukta" pusē atradās visdažādāko lietu klāsts: koka kluči, nūjas un zari, zāle un mizas, zvērādas, kauli, vairāki klintsgabali un akmeņi, pat grozs ar smiltīm no upmalas. Eilai īpaši nepatika domās kavēties pie garās, vientulīgās un dīkās ziemas, kas viņai stāvēja priekšā. Bet viņa apzinājās, ka šeit nebūs kā klanā: nebūs ne ceremoniju ar svētkiem, ne nostāstu; nebūs bērnu, kam jāpalīdz nākt šajā pasaulē; nebūs tenku un sarunu; nebūs diskusiju ar Izu un Ubu par ārstniecību; nebūs iespējas vērot, kā vīri apspriež medību taktiku. Tā visa vietā Eila plānoja pavadīt ziemu, gatavojot dažādas lietas, - jo sarežģītāk un laikietilpīgāk, jo labāk, lai tikai pēc iespējas vairāk sevi nodarbinātu.

Sieviete pārlūkoja cietos koka klučus. Tie bija gan lieli, gan mazi. No tiem viņa varēs izgatavot dažāda lieluma bļodiņas. Eila plānoja uztaisīt vairākas bļodiņas, šāds process var prasīt krietni daudz dienu. Vispirms jāizgrebj iekšpuse un tā jāapstrādā ar rokas cirvīti, kuru var izmantot arī kā cērti un nazi; pēc tam ar apaļu akmeni un smiltīm virsma jānopulē gluda. Dažas no mazajām zvērādām varēs pielāgot roku sildāmajiem, kājautiem un oderējumam, pārējās varēs noplūkt gludas un tik labi apstrādāt, līdz tās kļūs mīkstas un pieļāvīgas kā zīdaiņa āda, bet ļoti absorbējošas.

Viņas savāktā kolekcija, kurā ietilpa lāču zāle, vilkvālītes lapas un stublāji, niedres, vītolu rīkstes un koku saknes, tiks izlietota grozu un citu izstrādājumu darināšanai. Izmantojot dažādus izsmalcinātus ornamentus, tie tiks cieši vai vaļīgāk sapīti un vēlāk lietoti ēdiena gatavošanai, maltītes laikā, ēdiena uzglabāšanai, sijāšanas un ēšanas paplātēm, sēžamajiem tepiķīšiem un pārtikas kaltēšanai. Viņa pagatavos dažāda resnuma virves - no tievām aukliņām līdz pat resnām tauvām -, izmantojot šķiedraugus, mizas, cīpslas un zirga garo asti; tāpat tiks darinātas arī akmens lampas ar sekliem, iekaltiem padziļinājumiem, kuros iepildīs dzīvnieku taukus un ievietos izkaltētas sūnas dakti, kas degot nedūmo. Šim mērķim Eila bija atsevišķi sakrājusi plēsēju taukus. Nebija jau tā, ka viņa nevarētu tos ēst, ja būtu tāda nepieciešamība, taču viņai tie negaršoja.

Sieviete bija savākusi arī plakanos dzīvnieku gūžu un plecu kaulus, kurus varēs pielāgot šķīvjiem un paplātēm, citus varēs izmantot karotēm un mentēm; polsterēšanai vai pildīšanai derīgas dažādu augu pūciņas kopā ar putnu un dzīvnieku spalvām; darbarīku gatavošanai lieti noderēs krams. Jau iepriekš klana alā Eila bija pavadījusi neskaitāmas rāmas ziemas dienas, izgatavodama dažādas lietas un rīkus - nepieciešamus izdzīvošanai. Šoreiz viņa bija savākusi ari materiālus tādām lietām, kuras nekad agrāk nebija darinājusi, tomēr bija bieži vērojusi vīriešus tos meistarojam. Tie būs medību ieroči.

Vēl viņa gribēja pagatavot arī pīķus, bozes, kas labi iekļaujas rokā, un jaunas lingas. Sieviete domāja, ka varētu pat pamēģināt izgatavot bolu; prasme apieties ar šo ieroci prasīja tādas pašas iemaņas kā darbojoties ar lingu. Brūns bija bolās lietpratējs; jau pati šī ieroča izgatavošana bija liela māksla. Trīs akmeņi bija jāsavieno vienā bumbā, tad jāieliek striķos un jāsasien kopā pareizā garumā un līdzsvarā.

Eila gribēja zināt, vai Brūns šo prasmi iemācīs arī Durkam.

Dienas gaisma jau lēnām dzisa, un Eilas pavards bija gandrīz izplēnējis. Graudi bija uzsūkuši visu ūdeni un kļuvuši mīksti. Paņēmusi ari sev vienu bļodiņu ēdamā, atlikušajiem graudiem viņa pielēja ūdeni un sagatavoja tos Vīnijai. Sieviete ielēja putru ūdensnecaurlaidīgā traukā un aiznesa uz zirga guļvietu pie alas ieejai pretējās sienas.

Pāris pirmās dienas pēc kumeļa pieradināšanas Eila kopā ar zirdziņu bija gulējusi upmalā, bet tad nolēma, ka kumeļam vajadzīga sava vieta alā. Meklējot kaltētus zirga mēslus pavarda kurināšanai, viņa dažkārt uz savas guļvietas zvērādām atrada arī svaigus mēslus, šķita, ka arī kumeliņš par to nebija sajūsmā. Pienāks laiks, kad ķēvīte jau būs izaugusi pārāk liela, lai gulētu kopā ar Eilu, sievietes guļvieta nebija pietiekami liela viņām abām, tomēr viņa vēl joprojām bieži apgūlās kopā ar Vīniju un ieritinājās tai blakus tajā migā, ko bija uztaisījusi kumeļam.

-    Tev te vajadzētu pietikt, - Eila ar zīmēm rādīja zirdziņam. Viņai bija izveidojies paradums sarunāties ar kumeļu, un tā rezultātā Vīnija sāka reaģēt uz dažiem signāliem. - Ceru, ka esmu savākusi pietiekami daudz graudu tavai ziemas iztikai. Kaut man būtu jelkāda nojausma par to, cik šeit ir garas ziemas! - Eila jutās nedaudz nomākta un aizkaitināta. Ja nebūtu bijis tik tumšs, viņa būtu devusies kādā uzmundrinošā pastaigā vai - vēl labāk - garā skrējienā.

Kad Vīnija jau sāka košļāt grozu, Eila tai atnesa klēpīti svaiga siena. - Lūdzu, Vīnij! Košļā labāk šo te! Tu nedrīksti ēst trauku, kurā pasniedz pārtiku! - Eila juta, ka jaunajai draudzenei patīk, ja viņai pievērš uzmanību, to paglāstot un pakasot. Šīs procedūras beigās kumeļš nolaizīja sievietei roku un pagrieza sānu, liekot saprast, ka arī tas ir jāapčubina.

-    Tev nu gan vareni niez visās vietās. - Eila pasmaidīja un sāka atkal kasīt zirdziņu. - Pagaidi! Man ienāca prātā kāda ideja! - Viņa devās uz to alas vietu, kur bija savākti dažnedažādi materiāli, un paņēma sakaltušu dadžu saišķi. Sakaltušie dadža ziedi atgādināja iegarenu, ada- tainu olveida suku. Nolauzusi no kātiņa vienu ziedu, viņa ar to maigi paskrāpēja nelielu laukumiņu Vīnijas sānos. Pēc šī sekoja nākamais, un, kad Eila bija beigusi skrāpēšanu, izrādījās, ka, par acīmredzamu prieku dzīvniekam, viņa bija nosukājusi visu Vīnijas pinkaino spalvu.

Pēc tam, apvijusi rokas ap zirdziņa kaklu, viņa apgūlās svaigajā sienā blakus siltajam, jaunajam kumeļam.

Satrūkusies Eila pamodās. Viņa palika pavisam klusi guļot, acis plati atvērusi un nobijusies. Kaut kas nebija tā, kā vajag. Sajutusi aukstu caurvēju, jaunā sieviete aizturēja elpu. Kas tā bija par šņaukājošu skaņu? Eila nebija pārliecināta, vai patiešām to dzirdējusi, jo saklausīja tikai zirga elpu un sirdspukstus. Vai skaņa nāca no alas dziļuma? Bija tik tumšs, ka neko nevarēja redzēt.

Bija tik tumšs… nūja! No pavarda nenāca kvēlojošu ogļu atblāzma. Tāpēc viņas orientācija alā bija aplama. Siena bija nepareizajā pusē, un caurvējš… Lūk, atkal! Šņaukāšanās un kāsēšana! "Ko es daru Vīnijas guļvietā? Es droši vien šeit aizmigu un aizmirsu norobežot pavardu. Tagad tas ir izdzisis. Kopš atradu šo ieleju, nekad nebiju pavardā ļāvusi izdzist ugunij."

Eila noskurinājās un pēkšņi sajuta, ka pūciņas uz skausta saceļas. Viņai vairs nebija ne vārdu, ne žestu, ne idejas attiecībā uz priekšnojautu, kas viņu pārņēma, bet sieviete kaut ko skaidri sajuta. Muguras muskuļi saspringa - kaut kam tūlīt pat jānotiek, kaut kam saistībā ar uguni. To viņa zināja tikpat skaidri kā to, ka elpo.

Gadījās, ka šad un tad Eilai uznāca tāda priekšnojauta. Tā notika kopš tās nakts, kad viņa bija izsekojusi Krebu un pārējos mogurus, kas bija sapulcējušies mazajā nodalījumā, pašā saimnieku klana alas dziļumā, kur rīkoja klanu Sapulci. Toreiz Krebs bija viņu atklājis, ne jau tāpēc, ka bija ieraudzījis, bet gan - sajutis. Un viņa bija sajutusi Krebu - kaut kādā dīvainā veidā, kaut kur dziļi galvā, smadzenēs. Tad Eila bija redzējusi tādas lietas, ko nespēja izskaidrot. Pēc tam, jau vēlāk, viņai radās šīs paredzēšanas un priekšnojautas spējas. Piemēram, Eila saprata, ka Brouds uz viņu skatās, kaut ari pati bija pagriezusi vīrietim muguru. Eila zināja, ka šis vīrietis savā sirdī nes ļaunu naidu pret viņu. Jau pirms zemestrīces Eila zināja, ka klana alā ir gaidāma nāve un iznīcība.

Bet tik stipra sajūta kā tagad viņai agrāk nekad nebija bijusi. Eilu pārņēma liels satraukums un bailes; sieviete nojauta, ka šī trauksme radusies ne jau par izdzisušo uguni vai sevi pašu, bet gan par kādu, ko viņa mīlēja.

Klusām piecēlusies, taustīdamās viņa aizgāja līdz pavardam, cerot, ka varbūt atradīs kādu mazu ogles kriksīti, kuru varēs uzpūst. Bija auksts. Pēkšņi Eilai ļoti savajadzējās atviegloties, viņa sataustīja sienu un sekoja tai līdz alas ieejai. Auksta vēja brāzma iepūta sievietes matos un saārdīja izdzisušās pavarda ogles, saceldama pelnu mākoni. Viņa nodrebinājās.

Izgājusi ārā, Eila nokļuva īstā vētrā. Saliekusies un pieķērusies pie klinšu sienas, Eila aizgāja līdz klinšu pārkares galam, pretim taciņai, kur viņa parasti izmeta atkritumus.

Pie debesim nebija zvaigžņu, bet mēnesgaisma nespēja izlauzties cauri tumšajiem mākoņiem, mēness blāvi izstaroja tikai vienmērīgu gaismas atblāzmu, tāpēc tumsa laukā nebija tik piķa melna kā alas iekšienē. Bet Eilu brīdināja viņas ausis, nevis acis. Viņa izdzirdēja šņau- kāšanos un elpošanu, pirms vēl pamanīja zagligu kustību.

Sieviete pasniedzās pēc lingas, bet izrādījās, ka tās nemaz pie jostas nav. Viņa nebija to paņēmusi līdzi! Dzīvojot alā, Eila bija zaudējusi modrību, allaž paļaudamās uz to, ka pavarda uguns aizbiedēs nevēlamos iebrucējus. Bet uguns bija izdzisusi, un jaunais kumeļš daudziem plēsējiem bija iekārojams medījums.

Pēkšņi no alas iekšienes viņa izdzirdēja skaļu, stieptu klukstēšanu. Vīnija iezviedzās, un tas bija briesmu signāls. Mazais zirdziņš bija palicis viens pats akmens kambarī, un tā vienīgo atkāpšanās ceļu bija nogriezušas hiēnas.

Hiēnas! Eila saprata. Kaut kas Eilu kaitināja viņu vājprātīgajos, kluks- tošajos smieklos, noplukušajā un plankumainajā kažokā, veidā, kā šo dzīvnieku muguras noliecas uz leju no labi attīstītajām priekškājām un pleciem uz mazākajām pakaļkājām. Šķita, it kā hiēnas tupētu. Un vēl Eila nekad nespēs aizmirst Ogas kliedzienu, kad mātei nācās bezpalīdzīgi noskatīties, kā hiēna aizstiepj viņas mazo dēliņu. Šoreiz hiēnas bija ieradušās pēc Vīnijas.

Eilai nebija lingas, bet tas viņu neatturēja. Šī jau nebūs pirmā reize, kad jaunā sieviete rīkosies nedomājot, aizmirstot pati par savu drošību, kad kāds cits tiek apdraudēts. Dūres vicinādama un kliegdama, viņa skrēja iekšā alā.

- Vācieties ārā no šejienes! Prom! - Pat klana valodā šīs skaņas izrunāja vārdiski.

Dzīvnieki aizmuka. Daļēji tā bija Eilas pārliecinošā rīcība, kas lika viņiem atkāpties, un, kaut arī pavards bija izdzisis, tā smarža vēl bija saglabājusies un virmoja gaisā. Bet bija vēl viens faktors, kas dzīvniekus aizbiedēja, - tā bija Eilas smarža, zvēriem tā vēl nebija labi pazīstama, bet viņi sāka to pazīt, jo pēdējā reizē šai smaržai sekoja smagu akmeņu birums.

Eila čamdījās tumšajā alā pēc savas lingas un pati uz sevi dusmojās, jo nespēja atcerēties, kur bija to nolikusi. Viņa nolēma, ka tas vairs neatkārtosies. Viņai ir jāatrod lingai noteikta vieta un tur tā jāglabā.

Neatradusi lingu, sieviete pacēla akmeņus - tos viņa atrada, jo zināja, kur tie stāv. Kad pārdrošā hiēna pienāca pietiekami tuvu, lai tās siluetu varētu saskatit pret alas ieeju, tad uzbrucēja atklāja, ka pat bez lingas Eilas mestie akmeņi tiek precīzi nomērķēti un ir sāpīgi. Pēc pāris mēģinājumiem hiēnas nolēma, ka kumeļš galu galā nemaz nav tik viegls medījums.

Eila taustījās tumsā, lai sameklētu vēl kādus akmeņus, un atrada vienu no nūjām, uz kurām viņa atzīmēja nodzīvotās dienas. Atlikušo nakti viņa pavadīja blakus Vīnijai, gatava aizstāvēt kumeļu ar vienu vienīgu nūju rokās, ja tas būs nepieciešams.

Cīnīšanās ar miegu izrādījās ļoti grūta. Pirms pašas rītausmas Eila uz brīdi iesnaudās, bet pirmajos rīta gaismas staros sieviete jau atradās uz klints pārkares ar lingu rokās. Vairs nebija redzama neviena hiēna. Eila iegāja atpakaļ alā, lai uzvilktu silto kažokādas apmetni un kājautus. Temperatūra bija ievērojami nokritusies. Vējš nakts laikā bija mainījis virzienu. Pūzdams no ziemeļaustrumiem, tas izskrēja cauri garajai ielejai, līdz atdūrās pret klinšu sienu un upes līkumu, tagad tas spēcīgām aukām pūta iekšā Eilas alā.

Ar ūdens somu rokā jaunā sieviete noskrēja lejā pa stāvo taku un upes krastā sadauzīja plāno ledus kārtiņu, kas pa nakti jau bija tur izveidojusies. Gaisā bija jūtama īpašā, noslēpumainā smarža, kas raksturīga vienīgi sniegam. Ielauzusi sasalušo ledus kārtiņu un pasmēlusi ledaino ūdeni, sieviete brīnījās, kā gan pēkšņi varēja kļūt tik auksts, ja vakar vēl šķita tik silts. Laiks bija ātri mainījies. Viņa bija tā apradusi ar saviem ikdienas darbiem, bet laikapstākļi mainoties atgādināja, ka nedrīkst atļauties iegrimt bezrūpībā.

"Iza būtu uz mani dusmojusies par to, ka es aizgāju gulēt, neparūpējusies par pavardu. Tagad man būs atkal no jauna jāiegūst uguns. Nebiju arī domājusi, ka manā alā varētu gaudot vējš; tas taču allaž ir pūtis no ziemeļiem. Droši vien arī vējš palīdzēja ugunij nodzist. Man to vajadzēja nosargāt un uztaisīt valni, bet sausie zari deg ar tik karstu liesmu. Tie nespēj ilgstoši uzturēt uguni. Varbūt man vajadzētu saskaldīt arī kādu zaļu koku? Ar tiem būs grūtāk iekurināt, bet pavards degs lēnāk. Vēl man vajadzētu nocirst mietus vējtverim un sanest vairāk malkas. Tiklīdz sāks snigt, malku būs arvien grūtāk atrast. Pirms ķēros pie uguns iekuršanas, paņemšu cirvīti un nocirtīšu kādu koku. Negribētos, ka vējš atkal uguni nopūstu, kamēr taisīšu vējtveri."

Pa ceļam atpakaļ uz alu Eila salasīja vēl pāris žagaru. Vīnija jau stāvēja uz klints pārkares un sasveicinoties iezviedzās; zirdziņš maigi iebakstīja, prasīdamies pēc mīlestības izpausmes. Sieviete pasmaidīja un iesteidzās alā, Vīnija sekoja cieši pa pēdām, cenšoties pabāzt degunu zem sievietes rokas.

"Nu labi, Vīnij," Eila nodomāja, kad jau bija žagarus un ūdeni nolikusi zemē. Kādu bridi viņa paglāstīja un pakasīja kumeļu, pēc tam ielika grozā graudus. Sieviete ieēda aukstus pārpalikumus no vakardienas truša un ļoti vēlējās iedzert karstu tēju, bet tā vietā bija jāsamierinās ar aukstu ūdeni. Alā bija salti. Eila uzpūta siltu dvašu rokām un ielika tās padusēs sasildīt, pēc tam sameklēja darbarīku grozu, ko glabāja blakus savai guļvietai.

Neilgi pēc ierašanās alā viņa bija izgatavojusi dažus jaunus rīkus un bija domājusi izgatavot vēl kādus, tomēr, kā jau allaž, kaut kas cits bija izrādījies svarīgāks. Sadabūjuši cirvīti - to, kuru bija paņēmusi līdzi no klana alas, - viņa to iznesa ārā, lai dienas gaismā labāk apskatītu. Ja ar to pareizi apietas, rokas cirvītis var ilgi saglabāties ass. Cērtot parasti no tā atdalās sīkas šķembas, tādējādi tā mala saglabājas asa. Bet, izmantojot to nepareizi, no cirvja asmens var atšķelties liels gabals vai trauslais akmens salūzt mazos gabaliņos.

Eila pat nepamanīja Vīnijas nagu klaboņu, kas viņai sekoja, jo bija jau pie šīs skaņas pieradusi. Kumeliņš centās ielikt savu purniņu sievietes plaukstā.

- Ak, Vīnij! - viņa iekliedzās, kad trauslais krama cirvītis uzkrita uz kāda klintsbluķa un sašķīda sīkos gabaliņos. - Tas bija mans vienīgais cirvis! Man tas bija vajadzīgs, lai saskaldītu malku. - Eila nodomāja: "Es nesaprotu, kas notiek. Tieši tad, kad kļūst auksts, izdziest pavards. Ierodas hiēnas un ir gatavas uzbrukumam, it kā zinādamas, ka uguns ir izdzisusi. Un tagad vēl salūst mans vienīgais cirvis!" Eila sāka uztraukties. Neveiksmju sērija nebija laba zīme. "Pirms es ķēros pie citiem darbiem, man ir jāuztaisa jauns cirvis."

Salasījusi cirvja paliekas - varbūt tās noderēs kādam citam rīkam? -, viņa tās nolika blakus izdzisušajam pavardam. No padziļinājuma alas sienā, blakus savai guļvietai, Eila izņēma milzīga kāmja ādas gabalā ievīstītu saini, apsietu ar aukliņu, un nonesa to lejā uz akmeņaino upmalu.

Vīnija sekoja, bet, kad kumeļa grūstīšanās un bikstīšanās lika sievietei to atvairīt, nevis samīļot, Vīnija pameta Eilu ar viņas akmeņiem un aizrikšoja pie klinšu sienas, kas veda ielejā.

Eila uzmanīgi un godbijīgi atsēja vīstokli; šādu attieksmi viņai bija iemācījis Drūgs - klana meistars rīku izgatavošanā. Vīstoklī bija daudz dažādu lietu. Kā pirmo viņa paņēma ovālu akmeni. Pirmoreiz apstrādājot kramu, Eila bija meklējusi kādu āmurakmeni, kas ērti iegultu rokā un kam, saskaroties ar kramu, būtu vajadzīgā elastība. Visi akmens darbarīki bija svarīgi, bet neviens no tiem nebija tik nozīmīgs kā āmu- rakmens. Tas bija pats pirmais rīks, kas nepieciešams krama apstrādē.

Eilas āmurakmenim atšķirībā no Drūga akmens bija tikai daži ierobi, kas parasti radās no tā ilgstošas lietošanas. Bet Drūgu nekas nebūtu varējis pārliecināt atteikties no sava akmens. Ikviens varēja šā tā izgatavot akmens rīku, bet izcilus rīkus gatavoja vienīgi lietpratēji - pieredzējuši meistari, kas mīlēja savus rīkus un mācēja uzturēt āmurakmens garu laimīgu. Eila uztraucās par sava āmurakmens garu, kaut agrāk nekad nebija to darījusi. Tagad, kad sievietei pašai bija jākļūst par darbarīku izgatavošanas meistaru, āmurakmens gars bija ļoti nozīmīgs. Eila zināja, ka ir jāveic vairāki rituāli, lai izvairītos no neveiksmes - āmurakmens salūšanas -, lai nomierinātu akmens garu un pielabinātu to iemājot jaunajā akmenī, bet viņa tos neprata.

Atlikusi āmurakmeni malā, viņa izpētīja pamatīgo zālēdāja dzīvnieka kājas kaulu, vai tajā pēc pēdējās lietošanas reizes nav radušās kādas plaisas. Pēc kaula āmura apskates sieviete aplūkoja liela kaķu dzimtas dzīvnieka acuzobu, kas bija izsists no žokļa kaula, kuru viņa atrada klints pakājes lielajā kaudzē, - pēc tam pārbaudīja arī citus kaula un akmens rīkus.

Vērojot Drūgu un pēc tam pati vingrinādamās, Eila bija iemācījusies apstrādāt kramu. Drūgam nebija iebildumu ierādīt meitenei amata prasmes noslēpumus. Viņa bija uzmanīgi vērojusi un zināja, ka Drūgs viņas pūles novērtēja, tomēr Eila nebija viņa mācekle. Ņemot vērā to, ka viņa bija sieviete, mācīšana nebija tā vērta, jo darbarīku spektrs, ko viņa kā sieviete drīkstēja darināt, bija ļoti ierobežots. Sievietes nedrīkstēja izgatavot ne rīkus, ko lieto medībās, ne arī ieročus. Eila bija atklājusi, ka sieviešu darbarīki nemaz nav tik ļoti atšķirīgi. Galu galā nazis bija tas pats nazis un robotu krama gabalu varēja izmantot, lai noasinātu rokamā mieta galu vai pīķi.

Pārskatījusi savu rīku kolekciju, viņa paņēma krama gabalu un pēc brīža nolika to atpakaļ. Ja viņa nopietni gatavojas nodarboties ar krama darbarīku izgatavošanu, tad viņai ir vajadzīga lakta - kaut kas tāds, uz kā varētu uzlikt akmeni, kamēr to apstrādā. Lai pagatavotu rokas cirvīti, Drūgam lakta nebija nepieciešama, meistars to izmantoja tikai sarežģītāku rīku izgatavošanai, bet Eila atklāja, ka viņa spēj procesu vairāk kontrolēt tad, ja smagajam krama gabalam ir kāds atbalsta punkts, kaut ari šā tā izgatavot rīkus viņa mācēja ari bez laktas. Viņa gribēja atrast kādu piemērotu, cietu pamatni, tajā pašā laikā ne pārāk cietu, jo tad zem spēcīgo sitienu svara krams sašķīstu druskās. Drūgs šim mērķim izmantoja mamuta pēdas kaulu, un Eila nolēma paskatīties, vai kaulu kaudzē neatradis kaut ko piemērotu.

Viņa apgāja apkārt kaulu, koka praulu un akmeņu kaudzei. Tajā bija redzami ilkņi, tātad bija jābūt ari pēdas kauliem. Atradusi pamatīgu, garu zaru, jaunā sieviete to izmantoja kā sviru, lai pabīdītu smagos gabalus. Viņai mēģinot izvilkt no kaudzes laukakmeni, zars nolūza. Pēc tam Eila atrada mazu jauna mamuta ilkni, kas izrādījās daudz izturīgāks par zaru. Beidzot pašā kaudzes malā, tuvāk pie klints sienas, viņa ieraudzīja to, ko bija meklējusi. Viņai izdevās to izvilkt ārā no krāvuma.

Velkot pēdas kaulu uz savu darba vietu, Eilas skatienu piesaistīja pelēki dzeltens akmens, kas spīdēja saulē, tā asās šķautnes vizēja. Akmens izskatījās kaut kur redzēts, tikai pieejot tam klāt un paceļot dzelzs pirīta gabalu, viņa saprata, kāpēc tas liekas tik pazīstams.

Pieskardamās mazajam ādas maisiņam, kas karājās viņas kaklā, sieviete nodomāja: "Tas ir tāds pats kā mans amulets. Toreiz ar šo akmeni Alu Lauva deva zīmi, ka mans dēls izdzīvos." Pēkšņi sieviete pamanīja, ka upmala nosēta ar pelēkiem, metāliskiem akmeņiem, kas saules gaismā vizuļoja; tagad viņa tos pazina, kaut arī iepriekš nebija tiem pievērsusi uzmanību. Eila ari pamanīja, ka mākoņi sāk izklīst. Tajā vietā, kur viņa to toreiz atrada, šāds akmens bija vienīgais, bet šeit tie mētājas itin visur.

Nometusi akmeni, jaunā sieviete turpināja vilkt pa upmalu mamuta pēdas kaulu, tad apsēdusies iespieda to starp kājām. Apklājusi klēpi ar kāmja ādu, viņa atkal paņēma rokās kramu. Aplūkojot akmeni no visām pusēm, Eila prātoja, kurā vietā izdarīt pirmo sitienu, bet nespēja nomierināties un koncentrēties. Kaut kas sievieti visu laiku uztrauca. Izdomājusi, ka akmens, uz kura viņa sēž, ir pārāk ciets, grubuļains un auksts, viņa uzskrēja augšā uz alu pēc mazā pītā paklājiņa un nonesa lejā arī uguns uzšķilšanas piederumus, paliktni un posu. "Es tā priecāšos, kad atkal iedegsies uguns. Rīts jau ir pusē, bet vēl joprojām šķiet auksts."

Apsēdusies uz paklājiņa, viņa nolika darbarīkus pa rokai, iespieda starp kājām mamuta pēdas kaulu un apklāja klēpi ar ādu. Pēc tam pasniedzās pēc krītainā, pelēkā akmens un uzlika to uz laktas. Paņēmusi āmurakmeni, pāris reižu to pagrozījusi rokā, lai iegūtu labāku satvērienu, Eila izdarīja pirmo sitienu. "Kas ar mani notiek? Kāpēc es esmu tik nemierīga? Drūgs vienmēr, pirms ķeršanās pie riku gatavošanas prasīja savam totēmam palīdzību; varbūt ari man tas ir jādara?"

Paņēmusi rokās amuletu, sieviete aizvēra acis un, vairākkārt lēni un dziļi ieelpojot, nomierinājās. Viņa neizteica nekādu īpašu lūgumu - tikai ar domām un sirdi mēģināja uzrunāt Alu Lauvu.

Gars, kas viņu aizsargāja, bija daļa no pašas Eilas - tas atradās viņā, vecais burvis bija viņai to izskaidrojis, un sieviete viņam ticēja.

Vēršanās pie lielā zvēra, kas bija viņu izvēlējies, patiešām radīja nomierinošu iespaidu. Atvērusi acis, Eila sajutās mierīga; izlocījusi pirkstus, viņa atkal pasniedzās pēc āmurakmens.

Pēc pirmajiem sitieniem pārlūza krama krītainais apvalks un viņa vairs tik kritiski pret akmeni neattiecās. Krama gabalam bija pareizā krāsa, tumši pelēks spīdums, bet akmens graudainība nebija pati smalkākā. Tomēr kramam nebija nekādu bojājumu, tas bija tieši kā radīts rokas cirvītim. Daudzas no akmens šķembām, kas, sākot izveidot no krama gabala cirvja formu, atdalījās, vēlāk varēs izlietot citiem mērķiem. Tajā akmens galā, kur trāpīja āmurakmens, tam bija izliekta forma un paugurs, bet asajā malā tas sašaurinājās. Daudzām sagatavēm bija pusapļa forma un vidusdaļā - dziļa, robota plaisa, bet šādas sagataves varēja izmantot smagu darbarīku izgatavošanai - tādiem kā lieliem gaļas griežamajiem nažiem vai zāles sirpjiem.

Kad Eila bija ieguvusi aptuveno gribēto formu, viņa paņēma kaula āmuru. Kauls bija mīkstāks, elastīgāks un nesabojās plāno, aso, dažviet viļņoto asmeni, kā to varēja izdarīt āmurakmens. Uzmanīgi nomērķēdama, sieviete sita tuvu viļņotajam cirvja asmenim. Garās, plānās akmens šķautnes ar lēzenākiem izciļņiem un mazāk robotām malām pēc katra sitiena iztaisnojās. Darbarīks tika uztaisīts daudz ātrāk, nekā bija prasījusi sagatavošanās šim darbam.

Cirvītis bija apmēram piecas collas garš, pēc formas atgādināja plakanu bumbieri ar noasinātu galu. Tam bija diezgan plāns šķērsgriezums un taisns cērtamais asmens, kas stiepās no lēzenajām malām. Tā noapaļotais kāts labi iegūla rokā. To varēja lietot kā cirvi malkas skaldīšanai vai kā laktu - lai, piemēram, uztaisītu bļodu. Iestiprinot tajā mamuta zobu, ar to varēja skaldīt ari mazāka izmēra formas - piemēram, dzīvnieku kaulus. Tas bija izturīgs, asi cērtošs rīks, ko varēja izmantot dažādiem mērķiem.

Eila jutās labāk un brīvāk, gatava izmēģināt progresīvākus un sarežģītākus paņēmienus darbarīku izgatavošanā. Pasniegusies pēc vēl viena krītaina krama gabala un āmurakmens, viņa pārsita tā čaulu. Šis akmens bija nederīgs. Krītainā virsma iestiepās arī tumši pelēkā akmens iekšpusē, līdz pat tā vidum. Šis defekts padarīja akmeni nelietojamu un izsita Eilu no darba ritma un koncentrēšanās. Tas atkal viņu sadusmoja. Sieviete nolika āmurakmeni akmeņainajā upmalā.

Vēl viena neveiksme, vēl viena slikta zīme. Viņa nevēlējās tam ticēt un negribēja padoties. Eila vēlreiz paskatījās uz bojāto kramu, apsvērdama, ko tādu noderīgu varētu no tā uztaisīt, un atkal paņēma āmurakmeni. Viņa atskaldīja vienu plāksni, bet tai bija vajadzīga pielabošana, tāpēc āmurakmens tika atkal nolikts malā un ņemts nepieciešamais akmens rīks. Nemaz tā īsti uz riku nepaskatījusies, viņa pacēla kādu citu akmeni no zemes. Eilas acis bija pievērstas kramam. Taču šis notikums mainīs visu viņas dzīvi!

Ne jau visi izgudrojumi rodas vajadzības spiesti. Dažkārt lomu nospēlē liktenīgs atklājums. Viltība slēpjas tā pazīšanā. Eilai bija visi vajadzīgie elementi, bet tikai pati nejaušība tos visus pareizi savienoja kopā. Un šajā gadījumā nejaušība nospēlēja galveno lomu. Neviens nebūtu iedomājies ar nolūku veikt šādu eksperimentu, vismazāk jau nu jaunā sieviete, kas sēdēja akmeņainajā upmalā.

Eilas roka, sniedzoties pēc akmens pielabotāja, tā vietā satvēra apmēram tāda paša izmēra dzelzs pirītu. Viņai izdarot sitienu pa nolikto bojāto krama gabalu, blakus gadījās no alas atnestā posa; abiem akmeņiem sasitoties kopā, izšķīlās dzirkstele, kas iekrita pūkainajā posās kamolā. Bet vēl svarīgāk bija tas, ka tieši tobrīd, kad izšķīlās dzirkstele, Eila skatījās tajā virzienā. Sieviete ieraudzīja, kā dzirkstele aizlido, nolaižas uz posās, brītiņu pagruzd, tad paceļas tieva dūmu strūkliņa un apdziest.

Tas bija liktenīgs atklājums. Eila pamanīja šo procesu un citus nepieciešamos elementus: viņa izprata uguns iegūšanas veidu; viņai bija vajadzīga uguns, un sieviete nebaidījās izmēģināt kaut ko jaunu. Pat tad, kad viņa visu bija novērojusi, pagāja kāds brīdis, līdz šis atklājums nosēdās viņas apziņā un viņa to novērtēja. Sākumā dūmi viņu samulsināja. Pirms viņa spēja sasaistīt dūmu strūkliņu ar dzirksteli, Eilai bija jāpadomā, bet pēc tam dzirkstele viņu samulsināja vēl vairāk. No kurienes tā uzradās? Un tikai tad viņa paskatījās uz akmeni savā rokā.

Tas bija nepareizais akmens! Tas nebija pielabotājs, bet gan viens no tiem spīdīgajiem akmeņiem, kas bija izmētāti pa visu upmalu. Tas tomēr bija akmens, un akmens nevar aizdegties. Taču kaut kas bija izraisījis dzirksteli un licis posai dūmot. Posa taču bija kūpējusi, vai ne?

Paņēmusi rokās plūksnaino koka mizas kamolu, Eila jau bija gatava noticēt, ka dūmus bija tikai iztēlojusies, bet mazs, melns caurumiņš atstāja sodrējus uz sievietes pirkstiem. Vēlreiz pacēlusi dzelzs pirītu, viņa to ciešāk nopētīja. Kā gan no akmens varēja rasties dzirkstele? Ko viņa bija darījusi? Akmens šķemba… viņa bija situsi pa akmens šķembu. Juzdamās nedaudz muļķīgi, Eila sasita abus akmeņus kopā. Nekas nenotika.

Sieviete pie sevis nodomāja: "Uz ko gan es biju cerējusi?" Tad viņa vēlreiz tos sasita kopā - šoreiz jau spēcīgāk un asāk, novērojot, kā atkal aizlido dzirkstele. Pēkšņi ideja, kas kaut kur bija paslēpusies sievietes domu apcirkņos, visā savā varenībā izlauzās ārā. Tā bija dīvaina, aizraujoša un ari mazliet biedējoša.

Uzmanīgi nolikusi abus akmeņus uz izklātās zvērādas, uzsegtas pa virsu mamuta pēdas kaulam, Eila savāca materiālu ugunskura iekurināšanai. Sagatavojusies viņa paņēma akmeņus un, turēdama tos tuvu posai, sasita kopā. Izšķīlās dzirkstele un uz aukstajiem akmeņiem apdzisa. Eila mainīja leņķi, mēģināja vēlreiz, bet šoreiz sitiens sanāca par vāju. Sasitusi akmeņus spēcīgāk, viņa vēroja, kā dzirkstele precīzi ielido posās kamola pašā viducī. Tā aizķēra pāris šķiedru un nodzisa, bet dūmu strūkliņa deva cerības šo nodarbi nepārtraukt. Nākamreiz, viņai sasitot akmeņus, uzpūta vējš, un gruzdošā posa uzliesmoja, pirms nodzisa.

Nu, protams! Viņai taču liesma ir jāuzpūš! Eila mainīja pozu tā, lai varētu uzpūst sākotnējai dzirkstelei un, sasitot akmeņus, uzšķīla vēl vienu dzirksteli. Šoreiz radās pamatīga, spoža, ilgi degoša dzirkstele, kas nolaidās pareizajā vietā. Eila sēdēja pietiekami tuvu, lai, uzpūšot gruzdošo posu liesmās, sajustu siltumu. Viņa pielika pūkas un skaidas, un, pirms pati vēl bija to apzinājusies, ugunskurs jau bija aizdedzies.

Izrādījās, ka tas ir smieklīgi viegli. Viņa nespēja noticēt, ka var būt tik viegli. Sievietei bija vēlreiz jāpārliecinās. Savākusi kopā vairāk posās, skaidu un pūku, Eila aizkūra otru ugunskuru, tad trešo un ceturto. Viņa izjuta tādu saviļņojumu, kas robežojās ar bailēm, daļēju sajūsmu, atklājuma prieku un krietnu devu tīra brīnuma. Atkāpusies sieviete noraudzījās četros atsevišķos ugunskuros; katrs no tiem bija aizdegts ar uguns akmeni.

Dūmu pievilināta, arī Vīnija atrikšoja pie klints sienas. Uguns, kas reiz kumeļam bija likusies tik bīstama, tagad smaržoja pēc drošības.

- Vīnij! - Eila pasauca, pieskriedama pie mazā kumeliņa. Viņai bija kādam jāizstāsta, jādalās savā atklājumā, pat ja tas bija tikai zirgs.

- Skaties! - viņa žestikulēja. - Paskaties uz tiem ugunskuriem! Vīnij, es tos aizdedzināju ar akmeņiem. Ar akmeņiem!

Cauri mākoņiem izlauzās saule, un pēkšņi izskatījās, ka visa upmala iemirdzas.

- Es kļūdījos, domādama, ka šie akmeņi ir parasti. Man to vajadzēja zināt; totēms taču man vienu parādīja. Paskaties uz tiem! Tagad, kad es to māku izdarīt, mums pavardā vienmēr būs uguns. - Eila kļuva domīga. - Bet kāpēc es? Kāpēc tieši man to parādīja? Mans Alu Lauva reiz nolika manā ceļā šo akmeni tad, kad paziņoja, ka Durks izdzīvos. Ko mans totēms grib pateikt šoreiz?

Eila atcerējās dīvaino priekšnojautu, kas bija radusies pēc uguns iz- dzišanas pavardā, un, stāvēdama četru ugunskuru vidū, sieviete nodre- binājās, vēlreiz izjuzdama šo priekšnojautu. Tad pēkšņi viņu pārņēma milzīgs atvieglojums; viss uztraukums kā uz burvja mājienu pazuda kā nebijis.

8

- Šurp! Šurp! - Jondalars māja ar rokām, kliegdams un skriedams uz upes krastu.

Viņš sajuta neizsakāmu atvieglojumu. Vīrietis jau gandrīz vai bija padevies, bet kāda cilvēka balss no jauna iedvesa viņā cerību. Viņam pat neienāca prātā, ka svešinieki varētu būt naidīgi noskaņoti; nekas nevarēja būt sliktāks par absolūto bezspēcību, ko Jondalars bija izjutis. Un šie ļaudis nemaz neizskatījās naidīgi.

Vīrietis, kas bija uzsaucis viņam sveicienu, turēja rokās virves rituli, kas bija piestiprināts pie dīvainā ūdensputna vieniem sāniem. Tagad jaunais Zelandoni saprata, ka ūdensputns nav dzīva būtne, bet gan amatnieku darinājums. Vīrietis pasvieda viņam virvi. Jondalaram tā izkrita no rokām, bet viņš iebrida tai pakaļ ūdenī. Pāris citu laivā sēdošo cilvēku, arī turēdami rokās virves rituli, ielēca upē un brida pa ūdeni, kas mutuļodams sniedzās viņiem gandrīz vai līdz viduklim. Viens no svešajiem vīriem, ieraudzījis Jondalara sejas izteiksmi - tajā apvienojās cerība, atvieglojums un nesapratne, ko darīt ar slapjo virvi, kas atradās viņam rokās, - pasmaidīja un paņēma no viņa trosi. Vīrs pavilka laivu tuvāk, piesēja virvi pie koka un devās pārbaudīt otru trosi, kas bija uzmesta uz milzīga, nokarena koka nolūzuša zara; koks pa pusei gulēja, iegrimis upes ūdenī.

Kāds cits braucējs, uzvilcies ar rokām pāri laivas malai, uzlēca uz baļķa un pārbaudīja tā stabilitāti. Viņš pateica pāris vārdu nezināmā valodā; pāri baļķim tika uzmests un izstiepts koka dēlis, kas līdzinājās trapam. Pēc tam vīrietis iekāpa atpakaļ laivā, lai palīdzētu kādai sievietei atbalstīt trešo cilvēku, kas pa trapu uzkāpa uz baļķa un tika līdz krastam, kaut arī šķita, ka palīdzība bija vairāk formāla nekā patiešām vajadzīga.

Šis cilvēks, kam palīdzēja izkāpt krastā, acīmredzot bija ļoti cienījams. Viņam bija mierīga, majestātiska izturēšanās, bet tajā slēpās vēl kaut kas netverams, ko Jondalars nespēja formulēt, - kaut kas neizskaidrojams, tāpēc viņš nevarēja no svešinieka novērst acis. Vējš iepūta garajās, sirmajās matu šķipsnās, kas bija sasietas uz pakauša, un atklāja gludi skūtu seju, kurā gadi bija atstājuši savas pēdas, tomēr tā mirdzēja ar maigu un skaidru apgarotību. Cilvēka žoklī un zoda līnijā bija jaušams spēks - vai arī viņa personība?

Jondalars aptvēra, ka viņš stāv aukstajā ūdenī, līdz ļaudis viņam pamāja, lai nāk ārā no ūdens, bet, arī nopētot šo cilvēku tuvāk, mistiskā izjūta neizzuda; viņš apjauta, ka nespēj izprast kaut ko svarīgu. Tad cilvēks apstājās un ar līdzjūtīgu, jautājošu smaidu nenosakāmas krāsas - pelēkās vai gaišbrūnās - caururbjošās acīs nolūkojās Jondalarā. Pārsteigtais Zelandoni vīrietis pēkšņi aptvēra, cik nozīmīga ir noslēpumainā persona, kas, pacietīgi gaidot, stāv viņa priekšā. Jondalars meklēja kādas norādes uz šī cilvēka dzimumu.

Pēc auguma to bija grūti noteikt; tā kā nedaudz par garu sievietei un par īsu vīrietim. Lielās maisveida drēbes apslēpa visas auguma aprises; pat cilvēka gaita nedeva Jondalaram nekādas norādes. Jo vairāk viņš uz šo cilvēku skatījās, jo sarežģītāk kļuva rast atbildi uz saviem jautājumiem, bet jo atvieglotāks viņš jutās. Viņš zināja, ka ir tādi cilvēki, kas piedzimuši viena dzimuma ķermenī, bet viņu augumā ir arī otra dzimuma iezīmes. Tie nepiederēja ne pie viena no dzimumiem vai arī piederēja pie abiem, parasti tie pārstāvēja tos, kas kalpo Mātei. Šajos cilvēkos bija apvienoti gan vīrišķā, gan sievišķā dzimuma elementi; parasti viņi bija slaveni ar savām izcilajām dziednieka spējām.

Jondalars atradās tālu no mājām un nepārzināja šo cilvēku paražas, tomēr viņam nebija nekādu šaubu, ka viņa priekšā stāvošais cilvēks ir dziednieks. Varbūt viens no tiem, kas kalpo Mātei, varbūt ne; tam tagad nebija nozīmes. Tonolanam bija vajadzīgs dziednieks, un dziednieks bija ieradies.

Bet kā gan šie ļaudis uzzināja, ka nepieciešams dziednieks? Kā viņi vispār zināja, ka jābrauc uz šejieni?

Jondalars piemeta ugunskuram vēl vienu baļķi un vēroja, kā dzirksteles kopā ar dūmiem aizlido naksnīgajās debesīs. Ar kailo pēcpusi ieslīdējis dziļāk ādās un atbalstīdamies uz akmens, viņš vērās ugunskura liesmās. Jondalara skatu uz zvaigžņu nosētajām debesīm aizklāja kāds augums, kas nostājās viņam priekšā. Pagāja kāds brīdis, līdz viņš spēja pārslēgties no bezgalīgajiem debess plašumiem un sakoncentrēt uzmanību uz priekšā stāvošo sievieti, kas sniedza viņam kūpošu tējas tasi.

Jondalars ātri piecēlās sēdus, un, zvērādai noslīdot, atklājās viņa kailais gurns. Ātri savilcis apsegu atpakaļ, vīrietis ar acīm norādīja uz savām biksēm un zābakiem, kas žāvējās pie ugunskura. Sieviete pasmaidīja, un viņas starojošais smaids pārvērta nopietno, kautrīgo, maigo un jauko būtni izcilā skaistulē. Jondalars nekad agrāk nebija redzējis tik pārsteidzošu pārvērtību, un vīrieša atbildes smaids apliecināja viņa simpātijas. Bet, negribēdama samulsināt svešinieku, sieviete bija noliekusi galvu, lai apspiestu draiskulīgus smieklus. Kad svešiniece pacēla galvu un paskatījās uz Jondalaru, viņas acīs bija saglabājusies tikai neliela draisko smieklu atblāzma.

-    Tev ir burvīgs smaids, - Jondalars sacīja, saņemdams no sievietes karsto tējas tasi.

Sieviete papurināja galvu un nesaprotamā valodā kaut ko atbildēja; Jondalars nodomāja, ka viņas vārdi varētu nozīmēt to, ka sieviete nav viņu sapratusi.

-     Es zinu, ka tu mani nesaproti, bet es tomēr gribu tev pateikt, ka esmu ļoti pateicīgs par to, ka jūs esat šeit.

Sieviete viņu cieši uzlūkoja, un Jondalaram radās iespaids, ka viņa tikpat stipri vēlas sazināties kā viņš pats. Tāpēc viņš tikai turpināja runāt, baidīdamies ja pārtrauks, sieviete varētu aiziet prom.

-    Ir tik jauki tā vienkārši runāt ar tevi, vienkārši zināt, ka esi šeit. - Viņš iemalkoja tēju. - Tā gan ir garšīga. Kas tā ir par tēju? - viņš pajautāja, paceldams krūzi un atzinīgi pamādams. - Šķiet, ka varu sa- garšot kumelītes.

Apstiprinot viņa teikto, sieviete pamāja ar galvu, tad apsēdās tuvāk ugunij un atbildēja ar tādiem vārdiem, kurus viņš nesaprata tāpat, kā sieviete nesaprata viņējos. Bet sievietei bija patīkama balss, un likās: viņa saprot, ka Jondalaram ir vajadzīga viņas kompānija.

-     Kaut es mācētu jums pateikties! Es patiešām nezinu, ko būtu iesācis, ja jūs nebūtu atbraukuši. - Jondalara pierē iegūla uztraukuma un spriedzes rieva, un sieviete saprotoši pasmaidīja. - Kaut es mācētu pajautāt, kā jūs zinājāt, ka mēs esam šeit, un kā jūsu dziednieks - vai vienalga kā jūs viņu saucat - mācēja atrast ceļu uz šejieni.

Sieviete atbildēja, ar žestiem norādot uz telti, kura bija uzslieta blakus brāļu teltij un kurā spīdēja tajā iekurtā uguns. Jondalars, neko nesapratis un vīlies, pašūpoja galvu. Šķita, ka sieviete viņu saprot; tikai viņš pats nevar viņas teikto uztvert.

-     Tam jau laikam nav nozīmes, - viņš atzina. - Bet man tikai žēl, ka jūsu dziednieks man neļauj palikt pie brāļa. Pat bez vārdiem ir skaidrs, ka mans brālis nebūtu saņēmis nekādu palīdzību, jo nespēju viņam to sniegt. Es neapšaubu jūsu dziednieka spējas, vienkārši gribu būt pie Tonolana, tas arī viss.

Jondalars tik dedzīgi skatījās sievietē, ka viņa uzlika plaukstu uz viņa rokas, lai vīrieti nomierinātu. Viņš centās pasmaidīt, bet smaids sanāca sāpīgs. Vīrieša uzmanību piesaistīja telts ieejas pārloka atvēršanās - pa to iznāca kāda vecāka sieviete.

-     Džetamio! - viņa pasauca un teica vēl kaut ko.

Jaunā sieviete veikli piecēlās kājās, bet Jondalars satvēra viņas roku, lai aizkavētu. - Džetamio? - viņš pajautāja, norādīdams uz sievieti. Viņa pamāja. - Jondalars, - viņš sacīja, piesizdams sev pie krūtīm.

-    Jondalars, - viņa lēnām atkārtoja. Tad sieviete paskatījās uz telti, piesita sev un Jondalaram pie krūtīm un norādīja telts virzienā.

-    Tonolans, - Jondalars atbildēja. - Manu brāli sauc Tonolans.

-     Tonolans, - viņa to vairākreiz atkārtoja, skriedama uz telti. Jondalars pamanīja, ka sieviete nedaudz pieklibo, kaut arī nelikās, ka tas viņu kavētu.

Jondalara bikses vēl joprojām bija mitras, bet vīrietis tās tik un tā uzvilka kājās un aizskrēja uz koku jaunaudzi, nepacenzdamies bikses aiztaisīt un neuzvelkot kājās zābakus. Viņš jau kopš pamošanās bija apspiedis savu vajadzību, bet otra apģērba kārta atradās viņa mugursomā, kas bija atstāta lielajā teltī, kur dziednieks ārstēja Tonolanu. Džetamio vakardienas smaids lika viņam uzmanīgi pārdomāt, vai doties uz attālo krūmu puduri vienā apakškreklā. Viņš arī negribēja riskēt un pārkāpt šo izpalīdzīgo cilvēku tradīcijas vai tabu - galu galā apmetnē atradās ari divas sievietes.

Sākumā viņš bija mēģinājis piecelties un aiziet uz krūmiem, ietinies guļamajā zvērādā. Tā kā šis pasākums prasīja ilgu laiku, beidzot viņš iedomājās uzvilkt slapjās bikses. Jondalaram bija vienalga, vai tās ir slapjas vai ne, viņš bija gatavs aizmirst kaunu un skriet uz krūmiem. Tā arī notika, Džetamio smiekli viņu pavadīja.

-     Tamio, nesmejies par viņu! Tā nav labi darīt, - vecākā sieviete aizrādīja, bet viņas pamācības bargums izplēnēja, kad arī viņai pašai nācās apspiest smieklus.

-    Ak, Roš! Es taču negribēju par viņu smieties. Vienkārši nespēju novaldīties. Vai redzēji, kā viņš vispirms mēģināja iet, aptinies ar ādām? - Meitene atkal sāka ķiķināt, kaut arī centās to nedarīt. - Kāpēc viņš vienkārši nevarēja piecelties un iet?

-    Džetamio, varbūt viņa ļaužu tradīcijas ir atšķirīgas. Iespējams, ka šie abi vīrieši aizceļojuši tālu no savām mājām. Nekad agrāk neesmu redzējusi tādas drēbes kā viņiem, un šī vīrieša valoda nemaz nav lidziga mūsējai. Sarunājoties ar citiem ceļiniekiem, vismaz daži vārdi ir bijuši lidzigi. Nedomāju, ka spētu izrunāt kaut vienu vārdu viņu valodā.

-    Tev droši vien taisnība. Viņam varbūt ir savi iemesli, lai neatsegtu augumu. Tev vajadzēja redzēt, kā viņš pagājušo nakti nosarka tikai tāpēc, ka redzēju nedaudz no viņa kailās gūžas. Tomēr jāpiebilst, ka nekad neesmu sastapusi nevienu, kas tik ļoti būtu priecājies, mūs ieraugot.

-     Vai vari viņu par to vainot?

-     Kā ir tam otrajam? - jaunā sieviete jautāja, kļūstot atkal nopietna.

-     Rošario, vai Šamuds kaut ko ir teicis?

-      Man šķiet, ka pampums ir nogājis un ari drudzis mitējies. Vismaz tagad viņš guļ mierīgāk. Šamuds domā, ka šo vīrieti sabadījis degunradzis. Nezinu, kā viņš ir izdzīvojis. Viņš nebūt necik ilgāk izvilcis, ja tas garākais nebūtu iedomājies tādā veidā dot signālu pēc palīdzības. Jāsaka gan: abiem vīriešiem paveicās, ka mēs viņus atradām. Droši vien Mudo viņiem uzsmaidīja. Mātei vienmēr ir patikuši jauni, izskatīgi vīrieši.

-     Ne pietiekami, lai neļautu… Tonolanu savainot. Tas, kā viņš tika sabadīts… Vai domā, ka viņš vēl kādreiz staigās?

Rošario mīļi uzsmaidīja jaunajai sievietei. - Ja viņam būs kaut vai puse no tavas apņēmības, Tamio, tad viņš staigās.

Džetamio vaigi piesarka. - Es labāk iešu paskatīties, vai Šamudam nav kas vajadzīgs, - jaunā sieviete atbildēja, ātri izejot no telts un ļoti cenzdamās neklibot.

-     Aiznes tam garajam viņa somu, - Rošario nokliedza viņai pakaļ, - lai viņam nav jāvelk kājās slapjas ūzas.

-     Es taču nezinu, kura no somām ir viņējā.

-    Tad aiznes viņam abas, tā te būs vairāk vietas. Un pajautā Šamudam, cik drīz mēs varēsim pārvietot… kā viņu sauca? Tonolanu?

Džetamio pamāja.

-    Ja mums šeit nāksies kādu laiku uzkavēties, tad Dolando būs jāieplāno medības. Mēs neesam paņēmuši līdzi necik daudz pārtikas. Nedomāju, ka Ramudi var zvejot šādā upē, kaut arī man šķiet, ka viņi būtu laimīgi, ja nekad nebūtu bijis jāizkāpj krastā. Man gan patīk cieta zeme zem kājām.

-    Ak, Roš, tu runātu pilnīgi citu valodu, ja tavs vīrietis būtu Ramudu vīrs, nevis Dolando.

Vecākā sieviete bargi viņu uzlūkoja. - Vai kāds no tiem airētājiem ir ieguvis tavu labvēlību? Es varbūt neesmu tava miesīgā māte, Džetamio, bet visi zina, ka tu man esi kā īstā meita. Ja vīrietim trūkst pieklājības pat pajautāt, tad viņš nav tas, kas tev vajadzīgs. Tu nedrīksti uzticēties tiem upes vīriem…

-     Neuztraucies, Roš. Neesmu domājusi bēgt prom ar kādu no upes vīriem… vismaz ne pagaidām, - Džetamio atbildēja, nebēdnīgi smaidīdama.

-    Tamio, ir daudz krietnu Šamudu vīriešu, kuri labprāt pārceltos uz mūsu mītni… Par ko tu smejies?

Cenzdamās aizkavēt smieklus, kas lauzās ārā sprauslāšanā un ķiķināšanā, Džetamio bija aizlikusi abas rokas mutei priekšā. Rošario pagriezās uz to pusi, kur skatījās jaunākā sieviete, un pati aizlika roku mutei priekšā, lai nebūtu jāsāk smieties pilnā kaklā.

-     Es labāk aiznesīšu viņam tās somas, - Džetamio sacīja, beidzot atguvusi spēju normāli parunāt. - Mūsu draugam nepieciešamas sausas drēbes. - Pēc šiem vārdiem viņa atkal sāka smieties. - Viņš izskatās kā bērns, kuram pilnas bikses! - Jaunā sieviete ieskrēja teltī, bet Jondalars bija dzirdējis viņas smieklus, kas aizšalca līdz viņam, pirms viņa pazuda teltī.

-     Kas par jautrību, mīļā? - dziednieks painteresējās, saraucis uzaci jautājošā skatienā.

-     Piedod, nebiju domājusi nākt šeit iekšā smiedamās. Tikai…

-     Vai nu es esmu jau citā saulē, vai arī tu esi doni, kas mani šeit atvedusi. Neviena šīs zemes sieviete nevar būt tik skaista. Bet es nesaprotu ne vārda, ko tu saki.

Džetamio un Šamuds pagriezās pret ievainoto vīrieti. Vārgi smaidot, Tonolans skatījās uz Džetamio. Notupusies viņam blakus, jaunā sieviete vairs nesmaidīja.

-     Esmu viņu pamodinājusi! Kā es varēju būt tik neapdomīga?

-     Pasmaidi vēl, mana skaistā doni! - Tonolans lūdzās, saņemdams sievietes roku.

-    Jā, mīļā, tu esi viņu uztraukuši. Bet neļauj, lai tas uztrauktu tevi pašu. Man šķiet, ka šis vīrietis būs vēl uztrauktāks, ja beigsi ar viņu runāties.

Džetamio pašūpoja galvu un nesapratnē paskatījās uz Šamudu. - Es atnācu, lai pajautātu, vai tev nav kaut kas vajadzīgs, vai varbūt es varu kaut kā palīdzēt?

-    Tu jau tikko to izdarīji.

Jaunā sieviete izskatījās vēl vairāk apjukusi. Dažkārt viņa neapjauta, vai vispār saprot to, ko saka dziednieks.

Caururbjošās acis paskatījās maigāk, tajās atspīdēja ironijas dzirk- stelīte. - Esmu izdarījis visu, ko varēju. Tālāk viņam pašam jācīnās. Bet šajā situācijā viss, kas vairotu viņa dzīves gribu, varētu tikai palīdzēt. Tu to tikko izdarīji ar savu mīļo smaidu… mana mīļā.

Džetamio nosarka un nolieca galvu, tad aptvēra, ka Tonolans vēl joprojām tur viņas roku. Pacēlusi galvu, viņa ieraudzīja jaunā vīrieša smejošās, pelēkās acis. Atbildot viņam, jaunā sieviete sirsnīgi pasmaidīja.

Dziednieks nokrekšķējās, un Džetamio atrāva roku, nedaudz satrau- kusies par to, ka pārāk ilgi bija lūkojusies uz svešinieku. - Vienu pakalpojumu gan tu varētu izdarīt. Tā kā viņš ir pamodies un pie pilnas apziņas, mēs varētu pamēģināt iedot viņam kaut ko paēst. Ja būtu kāds buljons un tas nāktu no tavām rokām, man šķiet, ka viņš to izdzertu.

-     Ā! Nu, protams. Es tūlīt to sarūpēšu, - jaunā sieviete atbildēja, izsteigdamās ārā no telts, lai slēptu savu apmulsumu. Viņa ieraudzīja, ka Rošario pūlas sarunāties ar Jondalaru, kas neveikli stāv un cenšas izskatīties draudzīgs. Džetamio ienira atpakaļ slimnieka teltī, lai paveiktu savu atlikušo pienākumu.

-     Man jāpaņem viņu somas, un Rošario grib zināt, cik drīz varēs Tonolanu pārvietot.

-     Kā, tu teici, viņu sauc?

-    Tonolans. To man pasacīja tas otrs vīrietis.

-    Pasaki Rošario, ka paies vēl kāda diena vai divas. Viņš vēl nav tik spēcīgs, lai pārciestu braucienu pāri mežonīgajai upei.

-     Skaistā doni, kā tu zini manu vārdu? Un kā lai es uzzinu tavējo?

Ejot ārā no telts ar abām somām rokās, jaunā sieviete pagriezās pret

savainoto un uzsmaidīja. Ar pašapmierinātu sejas izteiksmi Tonolans atlaidās atpakaļ guļvietā, bet satrūkās, pirmo reizi ieraudzīdams, ka viņam blakus sēž sirms dziednieks. Vecā vīra noslēpumainajā sejā rotājās kaķim līdzīgs smaids - gudrs, viszinošs un nedaudz plēsīgs.

-     Vai jauniešu mīla nav burvīga? - Šamuds komentēja. Tonolans nesaprata vārdu nozīmi, bet nojauta tajā apslēpto sarkasmu. Tas lika viņam ciešāk ieskatīties dziedniekā.

Dziednieka balss nebija ne rupja, ne pārāk spalga. Tonolans pētīja viņa drēbes un uzvedību, kas palīdzētu izprast, vai tā bija zema sievietes alta balss vai augsts vīrieša tenors. Jaunais vīrietis tā ari palika neziņā, tomēr, pats īsti neapzinādamies, kāpēc, viņš nedaudz nomierinājās, juzdamies pārliecināts, ka atrodas drošās rokās.

Jondalara atvieglojums, ieraugot Džetamio iznākam no telts ar viņu somām, bija tik neslēpts, ka sievietei sametās kauns, ka nebija somas atnesusi jau agrāk. Viņa zināja Jondalara problēmu, bet šis vīrietis bija tik smieklīgs. Viņš no sirds pateicās jaunajai sievietei un pēc tam devās uz augsto krūmu audzi. Uzvilcis sausas drēbes, Jondalars jutās tik labi, ka pat piedeva Džetamio viņas smieklus.

Viņš pie sevis nodomāja: "Droši vien tas patiešām izskatījās komiski, bet tās bikses bija tik slapjas un aukstas. Nu, šī nelielā jautrība ir cena, kas jāmaksā par viņu palīdzību. Es nezinu, ko būtu darijis… Interesanti - kā viņi to uzzināja? Varbūt dziedniekam piemīt vēl citas spējas - tas to visu izskaidrotu. Bet tagad es vienkārši priecājos par dziedniecības vareno spēku." Viņš apstājās. "Vismaz man šķiet, ka tam dziedniekam piemīt ārstēšanas māka. Es taču neesmu redzējis Tonolanu un nezinu, vai viņš jūtas labāk vai ne. Šķiet, ka pienācis laiks to noskaidrot. Galu galā viņš taču ir mans brālis. Viņi nedrīkst mani neielaist pie brāļa, ja es gribu viņu apraudzīt."

Jondalars devās atpakaļ uz apmetni, nolika savu somu blakus ugunskuram, tīšām un nesteidzoties atkal izkarināja savas slapjās drēbes žāvēties un devās uz telts pusi.

Viņš gandrīz vai saskrējās ar dziednieku, kas nāca ārā, kad Jondalars pieliecās, lai ieietu iekšā. Šamuds viņu ātri satvēra un, pirms Jondalars paspēja kaut ko pateikt, pieglaimīgi pasmaidīja, pakāpās sāņus un ar pārspīlēti graciozu žestu pamāja garajam, spēcīgajam vīrietim, atļaujot viņam ieiet.

Jondalars vērtējoši palūkojās dziedniekā. Vecā vīra caururbjošajā skatienā, kas arī viņu novērtēja, nebija ne miņas par atteikšanos no savas varas, tomēr viņa turpmāko nodomu atklāšana bija tikpat neskaidra kā acu krāsa. Smaids, kas no pirmā acumirkļa bija šķitis glaimojošs, rūpīgāk pavērojot, bija ironisks. Jondalars nojauta, ka šis dziednieks, tāpat kā daudzi viņam līdzīgie, varētu kļūt par ietekmīgu draugu vai arī grūti pieveicamu ienaidnieku.

Jaunais vīrietis pamāja, pietaupīdams savu vērtējumu vēlākam laikam, un, pateicībā pasmaidījis, iegāja teltī. Ieraugot Džetamio, kas bija paspējusi ierasties agrāk par viņu, jaunais vīrietis bija pārsteigts. Atbalstīdama Tonolana galvu, sieviete turēja pie viņa lūpām no kaula izgatavotu krūzīti.

- Man jau vajadzēja to paredzēt, - Jondalars sacīja, viņš patiesā priekā smaidīja, redzot savu brāli pie samaņas un acīmredzami daudz labākā stāvoklī. - Tev tas atkal izdevās.

Abi jaunieši paskatījās uz Jondalaru. - Ko es tādu izdarīju, lielo brāl?

-    Tikko atverot acis un sirdij trīsreiz iepukstoties, tev izdevies piesaistīt skaistāko sievieti šajā apmetnē, lai viņa tevi apkalpo.

Tonolana atbildes smaids bija pats lieliskākais skats, ko lielais brālis varēja vēlēties. - Tev taisnība par skaistāko sievieti šajā apmetnē. - Tonolans ar mīlas pilnām acīm paskatījās uz Džetamio. - Bet ko gan tu pats dari garu pasaulē? Kamēr es par to domāju, atceries: viņa ir mana personīgā doni. Vari necensties viņu savaldzināt ar savām lielajām, zilajām acīm.

-     Par mani labāk neuztraucies, mazo brāl. Ikreiz, kad šī sieviete uz mani paskatās, viņa spēj tikai smieties.

-    Par mani viņa drīkst smieties, kad vien to vēlas, - Tonolans atbildēja, uzsmaidīdams jaunajai sievietei. Arī Džetamio viņam atsmaidīja pretim. - Vai vari iztēloties, kā ir pamosties mirušam un ieraudzīt šādu smaidu? - Tonolans lūkojās Džetamio acīs, un viņa mīlestība jau sāka līdzināties pielūgsmei.

Jondalars nopētīja abus jauniešus. Kas šeit notiek? Tonolans tikko nācis pie samaņas, viņi nespēj viens otram pateikt ne vārda, bet skaidrāks par skaidru, ka mazais brālis ir iemīlējies. Vēlreiz paskatījies uz sievieti, šoreiz viņš to nopētīja pamatīgāk.

Sievietes mati bija diezgan grūti nosakāmā toni - tādā kā gaiši brūnā, turklāt viņa bija daudz sīkāka un tievāka nekā tās sievietes, kas parasti piesaistīja Tonolana uzmanību. Viņu pat varētu noturēt par meiteni. Džetamio bija sirdsveida seja ar pareiziem vaibstiem, visumā parasta sieviete; diezgan izskatīga, bet katrā ziņā nekā sevišķa - līdz brīdim, kad viņa pasmaidīja.

Tad kādas neizsakāmas alķīmijas rezultātā, pateicoties kādai mistiskai gaismas un ēnu spēlei, kādai smalkai pārmaiņai ēnu izvietojumā, šī sieviete kļuva skaista - neizsakāmi skaista. Šī pārvērtība bija tik absolūta, ka Jondalars pats sāka viņu uzskatīt par skaistuli. Lai atstātu šādu iespaidu, Džetamio bija tikai reizi jāpasmaida, kaut ari viņam radās priekšstats, ka sieviete nemaz tik bieži nesmaida. Jondalars atcerējās, ka sākumā viņa bija likusies nopietna un kautrīga, tomēr tagad tā vairs nešķita. Džetamio staroja un bija pats dzīvīguma iemiesojums; Tonolans skatījās uz viņu stulbām, milas pilnām acīm.

"Nu, Tonolans jau arī agrāk ir bijis iemīlējies," Jondalars nodomāja. "Es tikai ceru, ka šī meitene ļoti nepārdzīvos to, ka pēc brāļa atlabšanas mums nāksies doties tālāk."

Viena no auklām, kas saturēja ciet dūmu izvades cauruma atloku telts jumtā, bija izdilusi. Jondalars skatījās uz to, bet neredzēja. Atlaidies savā guļvietā un zvilnēdams ar vaļā acīm, viņš brīnījās - kas gan viņu tik ātri pamodinājis un izrāvis no miega valstības? Viņš gulēja nekustīgi, bet klausījās un saspridzināja savu ožu, mēģinādams noteikt to neparasto, kas būtu varējis viņu satraukt, it kā vēstot par gaidāmajām briesmām. Pēc kāda brīža, izslīdējis no savas guļvietas zvērādām, viņš uzmanīgi paskatījās ārā pa telts atveri, bet neko bīstamu neatklāja.

Daži cilvēki bija sasēduši pie apmetnes ugunskura. Joprojām juzdamies nemierīgs un aizkaitināts, Jondalars turpināja vērot apkārtni. Kaut kas viņu uztrauca, bet vīrietis nesaprata - kas? Tonolans? Nē, brālim klājās labi, viņu aprūpēja dziednieks un lutināja Džetamio. Nē, tas noteikti nebija Tonolans, kas viņu uztrauca.

- Hola, - Jondalars sveicināja Džetamio, kad sieviete uz viņu paskatījās un pasmaidīja.

Meitene vairs neuzskatīja Jondalaru par komisku. Viņu abu rūpes par Tonolanu bija sākušas izvērsties draudzībā, kaut arī ierobežotā sazināšanās notika tikai ar dažiem žestiem un pāris vārdiem, ko viņš bija iemācījies.

Sieviete pasniedza viņam krūzi ar kūpošu šķidrumu. Jondalars pateicās ar to vārdu palīdzību, kurus bija iemācījies; tie šiem ļaudīm izteica paldies jēdzienu. Viņš vēlējās, kaut varētu izdomāt veidu, kā viņiem pa īstam pateikties. Pagaršojis malciņu, viņš saviebās un tad iedzēra vēl vienu. Tā izrādījās zāļu tēja - nebija negaršīga, bet savāda. Parasti no rītiem šie ļaudis dzēra buljonu, kas smaržoja pēc gaļas. Jondalara deguns pateica viņam priekšā, ka izgrebtajā koka kastē, kas burbuļo blakus ugunskuram, sautējas saknes un graudi, bet gaļas tur nav. Tikai uzmetot vienu skatienu, varēja izskaidrot pārmaiņas šīrīta ēdienkartē - gaļas nebija, jo neviens nebija devies medībās.

Lieliem malkiem Jondalars izdzēra krūzi tukšu, nolika to malā un iesteidzās atpakaļ teltī. Gaidīdams brāļa izveseļošanos, viņš bija beidzis gatavot jaunos alkšņu zaru piķus un pat apdarinājis tos ar krama uzgaļiem. Paņēmis divus smagos pīķus, kas bija atstutēti pret telts aizmugurējo sienu, viņš pasniedzās pēc savas somas, izņēma vēl pāris vieglāku metamo pīķu un devās atpakaļ pie ugunskura. Jondalars nezināja daudz vārdu svešinieku valodā, bet daudz jau nevajadzēja, lai izteiktu vēlmi doties medībās, un, pirms saule vēl nebija augstu uzlēkusi, savācās satraukuma pilns mednieku bariņš.

Džetamio mocījās neziņā, ko darīt: viņa gribēja palikt pie ievainotā svešinieka, kura smejošās acis lika viņai smaidīt katru reizi, kad vīrietis uz viņu paskatījās, bet sieviete gribēja arī doties medībās. Nekad - kopš tā laika, kad drīkstēja piedalīties medībās, - viņa nepalaida garām nevienas medības, ja spēja tajās būt noderīga. Rošario mudināja viņu doties līdzi medniekiem. - Ar šo puisi viss būs kārtībā. Šamuds var kādu laiku parūpēties par viņu bez tavas palīdzības, arī es būšu tepat līdzās.

Mednieku bariņš bija jau devies ceļā, kad Džetamio uzsauca viņiem un aizelsusies pieskrēja klāt, joprojām cenzdamās aizsiet savu kapuci. Jondalars bija prātojis par to, vai šī meitene nāks līdzi. Jaunās Zelandoni sievietes bieži devās medībās. Sievietes to drīkstēja darīt pēc brīvas izvēles un vadoties pēc attiecīgās alas tradīcijām. Tiklīdz viņām sāka dzimt bērni, tā sievietes parasti uzturējās tuvāk mājām, izņemot medību reizes. Kad viņi devās dzīt, tad katram kustēties spējīgam cilvēkam bija jāpalīdz novirzīt dzīvnieku baru lamatās vai klintīs.

Jondalaram un vairumam viņa alas vīriešu patika sievietes, kas medīja; viņš bija sapratis, ka šīs izjūtas nav nekas neparasts. Runāja, ka sievietes, kuras pašas ir medījušas, novērtē grūtības un kļūst par daudz saprotošākām sievām. Jondalara māte bija slavena medniece un īpaši izcēlās ar savu pēdu dzīšanas māku; arī pēc bērnu dzemdēšanas viņa bieži bija pievienojusies mednieku grupai.

Visi gaidīja, līdz Džetamio pieskries klāt, tad veiklā solī devās tālāk. Jondalars domāja, ka temperatūra krītas, bet, tā kā viņi gāja ātrā tempā, viņš nevarēja par to būt pārliecināts, iekams visa grupa neapstājās pie kāda līkumota strautiņa, kas bija izlauzis ceļu cauri lēzenai pļavai, meklējot ceļu uz Mātes upi. Piepildīdams ūdens somu, viņš pamanīja, ka strauta malas pārklātas ar pabiezu ledus kārtu. Jondalars atgrūda kapuci no galvas, jo kažokādas apmale ierobežoja visas apkārtnes pārskatīšanu, bet viņš nebija vienīgais, kas jau bija tā izdarījis. Gaiss bija salts un stindzinošs.

Kāds pamanīja pēdas, kas veda pret straumi augšup gar strautu, un visi savācās apkārt, kamēr Jondalars tās izpētīja. Šeit bija dzērusi degunradžu ģimene, turklāt vēl diezgan nesen. Ar kociņu slapjajās strauta malas smiltīs viņš uzzīmēja uzbrukuma plānu un pamanīja, ka ledus kristāliņi padara zemi cietu. Dolando, arī izmantodams kociņu, uzdeva jautājumus, un Jondalars izstrādāja zīmējumu sīkāk. Saprašanās bija panākta, un visi dega nepacietībā ātrāk doties uz priekšu.

Sekojot degunradžu pēdām, viss bariņš sāka skriet lēnā riksī. Ātrā virzīšanās uz priekšu visus sasildīja, un kapuces atkal tika atmestas no galvas. Jondalara garie, gaišie mati mētājoties pielipa kapucei. Dzīvnieku panākšana prasīja ilgāku laiku, nekā viņš bija iedomājies, bet, līdzko Jondalars pamanīja sev priekšā sarkanīgi brūnos, pinkainos degunradžus, viņš visu saprata. Dzīvnieki pārvietojās daudz ātrāk nekā parasti - un gāja tieši uz ziemeļiem.

Nobažījies Jondalars pavērās debesīs; virs viņiem stiepās ačgārni apgāzta spilgti zila debess bļoda; tikai tālumā bija redzami daži mākoņi. Neizskatījās, ka tuvotos vētra, bet Jondalars bija gatavs iet atpakaļ, savākt Tonolanu un doties projām. Izskatījās, ka neviens cits nebija noskaņots uz promiešanu - ne tagad, kad degunradži bija panākti. Zelandoni vīrietis prātoja, vai šo ļaužu paredzēšanas spēja - vadoties pēc pinkaino degunradžu virzības uz ziemeļiem - attiecas arī uz snigšanas sākuma pareģošanu, bet viņš to apšaubīja.

Tā bija bijusi viņa paša ideja doties medībās, viņam nesagādāja nekādas grūtības to izskaidrot; tagad viņš gribēja ātrāk nokļūt atpakaļ pie Tonolana un nogādāt brāli drošībā. Bet kā lai viņš izskaidro, ka drīzumā sāksies sniegputenis, ja pie debesīm nav gandrīz vai neviena mākonīša un viņš nemāk sazināties šo ļaužu valodā? Jondalars pašūpoja galvu; vispirms viņiem būs jānogalina degunradzis.

Pieejot degunradžiem tuvāk, Jondalars aizsteidzās pārējiem medniekiem pa priekšu, mēģinādams noskriet pašu pēdējo, atpalikušo dzīvnieku - vēl pavisam jaunu degunradzi, kam bija grūti tikt pārējiem lidzi. Kad garais, slaidais vīrietis izrāvās zvēram priekšā, viņš sāka klaigāt un vicināties rokām, cenzdamies pievērst dzīvnieka uzmanību, lai liktu tam nogriezties vai palēnināt gaitu. Bet, virzīdamies uz priekšu - uz ziemeļiem - ar tādu pašu vientiesīgu apņemšanos kā pārējie, jaunais degunradzis vīrieti ignorēja. Medniekiem šķita, ka, nogriežot ceļu kaut vienam no viņiem, varētu rasties nepatikšanas, un tas viņus uztrauca. Bet vētra tuvojās ātrāk, nekā Jondalars bija domājis.

Ar acs kaktiņu Jondalars ieraudzīja, ka Džetamio viņu panākusi, un bija pārsteigts par to. Šobrīd sievietes klibums bija pamanāmāks, bet viņa kustējās ātri. Atzinībā Jondalars pamāja ar galvu. Pārējie mednieki virzījās uz priekšu, cenšoties ielenkt degunradžu mazuli un pārējos zvērus piespiest panikā bēgt. Degunradži nav bara dzīvnieki, nav draudzīgi un panikā nebēg, viņiem galvenais ir drošība un izdzīvošana. Pinkainie degunradži ir neatkarīgi, kašķīgi, neparedzami bīstami radījumi, kuri reti kad pievienojas lielākam baram nekā ģimene. Mednieki ļoti labi zināja, ka šo zvēru tuvumā jāuzmanās.

Ar klusu piekrišanu mednieki visu uzmanību veltīja no bara atpalikušajam degunradžu mazulim, bet ielencošās grupas kliedzieni nepiespieda mazajam ne palēnināt skrējienu, ne ari ātrāk steigties uz priekšu. Tikai noņemot kapuci un to vicinot, Džetamio beidzot izdevās piesaistīt mazuļa uzmanību. Mazais degunradzis palēnināja soli, pagrieza galvu sānis un, ievērojis kapuces plivināšanu, izskatījās pavisam neizlēmīgs.

Medniekiem tas deva iespēju viņu panākt. Viņi zvēru ielenca; tie ar smagākajiem pīķiem piegāja tuvāk, bet pārējie ar vieglākajiem duramajiem izveidoja ārējo apli, lai būtu gatavi aizstāvēt un steigties palīgā smagāk bruņotajiem biedriem, ja tāda nepieciešamība rastos. Degunradzis apstājās, mazulis droši vien nesaprata, ka viņa pārējā ģimene ātri aizlēkšo projām. Pēc tam tas lēnā riksītī atsāka skrējienu, pagriezdamies uz to pusi, kur vējā plīvoja kapuce. Jondalars pavirzījās tuvāk Džetamio un pamanīja, ka tāpat dara arī Dolando.

Tad kāds jauns vīrietis, kuru Jondalars pazina kā vienu no laiviniekiem, kapuci vicinādams, izskrēja priekšā medniekiem un dzīvniekam. Apjukušais degunradzis pārtrauca savu pārsteidzīgo skrējienu virsū sievietei un, mainījis virzienu, nesās virsū vīram. Ar tik vāju redzi kā degunradzim daudz vieglāk bija sekot lielākam kustīgam mērķim; daudzo mednieku klātbūtne maldināja dzīvnieka aso ožu. Degunradzim tuvojoties, kāda cita skrejoša figūra nostājās starp viņu un jauno vīrieti. Pinkainais zvērs vēlreiz apstājās, cenšoties izlemt, kuram kustīgajam mērķim sekot.

Degunradzis vēlreiz mainīja virzienu un skrēja pakaļ tam otrajam, kas atradās tik vilinoši tuvu. Bet tad, plivinādams lielu zvērādu, kāds cits mednieks izskrēja priekšā, un, kad jaunais degunradzis tam tuvojās, vēl kāds cits noskrēja tik tuvu, ka garā, sarkanīgā spalva uz dzīvnieka galvas sakustējās. Dzīvnieks bija pilnīgi apjucis, viņš sāka kļūt nikns - slepkavnieciski nikns. Gārgdams degunradzis kašņāja zemi un, ieraudzījis vēl citas mulsinošās figūras, lielā ātrumā un pilnā sparā traucās tām pakaļ.

Jaunajam laivinieku vīrietim bija riskanti turēties degunradzim priekšā, jo, kad viņš nogriezās, arī zvērs, ātri pagriezdamies, turpināja vajāšanu. Bet dzīvnieks jau sāka pagurt. Tas bija šurpu turpu dzinies pakaļ kaitinošajiem skrējējiem, tā arī nespēdams nevienu noķert. Kad cits kapuces vicinātājs atkal izskrēja priekšā nabaga pinkainajam zvēram, tas apstājās, nodūra galvu, līdz lielais rags skāra zemi, un koncentrējās uz klibojošo augumu, kas tam vairs nebija sasniedzams.

Augstu pacēlis pīķi, Jondalars skrēja virsū zvēram. Viņam to vajadzēja nogalināt, pirms saniknotais degunradzis atgūst elpu. No otras puses ar tādu pašu nodomu tuvojās Dolando, un arī pārējie mednieki dzīvnieku ielenca. Piesardzīgi tuvodamās, Džetamio vicināja kapuci, cenšoties neatslābināt dzīvnieka interesi. Jondalaram atlika vienīgi cerēt, ka degunradzis ir tikpat nomocījies, kā izskatās.

Visu uzmanība bija piesaistīta Džetamio un degunradzim. Jondalars nesaprata, kas viņam pēkšņi lika paskatīties ziemeļu virzienā, - varbūt papildu kustība? - Uzmanieties! - viņš iekliedzās, raudamies uz priekšu. - No ziemeļiem degunradzis!

Bet pārējiem viņa darbība likās nesaprotama; viņi Jondalara kliedzienu nesaprata. Un viņi arī neredzēja saniknoto degunradža mātīti, kas pilnā sparā nesās viņiem virsū.

- Džetamio! Džetamio! Ziemeļos! - Jondalars vēlreiz iekliedzās, vicinādams roku un ar pīķi norādot uz ziemeļiem.

Sieviete paskatījās uz ziemeļiem, uz to pusi, uz kuru viņš rādīja, un izkliedza jaunajam vīrietim brīdinājumu, ka degunradža mātīte nesas viņiem virsū. Pārējie skrēja palīgā, uz brīdi aizmirsuši jauno degunradzi. Varēja gadīties tā, ka mazulis jau bija atpūties vai ari šurp skrienošā mātīte viņu bija uzmundrinājusi; jaunais zvērs pēkšņi metās virsū tam cilvēkam, kas tik izaicinoši tuvu vicināja kapuci.

Džetamio paveicās, ka jaunais dzīvnieks atradās tik tuvu. Tam nebija vairs laika uzņemt ātrumu; zvēra šņāciens, sākot uzbrukumu, pievērsa tam atkal viņas un Jondalara uzmanību. Izvairīdamās no zvēra raga, Džetamio atrāvās un aizskrēja tam aiz muguras.

Meklēdams mērķi, kas tik pēkšņi bija pazudis, mazais degunradzis palēnināja gaitu un nepievērsa uzmanību garajam vīram, kas ar lieliem soļiem noslēdza apli. Un tad jau bija par vēlu. Mazais dzīvnieks zaudēja koncentrēšanās spēju. Jondalars iedzina smago pīķi degunradža vārīgajā acī un trieca to tālāk smadzenēs. Kad jaunā sieviete arī otrajā zvēra acī iedūra pīķi, jau nākamajā mirklī mazais degunradzis pilnīgi zaudēja jebkādas redzes spējas. Dzīvnieks izskatījās pārsteigts, pamīņājās, nokrita uz ceļiem un, dzīvībai izdziestot, nogāzās zemē.

Atskanēja kliedziens. Divi mednieki saskatījās un aizskrēja dažādos virzienos. Masīvā degunradža mātīte pilnā sparā nesās tiem virsū. Tuvojoties savam mazulim, mātīte ātrumu samazināja, vēl pāris soļu paskrēja tam garām un apstājās, tad pagriezās pret savu zemē guļošo bērnu, kam katrā aci rēgojās piķis. Ar ragu pabakstījusi, mamma to mudināja celties. Tad, grozīdama galvu un mīņādamās no vienas kājas uz otru, mātīte prātoja, ko darīt tālāk.

Daži mednieki centās pievērst viņas uzmanību, vicināja kapuces un zvērādas, bet viņa tos neredzēja vai bija nolēmusi ignorēt. Mātīte vēlreiz pabakstīja mazo degunradzi un tad, it kā atsaucoties kādam dziļākam instinktam, atkal pagriezās uz ziemeļiem.

-    Tonolan, es tev saku, tā mātīte bija tik tuvu. Bet viņa bija apņēmusies doties uz ziemeļiem - negribēja šeit uzkavēties.

-    Vai tu domā, ka tūlīt sāks snigt? - Tonolans jautāja, paskatīdamies uz sautējošo kompresi un tad atkal uz satraukto brāli.

Jondalars piekrītoši pamāja. - Tikai es nezinu… pat ja runātu viņu valodā, kā lai pasaka Dolando, ka mums labāk tūlīt doties ceļā, pirms vētra vēl nav sākusies, kaut arī pie debesīm nav neviena mākonīša.

-    Jau vairākas dienas jūtu gaisā sniega smaržu. Rādās, ka būs pamatīgi dziļš sniegs.

Lielais brālis bija pārliecināts, ka temperatūra arvien vēl krītas, un nākamajā rītā pats par to pārliecinājās, kad pie ugunskura atstātajai krūzītei ar tēju bija pārklājusies plāna ledus kārtiņa. Viņš vēlreiz centās savas bažas paskaidrot pārējiem, šķietami - bez panākumiem, un turpināja nervozi vērot debesis, lai atrastu vēl kādu zīmi par laika maiņu. Jondalars būtu bijis atvieglots, ja būtu ieraudzījis pār kalniem savelka- mies mākoņu aitiņas un ar tām piepildāmies zilo debess bļodu, ja tikai tas neliecinātu par nenovēršamiem draudiem, kas viņiem tuvojās.

Pamanījis pirmās apmetnes nojaukšanas pazīmes, viņš novāca savu telti un sapakoja abu mugursomas. Uzslavēdams Jondalara gatavību doties ceļā, Dolando smaidīja un piekrītoši pamāja, tad ar roku norādīja upes virzienā. Bet, ieraugot mutuļojošo upi un koka laivu, kas, piesieta pie virvēm, sitās pret krastu un raustījās, vīrs nedaudz satraucās; ari Jondalara nemiers pieauga.

Daudz bezkaislīgāki izskatījās tie vīri, kas paņēma abu brāļu somas un novietoja tās blakus degunradža sasaldētajam rumpim, bet arī viņu sejās Jondalars nesaskatīja necik lielu iedrošinājumu. Tomēr Jondalars dega nepacietībā ātrāk doties prom, taču bija nobažījies par transporta līdzekli. Viņš prātoja - kā gan viņi grasās Tonolanu iedabūt laivā - un devās atpakaļ pie brāļa, lai paskatītos, vai nevar palīdzēt.

Zinādams, ka dažkārt labākā palīdzība ir nemaisīties pa kājām, Jondalars vēroja, kā ātri un prasmīgi tiek nojaukta apmetne. Viņš jau bija sācis pamanīt apģērba atšķirīgās detaļas tiem ļaudīm, kas bija teltis uzslējuši uz zemes un sauca sevi par Šamudiem, un tiem, kas apmetās laivā un dēvēja sevi par Ramudiem. Tomēr tik īpašas atšķirības nesaskatīja, lai varētu tos uzskatīt par divām dažādām ciltīm.

Abas ļaužu grupas sazinājās viegli, plēsa jokus, viņu starpā nepastāvēja nekāda stīva pieklājība, kas, divām dažādām ciltīm satiekoties, parasti norādīja uz maskētu sasprindzinājumu. Šķita, ka viņi runā vienā valodā, kopīgi ietur maltītes un labi sastrādājas. Tomēr Jondalars pamanīja, ka vadonis zemes ļaudīm bija Dolando, bet laivinieki, gaidot norādījumus, skatījās uz citu vīru.

No telts iznāca dziednieks, tam sekoja divi vīri, nesdami atjautīgi pagatavotas nestuves. Ar papildu auklu no laivas kopā bija sasietas un aptītas divas kārtis no alkšņa kokiem, kas auga birztalā uz pakalniņa, tādējādi starp kārtīm izveidojās atbalsts, uz kura bija droši piesiets ievainotais vīrs. Pamanīdams, ka Rošario sāk nojaukt lielo, apaļo telti, Jondalars piesteidzās pie viņiem. Sievietes nervozi raidītie skatieni uz debesim un upi pārliecināja Jondalaru, ka viņš nav vienīgais, kas baidās no šī ceļojuma.

- Tie izskatās pēc sniega mākoņiem, - Tonolans sacīja, kad savā redzeslaukā pamanīja brāli, kas sāka iet blakus nestuvēm. - Kalnu virsotnes nav saskatāmas; ziemeļos jau droši vien snieg. Varu tev pateikt vienu: no šāda stāvokļa pasaule šķiet citāda.

Jondalars pavērās virs kalniem slīdošajos mākoņos, kas aizklāja apledojušās kores, savā starpā grūstīdamies un stumdīdamies, it kā steigtos ātrāk piepildīt skaidrās un zilās debesis. Lielā brāļa grumbās savilktā piere izskatījās gandrīz tikpat draudīga kā debesis, uzacis rūpēs sarauktas, tomēr savas bailes viņš centās neizrādīt. - Vai tāds ir tavs attaisnojums, lai vāļātos uz nestuvēm? - Jondalars jokoja, cenzdamies pasmaidīt.

Pie baļķa, kas iesniedzās upē, Jondalars atkāpās un vēroja, kā divi laivinieki, ejot pa nestabilo, nogāzto koku, cenšas sabalansēt līdzsvaru un noturēt nestuves, stumjot tās augšup pa vēl apšaubāmāko koka trapu. Tagad viņš saprata, kāpēc Tonolans bija cieši piesiets pie nestuvēm. Jondalars sekoja viņiem pa pēdām, pats tik tikko spēdams noturēt līdzsvaru, un tagad paskatījās uz vīriem ar daudz lielāku cieņu.

Kad Rošario un Šamuds pāris Ramudu vīriem padeva cieši sasietu saini ar zvērādām un kārtīm - lielo telti -, lai ieliek laivā, un pēc tam ari paši nāca pa baļķi uz laivu, no pelēkajām, mākoņainajām debesīm nokrita pāris baltu pūku. Piemērodamās debesīm, upe trakoja un kūla ūdeni mežonīgos virpuļos - arvien pieaugošais mitrums kalnos arī uz upes atgādināja par savu esamību.

Mutuļojošajā ūdenī nolūzušais baļķis kustējās citā virzienā nekā laiva. Jondalars pārliecās pār laivas malu un pasniedza sievietei roku. Rošario ar pateicību to pieņēma un tika gandrīz vai pēdējā brīdī ierauta laivā. Arī Šamudam nebija pretenziju pieņemt piedāvāto palīdzību; dziednieka pateicība bija tikpat sirsnīga kā Rošario izteiktā.

Krastā vēl bija palicis viens vīrs. Atraisījis vienu no tauvām, viņš uzskrēja augšā uz baļķa un ierausās pie pārējiem. Arī traps tika ātri ievilkts laivā. Šūpojošos laivu pie krasta piesaistīja vairs tikai viena tauva un gari airi laivinieku rokās, mazais kuģītis centās atrauties no krasta un laisties pa straumi. Ar asu rāvienu tauva tika noslidināta, un, sajutusi brīvību, laiva no priekiem palēcās. Mazajam kuģītim mētājoties un šūpojoties Māsas upes mutuļojošajā straumē, Jondalars cieši pieķērās laivas malai.

Vētra tuvojās lieliem soļiem, un virpuļojošas sniegpārsliņas aizklāja redzamību. Visādi peldoši priekšmeti un atkritumi dažādā ātrumā ceļoja kopā ar viņiem - smagi piemirkuši baļķi, krūmu mudžekļi, uzpūsti dzīvnieki, gadījās arī pa kādam mazākam aisbergam, un Jondalars baiļojās, ka neiznāk saskrieties ar tiem. Viņš vēroja, kā krasts paslīd garām, un skatiens apstājās pie uzkalniņā augošās alkšņu audzes. Kaut kas, piesiets pie viena no kokiem, plivinājās vējā. Negaidīta vēja brāzma to satvēra un iepūta upē. Tumšiem traipiem nosmērētajam ādas gabalam nokrītot, Jondalars pazina savu vasaras bezroci. Vai tad visu laiku tas bija tur kokā plivinājies? Kādu brīdi ādas gabals noturējās virs ūdens, tad piemirka un nogrima.

Tonolanu atsēja no nestuvēm un atbalstīja pret laivas sāniem; jaunais vīrietis izskatījās bāls, sāpju nomākts un nobijies, bet drošsirdīgi smaidīja blakus sēdošajai Džetamio. Jondalars piemetās blakus jauniešiem un saviebās, atcerēdamies savas bailes un paniku. Tad prātā ienāca neaprakstāmais prieks, kad pirmoreiz ieraudzīja tuvojamies laivu, un atkal viņš mocījās neziņā, kā gan šie ļaudis zināja, ka brāļiem vajadzīga palīdzība. Tad Jondalars pēkšņi iedomājās: vai tas varētu būt bijis asiņainais bezrocis, kas plivinājās vējā un rādīja ceļu? Bet kā viņi zināja, ka jābrauc nekavējoties? Un jāņem līdzi Šamuds?

Laiva cilājās straujajā ūdenī, un Jondalars, kārtīgi nopētījis tās konstrukciju, ieinteresējās par stabilo kuģīti. Izskatījās, ka laivas dibens izgatavots no viena masīva koka gabala: izgrebts pamatīga koka stumbrs, vidusdaļā platāks. Laiva tikusi paplašināta ar dēļu rindu, dēļi bija kārtīgi savienoti kopā, tādējādi paaugstinot sānus un priekšgalā savienojoties kopā. Ik pa gabaliņam laivas sānos bija novietotas stutes, uz tām bija pārlikti dēļi, tādējādi radot sēdvietas airētājiem. Trīs no viņiem sēdēja priekšpusē, pirmajā rindā.

Jondalars nopētīja laivas uzbūvi, viņa skatiens pārslīdēja pāri baļķim, kas bija nostiprināts pret priekšgalu. Paskatījies vēlreiz, viņš sajuta sirdi ātrāk iepukstamies. Laivas priekšgalā, tās dibenā, starp samudžinātiem zariem gulēja asins traipiem nosmērēts vasaras bezrocis.

-

9

-    Vīnij, neesi tik badīga! - Eila brīdināja gaišbrūno kumeliņu, vērodama, kā tas no koka bļodas izlaiza pēdējās ūdens piles. - Ja izdzersi visu, man būs vēl jākausē ledus. - Kumeļš nosprauslojās, pakratīja galvu un ielika purniņu atpakaļ bļodā. Eila iesmējās. - Ja jau esi tik izslāpusi, sadabūšu vēl ledu. Nāksi man līdzi?

Eilas vēršanās domās pie jaunā zirga bija jau kļuvusi par ieradumu. Dažkārt tā vienkārši bija saruna prātā, citreiz graciozā žestu valoda, poza un sejas izteiksme, kas viņai padevās vislabāk, bet, tā kā jaunais dzīvnieks vairāk sliecās reaģēt uz sievietes balss skaņām, Eila iedrošinājās runāt vairāk. Atšķirībā no pārējā klana viņai vienmēr bija padevušās dažādas skaņas un toņa modulācijas; vienīgi Eilas dēls viņas talantam bija spējis turēt līdzi. Abiem tā šķita kā spēle - atdarināt vienam otra neko neizsakošās skaņas, bet dažas no tām sāka jau ieņemt noteiktas nozīmes aprises. Eilas sarunās ar kumeļu šī sazināšanās ieņēma jau daudz sarežģītāku skaņu modulāciju. Sieviete atdarināja zvērus, no jau pazīstamajām balsienu kombinācijām izdomāja jaunus vārdus, pat izmantoja dažas neko neizsakošās skaņas no spēles ar dēlu. Tā kā uz viņas centieniem atdarināt nevajadzīgās skaņas neviens nosodoši neskatījās, sievietes vārdu krājums paplašinājās, bet diemžēl šī valoda bija saprotama tikai viņai pašai un dīvainā kārtā - arī viņas zirgam.

Eila aplika kājautus, zirgādas apmetni, āmrijas kapuci un sasēja roku sildītājus. Izbāzusi roku cauri roku sildītāju atverei, viņa aiz jostas aizbāza lingu un mugurā uzsēja vācamo grozu. Tad pacēla ledus cērti - garu kaulu no zirga priekškājas ar iegrieztiem spirālveida robiņiem kaula smadzeņu izņemšanai, noasinātu un ar akmeni noslīpētu, - un devās ceļā.

-     Nu, Vīnij! Nāc nu! - Eila aicināja. Viņa pacēla smagnējo sumbra ādas aizsegu, kas reiz bija kalpojis par nojumi un tagad, uz mietiem iestiprināts alas grīdā, veica vēja aizsega funkcijas. Zirdziņš izrikšoja sievietei pa pēdām, un abi devās lejup pa stāvo taku. Eilai izejot uz aizsalušās ūdenstilpes, upes likumā svilpoja salts vējš. Atradusi tādu vietu, kur izskatījās, it kā sasalušā ledus kristāliņi varētu būt gabalos un drumslās atskaldāmi, sieviete ķērās pie darba.

- Vai zini, Vīnij? Daudz vieglāk ir iegrābt bļodā sniegu nekā ūdens iegūšanai skaldīt ledu, - Eila izteica savas domas zirdziņam, piekraudama vācamo grozu ar ledu. Viņa apstājās, lai no sanēšu kaudzes, kas joprojām stāvēja turpat upmalā, paņemtu kādu žagaru, un domāja par to, kā gan viņai paveicies ar malku, ledus kausēšanu un siltumu. - Ziemas šeit ir sausākas un ari aukstākas. Vīnij, man pietrūkst sniega. Tās pāris pūkas, kas šeit lidinās apkārt, nevar nosaukt par sniegu, vienkārši ir ļoti auksts.

Eila novietoja malku blakus pavardam un bļodā iemeta kausēties ledu. Sieviete pavirzīja trauku ar ledu tuvāk ugunij, lai siltums to izkausē, pirms viņa to ielej ādas podā, jo tajā bija vajadzīgs ūdens, lai uz pavarda uguns tas nesadegtu. Tad, pārlaidusi acis mājīgajai alai, kuras labiekārtošanā bija uzsākti vairāki dažādās stadijās veikti darbi, viņa prātoja, kuram šodien ķerties klāt. Eila juta, ka viņu dīda nemiers. Nekas nebija pa prātam, līdz viņa ieraudzīja vairākus jaunus piķus, kas nesen bija pabeigti.

"Varbūt man doties medībās?" viņa prātoja. "Jau kādu labu laiku neesmu bijusi stepē. Tomēr šie piķi man tagad nederēs." Viņa saviebās. "No tiem nebūs nekādas jēgas, jo tāpat nekad nevarēšu dzīvniekam pieiet tik tuvu, lai tos lietotu. Paņemšu labāk lingu un iziešu pastaigāties." Apmetņa ielocēs viņa sabāza no kaudzes paņemtos akmeņus, kurus bija uznesusi augšā uz alu tādam gadījumam, ja atgrieztos hiēnas. Tad, pielikusi pavardam malku, Eila izgāja no alas.

Vīnija centās viņai sekot un nervozi iezviedzās, kad Eila pa stāvo nogāzi kāpa augšā uz stepi. - Neuztraucies, Vīnij! Es ilgi prom nebūšu. Ar tevi viss būs kārtībā.

Kad sieviete sasniedza klints augšdaļu, vējš iepūta viņas kapucē un draudēja to noraut. Eila to atkal uzlika galvā un cieši sasēja aukliņu, tad, atkāpusies no klints malas, pavērās apkārt. Salīdzinājumā ar ziemas sasalušo tukšumu izkaltusi un sažuvusi stepe vasarā bija mudžējusi no dzīvības. Vēja aukas gaudoja neskanīgu kapa dziesmu, kaukdamas smalkā, griezīgā svilpoņā, kas pārtapa vaimanājošā kliedzienā un noklusa tukšā, apslāpētā vaidā. No baltām bedrēm dzenājot graudainu sniegu un piekāpjoties vēja vaimanām, brāzmas plosīja brūngano, kailo zemi, pēc tam atkal uzrāva gaisā sasalušās pārslas.

Pa gaisu virpuļojošās sniegpārslas bija kā rupja smilts un ar savu ledaino saltumu kapāja Eilas seju. Sieviete savilka kapuci ciešāk, nolieca galvu un pa trauslo, pie zemes noliekto zāli asajā ziemeļaustrumu vējā braši devās uz priekšu. Aukstajā gaisā tverot pēc elpas, deguns aizsala un kakls iesmeldzās. Eilu pārsteidza mežonīgi spēcīga auka. Zaudējusi elpu, klepodama un sēkdama viņa tvēra pēc gaisa, kaklā sakrājās gļotas. Izspļāvusi tās, sieviete vēroja, kā gļotas jau gaisā sasalst, vēl nenonā- kušas uz akmenscietās zemes.

"Ko gan es šeit augšā daru?" viņa domāja. "Nezināju, ka būs tik mežonīgi auksts. Labāk došos atpakaļ."

Pagriezusies atpakaļ un aizmirsusi šaušalīgo aukstumu, Eila uz brīdi sastinga. Otrā pusē garām aizai gāja mazs pinkainu mamutu bariņš - milzīgi, kustīgi pauguri ar tumšsarkanu spalvu un gariem, līkiem ilkņiem. Tātad šī sastingusi un kailā zeme ir mamutu mājas; raupjā, ledū sasalusi zāle - viņu vienīgais barības avots. Bet, pielāgojušies šādai videi, mamuti bija zaudējuši spēju dzīvot jebkurā citā vidē. Dzīvnieku dienas bija skaitītas; viņu mūžs būs tikai tik ilgs, kamēr pastāvēs ledājs.

Savaldzināta Eila tos vēroja, līdz neskaidrās zvēru aprises izzuda sniega virpulī, tad steidzās tālāk un, kāpjot lejā pa klints sienu prom no asā vēja, jutās priecīga. Viņa atcerējās, ka, pirmoreiz atrodot savu alu - svētnīcu, viņu bija pārņēmušas tieši tādas pašas izjūtas. Ko gan viņa būtu iesākusi, ja nebūtu šo ieleju atradusi? Sasniegusi klints pārkāri alas priekšā, Eila samīļoja kumeliņu, tad piegāja pie malas un paskatījās uz ieleju. Tur sniegs bija nedaudz dziļāks, īpaši tajās vietās, kur tas bija sadzīts kupenās, bet citādi - tieši tikpat sauss un auksts.

Tomēr ieleja un ala piedāvāja patvērumu no vēja. Bez tām abām, kā arī bez zvērādām un uguns Eila nebūtu izdzīvojusi, jo nebija nekāds pinkains radījums. Stāvot uz pārkares, sieviete sadzirdēja vēja atnestu vilka kaucienu un smilkstošās kalnu sarkanvilku rejas. Tur, lejā, kāda polārlapsa šķērsoja aizsalušo upi; kad tā apstājās un sastinga, tās baltais kažoks bija gandrīz vai nesaredzams. Ielejā Eila pamanīja kustību un pēc dzīvnieka apveida noteica, ka tas ir alu lauva; tā dzeltenbrūnais kažoks, tagad kļuvis gandrīz vai balts, bija biezs un kupls. Četrkājainie plēsēji pielāgojās sava medījuma videi. Savukārt Eila un viņai līdzīgie vidi pielāgoja savām vajadzībām.

Sieviete satrūkās, pavisam blakus izdzirdējusi gari stieptu kladzinošu skaņu. Paskatījusies augšup, uz aizas malas viņa ieraudzīja hiēnu. Noskurinājusies jaunā medniece pastiepās pēc lingas, bet maitēdāja ar izcili manīgu lēcienu gar aizas malu aizskrēja prom un atgriezās stepes plašumos. Vīnija nostājās blakus, klusi iezviedzās un maigi piebakstīja ar purniņu. Eila ciešāk savilka dūkano zirga ādas apmetni un, apskāvusi kumeļa kaklu, iegāja atpakaļ alā.

Skatīdamās tik pazīstamajā akmens velvē pie alas griestiem, Eila gulēja savā zvērādām izklātajā guļvietā un nesaprata, kāpēc viņa pēkšņi pamodusies. Sieviete pacēla galvu un paskatījās uz Vīnijas pusi. Arī zirga acis bija atvērtas un raudzījās uz sievieti, bet tās neizrādīja ne mazākās uztraukuma pazīmes. Tomēr Eila bija pārliecināta, ka kaut kas ir noticis.

Negribēdama atstāt silto migu, viņa ieritinājās atpakaļ zem segām un pavērās apkārt alā, ko bija ierīkojusi par savām mājām. Virs ieejas pa caurumu griestos iespīdēja gaisma. Visapkārt mētājās viņas roku darinājumi: vienā stūrī jau bija izveidojusies krietni paliela kaudze ar saimniecības lietām, žāvēšanas statīva otrā pusē bija salikti pabeigtie darbarīki. Eila sajuta izsalkumu un vēlreiz paskatījās uz žāvēšanas plaukta pusi. Iztīrītajās dzīvnieku zarnās viņa bija iepildījusi kausētus zirga taukus, ik pa laikam tās nācās paspaidīt un pagrozīt, tagad mazās, baltās desiņas karājās uz āķa blakus visvisādām kaltētām tējām un garšaugiem, kas tur žāvējās ar visām saknēm.

Tas lika Eilai domāt par brokastīm: varētu izvārīt buljonu ar kaltētu gaļu, sātam pievienot nedaudz tauku, tad vēl pielikt garšaugus, graudus un žāvētas korintes. Viņa jau bija pavisam pamodusies, nebija vairs jēgas palikt gultā, tāpēc Eila izrausās no zvērādu migas. Ātri vien sieviete bija jau uzvilkusi apmetni un apāvusi kājautus, pēc tam pasniedzās pēc lūša ādas, paņemdama to no savas guļvietas. Lūšāda vēl glabāja viņas ķermeņa siltumu. Sieviete ātri steidzās ārā, lai atvieglotos klinšu pārkares tālākajā stūri. Pie alas ieejas, pastūmusi malā vēju aizsargājošo sumbra ādu, viņa ievilka elpu.

Baltās sniega kārtas dēļ asās un stūrainās klinšu pārkares kontūras pa nakti bija kļuvušas laidenākas. Pūkainās sniegpārsliņas mirdzēja vienmērīgā spožumā un atstaroja skaidrās, zilās debesis. Pagāja kāds bridis, līdz Eila aptvēra vēl pārsteidzošāku pārmaiņu. Gaiss bija mierīgs; vēja vairs nebija.

Ieleja atradās tādā vietā, kur mitrā kontinentālā stepe piekāpās sausajai lesa stepei; tur valdīja divējāds klimats - šobrīd dominēja dienvidu ietekme. Biezā sniega kārta atgādināja to ziemas klimatu, kas parasti bija vērojams pie klana alas, Eilai tā radīja mājas sajūtu.

-    Vīnij! - viņa pasauca. - Nāc ārā! Ir uzsnidzis sniedziņš! Kāda jauka pārmaiņa, laukā patiešām ir sniegs!

Pēkšņi viņa atcerējās iemeslu, kāpēc bija iznākusi laukā, un, aizsteigusies uz klints pārkares tālāko stūri, iemina taciņu tīrajā un baltajā sniegā. Atgriezusies viņa vēroja, kā jaunais zirdziņš piesardzīgi iekāpj plānajā sniega kārtiņā, noliec galvu un to aposta, tad nosprauslojas par dīvaino, balto pūku kārtu. Paskatījusies uz Eilu, Vīnija iezviedzās.

-    Nu beidz, Vīnij! Nebaidies, tas tev nenodarīs pāri.

Nekad agrāk kumeļš nebija redzējis tādu sniega pārpilnību, viņš bija pieradis pie vēja dzītām baltām pūkām gaisā un dažviet sapūstām nelielām kupenām. Pēc vēl viena piesardzīga soļa Vīnijas kāja iegrima sniegā; vēlreiz paskatījusies uz Eilu, viņa iezviedzās, it kā vēlēdamās iegūt drošības sajūtu. Eila veda jauno zirgu tālāk, lai tas aprastu ar sniegu, un, kad kumeļa iedzimtā ziņkārība un rotaļigums ņēma virsroku pār bailēm, sieviete pasmējās par Vīnijas grimasēm. Drīz vien Eila saprata, ka nav saģērbusies pietiekami silti, lai ilgstoši uzturētos ārā. Bija auksts.

-    Iešu iekšā, uzvārīšu karstu tēju un sarūpēšu ko ēdamu. Bet man ir maz ūdens, jāsagādā ledus… - Tad sieviete iesmējās. - Man taču vairs nevajag skaldīt upē ledu. Es varu vienkārši pagrābt bļodā sniegu! Vīnij, ko tu teiktu par siltu putru brokastīs?

Pēc brokastīm Eila saģērbās siltāk un atkal izgāja laukā. Bezvējā likās gandrīz vai patikami silts, bet sievieti vairāk priecēja tik ierastais sniegs, kas klāja zemi. Ienesusi alā pilnus grozus un bļodas ar sniegu, viņa to visu salika blakus pavardam kausēties. Tas bija daudz vieglāk nekā skaldīt cieto upes ledu, tāpēc viņa nolēma šo gadījumu izmantot, lai arī pati nomazgātos. Ziemā Eila bija pieradusi regulāri mazgāties sniegā, bet šajos apstākļos līdz šim bija pat grūti saskaldīt ledu, lai pietiktu dzeramajam ūdenim un ēst gatavošanai. Mazgāšanās bija sen aizmirsta grezniba.

Piemetuši pavardam malku, kas bija sakrauta alas tālākajā galā, jaunā sieviete notīrīja sniegu no papildu malkas kaudzes, kas bija savākta alas priekšā un ienesa vēl vairāk kurināmā.

"Kaut es varētu uzglabāt ūdeni tāpat kā malku," viņa nodomāja, skatīdamās uz traukiem ar kūstošo sniegu. "Nezinu, cik ilgi šie prieki būs, ja drīz atkal sāks pūst vējš." Paņēmusi līdzi bļodiņu sniega attīrīšanai, Eila atkal izgāja ārā, lai ienestu vēl kādu malkas klēpīti. Saraususi pilnu bļodu ar sniegu, viņa to apgāza blakus malkas kaudzei un pamanīja, ka, paceļot bļodiņu nost, sniegs saglabājis trauka formu. Interesanti… Kāpēc gan viņa nevarētu sniegu uzglabāt kaudzē tāpat kā malku?

Šī ideja sievieti iedvesmoja, un drīz vien vairums tīrā, nenomīdītā sniega no klints pārkares jau bija sarausts kaudzē blakus ieejai. Pēc tam Eila pa taciņu nogāja upmalā. Arī Vīnija izmantoja izdevību, lai pa attīrīto taku noietu lejā paskrieties pa lauku. Kad Eila apstājās un gandarīti uzlūkoja sniega kaudzi pie alas ieejas, sievietes acis mirdzēja priekā un vaigi bija piesārtuši. Ieraudzījusi, ka uz klints pārkares palicis vēl mazs laukumiņš ar nenotīrītu sniegu, viņa apņēmīgi atkal devās augšā. Paskatījusies uz ieleju, Eila pasmējās par Vīniju, kas, augsti un eleganti cilādama kājas, gāja pa nepierastajām sniega kupenām.

Palūkojusies atpakaļ uz sniega kaudzi, viņa apstājās; dīvains smaids iezagās sievietes mutes kaktiņos, kad viņai ienāca prātā kāda neparasta ideja. Lielā sniega kaudze bija izveidota no vairākiem bļodiņu sanesumiem un, viņasprāt, atgādināja sejas kontūras. Pienesusi vēl vairāk sniega un pielikusi to vajadzīgajā vietā, viņa atkāpās un novērtēja padarīto.

"Ja deguns būtu lielāks, šī seja izskatītos pēc Bruņa," viņa nodomāja un pievienoja vēl nedaudz sniega. Pielipinājusi to pareizajā vietā, Eila iztaisīja caurumu, nolīdzināja negludumus un vēlreiz atkāpās, lai novērtētu savu mākslas darbu.

Viņas acīs rotājās nebēdnīga dzirkstīte. - Esi sveicināts, Brun! - sieviete žestikulēja un izjuta nelielu sarūgtinājumu. īstais Brūns neatbalstītu Eilas gājienu, ka viņa sniega čupu nosaukusi bijušā klana vadoņa vārdā. Klana ļaudīm vārdi bija pārāk lielā godā, lai pret tiem izturētos ar tādu necieņu. Nu, bet šis ir patiešām līdzīgs! Par to domājot, viņa iesmējās. Varbūt viņai vajadzētu būt pieklājīgākai? Sievietei nepiedienas uzrunāt vadoni, it kā viņi būtu no vienas mātes dzimuši. "Man jāpalūdz atļauja," Eila izdomāja un, turpinādama spēli, nosēdās sniega čupas priekšā un nodūra acis - šī bija pareizā poza klana sievietei, kas nozīmēja to, ka viņa vēlas runāt ar vīrieti.

Pasmaidījusi pie sevis par spēlēto teātri, Eila klusi sēdēja ar noliektu galvu, it kā patiešām gaidīdama uzsitienu pa plecu - signālu, ka drīkst runāt.

Klusums kļuva nospiedošs, un akmens, uz kura viņa sēdēja, bija auksts un ciets. Viņa sāka domāt, cik gan smieklīgi ir tā šeit sēdēt. Bruņa atdarinājums sniegā taču neuzsitīs viņai pa plecu, tāpat kā pats Brūns pēdējā reizē, kad Eila sēdēja viņa priekšā. Toreiz viņa tikko bija netaisnīgi nolādēta un bija gribējusi lūgt vecajam vadonim, lai viņš pasargā viņas dēlu no Brouda niknuma un ienaida. Bet Brūns bija no viņas aizgriezies; bija jau par vēlu - viņa jau bija mirusi. Vienā mirklī Eilas rotaļīgais noskaņojums pazuda. Viņa piecēlās un skatījās uz pašas uztaisīto sniega skulptūru.

-     Tu neesi Brūns! - viņa dusmīgi žestikulēja, izārdīdama to skulptūras daļu, kuru bija tik rūpīgi lipinājusi. Sievietē kūsāja dusmas. - Tu neesi Brūns! Tu neesi Brūns! - Eila ar kājām un dūrēm dauzīja sniega kaudzi, iznīcinādama jebkādu līdzību ar cilvēka sejas formu. - Es nekad vairs neredzēšu Bruņu! Nekad neredzēšu Durku! Vispār nekad nevienu vairs nesatikšu! Esmu palikusi pilnīgi viena pati. - Skaudrs kliedziens izlauzās pār sievietes lūpām, tam sekoja izmisīgi šņuksti. - Ak, kāpēc gan man lemts būt vienai?

Noslīgusi uz ceļiem, sieviete apgūlās sniegā un sajuta, kā uz vaigiem sasalst siltās asaras. Eila apskāva salto sniegu, aplika to sev visapkārt, izjuzdama tā stindzinošo pieskārienu. Viņai radās vēlēšanās ierakties sniegā, ļaut tam sevi apklāt, sasaldēt sāpi, dusmas un vientulību. Trīcēdama sieviete aizvēra acis un ignorēja aukstumu, kas sāka pārņemt viņu līdz kaulam.

Tad viņa uz sejas sajuta kaut ko siltu un mitru un izdzirdēja klusu zirga zviedzienu. Viņa centās ignorēt arī Vīniju. Jaunais zirdziņš viņai vēlreiz iebakstīja. Eila atvēra acis un ielūkojās lielajās, tumšajās stepes zirga acīs un garajā purniņā. Pastiepusi rokas, viņa tās aplika kumeļam ap kaklu un iespieda seju tā pinkainajā kažokā. Zirgs klusi iezviedzās, kad Eila viņu palaida vaļā.

-    Tu gribi, lai es ceļos augšā, vai ne, Vīnij? - Kumeļš pašūpoja galvu no augšas uz leju, it kā būtu sapratis Eilas vārdus, un viņai gribējās tam ticēt. Izdzīvošanas griba vienmēr bijusi spēcīga, bija vajadzīgs kaut kas vairāk par vientulības izjūtām, lai Eila tik viegli padotos. Kaut arī uzaugusi Bruņa klanā, kur meiteni mīlēja, viņa daudzējādā ziņā bija jutusies vientuļa. Viņa allaž bija bijusi atšķirīga no klana ļaudīm. Eilas mīlestība pret citiem bija viņas stiprais virzītājspēks. Citu cilvēku - Izas, kad viņa bija slima, Kreba, kad viņš kļuva vecs un nevarīgs, viņas mazā dēliņa - vajadzība pēc viņas bija devusi Eilai stimulu un mērķi dzīvot.

-    Tev taisnība. Būs jau jāceļas. Nedrīkstu atstāt tevi vienu, Vīnij, un šeit ārā man sāk kļūt auksti, esmu samirkusi. Uzvilkšu sausas drēbes. Pēc tam pagatavošu tev garšīgu, siltu putru. Tu taču to gribi, vai ne?

Eila vēroja, kā divi polārlapsu tēviņi, cīnīdamies par lapsu mātīti, viens uz otru ņurd un kož, un pat no savas klints pārkares saoda spēcīgo lapsu tēviņu meklēšanās smaku. Ziemā viņi ir daudž skaistāki; vasarā tie ir neizteiksmīgi brūnā krāsā. "Ja gribu iegūt baltu lapsādu, man tas jādara tūlīt," viņa domāja, taču nepakustējās, lai paņemtu lingu. Viens no tēviņiem bija uzvarētājs un pieprasīja savu balvu. Tēviņam uzkāpjot uz mātītes, tā ar aizsmakušu kliedzienu atzina uzvarētāju.

Lapsu mātīte izdod tādu skaņu tikai kopošanās laikā. "Interesanti - vai viņai tas patīk vai ne? Man tas nekad nav paticis, pat pēc tam, kad vairs nesāpēja. Bet citām sievietēm tas patika. Kāpēc es esmu tik atšķirīga? Varbūt tāpēc, ka man nepatika Brouds? Vai tad tam ir kāda nozīme? Vai tad lapsu mātītei patīk tas tēviņš? Vai šai mātītei patīk tas, ar ko viņa pašlaik nodarbojas? Prom jau tā neskrien."

Šī nebija pirmā reize, kad Eila atturējās no medībām, lai novērotu lapsu vai citu plēsēju uzvedību. Viņa bieži vien bija vairākas dienas pavadījusi, vērodama kādu medījumu, ko viņas totēms bija atļāvis nomedīt, lai iepazītu šo plēsēju dabisko vidi un paražas, un atzinusi, ka tie ir interesanti radījumi. Klana vīri apguva mednieku iemaņas, medījot zālēdājus - dzīvniekus, kuru gaļa bija ēdama, - turpretim plēsēji nekad nebija klana iecienīti, kaut arī siltas kažokādas vajadzībām vīri varēja tiem dzīt pēdas un nomedīt. Klana vīriem ar plēsējiem nekad nebija izveidojusies tā īpašā saite, kas bija Eilai.

Plēsēji joprojām sievieti sajūsmināja, un viņa tos labi pazina. Lapsu tēviņš, kas ātri darbojās, un kliedzošā mātīte lika aizdomāties arī par ko citu, ne tikai par medībām. Katru gadu ziemas vidū lapsas kopojas. Pavasarī, kad viņu kažoks kļūs atkal brūns, lapsu mātītei būs mazo lapsēnu metiens. Interesanti: vai lapsa paliks tepat - kaulu un sanēšu kaudzē - vai ari izraks alu kādā citā vietā? Cerams, ka viņa paliks. Mātīte mazos aprūpēs, pabaros ar pussakošļātu barību no savas mutes. Vēlāk atnesīs kādu beigtu medījumu: peles, kurmjus vai kādu putnu. Dažkārt var gadīties pa kādam trusim. Mazajiem paaugoties, lapsa nesīs bērniem medījumu, kas vēl dzīvs, un mācīs tiem medīt. Līdz nākamajam rudenim lapsas bērni būs jau gandrīz pieauguši, un ziemā šīs mammas lapsu meitenes, puišiem uz viņām uzkāpjot, kliegs tāpat, kā tagad to dara šī mātīte.

"Kāpēc lapsas tā dara? Kāpēc tās kopojas? Es domāju, ka tēviņš mātītei rada bērnus. Ja vienīgais, kas mātītei jādara, ir jānorij tēviņa gars, kā Krebs allaž man stāstījis, tad kāpēc lapsas tā kopojas? Neviens nebija domājis, ka man piedzims bērns. Klanā uzskatīja, ka mans totēma gars ir pārāk spēcīgs. Bet man piedzima bērns. Ja Durks būtu radies no tā, ka Brouds ar mani darīja tāpat kā tagad lapsas, tad mana totēma stiprumam nebūtu nozīmes.

Tomēr cilvēki nelīdzinās lapsām. Viņiem bērni nedzimst tikai pavasaros, sievietēm tie var dzimt jebkurā laikā. Turklāt vīrieši un sievietes nekopojas tikai ziemā, viņi to dara visu laiku. Kaut gan sievietei pēc katras kopošanās nedzimst bērni. Varbūt Krebam tomēr bija taisnība? Varbūt vīrieša totēma garam jāiekļūst sievietē, bet viņai tas nemaz nav jānorij? Manuprāt, kopošanās laikā vīrietis ar savu locekli šo garu ieliek sievietē. Dažkārt sievietes totēms tam cīnās pretī, bet citreiz tas rada jaunu dzīvību.

Nedomāju, ka vēlos baltu lapsādu. Ja nogalināšu vienu lapsu, pārējās aizies, bet es gribu redzēt, cik lapsēnu viņai piedzims. Labāk nomedīšu sermuli, pirms tā āda vēl nav kļuvusi brūna; viņdien to redzēju upes lejtecē. Sermulim ir balts un mīksts kažoks, man patīk tā melnais astes galiņš.

Bet mazā zebiekste ir tik sīciņa, no viņas kažoka tik tikko pietiktu vienam rokas sildītājam, un ari viņai pavasari būs bērniņi. Nākamajā ziemā te droši vien būs vairāk zebiekšu. Varbūt tomēr šodien neiet medīt? Labāk pabeigšu taisīt bļodu."

Eilai neienāca prātā brīnīties, kāpēc viņa bija domājusi par tām radī- biņām, kas nākamziem varētu mitināties ielejā, kuru viņa bija iecerējusi pavasarī pamest. Sieviete sāka jau pierast pie savas atšķirtības, tikai vakaros, iegriežot jaunu robiņu gludajā nūjā un noliekot to kaudzē pie citām tādām nūjām, viņa jutās vientuļa.

Ar plaukstas virspusi Eila centās atgrūst no sejas taukaino matu šķipsnu. Viņa nevarēja atraut rokas, jo pašreiz graizīja koka sakni, no kuras pīs lielu grozu. Izmantojot dažādus materiālus un to kombinācijas, viņa bija izmēģinājusi jaunu pīšanas tehniku, lai radītu dažādas struktūras un rakstus. Tieši šobrīd Eilas interesi nespēja saistīt nekas cits kā pīšanas, siešanas un mezglošanas process, kā ari auklu, diegu un virvju izgatavošana. Kaut arī gadījās, ka gala produkts izrādījās lietošanai nederīgs un dažkārt par komisks, sieviete bija izdomājusi dažus pārsteidzošus jauninājumus, tādējādi mudinot sevi nenolaist rokas. Viņa atklāja, ka sāk pīt un vienot kopā gandrīz vai visu, kas vien nonāk rokās.

Jau kopš agra rīta Eila bija strādājusi pie īpaši sarežģīta pinuma, un tikai tad, kad Vīnija, atgriezusies no pastaigas, ar purniņu pavēra sumbra ādas aizsegu, sieviete pamanīja, ka pienācis jau vakars.

- Vīnij, kur tu tik ilgi staigāji? Tev pat ūdens nav bļodā, - viņa sacīja pieceldamās un izstaipīdamās, kļuvusi pavisam stīva no ilgās sēdēšanas vienā pozā. - Man jāsarūpē mums kaut kas ēdams, un vēl es grasījos savai guļvietai nomainīt sienu.

Jaunā sieviete sāka rosīties, nolika Vīnijai priekšā svaigu sienu un sakrāva to arī šaurajā iedobē savā guļvietā, bet veco zāli pārmeta pār klints pārkāri. Atskaldījusi ledus kārtu no sniega kaudzes pie alas durvīm, lai dabūtu sniegu, viņa jau kārtējo reizi nopriecājās par šo labo ideju. Eila pamanīja, ka sniega nav atlicis daudz, un gribēja zināt, cik ilgam laikam vēl jāpaiet, līdz varēs dabūt upes ūdeni. Prātodama, vai ienest pietiekami daudz sniega, lai varētu nomazgāties, tad, nodomādama, ka līdz pavasarim vairs tāda iespēja neradīsies, ienesa tik daudz, lai tomēr pietiktu novannoties un izmazgāt ari matus.

Kamēr Eila gatavoja un vārīja ēdienu, blakus pavardam bļodās kusa sniegs. Darbojoties viņas domas atkal aizklīda pie pinumiem, jo tieši ar šo nodarbi viņa visvairāk bija aizrāvusies. Pēc tam kad bija paēdusi un nomazgājusies, sieviete ar zariņu un pirkstu palīdzību mudžināja vaļā slapjos matus. Pēkšņi viņa ieraudzīja izkaltušo dadzi, ko bija lietojusi nelīdzenu mizu slīpēšanai un vijumu atšķetināšanai. Vīnijas regulārā sukāšana bija devusi Eilai ideju šķiedru izgatavošanā izmantot dadžus, tāpēc tagad tikai dabiski likās tos izmēģināt arī uz saviem matiem.

Ar panākto rezultātu sieviete bija ļoti apmierināta. Viņas biezās, zeltainās cirtas bija kļuvušas mīkstas un gludas. Agrāk Eila nekad saviem matiem nebija pievērsusi īpašu uzmanību, parasti tos tikai izmazgāja un nēsāja ar neregulāri izšķirtu celiņu pa vidu, atglaustus aiz ausīm, lai netraucē. Tagad, atķemmējot tos uz priekšu un apskatot uguns atblāzmā, viņa atcerējās, ka Iza bieži bija teikusi, ka mati ir Eilas īpašā rota. "Matu krāsa ir diezgan jauka," viņa nodomāja, "bet vēl jaukāk ir tas, ka tie krīt pāri pleciem garās un vieglās cirtās." Pirms Eila pati to apzinājās, viņa jau bija pāršķīrusi matus uz pusēm un no vienas šķipsnas pina garu bizi.

Bizes galā viņa iesēja aukliņu, pēc tam ķērās pie nākamās. Prātā ienāca doma: cik dīvaini tas liktos cilvēkiem, kas ieraudzītu, ka viņa savus matus savij virvēs, bet tas viņu neaizkavēja, un nepagāja ilgs laiks, kad Eilas galvu rotāja daudzas mazas bizītes. Šūpodama galvu no vienas puses uz otru, viņa par šo jauninājumu priecājās un smaidīja. Eilai patika bizītes, bet problēma bija tāda, ka tās nevarēja aizlikt aiz ausīm, lai nekrīt sejai priekšā. Pēc pāris mēģinājumiem sieviete atklāja veidu, kā tās galvas priekšpusē savīt un sasiet, bet, tā kā viņai patika bizīšu šūpošanās, tad sānos un aizmugurē tās brīvi nokarājās.

Tas bija atklājums, kas sākumā viņai iepatikās, turklāt arī ērtības labad bizītes bija daudz izdevīgākas. Tās kārtīgi stāvēja savā vietā, viņai vairs nebija mūždien jārūpējas par atrisušām šķipsnām, kas krita pāri sejai. Un kāda gan nozīme, ja kāds par viņu nodomās ko sliktu? Ja viņa vēlējās, tad no saviem matiem drīkstēja taisīt auklas - Eilai bija jāizdabā tikai sev pašai.

Drīz vien arī sniegs uz klints pārkares bija jau izmantots, bet nu vairs nebija jānopūlas, lai ūdens iegūšanai atskaldītu ledu. Kupenās bija uzkrājies pietiekami daudz sniega. Tomēr, pirmoreiz nogājusi lejā, lai paņemtu sniegu no kupenas, Eila ieraudzīja, ka upmalā, zem alas, no viņas pavarda sodrējiem un pelniem tas bija kļuvis netīrs. Viņa devās augšup pa aizsalušo upi, lai sameklētu kādu tīrāku kupenu, no kuras paņemt sniegu, bet, Eilai nonākot šaurā aizā, Eilai ziņkāre dzina viņu iet tālāk.

Viņa nekad tik tālu līdz šai vietai nebija aizpeldējusi. Upē bija spēcīga straume, un tas nebija šķitis svarīgi. Bet iešana pa aizsalušo ledu nekādas pūles nesagādāja, bija tikai jāskatās, kur liek kāju. Aizā, kur pazeminātā temperatūra bija sasaldējusi ūdens šļakatas un spiediens radījis ledus grēdas, ledus skulptūras izveidoja burvīgu, fantastisku pasaku zemi. Priecīgi smaidīdama, Eila apbrīnoja brīnišķīgos veidojumus, bet nebija gatava tam, ko ieraudzīs vēl tālāk.

Kādu laiku viņa jau bija gājusi pa aizsalušo upi un domāja par griešanos atpakaļ. Norobežotajā aizas dziļumā bija auksts un ledus šo saltumu vēl tikai pastiprināja. Viņa nolēma aiziet vēl tikai līdz nākamajam upes līkumam. Sasniegusi to, Eila apstājās un apbrīnā sastinga. Aiz upes līkuma aizas sienas sakļāvās kopā, izveidodamas akmens sienu, kas augstu virs galvas tālu prom iesniedzās stepē; uz akmeņainās sienas bija sasaluša ūdenskrituma mirdzošas stalaktītu lāstekas. Tās bija tikpat cietas kā akmens, tikai baltas un aukstas, - iespaidīgs skats, it kā ala būtu apgriezušies kājām gaisā.

Masīvā ledus skulptūra savā grandiozumā bija satriecoša. Ziema ar saltu roku bija apstādinājusi vareno ūdenskrituma spēku, šķita, ka tas tūlīt pat gāzīsies viņai virsū. Tā bija mulsinoša vīzija, tomēr, aizgrābta no šī iespaidīgā skata, Eila palika stāvam kā zemē iemieta. Viņai kļuva bail no iesprostotā ūdens spēka. Pagriežoties uz promiešanu un no aukstuma nodrebinoties, sieviete nodomāja, ka redzējusi lielas lāstekas galā mirgojošu ūdens pili.

Eila pamodās no brāzmaina caurvēja, paskatījās uz pretējo sienu, kur atradās alas ieeja, un ieraudzīja vēju aizturošo sumbra ādu sitamies pret mietu. Pēc tam kad viņa bija to nolikusi vietā, sieviete brīdi pastāvēja pie ieejas, pagriezusi seju pret vēju.

-    Vīnij, kļuvis siltāks. Droši varu teikt, ka vējš vairs nav tik auksts.

Zirdziņš saslēja ausis un gaidoši palūkojās Eilā. Bet tā bija tikai saruna. Netika doti nekādi signāli vai žesti, kas prasītu jaunās ķēves reakciju: netika rādīti nekādi žesti, lai tā pienāktu klāt vai atkāptos; nebija ne ziņas, ne miņas par to, ka drīz tiks pasniegts ēdiens, ne ari ka gaidāma sukāšana vai glāstīšana, vai jebkāda cita mīlestības izpausme. Eila nebija apzināti trenējusi zirgu; viņa Vīniju uztvēra kā sarunu biedreni un draudzeni. Bet gudrais dzīvnieks bija sācis uztvert, ka noteikti signāli un skaņas asociējas ar konkrētām darbībām, un iemācījies uz daudzām no tām adekvāti reaģēt.

Ari Eila sāka saprast Vīnijas valodu. Zirgam nebija nekas jāsaka vārdiem; sieviete bija pieradusi izprast jaunās ķēves izturēšanos pēc viņas stājas un smalkajām uzvedības niansēm. Klanā skaņas allaž bija bijušas tikai kā otršķirīgs sazināšanās līdzeklis. Garā ziema piespieda abas dzīvot cieši blakus; sieviete un ķēvīte bija viena otrai pieķērušās un sasniegušas augstu sazināšanās un sapratnes līmeni. Eila parasti zināja, kad Vīnija jūtas laimīga, apmierināta, nervoza vai nomākta, un atsaucās uz zirga signāliem, kas prasīja pievērst uzmanību, - tādiem kā iedot ūdeni, barību vai apmīļot. Tomēr sieviete bija tā, kas intuitīvi uzņēmās vadošo lomu; viņa bija sākusi dot mērķtiecīgus norādījumus un signālus, uz kuriem zirgs atsaucās.

Eila stāvēja alas iekšpusē, pārbaudīdama sumbra ādas stāvokli un novērtēdama, kādi labojumi būs jāizdara. Gar ādas augšējo malu viņai būs jāiztaisa jauni caurumi tieši zem tiem, kas bija izplīsuši, un cauri jāizver jauna aukla, lai vēju aizsargājošo sumbra ādu piesietu pie horizontālā šķērskoka. Pēkšņi sieviete uz kakla sajuta mitrumu.

-    Vīnij, nevajag… - Viņa pagriezās, bet zirgs nebija pakustējies. Tūlīt pēc tam viņai uzkrita vēl viena pile. Eila paskatījās apkārt un uz augšu, kur no dūmu izvada karājās gara lāsteka. Alas augšējā slānī uguns siltums novadīja ēdiena gatavošanas tvaikus un izelpoto dvašu, un, satiekoties ar caurumā ieplūstošo auksto gaisu, tas bija izveidojis lāsteku. Bet asais vējš nopūta no lāstekas tik daudz mitruma, lai neļautu tai izveidoties lielai. Ziemas lielāko daļu alas griestus bija rotājusi tikai ledus apmale. Ieraugot garo un netīro lāsteku, pilnu sodrējiem un pelniem, Eila bija pārsteigta.

Pirms sieviete pārstāja brīnīties un pavirzījās nost, noritēja lāstekas galā sakrājusies ūdens pile un sašķīda viņai uz pieres. Viņa notrauca mitrumu un pārsteigumā iesaucās:

- Vīnij! Vīnij! Pavasaris ir klāt! Ledus sāk kust! - Eila pieskrēja pie jaunās ķēvītes un apskāva viņas spalvaino kaklu, mierinādama satraukto zirgu. - Ak, Vīnij! Kokiem drīz uzplauks pumpuri, un parādīsies pirmie zaļie asni. Nekas nav tik labs kā paši pirmie pavasara zaļumi! Un, kad nogaršosi jauno, zaļo zāli, tev tā ļoti iepatiksies.

Eila izskrēja ārā uz platās klinšu pārkares, it kā cerēdama baltās pasaules vietā ieraudzīt jau zaļu. Saltais vējš ātri vien iedzina viņu atpakaļ alā. Sajūsma par pirmajām izkusušajām lāstekas pilēm pārvērtās samulsumā un izbailēs, kad pēc pāris dienām pavasaris atkāpās no sava solījuma un ziemas niknā sniega vētra gaudoja upes aizā. Par spīti dzedrajai ledus kārtai, pavasaris neatlaidīgi mina ziemai uz papēžiem un siltā saules elpa atkausēja sasalušo zemes garozu. Ūdens lāses ielejā patiešām skaidri vēstīja par ledus pārvēršanos ūdenī. Eila to nekad tā nebija iztēlojusies.

Pirmajām siltajām kūstošā ledus lāsēm drīz vien pievienojās pavasara lietutiņš, kas palīdzēja atkausēt un aizskalot sakrājušos sniegu un ledu, līdzi sev nesdams veldzi izkaltušajai stepei. Tomēr notika kaut kas vairāk par vienkāršu ūdens uzkrāšanos. Ielejas upi pamatā veidoja lielā ledāja izkusušie ūdeņi. Pavasarī pa ceļam no ledāja tā savāca visas pietekas; kad Eila šeit pirmo reizi ieradās, daudzas no tām vēl nemaz neeksistēja.

Pēkšņie plūdi agrāk sausajā vecās upes gultnē pārsteidza vairākus dzīvniekus un aizrāva sev līdzi pa straumi. Mežonīgā straume sasita, apdauzīja un saplēsa gabalos veselus dzīvnieku rumpjus tā, ka pēc tam pāri palika vien pliki kauli. Reizēm gadījās, ka straujais ūdens neņēma vērā bijušo upes gultni. Izkusušais ledāja ūdens izveidoja jaunas teces, savā ceļā izraudams kokus un krūmus ar visām saknēm, kas gadiem ilgi bija izcīnījušas grūtu cīņu, lai ieaugtos šajā neauglīgajā zemē. Akmeņi un oļi, pat lieli laukakmeņi kopā ar citiem gružiem tika mētāti krāčainajā ūdenī un pa straumi aiznesti prom.

Šaurās aizas sienas upes augštecē ierobežoja trakojošo ūdeni, kas gāzās no augstā ūdenskrituma. Papildu ūdens pretestība piešķīra straumei vēl lielāku spēku; upes līmenis cēlās. Zem pērnā gada sanēšu kaudzes, vēl ilgi pirms akmeņainā krastmala nonāca zem ūdens, lapsas upmalā bija ierīkojušas mājvietu.

Eila nespēja nosēdēt alā. No klints pārkares viņa vēroja upes mu- tuļošanu un sakultās putas; ūdens līmenis ar katru dienu cēlās arvien augstāk. Viņa redzēja, kā ūdens, mutuļos bangodams, veļas cauri šaurajai aizai, pirms atkal tiek brīvībā, - tas triecās pret izvirzīto klints sienu, tās pakājē atstādams krietnu devu ar dažādiem sanešiem. Beidzot sieviete saprata, kā kaulu kaudze, krastā izsviestie koki un neparastie akmeņi, kuri bija viņai tik noderīgi, bija šeit nonākuši; Eila tagad novērtēja, kā viņai paveicies, ka atradusi alu, kas ir tik augstu klintī virs upes.

Viņa sajuta, kā klints pārkare nodreb, kad pret to triecās kāds masīvs laukakmens vai koks. Tas viņu nobaidīja, bet Eilai bija izveidojies fatāls pasaules uzskats. Ja viņai bija lemts aiziet bojā, tad tā arī notiks; viņa jau tāpat bija nolādēta ar nāves lāstu, un viņai jau tagad bija jābūt mirušai. Droši vien ir kādi daudz varenāki spēki, kas vada viņas likteni, ne tikai viņa pati, un, ja jau reiz klintij jāsabrūk, kad viņa uz tās stāv, tad Eila to pati nekādi nespēj novērst. Sievieti fascinēja šāda dabas neprātīga mežonība.

Katra diena atnesa ko jaunu. Viens no augstajiem kokiem, kas auga otrpus krastam, padevās palu straumei. Tas uzkrita uz Eilas klints pārkares, bet drīz vien tika aizrauts projām trakojošajā upē. Viņa vēroja, kā koks virpuļodams iepeld upes līkumā. Tālāk upe izpletās šaurā ezeriņā, kas applūdināja tuvējo pļavu un visu tās veģetāciju, kas reiz bija mierīgas upes krasts. Koku zari un krūmu mudžekļi, kas zem krāčainā ūdens bija turējušies zemē, ieķērās milzīgajā izgāztajā kokā un centās to noturēt. Bet pretestība bija bezjēdzīga. Straume atsvabināja koku no krūmu apskāvieniem, vai arī tie paši ar visām saknēm tika izrauti no zemes un aiznesti prom.

Eila pazina to dienu, kad ziema sūtīja savu pēdējo atvadu sveicienu, jo tad atkusa ūdenskritums. Plīstošā ledus skaņa atbalsojās kanjonā, tā paziņodama, ka kūstošās lāstekas tiek ierautas straumē, mētātas pret klintīm un grieztas uz riņķi. Klints pakājē tās vēlreiz savācās kopā, tad, sasvērušās uz sāniem un zaudēdamas formu, tika aizskalotas prom.

Kad ūdens beidzot atkāpās tiktāl, ka Eila pa stāvo taciņu varēja noiet lejā upmalā, pazīstamā krastmala izskatījās citāda. Dubļu peļķe klints sienas pakājē bija pieņēmusi citu izmēru, starp kauliem un izskalotajiem zariem bija sanesti ari dzīvnieku līķi un veseli koki. Akmeņainās krastmalas forma bija mainījusies, daži no zināmajiem kokiem bija aizrauti prom, bet ne visi. Koku saknes sniedzās dziļi zemē, kuras augsne pēc savas būtības bija sausa, īpaši tai augu valstij, kas atradās tālāk no upes krasta. Koki un krūmi bija pieraduši pie ikgadējiem paliem, daudzi no tiem eksemplāriem, kas jau vairākus gadus plūdus bija pārdzīvojuši, tagad bija stingri iesakņojušies zemē. Kad aveņu krūmiem parādījās pirmie zaļie pumpuri, Eila jau sāka cerēt uz gatavajām sarkanajām ogām, un tas radīja problēmu.

Nebija jēgas domāt par ogām, kas tāpat līdz vasarai nebūs gatavas. Eilas vairs ielejā nebūs - tādā gadījumā, ja viņa turpinās meklēt Citus. Pirmie pavasara vēstneši bija piespieduši sievieti pieņemt lēmumu, kad atstāt ieleju. Tas šķita daudz grūtāk, nekā viņa bija iedomājusies.

Eila sēdēja uz klints pārkares tās tālākajā galā, savā mīļākajā vietā. Klints sienā, blakus pļavai, bija lēzens laukumiņš, kur sēdēt, un zemāk, tieši pareizā atstatumā, bija izvirzījums, uz kura atpūtināt kājas. No šīs vietas sieviete nevarēja redzēt ne upi aiz līkuma, ne arī akmeņaino krastmalu, bet viņa skaidri pārredzēja visu ieleju un, pagriežot galvu, varēja aplūkot aizu, kas atradās upes augštecē. Eila bija vērojusi Vīniju pastaigājamies pa pļavu un redzējusi, ka zirgs nāk atpakaļ uz alu. Ķēve bija izzudusi skatienam, kad pagriezās gar klints sienas izvirzījumu, bet sieviete dzirdēja zirgu nākam augšā pa taciņu un gaidīja viņu parādāmies.

Ieraudzījusi stepes zirga lielo galvu ar tumšajām ausīm un sarainajām, brūnajām krēpēm, Eila pasmaidīja. Zirgam turpinot ceļu, sieviete pamanīja dzeltenās ķēves paplukušo spalvu un tumši brūno iedzimto svītru, kas gāja pāri visai mugurai un beidzās garajā, tumšajā astē. Ari uz Vīnijas priekškājām, virs tumši brūnās apakšējās daļas, neskaidri vīdēja tādas pašas svītras. Jaunā ķēve paskatījās uz sievieti un klusi iezviedzās, pagaidīja, vai no viņas netiks kas prasīts, un tad turpināja ceļu uz alu. Kaut arī vēl ne pilnīgi izveidojies, gadu vecais kumeļš bija jau sasniedzis pieauguša zirga izmērus.

Eila atgriezās pie ainavas vērošanas un domām, kas jau vairākas dienas bija viņu nodarbinājušas un naktīs neļāva gulēt. "Es tagad nevaru aiziet - vispirms man mazliet jāpamedī un jānogaida, kad nogatavosies augļi. Un ko lai es daru ar Vīniju?" Tā bija visgrūtāk atrisināmā problēma. Viņa negribēja dzīvot viena, bet sieviete arī neko nezināja par tiem cilvēkiem, kurus klans sauca par Citiem, izņemot to, ka viņa bija viena no šiem Citiem. "Un ja nu es atradīšu tādus cilvēkus, kas neļaus man Vīniju paturēt? Brūns man nekad neļautu paturēt pieaugušu zirgu, īpaši jau tik jaunu un mīlīgu. Un ja nu viņi gribēs Vīniju nokaut? Kumeļš pat nebēgtu prom, Vīnija vienkārši stāvētu un ļautu viņiem sevi nogalināt. Ja es viņiem lūgtu to nedarīt, vai mani kāds klausītu? Brouds zirgu nogalinātu, pat neklausoties, ko saku. Ja nu Citu vīrieši ir tādi paši kā Brouds? Vai pat sliktāki? Galu galā viņi taču nogalināja Odas bērnu, kaut arī tas nebija tīšām.

Man reiz būs jāsameklē cilvēki, tomēr varu šeit vēl nedaudz uzkavēties. Vismaz tik ilgi, līdz kaut ko nomedīšu un būs izaugušas saknes.

Tā ari darīšu. Palikšu, līdz saknes būs izaugušas pietiekami lielas, lai tās varētu izrakt."

Eila jutās atvieglota, kad bija pieņēmusi lēmumu atlikt aiziešanu no ielejas, un bija gatava ķerties pie darba. Viņa piecēlās un aizgāja līdz otram klints pārkares galam. Pie klints sienas no jaunizveidotās kaudzes uzvēdīja pūstošas gaļas smaka. Sieviete lejā pamanīja rosību un ieraudzīja hiēnu ar spēcīgiem žokļiem graužam kāda dzivnieka priekškāju, kas, visticamāk, reiz bijis alnis. Nevienam citam dzīvniekam - ne plēsējam, ne grauzējam - nebija tik spēcīgi attīstītas priekškājas un žokļi, bet tie hiēnai piešķīra lempīgi neproporcionālu augumu.

Pirmajā reizē, kad Eila pamanīja hiēnu ar zemajām un nedaudz līkajām pakaļkājām rokamies kaudzē, sievietei bija sevi jāapvalda. Bet, ieraudzījusi, ka hiēna no kaudzes velk ārā satrūdējušu dzīvnieku atliekas, viņa lika maitēdājai mieru, pateicīga par izdarīto pakalpojumu. Eila bija novērojusi un pētījusi hiēnas tāpat kā pārējos plēsīgos dzīvniekus. Atšķirībā no kaķu dzimtas plēsējiem un vilkiem hiēnām nebija lēcienam nepieciešami, spēcīgi attīstīti pakaļkāju muskuļi, lai uzbruktu laupījumam. Medījot tās deva priekšroku dzīvnieku iekšām, pats lielākais hiēnu gardums bija beigto dzīvnieku mīkstie pavēderes orgāni un piena dziedzeri. Bet viņu ikdienas maltīte bija sprāgoņi - vienalga kādā stāvoklī.

Hiēnas nodarbojās ar līķu plosīšanu. Eila bija redzējusi, kā tās rakņājas pa līķu kaudzēm. Ja beigtie dzīvnieki nebija kārtīgi apglabāti, tad maitēdājas tos izraka; hiēnas ēda pat izkārnījumus un smirdēja tikpat pretīgi kā viņu barība. Hiēnas kodiens var būt nāvējošs - ja ne uzreiz, tad vēlāk var attīstīties neārstējama infekcija; viņas arī labprāt uzbruka maziem bērniem.

Eila nepatikā saviebās un pretīgumā nodrebinājās. Viņa ienīda hiēnas, bet sievietei bija jāapspiež vēlme paņemt lingu un tās nogalināt. Viņas attieksme nebija diez ko prātīga, bet Eila nespēja pārvarēt riebumu pret brūni plankumainajām maitēdājām. Viņasprāt, no hiēnām nebija nekāda labuma. Pret citiem maitēdājiem viņa neizjūta tik lielu riebumu, kaut arī tie smirdēja tikpat pretīgi kā hiēnas.

No klinšu pārkares novērošanas punkta sieviete pamanīja āmriju, kas ari devās pēc savas maitas tiesas. Amrija atgādināja lāča mazuli ar garu asti, bet Eila zināja, ka tā vairāk līdzinās zebiekstei un tās muskusa dziedzeri ir tikpat indīgi kā skunksam. Ari āmrijas bija ļaunas maitēdājas. Tis bez jebkāda iemesla varēja izpostīt alas vai citas viegli pieejamas vietas. Bet āmrijas bija viltīgi, gudri un absolūti bezbailīgi plēsēji, kas bija gatavi uzbrukt jebkuram dzīvniekam, pat milzīgam briedim, tajā pašā laikā samierinoties ari ar kaut ko pieticīgāku: pelēm, putniem, vardēm, zivim vai ogām. Eilai bija nācies redzēt, kā tās no sava medījuma aizgaiņā pat daudz lielākus dzivniekus. Āmrijas bija izpelnījušās sievietes cieņu, un šo zvēru siltais, aukstumu necaurlaidīgais kažoks bija ļoti vērtīgs.

Viņa vēroja sarkanu kliju pāri, kas izlidoja no ligzdas augstu kokā virs upes un ātri pacēlās debesis. Tās izpleta garus, sarkanīgus spārnus un dziļi iešķeltas astes un lēnām noplanēja lejā akmeņainajā krastmalā. Klijas barojās no maitām, bet, tāpat kā citi plēsoņas, ari tās medija mazus zīdītājus un rāpuļus. Jaunā sieviete labi nepazina plēsīgo putnu paradumus, bet zināja, ka mātītes parasti ir lielākas par tēviņiem un putnus ir interesanti novērot.

Par spīti tās neglītajai, plikajai galvai un smakai, kas bija tikpat nepatīkama kā tās izskats, Eila varēja paciest maitu liju. Tās asais un spēcīgais līkais knābis bija domāts beigto dzīvnieku knābāšanai un saraustīšanai gabalos, bet šo putnu kustībās bija jaušams kaut kas majestātisks. Bija tik aizraujoši vērot, kā klijas cēli un nepiepūloties slīd un uzlido augstu debesīs, ar lielajiem spārniem šķeldamas gaisa straumes, tad, ieraudzījušas barību, metas lejā un ar izstieptu kaklu un pa pusei izplestiem spārniem pieskrien klāt dzīvnieka līķim.

Tur, lejā, maitēdāji pašreiz ieturēja svētku maltīti, pat melnās vārnas dabūja savu tiesu, un Eilai par to bija prieks. Ja pūstošie dzīvnieku līķi smirdēja tik tuvu viņas alai, viņa pat spēja paciest tik nīstamo hiēnu. Jo ātrāk viņi visu aprīs, jo priecīgāka viņa būs. Pēkšņi viņa sajuta spēcīgu, salkanu smaku. Eilai bija nepieciešams svaigs gaiss, kas nav piesātināts ar smirdīgiem izgarojumiem.

- Vīnij! - viņa uzsauca. Izdzirdis savu vārdu, zirgs pabāza galvu no alas. - Es došos pastaigāties. Vai gribi nākt man līdzi? - Jaunā ķēve, ieraudzījusi aicinošo žestu, grozīdama galvu, piegāja pie sievietes.

Abas nokāpa lejā pa šauro taciņu, ar likumu apgāja akmeņaino krastmalu ar visiem tās pretīgajiem maitēdājiem un nogriezās aiz klints sienas. Izskatījās, ka Vīnijai patīk pastaiga pa krūmiem noaugušo krastu gar upi, kas tagad atkal mierīgi plūda savā vecajā gultnē. Nāves smaka zirgu bija padarījusi nervozu, Vīnijas neapzinātās bailes no hiēnām bija balstītas uz pagātnes pieredzi. Pēc garās, nomācošās ziemas, kas bija pavadīta alā, abas tagad izbaudīja brīvību, ko sniedza šī siltā pavasara diena, kaut arī gaisā vēl bija jūtams vēss mitrums. Pļavā smaržoja pēc svaiguma; lidojošie maitēdāji nebija vienīgie putni, kas ieturēja maltīti, ari citi cītīgi meklēja barību.

Eila palēnināja soli, lai pavērotu lielo, raibo dzeņu pāri - tēviņu ar tumšsarkanu cekulu un baltas krāsas mātīti, kas bija nodevušies rotaļām gaisā. Tie ar knābjiem dauzīja pa vecu siekstu un dzenāja viens otru apkārt kokiem. Sieviete pazina dzeņus. Viņi izsitīs caurumu veca koka serdē un izklās ligzdu ar koka skaidām. Bet, tiklīdz kādas sešas brūn- ganraibas olas tiks izdētas un izperētas un mazie putnēni izšķīlušies un paaugušies, dzeņu pāris atkal pašķirsies un katrs uzsāks atsevišķu dzīvi, lai savā teritorijā koku stumbros meklētu kukaiņus un pieskan- dētu mežus ar spalgo, smejošo saucienu.

Toties cīruļi bija pilnīgi citādi. Tikai pārošanās laikā draudzīgais cīruļu bars sadalās pa pāriem un tēviņi pret saviem bijušajiem draugiem izturas kā uzpūtīgi gailēni. Cīruļu pārim uzvirpuļojot augstu gaisā, Eila izdzirdēja brīnišķīgu dziesmu. Kaut arī pašus putnus debesu augstumos varēja saskatīt tikai kā mazus punktiņus, viņu dziesma bija tik skaļa, ka sieviete to ļoti labi dzirdēja. Pēkšņi cīruļi krita zemē kā divi akmeņi un jau nākamajā brīdī, skandinādami savus treļļus, atkal uzspurdza gaisā.

Eila pienāca pie tās vietas, kur pērn bija izrakuši bedri, lai nomedītu dūkano ķēvi; vismaz viņai likās, ka šī ir tā pati vieta. Nebija palicis nekādu pēdu. Pavasara plūdi bija aizskalojuši projām krūmus, ko sieviete bija nocirtuši, un izlīdzinājuši padziļinājumu zemē. Pagājusi tālāk, viņa apstājās padzerties un pasmaidīja par cielavu, kas aizspurdza gar pašu ūdensmalu. Tā līdzinājās cīrulim, bet bija slaidāka un ar dzeltenu pavēderi; cielava turēja savu ķermeni horizontāli, lai nesaslapinātu asti, tas lika putnam cilāt asti uz augšu un uz leju.

Nelieli ūdens virpuļi piesaistīja Eilas uzmanību vēl vienam putnu pārim, kas nemaz nebaidījās saslapināties. Ūdens strazdi lēkāja pa upi, aplidodami viens otru un izrādīdami uzmanību. Eila vienmēr bija brīnījusies: kā gan šie putni, nesamērcēdami spalvas, noturas zem ūdens? Eila atgriezās pļavā, kur Vīnija mielojās ar jaunajām, zaļajām atvasēm. Sievietei atkal izraisīja smaidu brūnu paceplīšu pāris, kas viņu norāja ar čik-čik skaņām, kad viņa pārāk tuvu nogāja garām putniņu krūmam. Tiklīdz paceplīši atkal tika zem krūma, tā atsāka skaļo un plūstošo dziesmu; vispirms iečirkstējās viens, pēc tam atsaucās arī otrs.

Eila apstājās un apsēdās uz celma, lai paklausītos dažādu putnu melodiskajās dziesmās, un nobrīnījās, kā meža ķauķis viens pats imitē vesela kora dziedājumu. Apbrīnodama mazās radības virtuozitāti, sieviete aizturēja elpu un negaidot pārsteidza pati sevi ar svilpienu, kas nāca pār viņas lūpām. Zaļā stērste piebiedrojās Eilai ar sev raksturīgo apslāpēto svilpienu, un izcilais atdarinātājs meža ķauķis to precīzi atkārtoja.

Eila bija iepriecināta. Šķita, ka viņa kļuvusi par putnu kora dalībnieci; sieviete vēlreiz pamēģināja nosvilpties. Izstiepusi lūpas, viņa ievilka elpu, bet šoreiz izdevās tikai vājš svepstiens. Nākamreiz jau sanāca labāk, jo plaušas piepildījās ar tik lielu gaisa daudzumu, ka tas bija jāizpūš ar skaļu svilpienu. Šoreiz tas vairāk līdzinājās putnu balsij. Nākamajā mēģinājumā viņa tikai izpūta gaisu caur lūpām, un vēl vairākas reizes nekas prātīgs viņai nesanāca. Eila mēģināja kā sākumā, un šoreiz svilpiens izdevās, kaut ari nebija tik skaļš.

Viņa turpināja trenēties - vilkdama gaisu iekšā un pūzdama ārā, un šad tad izlauzās pa kādai spalgai skaņai. Viņa bija tik aizrāvusies ar treniņiem, ka nemaz nepamanīja Vīniju, kas izslēja ausis ikreiz, kad izdzirdēja svilpojošo skaņu. Zirgs nezināja, kā reaģēt, bet izrādīja ziņkāri un paspēra pāris soļu tuvāk sievietei.

Eila ievēroja, ka jaunā ķēve tuvojas, dīvaini saslējusi ausis. - Vīnij, vai esi pārsteigta, ka māku atdarināt putnu balsis? Arī man pašai tas ir pārsteigums. Es nezināju, ka māku dziedāt kā putns. Nu, varbūt ne gluži kā putns, bet, ja turpināšu trenēties, domāju, ka izdosies diezgan labi. Paskatīsimies, vai man vēlreiz sanāks.

Sieviete ievilka elpu, izstiepa lūpas un koncentrējusies izdeva garu un teicamu svilpienu. Vīnija pagrozīja galvu, iezviedzās un saslējās pakaļkājās. Eila piecēlās un apskāva zirdziņa kaklu, pēkšņi aptverdama, cik liela jau Vīnija izaugusi. - Vīnij, tu nu gan esi izaugusi liela meitene! Zirgi aug tik ātri; tu jau gandrīz vai esi pieaugusi ķēve. Cik ātri tu tagad vari paskriet? - Eila uzsita zirgam pa muguru. - Nu, Vīnij! Paskriesimies kopā! - Eila parādīja ar zīmēm, sākdama skriet pāri pļavai, cik ātri vien spēdama.

Pēc pāris soļiem zirgs viņu panāca un aizdrāzās garām, aulekšodams gariem lēcieniem un izstieptu rumpi. Eila metās pakaļ, skriedama tikai tāpēc, ka viņai tas patika. Viņa skrēja, līdz aptrūkās elpa, un tad elsodama apstājās. Sieviete vēroja, kā zirgs aulekšo pa gareno ieleju, tad ar slaidu loku apgriežas apkārt un vieglā riksī skrien atpakaļ. Viņa nodomāja: "Kaut es varētu skriet tā kā tu! Tad mēs abas kopā varētu doties visur, kur vien vēlētos. Interesanti - vai es justos laimīgāka, ja būtu piedzimusi par zirgu, nevis cilvēku? Tad es nebūtu tik vientuļa.

Nē, es neesmu ne viena, ne vientuļa. Vīnija ir laba draudzene, kaut arī nav cilvēks. Viņa ir viss, kas man ir, un es esmu viss, kas viņai ir. Bet vai nebūtu brīnišķīgi, ja es varētu skriet kā Vīnija?"

Atgriezusies jaunā ķēve bija noskrējusies putās un lika Eilai pasmieties, kad nokrita pļavā uz muguras, paceldama kājas gaisā un izdvesdama apmierinājuma skaņas. Piecēlusies Vīnija noskurinājās un devās atpakaļ ganībās. Eila turpināja Vīniju vērot, domādama savu domu: cik jauki būtu, ja varētu skriet kā zirgs, pēc tam atkal ķērās pie svilpiena trenēšanas. Nākamreiz, kad Eilai sanāca asā, griezīgā skaņa, Vīnija pacēla galvu un atrikšoja atpakaļ pie viņas. Eila apskāva savu draudzeni, priecīga, ka ķēve atsaukusies uz svilpienu, tomēr nespēja atmest domu par skriešanu kopā ar zirgu.

Tad viņai pēkšņi ienāca prātā kāda ideja.

Eila par to nekad neiedomātos, ja visu ziemu nebūtu ar jauno ķēvi dzīvojusi kopā, uztverdama Vīniju par savu draudzeni un biedreni. Un, protams, Eilai tāda doma nekad nebūtu ienākusi prātā, ja viņa vēl joprojām dzīvotu kopā ar klanu. Bet Eila bija sākusi vairāk paļauties pati uz saviem impulsiem.

"Vai Vīnija iebilstu?" viņa prātoja. "Vai viņa man ļautu?" Sieviete pieveda zirgu pie baļķa un uzkāpa uz tā, tad aplika rokas ap zirga kaklu un pacēla kāju. "Skriesim kopā, Vīnij! Skrien un paņem mani sev līdzi," viņa nodomāja un jāteniski uzsēdās zirgam mugurā.

Jaunā ķēve nebija radusi pie smaguma uz muguras, viņa atglauda ausis un nervozi saslējās pakaļkājās. Vīnija nebija pieradusi pie svara, taču uz viņas muguras sēdošā sieviete bija pazīstama; Eilas rokas, kas bija apskāvušas ķēves kaklu, radīja nomierinošu iespaidu. Saslējusies pakaļkājās, Vīnija gandrīz vai nometa savu nastu nost, bet tad izdomāja no tās aizbēgt. Aulekšodama ķēve skrēja pa pļavu, un Eila turējās viņai mugurā.

Bet jaunais zirgs bija jau pirms tam izskrējies, un nekustīgais dzīvesveids alā nebija ķēvei piemērots. Vīnija bija labi paēdusi jauno pļavas zāli, taču viņai nekad nav bijis bara, kam skriet līdzi, un viņai nebija nācies bēgt no plēsējiem. Viņa vēl bija tik jauna. Drīz vien zirdziņš pagura, sāka iet lēnā solī, līdz beidzot apstājās pavisam; Vīnijas sāni smagi cilājās un galva nespēkā nolaidās.

Sieviete noslīdēja no zirga muguras. - Vīnij, tas bija brīnišķīgi! - Eila žestikulēja, acis satraukumā mirdzēja. Ar abām rokām viņa pacēla Vīnijas nolaisto purniņu un piespieda vaigu pie dzīvnieka deguna, tad iebāza ķēves galvu sev padusē, kas bija īpašs mīlestības pierādījums, ko Eila jau sen, kopš Vīnijas bērnības, nebija izmantojusi. Tas bija īpašs apskāviens, taupīts īpašiem gadījumiem.

Jāšana izraisīja neaprakstāmu sajūsmu, ko sieviete nespēja apvaldīt. Jau pati doma, ka viņa aulekšos spēj skriet kopā ar zirgu, lika Eilai brīnīties. Viņa pat sapņos nebija iedomājusies, ka tāda lieta ir iespējama. Neviens to vēl nebija iedomājies.

10

Eila tik tikko spēja savaldīties, lai visu laiku nekāptu zirgam mugurā. Jāšana pilnos auļos jaunās ķēves mugurā bija neaprakstāms prieks. Tas viņu sajūsmināja daudz vairāk nekā viss pārējais viņas dzīvē. Šķita, ka arī Vīnijai tas patika, ķēve ātri vien pierada pie jaunās sievietes sev uz muguras. Ieleja drīz vien kļuva Eilai un viņas auļojošajam kumeļam par mazu. Abas bieži vien aizjāja viegli sasniedzamajā stepē austrumos no upes.

Sieviete zināja, ka drīz viņai būs jāatsāk medības un augu vākšana, jāapstrādā un jāsagatavo dabas veltes nākamajai ziemai. Bet agrajā pavasarī, kad zeme vēl tikai modās no garā ziemas miega, dabas veltes vēl bija trūcīgas. Daži svaigi zaļumi bagātināja ziemai kaltēto uzturu, bet no zemes vēl nebija izlīduši ne asni, ne maigie zāles stiebri, nebija uzplaukuši pumpuri. Eila izmantoja izdevību un atpūtās - izjājot, cik bieži vien varēja, pārsvarā tas notika no agra rīta līdz vēlam vakaram.

Sākumā viņa vienkārši jāja, pasīvi sēdēdama zirga mugurā, un ļāvās, lai zirgs viņu ved, kur pašam tīk. Eila nebija iedomājusies par ķēves vadīšanu; tās zīmes, kuras Vīnija bija iemācījusies saprast, bija vizuālas - Eila necentās saprasties tikai ar vārdiem, un, kamēr jātniece sēdēja viņai mugurā, ķēve šīs zīmes nevarēja redzēt. Bet klanā augušajai sievietei žestu un mimikas valoda, tāpat kā daži īpaši signāli, allaž ir bijis nozīmīgs komunicēšanās veids, un jāšana pieļāva ciešu saskari, bet radās arī noberzumi.

Kad sākotnējā sūrstēšanas sajūta bija pārgājusi, Eila sāka ievērot zirga muskuļu spēli, un, kad arī Vīnija ar sievieti bija apradusi, zirgs varēja sajust savas saimnieces sasprindzinājumu un atslābumu. Abas draudzenes pat bija attīstījušas spēju sajust viena otras vajadzības, izjūtas un vēlmi tās izpildīt. Kad Eila, pati to nenojaušot, vēlējās jāt kādā noteiktā virzienā, viņa noliecās uz to pusi, un sievietes muskuļu sasprindzinājums lika šo izmaiņu zirgam pamanīt. Zirgs, mainot jāšanas virzienu, sāka reaģēt uz viņa mugurā sēdošās sievietes sasprindzinājumu vai atslābumu. Dzīvnieka reakcija uz tik tikko jaušamajām kustībām lika Eilai saprast, ka viņas sasprindzināšanās vai kustība kādā noteiktā virzienā liks Vīnijai reaģēt uz viņas vēlmēm.

Tas bija abpusējs treniņu periods - viena mācījās no otras. Šis process vēl vairāk nostiprināja sievietes un zirga savstarpējo saikni un sapratni. Tomēr, pati to neapzinādamās, Eila bija situācijas noteicēja. Sazināšanās signāli starp sievieti un zirgu bija tik nemanāmi un pāreja no pasīvas esošā pieņemšanas uz aktīvu vadību tik dabiska, ka sieviete to sākumā nemaz nepamanīja, ja nu vienīgi nojauta zemapziņā. Gandrīz vai nepārtrauktā jāšana kļuva par spraigu un intensīvu mācību kursu. Tā kā abu attiecības veidojās arvien emocionālākas, Vīnijas reakcija kļuva tik smalki niansēta, ka Eilai bija tikai jāiedomājas, uz kurieni un kādā ātrumā viņa grib doties, un zirgs uz to reaģēja, it kā Vīnija būtu viņas pašas ķermeņa daļa. Jaunā sieviete neapzinājās, ka ar nervu un muskuļu palīdzību bija noraidījusi signālus caur ļoti jutīgo dzīvnieka ādu.

Eila nemaz nebija plānojusi trenēt Vīniju. Tas nāca pats no sevis - kā dabas noteiktā atšķirība starp cilvēku un zirgu, kā mīlestības un uzmanības rezultāts, ko viņa tik dāsni veltīja dzīvniekam. Vīnija bija zinātkāra un gudra, viņa bija spējīga mācīties un daudz ko atcerēties, tomēr zirga smadzenes nebija tik attīstītas kā cilvēkam un tās bija arī citādi veidotas. Zirgi ir sabiedriski dzīvnieki, bieži dzīvo baros, un tiem ir nepieciešama apkārtējo būtņu tuvība un sirsnība. Zirgiem tuvu attiecību izveidošanā īpaši attīstīta un svarīga ir pieskāriena sajūta. Jaunās ķēves instinkti lika sekot norādījumiem - iet tur, kur viņu vadīja. Panikas situācijās pat bara līderi skrien līdzi citiem.

Sievietes darbības bija mērķtiecīgas - smadzeņu vadītas, tajās tāl- redzība un analīze nemitīgi mijiedarbojās ar zināšanām un pieredzi. Apdraudētais eksistences stāvoklis bija spēcīgi attīstījis Eilas izdzīvošanas refleksus un piespiedis viņu pastāvīgi apzināt apkārtējo vidi - tas paātrināja un veicināja mācību procesu. Pat prieka pēc, jājot zirga mugurā un ieraugot zaķi vai lielu kāmi, Eila neapzināti sniedzās pēc lingas un gribēja to nomedīt. Vīnija ātri uztvēra sievietes vēlmes, un pirmais solis šajā virzienā galu galā noveda pie jaunās sievietes pilnīgas, kaut arī neapzinātas, kontroles pār zirgu. Eila to apzinājās tikai tad, kad bija nomedījusi milzīgi lielu kāmi.

Joprojām vēl bija agrs pavasaris. Abas netīšām bija iztramdījušas kāmi, bet tajā brīdī, kad Eila pamanīja dzīvnieku skrienam projām, sniegdamās pēc lingas, viņa paliecās uz tā pusi, un Vīnija sāka skriet tam pakaļ. Kad viņas bija pieauļojušas kāmim tuvāk, Eilas pozas maiņa un viņas doma nolēkt zemē lika zirgam apstāties, lai sieviete varētu noslīdēt no tā un izmest akmeni.

Iedama pie gaidošā zirga, Eila nodomāja: "Būtu jauki šovakar nobaudīt svaigu gaļu. Man biežāk vajadzētu medīt, bet ir tik patīkami izjāt ar Vīniju…"

"Es jāju ar Vīniju! Zirgs dzinās pakaļ kāmim un apstājās, kad es to gribēju!" Eilas domas atgriezās pie pirmās dienas, kad viņa bija uzkāpusi zirgam mugurā un ar rokām apskāvusi jaunās ķēves kaklu. Vīnija bija noliekusi galvu, lai noplūktu maigas zāles puduri.

- Vīnij! - Eila iesaucās. Zirgs pacēla galvu un gaidoši izslēja ausis. Jaunā sieviete bija kā ar ūdeni aplieta. Viņa nemācēja to izskaidrot. Jau pati doma par jāšanu zirga mugurā bija bijusi tik satriecoša, bet vēl grūtāk nekā abu savstarpējo mācību procesu bija aptvert to, ka zirgs gāja tur, kur Eila to vēlējās.

Jaunā ķēve pienāca klāt. - Ak, Vīnij! - Eila atkal ierunājās, apskaujot spalvaino dzīvnieka kaklu, un viņas balss aizlūza šņukstos, pašai nesaprotot - kāpēc. Vīnija caur nāsīm izpūta gaisu un izlieca savu kaklu tā, ka tās galva atbalstījās uz sievietes pleca.

Dodoties pie zirga, lai kāptu tam mugurā, Eila jutās neveikla. Kāmis maisījās pa kājām. Viņa piegāja pie akmens, kaut ari uzkāpšanai Vīnijas mugurā jau sen vairs to neizmantoja. Vairs pati to neapzinādamās, viņa jau agrāk bija sākusi viegli uzlēkt zirgam mugurā, pārmetot pāri kāju. Arī Vīnija par šo Eilas gājienu sākumā nedaudz samulsa, bet tad devās atpakaļ uz alu. Kad jaunā sieviete apzināti mēģināja vadīt ķēvi, viņas neapzinātie signāli vairs nebija tik pārliecinoši, tāpat kā Vīnijas reakcija uz tiem. Viņa nesaprata, kā iepriekš bija zirgu vadījusi.

Kad Eila atklāja, ka Vīnija labāk reaģē tad, ja jātniece ir atslābinājusies, viņa atkal sāka paļauties uz saviem refleksiem, kaut arī procesa gaitā viņa attīstīja dažus mērķtiecīgus signālus. Tajā pavasarī Eila sāka vairāk medīt. Sākumā viņa apstādināja zirgu un nokāpa zemē, lai ar lingu izmestu akmeni, bet drīz vien sieviete jau iemanījās medīt, sēžot zirgam mugurā. Netrāpīšana mērķī tikai deva iemeslu šo prasmi perfekti pieslīpēt, tas bija jauns izaicinājums. Jau agrā bērnībā Eila viena pati bija apguvusi iemaņas rīkoties ar lingu. Toreiz tā bija spēle; nebija neviena, kam viņa būtu varējusi lūgt padomu, jo klana sievietēm bija aizliegts medīt. Pēc tam kad lūsis bija pārsteidzis viņu nesagatavotu un akmens tam nebija trāpījis, Eila bija izstrādājusi ātru divu akmeņu mešanas tehniku un trenējās, līdz šī prasme tika izcili noslīpēta.

Jau ilgs laiks bija pagājis, kopš Eilai nebija vajadzības trenēties lingas tehnikā, bet tagad - kaut arī izklaide, bet tāpēc ne mazāk nopietna - tā atkal kļuva par spēli. Tomēr drīz vien, arī sēžot zirgam mugurā, Eila rīkojās ar lingu tikpat prasmīgi, kā stāvēdama pati uz savām kājām. Bet, pat auļodama pakaļ kādam izveicīgam zaķim, jaunā sieviete joprojām neaptvēra un nespēja iztēloties visu iespējamo labumu un priekšrocību gammu, ko bija ieguvusi.

Sākumā Eila nesa mājās medījumus uz muguras piesietā grozā, kā vienmēr bija to darījusi. Daudz vieglāk bija novietot medījumu sev priekšā, šķērsām pāri Vīnijas mugurai. Nākamais loģiskais solis bija izgatavot īpaši šim mērķim piemērotu grozu, kuru jaunā ķēve varētu nest sev uz muguras. Bija nepieciešama izdoma un prāts, lai izgatavotu divus grozus, kas ar garu virvi, apsietu zirgam ap vidukli, tika piestiprināti katrs savā pusē pie Vīnijas sāniem. Uzliekot otru grozu zirga mugurā, sieviete sāka aptvert savas četrkājainās draudzenes spēka izmantošanas priekšrocības. Tā bija pirmā reize, kad Eila spēja pārnest alā tādu nastu, ko viena pati nekad nebūtu varējusi pacelt.

Tiklīdz jaunā sieviete saprata, ko ar zirga palīdzību spēj paveikt, viņas taktika un arī visa ierastā dzīve mainījās. Tagad Eila daudz ilgāk uzkavējās ārpus alas, aizjāja tālu projām un katru reizi atgriezās mājās ar daudz lielāku pārtikas, augu un nomedīto dzīvnieku daudzumu. Pēc tam nākamās dienas viņa pavadīja, apstrādājot savu sirojumu ieguvumus.

Pamanījusi, ka sāk nogatavoties meža zemenes, viņa pārmeklēja ļoti plašu teritoriju, lai salasītu pēc iespējas vairāk ogu. Šajā laikā gatavās ogas vēl bija retums un tās bija jāmeklē tālu prom. Bija jau gandrīz tumšs, kad Eila devās mājup. Lai neapmaldītos, jaunā sieviete bija attīstījusi izcilas orientēšanās spējas un atcerējās dažādas norādes, bet, pirms viņa nonāca ielejā, bija jau kļuvis tik tumšs, ka norādes vairs nevarēja saskatīt. Piejājusi tuvāk alai, Eila paļāvās uz Vīnijas instinktiem pārvest viņu mājās, ari daudzkārt pēc tam sieviete ļāva zirgam sevi nogādāt alā.

Bet turpmāk visādiem gadījumiem sieviete sāka ņemt sev līdzi guļamo zvērādu. Pēc tam kādu vakaru viņa izlēma pavadīt nakti stepē, jo bija jau vēls, un Eila domāja, ka abām būs prieks pārlaist nakti zem zvaigžņotās debess. Sieviete iekūra ugunskuru un, iekārtojusies savā zvērādā blakus Vīnijai, saprata, ka pat bez apsega viņai būtu bijis pietiekami silti. Uguns bija bīstama naksnīgajiem savvaļas dzīvniekiem. Visas stepes radībiņas baidījās no dūmu smaržas. Nevaldāmi kūlas ugunsgrēki, dažreiz nekontrolējami, plosījās dienām ilgi, savā ceļā izpostīdami un izcepdami pilnīgi visu.

Pēc šīs pirmās reizes kļuva daudz vieglāk vienu vai divas naktis pavadīt prom no alas, un Eila daudz intensīvāk sāka izpētīt teritoriju, kas atradās austrumos no ielejas.

Pati to neapzinādamās, sieviete meklēja Citus, vienlaikus cerēdama un baidīdamās, ka tos atradīs. Vienā ziņā tas bija attaisnojums lēmuma atlikšanai atstāt ieleju. Eila saprata: ja viņa grib turpināt meklējumus, tad drīz būs jāsāk gatavoties aiziešanai, tomēr ieleja bija kļuvusi par viņas mājām. Sieviete negribēja to pamest un joprojām bija norūpējusies par Vīnijas likteni. Viņai nebija ne jausmas, ko tādi sveši Citi varētu Vīnijai nodarīt. Ja cilvēki dzīvotu zirga jājiena attālumā no ielejas, tad varbūt pirms savas klātbūtnes atklāšanas Eila varētu viņus novērot un kaut ko par šiem Citiem uzzināt.

Citi bija viņas ļaudis, bet par savu dzīvi pirms klana sieviete neko neatcerējās. Viņa zināja, ka tika atrasta blakus upei, bezsamaņā guļoša, izbadējusies un no alu lauvas skrāpējumu infekcijas drudzī degoša. Kad Iza viņu pacēlusi un aiznesusi sev līdzi klana jaunās alas meklējumos, meitene bijusi tuvu nāvei. Bet, tiklīdz Eila centās kaut ko atcerēties par savu dzīvi pirms klana, viņu pārņēma šķebīgas bailes kopā ar uztraukumu, ka tūlīt zem viņas kājām sāks līgoties zeme.

Zemestrīce, kas bija izdzinusi jauno, piecgadīgo meiteni vienu pašu mežonīgajā teritorijā un atstājusi likteņa varā un to cilvēku žēlastībā, kas tik ļoti no viņas bija atšķirīgi, bija spēcīgi un postoši ietekmējusi meitenes prātu. No meitenes atmiņas tika pilnībā izdzēsts viss, kas saistījās ar zemestrīci un cilvēkiem, kam viņa bija piedzimusi. Eilai tie bija tādi paši kā pārējam klanam - Citi.

Tāpat kā nepastāvīgais pavasaris, kad aukstas lietusgāzes nemitīgi mijās ar siltiem saules stariem, arī Eilas nodomi tikpat strauji mainījās no vienas galējības citā. Dienā nemaz nebija tik slikti. Uzaugot klanā, meitene bija bieži augas dienas klaiņojusi brīvā dabā alas tuvumā, vākdama Izai ārstniecības augus vai vēlāk medīdama; jau toreiz viņa bija pieradusi pie savas vientulības. Tāpēc no rītiem un pēcpusdienās, kad viņa bija aizņemta un aktīva, Eila nevēlējās neko citu, kā vien palikt kopā ar Vīniju mierpilnajā ielejā. Bet naktīs, pavadīdama tās savā mazajā alā pavarda gaismā kopā ar vienīgo draudzeni Vīniju, viņa ilgojās pēc kāda cilvēka kompānijas, kas atvieglotu vientulību. Siltajā pavasarī būt vienai bija daudz grūtāk, nekā tas bija bijis cauru garo un auksto ziemu. Sievietes domas kavējās pie klana un mīļajiem cilvēkiem, un rokas sāpēs smeldza no ilgām apskaut savu dēlu. Katru nakti Eila nolēma, ka nākamajā rītā sāks gatavoties aiziešanai, bet, tikko pienāca rīts, tā atkal to atlika un kopā ar Vīniju devās izjādē pa austrumu stepēm.

Pamatīgā un plašā izpēte palīdzēja viņai apzināt ne tikai austrumu stepju teritoriju, bet iepazīt ari dzīvās radības, kas apdzīvoja bezgalīgos plašumus. Ganāmpulki bija uzsākuši migrāciju, un Eila atkal sāka domāt par kāda liela dzīvnieka nomedišanu. Tā kā šī ideja aizņēma gandrīz visas viņas domas, neatlika vairs daudz laika prātot par savu vientuļo eksistenci.

Eila redzēja zirgus, bet neviens no tiem vairs nebija atgriezies ielejā. Tam nebija nozīmes, jo sievietei nebija vēlēšanās medīt zirgus. Tam jābūt kādam citam dzīvniekam. Kaut arī viņa vēl nezināja, kā pīķus varētu izmantot, jaunā sieviete tos sāka ņemt līdzi izjādēs. Garie pīķi bija neparocigi, līdz viņa tiem izgudroja drošus turētājus - pa vienam pīķim atradās katrā grozā pie zirga sāniem.

Tikai tad, kad Eila pamanīja baru ar ziemeļbriežu mātītēm, viņas ideja sāka izkristalizēties. Vēl meitene būdama un pazagšus mācīdamās medīt, viņa bieži atrada kādu iemeslu, lai strādātu blakus vīriem, kad tie apsprieda medības - savu mīļāko sarunu tematu. Toreiz Eilu vairāk interesēja medību prasme saistībā ar lingu - viņas ieroci, bet meitene ieinteresēta klausījās par jebkuru medīšanas veidu, kāds vien tika apspriests. No pirmā acu uzmetiena Eilai bija licies, ka ziemeļbrieži ar mazajiem ragiem ir tēviņi. Tad sieviete pamanīja mazos briedēnus un atcerējās, ka no daudz un dažādu briežu sugām tikai ziemeļbriežu mātītēm ir ragi. Šī atcerēšanās izraisīja veselu virkni dažādu atmiņu - to skaitā arī par ziemeļbriežu gaļas garšu.

Eila atcerējās vēl vienu svarīgu faktu, ko klana vīri bija apsprieduši: kad ziemeļbrieži pavasari migrē uz ziemeļiem, tie pārvietojas pa vienu to pašu maršrutu, it kā iedami pa taciņu, kuru tikai viņi spēj saskatīt, un tie apvienojas atsevišķās grupās. Pirmie migrāciju uzsāk jaunie briedēni ar savām mammām, kam seko bars ar jaunajiem briežu tēviņiem. Vēlā pavasari mazās grupiņās tiem seko arī vecie buļļi.

Eila ar Vīniju brīvā riksī jāja aiz ragainajām briežu mātītēm un viņu mazajiem briedēniem. Tuvojās vasaras laiks, kad knišļu un mušu spieti labprāt apmetās ziemeļbriežu kažokos, īpaši ap acīm un ausim. Tas dzina briežus meklēt vēsāku klimatu, kur šie insekti nav sastopami tik lielos daudzumos. Aizdomājusies Eila notrauca pāris knišļu, kas džinkstēja viņai ap galvu. Eilai uzsākot rīta izjādi, zemos pakalnus un ieplakas vēl bija klājusi rīta migla. Uzlecošā saule lika kūpēt dziļajām ieplakām, pārklādama stepi ar neierastu mitruma daudzumu. Brieži bija pieraduši pie citādiem nagaiņiem, tāpēc Vīniju un viņas cilvēkbūtnes pasažieri ignorēja, kamēr tās nepienāca pārāk tuvu.

Vērojot dzīvniekus, Eila prātoja par medībām. Ja jaunie briežu tēviņi sekos mātītēm, tad arī tiem būs drīz jānāk pa šo pašu ceļu. "Varbūt es varētu nomedīt kādu jaunu briedēnu? Es zinu, pa kuru ceļu viņi ies. Bet šī maršruta pārzināšana nepalīdzēs, ja vien nevarēšu tiem pieiet tik tuvu klāt, lai varētu izmantot pīķus. Varbūt es atkal varētu izrakt bedri? Tie vienkārši pagriezīsies prom un no tās izvairīsies, un šeit nav pietiekami daudz krūmu, lai uzceltu žogu, kam brieži nevarētu pārlēkt pāri. Varbūt, ja es piespiestu viņus bēgt, kāds no tiem iekristu bedrē?

Ja tā arī notiktu, tad kā es to briedi dabūtu ārā? Es vairs negribu dubļainas bedres dibenā sadalīt dzīvnieku. Ja nevarēšu gaļu nogādāt uz alu, man tā būs jāizžāvē tepat."

Visu dienu sieviete un zirgs sekoja ganāmpulkam, apstādamies tikai uz īsu brīdi, lai paēstu un atpūstos, līdz pie dzidri zilajām debesīm mākoņi iekrāsojās sārtā tonī. Eila bija aizjājusi tālu uz ziemeļiem un nonākusi nepazīstamā apkārtnē, kur nekad agrāk nebija bijusi. Tālumā viņa pamanīja augāju rindu un dziestošajā gaismā, debess pamalei kļūstot sarkanai, redzēja atblāzmojam biezu krūmu puduri. Lai izietu cauri šaurai spraugai un nokļūtu pie lielas upes, ziemeļbrieži izvietojās vienā rindā. Krastā tie sastājās cits aiz cita, lai pirms upes šķērsošanas padzertos.

Debesīm blāzmojot, pelēcīga krēsla pārklāja svaigo zemes zaļumu, it kā naktij nozagto krāsu padarīdama sulīgāku. Eila prātoja: vai šī ir tā pati upe, kuru viņas jau vairākreiz bija šķērsojušas? Bieži vien nācās pāriet pāri dažādām urgām, pietekām un strautiem, kas pienesa ūdeni lielajai ūdenstilpei. Vienu un to pašu upi nācās šķērsot vairākas reizes, jo tā, līkločus pagriezdamās atpakaļ un sadalīdamās vairākās tecēs, izlocījās pa lēzenajām pļavām. Ja Eilas aprēķini bija pareizi, tad no otras upes krasta viņa varēs nokļūt atpakaļ ielejā, vairs nešķērsojot nevienu lielu ūdensceļu.

Otrā upes krastā ziemeļbrieži, grauzdami ķērpju atvases, kārtojās uz naktsguļu. Ari Eila nolēma sekot briežu piemēram. Atpakaļceļš bija tāls, un viņai bija kaut kur jāšķērso upe. Naktij tuvojoties, sieviete negribēja saslapināties un nosalt. Noslīdējusi no zirga, viņa nocēla no Vīnijas muguras vācamos grozus un ļāva ķēvei brīvi paskraidīt, kamēr pati ierīkoja apmetni. Ar krama un uguns akmens palīdzību sausie krūmi, un koku saneši drīz jau dega spožās liesmās. Ieturējusi maltīti, kas sastāvēja no lapās ietītiem un uzgrauzdētiem cieti saturošiem saspaidītiem graudiem un milzīga cepta kāmja, pildīta ar dažādiem augiem, Eila uzslēja savu zemo nojumi. Sieviete uzsvilpa zirgam, pasaucot to pie sevis, un ielīda guļamādā, galvu atstājusi ārpusē.

Pie horizonta savilkās mākoņi. Augstu debesis zvaigznes bija tik neskaidri redzamas, ka spožajai gaismai šķita neiespējami izlauzties cauri naksnīgās debess ieplaisājušajai un robotajai melnajai barjerai. Krebs stāstija, ka tie esot ugunskuri pie debesim; savukārt Eila apcerēja, ka tie varētu būt garu pasaules vai ari totēmu garu pavardi. Sievietes acis maldījās debesis, līdz atrada zvaigznāja formu, kuru bija meklējušas. Tas bija Lāča mājoklis, un tur tālāk viņas totēms - Alu Lauva. Dīvaini, kā tie var pie debesīm kustēties, pašai zvaigznāja formai nemainoties? Interesanti - vai ari viņi iet medībās un pēcāk atgriežas savās alās?

Eilai jānomedī ziemeļbriedis. Un ātri jāizdomā, kā to izdarīt; drīz pa šo ceļu nāks arī briežu bullēni. Tas nozīmē, ka ari viņi šķērsos upi šajā pašā vietā. Saodusi četrkājaina plēsēja klātbūtni, Vīnija nosprauslojās un pabīdījās tuvāk ugunskuram un sievietei.

-     Vīnij? Vai tur kāds ir? - Eila jautāja, izmantodama zīmju valodu, skaņas un vārdus, kas klanā nekad netika lietoti. Sieviete mācēja atdarināt klusu zirga zviedzienu, kas daudz neatšķīrās no Vīnijas prasmes. Vēl viņa mācēja atdarināt lapsas skaņas, vilka kaucienu un ātri apguva arī putna svilpošanu. Daudzas no šim skaņām tika iekļautas viņas pašas valodā. Eila vairs tikpat kā nedomāja par klana aizliegumu izmantot nevajadzīgas skaņas. Sievietei atgriezās normāla cilvēka spēja izrunāt dažādas skaņas.

Lai iegūtu drošību no abām pusēm, zirgs pārvietojās starp Eilu un ugunskuru.

-     Vīnij, pavirzies prom! Tu man aizsedz siltumu.

Eila piecēlās un piemeta ugunskuram vēl vienu malkas šķilu. Apskāvusi zirdziņa kaklu, viņa sajuta dzīvnieka nervozitāti. "Labāk palikšu nomodā un neizlaidīšu uguni," sieviete nodomāja. "Lai kas tur arī būtu, tas noteikti izrādīs lielāku interesi par ziemeļbriežiem nekā par tevi, manu draudzenīt, ja vien tu paliksi tuvu pie ugunskura. Tā varētu būt laba doma uz kādu bridi iekurināt lielu un varenu ugunskuru."

Eila paliecās uz priekšu, skatījās liesmās un vēroja, kā tumsā uzvirmo dzirksteles, kad ugunskurā tiek pielikta jauna malkas porcija. Pāri upei atvilnīja skaņas, pēc kurām varēja spriest, ka kāds viens vai vairāki brieži krituši par medījumu - droši vien kādam kaķu dzimtas plēsējam. Sievietes domas atgriezās pie brieža nomedīšanas savām vajadzībām. Vienā brīdi Eila pabīdīja zirgu sānis, lai paņemtu vairāk malkas, un tad viņai radās ideja. Vēlāk, kad Vīnija bija nomierinājusies, Eila atgriezās savā guļvietā. Pa galvu riņķoja dažādas domas, un jaunā ideja apauga un izvērsās ar jaunām, aizraujošām iespējām. Līdz aizmigšanai galvenās plāna pamatidejas jau bija ieņēmušas konkrētu veidolu, šī iecere bija tik neticama, ka Eila pie sevis pasmaidīja par tās pārdrošību.

No rīta, šķērsojis upi, ziemeļbriežu ganāmpulks, sarucis par vienu vai divām galvām, bija devies prom, bet Eila tam vairs nesekoja. Viņa mudināja Vīniju aulekšot atpakaļ uz ieleju. Ja viņa gribēja visu laikus paspēt, bija vēl daudz kas jāsagatavo.

- Nu redzi, Vīnij. Tas nemaz nav tik smags, - Eila iedrošināja zirdziņu. Ķēvei, ko Eila pacietīgi vadīja, ap krūtīm bija apsietas ādas auklas un virves, un aizmugurē tā vilka smagu baļķi. Sākumā Eila bija aplikusi smagumu velkošo virvi ap Vīnijas galvu - līdzīgā veidā, kā pati kādreiz bija virvi apsējusi ap savu galvu, kad nācās vilkt smagumus. Drīz vien sieviete saprata, ka zirgam nepieciešams brīvi kustināt galvu un tas labāk var pavilkt ar krūtīm un pleciem. Tomēr jaunais stepes zirgs nebija radis vilkt smagumus, un iejūgs ierobežoja Vīnijas kustības. Bet Eila bija apņēmības pilna un neatlaidīga. Tas bija vienīgais veids, kā viņas plāns varēja izdoties.

Šī ideja bija viņai ienākusi prātā tajā bridi, kad stepē tika kurināts ugunskurs, lai atvairītu plēsējus. Viņa bija pastūmusi Vīniju sānis, lai paņemtu malku, ar mīlestību domādama par pieaugušo zirgu, kas, kaut ari bija spēcīgs, pie viņas bija meklējis aizsardzību. Galvā pazibēja gaisīga doma un vēlme - kaut viņa būtu tik spēcīga kā Vīnija, bet nākamajā brīdī šī ideja bija pārvērtusies iespējamā problēmas risinājumā, par ko sieviete visu laiku bija domājusi. Varbūt zirgs varētu izvilkt briedi no slazdu bedres?

Pēc tam viņa pārdomāja, kā gaļu sagatavot un apstrādāt, un izveidojās jauna koncepcija. Ja viņa sadalītu medījumu stepē, asiņu smaka neizbēgami pievilinātu nezināmus plēsoņas. Varbūt tas nemaz nebija alu lauva, kuru viņa dzirdēja uzbrūkam ziemeļbriedim, varbūt kāds cits kaķu dzimtas plēsējs? Tīģeri, panteras un leopardi varētu būt uz pusi mazāki par alu lauvām, bet viņas linga arī šajā gadījumā būtu bezspēcīga. Viņa varētu nogalināt lūsi, bet lielie kaķi - tā jau bija pavisam cita lieta, it īpaši klajā stepē. Bet blakus alai, ar klints sienu aiz muguras, viņa tos varētu aizbaidīt. Mestais akmens ari varētu tos nenogalināt, bet viņi vismaz to sajustu. Ja Vīnija spētu izvilkt briedi no lamatām, kāpēc gan viņa to nevarētu aizvilkt arī līdz ielejai?

Bet vispirms viņai jāpārvērš Vīnija par vilcējzirgu. Eila cerēja, ka viņai būs tikai jāizdomā, kā piestiprināt virves vai striķus no beigtā brieža pie zirga. Viņai neienāca prātā, ka jaunā ķēve varētu saniķoties. Mācīšanās jāt bija iznācis tāds kā pats par sevi saprotams process, tāpēc sieviete nezināja, ka viņai būtu jāapmāca Vīnija vilkt smagas kravas. Bet Eila saprata, ka būs jāpiemēro iejūgs. Vēl pēc pāris mēģinājumiem, kas prasīja pilnīgu idejas pārdomāšanu un dažu uzlabojumu ieviešanu, zirgs jau sāka samierināties ar saviem jaunajiem pienākumiem, un Eila nolēma, ka plāns varētu izdoties.

Vērojot ķēvi velkam baļķi, sieviete domāja par klanu un pašūpoja galvu. Viņi būtu nodomājuši, ka, dzīvojot kopā ar zirgu, esmu dīvaina; interesanti - ko vīrieši teiktu par šādu gājienu? Bet klanā bija daudz vīru un sieviešu, kas kaltēja gaļu un nesa to atpakaļ uz alu. Neviens no klana ļaudīm nekad to nebija mēģinājis izdarīt vienatnē.

Spontāni apskāvusi zirdziņu, piespiezdama galvu pie Vīnijas kakla, Eila sacīja: - Tu man esi tik liels palīgs. Nekad nebiju iedomājusies, ka tu man varētu tik daudz palīdzēt. Vīnij, es nezinu, ko bez tevis būtu iesākusi. Ja nu tie Citi ir tādi paši kā Brouds? Es nedrīkstu pieļaut, ka kāds tev nodara pāri. Kaut es zinātu, ko man darīt!

Eila apskāva zirgu, un viņas acis pieriesās asarām, tad viņa tās norausa un atsēja iejūgu. - Šobrīd es zinu, kas man jādara, - jāuzmana tas briežu bars.

Ziemeļbriežu buļļu bars drīz vien sekoja pa pēdām savām mātītēm. Tie pārvietojās lēnā solī. Tiklīdz Eila bija tos pamanījusi, vairs nebija sarežģīti novērot buļļu migrāciju un iegūt apstiprinājumu, ka tie seko pa tām pašām pēdām, pa kurām gāja mātītes, nebija arī nekādu problēmu savākt aprīkojumu un aizaulekšot briežiem priekšā. Lejtecē, upes šķērsošanas vietas tuvumā, sieviete ierīkoja apmetni. Tad viņa devās uz turieni, kur briežu mātītes bija šķērsojušas upi. Eila bija bruņojusies ar rokamo mietu zemes uzirdināšanai, noasinātu dzīvnieka gūžas kaulu rakšanai un dubļu izcelšanai, kā arī ar zvērādu, lai visu aiznestu prom.

Cauri krūmiem gāja divas lielas, izmīdītas sliedes un divas mazākas papildu taciņas. Slazda ierīkošanai sieviete izvēlējās vienu galveno sliedi, tā atradās tuvu upei, un, domājams, briežu buļļi pa to ies vienā rindā. Bedre atradīsies pietiekamu gabalu no upes, lai varētu to izrakt dziļu, pirms vēl ūdens nebūs tajā sasūcies. Pie pamales jau rietēja vēlā pievakares saule, kad Eila beidza bedres rakšanu. Viņa uzsvilpa zirgam un aizjāja atpakaļ, lai apskatītos, cik tālu briežu bars pavirzījies uz priekšu, un aprēķināja, ka tie varētu sasniegt upi kaut kad rītdien.

Eilai atgriežoties pie upes, dienas gaisma jau sāka krēslot, bet lielā bedre rēgojās skaidri redzama. Neviens no ziemeļbriežiem taču pats neskries tādā bedrē. Zaudējusi drosmi, viņa nodomāja: "Zvēri taču to pamanīs un apskries bedrei apkārt. Nu, šovakar jau ir pārāk vēls, lai vēl ko lietas labā darītu. Varbūt no rīta kas ienāks prātā?"

Bet rīts neatnesa ne možu garu, ne spīdošas idejas. Pa nakti bija savilkušies mākoņi. Drūmajā rītausmas pelēcīgajā gaismā Eilu pamodināja lietus lāses, kas rasoja sievietei sejā. Iepriekšējā vakarā viņa nebija uzcēlusi nojumi, jo, ejot gulēt, debesis bija skaidras, un tagad nojumei paredzētā sumbra āda bija samirkusi un dubļaina. Sieviete bija to izklājusi tepat blakus žāvēties, bet ar katru brīdi tā kļuva arvien slapjāka. Lietus lāses, kas krita Eilai sejā, bija tikai pirmās no daudzajām, kas sekoja pēc tam. Aptinusi sev apkārt guļamādu un izrakņājusi vācamo grozu, viņa saprata, ka ir aizmirsusi paņemt līdzi āmrijas kapuci. Tā nu nācās pārvilkt ādas galu pāri galvai un notupties pie nomelnējušā un samirkušā ugunskura paliekām.

Pāri austrumu līdzenumam nozibsnīja spilgta zibens šautra, kas apgaismoja zemi līdz pat pamalei. Pēc brīža attāls grāviens norūca brīdinājumu. It kā tas būtu signāls, mākoņi sūtīja vēl vienu lietusgāzi. Eila pacēla samirkušo sumbra ādu un ietinās tajā.

Izdzenot ēnas no aizām, dienasgaisma pamazām piešķīra apkārtnei asākas kontūras. Pelēcīgs bālums pārklāja zaļgano stepi, it kā pilošais lietusmākonis būtu aizskalojis visas krāsas. Pat debess bija kļuvusi nenosakāmi neizteiksmīga - ne zila, ne pelēka, ne balta.

Ūdens sāka krāties peļķēs, kad plānā, caurlaidīgā zemes kārtiņa virs mūžīgā sasaluma slāņa piesūcās ar ūdeni. Tomēr sasalušais slānis zem augsnes virskārtas, diezgan tuvu zemes virsmai, bija tikpat ciets kā sasalušās klintis ziemeļos. Kad siltais laiks dziļāk atkausēja zemes kārtu, sasalušā slāņa virspuse nedaudz atkusa, bet mūžīgais sasalums bija necaurlaidīgs. Ūdenim nebija, kur noplūst. Zināmos apstākļos piemirkusi augsne varēja pārvērsties nedrošos, akačainos purvos, kuri bija aprijuši ne vienu vien pieaugušu mamutu. Tā kā tas notika tuvu ledāja malai, kas neparedzami mainīja formu, pēkšņs sasalums būtu varējis paildzināt mamutu dzīvi par vēl vienu gadsimtu.

Lielas lietus lāses krita no pelēkajām debesīm melnajā peļķē, kas reiz bija ugunskurs. Eila vēroja, kā tās izveido bedres, kas izplešas visapkārt, un vēlējās, kaut tagad atrastos ielejā - savā siltajā un mājīgajā alā. Kaulus stindzinošs aukstums sūcās cauri biezajiem kājautiem, kaut ari viņa tos bija iesmērējusi ar taukiem un sabāzusi tajos grīšļu zāli. Slapjais dūksnājs mazināja medību entuziasmu.

Kad pārplūdušās peļķes izveidoja dubļainas ūdens tērces, kas plūda uz upi, nesdamas sev līdzi zarus, nūjas, zāli un vecās lapas, sieviete pārvietojās uz augstāka paugura. Stiepdama augšup ari vācamos grozus, viņa domāja: kāpēc viņai nedoties atpakaļ? Eila ieskatījās zem groza vāka: ūdens tecēja caur savītajām vilkvālītes lapām, un viss groza saturs bija izmircis. "Tas viss ir bezjēdzīgi, šie grozi man jāuzceļ Vīnijai mugurā un jādodas projām. Es nekad nenomedīšu ziemeļbriedi. Neviens no briežiem nelēks manā bedrē tikai tāpēc, ka es to vēlos. Varbūt vēlāk man izdosies nomedīt kādu no tiem klaidoņiem, kas nedzīvo barā? Bet viņu gaļa ir cieta un visa āda vienās rētās."

Eila nopūtās, tad savilka sev ciešāk apkārt ādas apmetni un veco sumbra ādas nojumi. "Es tik ilgi esmu plānojusi un strādājusi, nedrīkstu pieļaut, ka neliels lietus visu izjauc. Varbūt es nenomedīšu briedi; tā jau nebūs pirmā reize, kad mednieks atgriežas mājās tukšām rokām. Tikai viena lieta gan ir pilnīgi skaidra - es nekad nenomedīšu briedi, ja to nemēģināšu darīt."

Kad tērce draudēja nogriezt pieeju pie paugura, Eila uzkāpa uz klints un, skatīdamās cauri lietum, samiedza acis, lai nopētītu, vai bedre neie- brūk. Atklātajā stepē nekur nebija patvēruma no lietus - nebija ne lielu koku, ne klints pārkares. Tāpat kā pilošais zirgs ar savēlušos spalvu, Eila stāvēja lietusgāzē un pacietīgi gaidīja, kad tā beigsies. Viņa cerēja, ka arī ziemeļbrieži nogaida lietus mitēšanos. Eila vēl nebija medībām gatava. Rīta cēliena otrajā pusē sievietes apņemšanās atkal sašķobījās, bet pēc tam viņai jau vairs nebija vēlēšanās nekur kustēties.

Kā jau pavasarī mēdz notikt, ap pusdienlaiku mākoņu sega sāka izklīst un spirdzinošs vējš aizdzenāja pēdējās lietus lāses. Līdz pēcpusdienai vairs nebija ne miņas no mākoņiem un spilgtās, zaļās pavasara krāsas pilnā saules krāšņumā iemirdzējās svaigā, valgā košumā. Vēlēdamās atdot gaisam mitrumu, zeme kūpēja. Sausais vējš, kas bija izklīdinājis mākoņus, alkatīgi uzsūca mitrumu, it kā zinādams, ka tam būs jāatdod sava tiesa ledājam.

Eilas apņēmība - ja ne pārliecība - atgriezās ar jaunu sparu. Viņa nopurināja smago, ar ūdeni piesūkušos sumbra ādu un uzklāja to uz augsta krūma, cerēdama, ka šoreiz tā nedaudz izžūs. Kājas bija slapjas, bet ne aukstas, tāpēc Eila tās neņēma vērā - slapjš bija itin viss - un devās uz to vietu pie upes, kur tā jāšķērso briežu buļļu baram. Kad viņa ieraudzīja izrakto bedri, dūša saskrēja papēžos. Apskatoties tuvāk, bedres vietā viņa ieraudzīja pārplūdušu, dubļainu peļķi, pilnu ar lapām, zariem un dažādiem atkritumiem.

Zobus sakodusi, viņa atgriezās pēc ūdens groza, lai izsmeltu bedri. Nākot atpakaļ, Eilai bija uzmanīgi jāpēta, lai pa gabalu bedri ieraudzītu. Tad pēkšņi viņa pasmaidīja. "Tā kā bedri klāj lapas un zari un man pašai tā ir tik cītīgi jāmeklē, tad varbūt ari ātri skrienošais ziemeļbriedis to nemaz nepamanīs? Bet es nedrīkstu tajā atstāt ūdeni - interesanti, vai ir kāds cits veids…"

Vītolu rīkstes būtu pietiekami garas, lai sniegtos pāri bedrei. Kāpēc gan no vītolu rīkstēm neuztaisīt bedres pārsegu un neapklāt tās ar lapām? Rīkstes nebūs tik stipras, lai noturētu briedi, bet lapām un zariņiem gan noderēs. Pēkšņi sieviete skaļi iesmējās. Zirgs, viņai atbildot, iezviedzās un pienāca klāt.

- Paklau, Vīnij! Varbūt lietus galu galā nemaz tik slikts nebija?

Eila izsmēla slazdu bedri, pat neiedomādamās, ka darbs ir netīrs un ķēpīgs. Bedre nemaz nebija tik dziļa, bet, mēģinot parakt dziļāk, viņa atklāja, ka ūdenslīmenis ir cēlies un bedrē satecējis daudz ūdens. Skatoties uz dubļaino, krāčaino upi, Eila pamanīja, ka arī tās līmenis ir cēlies. Un, kaut arī sieviete to nezināja, siltais lietus bija nedaudz atkausējis sasalušo zemes slāni, kas veidoja zemeslodes cieto pamatu.

Bedres nomaskēšana nemaz nebija tik viegla, kā viņa sākumā bija domājusi. Lai savāktu klēpīti zaru no panīkuša vītola krūma un pielasītu klāt arī niedres, Eilai bija jāaizklīst labu gabalu lejup gar krastu. Kad viņa lika pārsegu pāri bedrei, platais slazda pārklājs vidū ieliecās; tā malas bija jānostiprina ar mietiem. Apklājusi slazda pārklāju ar lapām un žagariņiem, Eila saprata, ka tas tomēr ir ļoti pamanāms. Viņa nebija apmierināta ar savu veikumu, bet cerēja uz laimi.

Notašķījusies dubļiem, sieviete smagiem soļiem lēni vilkās atpakaļ, lejup pa straumi, ar cerību pavērās upē un uzsvilpa Vīnijai. Brieži vēl nebija pienākuši tik tuvu, kā viņa bija cerējusi. Ja līdzenums būtu bijis sauss, buļļi būtu steigušies uz upi, bet tik daudz dubļainu peļķu un jaunu strautiņu viņu ceļā virzību palēnināja. Eila bija diezgan droša, ka jauno briedēnu bariņš nesasniegs upes šķērsošanas vietu agrāk par rītdienas rītu.

Atgriezusies apmetnē, jaunā medniece ar lielu atvieglojumu novilka apmetņus un kājautus un iebrida upē. Ūdens bija auksts, bet sieviete jau bija pie tā pieradusi. Noskalojusi dubļus, viņa izpleta apmetņus un kājautus uz klints žāvēties. No tik ilga laika slapjajos kājautos viņas pēdas bija baltas, izmirkušas un sačokurojušās - pat cietās, raupjās pēdu apakšas bija kļuvušas mīkstākas, un sieviete priecājās par saules sasildīto akmeni. Tas viņai deva arī sausu pamatu ugunskuram.

Pat visnegantākajā lietū priedes apakšējie, atmirušie zari allaž paliek sausi, un, kaut arī blakus upei augošā pundurpriede vairāk līdzinājās krūmam, tā nebija izņēmums. Paņēmusi līdzi sausu posu un izmantodama uguns akmeni un kramu, viņa drīz vien jau aizdedzināja mazu ugunskuru. Eila turpināja likt tam klāt žagarus un nelielas pagales, bet masīvāki, lēnāk degoši baļķi, sakrauti kopā, lai žūtu virs ugunskura, izveidoja vigvama formu. Tagad sieviete mācēja arī lietū aizdedzināt ugunskuru - ja vien negāza kā ar spaiņiem. Galvenā māksla bija iekurt mazu ugunskuru un to uzturēt, līdz uguns aizdedzina lielos baļķus, kas žūst degot.

Pēc kaltētās gaļas tūres, kas parasti bija vienīgā pieejamā pārtika ceļojumu laikā, iedzērusi pirmo karstas tējas malku, Eila apmierinājumā nopūtās. Kaltētās gaļas šķēles bija barojošas un sātīgas, tās varēja zelēt ejot, bet karsts šķidrums bija daudzkārt patīkamāks. Kaut arī joprojām sumbra ādas nojume vēl bija mitra, sieviete to uzslēja blakus ugunskuram, kur tā varētu ātrāk izžūt, kamēr pati gulēs. Paskatījusies uz mākoņiem, kas rietumu pusē bija aizseguši zvaigznes, viņa cerēja, ka vairs nelīs. Tad, mīļi papliķējusi Vīniju, iekārtojās uz naktsguļu savā zvērādā un aptina to sev apkārt.

Bija tumšs. Ieklausīdamās Eila gulēja pilnīgi mierīgi. Vīnija pakustējās un klusi nopūtās. Nedaudz pieslējusies, sieviete paskatījās apkārt. Pie austrumu debess pamales bija samanāms blāvs gaismas mirdzums. Tad viņa izdzirdēja skaņu, kas lika pūciņām uz skausta sacelties, un saprata, kas viņu bija pamodinājis. Viņa nebija šo skaņu bieži dzirdējusi, bet zināja, ka rūcošie rēcieni otrpus upei piederēja alu lauvam. Zirgs nervozi iezviedzās, un Eila piecēlās.

- Vīnij, viss ir kārtībā. Tas lauva ir tālu prom. - Viņa pielika malku ugunskuram. - Tas droši vien bija alu lauva, es to dzirdēju arī iepriekšējo reizi, kad bijām šeit. Lauvas droši vien dzīvo kaut kur netālu, otrpus upei. Ari tie medīs briežu bullēnus. Priecājos, ka lauvu teritorija mums būs jāšķērso dienas laikā, tāpat ari ceru: līdz mēs tur nokļūsim, viņi savu izsalkumu jau būs apmierinājuši ar briežu gaļu. Tagad varētu uzvārīt tēju, un tad būs laiks gatavoties medībām.

Rīta gaisma pie austrumu pamales sāka jau sārtoties, kad jaunā sieviete bija beigusi piesiet vācamos grozus un savilkusi siksnu ap Vīnijas vēderu. Katrā grozā viņa ielika pa vienam garam piķim un stingri tos piesēja pie zirga sāniem, tad pati uzkāpa Vinijai mugurā un nosēdās priekšā groziem, starp diviem asiem koka pīķiem, kas slējās stāvus gaisā.

Mezdama plašus lokus, Eila jāja atpakaļ - pretim ganāmpulkam, līdz nokļuva ziemeļbriežiem aiz muguras. Viņa mudināja jauno zirdziņu doties uz priekšu, līdz ieraudzīja jaunos buļļus, tad pārgāja uz lēnāku tempu un sekoja tiem drošā attālumā. Vīnija ātri piemērojās migrējošā bara solim. Tuvojoties mazajai upei un vērojot briežu bullēnu baru no sava skatpunkta zirga mugurā, sieviete pamanīja, ka vadošais briedis palēnina gaitu un ošņā dubļus un lapas, kas maisījās pa kājām ceļā uz slazdu. Briedis kļuva modrs un piesardzīgs, pat Eila to varēja sajust.

Pirmais briedis bija aizgājis pa paralēlo taku gar krūmu ieskauto upes krastu, kad Eila nolēma, ka ir īstais laiks iejaukties. Dziļi ievilkusi elpu un, sagaidot lielu ātruma palielinājumu, pieliekusies uz priekšu, norādīdama savu nodomu, sieviete spalgi iekliedzās, un zirgs aizauļoja buļļu bara virzienā.

Pēdējais ejošais briedis salēcās un, pagrūzdams tuvāk esošos, aizskrēja uz priekšu. Kad zirgs ar kliedzošo sievieti mugurā no mugurpuses pieskrēja baram klāt, visi brieži bailēs rāvās prom. Bet likās, ka visi izvairīsies no taciņas ar slazdu. Vērojot, kā dzīvnieki izvairās, pārlec pāri vai kā citādi mēģina apiet viņas izrakto bedri, Eila it kā sastinga.

Pēkšņi, pamanot apjukumu ātri skrienošā bara vidū, viņai likās, ka ieraudzījusi bedrē pazūdam vienu ragu pāri, kamēr pārējie brieži skrēja tai garām. Izrāvusi pīķus no turētājiem un noslīdējusi no zirga muguras, jaunā medniece skrēja tik ātri, ka pēdas gandrīz vai neskārās pie zemes. Bedres dibenā, staignajos dubļos, bija iestidzis kāds briedis, kas, kārpīdamies un cenzdamies izrāpties ārā, vērās pretim mežonīgām, baiļu pilnām acīm. Šoreiz sieviete zināja, kā rīkoties. Viņa iedūra smago pīķi brieža kaklā, pārcērtot artēriju. Milzīgais ziemeļbriedis nogāzās bedres dibenā - viņa cīņa bija beigusies.

Viss bija cauri, beidzies un padarīts. Tas bija noticis ātrāk un daudz vieglāk, nekā Eila bija to iztēlojusies. Sieviete smagi elpoja, bet tas nebija no piepūles. Medību plānošana bija aizņēmusi tik daudz domu, uztraukuma un nervozas enerģijas, ka viņa vēl nespēja aptvert vienkāršo uzdevuma realizāciju. Eila vēl joprojām bija uzvilkta, viņai nebija, kur izlietot pāri plūstošo enerģiju, nebija neviena, ar ko padalīties veiksmē.

- Vīnij! Mēs to paveicām! Mēs to izdarījām! - Sievietes kliedzieni un žesti satracināja jauno zirgu. Tad, uzlēkusi ķēvei mugurā, medniece laidās pāri laukiem trakā skrējienā.

Bizēm plīvojot, acīm drudžaini degot, ar sajūsmas pilnu smaidu sejā - tā aizjāja dabas bērns, pirmatnējā sieviete. Ja kāds būtu bijis tuvumā, tad noteikti būtu nobijies no biedējošā, mežonīgā dzīvnieka, uz kura šī sieviete sēdēja jāteniski; zirga neprātīgās acis un pieglaustās ausis vēstīja par citas dabas neprātu.

Abas apmeta plašu loku un atpakaļceļā, apstādinājusi zirgu un nokāpusi zemē, palecoties gaisā uz abām kājām, Eila pielika punktu savai uzvarai. Šoreiz, paskatījusies dubļainajā bedrē uz beigto dzīvnieku, viņa smagi elsoja no prieka.

Atguvusi elpu, sieviete izvilka pīķi no brieža kakla un uzsvilpa zirgam. Vīnija bija tramīga. Pirms siksnas uzlikšanas uzmundrinot un pamīļojot Eila centās ķēvi nomierināt. Viņa aizveda zirgu pie bedres slazda. Bez iemauktiem un pavadas Eilai nācās satraukto zirgu pierunāt un iedrošināt. Kad Vīnija beidzot nomierinājās, sieviete apsēja velkamās virves ap brieža ragiem.

- Vīnij, tagad velc, - viņa skubināja, - velc tāpat kā baļķi! - Zirgs gāja uz priekšu, sajuta smago nastu un kāpās atpakaļ. Tad, atsaucoties uz vēl lielāku pamudinājumu, vilka, līdz siksnas maksimāli nostiepās. Lēnām, Eilai palīdzot, kā nu viņa varēja, Vīnija izvilka briedi no bedres.

Eila bija sajūsmā. Vismaz viņai nebūs jāsadala gaļa netīrās bedres dibenā. Viņa nebija pārliecināta, cik daudz Vīnija gribēs viņai palīdzēt; viņa cerēja, ka zirgam pietiks spēka aizvilkt briedi līdz ielejai, bet visu vajadzēja darīt pamazām un lēnām. Izlasījusi ziemeļbrieža ragos ieķērušos zariņus, Eila pieveda jauno ķēvi pie upes padzerties. Tad, pārsaiņojusi grozus tā, lai viens ieietu otrā, viņa tos uzsēja sev uz muguras. Grozi bija smagi, no tiem rēgojās ārā divi gari pīķi, bet, pakāpjoties uz liela akmens, viņai tomēr izdevās uzkāpt zirgam mugurā. Eilas kājas bija basas, un, pacēlusi ādas apmetni, lai tas nesamirktu, viņa skubināja Vīniju brist upē.

Parasti šī bija sekla, plata un pārbrienama upes vieta. Tas bija viens no iemesliem, kāpēc ziemeļbrieži instinktīvi bija izvēlējušies šķērsot upi tieši šajā vietā, bet lietus bija pacēlis ūdenslīmeni. Lielajā straumē Vīnijai tomēr izdevās saglabāt līdzsvaru un nezaudēt pamatu zem kājām, un, tiklīdz arī briedis bija ūdenī, tas viegli peldēja virs ūdens. Dzīvnieka pārvilkšanai pāri upei bija viens labums, par kuru Eila nebija padomājusi. Tādējādi no brieža tika noskalotas asinis un dubļi un otrā upes krastā medījums jau bija tīrs.

Atkal sajutusi smago kravu, Vīnija nedaudz saniķojās, bet Eila, jau to paredzēdama, bija nolēkusi zemē un mazu gabaliņu gar krastu palīdzēja zirdziņam vilkt briedi. Tad viņa atsēja auklas. Briedis jau bija atvilkts vienu soli tuvāk ielejai, bet pirms došanās tālāk Eilai vēl bija jāpaveic pāris darbu. Ar asu krama nazi sieviete pārgrieza briedim rikli, tad ar slaidu griezienu no anālās atveres - pāri vēderam, krūtīm un kaklam līdz pat rīklei - dzīvnieku uzšķērda. Viņa turēja nazi rokā tā, lai ar rādītājpirkstu brauktu gar griezuma malu un iegrieztu tikai nedaudz zem brieža ādas. Ja pirmais griezums tiek veikts tīri, neiegriežot gaļā, vēlāk ādas ģērēšana būs daudz vieglāka.

Nākamais griezums, lai izņemtu dzīvnieka iekšas, bija jau dziļāks. Sieviete iztīrīja izmantojamos orgānus - kuņģi, zarnas, pūsli - un kopā ar ēdamajiem orgāniem salika tos atpakaļ vēdera dobumā.

Vienā no groziem bija saritināts paliels paklājiņš, pīts no zāles stiebriem. Izklājusi to uz zemes, pūzdama un elsdama Eila uz tā uzstūma briedi. Aptinusi paklājiņu ap brieža ķermeni un stingri to apvijusi ar virvēm, sieviete piesēja striķus pie Vīnijas siksnas. Pārkravājusi grozus un ielikdama katrā no tiem pa pīķim, viņa kārtīgi nostiprināja garos kātus savā vietā. Tad, juzdamās apmierināta ar paveikto, uzkāpa zirgam mugurā.

Apmēram jau trešo reizi Eilai nācās nokāpt no zirga muguras, lai atbrīvotu velkamo brieža kravu no dažādiem traucēkļiem - zāles kušķiem, akmeņiem, zariem, -, un viņa vairs nejutās tik apmierināta. Beidzot viņa vienkārši izlēma labāk iet blakus zirgam, pierunādama Vīniju vilkt smago kravu uz priekšu, līdz piesietais briedis atkal atdūrās pret kādu šķērsli, tad devās to atbrīvot. Tikai apstājoties, lai atkal uzvilktu kājautus, Eila pamanīja viņiem sekojam hiēnu baru. Pirmie lingas mestie akmeņi vienkārši parādīja viltīgajām maitēdājām teritoriju, ko tās nedrīkst pārkāpt.

Saraukusi degunu un pretīgumā noskurinādamās, Eila nodomāja: "Tie nu gan ir vieni neglīti un smirdīgi dzīvnieki." Sieviete ļoti labi zināja, ka ari hiēnas grib iegūt savu medījuma tiesu. Ar lingas palīdzību viņa reiz bija nogalinājusi vienu maitēdāju, tādējādi atklādama savu noslēpumu. Tā klans toreiz bija uzzinājis, ka viņa medī, un tāpēc sievietei par to bija jāsaņem sods. Brūnam nebija izvēles - klanā tā bija pieņemts.

Hiēnas uztrauca arī Vīniju. Tas bija kas vairāk nekā tikai zirga instinktīvās bailes no plēsējiem. Vīnija nekad neaizmirsīs to hiēnu baru, kas viņai uzbruka pēc tam, kad Eila bija nogalinājusi kumeliņa dūkano mammu. Vīnija sāka izrādīt savu aizkaitinājumu. Brieža nogādāšana uz alu sāka izvērsties par lielāku problēmu, nekā Eila bija paredzējusi.

Sieviete tomēr cerēja, ka paspēs tikt līdz alai, līdz vēl nav iestājusies tumsa.

Viņa apstājās atpūsties tajā vietā, kur upe atkal iegriezās savā parastajā gultnē. Visas apstāšanās un virzības atsākšana bija nogurdinošas. Eila piepildīja ar ūdeni gan ūdens somu, gan arī ūdensnecaurlaidīgo grozu un aiznesa Vīnijai padzerties. Ķēve joprojām bija piesieta pie putekļainās brieža kravas. Izņēmusi no groza kaltētu gaļas šķēli, sieviete apsēdās uz akmens, lai to apēstu. Viņa skatījās zemē, nemaz to īsti neredzēdama, mēģinādama izdomāt vieglāku veidu, kā nogādāt medījumu ielejā. Pagāja kāds brīdis, līdz Eila ieraudzīja putekļos atstātas pēdas, bet, kad viņa to aptvēra, tā uzreiz radās ziņkāre. Zeme bija nopēdota, zāle - izmīcīta, turklāt pēdas bija svaigas. Vēl nesen šeit bija notikusi liela kņada. Piecēlusies kājās, viņa rūpīgāk izpētīja atstātās pēdas un pamazām, pa mazam gabaliņam, salika visu notikumu kopā.

No sakaltušajos dubļos atstātajām pēdām blakus upei Eila saprata, ka šī ir sen iezīmēta alu lauvu teritorija. Viņai likās, ka kaut kur tepat blakus jābūt ielejai ar stāvām, klinšainām sienām un kādu mājīgu alu, kur lauvene vēl tikai nesen ir dzemdējusi pārīti veselīgu lauvēnu. Šī bija bijusi lauvu iecienītākā atpūtas vieta. Te lauvēni rotaļādamies bija cīnījušies par asiņainu gaļas gabalu, ar piena zobiem plosīdami mazus gaļas gabaliņus, kamēr paēdušie tēviņi zvilnēja rīta saulē un gludspal- vainās lauvu mātītes iecietīgi vēroja bērnus spēlējamies.

Savā teritorijā lielie kaķu dzimtas plēsēji bija pavēlnieki. Viņiem nebija, no kā baidīties, nebija iemesla no sava medījuma puses gaidīt uzbrukumu. Parastos apstākļos ziemeļbrieži nekad nebūtu pienākuši tik tuvu klāt saviem uzbrucējiem, bet bļaujoša un kliedzoša sieviete zirga mugurā bija izraisījusi briežos paniku. Šausmās bēgošajam dzīvnieku baram arī straujā upe vairs nebija nekāds šķērslis. Brieži bija metušies upē un - pirms vēl paši to apzinājās - bija nokļuvuši tieši lauvu bara vidū. Ne lauvas, ne brieži nebija tam gatavi. Bēgošie brieži aizskrēja uz visām pusēm un pārāk vēlu apjauta, ka, glābjoties no vienām briesmām, uzskrējuši virsū citām.

Sekojot atstātajām pēdām, Eila nonāca pie notikuma beigu daļas. Viens lauvēns nebija paspējis izvairīties no panikā bēgošajiem ragaiņiem, un viņu bija samīdījis izbijies briedis.

Sieviete pietupās blakus alu lauvu mazulim un ar pieredzējušu zāļu sievas roku sataustīja dzīvības pazīmes. Lauvēns bija silts, droši vien tam bija lauztas ribas. Mazais bija tuvu nāvei, tomēr vēl elpoja. No pēdām dubļos Eila saprata, ka lauvene bija atradusi savu mazuli un bakstījusi, lai viņš ceļas augšā, bet bez panākumiem. Tad, sekodama visu dzīvnieku pieņemtajai kārtībai, kas pieļauj vārgajiem iet bojā, lai pārējie izdzīvotu, lauvene bija pievērsusies savai otrajai atvasei un aizgājusi prom.

Tikai cilvēka izdzīvošana bija atkarīga no kaut kā vairāk - ne tikai no spēka un piemērotības. Salīdzinājumā ar konkurentiem gaļēdājiem jau zīdaiņa vecumā cilvēkam bija nepieciešama līdzcilvēku palīdzība un iejūtība.

"Nabaga mazulis," Eila nodomāja. "Tava mamma tev acīmredzot nevarēja palīdzēt, vai ne?" Šī nebija pirmā reize, kad sievietes sirdi aizkustināja ievainota un bezpalīdzīga radībiņa. Kādu brīdi viņa apsvēra iespēju ņemt līdzi lauvēnu uz alu, tad ātri no šī nodoma atteicās. Kad Eila apguva zāļu sievas iemaņas, Brūns un Krebs bija viņai ļāvuši ņemt līdzi uz klana alu mazus dzīvnieciņus, lai tos ārstētu, kaut arī pirmā reize bija izraisījusi diezgan lielu klana vīru neapmierinātību. Bet Brūns viņai nebija ļāvis ienest alā vilcēnu. Jau tagad lauvas mazulis bija gandrīz tikpat liels kā vilks. Pieaudzis tas būs vienā augumā ar Vīniju.

Pašūpojusi galvu, Eila piecēlās un paskatījās uz mirstošo lauvēnu, tad devās vadīt Vīniju tālāk, cerot, ka ķēves vilktā krava tik drīz vairs neiestrēgs. Uzsākot ceļu, sieviete pamanīja hiēnas, kas ari sarosījās, lai viņām sekotu. Viņa pasniedzās pēc akmens, tad pamanīja, ka hiēnu bara uzmanību piesaista kas cits. Tā tam bija jānotiek, jo daba hiēnām bija šo nišu atvēlējusi. Maitēdājas bija atradušas lauvas mazuli. Bet, ja runa bija par hiēnām, Eila vairs nespēja saprātīgi domāt.

- Vācieties prom, smirdīgās maitas! Lieciet mazuli mierā!

Mezdama akmeņus, sieviete skrēja atpakaļ. Hiēnas iesmilkstēšanās nozīmēja to, ka viens akmens savu mērķi bija sasniedzis. Kad Eila, taisnīgā niknumā kūsādama, gāja tām virsū, maitēdājas atkal atkāpās savā teritorijā.

"Tā, lūk! Tas viņas atbaidīs," Eila nodomāja, stāvēdama, kājas plati iepletusi, aizsargājot mazo lauvēnu. Pēkšņi sievietes sejā parādījās sājš neticības smīns. "Ko es daru? Kāpēc gan es nelaižu hiēnas klāt lauvas mazulim, kurš tik un tā nomirs? Ja atstāšu viņu hiēnām, tās mani vairs netraucēs.

Es nevaru ņemt mazuli sev līdzi. Es nespēju viņu nest visu šo lielo gabalu līdz pat ielejai. Man ir jādomā, kā dabūt briedi līdz alai. Smieklīgi tagad uztraukties par kādu tur lauvas mazuli!

Bet vai tā ir? Un ja nu arī Iza būtu mani toreiz atstājusi? Krebs stāstīja, ka mani viņas ceļā bija nolicis Lāča vai ari Alu Lauvas gars, jo neviens cits manis dēļ nebūtu apstājies. Iza nespēja būt vienaldzīga, ja kāda dzīva radība ir slima vai ievainota un neviens tai nepalīdz. Tieši šī īpašība padarīja Izu par tik izcilu zāļu sievu.

Arī es esmu zāļu sieva. Viņa mani apmācīja. Varbūt šis lauvēns ir nolikts man ceļā, lai es to atrodu? Pirmajā reizē, kad atnesu uz klana alu savainotu trusīti, Iza sacīja: "Tas pierāda, ka tev jākļūst par zāļu sievu." Nu, lūk, šeit ir ievainots mazulis. Es taču nedrīkstu viņu atstāt riebīgo hiēnu saplosīšanai.

Bet kā lai nogādāju mazuli alā? Ja neuzmanīšos, lauztā riba var iedur- ties lauvēnam plaušā. Pirms kustināšanas man viņš ir jānosaitē. Te varētu noderēt tā platā aukla, ko izmantoju Vīnijai vilkšanas siksnām. Man tā ir līdzi."

Eila uzsvilpa zirgam. Pārsteidzoši, ka Vīnijas vilktā krava nebija nekur aizķērusies, bet jaunā ķēve bija gražīga. Zirgam nepatika atrasties alu lauvu teritorijā, ari Vīnijas ciltsbrāļi bija lauvu iecienīts medījums. Jau kopš medību sākuma Vīnija bija kļuvusi nervoza, un biežā apstāšanās, lai Eila varētu atsvabināt smago kravu, kas ierobežoja zirga kustības, nebūt nesekmēja viņas nomierināšanos.

Bet Eila, visu uzmanību veltījusi alu lauvas mazulim, nepievērsa uzmanību zirga vajadzībām. Apsaitējusi jaunā plēsēja ribas, Eila domāja, ka vienīgais veids, kā to nogādāt alā, ir uzcelt lauvēnu Vīnijai mugurā.

Tāda krava sniedzās pāri ķēves spēkiem. Kad sieviete pacēla jauno kaķu dzimtas mazuli un mēģināja to uzlikt Vīnijai uz muguras, jaunā ķēve saslējās pakaļkājās. Cenšoties atbrīvoties no smagumiem un virvēm, kurās bija sasieta, ķēvīte panikā pretojās un mētājās, līdz aizmetās prom pa stepi. Zāles paklājiņā ievīstītais briedis, vilkdamies aiz zirga muguras, mētājās un kratījās, līdz aizķērās aiz kāda akmens. Šķērslis vēl vairāk pastiprināja Vīnijas paniku, atkal izraisot dzīvnieka trakošanu un sliešanos pakaļkājās.

Pēkšņi ādas virves pārtrūka, un vācamie grozi, kurus garie pīķa kāti vairs nenoturēja līdzsvarā, ar triecienu sasvērās uz sāniem. Pārsteigumā atvērtu muti Eila vēroja, kā uzbudinātais zirgs niknumā metas uz priekšu. Vācamo grozu saturs tika izbērts pa zemi, tikai droši piestiprinātie pīķi palika turamies grozos. Joprojām piestiprināti pie groziem, kas ar siksnām bija apsieti ap ķēves vēderu, abi garie pīķi ar asajiem galiem uz leju vilkās viņai aiz muguras, nekādi neierobežodami zirga ātrumu.

Eila nekavējoties saprata darbības plānu - velti viņa iepriekš bija nodarbinājusi smadzenes, cenzdamās izdomāt, kā brieža rumpi un lauvu mazuli nogādāt alā. Pagāja neilgs laiks, līdz Vīnija nomierinājās. Sieviete, uztraukdamās, ka zirdziņš varētu sevi savainot, uzsvilpa tam un pasauca pie sevis. Viņa gribēja iet ķēvei pakaļ, tomēr tajā pašā laikā baidījās atstāt briedi un lauvu mazuli hiēnām par vieglu laupījumu. Svilpiens palīdzēja. Šī skaņa Vīnijai asociējās ar mīlestību, drošību un reaģēšanu. Apmetuši plašu loku, viņa pagriezās atpakaļ un devās pie sievietes.

Kad pārmocītā un putās noskrējusies jaunā ķēve beidzot pienāca klāt, Eila vienīgi spēja to atvieglojumā apskaut. Sieviete atsēja zirga siksnas un saites un uzmanīgi pārbaudīja, vai zirgs nav savainojies. Vīnija pieliecās pie Eilas, uztraukumā klusi iezviedzās, zirga priekškājas trīcēja, elpa bija saraustīta un smaga.

- Vīnij, tagad atpūties, - Eila sacīja ķēvei, kad tā pārstāja drebēt un šķita nomierinājusies. - Man vēl tik un tā daudz kas jāpaveic.

Sievietei nenāca prātā dusmoties, ka zirgs bija saslējies pakaļkājās, aizbēdzis prom un izmētājis viņas mantas. Viņa neuztvēra Vīniju kā savu īpašumu vai izrīkojamo objektu. Drīzāk Vīnija bija draudzene un laba biedrene. Ja zirgs bija kritis panikā, tātad tam bija iemesls. No ķēves tika gaidīts pārāk daudz. Eila juta, ka viņai jāiemācās saprast, cik daudz Vīnija spēj panest, nevis jāmāca viņai uzvesties. Sieviete uzskatīja, ka Vīnija viņai palīdz pēc savas gribas, tāpēc viņa, zirgu mīlēdama, par to rūpējās.

Eila savāca pa zemi izkaisītās mantas, kas bija izbirušas no groziem, tad pārtaisīja ap ķēves vēderu sienamo siksnu, piestiprinot abus pīķus tā, kā tie bija nokrituši, - ar smailajiem galiem uz leju. Piesējusi abiem pīķiem zāles tepiķīti, kurā bija ietīts briedis, viņa starp tiem izveidoja velkamu platformu, kas atradās zirgam aiz muguras, bet nost no zemes. Pēc tam uzmanīgi piesēja pie tās briedi un bezsamaņā esošo lauvu mazuli. Atpūtusies Vīnija vairs neiebilda pret siksnām un virvēm, zirgs rāmi stāvēja, līdz Eila pabeidza visus sagatavošanas darbus.

Tiklīdz arī grozi bija piestiprināti vietā, Eila vēlreiz apskatīja mazuli un uzkāpa Vīnijai mugurā. Dodoties uz ieleju, sieviete bija pārsteigta par jaunā transporta līdzekļa lietderību. Pīķa galiem velkoties pa zemi, krava vairs neaizķērās ne aiz kādiem šķēršļiem; zirgs daudz vieglāk spēja to pavilkt, tomēr Eila vēl nebija sasniegusi ieleju un savu alu un viņa neuzdrīkstējās atviegloti nopūsties.

Sieviete apstājās, lai dotu Vīnijai atpūtu un ļautu padzerties, pa to laiku viņa atkal pārbaudīja, kā klājas lauvu mazulim. Tas joprojām elpoja, bet Eila nebija pārliecināta, vai mazulis izdzīvos. Kāpēc alu lauvas bērniņš tika nolikts viņas ceļā, sieviete nesaprata. Ieraudzījusi lauvēnu, Eila bija iedomājusies par savu totēmu - vai Alu Lauvas gars gribēja, lai viņa par šo mazuli parūpējas?

Sievietei ienāca prātā vēl kāda doma. Ja viņa nebūtu izlēmusi ņemt sev līdzi lauvas bērnu, tad nekad nebūtu iedomājusies par velkamo platformu. Vai totēms bija izvēlējies tā viņai to parādīt? Vai tā bija dāvana? Lai kā arī būtu, Eila bija pārliecināta, ka alu lauvas mazulis bija nolikts viņas ceļā ar nodomu, un viņa darīs visu, kas vien viņas spēkos, lai glābtu mazuļa dzīvību.

-

11

-    Jondalar, tev nav jāpaliek tikai tāpēc, ka šeit esmu es.

-    Kāpēc tu domā, ka esmu šeit tikai tevis dēļ? - vecākais brālis jautāja nedaudz aizkaitinātākā toni, nekā bija to gribējis. Viņš nebija gribējis izrādīties šajā jautājumā tik ātri aizvainojams, bet Tonolana teiktajā slēpās vairāk taisnības, nekā viņš pats to vēlējās atzīt.

Jondalars aptvēra, ka bija to gaidījis. Viņš tikai negribēja ticēt, ka brālis patiešām paliks un ņems Džetamio par sievu. Tomēr, pats sev par pārsteigumu, Jondalars pieņēma ātru lēmumu palikt kopā ar Šaramu- diem. Viņš nevēlējās viens pats doties atpakaļ. Bez Tonolana ceļš liktos īpaši garš, bet aiz visa tā slēpās kas vairāk. Jau toreiz, kad Tonolans bija paziņojis par došanos Ceļojumā, Jondalars bija pieņēmis ātru lēmumu doties brālim līdzi.

-    Tev nevajadzēja nākt man līdzi.

Tajā brīdi Jondalars brīnījās, kā brālis varēja nolasīt viņa domas.

-     Man bija tāda sajūta, ka nekad vairs nepāriešu mājās. Nebija jau tā, ka cerēju satikt mūža īsto mīlestību, bet es tikai gāju uz priekšu, līdz atradu iemeslu apstāties. Šaramudi ir labi ļaudis - šķiet, ka vairums cilvēku, tiklīdz tos iepazīsti, izrādās lādzīgi. Bet man nav nekas pretim apmesties šeit uz dzīvi un kļūt par vienu no viņiem. Jondalar, tu esi Zelandoni. Nav svarīgi, kur tu atrodies, tu vienmēr būsi Zelandoni. Nevienā citā vietā tu nekad nejutīsies kā mājās. Brāl, dodies atpakaļ pie saviem ļaudīm. Padari laimīgu kādu no tām sievietēm, kas tevi lenc. Apmeties uz dzīvi un nodibini kuplu ģimeni, un pastāsti sava pavarda bērniem visu par mūsu garo Ceļojumu un par brāli, kas palika svešā malā. Kas to lai zina, varbūt kādu dienu kāds no taviem vai maniem bērniem arī nolems doties garā Ceļojumā, lai sameklētu savus radiniekus.

-     Kāpēc tad es esmu vairāk Zelandoni nekā tu? Kāpēc tu domā, ka es šeit nevaru būt tikpat laimigs kā tu?

-      Pirmām kārtām jau tāpēc, ka neesi iemīlējies. Pat ja tu, brāl, iemīlētos, tu kaltu plānus, kā savu mīļoto ņemt sev līdzi, nevis palikt ar viņu šeit.

-     Kāpēc tad tu pats neved Džetamio mums līdzi? Viņa ir spējīga, enerģiska, māk par sevi parūpēties. Viņa būs laba Zelandoni sieviete. Viņa pat varēs iet kopā medīt ar mūsu labākajām medniecēm - viņa atradīs kopēju valodu ar Zelandoni sievietēm.

-     Es negribu izšķiest laiku, lai nokļūtu atpakaļ, paies vesels gads. Esmu atradis sievieti, ar kuru vēlos dzīvot kopā. Gribu apmesties uz dzīvi, iekārtoties, dot Džetamio iespēju dzemdēt bērnus.

-    Kas noticis ar manu brāli, kas grasījās aiziet līdz Lielās Mātes upes galam?

-    Gan es tur kādu dienu nokļūšu. Nav jau jāsteidzas. Tu taču zini, ka tas nemaz vairs nav tālu. Varbūt došos kopā ar Dolando, kad viņš nākamreiz ies tirgot sāli? Varētu paņemt arī Džetamio līdzi. Domāju, ka viņai tas patiktu, bet viņa nebūtu laimīga, paliekot ilgi prom no mājām. Mājas viņai nozīmē ļoti daudz. Džetamio nekad nav redzējusi savu īsto māti un pati gandrīz nomira no paralīzes. Šai meitenei viņas ļaudis ir ļoti svarīgi. Un es to saprotu, jondalar. Man ir brālis, kas ļoti līdzīgs viņai.

-    Kāpēc tu esi par to tik ļoti pārliecināts? - Jondalars jautāja, nodūris skatienu zemē, izvairīdamies lūkoties brālim acīs. - Kāpēc tu domā, ka es neesmu iemīlējies? Seranio ir skaista sieviete, arī viņas dēlam Darvo ir vajadzīgs vīrietis. - To sakot, slaidais, blondais vīrietis pasmaidīja un grumbas viņa pierē izlīdzinājās. - Kādudien puika var kļūt par labu krama darbarīku meistaru.

-     Lielo brāl, pazīstu tevi jau sen. Dzīvot kopā ar sievieti nenozīmē viņu mīlēt. Zinu, ka esi pieķēries viņas puikam, bet tas nav pietiekams iemesls, lai paliktu šeit un uzņemtos gādību par viņa māti. Tas nav slikts iemesls, lai apņemtu sievu, bet ne lai šeit paliktu. Ja tā vēlies, dodies mājās un sameklē kādu vecāku sievieti ar vairākiem bērniem - tad varēsi būt drošs, ka pie tava pavarda sēdēs pulciņš bērnu un kāds no tiem dienās noteikti kļūs par darbarīku meistaru. Bet ej mājās!

Pirms Jondalars paspēja atbildēt, pie viņiem pieskrēja aizelsies puika, kas vēl nebija sasniedzis savu otro gadu desmitu. Savam vecumam viņš bija izstīdzējis, slaids, ar smalki veidotu seju un vaibstiem, kas zēniem nebija raksturīgi. Viņa gaiši brūnie mati bija taisni un mīksti, bet gaišbrūnajās acīs mirdzēja dzīves gudrība.

-Jondalar! - puika elsoja. - Visur tevi izmeklējos! Dolando ir gatavs, un upes vīri gaida.

- Darvo, pasaki viņiem, ka mēs ejam, - slaidais, blondais vīrietis atbildēja Šaramudu valodā. Zēns aizlēkšoja pa priekšu. Abi vīrieši pagriezās uz iešanu, tad Jondalars apstājās. - Mazo brāl, labie vēlējumi paliek spēkā, - viņš sacīja, un smaids sejā liecināja par viņa patiesajiem nodomiem. - Nevaru teikt: nebiju gaidījis, ka tu formāli nokārtosi savas attiecības. Bet aizmirsti par centieniem no manis atbrīvoties. Ne jau katru dienu mans brālis atrod savu sapņu sievieti. Es jau nu nelaidīšu garām tavu mīlas doni ceremoniju.

Tonolana smaids kļuva platāks. - Vai zini, Jondalar? Tieši to es nodomāju, kad viņu pirmoreiz satiku, - skaists, jauns Mātes gars, kas ieradies, lai padarītu tīkamāku manu Ceļojumu uz viņsauli. Es patiešām būtu gājis viņai līdzi, pat bez liekas cīņas… un joprojām vēl to darītu.

Jondalars gāja Tonolanam aiz muguras, lielā brāļa piere savilkās grumbās. Viņu uztrauca tas, ka brālis ir gatavs sekot sievietei līdzi nāvē.

Taciņa līkumoja augšup lejup pa stāvu nogāzi, kas kāpienu lejup, cauri biezam, ēnainam mežam, padarīja lēzenāku. Kad brāļi pietuvojās klints sienai pie stāvas aizas malas, viņu priekšā pavērās ceļš. Taciņa apkārt klints sienai bija izveidota tā, lai divi cilvēki, jūtoties diezgan saspiesti, varētu pa to iet vienlaikus. Apejot apkārt klints sienai, Jondalars palika brālim iepakaļ. Paskatoties pāri aizas malai uz dziļo, plato Mātes upi tur lejā, dziļi sevī viņš sajuta smeldzošu sāpi - tās dēļ viņi bija pārlaiduši ziemu pie Dolando alas Šamuda. Tomēr iešana pa atklāto taku bija labāka nekā pa otru pieejas ceļu.

Ne visi šīs cilts ļaudis dzīvoja alās; šeit bija pierasts mitināties brīvā dabā uzslietās nojumēs. Bet tika meklēti un augsti novērtēti dabiski mitekļi klintīs, it īpaši bargajā ziemas aukstumā. Ala vai klints pārkare varēja kļūt par vēlamu apmešanās vietu, kas citādi netiktu atzīta par labu. Šāda pastāvīga mājokļa dēļ nepārvaramas grūtības tika nejauši pārvarētas. Jondalars bija dzīvojis alās ar stāvām klintsradzēm, kas atradās augstu klinšu sienās, bet neviena no tām nelīdzinājās Šamuda alas pavardam.

Agrākos laikos smilšakmens, kaļķakmens un slānekļa zemes garozas nogulumiezis bija pacelts ledus cepurēm klātajās kalnu virsotnēs. Bet daudz smagnējākais kristāliskais iezis, kuru darbīgie vulkāni izvirda slāņu pārvietošanās rezultātā, sajaucās ar daudz mīkstākiem iežiem. Tagad viss līdzenums, kurš reiz bijis plašas iekšzemes jūras baseins un pa kuru abi brāļi pagājušo vasaru bija ceļojuši, bija nosēts kalniem. Daudzu miljardu gadu laikā, iztukšodama baseinu, jūras izteka kalnu grēdā izskaloja taciņu, kas ievijās lielajā ziemeļu puses kalnu grēdā ar izvirzījumu uz dienvidiem.

Bet kalns nelabprāt deva ceļu daudz padevīgākam materiālam, atļaudams izveidot tikai šauru spraugu, kuru ierobežoja nepiekāpīgā klints. Lielā Mātes upe, savākusi vienā lielā ūdenstilpē Māsas upi, visas straumes un pietekas, plūda cauri tai pašai šaurajai spraugai. Apmēram simts jūdžu attālumā četras blakusesošas milzīgās aizas bija vārti upes plašākam plūdumam - un visbeidzot arī tās galam. Pa ceļam upe dažviet izpletās jūdzes platumā, citās vietās tā sašaurinājās līdz kādiem divsimt jardiem un tecēja cauri pilnīgi kailām klints sienām.

Lēnajā ceļa laušanas procesā cauri simtiem jūdžu garām kalnu grēdām izsīkstošās jūras ūdens pārtapa upēs, ūdenskritumos, dīķos un ezeros, no kuriem daudzi atstājuši savas pēdas. Augstu klintīs, virs kreisās puses sienas, tuvu pirmās šaurās pārejas sākumam, atradās plaša ieplaka - dziļš un plats rifs ar pārsteidzoši gludu virsmu. Reiz tas bijis mazs līcis, norobežots ezera gabals, kuru izēdis laiks un nepiekāpīgais ūdens. Ezers jau sen pazudis, atstājot robotu U veida lēzenu vietu augstu virs pastāvošā ūdenslīmeņa, tik augstu, ka pat ne pavasara plūdi, kas spēj dramatiski mainīt upes līmeni, nenāk šai vietai ne tuvumā.

Liels, zāles klāts lauks robežojās ar stāvo izciļņa pazeminājumu, tomēr augsnes slānis, uz kura atradās pāris seklu bedru, kas iesniedzās klintī, nebija biezs. Apmēram pusceļā sāka parādīties krūmi un mazi koki, kas bija piekļāvušies pie robotās klints sienas un kāpa pa to augšup. Blakus aizmugurējai sienai bija izauguši cienījama lieluma koki, krūmi kļuva biezāki un rāpās augšup pa stāvo nogāzi. Tuvu aizmugurējai daļai, pie klints sānu sienas, bija augsts un lēzens izvirzījums: smilšakmens pārkare ar dziļu iešķēlumu. Zem tā atradās vairāki koka mājokļi, kas bija sadalīti pa atsevišķām telpām, un ieapaļš atklāts laukums, kura centrā atradās galvenais cilts pavards un tam apkārt vairāki mazāki; laukums bija domāts gan kā ieeja mājokļos, gan pulcēšanās vieta.

Pretējā stūrī atradās vēl viena vērtīga lieta. Tas bija garš un šaurs ūdenskritums, kas nesa ūdeni no augstās klints malas; tas kādu gabalu līkumoja lejup pa robotajām klintīm, līdz uzlija uz mazākas smilšakmens pārkares un izveidoja dzīvīgu, nelielu ūdenskrātuvi. Pēc tam tas tecēja tālāk pa galējo sienu līdz lēzenā izvirzījuma galam, kur tagad stāvēja Dolando un vēl vairāki vīri un gaidīja Jondalaru un Tonolanu.

Kad brāļi parādījās aiz klints sienas izvirzījuma un sāka kāpt lejā pāri tā malai, Dolando viņiem pamāja. Jondalars gāja kādu gabalu aiz brāļa un sasniedza tālo sienu tieši tad, kad Tonolans virzījās lejā pa bīstamo taku, kas veda gar mazu strautiņu. Tas nesa lejup uz upi vairākus akmens gabalus. Ja klintī nebūtu šauru, kārtīgi izcirstu pakāpienu un stabilu virves margu, pa taku nevarētu tikt lejup. Turklāt pat vasarā pakāpieni bija nedroši, slideni, jo tos nemitīgi apsmidzināja blakus krītošais ūdens. Ziemā pakāpieni pārvērtās par nepārejamu sasalušu lāsteku masu.

Kaut arī pavasarī pakāpienus bija pārplūdinājusi notece un daži ledus gabali, kas apdraudēja stabilu kāpšanu, vēl nebija paspējuši izkust, Šaramudi - kalnu kazu mednieki Šamudi un uz upes dzīvojošie Ramudi, kas veidoja otru šīs kopienas pusi, - skraidelēja pa taku augšup un lejup kā izveicīgās kazu dzimtas antilopes, kuras apdzīvoja stāvo klinti. Jondalars vēroja, kā brālis ar pārgalvīgu nevērību, kas viņam bija tik raksturīga, kāpj lejup pa bīstamajiem pakāpieniem, un nodomāja, ka Tonolanam ir taisnība vienā jautājumā. Ja Jondalars šeit dzīvotu visu atlikušo mūžu, arī tad nekad nepierastu pie šī stāvā kāpiena. Viņš paskatījās uz mutuļojošo upi, kas atradās tālu lejā, un samanīja atkal tik pazīstamo sāpi, tad dziļi ievilka elpu un, zobus sakodis, pārkāpa pāri malai.

Sajutis, ka kāja paslīd uz neredzama ledus gabala, Jondalars jau kārtējo reizi izjuta pateicību, ka šeit atrodas ari virve. Sasniedzis upi, vīrietis atviegloti nopūtās. Salīdzinājumā ar bīstamo kāpienu lejup piestātne no sasietiem baļķiem, kas šūpojās krāčainajā upē, piedāvāja lielāku stabilitāti. Uz paaugstinājuma, kas aizņēma vairāk nekā pusi piestātnes, atradās vairākas koka būves, līdzīgas tām uz sauszemes, zem smilšakmens pārkares, augšā klintīs.

Iedams pa sasieto baļķu piestātni līdz pašam tās otram galam, kur Tonolans jau kāpa iekšā vienā no piesietajām laivām, Jondalars pa ceļam sveicinājās ar laivu māju iemītniekiem. Tiklīdz ari viņš iekāpa laivā, to atgrūda no piestātnes un ar gariem airiem sāka stumt augšup pa straumi. Sarunāties gandrīz vai nebija iespējams. Dziļā, spēcīgā straume bija pilna ar pavasara vižņiem, un, kamēr upes ļaudis airēja, Dolando vīri uzmanīja peldošos sanešus. Jondalars atlaidās laivā ērtāk un aizdomājās par Šaramudu ļaužu vienreizīgajām savstarpējām attiecībām.

Ļaudis, ko Jondalars bija saticis, specializējās dažādos arodos, un viņš bieži brīnījās, kas tos bija novedis pa šo izvēlēto ceļu. Dažās ciltīs vīrieši parasti darīja savus vīriešu darbus un sievietes - savus sieviešu darbus. Ja tie tika uzskatīti par viena konkrēta dzimuma darbiem, tad sievietēm nekad pat prātā nenāca veikt vīriešu darbus un vīrieši nejaucās sieviešu darbos. Citām ciltīm darbi un pienākumi tika sadalīti pēc vecuma grupām - jaunākie parasti darīja grūtākos darbus, bet vecākie ļaudis pildīja pienākumus, kurus varēja veikt sēdus. Dažās ciltis sievietes parasti bija pilnībā atbildīgas par bērnu audzināšanu, bet citās - pavecāki vīrieši un sievietes uzņēmās atbildību par bērnu pieskatīšanu un skološanu.

Šaramudu ciltij šī specializācija bija attīstījusies pa citu ceļu - bija izveidojušās divas atšķirīgas, bet radniecīgas ļaužu grupas. Šamudi augstajās klintīs un kalnos medīja kalnu kazas un citus dzīvniekus, bet Ramudi specializējās zivju zvejā - šo procesu drīzāk varētu nosaukt par medībām, nevis zvejošanu. Viņi vilka ārā no upes milzīgas stores, līdz pat trīsdesmit pēdu garas. Ramudi zvejoja arī asarus, līdakas un lielas karpas. Dažādā darba specifika būtu viņus sadalījusi divās dažādās ciltīs, bet šos ļaudis saturēja kopā abpusējās vajadzības - viena grupa no otras ieguva sev nepieciešamās lietas.

Šamudi bija iemācījušies apstrādāt kazādas un no tām pagatavot skaistas, mīkstas un samtainas ādas. Tās bija tik izcilas, ka pat vairākas attālas ši reģiona ciltis tās labprāt no viņiem ietirgoja. Kazādas apstrādes process tika glabāts lielā noslēpumā, bet Jondalars bija uzzinājis, ka tam nepieciešama kādas konkrētas zivs eļļa. Tas bija nopietns iemesls, lai Šamudi saglabātu ciešas attiecības ar Ramudiem. Turklāt upes ļaužu laivas tika izgatavotas no ozolkoka, apdarē izmantojot dižskābardi un priedi, un garās sānu malas tika apdarinātas ar īves un vītola materiāliem. Lai izvēlētos pareizos kokus, upes ļaudīm bija nepieciešamas kalnu iemītnieku zināšanas par mežiem.

Šaramudu ciltī katrai Šamudu ģimenei bija kāda radniecīga Ramudu ģimene, tā varēja būt attālas pakāpes radniecība, bet ne vienmēr asinsradniecība. Jondalars vēl nebija šīs radniecības saites apguvis, bet pēc brāļa precībām ar Džetamio viņam uzreiz uzradisies vesels bars ar "māsīcām un brālēniem" no abām grupām, kas kļūs par radiem no Tonolana sievas puses, kaut arī Džetamio nav neviena dzīva asinsradinieka. Jondalaram būs jāievēro zināmi abpusēji pienākumi, kas, uzrunājot savus radiniekus, saistīsies ne tikai ar cieņas izrādīšanas tituliem.

Kā neprecētam vīrietim Jondalaram ir tiesības šo cilti pamest, kad vien pats to vēlas, tomēr visi labprāt gribētu, lai viņš paliek. Bet saikne starp abām šīm ļaužu grupām bija tik cieša, ka, piemēram, ja kādai Šamudu ģimenei miteklis kļuva par mazu un tā nolēma pārvākties uz jaunu alu, radniecīgajai Ramudu ģimenei bija jāpārvācas kopā ar to.

Bija paredzēti īpaši rituāli, lai šis radniecības saites ar otras grupas ģimeni samainītu pret citu, ja šī radniecīgā ģimene nevēlējās pārvākties.

Tomēr principā Šamudiem piederēja noteicošais vārds un Ramudiem bija pienākums viņiem sekot, jo, kas attiecās uz zemes lietām, Šamudi bija galvenie noteicēji. Tomēr ari Ramudiem bija savas ietekmēšanas sviras. Viņi varēja atteikties pārvadāt savu radniecīgo Šamudu ģimeni vai arī nepalīdzēt pienācīgas vietas meklēšanā, jo visi lēmumi, kas attiecās uz pārvietošanos pa upi, bija Ramudu ziņā. Praksē tik nozīmīgu lēmumu kā pārvākšanās parasti izlēma Šamudu un Ramudu ģimenes kopā.

Lai stiprinātu abu ģimeņu radniecību, tika izdomātas gan praktiskas, gan ar rituāliem saistītas papildu saiknes, daudzas no tām tika koncentrētas uz laivām. Kaut gan lēmumu pieņemšana par laivām bija Ramudu privilēģija, ari Šamudi zināmā mērā bija laivu īpašnieki, kas pastāvīgi guva labumu no to izmantošanas, Ramudu labums bija mērāms daudz mazākās proporcijās. Tātad princips, kas tika izmantots strīdīgu jautājumu risināšanā, bija daudz sarežģītāks nekā pati prakse. Savstarpējā sapratne, otra tiesību, teritorijas un kompetences respektēšana padarīja šos strīdus arvien retākus.

Praktisku iemeslu dēļ laivu izgatavošanā tika ieguldītas kopīgas pūles, jo šim darbam bija nepieciešami gan zemes produkti, gan zināšanas par ūdeni; tas deva Šamudiem likumīgas tiesības uz Ramudu apgūto amatu. Rituāls šo saikni nostiprināja, jo neviena abu pušu sieviete nedrīkstēja apprecēt vīrieti, kam šādu tiesību nebija. Tonolanam būs jāpiedalās laivas būvniecībā vai pārbūvē, un tikai tad viņš drīkstēs ņemt par sievu to sievieti, kuru mīl.

Ari Jondalars ar nepacietību gaidīja laivas būvēšanas procesu. Lielo brāli ieintriģēja neparastais amats, viņš gribēja zināt, kā tās tika taisītas, dzītas uz priekšu un vadītas. Lai to uzzinātu, viņam gan labāk būtu paticis kāds cits iemesls nekā brāļa lēmums palikt šeit un apprecēties ar Šamudu sievieti. Bet jau no paša sākuma šie cilvēki bija viņu ieinteresējuši. Dabiskums un vieglums, ar kādu šie ļaudis ceļoja pa lielo upi un medīja milzīgās stores, pārspēja jebkuras citu cilvēku spējas, par kurām viņš jebkad agrāk bija dzirdējis.

Šaramudi pārzināja upi kā savus piecus pirkstus, zināja tās kaprīzes un mainīgo noskaņojumu. Jondalaram bija grūti aptvert tās apjomu, pirms nebija redzējis visus tās ūdeņus satekam kopā, un vēl tai nebija gana. Bet ne jau no laivas varēja novērtēt upes patieso apjomu. Ziemā, kad ūdenskritums pārvērtās lāstekā un kļuva nelietojams, bet pirms Ramudi pārvācās uz dzīvi augšā pie radniecīgās Šamudu ģimenes, starp abām grupām notika aktīva tirdzniecība, ko veica ar virves un liela pīta groza palīdzību. Vienu virves galu pievienoja pie Šamudu līdzenās klinšu pārkares, bet otru - pie Ramudu piestātnes.

Ūdenskritums vēl nebija sasalis, kad abi brāļi šeit pirmoreiz ieradās, bet Tonolans toreiz nebija spējīgs veikt bīstamo kāpienu augšup. Viņus abus pacēla augšā ar groza palīdzību.

Pirmoreiz ieraudzījis Lielās Mātes upi no šāda redzesleņķa, Jondalars sāka aptvert tās patiesos apmērus. Paskatījies lejup uz ūdeni un upes otrā krastā esošajām apaļajām kalnu mugurām, lielais brālis bija kļuvis bāls kā krīts, sirds no šīs atskārsmes bija dauzījusies kā negudra. Vīrietis bija aizgrābts, un viņu pārņēma dziļa cieņa pret Māti, kuras dzemdētie ūdeņi bija padarījuši šo upi par brīnumainu dabas veidojumu.

Kopš tās reizes viņš bija uzzinājis, ka pastāv daudz garāks un vieglāks ceļš, kaut arī ne tik aizraujošs, kā tikt augšā klintīs. Tā bija cita taka, kas stiepās no rietumiem uz austrumiem pāri kalnu pārejām un noveda lejā, plašajā upes ielejā, rietumu kalnu pārejas tālākajā galā. Vīdamās pa augstkalni un kalnu pakāji, tā takas rietumu daļa, kas izveda uz vairākām aizām, bija klinšaina un ik pa brīdim aizlocījās pie upes krasta. Visas takas veda uz vienu un to pašu vietu.

Laiva jau brauca ārā no vidējās gultnes pretim satraukti mājošam ļaužu bariņam; cilvēki bija sastājušies pelēkas smilts klātā krastmalā, kad kāda noelšanās lika vecākajam brālim pagriezties apkārt.

-    Jondalar, paskaties! - Tonolans rādīja virzienā augšup pret straumi.

Tieši viņiem virsū pa dziļo vidējo gultni visā savā draudošajā krāšņumā peldēja milzīgs, robains un spīdīgs aisbergs. Caurspīdīgajās malās, atvizot kristāla šķautnēm, tikko manāms mirdzums apvija monolīto bluķi ar oreolu, bet zilgani zaļās, neskaidrās aisberga dzīles glabāja tā neizkusušo sirdi. Viri, kas vadīja laivu, ar trenētu profesionalitāti mainīja tās gaitu un virzienu. Izvairījušies no saskares ar aisbergu, viņi apstājās un ar stindzinošu vienaldzību vēroja, kā spīdīgā, aukstā ledus siena papeld garām.

-     Nekad negriez muguru pret Māti, - Jondalars dzirdēja, kā vīrs viņam priekšā aizrāda.

-     Markeno, es domāju, ka to atnesa Māsas upe, - kāds vīrs viņam blakus komentēja.

-     Kā… lielais ledus… nonāca šeit, Karlono? - Jondalars viņam jautāja.

-    Aisbergs, - Karlono paskaidroja, un Jondalars pirmoreiz izdzirdēja šo vārdu. - Tas varēja nākt no ledāja, virzoties no šiem kalniem, - vīrs turpināja klāstīt un, tā kā bija atsācis airēt, ar zodu pār plecu norādīja balto kalnu virsotņu virzienā. - Vai arī tas varēja atpeldēt vēl tālāk no ziemeļiem, iespējams, pa Māsas upi. Tā ir daudz dziļāka, tai nav tik daudz gultņu - īpaši jau šajā gadalaikā. Aisbergs ir daudz lielāks, nekā tu redzi. Lielākā tā daļa atrodas zem ūdens.

-     Ir grūti noticēt, ka… aisbergs… tik liels atpeldējis tik tālu, - Jondalars brīnījās.

-    Mums katru pavasari ir aisbergi. Ne vienmēr tik lieli. Tas vairs ilgi neizturēs, jo ledus ir kļuvis trausls. Viens trieciens - un tas sašķīdīs. Tur, lejup pa straumi, vidējā gultnē stāv klints, tieši zem pašas ūdens virsmas. Nedomāju, ka aisbergs tiks tai garām, - Karlono piebilda.

-    Ja tas būtu mums uzskrējis virsū, tad mēs būtu bijuši tie, kas sašķīstu gabalos, - Markeno teica. - Tieši tāpēc - nekad negriez muguru pret Māti.

-     Markeno ir taisnība, - Karlono piebalsoja. - Nekad nenovērtē to par zemu. Šī upe var atrast loti nepatīkamus paņēmienus, kā par sevi atgādināt, lai viņai pievērstu vajadzīgo uzmanību.

-     Es pazīstu dažas sievietes, kas arī viņai ļoti līdzinās, vai ne, Jondalar?

Pēkšņi Jondalars iedomājās par Maronu. Zinošais smaids mazā brāļa sejā lika viņam saprast, ka tieši viņu Tonolans bija domājis. Kādu laiku Jondalars nebija atcerējies šo sievieti, kura bija gaidījusi, ka viņš Vasaras Lielās sapulces laikā to apprecēs. Sajutis pēkšņas ilgas, viņš gribēja zināt, vai Maronu viņam reiz lemts vēl satikt. Viņa bija krāšņa sieviete. "Bet ari Seranio ir tikpat skaista," viņš nodomāja, "varbūt vajadzētu viņu uzrunāt? Daudzējādā ziņā viņa ir labāka par Maronu." Seranio bija vecāka par Jondalaru, bet viņam allaž bija patikušas tieši vecākas sievietes. Kāpēc neapprecēties un kopā ar Tonolanu neapmesties šeit uz dzīvi?

"Cik ilgi jau mēs esam prom? Vairāk nekā gadu - pagājušajā pavasarī mēs pametām Dalanara alu. Un Tonolans neatgriezīsies. Visi ir sajūsmā par mazo brāli un Džetamio - varbūt vajadzētu nogaidīt?" Jondalars pats sev uzdeva šo jautājumu. "Tu taču negribi atņemt tiem abiem uzmanību viņu lielajā dienā… un Seranio varētu nodomāt, ka tā ir novēlojusies ideja… Vēlāk…"

-     Kur jūs tik ilgi bijāt? - kāda balss sauca no krasta. - Mēs jau sen jūs gaidām un esam mērojuši garo ceļu pa taku.

-     Mums bija jāsameklē tie divi. Šķiet, ka abi gribēja noslēpties, - Markeno smiedamies atbildēja.

-     Tonolan, tagad jau par vēlu slēpties. Šī jau ir noķērusi tevi uz āķa! - sacīja kāds vīrs krastā, iebrizdams ūdenī Džetamio pa pēdām, lai satvertu laivu un palidzētu to izvilkt krastā. Nokabinot āķi, vīrs ar žestiem rādīja harpūnas mešanu un tās izvilkšanu.

Džetamio nosarka un tad pasmaidīja. - Nu, Barono, tev taču jāatzīst, ka viņš ir labs ķēriens.

-    Tu labs makšķernieks, - Jondalars deva pretī. - Viņš vienmēr izsprūk sveikā.

Visi smējās. Kaut arī Jondalara valodas prasme nebija perfekta, visi bija priecīgi, ka viņš iesaistījies ķircināšanā. Viņš saprata labāk nekā runāja.

-     Kas būtu vajadzīgs, lai noķertu tādu lielu zivi kā tu, Jondalar? - Barono jautāja.

-     Pareizā ēsma! - Tonolans pasprēgāja ar asprātību, uzsmaidīdams Džetamio.

Pēc tam kad braucēji bija izkāpuši, laiva tika izvilkta šaurā grantainas smilts krastmalā, tā tika pacelta un aiznesta augšup pa nogāzi uz lielu, plašu klajumu bieza ozolu meža vidū. Acīmredzot šī vieta jau gadiem ilgi tika izmantota. Pa zemi mētājās baļķi, koku pārpalikumi un mizas. Ugunskuram kāda liela, uz vienu pusi šķība ozola priekšā nevarēja trūkt malkas. Tomēr tur varēja redzēt ari tādu malku, kas no vecuma jau bija satrunējusi. Darbība šeit notika vairākās vietās - katrā no tām laiva atradās zināmā gatavības stadijā. Laiva, kurā viņi bija atbraukuši, tika nolaista zemē, un jaunatnācēji piesteidzās pie vilinošā ugunskura siltuma. Arī citi pārtrauca darbu, lai viņiem pievienotos. No koka abras, kas bija izgrebta no baļķa, garoja aromātiska zāļu tēja. Atbraucējiem ar krūzītēm smeļot tēju, abra drīz vien bija iztukšota. Blakus ugunskuram kaudzē bija sakrauti upmalā salasītie sildāmie akmeņi, un turpat netālu atradās piemirkusi slapju lapu kaudze, grūti pamanāma lapu dažādibas dēļ; tā atradās aiz baļķa, dubļaina grāvja vidū.

Koka abra jau bija iztukšota, un tā bija jāpiepilda no jauna. Divi vīri apgrieza lielo baļķi otrādi, lai no abras izlietu iepriekšējās tējas paliekas, bet trešais ielika ugunskurā sildāmos akmeņus. Tējai allaž bija jābūt abrā, pieejamai ikvienam, kas vēlējās iedzert kādu tasīti. Sildošajiem akmeņiem bija jāatrodas ugunskurā, lai uzkarsētu tēju, kad tā būs atdzisusi. Pēc jaunajam pārim veltītajiem jokiem un zobgalībām kopā sanākušie ļaudis nolika savas koka vai cieša pinuma šķiedru krūzītes un devās atpakaļ pie dažādajiem darbiem. Tonolans tika aizvests prom, lai sāktu iepazīstināšanu ar laivu būvniecības procesu; viņam tika uzticēts smagākais darbs - koku ciršana -, kuram nebija vajadzīga liela prasme.

Jondalars bija iegrimis sarunā ar Karlono par Ramudu vadoņa mīļāko tematu - laivām - un izprovocējis to ar vairākiem jautājumiem. - No kāda koka var izgatavot labas laivas? - Jondalars bija pajautājis.

Karlono, iepriecināts, ka var runāt par sev tuvo tematu un par jaunā, acīmredzot gudrā vīrieša interesi, ķērās pie aizrautīgas skaidrošanas.

-    Labākais ir zaļais ozols. Tas ir ciets, bet lokans; stingrs koks, taču ne pārāk smags. Izžūstot tas zaudē savu lokanību, bet to var nocirst ziemā un kādu gadu, vai pat divus, glabāt baļķus ūdenī vai purvā. Toties tas piesūcas ar ūdeni un kļūst grūti apstrādājams, un laivai ir problēmas atrast ūdenī pareizo līdzsvaru. Bet pats svarīgākais ir izvēlēties pareizo ozolu. - Runādams Karlono devās iekšā mežā.

-     Lielu koku? - Jondalars pajautāja.

-    Lieta jau nav tikai lielumā. Pamatnei un dēļiem vajadzīgs garš koks ar taisnu stumbru. - Karlono aizveda slaido Zelandoni uz birztalu ar cieši kopā saaugušiem kokiem. - Meža biezoknī koki tiecas augšup, pretim saulei…

-     Jondalar! - Vecākais brālis pārsteigts izdzirdēja Tonolana balsi. Mazais brālis stāvēja kopā ar vairākiem citiem vīriem pie milzīga ozola, kam apkārt auga citi gari koki, kuru zari sāka veidoties augstu no stumbra pamatnes. - Kā priecājos tevi redzēt! Mazajam brālim noderētu tava palīdzība. Vai zini, ka nevaru apprecēties, iekams jaunā laiva nebūs gatava, un šis, - Tonolans izteiksmīgi norādīja uz augsto koku, - ir jānocērt kaut kādām tur laivas apmalēm vai kā tās sauc. Paskaties uz to milzeni! Es nemaz nezināju, ka koki var izaugt tik gari; paies vesela mūžība, līdz to nocirtīšu. Lielo brāl, es jau būšu vecs vīrs, pirms paspēšu apprecēties.

Jondalars pasmaidīja un pašūpoja galvu. - Apmales ir dēļi, no kuriem gatavo lielāku laivu sānu malas. Ja reiz tu gatavojies kļūt par Šaramudu cilts locekli, tev to vajadzētu zināt.

-    Es būšu Šamuds un atstāšu laivas Ramudu ziņā. Kalnu kazu medīšana ir tas, ko es saprotu. Jau agrāk augstkalnēs pļavās esmu medījis kalnu āžus un muflonus. Vai palīdzēsi? Mums noderēs kopējais muskuļu spēks.

-     Rādās, ka nāksies palīdzēt, ja jau negribu, lai nabaga Džetamio gaida, kamēr tu novecosi. Un turklāt būs interesanti paskatīties, kā to var izdarīt, - Jondalars atbildēja un, pagriezies pret Karlono, piebilda Šaramudu valodā: - Jondalars palīdzēs nocirst koku. Parunāsim vēlāk?

Karlono atzinīgi pasmaidīja, tad atkāpās, lai pavērotu, kā, cērtot koku, sāk atlēkt skaidas. Bet ilgi viņš neuzkavējās. Paies dienas lielākā daļa, līdz meža milzenis būs nogāzts, un, pirms tas notiks, visi sanāks tam apkārt.

Sākot no augšas un virzoties asā leņķi uz leju, kur atradās zemāki horizontāli iecirtumi, no koka atlēca mazās skaidas. Akmens cirvji nevarēja iecirsties dziļi kokā. Asmens izturībai bija nepieciešams zināms biezums, tāpēc tas nevarēja dziļi ieurbties milzeni. Abi brāļi cirzdami tuvojās varenā koka viducim; tas izskatījās vairāk saplosīts nekā iecirsts, bet katra skaida, kas atlēca no senā milzeņa, pavēra ceļu dziļāk uz tā sirdi.

Diena jau tuvojās nobeigumam, kad Tonolanam iedeva citu cirvi. Visi, kas bija strādājuši, sanāca apkārt; viņš izdarīja dažus pēdējos vēzienus, tad, izdzirdējis krakšķi, atlēca atpakaļ un redzēja, kā masivais stumbrs sašūpojas. Sākumā lēni sasvērdamies, staltais ozols krītot pakļāvās inercei. Noraudams zarus no blakus esošajiem tādiem pašiem milzeņiem un mazākos zariņus aizraudams sev līdzi, koks, pārvarēdams pretestību, nolūza un dārdēdams nogāzās zemē. Tas atlēca no zemes, tad nodrebēja un palika mierīgi guļam.

Mežā iestājās klusums; pat putni nedziedāja, it kā izrādīdami godbijīgu cieņu. Karaliskais ozols bija nogāzts zemē, atšķirts no savām dzīvības saknēm; tā celms meža pieklusinātajos toņos vīdēja kā svaiga rēta. Tad Dolando pietupās pie robotā celma un, ar kailu roku izracis zemē mazu bedrīti, ielika tajā zīli, atdodams pēdējo godu majestātiskajam ozolam.

-    Lai Svētā Mudo pieņem mūsu velti un dod dzīvību jaunam kokam, - viņš sacīja, tad apraka sēklu un uzlēja krūzīti ūdens.

Ar pēdējiem zeltainajiem stariem apspīdēdama mākoņus, kas slīdēja pār augstajiem kalniem, saule norietēja pie dūmakainās pamales. Pirms saules stari bija sasnieguši seno ieplaku kalnos, tie iemirdzējās visdažādākajos toņos: zeltītā, bronzas, tad sarkanā un tumši violetā krāsā. Apgājis apkārt klints izvirzījumam, Jondalars apstājās, sajūsmināts par pirmatnējās dabas skaistumu un ainavu, kas pavērās viņa priekšā. Pārāk aizkustināts no brīnišķīgās ainavas iespaida, viņš paspēra pāris soļu gar klints malu, šoreiz pat nepamanīdams bīstamo kritumu. Lielā Mātes upe - mierīga un ūdeņiem bagāta - atspoguļoja savā dzelmē krāsainās debesis un otrā krastā esošo noapaļoto kalnu virsotņu tumšās ēnas; upes līdzenajā virspusē vibrēja zemūdens dzīvīgās straumes.

-     Skaisti, vai ne?

Jondalars pagriezās un uzsmaidīja balss īpašniecei, kas bija nostājusies viņam blakus. - Jā, Seranio, patiešām skaisti.

-     Šovakar gaidāmas lielas dzīres par godu Džetamio un Tonolanam. Viņi gaida. Tev vajadzētu nākt.

Seranio pagriezās, lai ietu projām, bet Jondalars satvēra viņu aiz rokas un vēroja, kā pēdējie saules stari atspīd sievietes acīs.

Seranio piemita padevīgs maigums, dzīves gudrība, kam nebija nekāda sakara ar sievietes vecumu - viņa bija tikai dažus gadus vecāka par Jondalaru. Tomēr tā nebija arī piekāpšanās. Drīzāk gan sieviete neizvirzīja nekādas prasības un ne uz ko necerēja. Pirmā vīra nāve un arī otrās mīlestības neveiksme ar neiznēsātu bērniņu, kas būtu svētījis sievietes otro kopdzīvi, bija uzlikusi viņai bēdu zīmogu. Iemācījusies sadzīvot ar savām bēdām, Seranio bija attīstījusi spējas uzņemt sevī citu sāpes. Lai kādas arī būtu ļaužu bēdas un vilšanās, tie nāca pie viņas un pēc tam vienmēr jutās atviegloti, jo sieviete par savu izrādīto līdzjūtību neprasīja neko pretim.

Tā kā Seranio piemita mierinošas spējas remdēt izmisušas mīlas sāpes vai iedrošināt bailīgus slimniekus, viņa bieži asistēja Šamudam un no šīs sadarbības bija guvusi ārstniecības iemaņas. Tieši tā Jondalars ar viņu pirmoreiz iepazinās, kad Seranio bija palīdzējusi dziedniekam izārstēt Tonolanu. Kad mazais brālis tika uz kājām un bija atveseļojies, lai pārceltos pie Dolando un Rošario pavarda un, pats galvenais, arī pie Džetamio, Jondalars bija ievācies dzīvot pie Seranio un viņas dēla Darvo. Viņš nebija neko jautājis, un Seranio to no viņa arī negaidīja.

"Viņas acīs allaž kas atspoguļojas," Jondalars nodomāja, pieliekdamies, lai sasveicinoties viņu maigi noskūpstītu, pirms abi devās pie gailošā ugunskura. Lūkodamies sievietes acīs, vīrietis nekad neielūkojās Seranio dvēseles dziļumos un atvairīja nejauši prātā ienākušu domu, ka viņam tas pat patika. Šķita, ka sieviete pazīst viņu labāk nekā viņš pats sevi, zināja viņa nespēju atdot sevi pilnībā un iemīlēties, kā to bija izdarījis Tonolans. Šķita, ka viņa pat zina, ka, kompensējot emociju trūkumu, Jondalars mīlējās ar sievieti tik prasmīgi, ka viņai atlika vienīgi baudā elsot. Viņa to pieņēma, tāpat kā samierinājās ar vīrieša ik pa brīdim slikto omu, par to viņu nevainodama.

Seranio nebija sevī noslēgusies, tieši pretēji - smaidīja un viegli raisīja sarunas, bija nosvērta un ne īsti pieejama. Vienīgā reize, kad Jondalars pamanīja kaut ko vairāk, bija tad, kad sieviete lūkojās savā dēlā.

-    Kur jūs tik ilgi bijāt? - puika ar atvieglojumu pajautāja, ieraudzījis viņus nākam. - Maltīte jau ir gatava, un visi jūs gaida.

Darvo bija redzējis Jondalaru un savu māti stāvam uz klints tālākā stūra, bet negribēja viņus traucēt. Pašā sākumā, kad Jondalars sāka dzīvot pie viņu pavarda, puika bija apvainojies, ka jādalās ar kādu citu mātes uzmanībā, kas allaž bija piederējusi viņam vienam pašam. Bet Darvo bija atklājis, ka viņš, kaut ari māte mazāk laika veltīja viņam, ir tomēr ieguvējs - tagad pie pavarda bija vēl kāds, kas pievērsa viņam uzmanību. Jondalars ar viņu runājās, stāstīja par saviem piedzīvojumiem Ceļojuma laikā, apsprieda medību mākslu, savu ļaužu paražas un ar neliekuļotu interesi klausījās zēnā. Vēl aizraujošāki brīži bija tad, kad Jondalars puikam sāka mācīt darbarīku izgatavošanas mākslu; zēns to apguva ar tādu izmanību, kas pārsteidza gan pašu skolotāju, gan skolnieku.

Darvo bija izrādījis lielu prieku, kad Jondalara brālis bija nolēmis saiet kopā ar Džetamio un palikt šeit uz dzīvi. Jo puika dedzīgi bija cerējis, ka tas varētu nozīmēt arī to, ka Jondalars izlemtu palikt un dzīvot kopā ar viņa māti. Kad abi pieaugušie bija kopā, puika apzināti nemaisījās viņiem pa kājām, savā pusaudža prātā pūlēdamies, kā nu mācēdams, netraucēt viņu attiecības. Viņš nebūt neaptvēra, ka pats tās atbalsta.

Īstenībā Jondalars visu dienu bija par to domājis. Viņš atklāja, ka viņam patīk Seranio. Sievietes mati bija gaišāki nekā viņas dēlam, tie drīzāk bija tumši blondi, nevis brūni. Seranio nebija kalsna, bet tāds iespaids radās pagarā auguma dēļ. Viņa bija tikai viena no tām nedaudzajām sievietēm, kas sniedzās Jondalaram līdz zodam, un viņš atklāja, ka tieši tik garas sievietes viņam patīk. Māte un dēls bija ļoti līdzīgi, abiem bija gaišbrūnas acis, tomēr dēla acis nebija tik izteiksmīgas kā mātei. Seranio piestāvēja izsmalcinātie sejas vaibsti, tie darīja viņu skaistu.

Jondalars nodomāja: "Es varētu būt laimīgs kopā ar šo sievieti. Kāpēc man viņu neuzrunāt?" Tajā brīdī viņš patiešām to vēlējās, gribēja dzīvot ar viņu kopā.

-     Seranio?

Sieviete paskatījās Jondalarā, un viņu kā magnēts pievilka vīrieša neticami zilās acis. Viņa vajadzība un vēlme bija koncentrēta skatienā, ko vīrietis veltīja Seranio. Jondalara neapzinātais - un tāpēc vēl jo iedarbīgākais - harismātiskais spēks pārsteidza sievieti nesagatavotu un izlauzās cauri viņas aizsardzības mūrim, ko pati bija tik rūpīgi būvējusi, lai nebūtu jāpiedzīvo jaunas sāpes. Seranio bija atvērta, ievainojama, gandrīz vai pati pret savu gribu pakļauta.

-    Jondalar… - viņas balss noskaņā atspoguļojās nešaubīga piekrišana.

-    Esmu… daudz šodien domājis. - Jondalars cīnījās ar vārdu trūkumu. Viņš vairāk spēja runāt jēdzienos, bet nemācēja izteikt savas domas.

-    Tonolans… mans brālis… kopā esam tālu gājuši. Tagad mīl Džetamio, viņš grib palikt. Ja tu… es gribu…

-    Jūs abi, nāciet ātrāk! Visi ir izsalkuši, un ēdiens… - Tonolans apklusa, tiklīdz ieraudzīja abus stāvam, piespiedušos vienu pie otra, pazudušus viens otra acu dzīlēs. - Ak… piedod, brāl! Šķiet, ka esmu ko iztraucējis.

Abi atkāpās, atklātības brīdis bija beidzies. - Viss kārtībā, Tonolan. Mums nevajadzētu likt uz sevi gaidīt. Varam parunāties vēlāk, - Jondalars atbildēja.

Kad Jondalars paskatījās uz Seranio, sieviete likās pārsteigta un apmulsusi, it kā nesaprastu, kas viņai bija uznācis, it kā cīnīdamās salabot savu savaldības vairogu.

Piegājuši pie smilšakmens pārkares, viņi sajuta no lielā pavarda, kas atradās pašā centrā, nākam siltumu. Pēc Jondalara un Seranio ierašanās visi ieņēma vietas apkārt Džetamio un Tonolanam, kuri stāvēja centrā, atklātā vietā, blakus ugunskuram. Apsolīšanās svētki iezīmēja svinīgu iesākumu rituālu periodam, kura kulminācijā notiks kāzu ceremonija. Šajā laikā sazināšanās un kontakti jaunā pāra starpā tiks stingri aizliegti.

Jauno pāri ieskāva ļaužu izveidotais aplis, kurš izstaroja siltumu un kuru caurstrāvoja kopienas gars. Abi "balodīši" bija sadevušies rokās un viens otra acīs redzēja tikai pašu pilnību; viņi gribēja izkliegt savu prieku visai pasaulei un apstiprināt viens otram uzticību. Priekšā iznāca Šamuds. Džetamio un Tonolans nometās ceļos, atļaujot dziedniekam un cilts garīgajam tēvam uzlikt uz galvas svaigu vilkābeļu pumpuru vainagu. Rokās saķēries jaunais pāris tika vests trīs reizes apkārt ugunskuram un sanākušajiem ļaudīm, lai viņu mīlestībā iekļautos arī Šaramudu cilts, un pēc tam tika aizvesti atpakaļ uz savu vietu.

Ar paceltām rokām Šamuds pagriezās pret viņiem un ierunājās:

-     Aplis sākas un beidzas vienā un tajā pašā vietā. Dzīve ir kā aplis, kas sākas un beidzas ar Lielo Māti - Māti Radītāju, kas savā vientulībā radīja dzīvību uz zemes. - Skanīgā Šamuda balss viegli plūda pār pieklusušo ļaužu pūli un sprakšķošajām uguns liesmām. - Svētā Mudo ir mūsu sākums un beigas. No Viņas mēs nākam, pie Viņas mēs atgriežamies. Viņa par mums rūpējas dažādos veidos. Mēs esam Viņas bērni, visa dzīvība sākas no Viņas. Svētā Mudo mūs dāsni apvelta ar savām balvām. No Viņas ķermeņa mēs gūstam iztiku: pārtiku, ūdeni un patvērumu. No Viņas gara nāk prāta un siltuma veltes: talants un prasme, uguns un draudzība. Bet pati dāsnākā velte nāk no Viņas visaptverošās mīlestības.

-     Lielā Zemes Māte priecājas par savu bērnu laimi, - turpināja Šamuds. Viņa sajūsminās par mūsu tīksmi un tāpēc ir sniegusi mums savu brīnišķo Baudas velti. Mēs Viņu godinām, baudot Viņas velti, izrādām Viņai cieņu. Bet tiem, kas no mūsu vidus ir izredzētie, Mudo ir sniegusi savu lielāko balvu - apveltījusi tos ar brīnumaino spēju radīt jaunu dzīvību. - Šamuds paskatījās uz jauno sievieti.

-     Džetamio, tu piederi pie izredzētajiem. Ja visādos veidos godāsi Mudo, tu vari tikt svētīta ar Mātes dzīvības balvu un radīt jaunu dzīvību. Tomēr dzīvības gars, ko tu nes sevī, nāk vienīgi no Lielās Mātes.

-     Tonolan, dodot solījumu rūpēties par otru cilvēku, tu kļūsti kā Māte, kas rūpējas par mums visiem. Ja godāsi Viņu, Māte arī tevi var apveltīt ar radīšanas spēku, tāpēc bērns, kuru dzemdēs tevis mīlētā sieviete vai kāda cita Mudo izredzētā, būs radīts no tava gara. - Šamuds paskatījās uz ļaužu grupu.

-    Mēs visi, kas cits citu mīlam un cits par citu rūpējamies, godinām Māti un esam apveltīti ar Viņas auglību.

Tonolans un Džetamio viens otram uzsmaidīja un, kad Šamuds atkāpās, apsēdās uz pītiem tepiķīšiem. Tas bija signāls, ka dzīres var sākties. Jaunajam pārim pirmajiem atnesa vieglu alkoholisku dzērienu, kas bija gatavots no pieneņu ziediem un medus, - tas bija rūdzis kopš pagājušā jaunā mēness. Pēc tam dzēriens tika laists apkārt, lai arī citi ar to pamielojas.

Mokoši kairinošās ēdiena smaržas lika visiem atskārst, cik viņi šodien smagi strādājuši. Pat tie, kas bija palikuši uz augstās klints ieplakas, bija cītīgi pūlējušies - tas bija acīmredzams, kad tika pasniegts pirmais aromātiskais ēdiens. Markeno un Toli - radniecīgā Ramudu ģimene - pasniedza Džetamio un Tonolanam balto zivi, kas no rīta tika noķerta zivju murdā un cepta blakus atklātajam ugunskuram. Zivs mērcē tika pasniegtas pikantas koka mizas, kas bija novārītas un rūpīgi sasmalcinātas.

Šī jaunā garša bija Jondalaram nepierasta, tomēr uzreiz gāja pie dūšas un likās kā burvīga piedeva zivij. Lai papildinātu maltīti, apkārt tika laisti grozi ar dažādām ēdamām lietām. Kad Toli apsēdās, Jondalars viņai pajautāja, kas tajos grozos atrodas.

-     Pērnajā rudenī savāktie dižskābarža rieksti, - sieviete atbildēja un turpināja sīkāk paskaidrot, kā ar maziem krama nazīšiem tie tiek atdalīti no cietajām ārējām čaulām, pēc tam lēzenos grozos un kopā ar karstām oglēm sakratīti, uzmanīgi apgrauzdējot, lai neapdeg, un visbeidzot apviļāti jūras sāli.

-    Toli atnesa mums sāli, - Džetamio papildināja. - H bija daļa no viņas līgavas pūra.

-    Toli, vai daudz Mamutu cilts ļaužu dzīvo pie jūras? - Jondalars apjautājās.

-      Nē, mūsu apmetne bija viena no tuvākajām Berana jūrai. Pārējie Mamutu ļaudis dzīvo tālāk uz ziemeļiem. Mamutu cilts ir mamutu mednieki, - sieviete ar lepnumu paziņoja. - Katru gadu mēs dodamies uz ziemeļiem medībās.

-    Kā tu tiki pie Mamutu sievietes? - blondais Zelandoni pavaicāja Markeno.

-    Es viņu nolaupīju, - viņš atbildēja, piemiegdams ar aci jaunajai, tuklajai sievietei.

Toli smaidīja. - Tā ir taisnība, - viņa apstiprināja. - Nu, protams, viss bija sarunāts.

-    Mēs satikāmies, kad devos tirdzniecības pārgājienā uz austrumiem. Mēs nogājām visu garo ceļu līdz pat Mātes upes deltai. Tas bija mans pirmais Ceļojums. Man bija vienalga, vai viņa pieder pie Mamutu vai Šaramudu cits, bez šis sievietes es nebūtu nācis atpakaļ.

Toli un Markeno pastāstīja par grūtībām, ko bija izraisījusi viņu vēlme būt kopā. Vajadzēja sākt garas pārrunas, lai izstrādātu vienošanos, un tad Markeno bija Toli "jānolaupa", lai sekotu zināmām tradīcijām. Toli to vēlējās vairāk par visu; precības nebūtu varējušas notikt bez pašas sievietes piekrišanas. Daži tādi gadījumi bija zināmi arī senāk, tomēr tas nenotika bieži.

Ļaudis toreiz dzīvoja izkliedēti ļoti plašā teritorijā, tikai reizēm viņiem nācās šķērsot svešas cilts apdzīvoto vietu, tāpēc šie retie kontakti ar kādu nejaušu svešinieku bija liels jaunums. Kaut arī, satiekoties ar svešiniekiem, ļaudis sākumā izturējās piesardzīgi, tie parasti nebija naidīgi noskaņoti, bija pieņemts ceļotājus laipni uzņemt. Daudzas medību ciltis bija pieradušas pie ievērojamu attālumu veikšanas, jo saskaņā ar gadalaiku maiņu sekoja pa pēdām migrējošiem dzīvniekiem, un daudziem ari pastāvēja senas tradīcijas doties individuālos Ceļojumos.

Domstarpības daudz biežāk izcēlās pazīstamu ļaužu vidū. Konfliktiem, ja tādi vispār radās, bija nosliece izpausties vienas cilts robežās. Uzvedības kodekss iegrožoja karstgalvjus, un vairumu konfliktu atrisināja ar rituāla tradīciju palīdzību - kaut arī šīs tradīcijas nebija strikti noteiktas. Šaramudu un Mamutu ciltis bija labās tirdzniecības attiecībās, arī viņu tradīcijas un valoda bija līdzīgas. Šaramudiem Mudo bija Lielā Zemes Māte, Mamutiem tā bija Muta, bet jebkurā gadījumā Viņa abām ciltīm bija galvenā dievība, īstā Ciltsmāte un Pirmatnējā Radītāja.

Mamuti bija cilts ar spēcīgu garīgumu, kas izpaudās atklātībā un godīgumā. Kā cilts viņi ne no viena nebaidījās - galu galā viņi taču bija mamutu mednieki. Mamutu ļaudis bija drosmīgi, pašpārliecināti, sirsnīgi un pārliecināti, ka visi viņus tā arī uztvers. Kaut arī pašam Markeno garās sarunas bija likušās nebeidzamas, laulību izkārtošana nebija izvērtusies par nepārvaramu problēmu.

Pati Toli bija īsts savu ļaužu piemērs: atklāta, draudzīga, pārliecināta; un visiem viņa patika. Daži cilvēki tomēr nespēja pieņemt šīs sievietes patieso, kūsājošo dzīvesprieku. Taču neviens neapvainojās, kad viņa uzdeva tiešus, personiskus jautājumus, jo bija skaidri redzams, ka Toli nav nekāda ļauna nolūka. Viņai vienkārši viss šķita interesants, un sieviete neredzēja iemeslu, kāpēc viņai ziņkāre būtu jāierobežo.

Nesdama zīdaini, viņiem tuvojās kāda meitene. - Toli, Šamio pamodās. Manuprāt, viņa ir izsalkusi.

Māte pamāja paldies un pielika bērnu pie krūts, vienlaikus nepārtraukdama ne sarunu, ne mielošanos. Tika pasniegtas vēl citas sīkas uzkodas: sālsūdenī mērcēti oša pumpuri un svaigi zemesrieksti. Tur bija mazi bumbuļi, kas atgādināja savvaļas burkānus; saldos zemesriekstus Jondalars jau bija nobaudījis - pirmajā brīdī tie garšoja pēc riekstiem, bet pārsteigums bija mutē paliekošais rutku sīvums. Šī pikantā garša šajā ciltī bija ļoti iecienīta, bet Jondalars pats nesaprata, vai viņam tā tīk vai ne. Nākamo ēdienu jaunajam pārim nesa Dolando un Rošario - sātīgu kalnu kazas sautējumu ar tumši sarkanu melleņu vīnu.

-    Zivs bija ļoti garšīga, - Jondalars sacīja brālim, - bet šis sautējums vispār ir izcils!

-     Džetamio apgalvo, ka tas esot viņu tradicionālais ēdiens. Purva mirtes kaltētās lapas dod šim sautējumam īpašu piegaršu. Tās miza tiek lietota kalnu kazādu ģērēšanā - tieši tā piešķir dzelteno nokrāsu. Purva mirte aug dumbrājos - īpaši tajā vietā, kur Māsas upe satiekas ar Mātes upi. Man paveicās, ka pagājušajā rudenī, kad mūs atrada, viņi tieši bija atbraukuši ievākt purva mirti, citādi mūs nekad neatrastu.

Tos laikus atceroties, Jondalara piere savilkās grumbās. - Tev taisnība, mums paveicās. Tomēr es vēl joprojām vēlētos, kaut varētu šiem cilvēkiem atmaksāt par viņu labo sirdi. - Lielā brāļa grumba kļuva vēl dziļāka, kad viņš atcerējās, ka nu ari paša brālis kļuvis par vienu no šiem ļaudim.

-     Šis vīns ir Džetamio līgavas pūra velte, - Seranio paskaidroja.

Jondalars pasniedzās pēc krūzītes, iedzēra malciņu un pamāja ar

galvu. - Ir labs. Ir daudz labs.

-     Ļoti labs, - Toli izlaboja. - Tas ir ļoti labs. - Labojot Jondalara valodu, Toli nebija nekādu sirdsapziņas pārmetumu; viņai pašai vēl joprojām bija dažas problēmas ar Šaramudu valodu, un sieviete uzskatīja, ka Jondalaram labāk ir runāt pareizi.

-    Ļoti labs, - viņš atkārtoja, uzsmaidīdams jaunajai, druknajai, mazajai sievietei ar zīdaini pie iespaidīgajām krūtīm. Jondalaram patika šīs sievietes vaļsirdīgais atklātums un sabiedriskā daba, ar viņas palīdzību tik viegli varēja pārvarēt citu cilvēku kautrīgumu un atturību. Viņš pagriezās pret brāli. - Tonolan, viņai ir taisnība. Vīns ir ļoti labs. Pat Māte tam piekristu, un neviens negatavo gardāku vīnu par Martonu. Man šķiet - viņa novērtētu Džetamio prasmi. - Pēkšņi Jondalars nožēloja, ka bija to pateicis. Tonolans nekad nevedīs sievu pie savas mātes; droši vien viņš vairs nekad nesatiks Martonu.

-    Jondalar, tev vajadzētu runāt Šaramudu valodā. Neviens cits nesaprot, kad tu runā Zelandoni valodā, un tu pats daudz ātrāk to iemācīsies, ja piespiedīsi sevi visu laiku tajā runāt, - sacīja Toli, ar bažām paliekusies uz priekšu. Viņa to zināja, jo runāja no savas pieredzes.

Jondalars bija samulsis, bet nespēja dusmoties. Toli bija ļoti sirsnīga, un tik tiešām bija nepieklājīgi runāt valodā, ko neviens cits nesaprot. Viņš nosarka, taču pasmaidīja.

Toli pamanīja Jondalara apjukumu, un, kaut arī viņa raksturā bija tieša, sieviete nebija neiejūtīga. - Kāpēc mums neiemācīties citam cita valodu? Ja ik pa laikam savu mātes valodu neatkārtosim un ar kādu tajā neparunāsimies, tad drīz vien to aizmirsīsim. Zelandoni valodai ir tik muzikāla pieskaņa. Es labprāt to iemācītos. - Toli uzsmaidīja Jondalaram un Tonolanam. - Katru turpmāko dienu mēs tam veltīsim mazliet laika, - viņa izteica apgalvojumu, it kā visi jau būtu tam piekrituši.

-    Toli, tu varbūt vēlies iemācīties Zelandoni valodu, bet varbūt puiši nemaz negrib mācīties Mamutu valodu, - Markeno piebilda. - Vai par to tu nepadomāji?

Nu bija Toli kārta nosarkt. - Nē, nepadomāju vis, - aptvērusi savu pārsteidzību, viņa atzinās ar apjukumu un vilšanos.

-     Nu, es vēlos iemācīties Zelandoni un Mamutu valodu. Man šķiet, ka tā ir laba doma, - Džetamio apņēmīgi glāba situāciju.

-     Es ari… domāju… laba ideja, Toli, - Jondalars nepilnā teikumā izteica savu piekrišanu.

-    Kāds gan mums būs varens sajaukums! Puse Ramudu ģimeņu nāk no Mamutiem, un puse Šamudu ģimeņu saies kopā ar Zelandoni, - Markeno sacīja, mīļi uzsmaidīdams savai otrajai pusītei.

Mīlestība abu starpā nebija noslēpjama. "Viņi ir labs pāris," Jondalars nodomāja, tomēr nespēja nepasmaidīt. Markeno bija tikpat garš kā Jondalars, kaut arī ne tik muskuļains, un, kad Toli nostājās blakus savam vīram, milzīgais augumu kontrasts spilgti izcēla otra fiziskos trūkumus: Toli tad likās vēl mazāka un apaļāka, bet Markeno - vēl garāks un tievāks.

-     Vai ari es drīkstu jums pievienoties? - Seranio pajautāja atļauju. - Man būtu interesanti iemācīties Zelandoni valodu, un man šķiet, ka Darvo būs noderīgi iemācīties Mamutu valodu, ja viņš reiz nolems doties tirdzniecības Ceļojumos.

-    Kāpēc ne? - Tonolans smējās. - Vai dodies Ceļojumā uz austrumiem vai rietumiem, valodas zināšanas vienmēr būs noderīgas. - Viņš paskatījās uz brāli. - Bet, ja arī valodu nezini, tas neattur no skaistas sievietes saprašanas, vai ne, Jondalar? īpaši jau tad, ja ir lielas, zilas acis, - pavīpsnādams viņš piebilda Zelandoni valodā.

Jondalars pasmaidīja par brāļa ķircināšanos. - Vajadzētu runāt Šaramudu valodā, Tonolan, - viņš attrauca, piemiedzis aci Toli virzienā. Koka bļodā ar ēdamo nazi viņš uzdūra kādu dārzeni, joprojām uzskatīdams, ka šim nolūkam nav dabiski izmantot kreiso roku, kaut ari tāda bija Šaramudu paraža. - Kā šo sauc? - viņš pajautāja Toli. - Zelandoni valodā to sauc par sēni. - Toli pateica viņam zvīņainās sēņu cepures nosaukumu savā un Šaramudu valodā. Pēc tam Jondalars uzdūra zaļu stiebru un jautājoši to pacēla.

-     Tas ir jauns diždadža stiebrs, - Džetamio izpalīdzēja, bet tad aptvēra, ka viens pats šis vārds viņam daudz ko neizsaka. Sieviete piecēlās un devās uz ēdiena gatavošanas vietu, piegāja pie atkritumu kaudzes un atnesa dažas novītušas, bet vēl joprojām atpazīstamas lapas. - Diž- dadzis, - viņa atkārtoja, rādīdama lielas, pūkainas, pelēki zaļganas lapas atliekas, kas bija noplēstas no kāta. Sapratis Jondalars pamāja ar galvu. Pēc tam Džetamio pacēla garu, platu, zaļu lapu ar nepārprotamu smaržu.

-     Lūk! Es zināju, ka tā ir kāda pazīstama garša, - Jondalars sacīja mazajam brālim. - Es tikai nezināju, ka ķiplokam ir tādas lapas. - Tad, atkal pievērsies Džetamio, iejautājās: - Kā to sauc?

-     Ransomi, - viņa atbildēja. Toli nezināja, kā šo augu sauc Mamutu valodā, bet pazina nākamo kaltēto lapu, ko Džetamio pacēla augšup.

-     Aļģe! - Toli iesaucās. - To es paņēmu sev līdzi. Tā aug jūrā un padara sautējumu biezāku. - Viņa centās kaut ko paskaidrot, bet nebija pārliecināta, ka kāds viņu saprot. Šī sastāvdaļa tika pievienota tradicionālajam ēdienam, jo Toli bija cieša saistība ar jauno pāri, un aļģe piešķīra ēdienam interesantu garšu un blīvumu. - Daudz vairs to nav palicis. Arī aļģes bija mana pūra daļa. - Toli pacēla bērnu pie pleca un viegli tam uzsita pa muguriņu. - Tamio, vai esi jau pagatavojusi savu velti Svētajam kokam?

Kautrīgi smaidīdama, Džetamio nolieca galvu. Šo jautājumu parasti neuzdeva tik tiešā veidā, bet gan paklusām un saudzīgi. - Ceru, ka Māte svētīs manu laulību ar tikpat veselīgu un laimīgu bērniņu kā tavējais, Toli. Vai Šamio jau paēdusi?

-     Viņai tikai patīk zīst krūti prieka pēc. Ja es to ļautu, mazā visu dienu būtu pie tās piezīdusies. Vai nevēlies viņu paauklēt? Man uz brīdi jāiziet.

Kad Toli atgriezās, sarunas temats bija mainījies. Ēdiens jau bija novākts, pasniegts vēl vairāk vīna, un kāds uz vienkāršām ādas bungām sita ritmu un improvizēja dziesmas vārdus. Atdevuši zīdaini, Tonolans un Džetamio piecēlās un centās iziet cauri ļaužu baram. Pēkšņi vairāki cilvēki, plati smaidīdami, viņus ielenca.

Tā parasti bija pēdējā iespēja jaunajam pārim pirms laulību atšķirtības atstāt svinības agrāk un pavadīt pēdējos mirkļus kopā. Bet, tā kā viņi bija goda viesi, jaunais pāris nedrīkstēja pieklājīgi aiziet, jo visi vēlējās ar viņiem aprunāties. Viņiem vajadzēja klusām aizlavīties tādā brīdī, kad neviens to nepamanītu, bet, protams, visi to zināja un uzmanīja. Tā kļuva par spēli, un no jaunā pāra gaidīja, lai viņi spēlētu savas lomas, mēģinātu klusām aizlavīties, kamēr pārējie izlikās skatāmies sāņus, un pēc tam, kad tiktu pieķerti, pieklājīgi atvainotos. Pēc ķircināšanās un jokošanās jaunajam pārim beidzot tomēr atļāva aiziet.

-    Tu taču nekur nesteidzies, vai ne? - Tonolanam pajautāja.

-    Kļūst vēls, - Tonolans smaidīdams izvairījās.

-    Vēl ir agrs. Tamio, uzliec viņam vēl vienu porciju.

-    Vairs nespēju ieēst ne kumosa.

-     Tad iedzer kādu krūzīti vīna, Tonolan. Tu taču nesmādēsi Tamio brīnišķīgo melleņu vīnu, vai ne?

-     Nu… mazliet tikai.

-    Tamio, ieliet arī tev vēl mazliet?

Viņa pievirzījās tuvāk Tonolanam un pār plecu raidīja sazvērniecisku skatienu. - Tikai mazu malciņu. Bet kādam būs jāatnes mūsu krūzītes. Tās ir tur, tālāk.

-     Nu, protams! Bet jūs taču šeit pagaidīsiet, vai ne?

Viens no klātesošajiem aizgāja pēc krūzītēm, bet pārējie izlikās viņu vērojam. Tonolans un Džetamio aizmuka tumsā aiz ugunskura.

-      Tonolan, Džetamio! Biju domājis, ka iedzersiet vīnu kopā ar mums.

-    Jā, iedzersim. Tikai nedaudz jāizloka kājas. Jūs jau zināt, kā ir pēc tādas bagātīgas maltītes, - Džetamio skaidroja.

Jondalars, stāvot tuvu Seranio, izjuta lielu vēlēšanos turpināt viņu iesākto sarunu. Viņiem patika šī mazā viltībiņa. Jondalars pieliecās tuvāk, lai parunātos divatā un palūgtu arī Seranio aiziet kopā ar viņu, jo visiem jau bija apnikusi ķircināšanās un viņi ļāva jaunajam pārim pabūt divatā. Ja viņš grasījās dot Seranio solījumu, tad tam jābūt tagad, pirms neizlēmība atkal ņem virsroku.

Visiem bija labs garastāvoklis - pagājušajā rudeni zilās mellenes bijušas īpaši saldas un vīns sanācis stiprāks nekā parasti. Cilvēki klīda apkārt un smējās, ķircināja Tonolanu un Džetamio. Kāds uzsāka jautājumu un atbilžu dziesmu, kāds cits gribēja, lai uzsilda sautējumu, vēl kāds cits uzlika vārīties ūdeni tējai pēc tam, kad pēdējā tējas lāsīte bija ielieta kādam krūzē. Bērni, vēl gana mundri, lai neietu gulēt, dzinās cits citam pakaļ. Juceklis - tā varētu apzīmēt visu šo jezgu.

Pēkšņi viens kliedzošs bērns uzskrēja virsū kādam vīram, kas vairs stabili neturējās kājās. Vīrietis paklupa un uzkrita virsū sievietei, kas nesa kūpošu tējas krūzīti; tieši kliedzienu jūklī jaunajam pārim izdevās aizmukt prom.

Neviens nedzirdēja pirmo iekliegšanos, bet skaļas, nerimstošas bērna raudas ātri visu apturēja.

-     Mans bērns! Mans bērniņš! Viņa ir apdedzinājusies! - Toli sauca.

-     Ak, Lielā Doni! - Jondalars noelsās, kopā ar Seranio steigdamies pie raudošās mātes un kliedzošā zīdaiņa.

Visi gribēja palīdzēt - visi gribēja to darīt vienlaikus. Sajukums bija vēl lielāks nekā pirms tam.

-    Palaidiet Šamudu! Paejiet malā! - Seranio klātbūtne atstāja nomierinošu efektu. Šamuds ātri atbrīvoja bērnu no autiņiem. - Vēsu ūdeni! Seranio, ātri! Nē! Pagaidi! Darvo, tev ir ūdens. Seranio, liepas mizu - vai zini, kur tā aug?

-    Jā, - sieviete atbildēja un aizsteidzās prom.

-            Rošario, vai te ir karsts ūdens? Ja nav, sadabū. Mums ir vajadzīgs liepas mizas uzlējums un kāds nomierinošs līdzeklis. Viņas abas ir applaucējušās.

Darvo atskrēja ar ūdens toveri, piesmēlis to no dīķa; skrienot tas šļakstījās pāri malām. - Labi, dēls. Tas bija ātri, - Šamuds sacīja, atzinīgi pasmaidījis, tad uzšļakstīja vēso ūdeni uz iekaisušajiem, sarkanajiem apdegumiem. Uz apdegumiem sāka veidoties čulgas. - Kamēr atnesis liepu mizu, mums ir nepieciešams kāds atvēsinošs apsējs. - Dziednieks ieraudzīja zemē mētājamies diždadža lapu un atcerējās maltīti.

-     Džetamio, kas tas ir?

-     Diždadzis, - viņa atbildēja. - Tas bija pievienots sautējumam.

-    Vai no tā ir vēl kas atlicis? Kāda lapa?

-     Mēs izmantojām tikai tā kātu. Tur ir vesela kaudze ar lapām.

-    Atnes tās!

Džetamio aizskrēja pie atkritumu kaudzes un atnesa pilnas saujas ar noplēstajām lapām. Šamuds tās iemērca ūdeni un uzlika uz apdegumiem gan mātei, gan bērnam. Tā kā nomierinošais dadža efekts sāka iedarboties, zīdaiņa uzstājīgie bļāvieni pierima līdz elsojošām žagām ar retākām jaunām sāpju spazmām.

-            Tas palīdz, - Toli atzina. Viņa nezināja, ka arī pati ir applaucējusies, pirms Šamuds to viņai nepateica. Ļaudama bērnam zīst krūti, lai to apklusinātu un nomierinātu, sieviete bija sēdējusi un sarunājusies. Kad uz abām tika uzgāzta vārošā tēja, Toli bija domājusi tikai par bērna sāpēm. - Vai ar Šamio viss būs kārtībā?

-    Uz apdegumiem izveidosies čulgas, bet, manuprāt, rētas nepaliks.

-            Ak, Toli! Man tik ļoti žēl, ka tā gadījās, - Džetamio izteica līdzjūtību. - Tas ir vienkārši briesmīgi. Nabaga Šamio un ari tu!

Toli vēlreiz centās pielikt bērnu pie krūts, bet, cīnoties ar sāpēm, tas nācās grūti. Beidzot Šamio kliedzieni mitējās, un mazā pieķērās pie Toli, atcerēdamās mierinājumu, ko var gūt pie mātes krūts; tas, izrādījās, pārspēja bailes.

-            Tamio, kāpēc jūs ar Tonolanu vēl esat šeit? - Toli apjautājās. - Šī taču ir pēdējā nakts, kuru jūs abi varat pavadīt kopā.

-    Nevaru aiziet, kad tu un Šamio esat tā cietušas. Es gribu palīdzēt.

Zīdainis atkal sāka niķoties. Diždadža lapas palīdzēja, bet apdegums

joprojām sāpēja.

-             Seranio, vai liepu mizas uzlējums ir gatavs? - dziednieks apjautājās, nomainīdams vecās diždadža lapas ar jaunām, kas bija izmirkušas aukstajā ūdenī.

-    Liepu mizas uzlējums būs jau ievilcies, bet paies kāds laiks, kamēr tas atdzisis. Varbūt, ja izneslšu to ārā, tas ātrāk atdzisis?

-    Atdzesēt! Atdzesēt! - Tonolans iesaucās un pēkšņi izskrēja ārā no klints pārkares pajumtes.

-     Kurp viņš dodas? - Džetamio jautāja Jondalaram.

Garais Zelandoni vīrs paraustīja plecus un pašūpoja galvu. Atbilde kļuva skaidra, kad Tonolans, pagalam aizelsies, atskrēja atpakaļ, turēdams rokās pilošas lāstekas, kuras bija noplēsis no stāvajām akmens kāpnēm, kas veda lejā uz upi.

-    Vai šīs palīdzēs? - Tonolans jautāja, sniegdams lāstekas.

Šamuds paskatījās uz Jondalaru. - Šis puisis ir varen apķērīgs!

Šajā apgalvojumā ieskanējās neliela ironijas deva, it kā uz šādu apķērību nebūtu cerēts.

Liepas mizas ārstniecības līdzeklim bija gan sāpju remdējošas, gan nomierinošas īpašības. Abi - Toli un mazulis - bija aizmiguši. Tonolans un Džetamio beidzot tika pārliecināti doties prom un pabūt kādu mirkli divatā, bet viss Apsolīšanās svētku bezbēdīgais noskaņojums bija pagaisis. Neviens to nevēlējās skaļi atzīt, bet šis negadījums bija metis ēnu uz abu jauniešu kopdzīves iespējamo laimi.

Pie lielā pavarda palika sēžam Jondalars, Seranio, Markeno un Šamuds, baudīdami pēdējo kvēlojošo ogļu siltumu, klusi risinot sarunas un malkodami vīnu. Visi pārējie jau bija aizmiguši, un Seranio mudināja arī Markeno iet pie miera.

-     Markeno, tu vairs neko nevari palīdzēt, nav jēgas tev palikt nomodā. Es palikšu ar viņām, bet tu ej gulēt.

-    Viņai taisnība, Markeno, - ari Šamuds piebalsoja. - Ar tavu sievu un meitiņu viss būs kārtībā. Ari tev, Seranio, ir jāatpūšas.

Sieviete piecēlās, lai dotos pie miera un iedrošinātu to darīt ari Markeno. Ari pārējie piecēlās kājās. Seranio nolika savu krūzīti, ar liegu glāstu nedaudz pieskārās Jondalara vaigam un kopā ar Markeno devās uz uzbūvētajām mājvietām. - Ja būs tāda vajadzība, es tevi pamodināšu, - promejot sieviete noteica.

Kad viņi bija aizgājuši, Jondalars izlēja divās krūzītēs pēdējās piles no sarūgušās melleņu sulas un vienu krūzi pasniedza noslēpumainajai figūrai, kas klusēdama gaidīja tumsā. Šamuds to paņēma, bez vārdiem saprazdams, ka abiem ir viens otram ko teikt. Jaunais vīrietis sakašāja kopā pēdējās ogles melnā ugunskura apļa malā un piemeta malku, līdz atkal iedegās mazas liesmas. Kādu brīdi abi sēdēja, klusumā malkodami vīnu, izbaudīdami trīsuļojošās liesmas siltumu.

Kad Jondalars pacēla galvu, viņu pētīja Šamuda acis, kuru nenosakāmā krāsa uguns atspīdumā padarīja tās gandrīz vai melnas. Dziednieka acīs vīrietis izjuta spēku un gudrību, bet arī viņš tikpat intensīvi pētīja Šamudu. Sprakšķošās, šņācošās liesmas pār vecā vira seju meta kustīgas ēnas, padarīdamas viņa vaibstus neskaidrus, bet Jondalars pat dienas gaismā nebija spējis atrast viņa sejā kādas citas raksturīgas pazīmes kā vien gadu atstātās pēdas. Tomēr dziednieka vecums Jondalaram palika noslēpumā tīts.

Grumbu izvagotajā sejā bija jaušams spēks, kas piešķīra tai jaunek- līgumu, kaut arī garās matu krēpes bija pārsteidzoši sirmas. Šamuda ķermenis zem vaļīgajām drēbēm bija kalsns un trausls, viņa solis - atsperīgs. Jau pašas rokas nepārprotami liecināja par cienījamu vecumu, bet, lai gan ar artrīta mezgliem un zilām vēnām klātā plānā āda izskatījās kā pergamenta papīrs, pie lūpām celtā krūzīte nedrebēja.

Pakustēšanās pārtrauca abu vīriešu acu kontaktu. Jondalars prātoja, vai Šamuds bija to apzināti darījis, lai mazinātu arvien pieaugošo spriedzi. Viņš iedzēra malciņu vīna. - Šamuds labs dziednieks, ir prasme, - viņš sacīja savā ne īpaši labajā Šaramudu valodā.

-    Tā ir Mudo velte.

Lai apmierinātu savu urdošo ziņkāri, Jondalars sasprindzināja dzirdi: vai saklausīs kādu tembra niansi vai balss toni, kas pieskaitītu andro- gēno dziednieku pie viena vai otra dzimuma pārstāvjiem. Viņš vēl nebija sapratis, vai Šamuds ir vīrietis vai sieviete, bet, vienalga, pie kāda dzimuma viņš piederētu, Jondalaram radās iespaids, ka dziednieks nav dzīvojis atturībā. Viņa asprātīgie joki bieži tika pavadīti ar zinošu skatienu. Jaunais vīrietis gribēja to pajautāt, bet nezināja, kā taktiski uzdot šo jautājumu.

-    Šamuda dzīve nav viegla, no daudz kā jāatsakās, - Jondalars mēģināja iesākt sarunu. - Vai dziednieks kādreiz grib dzīves draugu?

Uz īsu brīdi noslēpumainās acis iepletās; tad Šamuds palaida sardo- nisku smiekliņu. Jondalars sajuta uzbangojam karstu kauna vilni.

-     Jondalar, ar ko tad lai dzīvoju kopā? Ja tu būtu uzradies manā jaunībā, varbūt tas mani iekārdinātu. Ak, bet vai tu būtu pakļāvies manam valdzinājumam? Ja es būtu ziedojis Svētajam kokam krelles, vai tad varētu tevi ievilināt savā gultā? - Šamuds jautāja, nedaudz kautrīgi pieliekdams galvu. Uz bridi Jondalars bija pārliecināts, ka pašreiz runā jauna sieviete.

-    Vai man vajadzētu būt piesardzīgākam? Tava izpriecu kāre ir labi zināma. Vai esmu izraisījis tavu interesi ļauties jaunai baudai?

Jondalars nosarka; skaidrs, ka viņš bija kļūdījies, tomēr viņu dīvainā kārtā piesaistīja jutekliskais, baudkārais skatiens un kaķa lokanā grācija, ko, pārvietojot augumu, Šamuds demonstrēja. Skaidrs, ka dziednieks bija vīrietis, bet baudas priekos tam piemita sievietes gaume. Daudziem dziedniekiem daudz kas piemita gan no vīriešu, gan sieviešu būtības, tas viņiem piešķīra lielāku spēku. Jaunais Zelandoni atkal izdzirdēja sardoniskos smieklus.

-    Bet, ja dziednieka dzīve ir grūta, vēl grūtāku to padara dzīve bez sievas. Sievietei vīrieša dzīvē vajadzētu būt pašai galvenajai. Man, piemēram, būtu grūti pamest Seranio nakts vidū, lai rūpētos par kādu slimnieku, un vēl jau jāievēro ilgie atturības periodi…

Šamuds paliecās uz priekšu, runādams kā vīrs ar vīru; viņa acis iemirdzējās, iedomājoties tik jauku sievieti kā Seranio. Jondalars nesapratnē pašūpoja galvu. Tad Šamuds pakustināja plecus kā sieviete - bija skaidrs, ka vīrieši tā nedara. Tas nevarēja būt vīrietis.

-     … un es neesmu pārliecināts, ka gribētu atstāt viņu vienu, kad visapkārt tik daudz baudkāru vīriešu.

Šamuds bija sieviete, bet ne tāda, kurai Jondalars varētu šķist pievilcīgs. Ari viņam ši sieviete nevarētu izraisīt citu interesi kā vienīgi draudzības jūtas. Tā bija patiesība, ka dziednieka spēks nāca no abu dzimumu būtības, bet šajā gadījumā dominēja sieviete ar vīrieša tieksmēm.

Šamuds atkal iesmējās, balsij nebija ne viena, ne otra dzimuma pazīmju. Ar nosvērtu skatienu, kas prasīja otra cilvēka sapratni, dziednieks turpināja.

-     Jondalar, pasaki man - kas es esmu? Kā tev liekas, vai man vajadzētu meklēt dzīves draugu vīrieti vai sievieti? Kāds cenšas atrast kādu sakarību uz vienu vai otru pusi, bet parasti tas aizņem ilgu laiku. Talants nav viennozīmīga svētība. Ja nerunājam par lielākām lietām, dziedniekam nav identitātes. Tiek atņemts tavs vārds, Šamuds izdzēš savu būtību un uzņemas visas cilts sūtību. Ir savas priekšrocības, bet dzīvesbiedra atrašana noteikti nav viena no tām.

Kad cilvēks vēl ir jauns, tad nebūt negribas būt starp tiem, kas piedzimuši kā likteņa izredzētie. Nav viegli būt citādam, var nebūt vēlēšanās zaudēt savu identitāti. Bet tam vairs nav nozīmes - liktenis tā ir lēmis. Tādam cilvēkam, kas savā ķermenī nes gan sievietes, gan vīrieša būtību, citas lomas šajā dzīvē nevar būt.

Ugunskura dziestošajā gaismā Šamuds izskatījās tik vecs kā Pati Zeme, ar neko neredzošām acīm viņš lūkojās uz oglēm, it kā redzētu kādu citu laiku un citu vietu. Jondalars piecēlās, lai sadabūtu vēl kādu žagaru un atdzīvinātu dziestošo uguni. Liesmām pieņemoties spēkā, dziednieks iztaisnojās un viņa acīs atgriezās ironiskā dzirksts. - Tas jau bija tik sen, un ir bijuši… savi labumi. Talanta atklāsme un zinību iegūšana nav tā mazākā kompensācija. Kad Māte kādu iesauc Viņas kalpībā, nav jau gluži tā, ka jāziedo pilnīgi viss.

-     Ne visi Zelandoni, kas kalpo Mātei, uzzina savu sūtību jaunībā, ne tā kā Šamuds. Arī es reiz domāju par kalpošanu Doni. Bet ne visi tiek pieņemti, - sacīja Jondalars, un Šamuds nobrīnījās par jaunā vīrieša sakniebtajām lūpām un saraukto pieri, kas liecināja par to sarūgtinājumu, kas vēl nebija pārgājis. Šajā jaunajā, slaidajā Zelandoni vīrietī, kurš visiem tik ļoti patika, bija dziļi apslēptas brūces.

-     Tā ir taisnība: ne visi, kas to vēlas, tiek aicināti, un ne visiem aicinātajiem ir vienlīdz stipras spējas vai tieksmes. Ja kāds par sevi nav īsti pārliecināts, ir vairāki veidi, kā to noskaidrot - pārbaudīt savu likteni un gribu. Pirms iniciācijas ir jāpavada kāds laiks vienatnē. Tas var būt pamācošs laiks, un cilvēks var par sevi uzzināt vairāk, nekā pats vēlas. Es parasti iesaku tiem, kas grib stāties Mātes kalpībā, pavadīt kādu laiku vienatnē. Ja to nevar izturēt, tad cilvēks nespēs izturēt arī daudz nopietnākus pārbaudījumus.

-     Kādus pārbaudījumus?

Šamuds nekad agrāk nebija ar viņu tik atklāti runājis, tāpēc Jondalars bija aizrāvies.

-    Atturības periodi, kad mums jāatturas no visa veida baudām; klusēšanas periodi, kad nedrīkstam ne ar vienu sarunāties. Badošanās laiks, periodi, kad jāatturas no miega, cik vien ilgi iespējams. Ir vēl ari daudz kas cits. Mēs iemācāmies izmantot šīs metodes, lai atrastu atbildes un Mātes sniegtās atklāsmes - īpaši tas attiecas uz mācekļiem. Pēc kāda laika katrs iemācās kontrolēt savu gribu, bet ir ieteicams ik pa laikam pie šiem treniņiem atgriezties.

Iestājās gara klusuma pauze. Šamudam bija izdevies ievirzīt sarunu pareizajās sliedēs, runāt par to tematu, uz kuru Jondalars gribēja saņemt atbildes. Viņu nomocīja viens jautājums. - Tu izproti, kas ir vajadzība. Vai Šamuds pastāstīs, ko tas viss… nozīmē? - Jondalars ar roku parādīja visaptverošu žestu.

-    Jā, es saprotu, ko tu vēlies uzzināt. Pēc visa tā, kas šovakar notika, tu uztraucies par brāli un vēl lielākā mērā tieši par viņu, Džetamio un sevi. - Jondalars pamāja. - Nekas nav nemainīgs… tu taču to zini. - Jondalars atkal pamāja. Šamuds pētīja jauno vīrieti, cenzdamies izlemt, cik daudz viņam var atklāt. Tad vecišķā seja atkal pievērsās ugunskuram un acīs parādījās izklaidīgais skatiens. Jaunais vīrietis sajuta viņu starpā pieaugam distanci, it kā starp viņiem būtu nolikts liels tukšums, kaut arī neviens pat nebija pakustējies.

-     Tava mīlestība uz brāli ir spēcīga. - Šamuda balsī ieskanējās pārdabiska, dobja atbalss - rezonanse no citas pasaules. - Tu uztraucies, ka tā ir pārāk spēcīga, un baidies, ka dzīvo brāļa dzīvi, nevis savējo. Tu kļūdies. Viņš tevi ved tur, kur tev jāiet, bet tālāk tev jāiet pašam. Tu sekosi pats savam, nevis Tonolana liktenim, jūs tikai kopā veicāt Ceļojumu. Tevī mājo cita rakstura spēks. Kad rodas liela vajadzība, tevī mīt liela griba. Brāļa dēļ es izjutu tavu vajadzību pēc manis, pat pirms mēs atradām asiņaino kreklu, kas tika man atsūtīts uz baļķa.

-     Es nesūtīju nekādu baļķi. Tā bija nejaušība, vienkārša veiksme.

-    Tā nebija nejaušība, kad sajutu tavu vajadzību. Ari citi to sajuta. Tev nevar atteikt. Pat Māte nespēj tev atteikt. Tas ir tavs talants. Bet piesargies no Mātes veltēm. Tā tu nonāksi Viņas parādniekos. Ar tik spēcīgu talantu, kāds piemīt tev, Viņai attiecībā uz tevi ir jābūt kādam mērķim. Nekas netiek dots par velti. Pat Baudas velte nav vienkārši dāsnums; tai ir savs mērķis, vai nu mēs to apzināmies, vai ne… Atceries: tu seko Mātes gribai. Tev nav vajadzīgs aicinājums, tu piedzimi ar tādu sūtību. Bet tu tiksi pārbaudīts. Tu izraisīsi sāpes un pats no tā cietīsi…

Jaunā vīrieša acis pārsteigumā iepletās.

-    Tevi sāpinās. Tu meklēsi piepildījumu un atradīsi vilšanos; tu meklēsi noteiktību, bet atradīsi tikai neizlēmību. Bet gūsi arī labumus un atalgojumu. Tavs prāts un ķermenis ir labi attīstīti, tev piemīt īpašas iemaņas un vienreizīgi talanti, tu esi apveltīts ar kaut ko vairāk - ne tikai ar parastām jūtām un jutīgumu. Dusmas un nemiers ir tavu spēju rezultāts. Tev tika dots pārāk daudz. Tev jāmācās no savām kļūdām un pārbaudījumiem. Atceries vēl ko: kalpošana Mātei nenozīmē absolūtu ziedošanos. Tu atradīsi, ko meklēsi. Tas ir tavs liktenis.

-     Bet… Tonolans?

-    Es sajūtu šķiršanos; tavs liktenis aiziet pa citu ceļu. Brālim pašam savs ceļš ejams. Viņš ir Mudo izredzētais.

Jondalars saviebās. Zelandoni ir līdzīgs teiciens, bet tas nenozīmē neko labu. Tiek teikts, ka Lielā Zemes Māte uz saviem izredzētajiem ir greizsirdīga, tādēļ sauc tos pie sevis daudz agrāk. Jaunais vīrietis gaidīja turpinājumu, bet Šamuds vairs neko neteica. Viņš ne visu pilnībā saprata no dziednieka teiktā par "vajadzību", "spēku" un "Mātes gribu" - tie, kas kalpoja Mātei, bieži vien runāja nesaprotami, bet Jondalaram šis paradums nepatika.

Kad ugunskurs izdzisa, Jondalars piecēlās, lai dotos prom. Viņš jau pagriezās uz mājokļu pusi, kas atradās pārkares aizmugurē, bet Šamuds savu sakāmo vēl nebija beidzis.

- Nē! Ne māte un bērns… - lūdzoša balss iekliedzās tumsā.

Pārsteigtais Jondalars sajuta drebuļus pārskrienam pār mugurkaulu… Viņš nesaprata, vai Toli un bērns bija apdedzinājušies pamatīgāk, nekā viņš domāja. Un kāpēc viņš drebēja pie visām miesām, ja nemaz nebija auksts?

-

12

-    Jondalar! - Markeno uzsauca. Garais, blondais vīrietis pagaidīja, kamēr otrs garais viņu panāk. - Izdomā, kā šovakar atlicināt laiku, - Markeno sacīja pieklusinātā balsī. - Kopš Apsolīšanās svētkiem Tonolans jau izcietis gana ierobežojumu un rituālu. Pienācis laiks mazam atpūtas brīdim. - Viņš izņēma aizbāzni no ūdens somas un, nerātni pasmaidīdams, piedāvāja Jondalaram malku melleņu vīna.

Zelandoni vīrs pamāja un ari pasmaidīja. Starp viņa ļaudīm un Šara- mudiem pastāvēja atšķirības, bet acīmredzot dažas tradīcijas bija plaši izplatītas. Viņš bija prātojis, vai jaunākie vīrieši plānos paši savu "rituālu". Turpinādami iet lejup pa taku, abi vīri pielāgoja soli.

-     Kā klājas Toli un Šamio?

-    Toli ir uztraukusies, ka Šamio paliks rēta uz sejas, bet abas atveseļojas. Seranio nedomā, ka apdegums atstās rētas, bet pat Šamuds to nevar droši apgalvot.

Nākamo pāris soļu laikā Jondalara norūpējies vaigs atspoguļoja ari Markeno raizes. Iedami uz priekšu pa taciņu, vīri nogriezās līkumā un satika Karlono, kas pētīja kādu koku. Ieraudzījis abus nākam, vīrs veltīja viņiem platu smaidu. Smaidot viņa līdzība ar Markeno kļuva vēl uzskatāmāka. Viņš nebija tik gara auguma kā viņa pavarda dēls, bet kalsnais, stiegrainais augums bija tāds pats. Karlono vēlreiz paskatījās uz koku un pašūpoja galvu.

-     Nē, tas nebūs labs.

-     Nebūs labs? - Jondalars pārjautāja.

-     Balstam tas nederēs, - Karlono atzina. - No šī koka es neredzu laivu. Neviens no zariem nederēs iekšpuses izliekumam, pat ja tos apgriezis.

-     Kā tu zini? Laiva nav pabeigta, - Jondalars nesaprata.

-     Viņš zina, - Markeno iejaucās. - Karlono vienmēr atrod precīzi piemērotus zarus. Ja vēlies, vari palikt un turpināt sarunu par koku. Es iešu tālāk uz klajumu.

Jondalars pavēroja Markeno aizsoļojam tālāk un tad atkal pievērsās Karlono: - Kā tu redzi, kurš koks piemērots laivai?

-    Tam ir jāattīsta izjūta; tas nāk ar laiku un māku. Šoreiz nav jāmeklē gari un taisni koki, vajadzīgi tādi, kam zaros ir izaugumi un izliekumi. Tad jādomā, kā tie iederēsies laivas dibenā un pielieksies sāniem. Jāmeklē tādi koki, kas aug vieni paši, un tiem ir daudz vietas augt tā, kā tie vēlas. Koki ir tādi paši kā vīrieši - daži daudz labāk izaug barā, cīnoties pārspēt pārējos; citiem nepieciešama vienatne, kaut arī tas nozīmē vientulību. Abiem ir sava vērtība.

Karlono nogriezās no galvenās takas uz kādu citu - mazāk iestaigātu. Jondalars gāja nopakaļ.

-     Dažkārt izdodas atrast divus kopā saaugušus, - Ramudu vadonis turpināja klāstīt savas zināšanas, - kā tos tur, kas piekļāvušies viens otram un pārtiek viens no otra, un neviens cits tiem nav vajadzīgs. - Viņš norādīja uz koku pāri, kas bija cieši savijies kopā. - Mēs tos saucam par mīlas pārīti. Dažkārt, kad vienu nocērt, arī otrs aiziet bojā, - Karlono piebilda. Jondalara piere saraucās grumbās.

Nonākot klajumā, Karlono pieveda garo Zelandoni vīru pie saulainas nogāzes, uz kuras auga varens, milzīgs, līks un zarains ozols. Pieejot tuvāk, Jondalars nodomāja, ka kokā ieraudzījis dīvainus augļus. Piegājis vēl tuvāk, viņš bija pārsteigts, ieraugot koku - izgreznotu ar neparastu priekšmetu virteni. Tajā karājās smalki, mazi groziņi ar krāsotu putnu spalvu dekoriem; mazas ādas somiņas, izšūtas ar gliemežvāku ornamentiem, kā ari dažādos musturos savītas un sasietas auklas. Ap milzīgo stumbru jau labi sen aplikta gara kaklarota, tā tur bija stāvējusi tik sen, ka ieaugusi stumbrā. Apskatot tuvāk, varēja redzēt, ka krelles izgatavotas no gliemežvāciņiem, kuriem vidū akurāti izurbti caurumiņi, pamīšus salikti atsevišķi zivs mugurkaula posmiņi, kam jau no dabas bija doti caurumiņi vidū. Jondalars pamanīja zaros karājamies izgrebtas laiviņas, ādas striķīšos iekārtus dzīvnieku acuzobus, putnu spalvas un vāveru astes. Nekad mūžā viņš neko tādu nebija redzējis.

Karlono iesmējās par Jondalara izbrīnīto izskatu. - Šis ir Svētais koks. Domāju, ka ari Džetamio ir pagatavojusi tam savu dāvanu. Sievietes tā parasti dara, kad vēlas, lai Mudo svētītu viņas ar bērniem. Sievietes uzskata, ka šis ir viņu koks, bet ari vairāki viri šeit ir atstājuši savas veltes. Tie savukārt lūdz veiksmi pirmajās medībās, labvēlību jaunai laivai, laimi ar jauno sievu. Kokam bieži nedrīkst izteikt lūgumus, tikai ļoti īpašos gadījumos.

-     Tas ir tik liels!

-    Jā, tas ir pašas Mātes koks, bet ne jau tāpēc tevi šeit atvedu. Vai pamanīji, cik līki un izliekti ir tā zari? Šis būtu pārāk liels, pat ja nebūtu Svētais koks, bet laivas pamatnei jāmeklē tāds koks kā šis. Tad jāizpēta zari, lai atrastu, kuri derēs laivas iekšpusei.

Viņi devās tālāk pa kādu citu taku, kas izveda uz laivu būves klajumu, un piegāja pie Markeno un Tonolana, kas strādāja pie kāda baļķa. Tas bija prāvs milzenis - gan apkārtmērā, gan garumā. Viri ar cērtēm izgreba sili. Šajā stadijā baļķis drīzāk atgādināja neapstrādātu abru, ko lietoja tējas vārīšanai, nevis eleganti izgrebtu laivu, bet aptuvenā forma jau bija iecirsta. Vēlāk tiks izgrebts arī laivas priekšgals un pakaļgals, bet vispirms ir jāpabeidz iekšpuse.

-    Jondalars ir ieinteresējies par laivu būvniecību, - Karlono piezīmēja.

-    Varbūt mums jāsameklē viņam kāda upes sieviete, lai viņš varētu kļūt par Ramudu? Tas būtu tikai taisnīgi, jo brālis kļūs par Šamudu, - Markeno jokoja. - Man jau kāds pārītis ir padomā, kas met uz šo viru kārus skatus. Vienu no viņām varētu aizrunāt.

-    Nedomāju, ka sievietes tālu tiks, ja viņam pie sāniem ir Seranio, - Karlono sacīja, piemiegdams Jondalaram ar aci. - Tomēr daži labākie laivu meistari nāk ari no Šamudiem. Ne jau laiva uz zemes, bet gan laiva uz ūdens padara tevi par upes vīru.

-    Ja jau tu tik ļoti vēlies iemācīties laivu būvēšanas amatu, kāpēc tev nepaņemt cērti un nenākt palīgā? - Tonolans ierosināja. - Man šķiet, ka lielajam brālim labāk patīk muti dzesināt nekā strādāt. - Tonolana rokas bija melnas, un ari uz viena vaiga bija izsmērēta tā pati krāsa. - Es tev pat varu aizdot savu cērti, - mazais brālis piedāvāja, pasviezdams Jondalaram savu darbarīku, un lielais brālis, pateicoties labai koordinācijai, to noķēra. Cērte - pamatīgs akmens asmens, pareizā leņķi pievienots rokturim, - atstāja melnu svītru viņa rokā.

Tonolans pielēca kājās un aizgāja pārbaudīt tuvējo ugunskuru. Tas bija izdzisis līdz kvēlojošām oglēm, no kurām šad un tad izvijās oranžas liesmu mēlītes. Paņēmis kādu salauztu dēļa galu, uz kura virsmas bija redzami pārogļojušies caurumi, ar zariņa palīdzību Tonolans uzbīdīja karstās ogles uz dēļa. Pēc tam aiznesa tās atpakaļ pie baļķa un iekaisīja abrveida caurumā, kuru viņi greba; uzvirmoja dzirksteles un dūmi. Markeno pielika ugunskuram malku un atnesa trauku ar ūdeni. Viņi gribēja, lai ogles baļķī gruzd, nevis tas sāk degt.

Ar zariņa palīdzību Tonolans izbīdīja ogles pa visu caurumu, tad stratēģiski pareizi uzšļakstija ūdeni. Dūmu šņākoņa un sīva degoša koka smaka liecināja par stihisko uguns un ūdens cīņu. Galu galā tomēr šajā cīņā uzvarēja ūdens. Tonolans izgrāba samirkušo ogļu paliekas, tad iekāpa topošās laivas iedobē un sāka grebt ārā nomelnējušo koku, padziļinādams un paplašinādams esošo caurumu.

-    Ļauj, es tevi nomainīšu, - Jondalars piedāvāja, bridi pavērojis brāli rosāmies.

-    Es jau domāju, ka visu dienu tā stāvēsi un tikai blenzīsi, - Tonolans smaidīdams piezīmēja. Sarunādamies savā starpā, abi brāļi pārgāja uz savu dzimto valodu. Tās vieglums un ierastums bija tik ērts. Viņi abi apguva jauno valodu, bet Tonolans tajā runāja labāk par brāli.

Pēc pāris pirmajiem cirtieniem Jondalars apstājās, lai pārbaudītu cērtes akmens asmeni, tad pamēģināja cirst citā leņķī, vēlreiz pārbaudīja asās malas un visbeidzot atrada pareizo atvēzienu. Trīs jaunie vīri strādāja kopā, neko daudz savā starpā nerunāja, līdz pārtrauca darbu, lai atpūstos.

-    Es iepriekš neredzēt, izmantot uguni taisīt sili, - Jondalars lauzījās Šamudu valodā, kad vīri devās uz nojumi. - Vienmēr grebj ar cērti.

-    Tev tikko bija iespēja strādāt tikai ar cērti, bet uguns virza darbu ātrāk uz priekšu. Ozols ir ciets koks, - Markeno skaidroja. - Dažkārt mēs izmantojam arī priedi. Tā ir mīkstāka un vieglāk grebjama. Tomēr arī tad uguns noder.

-     Ilgi uztaisīt laivu? - Jondalars apjautājās.

-    Tas atkarīgs no tā, cik čakli darbojas un cik vīru pie tās strādā. Šis laivas uzbūvēšana neaizņems ilgu laiku. Tāda ir Tonolana prasība, un tai ir jābūt gatavai pirms precībām ar Džetamio, - Markeno pasmaidīja. - Nekad nebiju redzējis, ka kāds būtu tik cītīgi strādājis, turklāt viņam izdodas uz to pierunāt ari citus. Tiklīdz šo darbu iesāk, labāk ir to novest līdz galam. Tas neļauj kokam izžūt. Šopēcpusdien mēs skaldīsim apmales. Vai gribi palīdzēt?

-     Nenāktu par skādi! - Tonolans atzina.

Milzīgais ozols, kuru Jondalars bija palīdzējis nocirst, bez tā augšējiem zariem tika aiznests uz klajuma otru pusi. Tā pārnešana prasīja daudzas darbarokas, un gandrīz vai visi bija sapulcējušies, lai to saskaldītu. Jondalaram nebija vajadzīga mazā brāļa "pierunāšana". Viņš to nekad nebūtu palaidis garām.

Vispirms visā baļķa garumā tika salikti briežu ragu ķīļi. Tie tika iedzīti ar smagu akmens veseru palīdzību. Ķīļu iedzīšana masīvajā stumbrā radīja plaisas, bet sākumā tas atvērās diezgan negribīgi. Trīsstūrveida ķīļiem šķembas kalpoja kā resnas tapas, kas tika iedzītas dziļāk koka sirdī, līdz ar krakšķi koka stumbrs atvērās - sadalījās tieši uz pusēm.

Izbrīnījies Jondalars pašūpoja galvu, kaut arī tas vēl bija tikai sākums. Ķīļi atkal tika izvietoti koka stumbra katrā pusē pa vidu, un process atkārtojās - abas daļas tika sašķeltas vēl uz pusēm. Tad katra daļa tika vēlreiz sadalīta uz pusēm. Līdz dienas beigām milzīgais koka stumbrs bija sadalīts vienādos dēļa gabalos, katrs no tiem virzienā uz viduci sašaurinājās, tādējādi viena garā mala bija plānāka nekā otra. Koka zaru dēļ daži dēļi sanāca īsāki, bet arī tiem tiks atrasts lietojums. Bija sagatavots daudz vairāk dēļu, nekā vajadzīgs, lai uzbūvētu laivas sānu malas. Liekie dēļi tiks izmantoti, lai zem smilšakmens pārkares uz augstās ieplakas uzceltu jaunajam pārim mājokli, kas būs savienots ar Rošario un Dolando mājokli un pietiekami liels, lai aukstākajā ziemas laikā tajā izmitinātu arī Markeno, Toli un Šamio. Bija tāds ticējums, ka kokmateriāls, kas izmantots no viena koka, lai uzbūvētu laivu un mājokli, piešķir attiecībām ozola noturību.

Saulei rietot, Jondalars pamanīja, ka vairāki jauni vīrieši pazūd mežā, un Markeno ļāvās Tonolana pierunāšanai turpināt darbu pie laivas pamatnes grebšanas, līdz gandrīz visi jau bija aizgājuši. Tas bija Tonolans, kas beidzot atzina, ka ir pārāk tumšs un nevar vairs neko saskatīt.

-    Re, kur daudz gaismas! - ierunājās kāda balss viņam aiz muguras. - Tu nemaz nezini, kas ir tumsa!

Pirms Tonolans paspēja pagriezties un ieraudzīt runātāju, viņam uz galvas tika uzmests maiss un rokas tika turētas ciet. - Kas te notiek? - Tonolans klaigāja, cenzdamies izlauzties brīvībā.

Vienīgā atbilde bija apslāpēti smiekli. Tonolans tika pacelts uz rokām un kādu gabalu panests uz priekšu; ticis atkal pie zemes, jaunais puisis sajuta, ka viņam tiek novilktas drēbes.

-     Izbeidziet! Ko jūs darāt? Ir taču auksts!

-    Tev nebūs ilgi jāsalst, - Markeno sacīja, kad Tonolanam maiss tika noņemts no galvas. Viņš ieraudzīja apmēram pusduci jaunu, smaidošu vīriešu; visi stāvēja izģērbušies kaili. Apkārtne viņam nebija pazīstama, īpaši jau tumsas mijkrēslī, bet jaunais līgavainis zināja, ka atrodas tuvu ūdenim.

Visapkārt pletās tumšs meža biezoknis, bet vienā pusē tas bija retāks, un pret mēļas krāsas debesim vīdēja atsevišķi koku silueti. Aiz tiem platāks ceļš atklāja līkumotu, sidrabainu ūdens spīdumu, tā bija Lielās Mātes upes tekošā ūdens gludā virsma. Blakus upei pa mazas, zemas, četrstūrainas būdiņas šķirbām mirdzēja gaisma. Jaunie vīrieši uzlīda

uz būdas jumta, tad pa caurumu jumtā nokāpa lejā, izmantojot baļķi, kurā bija iecirsti pakāpieni un kurš bija nolikts slīpi.

Būdas vidū bija izrakta bedre, kurā dega ugunskurs, uz tā bija salikti akmeņi siltumam. Sienas atradās tālāk; uz zemes no dēļiem, kas šķita noslīpēti ar smilšakmeni, bija izveidots sols. Tiklīdz visi bija sanākuši, jumta caurums tika cieši nosegts; dūmi tiks ārā pa dēļu šķirbām. Zem karstajiem akmeņiem ogles gruzdēja lēni, un drīz vien Tonolans atzina, ka Markeno bija taisnība. Viņam vairs nebija auksti. Kāds uz akmeņiem uzlēja ūdeni, pacēlās liels tvaika mutulis, aizmiglotajā dūmakā kļuva vēl grūtāk kaut ko saskatīt.

-         Markeno, vai tev izdevās to dabūt? - prasīja kāds vīrietis, kas sēdēja viņam blakus.

-       Tas ir šeit, Čalono. - Viņš pastiepa ūdens somu, kas bija piepildīta ar vīnu.

-        Nu tad iedzersim! Tonolan, tu esi laimīgs vīrs. Tu dzīvosi kopā ar sievieti, kas gatavo tik garšīgu melleņu vīnu. - Atskanēja smieklu un atzinīgu balsu koris. Čalono pasniedza ādas maisu ar vīnu, tad, parādīdams maisiņā iesietu četrstūrainu ādas gabalu, viltīgi pasmaidīja. - Es vēl kaut ko atradu.

-        Es jau domāju, kāpēc tevi šodien neredzēju, - kāds vīrs piezīmēja. - Vai esi drošs, ka tā ir pareizā šķirne?

-       Neuztraucies, Rondo. Es sēnes pazīstu. Vismaz šīs sēnes es noteikti pazīstu, - Čalono apgalvoja.

-     Tā tam vajadzētu būt. Tu tās lasi, kad vien tāda izdevība rodas.

Pēc dzēlīgās piezīmes atkal atskanēja smiekli.

-        Tarluno, varbūt viņš grib kļūt par Šamudu? - Rondo izsmējīgi piebilda.

-       Tās taču nav Šamuda sēnes, vai ne? - Markeno jautāja. - Ja pareizi nesagatavo, tās sarkanās ar baltajiem punktiņiem var būt nāvējošas.

-         Nē, šīs ir mazas, nekaitīgas sēnītes, kas vienkārši liks jums labi justies. Es negribu jokoties ar Šamudu. Negribu, lai manī iekšā būtu sieviete… - Čalono teica un apslāpēti iesmējās. - Es labāk pats ieeju sievietē.

-     Pie kā ir vīns? - Tarluno ievaicājās.

-     Es to iedevu Jondalaram.

-     Ņem to viņam nost. Šis ir tik liels, ka izlaks visu!

-     Es jau to atdevu Čalono, - Jondalars aizrādīja.

-        Neesmu vēl redzējis nevienu no tām sēnēm - vai grasies pie sevis paturēt gan vīnu, gan sēnes? - Rondo iesaucās.

-            Nesteidzini mani! Es jau cenšos to kulīti attaisīt. Lūdzu, Tonolan, tu esi goda viesis. Tev pirmajam jānogaršo.

-            Markeno, vai tā ir taisnība, ka Mamuti no kāda auga gatavo dzērienu, kas labāks par vīnu un sēnēm? - Tarluno painteresējās.

-    Nezinu gan, vai tas ir labāks. Man tikai reizi nācies to pagaršot.

-             Varbūt uzmest vēl garu? - Rondo ierosināja un, uzskatīdams, ka visi viņam piekrīt, uzlēja krūzīti ūdens uz apakšējiem akmeņiem.

-             Daži ļaudis, kas dzīvo uz rietumiem, tvaikam kaut ko piepilina klāt, - Jondalars komentēja.

-            Un viena cilts elpo dūmus no kāda auga. Viņi ļauj pamēģināt, bet neatklāj, kas tas par augu, - Tonolans piebilda.

-            Jūs abi gan droši vien jau visu esat pamēģinājuši… sava Ceļojuma laikā, - Čalono izteicās. - Tieši to ari es gribētu darīt - izmēģināt visu iespējamo.

-            Es atkal dzirdēju, ka plakangalvji kaut ko dzer… - Tarluno izteica savas domas.

-     Viņi ir dzīvnieki - tie jau dzer visu, - Čalono sacīja.

-            Vai tad tu tikko neteici, ka tieši to gribi darīt? - Rondo nerrojās. Šai ņirdzīgajai piezīmei sekoja smieklu šalts.

Čalono ievēroja, ka Rondo komentāri bieži vien izsauc smieklus, - dažkārt tas notiek uz viņa rēķina. Lai atkal netiktu pārspēts, puisis iesāka stāstu, kas, kā zināms, agrāk allaž bija izraisījis smieklus. - Vai zināt stāstu par veco vīru, kurš bija tik akls, ka, noķēris plakangalvju sieviešu kārtas radījumu, nodomāja, ka tā ir sieviete…

-            Jā, viņam nokrita krāniņš. Tas ir pretīgi, Čalono, - Rondo attrauca. - Un kurš vīrietis gan sajauktu plakangalvju radījumu ar sievieti?

-            Daži nekļūdās, bet dara to tīšām, - Tonolans iebilda. - Vīri no vienas cilts, kas dzīvo tālu rietumos, iegūst Baudas veltes no plakangalvju sievietēm, tādējādi radīdami problēmas tur dzīvojošām ciltīm.

-    Tu joko!

-             Nē, nejoko vis. Mūs aplenca vesels plakangalvju bars, - Jondalars apstiprināja brāļa teikto. - Viņi dusmīgi. Vēlāk mēs dzirdam, ka daži vīri ņem plakangalvju sievietes, taisa problēmas.

-     Kā jūs tikāt no viņiem prom?

-             Viņi mums ļāva iet, - Jondalars turpināja. - Bara vadonis, viņš gudrs. Plakangalvji gudrāki, nekā cilvēki domā.

-            Es dzirdēju par kādu vīrieti, kurš plakangalvju sievieti paņēmis ar varu, - Čalono stāstīja.

-     Kas? Vai tas biji tu? - Rondo pazobojās. - Pats stāstīji, ka gribi visu izmēģināt.

Čalono centās sevi aizstāvēt, bet smiekli nomāca viņa teikto. Kad tie pierima, viņš mēģināja vēlreiz. - Ne jau tā es biju to domājis. Kad teicu, ka gribu visu izmēģināt, biju domājis sēnes, vīnu un tādas lietas. - Puisis jau sāka izjust apreibinošo vielu iespaidu, viņa mēle vairs nebija tik lunkana. - Bet daudzi puiši runā par plakangalvju sievietēm, pirms paši ir iepazinuši mūsu sievietes. Dzirdēju, ka viens puisis paņēmis plakangalvju sievieti ar varu, vismaz tā šis stāstīja.

-     Puiši jau sarunās nezin ko, - Markeno piebilda.

-     Kā jūs domājat, par ko runā meitenes? - Tarluno painteresējās.

-     Varbūt viņas runā par plakangalvju vīriešiem? - Čalono gribēja būt asprātīgs.

-    Es to vairs negribu klausīties, - Rondo iebilda.

-     Zini, Rondo? Kad bijām jaunāki, tu pats par to runāji, - Čalono jau sāka apvainoties.

-    Nu, tātad tagad esmu pieaudzis. Žēl, ka tu vēl esi bērna prātā. Man jau apnikuši tavi pretīgie stāsti.

Čalono jutās aizvainots un nedaudz sareibis. Ja jau viņu apvaino rie- bekllbās, tad viņš pastāstīs patiešām ko pretīgu. - Vai tiešām, Rondo? Nu tad klausies! Es dzirdēju par kādu sievieti, kas guva Baudas velti no plakangalvja, un Māte viņai dāvāja bērnu no jauktiem gariem…

-     Fui! - Rondo uzmeta lūpu un pretīgumā noskurinājās. - Čalono, tas nav nekas smieklīgs. Kurš viņu uzaicināja uz šīm dzīrēm? Aizvāciet viņu no šejienes! Man ir tāda sajūta, ka esmu dabūjis dubļu sauju sejā. Neiebilstu pret jokiem, bet viņš jau ir aizgājis par tālu!

-     Rondo ir taisnība, - Tarluno piekrita. - Čalono, vai tev labāk nevajadzētu iet projām?

-     Nē, - Jondalars puisi aizstāvēja. - Ārā tumšs, auksts. Neliec iet. Taisnība, jauktu garu bērni nav jokiem. Bet kā visi par to zina?

-     Pa pusei dzīvnieki, pa pusei cilvēki - kaut kas pretīgs! - Rondo nomurmināja. - Negribu par viņiem runāt. Te ir pārāk karsts. Labāk iziešu svaigā gaisā, citādi kļūs slikti.

-     Šīs dzīres ir domātas par godu Tonolanam, lai visi atslābinātos, - Markeno atgādināja. - Tad jau labāk visi izejam ārā un nopeldamies, tad nākam atpakaļ un sākam visu no jauna. Mums vēl gana palicis Džetamio gatavotā vīna. Es jums nepateicu, bet atnesu divas ūdens somas ar vīnu.

-     Karlono, man nešķiet, ka akmeņi ir pietiekami karsti, - Markeno aizrādīja. Viņa balsi bija saklausāms slēpts sasprindzinājums.

-     Nav labi tik ilgi ļaut ūdenim palikt laivā. Mēs taču negribam, ka koks piebriest, tikai lai nedaudz kļūst mīkstāks. Tonolan, vai balsti ir tepat tuvumā un gatavi, kad mums tie būs vajadzīgi? - Karlono jautāja ar rūpēs sarauktu pieri.

-    Tie ir šeit, - viņš atbildēja, norādot uz visā garumā nogrieztajām alkšņa stumbru kārtīm, kas gulēja zemē, blakus ar ūdeni piepildītajam laivas korpusam.

-     Markeno, labāk sākam! Un cerēsim, ka akmeņi ir karsti.

Jondalars joprojām bija pārsteigts par ātrajām laivas pārvērtībām,

kaut ari pats bija vērojis būvniecības procesu. Ozola stumbram vairs nebija baļķa izskats. Tā iekšpuse bija izgrebta un izlīdzināta, no ārpuses tā ieņēma garas kanoe laivas slaidās formas. Karkasa biezums vairs nepārsniedza vīrieša pirksta garumu, tikai laivas priekšgals un pakaļgals vēl ieņēma masīvas formas. Viņš bija vērojis, kā Karlono ar kalta formas akmens cērti bija drāzis koku, līdz tas vairs nebija resnāks par zariņu, un izveidojis laivu līdz tās galējiem apjomiem. Arī pats izmēģinājis, Jondalars bija vēl vairāk pārsteigts par šī vīra prasmi un izveicību. Priekšgalā laiva sašaurinājās līdz asam ūdens šķēlējam, kas bija izvirzīts uz priekšu. Tai bija nedaudz plakans dibens, bet ne tik izteikti sašaurināts pakaļgals. Salīdzinājumā ar tās platumu, tā bija diezgan gara.

Četri vīri ātri pārlika akmeņus, kas bija karsējušies lielā ugunskurā, ar ūdeni piepildītajā laivā, tādējādi likdami ūdenim tvaikot un vārīties. Process bija tāds pats kā blakusnojumē, kad ar sakarsētiem akmeņiem vārīja abrā tējas ūdeni, tikai šoreiz tas notika plašākā mērogā. Un arī mērķis bija atšķirīgs. Karstums un tvaiki nebija domāti ūdens vārīšanai, bet gan karkasa formas izveidošanai.

Markeno un Karlono, stāvēdami viens otram pretim laivas vidusdaļā, jau pārbaudīja korpusa elastību, uzmanīgi to stiepdami, lai paplašinātu laivu, bet piesargādamies, lai koks neieplaisātu. Viss smagais laivas grebšanas un formas veidošanas darbs būtu vējā, ja tā izplešoties saplaisātu. Šis bija saspringts mirklis. Tiklīdz vidusdaļa bija paplesta, Tonolans un Jondalars jau turēja gatavībā pašu garāko balstu, un, kad laiva bija pietiekami plata, viņi, elpu aizturējuši, šķērsām ievietoja stiprinājuma balstu. Likās, ka tas izturēs.

Tiklīdz centrālais balsts bija ielikts, ari proporcionāli īsākie balsti tika iestrādāti visā laivas garumā. Pēc tam karstais ūdens tika izsmelts tik daudz, lai četri vīri varētu laivu pacelt, tad tika izņemti akmeņi un laiva apgāzta uz mutes, lai izlietu pārējo ūdeni; visbeidzot tā tika nolikta starp diviem bluķiem žāvēties.

Atkāpušies kādu gabalu tālāk, lai apbrīnotu laivu, vīri atvieglojumā uzelpoja. Laiva bija gandrīz piecdesmit pēdu gara un vidusdaļā apmēram astoņas pēdas plata, bet izplešana bija būtiski mainījusi tās formu. Tā kā vidusdaļa bija paplašināta, laivas priekšgals un pakaļgals pacēlās uz augšu, piešķirdami tās abos galos elegantu, uz augšu vērstu izliekumu. Paplašināšanas gaitā laiva kļuva ne tikai platāka, bet arī ieguva lielāku stabilitāti un tilpumu; paceltais priekšgals un pakaļgals palīdzēs vieglāk šķelt viļņus un pārvietoties pa krāčaino upi.

-    Tagad tā ir kļuvusi par slinkā vīra laivu, - Karlono sacīja, kad vīri pārvietojās uz citu klajuma daļu.

-     Slinkā vīra! - Tonolans iesaucās, atcerēdamies smago ieguldīto darbu.

Karlono pasmaidīja, jau gaidījis tādu reakciju. - Ir garš stāsts par kādu slinku vīru, kuram bija kurnoša sieva un kurš visu ziemu bija atstājis laivu ārā. Kad pavasari virs savu laivu atrada, tā bija pilna ar ūdeni, ledus un sniegs bija licis tai izplesties. Visi domāja, ka laiva ir pagalam, bet vīram tā bija vienīgā laiva. Kad tā bija izžuvusi, vīrs to nolaida ūdenī un atklāja, ka tagad tā ir daudz labāk vadāma. No tās dienas, kā sacīt jāsaka, visi sāka būvēt laivas tieši pēc šādas metodes.

-     Smieklīgs stāsts, ja vien ir patiess, - Markeno piezīmēja.

-     Tajā var būt savs patiesības grauds, - Karlono piebilda. - Ja mēs taisītu mazu laivu, tad jau darbu būtu beiguši, būtu palikuši tikai paši apdares darbi, - viņš atzina, kad visi četri tuvojās ļaužu grupiņai, kas ar kaula urbjiem urba dēļos caurumus. Tas bija apnicīgs un sarežģīts darbs, bet daudzās rokas lika tam ritēt raitāk, arī sarunas palīdzēja kliedēt monotonā darba gaitu.

-     Un tā es būtu daudz tuvāk savām kāzām, - Tonolans atzina, pamanīdams starp ļaudīm strādājam arī Džetamio.

-     Jūsu sejās ir smaids. Tas nozīmē, ka stiepšanas process pagājis sekmīgi, - jaunā sieviete uzrunāja Karlono, kaut ari viņas acis ātri uzmeklēja Tonolanu.

-     To mēs uzzināsim, kad laiva būs izžuvusi, - Karlono piesardzīgi atbildēja, neizaicinādams likteni. - Kā veicas ar apmalēm?

-    Tās ir pabeigtas. Tagad mēs strādājam pie dēļiem mājas būvniecībai, - kāda vecāka sieviete paskaidroja. Savā ziņā šī sieviete bija līdzīga

Karlono un ari Markeno, īpaši tad, ja pasmaidīja. - Jaunajam pārim vajadzīgs kas vairāk par laivu. Šis vairāk domāts dzīvei, dārgo brāl.

-    Tavs brālis tikpat nepacietīgi kā tu gaida viņu kāzas, Karolio, - Ba- rono atbildēja, pasmaidīdams par abiem jauniešiem, kas viens otru caururba ar nelaimīgiem skatiem, nepasakot ne vārda. - Bet kāds labums mājai bez laivas?

Karolio sarūgtināta uz viņu palūkojās. Tas bija sens Ramudu aforisms, kam bija jābūt asprātīgam, bet ilgās lietošanas dēļ tas jau bija kļuvis apnicīgs.

-     Ai! - Barono iesaucās. - Atkal salūza!

-    Viņš šodien tāds neveikls, - Karolio atzina. - Salauž jau trešo urbi. Man šķiet, ka viņš grib tikt vaļā no caurumu urbšanas.

-     Neesi nu tik skarba pret savu vīrieti, - Karlono aizrādīja. - Urbji lūst visiem, tā nu tas ir.

-    Vienā lietā viņai taisnība - par caurumu urbšanu. Nezinu nevienu garlaicīgāku darbu, - pasmaidīdams Barono secināja, kad pārējie urbēji novaidējās.

-     Viņš domā, ka ir jokupēteris. Kas var būt ļaunāks par vīru, kurš sevi uzskata par jokupēteri? - Karolio vērsās pie visiem ļaudīm. Ļaudis smaidīja. Viņi zināja, ka aiz šīs pļāpāšanas slēpjas liela mīlestība.

-    Ja jums ir kāds lieks urbis, es pamēģinātu izurbt tos caurumus, - Jondalars piedāvājās.

-    Vai šim jaunajam cilvēkam visi mājās? Neviens taču labprātīgi nepiesakās urbt caurumus, - Barono nesaprata un naski piecēlās kājās.

-      Jondalars ir izrādījis interesi par laivu būvniecību, - Karlono piebilda. - Viņš jau pie visa ir izmēģinājis savu roku.

-     Mēs vēl varam no viņa iztaisīt īstu Ramudu! - Barono sajūsminājās. - Allaž esmu viņu uzskatījis par jaunu un gudru viru. Tomēr par to otru gan neesmu tik pārliecināts, - vīrietis piebilda, uzsmaidīdams Tonolanam, kurš pievērsa uzmanību vienigi Džetamio. - Šķiet, ka šim puisim koks varētu uzgāzties virsū, un viņš to nemaz nepamanītu. Vai mums šim jauneklim nav kāds vērtīgāks darbs, ko likt darīt?

-    Viņš varētu savākt malku karsējamam katlam vai arī nomizot vītola rīkstes dēļu sastiprināšanai, - Karlono ierosināja. - Tiklīdz laivas karkass būs izžuvis un mēs būsim tajā saurbuši caurumus, tā apšūsim to visapkārt ar dēļiem. Barono, kā tu domā, cik ilgs laiks vēl paies, līdz to pabeigsim? Mums vajadzētu to pateikt Šamudam, lai viņš varētu nolikt kāzu dienu. Dolando būs jāsūta ziņneši uz citām Alām.

-    Kas vēl ir jādara? - Barono pajautāja, kad viņi sāka iet uz to vietu, kur zemē tika dzīti pamatīgi mieti.

-     Vēl jāuztaisa vietas priekšgalā un pakaļgalā un… Tonolan, vai tu nāc? - Markeno uzsauca.

-     Ā! Ē… jā, jau eju.

Pēc tam kad vīri bija aizgājuši, Jondalars paņēma kaula urbi ar briežraga rokturi un vēroja, kā Karolio strādā ar savējo. - Kāpēc caurumus? - viņš pajautāja, kad bija jau pāris izurbis.

Lai arī pārējie ķircinājās, Karlono dvīņumāsa bija tikpat liela zinātāja par laivām kā viņas brālis - it īpaši stiprinājumu un apdares jautājumos, bet brālis bija vairāk lietpratējs grebšanā un formas veidošanā. Viņa sāka skaidrot, tad piecēlās uz aizveda Jondalaru uz kādu citu klajuma vietu, kur laivas tika daļēji izjauktas.

Atšķirībā no plosta, kura peldspēja bija atkarīga no tā būvniecībā izmantotajiem materiāliem, Šaramudu laivu princips bija izveidot gaisa kabatu koka karkasā. Tas bija svarīgs jauninājums, kas veicināja lielāku laivas manevrēšanas spēju un ļāva pārvadāt smagākas kravas. Dēļi, kas tika izmantoti, lai pagarinātu pamata korpusu un izveidotu lielāku laivu, ar tvaika un karstuma palīdzību tika izlocīti tā, lai iekļautos laivas izliektajā korpusā, un pēc tam, vārda tiešajā nozīmē, ar vītola rīkstēm, ieverot tās iepriekš izurbtajos dēļu caurumos, tika piešūti klāt un piesieti pie stingrajiem priekšgala un pakaļgala balstiem. Vēlāk pievienoja arī stiprinājuma balstus, ko ik pa gabalu salika abās pusēs, un tika izveidotas ari sēdvietas.

Ja viss tika izdarīts pareizi, sanāca ūdensnecaurlaidīga laiva, kas kalpoja vairākus gadus un spēja izturēt intensīvas lietošanas rezultātā radītās lielās slodzes un smagumus. Tomēr vītola šķiedru nolietošanās un nodiluma dēļ pēc zināma laika laivas bija pilnībā jāizjauc un jāpārbūvē. Pie restaurācijas nolietotie dēļi tika aizstāti ar jauniem, kas ievērojami pagarināja laivas mūžu.

-     Redzi… kur apmales tiek noņemtas, - Karolio skaidroja, norādīdama Jondalaram uz izjaukto laivu, - gar laivas korpusa augšējo malu visapkārt ir izurbti caurumi. - Sieviete viņam parādīja izliektu dēli, kas nevainojami iederējās laivas korpusā. - Tā bija pirmā apmale. Caurumi gar tievāko malu atbilst tiem, kas atrodas pamatnē. Redzi, tie sakrīt šādi un tiek piesieti pie laivas augšpuses. Pēc tam virsējais dēlis tiek piesiets pie šī te.

Viņi apgāja apkārt pie otras laivas puses, kas vēl nebija izjaukta. Karolio norādīja uz dažos caurumos esošajām apdriskātajām un saplīsušajām šķiedrām. - Šo laivu vajadzēja atjaunot jau daudz agrāk, bet šeit var redzēt, kā apmales sakrīt. Mazām laivām, kas domātas vienam vai diviem cilvēkiem, sānu malas nav vajadzīgas, nepieciešams tikai pats karkass. Tomēr tās ir grūtāk vadāmas pa krāčainu upi. Ļoti īsā laikā tās var kļūt nevadāmas.

-     Kādu dienu gribu iemācīties, - Jondalars atbildēja. Tad, pamanījis izliektu apmali, jautāja: - Kā jūs saliecat dēli?

-    Ar tvaika un stiepšanas palīdzību, tāpat kā jūs paplašinājāt laivas pamatni. Tie balsti tur tālāk, kur stāv Karlono un tavs brālis, domāti atsaitēm, lai apmales saturētu vietā, kamēr tās tiek piesietas. Tiklīdz caurumi ir izurbti un visi kopā čakli strādā, darbs iet ātri uz priekšu. Darbietilpīgākais process ir pati caurumu izurbšana. Kaulu urbji tiek asināti, bet bieži lūst.

Tuvojoties vakaram, kad visi barā devās atpakaļ uz augšējo klints ieplaku, Tonolans pamanīja, ka brālis ir neparasti kluss. - Jondalar, par ko tu tā aizdomājies?

-    Par laivu būvniecību. Tas prasa daudz lielāku darbu, nekā kādreiz spēju iedomāties. Nekad agrāk nebiju par šādām laivām dzirdējis, ne ari redzējis kādu tik prasmīgi vadām laivas uz ūdens, kā to dara Ra- mudi. Manuprāt, mazie Ramudi daudz ērtāk jūtas savās mazajās laivās nekā staigājot pa zemi. Un viņi tik prasmīgi apietas ar saviem darbarīkiem…

Tonolans redzēja brāļa acis aizrautīgi iedegamies.

-    Es izpētīju laivas. Man šķiet, ka es varētu atdalīt lielo šķembu no tās cērtes malas, ar ko strādā Karlono, tādējādi iekšpuses izliekums sanāks daudz gludāks un to būs daudz vieglāk lietot. Esmu pārliecināts, ka no krama varēšu uztaisīt tādu urbi, kas daudz ātrāk izurbs caurumus.

-    Ak tad redz, kas par lietu, lielo brāl! Kādu bridi man jau šķita, ka esi patiešām ieinteresējies par laivu būvniecību. Man taču vajadzēja zināt, ka tevi interesē ne jau pašas laivas, bet gan instrumenti, ar kuriem šie ļaudis strādā. Jondalar, dziļi sirdī tu taču vienmēr būsi darbarīku meistars.

Saprazdams, ka Tonolanam taisnība, Jondalars pasmaidīja. Laivu būvniecības process bija interesants, bet tieši paši darbarīki bija piesaistījuši viņa uzmanību un likuši pafantazēt. Starp Šaramudiem bija arī krama darbarīku izgatavotāji, bet nevienam no viņiem tā nebija pamatnodarbošanās. Nebija neviena tāda cilvēka, kas varētu izdomāt, kā daži uzlabojumi varētu šos darbarīkus padarīt daudz noderīgākus. Jondalaram allaž ir paticis pielāgot instrumentus attiecīgajām vajadzībām, un viņa tehniski radošais prāts jau apsvēra iespējas, kā uzlabot Šara- mudu izmantotos darbarīkus. Tā varētu būt iespēja - tā viņš ar savu prasmi un zināšanām varētu atmaksāt šiem cilvēkiem, kam tik daudz jūtas parādā.

-     Māt! Jondalar! Tikko ieradās vēl vairāk ļaužu! Ir jau sacelts tik daudz telšu. Nezinu, kur visiem pietiks vietas, - Darvo kliegdams ieskrēja mājokli un tūlīt atkal izmetās ārā; puika bija ieradies, lai tikai ziņotu par pēdējiem jaunumiem. Viņš nespēja nosēdēt uz vietas - ārpusē notika tik daudz kas satraucošs.

-     Ir saradušies daudz vairāk viesu nekā uz Markeno un Toli kāzām, un man jau toreiz likās, ka pūlis ir liels, - Seranio sacīja. - Bet toreiz vairums ļaužu zināja par Mamutu cilti, pat ja nebija tos nekad redzējuši. Turpretim par Zelandoni neviens neko nav dzirdējis.

-    Vai tad viņi nedomā, ka mums ir divas acis, divas rokas un divas kājas - tāpat kā viņiem? - Jondalars pajautāja.

Ari viņš bija satriekts par lielajiem viesu pūļiem. Zelandoni Vasaras sapulcē parasti bija vairāk ļaužu, bet šie visi bija svešinieki, izņemot Dolando cilts ļaudis un Karlono upes piestātnes iemītniekus. Ziņa bija izplatījusies tik ātri, ka bija sanākuši daudz citu ļaužu, ne tikai Šara- mudi. Visagrāk ieradās daži no Toli Mamutu cilts radiem un paziņām, kā ari citi ziņkārīgie, kas atnāca tiem līdzi. Šurp bija devušies arī ļaudis no upes augšteces - tie bija Mātes un Māsas upju augšteces ļaudis.

Daudzas no kāzu ceremonijas tradīcijām Jondalaram nebija zināmas. Pēc Zelandoni paražas visu alu ļaudis parasti iepriekš sarunā tikšanās vietu, un tad vairāki pāri tiek vienlaikus oficiāli savienoti kopdzīves saitēm. Jondalars nebija pieradis, ka tik daudz cilvēku sanāk jaunā pāra mājvietā, lai piedalītos kāzu ceremonijā. Kā Tonolana vienīgajam asinsradiniekam lielajam brālim visās ceremonijās tiks ierādīta viena no galvenajām lomām, un tāpēc viņš nervozēja.

-     Vai zini, Jondalar? Daudzi ļaudis būs pārsteigti, uzzinot, ka tu ne vienmēr esi tik pārliecināts, kā izskaties. Neuztraucies, ar tevi viss būs kārtībā, - Seranio viņu mierināja, pieiedama tuvu klāt un apvīdama rokas ap vīrieša kaklu. - Ar tevi vienmēr viss ir kārtībā.

Seranio bija izdarījusi to, kas viņai bija jādara. Viņas tuvums bija patīkama pārmaiņa - nebūdama uzbāzīga, sieviete spēja novērst viņa domas, un vārdi skanēja tik nomierinoši. Jondalars pievilka viņu tuvāk, ilgā skūpstā piespieda savas siltās lūpas pie sievietes lūpām, dodams sev atelpu un ļaudamies baudas brīdim, pirms atgriežas bažas.

-    Vai domā, ka es labi izskatos? Šis Ceļojuma drēbes nav piemērotas tādiem īpašiem gadījumiem, - Jondalars sacīja, pēkšņi atcerējies, ka viņam mugurā Zelandoni apģērbs.

-     Neviens to šeit nezina. Tavas drēbes ir vienreizīgas un ļoti īpašas. Manuprāt, tieši piemērotas šim gadījumam. Jondalar, ja tev būtu mugurā kāds šeit pierasts tērps, tas šķistu pārāk parasti. Cilvēki šeit sanākuši, lai skatītos uz tevi un Tonolanu. Ja viņi tevi atšķirs jau pa gabalu, tad nebūs vajadzības pienākt tuvu klāt, un tu taču šajās drēbēs jūties ērti. Tās tev piestāv, un tu labi tajās izskaties.

Jondalars atlaida Seranio un pa šķirbu sienā paskatījās uz ārā stāvošo pūli, priecīgs par to, ka vēl nav ar viņiem jātiekas. Iegājis dziļāk telpas aizmugurē, līdz slīpais jumts vairs neļāva iet tālāk, jaunais Zelandoni vīrietis atgriezās vecajā vietā un atkal palūkojās ārā.

-    Jondalar, es pagatavošu tēju. Tā ir īpaša tēja, ko iemācījos no Šamuda. Tā nomierinās tevi.

-     Vai es izskatos uztraucies?

-    Nē, bet tev ir visas tiesības tādam būt. Tējas pagatavošana aizņems tikai mazu brītiņu.

Seranio ielēja ūdeni taisnstūra vārāmajā traukā un ielika tajā karstus akmeņus. Jondalars izvilka koka ķeblīti, kas, tāpat kā visi citi, bija viņam par zemu, un apsēdās. Viņš izklaidīgi vēroja koka toverī izgrebtos ģeometriskos rakstus, un viņa domas bija aizklīdušas tālu prom. Traukā bija iegrebtas slīpas paralēlas līnijas virs kādas citas slīpllniju rindas, kas aizliecās pretējā virzienā, radot skujiņveida raksta iespaidu.

Parasti šādu toveru malas bija izgatavotas no viena dēļa, kurā rievas vai grebums nebija viscaur apkārt. Izmantojot tvaiku, lai padarītu kokmateriālu padevīgu, dēļi pie rievām tika spēcīgi saliekti, lai iegūtu stūrus; pēdējie stūri tika sasieti kopā. Arī pie apakšējās malas tika iegrebta rieva, kurā ievietoja tovera dibenu. Toveri kļuva ūdensnecaurlaidīgi, jo pēc ūdens ieliešanas tie piebrieda. Tiem tika pagatavoti vairāki maināmi vāki; toverus varēja izmantot dažādām vajadzībām: gan vārīšanai, gan produktu uzglabāšanai.

Toveris lika Jondalaram domāt par brāli, un vēlēties, kaut vēl pirms kāzām varētu pabūt kopā ar viņu. Tonolans bija ātri izpratis Šaramudu lietotos koka izliekšanas un formas veidošanas paņēmienus. Viņa amatā, kas saistīts ar piķu izgatavošanu, koka iztaisnošanai vai apliekšanai ap sniega kurpi tika izmantotas tās pašas karstuma un tvaika metodes. Iedomādamies par sniega kurpēm, Jondalars atcerējās pašu Ceļojuma sākumu un, sajutis pēkšņu nostalģiju, prātoja, vai jelkad atkal redzēs savas dzimtās mājas. Kopš tā brīža, kad bija uzvilcis mugurā savas drēbes, vīrietis izjuta asas ilgas pēc mājām, tās viņu pārņēma tādā bridi, kad vismazāk bija to gaidījis, - atmiņā uzplaiksnīja dzīvas un sāpīgas pagātnes ainas. Šoreiz šīs atmiņas bija izsaucis Seranio izgrebtais koka toveris.

Jondalars ātri piecēlās kājās, apgāzdams ķeblīti, tad metās to nolikt vietā un gandrīz vai uzskrēja virsū Seranio, kas tobrīd nesa viņam karstu tēju. Iespējamā sadursme atsauca viņa atmiņā to negadījumu, kas bija noticis Apsolīšanās svētkos. Šķita, ka ar Toli un Šamio viss ir kārtībā, viņu apdegumi jau gandrīz bija sadzijuši, tomēr, atcerēdamies sarunu ar Šamudu, Jondalars izjuta tādu kā iekšēju nemieru.

-    Jondalar, iedzer tēju! Tā noteikti palīdzēs.

Viņš bija aizmirsis par krūzīti, ko turēja rokā, pasmaidīja un iedzēra malciņu. Tējai bija patīkams aromāts, un tās siltums šķita nomierinošs. Viņam likās, ka starp vairākām sastāvdaļām varēja atšķirt kumelītes. Pēc brīža Jondalars juta, ka spriedze mazinās.

-    Tev taisnība, Seranio. Jūtos labāk. Nezinu, kas par lietu.

-     Ne jau katru dienu brālis apņem sievu. Neliels uztraukums ir saprotams.

Viņš atkal ieskāva sievieti savās rokās un skūpstīja ar tādu kaisli, kas lika vīrietim vēlēties, kaut nebūtu tik ātri jādodas prom. - Tiksimies vakarā, Seranio, - viņš iečukstēja sievietei ausī.

-    Jondalar, šovakar būs Mātes godināšanas svētki, - Seranio viņam atgādināja. - Ja te ir sanākuši tik daudz ciemiņu, domāju, ka ne tu, ne es nevaram dot solījumus. Ļausim, lai vakars rit savu gaitu. Mēs varēsim būt kopā jebkurā citā laikā.

-     To es biju aizmirsis, - viņš sacīja, piekrītoši pamādams, bet nez kāpēc jutās atraidīts. Sajūta bija dīvaina; tā viņš nekad agrāk nebija juties. Īstenībā svētku laikā viņš vienmēr ir bijis tas, kas uzsvēris savu brīvību. Kāpēc gan viņam vajadzētu justies aizvainotam, ja Seranio to viņam ir atvieglojusi? Acumirklī - nedomādams par to, vai šonakt ir Mātes svētki vai nav, - Jondalars pieņēma lēmumu, ka šo vakaru pavadīs kopā ar Seranio.

-     Jondalar! - Darvo atkal iebrāzās mājā. - Mani atsūtīja tev pakaļ. Visi grib tevi satikt. - Puika no satraukuma bija aizelsies, ka viņam uzticēts tik svarīgs pienākums, un nepacietībā dīdljās. - Pasteidzies, Jondalar! Tu esi viņiem vajadzīgs.

-    Nomierinies, Darvo, - vīrietis sacīja, uzsmaidījis puikam. - Es eju, nelaidīšu jau garām brāļa kāzas.

Darvo nedaudz muļķīgi pasmaidīja, saprazdams, ka bez Jondalara viņi šā vai tā nesāks, bet tas nemazināja zēna nepacietību. Viņš izskrēja ārā. Dziļi ievilcis elpu, Jondalars sekoja Darvo.

Viņam parādoties, pūli atskanēja satraukta murmināšana, un, ieraudzījis, ka viņu gaida divas sievietes, Jondalars nopriecājās. Rošario un Toli pavadīja viņu pie uzkalniņa blakus klints sienai, kur jau citi gaidīja. Uz augstākās uzkalniņa daļas stāvēja kāds sirms stāvs, viņa galva un pleci sniedzās pāri sanākušajam pūlim, cilvēka seju daļēji aizsedza koka maska ar stilizētiem putna vaibstiem.

Jondalaram pieejot tuvāk, Tonolans viņam nervozi uzsmaidīja. Cenzdamies izrādīt sapratni, lielais brālis atsmaidīja pretim. Ja jau viņš jutās saspringts, tad varēja iedomāties, kā jutās mazais brālis; Jondalaram bija žēl, ka Šaramudu tradīcijas nebija brāļiem ļāvušas būt kopā. Viņš pamanīja, cik labi brālis iederas apkārtējā vidē, un sirdī izjuta asu un sāpīgu nožēlas dūrienu. Ceļojuma laikā divi cilvēki nebūtu varējuši būt tuvāki kā abi brāļi, bet tagad viņi bija sākuši iet katrs savu ceļu, un Jondalars izjuta atsvešināšanos. Kādu brīdi viņu pārņēma negaidīta nožēla.

Lai atgūtu savaldību, lielais brālis aizvēra acis un sažņaudza dūres. Viņš dzirdēja balsis no pūļa un uztvēra pāris vārdu: garš un drēbes. Atvēris acis, Jondalars saprata: viens no iemesliem, kāpēc Tonolans tik labi šeit iederējās, bija tas, ka viņam mugurā bija tipiskais Šaramudu apģērbs.

Jondalars nodomāja: "Nav nekāds brīnums, ka jādzird komentāri par manu apģērbu," - un uz brīdi nožēloja, ka bija izvēlējies uzvilkt mugurā tādu svešzemju kārtu. Bet Tonolans tagad bija viens no viņiem - pieņemts un pielāgojies, lai veiksmīgi varētu noritēt kāzas. Jondalars joprojām bija Zelandoni.

Jaunais vīrietis pievienojās brāļa jaunajai radu saimei. Kaut arī viņš formāli neskaitījās pie Šaramudu cilts, tie tomēr tagad būs arī viņa radinieki. Kopā ar Džetamio radiem viņi bija tie, kas bija gādājuši ēdienu un dāvanas, kuras vēlāk tiks izdalītas viesiem. Jo vairāk ļaužu ieradās, jo vairāk dāvanu tika sanestas. Jaunā pāra stāvokļa un augstās cieņas dēļ viesu skaits pieauga arvien lielāks, tāpēc būs ļoti pazemojoši, ja viesi aizies neapmierināti.

Pēkšņi visi apklusa un pagrieza galvas virzienā uz mazu grupiņu, kas tuvojās.

- Vai tu viņu redzi? - Tonolans jautāja, nostādamies uz pirkstgaliem.

- Nē, bet tu jau zini, ka viņa nāk, - Jondalars atbildēja.

Sasniedzot Tonolanu un radus, aizsargājošā rinda pavērās un atsedza savu slēpto dārgumu. Tonolana rīkle izkalta, kad viņš tā iekšpusē ieraudzīja ziediem izgreznoto skaistumu, kas veltīja viņam starojošāko smaidu, kādu jaunais vīrietis jebkad mūžā bija redzējis. Tonolana laime bija tik acīm redzama, ka arī Jondalars, nedaudz uzjautrināts, pasmaidīja. Ievezdams savus pavadoņus Džetamio grupas vidū, kamēr viņas radinieki ielenca Tonolana pavadoņus, Jondalars nodomāja: "Kā biti pievelk zieds, tā Tonolanu piesaista šī sieviete, ko viņš mīl."

Abas grupas saplūda kopā, tad, Šamudam sākot pūst atkārtotas svilpes un flažoleta [6] partijas, sastājās pa pāriem. Kāds cilvēks, kura seju arī daļēji aizklāja putnam līdzīga maska, akcentējot ritmu, sita lielas, vienpusējas, stīpotas bungas. Jondalars nodomāja: "Vēl viens Šamuds." Šo sievieti viņš nepazina, tomēr viņas izskatā jautās kas pazīstams, varbūt tā bija tikai visu to, kas kalpoja Mātei, līdzība, bet viņa uzjundīja Jondalarā domas par mājām.

Kamēr abas radinieku grupas veidoja dažādus sarežģītus dejas zīmējumus, kas īstenībā tika panākti ar vienkārša soļa dažādām variācijām, sirmais Šamuds spēlēja mazo flautu. Tā bija gara, tieva nūjiņa, izstiepta ar karstas ogles palīdzību; tai bija arī iemutnis. Visā tās garumā bija izurbti caurumiņi, un pašā galā - izgrebta putna galva ar vaļēju knābi. Dažas no skaņām, kas plūda no šī instrumenta, precīzi atdarināja putnu balsis.

Visbeidzot abas grupas nostājās viena otrai pretī divās rindās, pre- timstāvošie sadevās rokās un izveidoja garu eju. Jaunajam pārim ejot cauri, aizmugurējie tam sekoja, līdz garais Šamuda vadītais pāru vilciens nonāca ieplakas galā un nostājās pie klints sienas. Džetamio un Tonolans stāvēja tieši aiz flautas spēlētāja, nākamie aiz viņiem bija Markeno un Toli, tad Jondalars un Rošario - kā jaunā pāra tuvākie radinieki. Pārējie radi sekoja aiz viņiem, visi pārējie cilts locekļi un viesi stāvēja rindas beigās. Bungas spēlējošais viesu Šamuds pievienojās mājinieku cilts ļaudīm.

Sirmais Šamuds vadīja gājienu tālāk pa taku uz laivu būvētavas klajumu, bet nogriezās pa sānu taciņu un nonāca pie Svētā koka. Kamēr visi ļaudis sapulcējās un sastājās ap milzīgo ozolu, Šamuds klusi pārmija pāris vārdu ar jauno pāri, dodams norādījumus un padomus laimīgas laulības veicināšanai un aicinot Māti dot šim pārim svētību. Tikai paši tuvākie radi un vēl daži citi, kam palaimējās būt dzirdamības rajonā, varēja piedalīties šajā ceremonijas daļā. Pārējie pa to laiku sarunājās savā starpā, līdz pamanīja, ka Šamuds pacietīgi gaida.

Ļaudis cits citu apklusināja, iestājās nogaidošs klusums. Saspringtajā klusumā atskanēja it kā gaidītais aizsmakuša sīļa ķērciens, un cauri mežam atbalsojās lielā, raibā dzeņa skaņu aprauts izpildījums. Tad gaisā uzvirmoja daudz patīkamāka sila cīruļa dziesma - likās, it kā putns paceltos spārnos.

Sagaidījis šo signālu, putnu maskā tērptais stāvs uzaicināja jauno pāri iznākt priekšā. Šamuds izvilka garu auklu un ar vienu rokas vēzienu izveidoja cilpu. Raudzīdamies viens otrā ar tādu skatienu, kas citus nemaz neredzēja, Tonolans un Džetamio sadevās rokās un ielika tās cilpā.

- Džetamio un Tonolan, Tonolan un Džetamio, es savienoju jūs vienu ar otru, - sacīdams šos vārdus, Šamuds savilka cilpu ciešāk, sasiedams abu jauniešu rokas ar stingru mezglu. - Ar šo mezglu jūs tiekat savienoti, nodoti viens otra rokās un viens ar otru saistīti radniecības un cilts saitēm. Ar šo savienību jūs noslēdzat četrstūri, ko iesāka Markeno un Toli. - Arī abi pieminētie paspēra soli uz priekšu, kad tika nosaukti viņu vārdi, un visi četri sadevās rokās. - Tā kā Šamudi bauda zemes veltes un Ramudi - ūdeņu, kopā jūs esat Šaramudi un turpmāk jūsu pienākums ir cits citam palīdzēt.

Toli un Markeno atkāpās atpakaļ, un, Šamudam sākot spēlēt svilpi, kas izdeva spalgas skaņas, Tonolans un Džetamio uzsāka lēnu apli apkārt milzīgajam ozolam. Kad jaunais pāris sāka veikt otro apli apkārt kokam, sanākušie ļaudis, izkliedzot skaļus laba vēlējumus, svieda pie Tonolana un Džetamio kājām putnu spalvas un apbārstīja viņus ar ziedlapiņām un priežu skujām.

Kad jaunais pāris gāja trešo apli ap Svēto koku, ļaudis smiedamies un klaigādami viņiem pievienojās. Kāds uzsāka tradicionālu dziesmu, un dziedātājus pavadīja vairākas stabules. Citi sita bungas un tukšas kārbiņas. Tad kāds no Mamutu cilts viesiem izvilka mamuta pleca kaulu. Kāda sieviete sāka to sist ar nūjiņu, un pārējie uz brīdi apklusa. Skanīgā, rezonējošā skaņa pārsteidza vairumu ļaužu, bet, sievietei turpinot spēlēt, visi kļuva vēl pārsteigtāki. Piesitot ar nūjiņu kaula dažādās vietās, spēlētāja mācēja izmainīt toni un skaņas augstumu, viņa pieskaņojās dziedātāja un flautas ritmam. Trešā apļa beigās procesijas priekšā atkal nostājās Šamuds un veda visus lejā uz klajumu pie upes.

Jondalars bija palaidis garām pašus pēdējos laivas izgatavošanas darbus. Kaut gan viņš bija piedalījies gandrīz vai katrā būvniecības procesa stadijā, gala produkts izrādījās elpu aizraujošs. Laiva tagad izskatījās daudz lielāka, nekā viņš to atcerējās, ari sākumā tā nemaz nebija nekāda mazā, bet tagad tā bija piecdesmit pēdu gara, no nedaudz izliektiem dēļiem, nobalansēta ar attiecīgi augstām sānu malām un ar garu, izvirzītu pakaļgalu. Bet tieši izliektais laivas priekšgals bija tas, kas izsauca apbrīnas un sajūsmas saucienus. Tas bija eleganti pagarināts ar garkaklainu ūdensputnu, izgrebtu kokā un slīpi pievienotu ar tapiņām.

Priekšgala ornaments bija nokrāsots ar tumši sarkanu un brūngani dzeltenu okeru, kā ari mangāna melno krāsu, bet dažas detaļas bija izceltas ar balto kalcinēto kaļķakmens krāsu. Putna acis uz laivas korpusa bija iezīmētas zemu, lai tas pārredzētu, kas notiek zem ūdens, un izvairītos no slēptām briesmām; priekšgalu un pakaļgalu rotāja dažādi ģeometriski ornamenti. Airētāju vietas bija izvietotas laivas vidusdaļā, un jauni platu lāpstiņu airi garos kātos gaidīja savus airētājus. Dzeltena kazādas nojume bija uzslieta virs laivas vidusdaļas, lai pasargātu braucējus no lietus un sniega; visa laiva bija izpušķota ar ziediem un putnu spalvām.

Tas bija krāšņs un apbrīnas vērts meistardarbs. Jondalaram kaklā sakāpa kamols, un viņš izjuta lepnumu, kad padomāja, ka arī pats bija pielicis roku pie laivas radīšanas.

Visām precībām bija nepieciešama laiva - vai nu jauna, vai restaurēta, bet ne visas varēja lepoties ar tādu izmēru un krāšņumu. Šoreiz tā bija tikai sakritība - cilts bija nolēmusi, ka nepieciešama vēl viena liela laiva, un šis lēmums sakrita ar to bridi, kad jaunais pāris paziņoja par saviem precību nodomiem. Bet tagad viss šķita izdevies tieši piemērotā laikā, jo bija ieradušies daudz viesu. Gan Šaramudu cilts, gan jaunais pāris izpelnījās cieņu par paveikto darbu.

Jaunais pāris iekāpa laivā - to izdarīt bija nedaudz neērti, jo rokas viņiem vēl joprojām bija sasietas kopā, - un apsēdās vidusdaļā, zem nojumes. Viņiem sekoja daudzi no tuvākajiem radiem, daži paņēma rokās airus. Laiva bija nostiprināta starp diviem baļķiem, lai tā ne- grīļotos, un dēļi sniedzās līdz pašai ūdensmalai. Cilts ļaudis un viesi sastājās apkārt laivai, lai to iestumtu upē; ar stenēšanu un smiekliem jaunā laiva tika iegrūsta ūdeni.

Tā tika vadīta tuvu krastam; kad neatklāja sasvēršanos un nopietnas sūces, laiva tika atzīta par piemērotu, pēc tam tā laidās lejup pa straumi savā iesvētību braucienā līdz Ramudu piestātnei. Arī vairākas citas dažāda lieluma laivas devās upē un kā mazi pīlēni sastājās apkārt lielajam ūdensputnam.

Tie, kas nedevās braucienā ar laivām, steidzās atpakaļ pa taku, cerot sasniegt augsto ieplaku ātrāk par pašu jauno pāri. Pie piestātnes vairāki cilvēki uzkāpa pa stāvo ūdenskrituma taku un sagatavojās nolaist lejā lielo, lēzeno grozu, kurā Tonolans un Jondalars bija pirmo reizi uzvilkti augšup uz klints ieplaku, bet šoreiz tajā tika uzvilkti Tonolans un Džetamio, kuru rokas vēl joprojām bija sasietas kopā. Viņi bija piekrituši, ka tiek viens ar otru sasieti kopā, lai vismaz šajā dienā netiktu šķirti.

Tika pasniegts milzums dažādu ēdienu, kam pa virsu uzdzēra krietni daudz jaunā Mēness laikā gatavotā pieneņu vīna; visiem viesiem tika pasniegtas dāvanas, ko saņēma ar attiecīgu cieņu. Tuvojoties vakaram, viesi klusi apmeklēja jaunajam pārim uzcelto mītni un, novēlot laimīgu kopdzīvi, atstāja Tonolanam un Džetamio mazas dāvaniņas. Mazās veltes tika pasniegtas anonīmi, lai nenovērstu uzmanību no mājinieku cilts izstādītajām bagātīgajām kāzu dāvanām. Bet īstenībā saņemto dāvanu vērtība tiks salīdzināta ar izdalīto dāvanu vērtību un galvā tiks veikta rēķinu salīdzināšana, kaut ari mazās veltes bija anonīmas.

Dāvanu forma, noformējums, krāsojums vai grebums liecināja par to devēju tikpat skaidri, it kā tās tiktu pasniegtas atklāti; varbūt ne tik svarīgi bija noteikt tās individuālo izgatavotāju, bet ģimeni, grupu vai cilti varēja pazīt. Ar labi zināmas un savstarpēji izprastas vērtību sistēmas palīdzību dāvātajām un saņemtajām dāvanām būs nozīmīga ietekme uz šo dažādo grupu prestižu, godu un stāvokli. Kaut arī konkurence uz lielākas cieņas izpelnīšanos nešķita ļoti nikna, tā tomēr bija sīva.

-    Tonolan, paskaties! Tavs brālis gan ir izpelnījies lielu uzmanību, - Džetamio sacīja, pamanīdama, kā bariņš sieviešu spieto ap slaido, blondo vīrieti, kas bija nevērīgi atstutējies pret koku, kurš auga blakus klints pārkarei.

-     Tas nav nekas jauns. Viņa lielās, zilās acis pievelk sievietes kā… naktstauriņus uz uguns liesmu, - Tonolans atzina, palīdzēdams Džetamio pacelt ozolkoka toveri ar melleņu vīnu, ko pasniegt viesiem. - Vai neesi to pamanījusi? Vai tevi viņa acis nekad nav piesaistījušas?

-    Tu pirmais man uzsmaidīji, - Džetamio atbildēja, un plats smaids pavadīja šo mīļo atbildi. - Bet, šķiet, es to saprotu. Jondalaram ir kaut kas vairāk par acīm, viņš pūlī izceļas, it īpaši šajās drēbēs. Viņam tās tik labi piestāv, bet ir vēl kas vairāk. Manuprāt, sievietes saprot, ka viņš… meklē. Meklē kādu sievieti. Un viņš ir tik atsaucīgs… juteklisks… garš un ar labi veidotu augumu. Patiesībā - ļoti izskatīgs vīrietis. Jondalara acīs mīt kāds noslēpums. Vai esi pamanījis, ka ugunskura gaismā tās iegūst violetu nokrāsu? - Džetamio pavaicāja.

-    Man likās, ka tevi nevilina… - Tonolans sacīja, parādīdams sarūgtinātu vaigu, līdz Džetamio draiski piemiedza viņam ar aci.

-    Vai esi greizsirdīgs uz savu brāli? - viņa maigi pajautāja.

Tonolans ieturēja pauzi. - Nē. Nepavisam. Nezinu, kāpēc, bet daudzi

vīrieši ir uz viņu greizsirdīgi. Paskaties uz Jondalaru, šķiet, ka viņam ir viss, kā jau teici: labs augums, izskatīgs; paskaties uz visām tām skaistajām sievietēm viņam apkārt. Turklāt viņš ir prasmīgs meistars, labākais darbarīku izgatavotājs, kādu esmu redzējis. Ar gudru galvu, nav iedomīgs. Cilvēkiem viņš patīk - gan vīriešiem, gan sievietēm. Brālim vajadzētu būt laimīgam, bet viņš tāds nav. Vai zini, Tamio? Viņam vajadzētu atrast tādu sievieti kā tu.

-    Nē, ne tādu kā es, bet kādu citu. Man tavs brālis patīk, Tonolan. Ceru, ka viņš atradīs to, ko meklē. Varbūt tā būs kāda no tām sievietēm?

-     Nedomāju vis. Esmu jau to redzējis iepriekš. Varbūt viņš papriecāsies ar kādu no tām, varbūt pat ar vairākām, bet neatradīs to, kuru meklē. - Viņi salēja vīnu ūdens somās un pārējo atstāja dzīrotājiem, pēc tam gāja uz Jondalara pusi.

-    Un kā tad ar Seranio? Šķiet, ka Jondalaram viņa patīk, un es zinu, ka Seranio ir lielākas jūtas pret viņu, nekā pati sieviete atzīst.

-     Viņam patīk Seranio, patīk arī Darvo. Bet… varbūt arī ne. Varbūt viņš dzenas pakaļ kādam sapnim, iedomu tēlam, doni. - Tonolans mīļi pasmaidīja. - Kad tu man pirmoreiz uzsmaidīji, nodomāju, ka esi doni.

-     Mēs sakām, ka Mātes gars pārvēršas putnā. Viņa ar savām dziesmām pamodina sauli, atnes no dienvidiem sev līdzi pavasari. Rudenī daži putni uzkavējas šeit ilgāk, lai mums atgādinātu par Māti. Medību putni, stārķi - visi tie putni, kas pieņēmuši Mudo garu.

Skrejošu bērneļu bariņš nostājās jaunajam pārim ceļā, aizšķērsodams viņiem ceļu.

-     Maziem bērniem nepatīk putni, īpaši tad, ja viņi dara palaidnības. Viņi domā, ka Māte viņus vēro un visu zina. Dažas mammas tā stāsta saviem bērniem. Esmu dzirdējusi nostāstus par pieaugušiem vīriem, kas, ieraudzījuši kādu konkrētu putnu, sāk tam sūdzēt grēkus par sastrādātajiem ļaunajiem darbiem. Citi atkal stāsta, ka Viņa parādīs mājupceļu, ja esi nomaldījies.

-     Mēs atkal sakām, ka Mātes gars pārvēršas par doni un lido kopā ar vēju. Varbūt Viņa izskatās pēc putna? Nekad agrāk neesmu par to domājis, - Tonolans atzinās, paspiedis jaunās sieviņas roku. Tad, paskatījies uz Džetamio un sajuzdams sevi pāri plūstošu mīlestību, jaunais vīrs aizsmakušā, emocionālā balsī iečukstēja viņai ausī: - Es jau domāju, ka nekad tevi nesatikšu. - Viņš mēģināja aplikt viņai roku, bet atcerējās, ka ir piesiets pie Džetamio rokas locītavas, un saviebās. - Man prieks, ka mūs sasēja ar mezglu, bet kad mūs atsies vaļā? Tamio, gribu tevi apskaut.

-    Varbūt mums ļauj noskaidrot, kā tas ir - būt tik cieši kopā saistītiem? - viņa pasmējās. - Drīz mēs drīkstēsim pamest dzīres. Aiznesīsim tavam brālim viņu, pirms vēl neesam aizgājuši.

-    Varbūt viņš nemaz to nevēlas? Viņš tikai tēlo, ka daudz dzer, bet īstenībā tā nemaz nav. Jondalaram nepatīk zaudēt kontroli un sastrādāt dažādas muļķības.

Kad jaunais pāris izgāja ārā no klints pārkares ēnas, visi pēkšņi pamanīja abus.

-     Ak te jūs esat! Es gribēju tev novēlēt laimi, Džetamio, - teica kāda jauna sieviete. Viņa piederēja pie Ramudiem, nāca no otras radniecīgās cilts, bija jauna un dzīvespriecīga. - Tev nu gan ir paveicies, pie mums nu gan neviens izskatīgs viesis pa ziemu nepaliek. - Sieviete raidīja - kā pati domāja - apburošu smaidu slaidā vīrieša virzienā, bet viņš ar savām apbrīnojamām acīm tobrīd skatījās uz kādu citu jaunu sievieti.

-    Tev taisnība. Man paveicies, - Džetamio piekrita, draudzenei mīļi uzsmaidīdama.

Jaunā sieviete paskatījās uz Tonolanu un nopūtās. - Abi brāļi ir tik izskatīgi. Domāju, ka es nespētu starp abiem izvēlēties, kurš skaistāks!

-    Čerunio, tāda jau tu esi, - kāda cita jauna sieviete piebalsoja. - Ja gribi sameklēt sev dzīvesdraugu, tad jāizvēlas viens.

Atskanēja smieklu šalts, bet jaunajai sievietei bija tīkama šāda uzmanības izrādīšana. - Es vēl vienkārši neesmu atradusi tādu vīrieti, kuru būtu gatava izraudzīties. - Atklādama simpātiskas bedrītes vaigos, viņa uzsmaidīja Jondalaram.

Čerunio no visām sievietēm bija augumā pati mazākā, un Jondalars patiešām nebija viņu iepriekš redzējis. Bet tagad pamanīja. Kaut arī augumā sīka, viņa bija ļoti sievišķīga, šajā sievietē staroja aizraujošs dzīvesprieks. Čerunio bija gandrīz pilnīgs pretstats Seranio. Jondalara acīs parādījās interese, un Čerunio gandrīz vai notrīcēja no prieka, ka bija pievērsusi izskatīgā vīrieša uzmanību. Pēkšņi, izdzirdējusi skaņu, viņa pagrieza galvu.

-     Es dzirdu mūziku - tūlīt būs pāru deja, - viņa sacīja. - Nāc, padejosim, Jondalar!

-    Nemāku šīs dejas soļus, - viņš atrunājās.

-    Es tev iemācīšu, tas nav grūti, - Čerunio piedāvājās, dedzīgi viņu vilkdama mūzikas skaņu virzienā. Jondalars padevās aicinājumam.

-     Pagaidiet, arī mēs ejam, - Džetamio uzsauca.

Otrā sieviete nemaz nebija priecīga, ka Čerunio tik ātri izdevies piesaistīt Jondalara uzmanību, un viņš dzirdēja Radonio sakām: - Vēl jau nav grūti! - un tam sekoja smieklu šalts. Bet, visiem četriem dodoties dancot, viņš nedzirdēja slepeno sačukstēšanos.

-Jondalar, te ir pēdējā ūdens soma ar vīnu, - Tonolans sacīja. - Džetamio saka, ka mums esot jāiesāk deja, bet nav jāpaliek līdz galam. Tiklīdz radīsies tāda iespēja, mēs šmauksim projām.

-    Vai paši nevēlaties paņemt to līdzi? Lai nosvinētu divatā.

Tonolans uzsmaidīja brālim. - Nu, patiesībā šī nav pēdējā, vienu

tomēr esam jau paslēpuši. Taču nedomāju, ka mums tā būs vajadzīga. Jau tas, ka varēsim beidzot ar Džetamio palikt divatā, būs lieli svētki.

-    Viņu valoda tik jauki skan. Vai tev tā neliekas, Džetamio? - Čerunio pavaicāja. - Vai tu kaut ko no tās saproti?

-     Mazliet, bet grasos iemācīties vairāk. Apgūšu arī Mamutu valodu. Tā bija Toli ideja, ka mums jāiemācās citam cita valoda.

-    Toli saka, ka labākais veids, kā iemācīties Šaramudu valodu, ir visu laiku tajā sarunāties. Viņai taisnība. Piedod, Čerunio. Nav pieklājīgi sarunāties Zelandoni valodā, - Jondalars atvainojās.

-    Ak nē! Man nav nekas pret to iebilstams, - Čerunio atbildēja, kaut gan īstenībā viņai bija gan iebilstams. Viņai nepatika, ja nevarēja piedalīties sarunā. Bet atvainošanās pat vairāk nekā remdēja sievietes nepatiku, un Čerunio jutās pagodināta, ka ir iekļauta izredzēto grupiņā - kopā ar jaunlaulātajiem un slaido, izskatīgo Zelandoni vīrieti. Viņa ļoti labi apzinājās, ka vairākas jaunas sievietes viņu pavada ar skaudīgiem skatieniem.

Ieplakas aizmugurē, pie klinšu pārkares, dega ugunskurs. Piegājuši pie ugunskura un palaiduši apkārt vīnu, viņi izveidoja dejotāju grupiņu; divas jaunas sievietes rādīja vīriešiem dejas pamatsoli. Flautas, bungas un klabekļi iesāka jautru melodiju, kurai pievienojās arī spēlētāja uz mamuta kaula, un šo vienreizīgo orķestri papildināja mūzikas skaņas, kas atgādināja ksilofonu.

Tiklīdz sākās deja, Jondalars pamanīja, ka pamatsoli var likt dažādās variācijās, tas bija atkarīgs tikai no dejotāja prasmes un iztēles; dažbrīd kāds pāris izrādīja tik aizrautīgu dedzību, ka pārējie dancotāji apstājās un, sizdami kājas un rokas, tos pamudināja un pauda savu atzinību. Apkārt dejotājiem savācās bariņš ļaužu, kas šūpojās dejas ritmā un dziedāja, un bez nekādas pauzes mūzika pārgāja citā ritmā - sākās nākamā deja. Un tā tas turpinājās - mūzika un dejas nekad nebeidzās, bet arvien jauni cilvēki pievienojās mūziķu, dejotāju un dziedātāju rindām; citi pēc savas gribas izstājās; mūzika skanēja nebeidzamā ritma, melodijas un tempa virknē, kas turpināsies tik ilgi, kamēr vien būs kāds, kas vēlēsies turpināt.

Čerunio bija naska partnere, un Jondalars, kas bija iedzēris vairāk vīna nekā parasts, sāka iejusties svētku gaisotnē. Kāds uzsāka atbildes dziesmu, nodziedot pirmo rindiņu. Driz vien Jondalars atklāja, ka dziesmas vārdus piemēro attiecīgajam notikumam; tos varēja izdomāt jebkurš, kam bija nodoms izraisīt jautrību un smieklus, bieži dziesmas vārdos tika doti mājieni par Baudas veltēm. Driz vien dziedāšana kļuva par sacensību starp tiem, kas centās būt jautri, un tiem, kas centās nesmieties. Daži dalībnieki, lai iegūtu vēlamo reakciju, pat sāka taisīt dažādas grimases. Tad apļa vidū iegāja kāds vīrs, kas šūpojās dziesmas ritmā un skandēja:

"Te ir Jondalars, tik liels un varens,

Augumā tik ražens.

Čerunio tik mīļa, maza,

Viņas dēļ var kaklu lauzt pat kaza."

Vīra skandētās rindas ieguva vēlamo atsaucību: tās pavadīja smiekli un izsaucieni.

-    Jondalar, kā tu tiksi klāt Čerunio? - kāds iesaucās. - Tu jau pārlauzīsi muguru, tikai viņu noskūpstot vien.

Jondalars uzsmaidīja jaunajai sievietei. - Nelauzīšu muguru, - viņš atbildēja, pacēla Čerunio savās rokās un noskūpstīja, pārējo ļaužu kāju sišanas, smieklu un aplausu pavadīts. Burtiski atrauta no zemes, mazā sieviete apvija rokas viņam ap kaklu un kaislīgi atbildēja uz vīrieša skūpstu. Jondalars bija pamanījis, ka vairāki pāri pamet grupiņu un dodas uz teltīm vai paklājiem, kas nolikti kādā klusā stūrītī, tālu prom no visu acīm; arī viņš pats jau sāka par to domāt. Sievietes kaisle uz skūpstīšanos lika viņam domāt, ka Čerunio tam piekristu.

Viņi to nedrīkstēja darīt uzreiz - tas tikai izsauktu vēl vairāk smieklu, bet pamazām varēja sākt virzīties uz to pusi. Daži jauni ļaudis pievienojās dziedātājiem un skatītājiem, un temps mainījās. Šis būtu īstais laiks, lai pazustu ēnā. Kad Jondalars jau vadīja Čerunio ārā no pūļa, pēkšņi parādījās Radonio.

-    Čerunio, tu jau esi ar viņu kopā visu vakaru. Vai nedomā, ka pienācis laiks padalīties? Galu galā šīs taču ir Mātes godināšanas dzīres un mums ir jādalās Viņas balvās.

Radonio iespraucās starp Jondalaru un Čerunio un noskūpstīja vīrieti. Pēc tam viņu apskāva vēl kāda sieviete, pēc tam - vēl vairākas. Jondalars atradās jaunu sieviešu ielenkumā un sākumā atbildēja uz viņu skūpstiem un glāstiem. Bet, kad jau vairāki roku pāri pieskārās pārāk intīmām viņa ķermeņa daļām, vīrietis vairs nebija pārliecināts, ka viņam tas patīk. Baudas sniegšanai bija jānotiek pēc brīvas izvēles. Viņš izdzirdēja apslēptu sieviešu cīniņa skaņu un pēkšņi ļoti izmisīgi sāka atvairīt rokas, kas meklēja, kā atsiet viņa bikses un iesniegties to iekšpusē. Tas jau bija par daudz.

Viņš nokratīja viņas visas nost - un ne vairs tai maigākajā veidā. Kad sievietes beidzot saprata, ka Jondalars neļaus nevienai sev pieskarties, viņas smīnēdamas atkāpās. Pēkšņi viņš pamanīja, ka vienas trūkst.

-     Kur ir Čerunio? - viņš pavaicāja.

Sievietes saskatījās un sāka ķiķināt.

-    Kur ir Čerunio? - Jondalars jau uzstājīgāk prasīja, bet, kad vienīgā atbilde joprojām bija ķiķināšana, viņš paspēra soli uz priekšu un sagrāba Radonio. Nodarīdams viņai sāpes, jaunais vīrietis satvēra viņas roku kā spīlēs, bet viņa negribēja to atzīt.

-    Mēs domājām, ka Čerunio pienākas ar tevi dalīties, - Radonio atbildēja, cenzdamās izspiest smaidu. - Visas grib dabūt lielo, smuko Zelandoni vīrieti.

-     Bet Zelandoni negrib visas. Kur ir Čerunio?

Radonio aizgrieza galvu un atteicās atbildēt.

-    Ak tad tu teici, ka gribi lielo Zelandoni vīrieti? - Jondalars kūsāja dusmās, to pierādīja arī viņa balss. - Tu dabūsi lielo Zelandoni! - Viņš nogrūda sievieti uz ceļiem.

-    Tu dari man pāri! Kāpēc jūs pārējās man nepalīdzat?

Bet pārējās jaunās sievietes nebija vairs tik pārliecinātas, ka vēlas viņam pieiet tik tuvu klāt. Turēdams Radonio aiz pleciem, Jondalars nogrūda viņu zemē pie ugunskura. Mūzika bija apklususi, un cilvēki grozījās apkārt, nebūdami pārliecināti, vai vajadzētu iejaukties. Radonio pūlējās piecelties, bet Jondalars ar savu augumu neļāva viņai to izdarīt.

-    Tu gribēji lielo Zelandoni, tu viņu dabūji. Tagad pasaki: kur ir Čerunio?

-    Es esmu te, Jondalar. Viņas mani turēja ciet tur tālāk un bija man kaut ko iebāzušas mutē. Viņas sacīja, ka tikai jokojoties.

-    Slikti joki, - viņš sacīja, pieceldamies kājās un palīdzēdams arī Radonio tikt kājās. Viņai acīs bija asaras, un sieviete berzēja saspiesto roku.

-    Tu man nodarīji pāri, - viņa raudāja.

Pēkšņi Jondalars aptvēra, ka tas bija domāts kā joks un viņš ir izgāzies. Ne viņš pats, ne Čerunio nebija savainoti. Viņam nevajadzēja nodarīt pāri Radonio. Jondalara dusmas pagaisa, to vietā iestājās nožēla.

-     Es… es negribēju tev nodarīt pāri… es…

-       Tu jau viņai nenodarīji pāri, Jondalar, ne tik ļoti, kā tev liekas, - sacīja kāds vīrs, kas bija vērojis visu notikušo. - Tā viņai arī vajadzēja. Šī sieviete mūždien kaut ko izdomā un sarīko nepatikšanas.

-       Tev tikai vajag vēlēties, un viņa tavā labā izdarīs visu, - sacīja viena no jaunajām sievietēm, aizstāvēdama Radonio, tagad, kad viss bija atkal atgriezies normālās sliedēs.

-Jūs varbūt domājat, ka vīrietim patīk, ja visas metaties tam virsū, bet viņam tas nepatīk.

-       Tā nav taisnība, - Radonio nepiekrita. - Tu domā, ka mēs neesam dzirdējušas, kā tu joko par šo vai kādu citu sievieti, kad domā, ka tevi neviens nedzird? Es dzirdēju, kā tu stāstīji, ka vēlies iegūt vairākas sievietes reizē. Es pat dzirdēju, ka tu gribi iegūt meitenes pirms Pirmās baudas veltes, kaut arī ļoti labi zini, ka viņām nedrīkst pieskarties pat tad, ja Māte jau viņas tam sagatavojusi.

Jaunais vīrietis nosarka, un Radonio izmantoja savu priekšrocību.

-     Daži no jums runā pat par plakangalvju sieviešu iegūšanu!

Pēkšņi no ugunskura ēnas iznira liels sievietes stāvs. Viņa nebija īpaši

gara, bet resna gan - ļoti tukla. Acu izliekums, tāpat kā tetovējums uz sejas, liecināja par svešu izcelsmi, kaut arī viņai mugurā bija Šamudu apstrādātas ādas tunika.

-        Radonio! - sieviete uzsauca. - Svētku laikā, kas rīkoti par godu Mātei, nav labi runāt tādas neģēlības. - Tagad Jondalars viņu pazina.

-        Piedod, Šamud, - Radonio atvainojās, noliekdama galvu. Viņas seja no kauna bija piesarkusi patiesā nožēlā. Tas atklāja Jondalaram, ka meitene vēl ir ļoti jauna. Tās visas vēl gandrīz bija meitenes. Viņš bija uzvedies pretīgi.

-       Mana dārgā, - sieviete maigi uzrunāja Radonio. - Vīrietim patīk būt pavedinātam, nevis iekarotam.

Jondalars vērīgāk paskatījās uz sievieti; viņš domāja tieši tāpat.

-       Bet mēs jau negrasljāmies viņam nodarīt pāri. Domājām, ka viņam tas patiks… pēc kāda brītiņa.

-       Un tā arī varbūt būtu bijis, ja jūs būtu bijušas maigākas un izsmalcinātākas. Nevienam nepatīk, ja liek kaut ko darīt ar varu. Tev taču pašai arī nepatika, kad viņš pret tevi lietoja spēku, vai ne?

-    Viņš man nodarīja pāri!

-    Vai tiešām? Vai arī gribēja tevi piespiest izdarīt kaut ko pret pašas gribu? Es uzskatu, ka tu esi vairāk nodarījusi pāri viņam. Un kā tad paliek ar Čerunio? Vai kāda no jums padomāja, ka nodarāt pāri arī viņai? Jūs nedrīkstat nevienu ar varu piespiest dāvāt Baudas veltes. Tas nedara Mātei godu. Tas noniecina Viņas veltes.

-     Šamud, tava kārta derībās…

-    Es aizkavēju spēli. Nāc nu, Radonio! Ir taču dzīres! Mudo vēlas, lai viņas bērni ir laimīgi un priecīgi. Tas bija tikai mazs starpgadījums, neļauj tam sabojāt tavu prieku, mana dārgā. Dejas ir atsākušās; aizej padejo!

Kad sieviete bija atgriezusies pie azartspēles, Jondalars saņēma Radonio rokas. - Es… piedod. Es nedomāju. Negribēju tevi savainot. Lūdzu, man kauns… piedosi?

Radonio pirmā doma bija uzmest lūpu un dusmās atrauties, bet, kad viņa ieskatījās puiša godīgajā sejā un tumši violetajās acīs, viņas sapīkums pārgāja. - Tas bija muļķīgs… bērnišķīgs joks, - viņa atbildēja, gandrīz pārņemta ar vīrieša klātbūtnes iespaidu, un pievirzījās viņam tuvāk. Jondalars apskāva meiteni, pieliecās tuvāk un uzspieda uz viņas lūpām ilgu un prasmīgu skūpstu.

-    Paldies, Radonio, - viņš pateica un aizgāja projām.

-    Jondalar! - Čerunio uzsauca viņam pakaļ. - Kurp tu dodies?

Ar vainas apziņu viņš atcerējās, ka bija par meiteni aizmirsis. Viņš atnāca atpakaļ pie sīkās, skaistās un dzīvespriecīgās meitenes - nebija nekādu šaubu, ka viņa ir valdzinoša. Jondalars pacēla Čerunio uz rokām, un viņa kaislajā skūpstā bija manāma nožēla.

-    Čerunio, esmu devis solījumu. Viss notiktu, ja es būtu gatavs lauzt solījumu, bet tu tik viegli ļāvi man aizmirsties. Es ceru… kādu citu reizi. Lūdzu, nedusmojies, - Jondalars sacīja, tad ātri gāja prom uz mājokļu pusi, kas atradās zem smilšakmens pārkares.

-    Radonio, kāpēc tev bija jāatnāk un viss jāsabojā? - Čerunio noteica, vērodama, kā Jondalars no viņas aiziet.

Ādas strēmele pie ieejas mājā, kurā viņš dzīvoja kopā ar Seranio, bija nolaista, bet nebija nolikti sakrustoti dēļi, kas neļautu turpināt ceļu. Jondalars atviegloti nopūtās. Vismaz Seranio nebija mājā kopā ar kādu citu. Pastūmis ādas strēmeli, viņš atklāja, ka iekšā valda tumsa. Varbūt Seranio vēl nav pārnākusi? Varbūt viņa tomēr ir kopā ar kādu citu? Iedomājies par to, Jondalars atcerējās, ka kopš ceremonijas nebija Seranio vairs redzējis. Un viņa bija tā, kas nevēlējās nekādas saistības; viņš bija devis solījumu tikai pats sev, ka šo nakti pavadīs kopā ar

Seranio. Varbūt viņai bija citi plāni, varbūt Seranio bija viņu redzējusi kopā ar Čerunio?

Jondalars sataustīja ceļu uz telpas tālāko galu, kur uz paaugstinājuma bija uzklāts dūnu pildīts matracis un zvērādas. Darvo gulta, kas atradās pie sānu sienas, bija tukša. Tas jau bija gaidāms. Ne jau bieži šeit sabrauca ciemiņi, it īpaši viņa vecumā. Viņš labprāt draudzējās ar citiem zēniem un, cenšoties palikt nomodā, pavadīja kopā ar tiem visu nakti.

Tuvojoties telpas tālākajam galam, Jondalars sasprindzināja dzirdi. Vai viņš dzirdēja elpošanu? Pieliecoties pāri paaugstinājumam un sataustot roku, viņa sejā atplauka priecīgs smaids.

Vēlreiz izgājis ārā, vīrietis paņēma ogli no lielā ugunskura un, nesdams to uz koka gabala, steidzās atpakaļ. Jondalars aizdedzināja mazas akmens lampas sūnu dakti un durvīm priekšā krusteniski pielika divus dēļus - tā bija zīme, ka viņi nevēlas, lai tos traucē. Tad, pacēlis lampu, klusi piegāja pie gultas, kur vēroja aizmigušo sievieti. Vai vajadzētu viņu modināt? Jā, viņš nolēma, ka vajadzētu, tikai lēni un maigi.

Ideja rada atsaucību vīrieša gurnos. Novilcis drēbes un ieslīdējis blakus sievietei, Jondalars apskāva viņas silto augumu. Seranio kaut ko nomurmināja un pagriezās pret sienu. Ilgi, maigi viņu glāstīdams, izjuzdams zem savas rokas iemigušās sievietes siltumu un ieelpodams viņas sievišķīgo smaržu, viņš izpētīja katru auguma vietiņu: roku līdz pat pirkstu galiņiem, asās plecu lāpstiņas, rievoto mugurkaulu, kas noveda pie mazā dibentiņa izliekuma, tad gūžas, kājas un ceļgalus, kāju ikrus un potītes. Kad viņš pieskārās sievietes sēžamvietai, Seranio atrāva kājas. Jondalars pastiepa rokas, lai saņemtu sievietes krūtis. Ar plaukstu pieskāries krūtsgaliņam, viņš juta, kā tas reaģē un kļūst ciets. Vīrietim radās vēlēšanās to pasūkt, bet tā vietā viņš ar savu augumu piespiedās sievietes ķermenim un sāka skūpstīt viņas plecus un kaklu.

Jondalaram patika pieskarties Seranio ķermenim, pētīt un atklāt to no jauna. Viņš bija iepazinis ne tikai Seranio. Viņš mīlēja visu sieviešu augumus, jo tie viņam patika un sagādāja baudu. Viņa vīrietības daikts jau pulsēja un bija piebriedis liels, dedzīgi alkdams darboties, bet vēl kontrolējams. Vienmēr bija labāk tad, ja viņš tik ātri tam nepadevās.

-    Jondalar? - ierunājās miegaina balss.

-    Jā, - viņš atbildēja.

Seranio pagriezās uz muguras un atvēra acis. - Vai jau rīts?

-     Nē. - Jondalars piecēlās uz elkoņa un, glāstīdams krūti, skatījās uz Seranio, tad pieliecās, lai pasūktu krūtsgaliņu, ko jau iepriekš bija gribējis sajust savā mutē. Noglāstījis viņas vēderu, viņš pasniedzās pēc siltās vietiņas starp sievietes kājām un atstāja roku uz apmatotā uzkalniņa. Seranio bija vismīkstākais un zīdainākais kaunuma apmatojums no visām sievietēm, ar kurām viņš bija pārgulējis. - Es gribu tevi, Seranio. Gribu šonakt kopā ar tevi godināt Māti.

-    Tev būs jādod man laiks pamosties, - sieviete atbildēja, bet lūpu kaktiņos rotājās smaids. - Vai mums nav palikusi auksta tēja? Gribu izskalot muti - vīns parasti atstāj nepatīkamu garšu.

-     Es paskatīšos, - viņš atbildēja un piecēlās kājās.

Kad viņš, nesdams krūzīti, atgriezās, Seranio rāmi pasmaidīja. Dažkārt viņai vienkārši patika nolūkoties šajā vīrietī - viņš bija tik ļoti vīrišķīgs: ejot muskuļi spēlējās uz muguras, varenās krūtis klāja gaiši matiņi, vēders stingrs, kājas spēcīgas un muskuļotas. Seja bija gandrīz vai pati pilnība: spēcīgs, četrstūrains žoklis, taisns deguns, jutekliska mute - sieviete zināja, cik kaislīga šī mute mēdz būt. Vīrieša vaibsti bija tik pareizi un proporcionāli veidoti, ka viņu varētu uzskatīt par skaistuli, ja vien Jondalars nebūtu tik vīrišķīgs un ja vien skaists ir vārds, ko var attiecināt uz vīriešiem. Pat viņa rokas bija spēcīgas un jutekliskas un acis - izteiksmīgas, neatvairāmas un neiedomājami zilas; Jondalars ar vienu vienīgu skatienu varēja likt sievietes sirdij pukstēt straujāk, tas varēja likt viņai tik ļoti vēlēties lepno, vareno vīrišķību, kas slējās viņas priekšā, pirms viņa vēl bija to ieraudzījusi.

Pirmoreiz, kad Seranio bija to ieraudzījusi, viņa nedaudz sabijās, un vēlāk saprata, cik meistarīgi Jondalars māk ar to darboties. Viņš nekad neko neuzspieda ar varu, tikai sniedza viņai tik daudz, cik viņa bija gatava ņemt pretim. Jā gan, viņa pati to gribēja - gribēja to visu izjust sevi, vēlēdamās, kaut varētu paturēt to visu. Seranio priecājās, ka Jondalars bija viņu pamodinājis. Paņēmusi krūzīti, viņa paslējās, bet, pirms iedzēra malciņu, noliecās un paņēma mutē locekļa pulsējošo galviņu. Aizvēris acis, jaunais vīrietis ļāvās baudai.

Seranio apsēdās, iedzēra tēju un piecēlās kājās. - Man jāiziet ārā, - viņa sacīja. - Vai daudz cilvēku vēl ir nomodā? Es negribu ģērbties.

-    Ļaudis joprojām dejo, vēl ir agrs. Varbūt labāk izmanto kasti?

Kad Seranio bija atgriezusies gultā, Jondalars viņu vēroja. Ak Māt! Viņa

bija skaista sieviete, tik jaukiem sejas vaibstiem un mīkstiem matiem. Seranio kājas bija garas un graciozas, bet dibens mazs un labi veidots, krūtis mazas, stingras, ar augstiem, izspīlētiem krūtsgaliņiem - joprojām meitenīgas. Pāris striju uz vēdera bija vienīgā zīme, ka šī sieviete ir māte, un pāris krunciņu ap acīm - vienīgā liecība par viņas gadiem.

-     Biju domājusi, ka tu atgriezīsies vēlu, ir taču svētki, - Seranio sacīja.

-    Kāpēc tu esi šeit? Tu pati sacīji - nekādu saistību un solījumu.

-     Nesatiku nevienu, kas mani interesētu, turklāt biju nogurusi.

-    Tu esi interesanta… es neesmu noguris, - Jondalars atbildēja smaidīdams. Viņš apskāva sievieti un noskūpstīja viņas silto muti, viņa mēle meklējās, un Jondalars piekļāva sievieti sev tuvāk klāt. Seranio sajuta pret vēderu atduramies karstu, pulsējošu locekli, un sievieti pārņēma karstuma vilnis.

Jondalars bija nolēmis visu paildzināt, kontrolēt sevi tik ilgi, līdz sieviete būs vairāk nekā gatava. Kamēr viņa turēja vīrieša galvu sev pie krūtīm, jaunais Zelandoni vīrietis atklāja, ka pats ir tik ļoti izsalcis pēc viņas mutes, kakla, krūtsgaliņu sūkšanas un kodīšanas. Pastiepis roku pēc viņas pūkainā uzkalniņa, Jondalars sajuta, ka tas ir karsts un mitrs. Kad viņš kaunuma lūpu spraugā pieskārās mazajam, cietajam klitoram, pār sievietes lūpām izlauzās kluss kliedziens. Seranio pacēlās uz augšu un piespiedās pie vīrieša, kamēr viņš glāstīja to vietiņu, par kuru zināja, ka tā sagādā viņai baudu.

Jondalars sajuta, ko Seranio gribēja šoreiz. Viņi apmainījās vietām: viņš nogūlās uz vieniem sāniem, viņa - uz muguras. Sieviete pacēla vienu kāju pāri vīrieša gūžai un otru ielika viņam starp kājām, un, kamēr viņš glāstīja un apmīļoja Seranio baudas centru, viņa pasniedzās, lai ievadītu viņa alkaino vīrietību savās dziļajās dzīlēs. Loceklim ieejot viņā, Seranio no kaisles iekliedzās un vienlaikus izjuta divas izsmalcinātas baudas.

Ieejot viņā tik dziļi, cik sieviete spēja uzņemt, Jondalars sajuta, ka Seranio siltums viņu iesūc sevī. Viņš atrāvās un iegrima vēlreiz, līdz varēja ieiet vēl dziļāk. Sieviete pacēlās pie viņa rokas, kad viņš iegāja viņā vēl spēcīgāk. Vīrietis jutās tik piebriedis, tik gatavs, un Seranio kliedza, kad viņas spriedze pieauga. Viņa uzspieda pretim, un Jondalars juta, kā viņa gūžas saspringst. Paberzējis spēcīgāk, viņš iegāja sievietē vēlreiz, pēc tam vēlreiz; spēcīgi orgasma viļņi aiznesa abus kopā uz neizmērojamām virsotnēm, un viņus pārņēma neizsakāms atvieglojums. Pēdējie grūdieni izsauca trīsas un absolūtu piepildījumu.

Viņi palika mierīgi guļam, kājas joprojām bija kopā savijušās. Seranio uzkāpa uz vīrieša. Tikai tagad, pirms viņa loceklis vēl nebija kļuvis slābans, bet nebija vairs pilnībā piebriedis, viņa beidzot varēja to visu ielikt sevī. Šķita, ka Jondalars vienmēr dod viņai vairāk, nekā viņa spēj dot Jondalaram. Viņš negribēja kustēties - viņš jau gandrīz bija gatavs gulēt, bet aizmigt vēl nevarēja. Visbeidzot viņš izņēma savu iztukšoto locekli un iekārtojās Seranio pie sāniem. Sieviete klusi gulēja blakus, bet viņš zināja, ka Seranio vēl nav aizmigusi.

Jondalars ļāva savām domām aizklīst tālu, pēkšņi viņš atklāja, ka domā par Čerunio un Radonio un visām pārējām jaunajām sievietēm. Kā būtu bijis būt kopā ar viņām visām uzreiz? Izjust sev apkārt visus šos jaunavīgos, siltos sieviešu ķermeņus ar siltajām gūžām, apaļajiem dibentiņiem un mitrajām dzīlēm. Sajust mutē vienas sievietes krūtis un ar rokām pētīt citus ķermeņus. Viņš izjuta, ka viņu pārņem jauns uzbudinājuma vilnis. Kāpēc viņš bija tās atgrūdis? Dažkārt viņš patiešām spēj būt pilnīgi stulbs.

Jondalars paskatījās uz sev blakus gulošo sievieti un gribēja uzzināt, cik ilgā laikā viņa būtu gatava nākamajam aktam, tad iepūta dvašu Seranio ausī. Viņa uzsmaidīja Jondalaram. Viņš noskūpstīja viņas kaklu un pēc tam ari muti. Šoreiz viss notiks lēnāk, viņš nesteigsies. Seranio ir skaista, brīnišķīga sieviete… Kāpēc gan Jondalars nespēj viņā iemīlēties?

13

Kad Eila sasniedza ieleju, viņai radās problēma. Viņa bija gribējusi sadalīt un izkaltēt gaļu upmalā, pati guļot ārā, kā jau bija to darījusi iepriekš. Bet par ievainoto alu lauvēnu varēja pienācīgi parūpēties tikai alā. Lauvu mazulis bija augumā lielāks par lapsu un daudz druknāks, bet sieviete spēja to panest. Taču pieaudzis briedis bija cita lieta. Abi pīķu gali, kas vilkās aiz VTnijas un kalpoja par atbalsta mietiem velkamajai platformai, atradās pārāk tālu viens no otra, lai zirgs, velkot kravu, varētu uzkāpt augšā pa šauro taciņu uz alu. Eilai nebija ne jausmas, kā viņa nogādās augšā uz alu sūri grūti nākušo briedi, turklāt sieviete arī neuzdrīkstējās atstāt to vienu bez uzraudzības upmalā, jo hiēnas bija viņiem sekojušas pa pēdām.

Eilas bažas izrādījās pamatotas. Tajā īsajā laika sprīdī, kamēr sieviete nesa mazo lauvēnu uz alu, neskatoties uz VInijas nervozo mīņāšanos, hiēnas jau spietoja apkārt zāles paklājiņā ietīstītajam briedim, kas joprojām atradās uz velkamās platformas. Eilas linga tika laista darbā, pirms vēl viņa nebija nokāpusi pusceļu lejā uz upmalu, un viens smagais akmens kādai maitēdājai bija liktenīgs. Aiz pakaļkājām viņa aizvilka beigto hiēnu aiz klints sienas un atstāja to pļavā, kaut arī pašai riebās pat pieskarties šim dzīvniekam. Maitēdāja smirdēja pēc sprāgoņas, ar ko bija mielojusies savā pēdējā maltītē; pirms Eila pievērsa uzmanību Vīnijai, viņa nomazgāja upē rokas.

Jaunā ķēvīte drebēja un svīda, un satrauktā uzbudinājumā mētāja asti. Alu lauvas smaka, kas visu ceļu bija atradusies tik tuvu zirgam, bija pāri Vīnijas spēkiem. Vēl sliktāka bija hiēnu smirdoņa, kas visu laiku sekoja viņiem pa pēdām. Kad pretīgās hiēnas mēģināja tuvoties Eilas medījumam, zirdziņš bija centies mest lokus un izvairīties, bet viens velkamās platformas pīķis bija ieķēries klints spraugā. Vīnijai tuvojās panikas lēkme.

- Šī tev ir bijusi smaga diena, vai ne, Vīnij? - Eila žestikulēja, tad apskāva ķēves kaklu un vienkārši tā kādu bridi pastāvēja; tāpat sieviete būtu rīkojusies ar izbijušos bērnu. Vīnija, trīcēdama un caur nāsīm smagi elpodama, piespiedās pie Eilas, un jaunās sievietes tuvums beidzot to nomierināja. Pret jauno ķēvīti Eila vienmēr bija izturējusies ar mīlestību un pacietību, tāpēc arī Vīnija atbildēja ar uzticēšanos un pūlējās sievietei palīdzēt.

Eila sāka saitēt vaļā uzmeistaroto velkamo platformu, vēl joprojām nezinādama, kā dabūs briedi augšā uz alu, bet, tiklīdz viens pīķis bija atsaitēts, tas pabīdījās tuvāk otram, tā ka tagad abi kādreizējo pīķu gali stāvēja tuvu viens pie otra. Viņas problēma bija atrisinājusies pati no sevis. Jaunā sieviete pārsēja pīķi tā, lai tas stingri turētos, un veda Vīniju uz taciņu. Krava bija nestabila, bet vajadzēja noiet tikai mazu gabaliņu.

Vīnijai tas prasīja milzīgas pūles, jo ziemeļbriedis bija apmēram zirga paša svarā un taciņa - stāva. Šis uzdevums lika Eilai no jauna novērtēt zirga spēku un iegūtos labumus, ko tas viņai sniedza. Kad bija sasniegta klints pārkare, sieviete no Vīnijas noņēma visus apgrūtinājumus un pateicībā apskāva jauno zirdziņu. Eila iegāja alā, cerot, ka Vīnija viņai sekos, bet tad, izdzirdējusi zirga satraukto zviedzienu, pagriezās.

-     Kas noticis? - viņa žestikulēja.

Alu lauvas mazulis gulēja tajā pašā vietā, kur viņa bija to atstājusi. "Lauvēns!" viņa nodomāja. "Vīnija saož mazo plēsēju." Viņa atgriezās pie zirga.

-    Vīnij, viss kārtībā. Tas mazulis tev nedarīs pāri. - Eila paberzēja jaunās ķēvītes maigo purniņu un, aplikusi roku ap spēcīgo zirga kaklu, mīļi aicināja to alā. Uzticēšanās sievietei atkal ņēma virsroku pār bailēm. Eila pieveda Vīniju pie lauvēna. Ķēvīte to uzmanīgi apostīja, atkāpās un iezviedzās, tad vēlreiz piebāza purniņu, lai apostītu nekustīgo mazuli. Alā bija jūtama plēsēja smaka, bet jaunais lauvēns neradīja nekādas briesmas. Vīnija vēlreiz apošņāja un ar purniņu pabakstīja alu lauvas mazuli, pēc tam izlēma samierināties ar jauno alas iemītnieku. Ķēve devās uz savu vietu un sāka mieloties ar sienu.

Eila pievērsa uzmanību ievainotajam mazulim. Tas bija mazs, spalvains radījums ar bāliem, dzeltenbrūniem plankumiem uz gaišāka bēš- krāsas pamata. Lauvēns izskatījās vēl diezgan jauns, bet Eila par to nebija pārliecināta. Alu lauvas bija stepju plēsēji; sieviete bija pētījusi tikai tos gaļēdājus, kas mitinājās mežainajā apvidū, blakus klana alai. Toreiz vēl Eila nebija medījusi atklātajās stepes teritorijās.

Viņa centās atcerēties visu, ko klana mednieki bija runājuši par alu lauvām. Šķita, ka šis lauvēns ir daudz gaišākā tonī nekā tie, ko viņa bija iepriekš redzējusi, tad Eila atcerējās, ka klana vīri bija brīdinājuši sievietes, ka alu lauvas ir grūti pamanīt. Šie dzīvnieki tik veiksmīgi pieskaņojuši savu kažoku sakaltušas zāles un putekļainas zemes krāsai, ka pret tiem var pat paklupt. Vesels lauvu bars, kas blakus savām alām guļ krūmu pavēnī vai starp akmeņiem un klintsbluķiem, pat no tuva attāluma izskatās pēc akmeņiem.

Šī reģiona stepes šķita daudz gaišākā bēša tonī nekā parasti, un tuvumā esošās lauvas noteikti ir pieskaņojušās apkārtējam fonam. Eila nekad agrāk nebija par to iedomājusies, bet šķita tikai loģiski, ka šīm lauvām ir daudz gaišāks kažoks nekā tām, kas dzīvo dienvidos. Varbūt viņai nāksies ziedot laiku un izpētīt alu lauvu paradumus.

Ar izveicīgām un prasmīgām kustībām jaunā zāļu sieva, pārbaudot mazuļa ievainojumus, centās noteikt to apmērus. Viena riba bija lauzta, bet tā nedraudēja izraisīt citus bojājumus. Saraušanās spazmas un vājas, ņaudošas skaņas norādīja uz tām vietām, kur mazulim sāpēja visvairāk; viņam varēja būt kādi iekšējo orgānu savainojumi. Lielākā problēma bija vaļējā rēta galvā; nebija nekādu šaubu, ka to izraisījis smags brieža kājas spēriens.

Pavards jau sen bija izdzisis, bet tagad tā vairs nešķita nekāda problēma. Eila bija sākusi paļauties uz uguns akmeņiem. Ja vien pie rokas bija posa, tagad viņa ātri mācēja iekurināt uguni. Uzlikusi vārīties ūdeni, ar ādas strēmeles palīdzību viņa cieši un vienveidīgi nosēja alu lauvēna ribas. Tad Eila nomizoja tumši brūno tauksakni, ko bija pa ceļam salasījusi, un no tās sāka tecēt lipīgas gļotas. Vārošajā ūdenī sieviete ielika kliņģerīšu ziedus, un, kad ūdens pieņēma zeltainu nokrāsu, viņa tajā iemērca mīkstu, absorbējošu ādas strēmeli, lai apmazgātu lauvēna galvas brūci.

Sakaltušo asiņu atmiekšķēšana izraisīja jaunu asiņošanu, un Eila pamanīja, ka lauvēna galvaskauss ir ielauzts, bet ne sašķaidīts. Viņa sagrieza balto tauksakni un lipīgo šķidrumu uzlika tieši uz vaļējās brūces - tas apturēs asiņošanu un palīdzēs sadziedēt kaulu -, pēc tam apsēja ievainojumu ar mīkstu ādas gabalu. Eila nebija zinājusi, kā izlietos tās daudzās zvērādas, kuras bija uzkrājusi no gandrīz vai katra nomedītā dzīvnieka, bet pat pārdrošākajos sapņos sieviete nekad nebūtu iedomājusies, ka nāksies tās izlietos tā kā tagad.

"Vai Brūns nebūtu pārsteigts, mani ieraugot?" pasmaidīdama viņa nodomāja. "Viņš nekad neļāva plēsējus ienest alā, pat mazo vilcēnu ne. Tagad paskatieties uz šo alu lauvēnu! Šķiet, ka man ātri nāksies kaut ko iemācīties par alu lauvām - ja vien mazulis izdzīvos."

Viņa uzlika vārīties ūdeni tauksaknes lapu un kumelīšu tējai, kaut arī nezināja, kā dabūs lauvēnā iekšējos orgānus dziedējošo zāļu tēju. Atstājusi lauvēnu, Eila devās ārā nodīrāt briedi. Kad pirmās plānās, mēles formā sagrieztās gaļas šķēles bija gatavas žāvēšanai, viņa pēkšņi apjuka. Uz klints pārkares nebija augsnes kārtas, nekas tāds, pie kā varētu nostiprināt mietiņus, kuriem viņa mēdza piesiet aukliņas. Par to viņa pat nebija padomājusi, jo bija tik ļoti norūpējusies dabūt briedi augšā uz alu. Kāpēc parasti šādi sīkumi viņu aizkavē? Nekas nenākas viegli, droši un kā pats par sevi saprotams.

Savā izmisumā viņa nespēja izdomāt nekādu risinājumu. Eila bija pārguruši, pārstrādājusies un norūpējusies par to, kā nogādāt alu lauvēnu mājās. Viņa nebija pārliecināta, vai vajadzēja to darīt, un ko viņa tagad ar šo mazuli iesāks? Sieviete aizmeta mietiņu un piecēlās kājās. Vējam pūšot sejā, aizgājusi uz tālāko klints pārkares galu, Eila paskatījās uz ieleju. Par ko gan viņa bija domājusi - atvest uz alu lauvēnu, par kuru būs jārūpējas, kad viņai pašai vajadzētu gatavoties aiziešanai un turpināt meklēt Citus? Varbūt viņai vajadzētu to aiznest atpakaļ uz stepi un atvēlēt viņam to ceļu, pa kuru aiziet visi vārgie savvaļas dzīvnieki? Vai dzīvošana vienatnē ir laupījusi viņai veselo saprātu? Viņa jau tāpat nemācēja rūpēties par ievainoto mazuli. Kā viņa to pabaros? Un kas notiks, ja viņš atveseļosies? Tad viņa vairs nevarēs to sūtīt atpakaļ uz stepi, lauvēna māte nemūžam nepieņems to atpakaļ, un mazulis tik un tā nomirs, ja Eila grasās lauvēnu paturēt, tad būs jāpaliek dzīvot ielejā. Bet, lai turpinātu meklējumus, viņai būs jānes lauvēns atpakaļ uz stepi.

Iegājusi atpakaļ alā, jaunā sieviete nostājās blakus mazajam alu lauvēnam. Tas vēl joprojām nebija pakustējies. Sieviete pataustīja mazuļa krūškurvi. Lauvēns bija silts un elpoja, tā pūkainais kažoks atgādināja Vīnijas spalvu, kad tā vēl bija maza. Viņš bija tik jauks un ar apsieto galvu izskatījās tik smieklīgs, ka Eilai bija jāpasmaida. "Bet šis jaukais mazulis reiz izaugs par ļoti lielu lauvu," viņa sev atgādināja. Sieviete piecēlās kājās un vēlreiz paskatījās uz mazuli. Tam nebija nozīmes. Viņa nekādā ziņā nedrīkstēja nest šo lauvēnu atpakaļ uz stepi nomirt.

Eila izgāja no alas un paskatījās uz gaļu. Ja viņa grasījās palikt ielejā, tad vajadzētu atkal sākt domāt par pārtikas krājumu sarūpēšanu. īpaši jau tāpēc, ka būs jāpabaro vēl viena mute. Pacēlusi mietiņu, viņa centās izdomāt, kā to nostiprināt taisni. Tālākās pārkares galā, pie aizmugurējās klints sienas, Eila pamanīja nodrupušu klintsgabalu kaudzi un mēģināja tajā nostiprināt mietiņu. Koka mietiņš palika stāvam taisns, bet tas nemūžam neizturēs gaļas šņoru svaru. Tomēr sievietei ienāca prātā kāda ideja. Iegājusi alā, viņa paņēma grozu un noskrēja lejā uz upmalu.

Pēc pāris eksperimentiem viņa atklāja, ka upmalas akmeņu piramīda stingri noturēs arī garāku mietiņu. Eila veica vairākus gājienus, lai savāktu akmeņus un sacirstu piemērotus koka gabalus, pirms varēja savērt gaļas žāvēšanai vairākas auklas pāri klints pārkarei un tad doties atpakaļ pie pārējās gaļas griešanas. Blakus darba vietai sieviete iekūra mazu ugunskuru un uzdūra uz iesma brieža gurna gabalu, lai izcepas pusdienu maltītei. Pēc tam atkal nodevās domām - kā viņa pabaros lauvēnu un kā viņā dabūs iekšā zāles? Viņai vajadzēja sagādāt lauvu mazuļa barību.

Eila atcerējās, ka mazie lauvēni var ēst to pašu barību, ko lielie lauvas, tikai tai jābūt mīkstākai, vieglāk sagremojamai un norijamai. Varbūt tas varētu būt gaļas buljons ar sīki sagrieztiem gaļas gabaliņiem? Tādu viņa bija vārījusi savam dēliņam Durkam - kāpēc gan lai lauvēns to neēstu? Patiesībā - kāpēc gan nevārīt gaļas buljonu tējā, ko viņa bija uzlējusi ievilkties zālēm?

Sagriezusi nākamo gaļas gabalu sīkos gabaliņos, sieviete uzreiz ķērās pie darba. Viņa ienesa to alā, lai ieliktu sutināties koka vārāmajā katlā, un nolēma pielikt klāt atlikušo tauksakni. Lauvēns nebija pakustējies, bet Eilai šķita, ka viņa elpa kļuvusi vieglāka.

Pēc kāda brīža viņai likās, ka manījusi sakustēšanos, un sieviete iegāja atkal alā, lai to pārbaudītu. Lauvēns bija pamodies un maigi ņurdēja, nespēdams pavelties uz sāniem un piecelties, bet, kad Eila tuvojās lielajam kaķim, tas ierūcās, iešņācās un centās atrauties. Sieviete pasmaidīja un piesēdās viņam blakus.

"Ak tu mazais bailulīti!" viņa nodomāja. "Es tevi par to nevainoju. Kā gan tu vari justies, pamodies svešā alā, kad visās maliņās sāp, un ieraugot kādu, kas nemaz nav līdzīgs tavai mammai un pārējiem lauvēniem?" Eila izstiepa roku. "Nu, paosti, es tev nedarīšu pāri. Au! Tavi mazie zobiņi gan ir asi! Nu, mazulīt, uz priekšu! Palaizi manu roku un iepazīsties ar manu smaržu. Tā tu vieglāk pie manis pieradīsi. Tagad es būšu tava mamma. Pat ja es zinātu, kur atrodas tava ala un aiznestu tevi atpakaļ, tava mamma nemācētu par tevi parūpēties - ja vispār pieņemtu tevi atpakaļ. Neko daudz jau es nezinu par alu lauvām, bet ari par zirgiem es neko daudz nezināju. Tomēr bērns paliek bērns. Vai esi izsalcis? Es nevaru tev iedot pienu. Ceru, ka tev garšos buljons ar smalki sagrieztu gaļu. Un pēc zāļu iedarbības tev vajadzētu justies labāk."

Piecēlusies, lai pārbaudītu vārāmo katlu, sieviete bija diezgan pārsteigta par biezo atdzisušā buljona virumu un, apmaisījusi to ar ribas kaulu, atklāja, ka gaļa katla apakšā savārījusies kunkulī. Visbeidzot Eila to sabikstīja ar noasinātu iesmu un izcēla ārā sarecējušo gaļas kunkuli; no tā šķiedrās nokarājās biezs, staipīgs šķidrums. Pēkšņi sievietei iestājās apskaidrība un viņa sāka smieties. Eilas smiekli tik ļoti nobaidīja lauvēnu, ka viņš gandrīz vai atrada sevī spēkus, lai pieceltos kājās.

Nav nekāds brīnums, ka tauksakne ir tik laba vaļējām brūcēm, ja tā tikpat labi satur kopā saplēstu miesu, kā ir salīmējusi šo gaļu, tad ir atrasts labs ārstniecības līdzeklis!

- Mazulīt, kā tu domā, vai varēsi mazliet iedzert šo šķidrumu? - viņa žestikulēja alu lauvēnam. Eila ielēja atdzesēto staipīgo virumu mazākā bērzu tāss bļodiņā. Lauvēns bija izlocījies no zāles tepiķīša un pūlējās piecelties kājās. Viņa palika bļodiņu tam zem purniņa. Mazais iešņācās un atkāpās.

Eila izdzirdēja zirga kāju dipoņu nākam augšā pa taciņu, pēc īsa brīža alā ienāca Vīnija. Pamanījusi lauvēnu, kas tagad bija pamodies un kustējās, ķēvīte pienāca klāt to pārbaudīt. Zirdziņš nolieca galvu, lai apostītu pūkaino radījumu. Mazais lauvēns, kas pieaudzis varētu iedvest bailes Vīnijas ciltsbrāļos, pats bija pārbijies no vēl viena liela un nepazīstama zvēra, kas rēgojās blakus. Siekalodamies un kāpdamies atpakaļ, mazulis rūca, līdz gandrīz jau bija nonācis Eilas klēpī. Sajutis sievietes kājas siltumu un atcerēdamies, ka šī smarža ir nedaudz pazīstamāka, tas iekārtojās viņai klēpī. Lauvēnam šajā vietā bija pārāk daudz jaunu un dīvainu lietu.

Pieņēmusi lauvas bērnu savā klēpī, Eila to apskāva un sāka dungot - tāpat kā būtu mierinājusi jebkuru bērnu. Tāpat kā bija mierinājusi savējo.

"Ir jau labi. Tu pie mums pieradīsi."

Vīnija papurināja galvu un iezviedzās. Alu lauvēns Eilas klēpī vairs nešķita zirdziņam draudīgs, kaut ari Vīnijas instinkti stāstīja, ka no šādas smakas jāuzmanās. Vīnija jau iepriekš, dzīvodama kopā ar sievieti, bija mainījusi savu iedzimto uzvedības modeli. Varbūt tieši šo alu lauvēnu viņa varēs pieciest?

Jaunais dzīvnieks atsaucās uz Eilas mīļo čubināšanu un glāstiem, ar purniņu meklēdams vietiņu, kur pazīst pienu. "Tu esi izsalcis, mazulīt, vai ne?" Viņa pasniedzās pēc biezā buljona bļodiņas un turēja to zem lauvēna purniņa. Mazais to paostīja, bet nesaprata, ko ar to iesākt. Eila iemērca bļodā divus pirkstus un ielika tos mazuļa mutē. Tagad viņš zināja, ko darīt, - kā jau katrs zīdainis, arī lauvēns sāka zīst.

Sēdēdama savā mazajā alā, turēdama klēpī alu lauvas mazuli un šūpodama to šurpu turpu, kamēr viņš sūca divus pirkstus, sieviete atcerējās viņas pašas dēlu; tā nu viņa nemaz nepamanīja, ka pār seju sāk ritēt asaras un pilēt uz pūkainā kažoka.

Saprašanās saikne starp vientuļo jauno sievieti un alu lauvas mazuli izveidojās pirmajās dienās un naktīs, kad Eila ņēma mazo lauvēnu līdzi savā guļamvietā, kur tas pieglaudās klāt un sūca viņas pirkstus - šāda saikne nekad agrāk nebija izveidojusies starp lauvēnu un viņa paša māti. Dabas likumi bija bargi - īpaši vareno plēsēju mazuļiem. Lauvu māte pirmajās nedēļās pēc lauvēnu dzimšanas, kad tiem vēl nav atvērušās actiņas, zīdīja savus mazuļus - un pat atļāva tiem vēl šad un tad pirmā pusgada laikā pasūkt pupu -, taču tie jau sāka ēst arī gaļu. Bet ēšanas paradumi lauvu barā nepieļāva nekādu sentimentalitāti.

Lauvene bija medniece, un atšķirībā no pārējiem kaķu dzimtas plēsējiem viņa medīja barā. Trīs vai četras lauvenes kopā bija varena med- nieču komanda; viņas viegli spēja nogāzt no kājas veselīgu un milzīgu briedi vai pat sumbru bullēnu. Tikai pieaudzis mamuts varēja nebaidīties no lauvenēm, tomēr arī pavisam jaunie un vecie mamuti bija pakļauti mednieču uzbrukuma briesmām. Bet lauvene nekad nemedīja bērniem, viņa medīja savam lauvu tēviņam. Bara vadonim vienmēr pienācās daļa no lauvenes medījuma. Tiklīdz barvedis parādījās, lauvenes atkāpās, un tikai tad, kad tēviņš bija pierijies, lauvenes drīkstēja savākt atlikumu. Nākamie ēšanas hierarhijā bija vecākie lauvu jaunekļi, un tikai pēc tam, ja vēl kaut kas bija palicis pāri, mazuļi drīkstēja pamieloties ar atliekām.

Ja mazulis, kas mocījās ar izmisīgu izsalkumu, mēģināja pieskriet pie medījuma un ārpus rindas paķert kādu kumosu, tad, visticamāk, viņš saņēma nāvējošu sitienu ar ķepu. Lai izvairītos no šādām briesmām, lauvenes bieži vien veda savus bērnus prom no medījuma, kaut arī mazuļi bija izsalkuši. Trīs ceturtdaļas no dzimušajiem lauvu mazuļiem nekad nesasniedza brieduma gadus. Vairums no tiem, kas izdzīvoja, tika padzīti no bara un kļuva par klaidoņiem - šādi klaidoņi nebija gaidīti nevienā vietā, it īpaši, ja tie bija tēviņi. Mātītēm klaidonēm bija nedaudz vieglāki likumi. Viņām varēja atļaut uzturēties bara tuvumā, ja tam bija par maz mednieču.

Vienīgais veids, kā lauvu tēviņš varēja nodrošināt savu pieņemšanu barā, bija par to cīnīties, bieži vien līdz pat nāvei. Ja bara vadonis sāka novecot vai bija ievainots, kāds jaunāks lauva vai, visticamāk, lauva klaidonis varēja viņu padzīt un uzņemties barveža pienākumus. Lauvu tēviņa pienākums bija aizsargāt bara teritoriju, kas bija iezīmēta ar viņa dziedzeru smaku vai vadošās lauvenes urīnu, un nodrošināt bara vairošanās pēctecību.

Šad un tad gadījās, ka kāds klaiņojošs lauvu tēviņš vai mātīte pievienojās, lai izveidotu jaunu bara kodolu, taču tiem bija jāizkaro sava niša tuvākajā teritorijā. Lauvām bija ļoti bīstama eksistence.

Bet Eila nebija lauvu mātīte, viņa bija cilvēks. Cilvēkbērnu vecāki ne tikai aizstāv savus lolojumus, bet arī rūpējas par tiem. Mazulis, kā vēlāk sieviete viņu nosauca, tika aprūpēts tā, kā neviens alu lauva savā mūžā nebūtu aprūpēts. Viņam nebija ne jācīnās ar citiem mazuļiem par ēdiena atliekām, ne arī jāizvairās no vecāku tēviņu smagās ķetnas sitieniem. Eila viņu apgādāja, viņa nesa mazulim medījumu. Kaut ari sieviete lauvēnam atdeva viņa tiesu, viņa neatteicās pati no savas tiesas. Eila ļāva mazulim zīst savus pirkstus, kad vien viņš to vēlējās, un parasti ņēma viņu gultā sev blakus.

Mazulis tika pieradināts pie alas kārtības, vienmēr gāja ārā nokārtoties. To viņš nebija darījis tikai pašā sākumā, kad vēl nebija uz to spējīgs. Pat toreiz, kad pašā sākumā lauvēns bija iztaisījis peļķi, viņš par savu nedarbu savieba purniņā tādu pretīguma grimasi, ka Eilai bija jāsmejas. Tā nebija vienīgā reize, kad tas izsauca sievietes smaidu. Mazuļa grimases bieži lika Eilai smieties pilnā balsī. Viņam patika pielavīties no mugurpuses - vēl vairāk mazulim patika, ja Eila notēloja, ka nenojauš viņa nodomus, un izlikās izbrīnīta, ka lauvēns uzlec viņai mugurā; tomēr dažkārt viņa mācēja pārsteigt arī lauvēnu - pēdējā brīdī pagriezties un noķert viņu rokās.

Klana bērni allaž tika lutināti; sods reti kad sniedzās pāri bērna ignorēšanai par viņa slikto uzvedību un tika piespriests tādā veidā, lai piesaistītu viņa uzmanību. Kad bērni pieauga un apzinājās savu stāvokli attiecībā pret brāļiem, māsām un pieaugušajiem, viņi sāka pretoties zīdaiņu lutināšanai un centās atdarināt pieaugušo uzvedību. Ja tam radās atbalsts, tad parasti tā ari tika turpināts.

Eila tieši tāpat lutināja lauvas mazuli, it īpaši pašā sākumā, bet, kad lauvēns paaugās, tā spēlēšanās neizbēgami nodarīja sievietei sāpes. Ja trakas rotaļāšanās laikā mazulis viņai ieskrāpēja vai jokojoties nogāza no kājām, Eilas parastā reakcija bija - pārtraukt rotaļas, un bieži sekoja klanā pierastais žests: "Pārtraukt!" Mazulis jūtīgi reaģēja uz Eilas noskaņojumu. Atteikums spēlēt virves vilkšanu ar nūju vai kādu vecu ādas gabalu lika viņam ar savu uzvedību remdēt sievietes dusmas, tas parasti izsauca viņai smaidu, vai arī mazulis centās aizsniegt pirkstus, ko pazīst.

Mazulis sāka adekvāti reaģēt uz Eilas žestu: "Pārtraukt!". Ar sievietes iedzimto jutīgumu pret darbībām un pozām viņa pamanīja lauvēna reakciju un sāka šo signālu izmantot, kad vien vēlējās, tādējādi panākot, ka viņš pārtrauc darīt to, ko bija iesācis. Tā drīzāk bija nevis lauvēna dresēšana, bet gan savstarpējā sapratne, tomēr viņš ātri to apguva. Pēc Eilas signāla mazulis iemācījās apstāties skrējiena vidū vai gaisā pārtraukt rotaļīgu lēcienu. Kad ar asu pavēles formu tika parādīts signāls "Pārtraukt!", mazulim pēc tam bija nepieciešams saņemt mierinājumu - pazīst sievietes pirkstus, it kā viņš zinātu, ka ir izdarījis kaut ko tādu, kas Eilai nepatīk.

Arī pati Eila jutīgi reaģēja uz lauvēna noskaņojumu un nekādi neierobežoja viņa fiziskās aktivitātes. Eila lauvēnu nosauca par Mazuli. Viņš drīkstēja tikpat brīvi iet un nākt kā viņa pati vai zirgs. Eilai nekad neienāca prātā savus draugus dzīvniekus iežogot vai piesiet. Tā bija viņas ģimene, viņas klans, dzīvas būtnes, kas dzīvoja kopā ar viņu alā un bija viņas dzīves sastāvdaļa. Sievietes vientuļajā pasaulē tie bija viņas vienīgie draugi.

Drīz vien jau Eila aizmirsa, cik klanam šķistu dīvaini, ka viņa dzīvo kopā ar dzīvniekiem, bet sieviete ļoti brīnījās par tām attiecībām, kas izveidojās starp alu lauvu un zirgu. Pēc dabas likumiem viņiem bija jābūt ienaidniekiem - medniekam un medījumam. Ja viņa būtu par to padomājusi toreiz, kad atrada savainoto lauvēnu, tad varbūt nebūtu to ņēmusi līdzi uz alu, kurā dzīvoja kopā ar zirgu. Viņa nebūtu iedomājusies, ka abi varētu sadzīvot kopā; tas bija daudz mazāk ticams nekā jebkura cita dzīvnieku pāra saradināšana.

Pašā sākumā Vīnija tik tikko spēja lauvēnu paciest, bet, tiklīdz viņš atveseļojās un tika uz kājām, bija grūti viņu ignorēt. Kad Vīnija ieraudzīja, ka Eila ir saķērusi vienu ādas gabala galu un mazulis, kratīdams galvu un rūkdams, tur zobos otru galu, zirga iedzimtā ziņkāre ņēma virsroku. Vīnijai bija jāpienāk klāt un jānoskaidro, kas te notiek. Apostījusi ādas gabalu, arī Vīnija sagrāba to zobos, un nu vilkšana notika uz trijām pusēm. Kad Eila savu galu atlaida, vilkšanas sacensības turpinājās starp zirgu un lauvu. Ar laiku Mazulis iemācījās pavilkt ādas gabalu zem sava ķermeņa un iespiest starp priekškājām - tāpat kā reiz kādu dienu plosīs medījumu tad nostājās zirga ceļā, cenzdamies iekārdināt Vīniju paņemt otru galu un uzspēlēt vilkšanu. Ķēve bieži vien piekrita. Tā kā Mazulim nebija citu lauvēnu, ar ko spēlēties, viņš izmantoja tās dzīvās radības, kas bija apkārt.

Vēl viena spēle, kas Vīnijai ne visai patika, bet Mazulis nespēja savai vēlmei pretoties, bija astes ķeršana. Parasti tā bija Vīnijas aste. Mazulis ķēvei pielavījās no mugurpuses. Pieplacis pie zemes, lauvēns vēroja, kā aste kustas, un, drebēdams no satraukuma, virzījās uz priekšu tik viltīgi, it kā slepus zagtos. Tad, vispirms pagrozījies, metās tai virsū un bija laimīgs, dabūjis pilnu muti ar zirga astes sariem. Dažkārt Eila bija pārliecināta, ka Vīnija to lauvēnam atļauj, jo apzinājās, ka viņas aste tam izsauc stipru vēlēšanos tajā ieklupt, un izlikās, ka nemaz to nemana. Arī jaunajai ķēvītei patika rotaļāties. Vienkārši agrāk viņai nebija neviena rotaļu biedra. Eila nemācēja izdomāt rotaļas, jo nekad nebija to mācījusies.

Bet pēc kāda brīža, kad Vīnijai jau sāka tas apnikt, viņa metās virsū astes medniekam un iekoda Mazulim dibenā. Kaut arī Vīnija bija radusi būt iecietīga, viņa nekad neatteicās no iespējas parādīt savu pārākumu. Nu un kas, ka Mazulis ir alu lauva, viņš ir tikai mazulis! Ja Eila bija Mazuļa māte, Vīnija kļuva par viņa auklīti. Kad abu starpā spēles ar laiku pierima, pārmaiņa no iecietības uz aktīvām rūpēm radās viena noteikta fakta dēļ - Mazulis mīlēja izkārnījumus.

Gaļēdāju mēsli viņu neinteresēja; Mazulim patika tikai zālēdāju izkārnījumi. Tādās reizēs, kad, skrienot pa stepi, viņš tos atrada, tad mūždien tajos izvārtījās. Kā jau pārsvarā visas lauvēna spēles, arī šī bija gatavošanās nākotnes medībām. Dzīvnieka mēsli varēja nomaskēt lauvas smaku, bet tas nelika Eilai mazāk smieties, kad Mazulis atrada jaunu sūdu čupu. īpaši viņš bija iecienījis mamutu izkārnījumus. Ieskāvis ķetnās lielās bumbas un sašķaidījis tās, lauvēns tajās izvārtījās.

Bet nevieni citi mēsli nebija tik brīnišķīgi kā Vīnijas. Kad Mazulis pirmoreiz atrada sakaltušu mēslu čupu, ko Eila mēdza izmantot kā papildu kurināmo, viņš nespēja rimties. Lauvēns nēsāja tos apkārt, vārtījās, spēlējās un ierīvējās tajos. Atgriezusies alā, Vīnija saoda no Mazuļa nākam savu smaku. Viņai likās, ka Mazulis ir daļa no viņas pašas. No tā brīža Mazuļa klātbūtnē jaunā ķēve zaudēja pēdējās nervozitātes paliekas un pieņēma to kā savu aizbilstamo. Viņa to vadīja un sargāja, un, ja dažkārt lauvēns reaģēja diezgan nesaprotamā veidā, tas nemazināja Vīnijas uzmanīgās rūpes.

Tajā vasarā Eila jutās laimīgāka, nekā bija bijusi kopš tā brīža, kad pameta klanu. Vīnija bija kļuvusi par labu kompanjonu un vairāk nekā draudzeni; Eilai nebija ne jausmas, ko viņa tajā bargajā un vientuļajā ziemā būtu bez Vīnijas darījusi. Bet lauvēna ienākšana viņas saimē uzjundīja jaunas vēsmas. Mazulis Eilas dzīvē ienesa smieklus. Skatoties uz gādīgo zirgu un rotaļīgo lauvēnu, allaž varēja atrast kaut ko uzjautrinošu.

Kādā siltā vasaras saulgriežu dienā Eila bija pļavā un vēroja, kā Vīnija un Mazulis spēlē kādu jaunu rotaļu. Viņi dzinās viens otram pakaļ pa lielu apli. Sākumā jaunais lauvēns nedaudz piebremzēja, ļaudams Vīnijai sevi panākt, tad rāvās uz priekšu, bet ķēve skrēja lēnāk, un Mazulis nonāca viņai aiz muguras. Tad atkal ķēve rāvās uz priekšu, līdz Mazulis, regulēdams savu ātrumu, atkal viņu panāca. Eilai šķita, ka tas ir pats jautrākais, ko savā dzīvē redzējusi. Jaunā sieviete smējās tik aizrautīgi, ka, vēderu turēdama, sabruka pie koka.

Kad smieklu lēkme bija pierimusi, sieviete pēkšņi sāka prātot: kas tā bija par skaņu, kas nāca no viņas šādos jautrības brīžos? Kāpēc tas tā notika? Tā radās tik dabiski pati no sevis, un neviena nebija līdzās, kas pateiktu, ka tas nav piedienīgi. Kāpēc tad tas nebija piedienīgi? Eila nevarēja atcerēties, ka kādreiz būtu redzējusi kādu klanā smejamies vai smaidām, tikai savu dēlu. Tomēr klana ļaudis saprata humoru, smieklīgi stāsti tika pavadīti ar piekrītošu galvas mājienu, un prieka izteiksme vairāk atspoguļojās tieši acis. Sieviete atcerējās, ka klana ļaudis mācēja taisīt grimasi, kas bija līdzīga Eilas smaidam. Tomēr šī izteiksme izteica nervozas bailes vai draudus, nevis tādu laimes apjausmu, kā to izjuta Eila.

Bet, ja jau reiz smiekli liek viņai tik labi justies un rodas tik dabiski, vai tad tas varētu būt kas slikts? Vai tie Citi, kas līdzīgi viņai, arī smejas? Citi. Siltās, laimīgās izjūtas pameta Eilu. Viņai nepatika domāt par Citiem. Tas viņai atgādināja par to, ka bija pārstājusi viņus meklēt, un izsauca dalītas jūtas. Iza bija teikusi, lai Eila tos atrod, turklāt dzīvošana vienatnē varēja būt bīstama. Ja viņa saslimtu vai notiktu kāds negadījums, kas tad viņai palīdzētu?

Bet, dzīvojot šajā ielejā kopā ar savu zvēru ģimeni, Eila jutās tik laimīga. Vīnija un Mazulis neskatījās uz viņu nosodošām acīm, kad jaunā sieviete aizmirsās un sāka skriet. Jaunie draugi nekad viņai nelika pārstāt smaidīt vai raudāt, nediktēja, ko un kad drīkst medīt un kādus ieročus lietot. Viņa pati bija noteicēja, un tas lika viņai justies brīvai. Eila nepadomāja, ka laiks, kas tiek veltīts, lai rūpētos par fiziskajām vajadzībām - pārtiku, siltumu un pajumti ierobežo viņas brīvību, un tieši tam viņa velta visas savas pūles. Notika pretējais. Tas deva viņai pārliecību un apziņu, ka var pati par sevi parūpēties.

Ar laiku - un īpaši pēc Mazuļa ienākšanas ģimenē - bēdas, ko Eila bija izjutusi par mīļajiem cilvēkiem, pārgāja. Tukšums un vajadzība pēc cilvēciskiem kontaktiem bija pārvērties par pastāvīgām sāpēm, kas jau šķita norma. Jebkura šī tukšuma mazināšana kļuva par prieka izpausmi, abi dzīvnieciņi ļoti pūlējās, lai šo tukšumu aizpildītu. Eilai patika domāt par to kārtību, kas bija nodibināta starp viņu - kā mazu meiteni - un Izu, un Krebu, tikai šoreiz atšķirība bija tāda, ka Vīnija rūpējās par Mazuli. Un, kad naktī lauvēns ar savām priekšējām ķetnām, ievilcis nagus, viņu apskāva, Eila ieritinājās tam blakus; viņa pat spēja iztēloties, ka tas ir Durks - viņas dēliņš.

Eilai negribējās iet projām un meklēt svešos Citus - ar nepazīstamām tradīcijām un aizliegumiem; tie Citi varbūt neļaus viņai smieties. "Viņi neļaus," viņa pie sevis nodomāja. "Es negribu dzīvot kopā ar tādiem cilvēkiem, kas man atkal neļaus smieties."

Dzīvnieki jau sāka pagurt no rotaļas. Vīnija ēda zāli, bet Mazulis, izkārtu mēli un smagi elsodams, atpūtās blakus. Eila uzsvilpa; svilpiens lika Vīnijai un lauvēnam pienākt pie viņas.

- Man jādodas medībās, Vīnij, - sieviete žestikulēja. - Mazulis tik daudz ēd un tik ātri aug liels.

Tiklīdz lauvēns atveseļojās no savām likstām, viņš vienmēr gāja līdzi Eilai un Vīnijai. Lauvu barā mazie lauvēni nekad netika atstāti vieni, tāpat kā klana bērni, tā ka Eilai viņa uzvedība šķita pilnīgi normāla. Bet tas radīja problēmu. Kā gan lai viņa medī, ja blakus atrodas alu lauva? Tomēr, kad attīstījās Vīnijas aizsargājošie mātes instinkti, problēma atrisinājās pati no sevis. Lauvu mammai, kamēr vēl mazuļi bija pavisam mazi, bija izveidojies ieradums izveidot apakšgrupu, kurā ietilpa viņas bērni un kāda jaunāka lauvene. Tā parasti pieskatīja mazuļus, kamēr pati lauvene devās medībās, un Mazulis šajā lomā pieņēma Vīniju. Eila bija droša, ka neviena hiēna, ne arī kāds līdzīgs dzīvnieks neuzdrošināsies nonākt zem ķēves kājas spēriena, kas tiks izdarīts, lai aizsargātu savu aizbilstamo, bet tas nozīmēja, ka sievietei atkal jāmedī, ejot kājām. Tomēr klejošana pa stepi alas tuvumā kāda piemērota dzīvnieka meklējumos, kuru varētu nomedīt ar lingu, pavēra viņai negaidītu iespēju.

Agrāk Eila vienmēr bija izvairījusies no alu lauvu bara, kas klīda pa teritoriju austrumos no ielejas. Bet šoreiz, pamanījusi dažus lauvas atpūšamies nīkulīgu priežu pavēnī, viņa nolēma, ka pienācis laiks uzzināt kaut ko vairāk par šiem zvēriem, kas personificēja viņas totēmu.

Tā bija bīstama nodarbošanās. Kaut arī Eila bija medniece, viņa ļoti viegli varēja nonākt laupījuma lomā. Bet viņa jau agrāk bija novērojusi plēsējus, pirms iemācījās padarīt sevi neievērojamu. Lauvas zināja, ka sieviete tos novēro, bet pēc pāris pirmajām reizēm dzīvnieki nolēma viņu ignorēt. Tomēr tas nemazināja briesmas. Ikviens lauva jebkurā brīdī varēja viņai uzbrukt kaut vai tāpēc, ka bija sliktā omā, bet, jo ilgāk Eila šos dzīvniekus vēroja, jo pievilcīgāki un saistošāki tie likās.

Lielāko laika daļu šie dzīvnieki pavadīja guļot vai atpūšoties, bet, kad tie medīja, tad skrēja ātri un bija varen nikni. Vilki, uzbrūkot barā, varēja nomedīt lielu briedi; viena pati alu lauvene spēja to izdarīt daudz ātrāk. Lauvas medija tikai tad, kad bija izsalkuši, un varēja ēst tikai reizi vairāku dienu laikā. Lauvām nebija nepieciešamības uzkrāt pārtiku priekšdienām, kā to darīja Eila, viņi medīja cauru gadu.

Eila ievēroja, ka vasarās, kad pa dienu bija karsts, viņi kļuva par nakts medniekiem. Bet ziemās, kad daba padarīja lauvu kažokus biezākus, to spalva kļuva gaišāka un pieņēma ziloņkaula toni, lai iekļautos apkārtējā ainavā, sieviete bija viņus novērojusi medībās dienā. Lielais aukstums prasīja prāvu enerģijas devu, ko tie patērēja medībās, tādējādi pasargājot tos no pārkaršanas. Ziemas naktīs, kad temperatūra pazeminājās, lauvas gulēja, saspiedušies barā kādā alā vai klints pārkarē, kas tos pasargāja no vēja, vai arī dusēja starp izkaisītiem kanjona akmeņiem, kas dienas laikā bija nedaudz sasiluši no tālās saules siltuma, bet nakti to izstaroja.

Pēc novērošanas, kas ilga veselu dienu, jaunā sieviete atgriezās ielejā; viņa bija ieguvusi cieņu pret sava totēma dzīvnieku garu. Eila bija vērojusi lauveni notriecam vecu mamutu ar tik gariem ilkņiem, ka tie bija atliekušies atpakaļ un priekšpusē saauguši šķērsām kopā. Viss lauvu bars bija mielojies ar šo medījumu. Kā gan toreiz - piecu gadu vecumā - viņai bija izdevies izbēgt no alu lauvas, atmiņai par šo notikumu iegūstot tikai pāris rētu, viņa prātoja, tagad labāk izprazdama klana izbrīnu. Kāpēc Alu Lauva izvēlējās viņu? Uz brīdi Eilu pārņēma dīvaina priekšnojauta. Tas nebija nekas konkrēts, bet viņai bija jādomā par Durku.

Tuvodamās ielejai, ar veiklu lingas trāpījumu jaunā sieviete nogāza gar zemi zaķi, kas būs medījums Mazulim; pēkšņi viņa sāka apšaubīt savu veselo saprātu par to, ka bija atnesusi uz alu Mazuli, domās viņu tagad iztēlodamās par pieaugušu alu lauvas tēviņu. Eilas bažas ilga tikai līdz tam brīdim, kad Mazulis atskrēja viņu sagaidīt, izrādīdams neslēptu prieku par viņas atgriešanos, meklēdams pirkstus, ko pazīst, un ar savu aso mēli nolaizīdams sievietes muti.

Vēlāk vakarā, kad Eila bija nodīrājusi zaķi un sagriezusi gabalos, lai Mazulis varētu to apēst, iztīrījusi Vīnijas guļvietu, uznesusi svaigu sienu un pati sev pagatavojusi maltīti, viņa sēdēja pie pavarda, skatījās uguns liesmās, malkoja karstu tēju un domāja par dienas notikumiem. Jaunais alu lauva bija aizmidzis alas otrā galā, kur no uguns nenāca tiešs karstums. Eilas domas pievērsās tiem apstākļiem, kas bija viņu noveduši pie lauvēna "adoptēšanas"; sieviete vienīgi spēja secināt, ka tāda bijusi viņas totēma vēlme. Viņa gan nemācēja izskaidrot, kāpēc, bet Lielā Alu Lauvas gars bija atsūtījis viņai vienu no savējiem, lai Eila to uzaudzina.

Sieviete pasniedzās pēc amuletu maisiņa, kas karājās aukliņā ap kaklu, un sajuta tajā cietos priekšmetus, tad ar klana formālo zīmju valodu uzrunāja savu totēmu: - Šī sieviete nebija sapratusi, cik spēcīgs ir Alu Lauva. Šī sieviete ir pateicīga par to, ka viņai tas tika parādīts. Šī sieviete varbūt nemaz nezina, kāpēc tieši viņa bija izvēlēta, bet viņa ir pateicīga par mazuli un zirgu. - Eila ieturēja pauzi un piebilda: - Lielais Alu Lauva, kādudien šī sieviete uzzinās, kāpēc lauvēns tika viņai atsūtīts… ja totēms to vēlēsies atklāt.

Gatavojoties gaidāmajai aukstajai ziemai, Eilas parastie vasaras darbi bija papildināti ar rūpēm par alu lauvēnu. Viņš bija gaļēdājs - tas bija skaidrs un saprotams. Lai apmierinātu ātri augošā organisma prasības, Mazulim bija nepieciešams liels gaļas daudzums. Eilai daudz laika aizņēma mazo dzīvnieku medīšana ar lingu; viņai bija nepieciešams lielāks medījums - gan sev, gan lauvēnam. Bet šim uzdevumam bija vajadzīga Vīnija.

Kad Eila paņēma siksnas un uzsvilpa zirgam, lai varētu sagatavot veicamos priekšdarbus, kas ļautu ķēvei vilkt aiz sevis abus pamatīgos koka mietus, Mazulis zināja, ka viņai padomā kaut kas īpašs. Velkamā platforma bija sevi attaisnojusi, bet sieviete gribēja uzmeistarot vēl labāku variantu: to piestiprināt tā, lai varētu vienlaikus izmantot arī vācamos grozus. Vēl viņa gribēja iejūgu uztaisīt tā, lai viens miets būtu kustināms un pārvietojams un zirgs varētu kravu uzvilkt augšā uz alu. Arī gaļas žāvēšana uz klints pārkares bija labi izdevusies.

Eila nezināja, ko Mazulis pa to laiku varētu darīt. Kā viņa medītu, ja paņemtu to līdzi? Bet tas bija jāizmēģina. Kad viss bija sagatavots.

Eila uzkāpa Vīnijai mugurā un devās ceļā. Mazulis sekoja viņām pa pēdām, tāpat kā būtu sekojis savai mammai. Daudz ērtāk bija nokļūt tajā teritorijā, kas atradās austrumos no upes, tāpēc, izņemot dažus izpētes ceļojumus, Eila nekad nedevās rietumu virzienā. Rietumos stāvā klints siena tajā virzienā stiepās jūdzēm tālu, līdz stāva akmens nogāze beidzot pavēra ceļu uz līdzenumu. Tā kā Eilai tagad bija iespēja ar zirgu aizjāt daudz tālāk, viņa bija iepazinusi austrumu pusi, un tas atviegloja medīšanu.

Sieviete daudz ko bija uzzinājusi par šo stepju ganāmpulkiem, dzīvnieku migrācijas paradumiem, ierastajiem maršrutiem un upju šķērsošanas vietām. Bet viņai joprojām bija jārok slazdu bedres zināmo dzīvnieku ceļā, un tas nebija darbs, ko viegli paveikt jaunā lauvēna sabiedrībā, kas visu laiku traucē, jo domāja, ka Eila viņam par prieku izdomājusi kādu jaunu, brīnišķīgu spēli.

Mazulis ielīda bedrē, rāpās pa to augšup, ar ķetnām izārdīdams bedres malas, lēca tai pāri, bez problēmām lēkāja iekšā un ārā. Viņš vārtījās dubļos, ko Eila bija sakrāvusi uz vecās sumbra ādas nojumes, kuru joprojām izmantoja dubļu aizvilkšanai. Kad Eila vilka dubļus projām, arī Mazulis izdomāja vilkt nojumi uz savu pusi. Tā taču bija virves vilkšanas spēle, un visi dubļi izbira pa zemi.

- Mazuli! Kā lai es izroku šo bedri? - Eila aizkaitināta, bet smiedamās pajautāja. Tas Mazuli vēl vairāk iedrošināja. - Pagaidi, es sadabūšu tev kaut ko velkamu. - Viņa parakņājās vācamajos grozos, kurus bija nocēlusi no Vīnijas muguras, lai ķēvītei būtu ērtāk ganīties, un atrada briežādu, ko bija paņēmusi kā paklājiņu, ko uzsegt, ja gadījumā līs lietus. - Mazuli, paspēlējies ar šo te, - sieviete žestikulēja, aizvilka briežādu pa zemi un nolika Mazulim priekšā. Tieši tas lauvēnam bija nepieciešams. Viņš nespēja pretoties briežādai, kas tika vilkta pa zemi. Spēlēdamies pats ar sevi, mazulis bija ārkārtīgi iepriecināts. Viņš savilka ādas gabalu sev starp ķepām tā, ka Eilai bija jāsmaida.

Par spīti lauvēna nedarbiem, Eilai izdevās pabeigt rakšanu un apklāt bedri ar ādas gabalu, ko tieši tādam nolūkam bija paņēmusi līdzi, un uzmest pa virsu dubļu kārtu. Pāri bedrei nostiepto ādas gabalu saturēja četri mietiņi, un, kad Eila bija tikko visu pabeigusi, Mazulim bija bedre jāpārbauda. Viņš iekrita slazdā, tad, no sašutuma šokēts, izlēca ārā, bet pēc tam vairs bedrei netuvojās.

Tiklīdz bedre bija sagatavota, Eila uzsvilpa Vīnijai un apmeta slaidu loku, lai nokļūtu kulanu bara aizmugurē. Sieviete nespēja sevi piespiest atkal medīt zirgu, pat kulans lika viņai justies neērti. Šis dzīvnieks, kas izskatījās pa pusei ēzelis, bija ļoti līdzīgs zirgam, bet kulanu bars atradās tik izdevīgā stāvoklī, lai kādu no šiem dzīvniekiem iedzītu slazdā, ka Eila nedrīkstēja šo izdevību laist garām.

Pēc Mazuļa rotaļām ap bedri Eilai radās vēl lielāka pārliecība, ka viņš traucēs medības, bet, tiklīdz viņi bija nokļuvuši kulanu bara aizmugurē, lauvēna izturēšanās mainījās. Viņš pielavījās kulaniem tāpat, kā bija to darījis, ķerstīdams Vīnijas asti, it kā patiešām varētu kādu no tiem nogāzt gar zemi, kaut arī bija tam vēl daudz par jaunu. Eila saprata, ka Mazuļa rotaļas ir maza lauvēna versija par pieauguša lauvas medību iemaņām, kas reiz viņam būs nepieciešamas. Jau no dzimšanas lauvēns bija mednieks; viņa izpratne par klusu pielavīšanos bija instinktīva.

Sev par pārsteigumu, Eila atklāja, ka Mazulis īstenībā ir liels palīgs. Kad ganāmpulks bija pievirzījies tik tuvu slazdam, ka cilvēka un lauvas smaka lika tam pagriezties, jaunā medniece ar kliedzieniem un bļāvieniem skubināja Vīniju uz priekšu, likdama dzīvniekiem panikā bēgt. Lauvēns saprata, ka tas ir signāls, un arī metās pakaļ dzīvniekiem. Alu lauvas smaka kulanos izraisīja vēl lielāku paniku. Viņi skrēja tieši iekšā lamatās.

Turēdama rokā pīķi, Eila noslīdēja no Vīnijas muguras un lielā ātrumā metās pie sēcošā kulana, kas centās izkārpīties no bedres, bet Mazulis jau bija priekšā. Vēl neapzinādamies lauvas nāvējošo, žņaudzošo tvērienu pie dzīvnieka rīkles, mazais lauvēns uzlēca kulanam mugurā un ar piena zobiem, kas vēl bija par maziem, lai radītu kādas briesmas, iekodās dzīvnieka skaustā. Bet tā viņam bija tikai pirmā pieredze.

Ja Mazulis vēl joprojām būtu dzīvojis lauvu barā, neviena pieaugusi lauvene nebūtu viņam ļāvusi šādā veidā uzklupt medījumam. Jebkurš mēģinājums būtu nekavējoties pārtraukts ar nāvējošu ķetnas belzienu. Lai gan lauvas spēja attīstīt lielu ātrumu, tās bija tikai sprinteri, bet viņu medījums bija gargabala skrējēji. Ja lauvas nespēja uzklupt savam medījumam pirmajā ātrajā lēcienā, tad pastāvēja risks, ka medījums var aizbēgt. Lauvas nevarēja pieļaut, ka lauvēns praktizējas medību mākslā, viņš to drīkstēja darīt tikai rotaļājoties, līdz kļūst jau gandrīz pieaudzis.

Bet Eila bija cilvēks. Viņai nebija tāds pats skriešanas ātrums kā medījamiem dzīvniekiem vai plēsoņām, nebija ne tādu ķetnu, ne ilkņu. Viņas ierocis bija smadzenes. Pateicoties tām, viņa bija izdomājusi tādus līdzekļus, kas kompensēja iedzimta medību talanta trūkumu. Slazds, kas pavēra iespēju medīt daudz lēnākam un vārgākam radījumam, piemēram, cilvēkam, pat lauvēnam deva iespēju pamēģināt.

Kad Eila, pavisam aizelsusies, ieradās, kulans ar baiļu pilnām acīm sakņupa bedrē, un alu lauvas mazulis rūkdams bija ieķēries tam skaustā, ar saviem piena zobiem mēģinādams izdarīt nāvējošo kodienu. Ar drošu pīķa triecienu sieviete izbeidza dzīvnieka mocības. Reizē ar Mazuli, kas joprojām karājās tam skaustā, dzīvnieks sabruka. Lauvēna asie zobiņi bija tikai ievainojuši kulana ādu. Tikai tad, kad medījums vairs nekustējās, Mazulis to atlaida vaļā. Stāvēdams uz medījuma, kas bija krietni lielāks par viņu pašu, pilns lepnuma un pašapziņas, ka tieši viņš ir to nogalinājis, lauvēns centās ierūkties. Eila smaidīja lepnu un iedrošinošu mātes smaidu.

Tad, ielēkusi bedrē pie lauvēna, jaunā medniece pagrūda to sānis. - Pabīdies, Mazuli! Man jāapsien šī virve ap viņa kaklu, lai Vīnija to varētu izvilkt ārā.

Kad zirgs - vilkdams aiz siksnām, kas bija apsietas tam ap krūtīm, - izcēla kulanu no bedres, lauvēns bija viens īsts un nervozs enerģijas kamols. Mazulis metās bedrē, lēca no tās ārā un, kad kulans beidzot bija dabūts no bedres laukā, atkal lēca tam virsū un nost. Viņš no prieka nezināja, ko darīt. Lauvam, kas nogalinājis medījumu, pienācās pirmā tiesa, bet tik mazi lauvēni parasti nenogalināja. Pēc ierastā hierarhijas modeļa viņi stāvēja rindā pēdējie.

Eila izstiepa kulanu visā garumā, lai iegrieztu tam vēderā; griezumam bija jāsākas no tūpļa un jābeidzas rīklē. Lauva būtu uzšķērdis dzīvnieku līdzīgā veidā un vispirms izrautu mīkstos pavēderes gabalus. Mazulim modri viņu uzmanot, Eila iegrieza dzīvnieka pavēderē, tad pagriezās un atpleta to žākleniski, lai uzšķērstu tam visu vēderu.

Mazulis vairs nespēja gaidīt. Iebāzis galvu uzšķērstajā vēderā, tas tvarstīja asiņainās iekšas, kas bija izkārušās ārā. Viņa asie zobiņi plēsās cauri mīkstajiem iekšējiem audiem un kaut ko tajos atrada. Mazulis bija kaut ko sagrābis zobos un vilka to uz savu pusi, kā jau bija to pieradis darīt virves vilkšanas spēlē.

Pabeigusi dzīvnieka uzšķēršanu, Eila pagriezās un juta, ka viņu pārņem nevaldāma smieklu lēkme. Sieviete kratījās smieklos, līdz acīs sasprāga asaras. Mazulis bija saķēris zarnu, bet negaidīti, viņam atkāpjoties, neviens nepretojās. Tā tik vilkās uz āru. Viņš nepacietīgi bija turpinājis to vilkt, līdz garā zarnu virve bija izstiepusies vairāku pēdu garumā, un, skatoties uz Mazuļa pārsteigto izteiksmi, Eila nevarēja nesmieties. Pieķērusi pie sāna, viņa, smieklos kratīdamās, nokrita gar zemi, cenzdamās atgūt savaldību.

Nesaprazdams, ko sieviete dara, pie zemes nokritusi, Mazulis palaida zarnas vaļā un nāca pārbaudīt. Smaidīdama par to, kā lauvēns lēkšoja pie viņas, Eila sagrāba viņa galvu savās rokās un paberzēja vaigu pret Mazuļa pūkaino kažoku. Tad pakasīja tam aiz ausīm un pabužināja nedaudz asinīm notraipīto purniņu, kamēr lauvēns laizīja viņai rokas un iekārtojās klēpī. Atradis sievietes divus pirkstus un ar savām priekšķe- pām piespiezdamās viņas gūžas, lauvēns tos pazīda, dziļi rīklē izdodams zemas, rūcošas skaņas.

"Es nezinu, Mazuli, kas tevi nolika manā ceļā," Eila nodomāja, "bet esmu ļoti priecīga, ka esi kopā ar mani."

14

Līdz rudenim alu lauva jau bija izaudzis lielāks par vilku un viņa bērnišķīgais apaļīgums piekāpās izstīdzējušu kāju un muskuļu spēka priekšā. Lai gan viņa auguma apmēri bija lieli, viņš vēl joprojām bija lauvēns, un Eila, viņam rotaļājoties, saņēma kārtējo zilumu vai skrambu. Sieviete nekad Mazuli nesita - viņš vēl bija tikai bērns. Tomēr viņa varēja tam aizrādīt ar signālu "Pārtrauc, Mazuli!", atgrūžot to nost un piebilstot: - Nu jau gana, tu pārāk slikti uzvedies! - un aiziet prom.

Ar to bija pietiekami, lai liktu nožēlas pilnajam lauvēnam steigties viņai pakaļ, būt pazemīgi paklausīgam, - tā bara lauvas parasti darīja barvežu priekšā. Eila nespēja tam pretoties, un laimīgā kņada, kas sekoja piedošanai, parasti jau bija daudz apvaldītāka. Pirms lēkt augšup un uzlikt ķetnas Eilai uz pleciem, lai apgāztu viņu augšpēdus, nevis notriektu no kājām, Mazulis allaž ievilka nagus un ar priekšējām ķetnām sievieti apskāva. Ari viņai bija Mazulis jāapkampj, un, kaut ari viņš ar zobiem saņēma viņas plecu vai roku mutē - kā reiz kādu dienu to darīs ar lauveni, kuru aplēks, - lauvēns bija maigs un nekad nesa- vainoja Eilas ādu.

Sieviete pieņēma lauvēna uzbrukumus un mīlestības pierādījumus, bet klanā bija sava kārtība: kamēr vīrietis nav nomedījis savu pirmo medījumu un sasniedzis pieauguša cilvēka stāvokli, dēlam jāklausa māte. Eila rīkojās tieši pēc tāda paša parauga. Lauvēns viņu uztvēra kā mammu. Upēc bija tikai dabiski, ka viņa bija noteicēja.

Sieviete un zirgs bija lauvēna bars; viņi bija viss, kas viņam piederēja. Tajās pāris reizēs, kad klejojumos pa stepi viņš kopā ar Eilu bija saticis citus lauvas, Mazuļa ziņkārīgā tuvošanās lauvu baram tika skaidri un gaiši noraidīta, un par to liecināja rēta uz viņa purniņa. Pēc plūkšanās, kad lauvēns ar asiņojošu purniņu atskrēja atpakaļ, sieviete turpmāk, kad līdzi bija Mazulis, centās savā ceļā no citiem lauvām izvairīties, bet, būdama stepē viena, viņa joprojām lauvas novēroja.

Viņa atklāja, ka salīdzina savvaļas bara lauvēnus ar savu Mazuli. Viens no pirmajiem novērojumiem bija šāds: Mazulis savam vecumam ir izaudzis par lielu, jo salīdzinājumā ar bara lauvēniem viņš nekad nebija izbaudījis bada periodus, kad ribas izspiežas uz āru kā sīki vilnīši smiltis un nespodrā spalva saveļas; vēl mazāk viņam draudēja bada nāve. Ar Eilas pastāvīgo aprūpi un uztura nodrošināšanu viņš varēja sasniegt sava fiziskā potenciāla maksimālo robežu. Kā klana sieviete, kam ir veselīgs un apmierināts bērns, Eila lepojās, redzot, kā viņas Mazulis salīdzinājumā ar savvaļas bara lauvām izaug labi kopts un liels.

Eila pamanīja, ka ir vēl viena attīstības fāze, kurā Mazulis apsteidz savus līdzgaitniekus. Mazulis bija pāragri attīstījies mednieks. Pēc tās pirmās reizes, kad lauvēns ar lielu prieku dzinās pakaļ kulaniem, viņš vienmēr piedalījās medībās un pavadīja Eilu. Mazulim bija dota iespēja trenēties uz īstiem medījumiem, nevis kā bara mazuļiem - pielavīties un medīt citam citu. Lauvene būtu strikti aizliegusi viņam piedalīties medībās, savukārt Eila viņu iedrošināja to darīt un priecājās par Mazuļa līdzdalību. Alu lauvēna iedzimtās medību metodes bija tik ļoti līdzīgas Eilas metodēm, ka viņi medija kā viena komanda.

Tikai reizi Mazulis pasteidzās par agru un sāka dzīt ganāmpulku, izklīdinādams to pirms slazdu bedres. Toreiz Eila bija tik nikna uz viņu, ka Mazulis zināja: viņš ir pieļāvis milzīgu kļūdu. Nākamajā reizē viņš uzmanīgi vēroja sievietes darbošanos un turēja sevi grožos, iekams Eila nebija neko uzsākusi. Kaut arī Mazulim pašam pirms Eilas ierašanās vēl nebija izdevies nogalināt lamatās iekritušo dzīvnieku, sieviete bija pārliecināta, ka nepaies ilgs laiks un tas notiks.

Lauvēns atklāja, ka mazāku dzīvnieku medības ar Eilas lingu arī ir jautrs pasākums. Ja sieviete vāca pārtikas krājumus, par ko viņam nebija nekādas intereses, viņš dzenāja visu, kas kustējās, - ja pats tajā laikā negulēja. Bet, kad Eila medīja, lauvēns, ieraugot medījumu, iemācījās sastingt - tāpat kā viņa. Vērodams un nogaidīdams, kamēr Eila izņem lingu un izmet akmeni, jau nākamajā brīdī viņš metās pakaļ medījumam. Lauvēns bieži palīdzēja atvilkt medījumu, bet dažkārt jaunā sieviete viņu atrada ar zobiem iekodušos dzīvnieka rīklē. Tādās reizēs Eila nesaprata, vai medījumu bija nogalinājusi viņas linga vai arī lauvēns, aizspiežot dzīvnieka rīkli, bija pabeidzis darbu tā, kā parasti lauvas nogalina savu medījumu, to nožņaudzot. Ar laiku Eila iemācījās noteikt, kad Mazulis, saodis medījumu, sastingst, bet viņa pati vēl nav to pamanījusi. Parasti tas bija kāds mazāks dzīvnieciņš, kuru lauvēns pats uzšķērda.

Mazulis bija spēlējies ar gaļas gabalu, ko Eila bija viņam iedevusi, īpašu interesi par to neizrādīdams, un tad aizgājis gulēt. Viņš pamodās izsalcis, kad izdzirdēja, kā Eila kāpj augšup pa stepes stāvo sienu virs alas. Vīnijas tuvumā nebija. Lauvēni parasti tiek atstāti savvaļā, kur šajā gadalaikā rosīgi darbojas hiēnas un citi plēsēji, bet Mazulis savu mācību jau bija guvis agrā bērnībā un to labi atcerējās. Viņš uzlēca kājās un sasniedza klints augšdaļu ātrāk par Eilu, un turpināja iet viņai blakus. Sieviete redzēja, kā Mazulis apstājas, pirms pati pamanīja milzīgu kāmi, bet dzīvnieciņš jau bija abus ieraudzījis un sāka skriet projām, pirms vēl Eila paspēja izmest akmeni. Viņa nebija pārliecināta, vai trāpījusi mērķī.

Nākamajā mirklī Mazulis metās tam pakaļ. Eilai pienākot klāt, Mazuļa purniņš jau bija ieracies uzšķērstajā un asiņainajā kāmja vēderā; sievietei ļoti interesēja uzzināt - kurš no viņiem bija kāmi nomedījis. Viņa pastūma Mazuli malā, lai izpētītu, vai neredzēs mestā akmens pēdas. Lauvēns pretojās tikai īsu bridi - Eilai atlika uz viņu bargi paskatīties, un pēc tam bez liekas ķīvēšanās Mazulis piekāpās. Viņš bija no Eilas rokas saņēmis pietiekami daudz pārtikas, lai zinātu, ka viņa vienmēr par to parūpēsies. Pat pēc kāmja apskates Eila nebija pārliecināta, kā dzīvnieciņš ticis nogalināts, bet, uzslavējot lauvēnu, jaunā sieviete to atdeva atpakaļ Mazuļa ķetnās. Tas jau bija sasniegums, ka lauvēnam šoreiz bija izdevies pārplēst dzīvnieka ādu.

Pirmais dzīvnieks, par kuru Eila nešaubījās, ka tas ir Mazuļa medījums, bija zaķis. Tā bija viena no tām nedaudzajām reizēm, kad viņai pašai akmens no lingas izslīdēja. Sieviete apzinājās, ka bija izdarījusi sliktu metienu, - akmens nokrita tikai pāris pēdu attālumā, bet metiena kustība bija devusi jaunajam lauvam zīmi sākt medības. Pēc brīža viņa atrada Mazuli uzšķēržam savu medījumu.

- Mazuli! Cik tu esi lielisks! - īpatnējā veidā, runādama skaņu un zīmju valodu sajaukumā, Eila viņu dāsni uzteica tāpat kā visus klana zēnus, kas saņem uzslavas par pirmā mazā dzīvnieka nomedīšanu. Lauvēns nesaprata, ko viņa teica, bet saprata to, ka bija Eilu iepriecinājis. Sievietes smaids, attieksme un stāja - viss liecināja par viņas labo noskaņojumu. Kaut arī vēl būdams par jaunu medībām, Mazulis bija apmierinājis savu iedzimto tieksmi medīt un bija saņēmis atzinību no sava bara galvenā barveža. Viņš bija rīkojies pareizi un to zināja.

Pirmie aukstie ziemas vēji atnesa temperatūras pazemināšanos, trauslu ledus kārtiņu upes malā un bažas jaunajai sievietei. Eila bija sev sagatavojusi prāvus gaļas un dārzeņu krājumus, kā ari papildus sagādājusi kaltētas gaļas krājumus Mazulim. Bet viņa zināja, ka lauvēnam visai ziemai gaļas nepietiks. Viņa bija sarūpējusi graudus un sienu Vīnijai, bet zirdziņam šī lopbarība bija greznība, nevis nepieciešamība. Zirgi meklē barību cauru ziemu - tomēr tajās reizēs, kad ir sasnidzis dziļš sniegs, viņiem nākas badoties, līdz aukstais vējš aizpūš sniegu projām, - un ne visi zirgi izdzīvo bargajā ziemā.

Arī plēsēji meklē barību visu ziemu, dabiskā atlases ceļā izvēlēdamies vājākos, tādējādi atstādami stiprākajiem vairāk barības. Plēsēju un medījumu populācija vairojās un gāja bojā pēc dabiskās aprites, bet kopumā viena pret otru saglabāja līdzsvara proporcijas. Tajos gados, kad bija palikuši mazāk zālēdāju, vairāk plēsēju dzīvoja badā. Ziema visiem bija smagākais gadalaiks.

Ar ziemas iestāšanos Eilas bažas pieauga arvien lielākas. Kad zeme bija sasalusi cieta kā krams, viņa nevarēja nomedīt lielos dzīvniekus. Viņas medību metodei bija nepieciešams izrakt bedri. Vairums mazo dzīvnieciņu ziemu pārlaida alās, iztikdami no tiem krājumiem, ko paši bija sarūpējuši, tādējādi tos bija grūti atrast, it īpaši tad, ja šim nolūkam nebija attīstītas ožas. Eila šaubījās, vai spēs pietiekami daudz nomedīt, lai pabarotu augošo alu lauvu.

Ziemas pirmajā pusē, kad laiks bija kļuvis pietiekami auksts, lai gaļu varētu uzglabāt saldētā veidā un vēlāk to atsaldēt, sieviete centās nomedīt tik daudz lielo dzīvnieku, cik vien spēja, un sagādāto gaļu uzglabāja barības krātuvēs zem sakrautiem akmeņiem. Bet Eila nebija izpētījusi ganāmpulku ziemas migrācijas ieradumus, un tāpēc pūles nevainagojās ar tādiem panākumiem, kā bija cerēts. Kaut arī rūpes par pārtiku bieži vien sagādāja bezmiega naktis, sieviete nekad nenožēloja, ka bija paņēmusi Mazuli savā audzināšanā un atnesusi to uz alu. Dzīvojot kompānijā ar zirgu un alu lauvu, Eila reti kad izjuta ziemas izraisīto dvēseles nostalģiju un vientulību. Un tā alu bieži vien pieskandēja jaunās sievietes smiekli.

Kad vien viņa izgāja laukā no alas un atvēra jaunu saldētās gaļas krātuvi, Mazulis jau bija klāt un centās izmakšķerēt kādu gabalu, pirms vēl viņa bija nocēlusi akmeni.

- Mazuli! Paej malā! - Viņa smaidīja par jaunā lauvas centieniem parakties zem akmens. Viņam izdevās izvilkt sasalušo dzīvnieka gaļu un pa taciņu aizstiept to uz alu. It kā zinādams, ka šo alu agrāk bija izmantojuši alu lauvas, arī Mazulis alas tālākajā galā iekārtoja sev nelielu nišu, uz kurieni nesa atlaidināt sasaldēto gaļu. Sākumā lauvēnam patika paplosīt sasalušo gaļas kluci un ar baudu to paskrubināt. Eila pagaidīja, līdz gaļas gabals atlaižas, un tad nogrieza šķēli arī sev.

Gaļas krājumiem krātuvē sarūkot, Eila sāka vērot laikapstākļus. Kad iestājās skaidra, spirdzinoša un auksta diena, viņa nolēma, ka pienācis laiks medībām - vai vismaz medību mēģinājumam. Eilai nebija nekāda īpaša plāna un negribējās arī par to lauzīt galvu. Sieviete cerēja, ka, izejot ārā, ideja pati ienāks prātā vai vismaz, labāk apskatot teritoriju un apstākļus, viņai radīsies kāda iespēja kaut ko apsvērt. Viņai bija kaut kas jādara, un viņa nebūt negribēja gaidīt, līdz pēdējie gaļas krājumi būs izsikuši.

Tiklīdz Eila bija izvilkusi vācamos grozus, ko likt Vīnijai mugurā, Mazulis zināja, ka viņi ies medībās. Nespēdams sagaidīt, viņš satraukti skraidīja iekšā un ārā, rūca un dīdījās. Arī Vīnija, mētādama galvu un iezviegdamās, par gaidāmo notikumu bija tikpat priecīga kā pārējie. Kad visi trīs bija sasnieguši auksto un saulaino stepi, Eilas spriedze un uztraukums mazinājās, to vietā parādījās cerība un prieks par šo darbošanos.

Stepi klāja plāna tikko sasniguša sniega kārtiņa, kuru vieglais vējiņš nespēja aizpūst. Gaisā virmoja tik spēcīgs un nemainīgs spelgonis, ka spožās saules siltumu nemaz nemanīja, bet debesu spīdeklis vismaz izstaroja gaismu. Ar katru izelpu visiem pa muti vēlās ārā garaiņu mākoņi, un ap Vīnijas purnu, zirgam sprauslājot, izveidojās sasalusi ledus kārtiņa. Eila priecājās par silto āmrijas kapuci un papildu zvērādām, ko veiksmīgo medību dēļ tagad varēja valkāt.

Sieviete pavērās lejup uz lokano lauvu, kas skrēja ar klusu grāciju, un šokēta aptvēra, ka Mazulis, mērot no pleciem līdz kāju apakšai, ir augumā gandrīz tikpat liels kā Vīnija un tuvojas maza zirga izmēriem. Jaunajam alu lauvas tēviņam sāka parādīties iesarkanas krēpes, un Eila brīnījās, kā to nebija iepriekš pamanījusi. Pēkšņi, kļūdams modrāks, Mazulis izrāvās uz priekšu, aste stīvi izslējās.

Ziemas laikā Eila nebija radusi dzīt stepē pēdas, bet, pat sēžot zirga mugurā, viņa sniegā redzēja vilku ķepu nospiedumus. Tie bija skaidri un nepārprotami, tie nebija vējā un saulē izbalējuši - acīmredzami vēl pavisam svaigi. Mazulis aizskrēja pa priekšu, tātad viņi bija tuvu. Eila pasteidzināja Vīniju aulekšos un noķēra Mazuli tieši laikā, lai redzētu, kā vilku bars ielenc vecu saigu tēviņu, kas vilkās iepakaļ mazam antilopju bariņam.

Arī jaunais lauva bija viņus ieraudzījis un, nespēdams apvaldīt savu satraukumu, ieskrēja bara vidū, iztrenkādams to un izjaukdams vilkiem uzbrukumu. Pārsteigtie un neapmierinātie vilki lika Eilai smieties, bet viņa negribēja Mazuli iedrošināt. "Viņš ir tikai priecīgi satraucies," viņa nodomāja, "mēs tik ilgi neesam medījuši."

Panikā lēkdama milzīgiem soļiem, saiga aiztraucās prom pa līdzenumu. Vilku bars pārkārtojās un sekoja medījumam daudz piesardzīgākā solī - solis bija gana ātrs, bet plēsēji nenogurs, pirms atkal nebūs sasnieguši ganāmpulku. Eila saņēma sevi rokās, nomierinājās un raidīja Mazulim bargu un nosodošu skatienu. Viņš atgriezās blakus sievietei, bet jutās pārāk sapriecājies, lai izjustu nožēlu.

Kad Eila, Vīnija un Mazulis sekoja vilku baram, sievietes prātā sāka nobriest kāda doma. Viņa nezināja, vai ar savu lingu spēs nogalināt saigu, bet bija pārliecināta, ka var nogalināt vilku. Eilai nepatika vilka gaļas garša, bet, ja Mazulis ir izsalcis, viņš to ēstu - tieši viņš bija tas, kura dēļ tika rīkotas medības.

Vilki skriedami bija sagrupējušies barā. Vecais saigu tēviņš bija atpalicis no pārējā bara, pārāk nomocījies, lai tiktu tam līdzi. Eila noliecās uz priekšu, un Vīnija palielināja ātrumu. Vilki ielenca veco buku, uzmanīdamies no tā ragiem un nagiem. Eila piejāja tik tuvu, lai mēģinātu nogalināt kādu no vilkiem. Sniegdamās kažokādas apmetņa ielocēs pēc akmeņiem, viņa izvēlējās vienu konkrētu vilku. Kad Vīnija apstājās, viņa izmeta akmeni, tam pakaļ veikli lidoja ari otrs.

Mērķis bija sasniegts. Vilks nokrita, un sākumā sieviete nodomāja, ka priekšā esošā kņada radusies viņas sviediena rezultātā. Bet tikai pēc tam ieraudzīja patieso iemeslu. Mazulis bija uztvēris lingas sviedienu kā medību sākumu, bet lauvu neinteresēja vilks, kad daudz garšīgākā antilope bija tepat ar roku aizsniedzama. Nobijies no auļojošā zirga, kam mugurā sēž sieviete, kura met ar akmeņiem, un vēl blakus joņo apņēmības pilns lauva, vilku bars aizskrēja prom pa lauku.

Bet Mazulis vēl nebija tāds mednieks, par kādu centās būt, - vēl ne. Viņa uzbrukumam pietrūka pieauguša lauvas spēka un lietpratības. Eilai bija nepieciešams tikai viens brīdis, lai aptvertu situāciju. "Nē, Mazuli! Tas nav pareizais dzīvnieks," viņa nodomāja. Tad ātri sevi izlaboja. Nu, protams, viņš bija izvēlējies pareizo dzīvnieku. Turēdamies blakus bēgošajai antilopei, kurai stindzinošās bailes bija tikko devušas jaunu spēku pieplūdumu, Mazulis gatavojās izdarīt nāvējošo satvērienu.

Eila paķēra pīķi, kas atradās turpat blakus - vācamajā grozā. Atsaucoties uz galēju nepieciešamību, Vīnija skrēja pakaļ vecajam bukam. Antilopes ātrais izrāviens bija tikai īslaicīgs. Vecais buks sāka pagurt. Auļojošais zirgs ātri vien to panāca. Eila nomērķēja pīķi un, kad abas ar Vīniju bija pieauļojušas blakus, trieca to dzivniekā, nemaz neapzinādamās, ka pati kliedz mežonīgā jūsmā.

Apmetuši medījumam loku un pielēkšojusi atpakaļ, medniece atklāja, ka Mazulis ir uzkāpis uz vecā buka. Tā lauvēns demonstrēja savu drošsirdību. Kaut ari viņam joprojām vēl nebija attīstījies pieauguša lauvas iespaidīgais rēciens, triumfējošais rūciens vēstīja par daudzsološu potenciālu. Pat Vīnija no šis skaņas tramīgi salēcās.

Eila noslīdēja no ķēves muguras un mierinoši papliķēja tai pa kaklu. - Viss kārtībā, Vīnij. Tas ir tikai Mazulis.

Nepadomājusi, ka lauva varētu iebilst un viņu nopietni ievainot, sieviete pastūma to malā un pirms vešanas uz alu gatavojās antilopi uzšķērst. Mazulis pakļāvās Eilas pārākumam un vēl kaut kam tādam, kas piemita vienīgi šai sievietei: viņas pārliecībai par savu mīlestību uz Mazuli.

Viņa nolēma ari sameklēt vilku un nodīrāt tam ādu. Vilka kažokāda bija ļoti silta. Atgriezusies Eila pārsteigta ieraudzīja, ka Mazulis velk antilopi, un aptvēra, ka viņš ir nolēmis to darīt visu garo ceļu līdz pat alai. Antilopes tēviņš bija augumā liels, bet Mazulis vēl nebija pieaudzis. Tas deva Eilai iespēju novērtēt lauvēna arvien pieaugošo stipruma potenciālu un to spēku, kas viņam vēl tikai būs. Bet, ja Mazulis vilks antilopi visu ceļu līdz alai, tās āda būs sabojāta. Saigas bija plaši izplatīti dzīvnieki, kas dzīvoja gan kalnos, gan līdzenumos, tomēr to nebija tik daudz. Nekad agrāk Eilai nebija izdevies nomedīt saigu, un šīm antilopēm Eilas acis bija īpaša nozīme, jo tās bija Izas totēms. Eilai bija vajadzīga antilopes āda.

Viņa parādīja zīmi: "Pārtraukt!" Mazulis tikai uz brīdi saminstinājās, tad atlaida "savu" medījumu un, sargādams to, visu ceļu līdz pat alai nepacietīgi riņķoja ap velkamo platformu. Šoreiz lauvēns ar daudz lielāku interesi vēroja, kā sieviete noņem dzīvniekam ādu un ragus. Eila iedeva nodīrāto antilopi Mazulim, kas to aizvilka uz savu nišu alas tālākajā stūrī. Pēc tam kad bija pamielojies, lauvēns joprojām savu medījumu apsargāja un gulēja turpat netālu no tā.

Eilu tas uzjautrināja. Viņa saprata, ka Mazulis sargā savu medījumu. Šķita, ka viņš pret šo zvēru izjūt kaut ko īpašu. Ari Eilai pašai bija tāda izjūta, tikai viņai tam bija savi iemesli. Satraukuma uzplūdi joprojām nebija rimuši. Ātrums, pakaļdzīšanās un medības bija bijis aizraujošs piedzīvojums - bet svarīgākais ir tas, ka viņa bija atklājusi jaunu metodi, kā medīt. Ar Vīnijas un tagad ari ar Mazuļa palīdzību sieviete varēja medīt jebkurā laikā - gan ziemā, gan vasarā. Viņa jutās spēcīga, pateicīga un spējīga apgādāt Mazuli ar gaļu.

Tad bez jebkāda īpaša iemesla Eila izdomāja apraudzīt Vīniju. Juzdamies pilnīgi drošs, kaut ari būdams alu lauvas tuvumā, zirgs gulēja. Eilai pienākot tuvāk, Vīnija pacēla galvu. Sieviete noglāstīja ķēvīti, tad, izjuzdama vajadzību pēc tuvības, nogūlās viņai blakus. Vīnija sprauslājot caur nāsim izpūta gaisu, apmierināta, ka sieviete ir pie viņas.

Medības ziemā kopā ar Vīniju un Mazuli bez grūtā bedres rakšanas pienākuma pagāja rotaļājoties. Tā bija izklaide. Jau no pašām pirmajām dienām praktizējoties ar lingu, Eila bija iemīlējusi medības. Katra apgūtā jaunā tehnika - pēdu dzīšana, dubultā akmeņu mešana, bedre un piķis - sniedza sievietei papildu gandarījuma izjūtu. Bet nekas nevarēja līdzināties milzīgajam priekam medīt kopā ar zirgu un alu lauvu. Šķita, ka tiem abiem tas patīk tikpat ļoti kā Eilai pašai. Kamēr sieviete gatavojās medībām, Vīnija, ausis saslējusi un asti atšāvusi, purināja galvu un dejoja uz pirkstgaliem, un Mazulis skraidīja iekšā un ārā no alas, izdodams dobjas, rūcošas skaņas, kas liecināja par gaidāmo satraukumu. Tikai laikapstākļi darīja Eilai raizes - reiz Vīnija viņu pārveda mājās pilnīgi necaurredzamā sniegputeni.

Trio parasti devās ceļā agrā rītausmā. Ja viņi drīz pamanīja medījumu, tad bieži vien jau pirms pusdienlaika atgriezās mājās. Parastā taktika bija sekot vēlamajam medījumam, līdz viņi atradās izdevīgā pozīcijā. Tad Eila ar lingu deva signālu un Mazulis, vienmēr dedzīgs un gatavībā, lēca uz priekšu. Vīnija, izjutusi Eilas pasteidzināšanu, aulekšoja pakaļ Mazulim. Kad jaunais alu lauva uzlēca panikā esošajam dzīvniekam mugurā, viņa nagi un ilkņi izraisīja asiņošanu, lai gan tā nebija nāvējoša. Reti kad pagāja ilgs laiks, līdz auļojošais zirgs pieskrēja tuvu klāt. Pieauļojusi Eila dūra ar pīķi.

Sākumā viņiem ne vienmēr veicās. Dažkārt izvēlētais dzīvnieks bija pārāk ātrs vai arī Mazulis, vēl nespēdams ar nagiem droši ieķerties dzīvnieka ādā, nenoturējās tam mugurā. Arī Eilai bija vajadzīgs laiks, lai, aulekšojot lielā ātrumā, iemācītos valdīt smago pīķi. Daudzas reizes viņa nebija trāpījusi vai ātrumā aizmetuši garām, dažkārt arī Vīnija nespēja pieskriet pietiekami tuvu klāt. Pat tad, kad medības bija neveiksmīgas, tās bija aizraujoša izprieca, kuru allaž varēja sākt no jauna. Iegūstot pieredzi, visiem sāka veikties daudz labāk. Sākot izprast cits cita vajadzības un spējas, neiedomājamais trio kļuva par izcilu medību komandu - tik izcilu, ka tad, kad Mazulis ieguva savu pirmo patstāvīgo medījumu, tas palika gandrīz vai nepamanīts un tika uzskatīts par komandas kopējā darba pūliņiem.

Jādama pilnos auļos, Eila ieraudzīja paklūpam briedi. Tas jau bija gar zemi, pirms viņa paspēja tam piejāt klāt. Vīnija lēnā solī pagāja tam garām. Pirms vēl zirgs nebija paspējis apstāties, medniece nolēca zemē un skrēja atpakaļ. Pīķis bija pacelts, gatavs pabeigt iesākto darbu, kad Eila atklāja, ka šoreiz Mazulis pats bija to piebeidzis. Viņai atlika ķerties pie brieža gatavošanas, lai aizvilktu to uz alu.

Tad pēkšņi Eila saprata nozīmīgā notikuma svarīgumu. Mazulis, kaut arī vēl jauns, bija medījošs lauva! Ar šo dienu klanā viņš tiktu iecelts pieaugušo kārtā. Tieši tāpat kā Eila bija ieguvusi savu titulu - Sieviete, kas medī, - pirms pati vēl bija kļuvusi par sievieti, arī Mazulis bija sasniedzis pieauguša lauvas statusu, pats vēl nebūdams līdz galam nobriedis. Sieviete nodomāja: "Jāsarīko Mazulim iesvētīšanas ceremonija, ar kuru jāatzīmē viņa ieiešana pieauguša lauvas kārtā." Bet kāda ceremonija būtu viņam nozīmīga? Tad Eila pasmaidīja.

Atsējusi briedi no velkamās platformas, viņa salika zāles paklājiņu un mietus vācamajos grozos. Tas bija Mazuļa medījums, viņam uz to bija visas tiesības. Sākumā lauva to nesaprata. Viņš skraidīja šurpu turpu no Eilas pie brieža. Tad, Eilai aizejot, viņš sagrāba brieža kaklu zobos un parāva to sev apakšā, tā viņš savu medījumu vilka visu ceļu līdz pat upmalai un uzstīvēja to augšā pa stāvo taku uz alu.

Tūlīt pēc Mazuļa pirmā medījuma Eila nepamanīja nekādu atšķirību. Viņi joprojām medīja kopā. Tomēr nu jau biežāk tā vairs nebija Vīnijas pakaļdzīšanās medījumam, bet sāka kļūt par vienkāršu Mazuļa treniņu, un Eilas pīķis vairs nebija vajadzīgs. Ja viņa gribēja paņemt sev kādu gaļas gabalu, tad darīja to pirmā; ja gribēja iegūt ādu, tad dzīvnieku nodīrāja. Tomēr savvaļas lauvu barā tēviņš allaž paņēma pirmo un lielāko medījuma tiesu, bet Mazulis vēl bija jauns. Viņš nekad nebija iepazinis badu, par to liecināja viņa augošais ķermenis, un lauvēns bija pieradis pie Eilas teikšanas.

Bet, tuvojoties pavasarim, Mazulis arvien biežāk sāka atstāt alu, dodamies savos izlūkgājienos viens pats. Reti kad viņš bija prom ilgu laiku, bet gājieni sāka kļūt arvien biežāki. Reiz viņš pārnāca ar saplēstu ausi. Eila nodomāja, ka viņš saticies ar citiem lauvām. Tas lika sievietei aptvert, ka ar viņas kompāniju Mazulim vairs nepietiek; viņš sāk meklēt savu sugu. Eila saveda kārtībā Mazuļa ausi, un viņš visu dienu pavadīja, tik cieši sekodams viņas pēdās, ka maisījās pa kājām. Naktī Mazulis ielīda pie Eilas gultā un meklēja divus pirkstus, ko pazīst.

"Drīz viņš no manis aizies," Eila nodomāja, "gribēs pats savu baru, lauvenes, kas medīs viņa vietā, un savus lauvēnus, pār kuriem valdīt.

Viņam ir vajadzīga savas sugas kompānija." Eilai ienāca prātā Izas vārdi: "Tu vēl esi jauna, tev ir vajadzīgs savs vīrietis, no tavas cilts. Sameklē savus ļaudis, sameklē savu vīrieti." Drīz būs pavasaris. Viņai vajadzētu padomāt par došanos prom, bet vēl ne. Pat pēc alu lauvas standartiem Mazulis izaugs milzīgs. Jau tagad viņš augumā daudzkārt pārspēja sava vecuma lauvas, bet viņš vēl nav pavisam izaudzis; viņš vēl nespēj viens pats izdzīvot.

Dziļajam sniegam pa pēdām sekoja pavasaris. Plūdi viņus visus ierobežoja, visvairāk dabūja ciest Vīnija. Eila varēja uzrāpties augšā pa klinti un doties stepē, arī Mazulis viegli varēja uzrāpties pa to pašu ceļu, bet zirgam klints siena bija pārāk stāva. Ūdens beidzot atkāpās, krastmala un kaulu kaudze atkal bija ieņēmusi jaunas kontūras, un Vīnija varēja doties lejā pa taciņu un iziet pļavā. Bet viņa bija nervoza.

Pirmoreiz Eila pamanīja, ka kaut kas nav tā kā parasti, kad Mazulis no zirga spēriena sāpēs iekliedzās. Sieviete bija pārsteigta. Vīnija nekad iepriekš nebija izrādījusi neiecietību pret jauno lauvēnu, varbūt tikai dažkārt bija viņam draudzīgi šur tur iekampusi, lai radinātu pie kārtības, bet spērusi vēl nebija nekad. Eila nodomāja, ka šo neparasto uzvedību izraisījusi ķēves piespiedu dīkstāve, bet Mazulis, kļūdams pieaudzis, tagad izvairījās pietuvoties viņas guļvietai, tomēr izrādīja pastiprinātu interesi par Vīnijas teritoriju. Sieviete brīnījās - kas viņu tur piesaista? Viņa devās pārbaudīt un saoda spēcīgu smaku, ko it kā jau visu ritu bija jutusi. Vīnija stāvēja noliektu galvu, ar plati ieplestām pakaļkājām un uz labo pusi noliektu asti. Ķēves vagīnas atvere bija piepampusi un pulsēja. Paskatījusies uz Eilu, Vīnija ieīdējās.

Eilu pārņēma dalītas jūtas, viņa ātri izdzīvoja pilnīgi pretējas emociju gammas. Pirmām kārtām tas bija atvieglojums. Redz, kāda izrādās tava problēma! Eila zināja par dzīvnieku pārošanās cikliem. Dažiem šīs pārošanās reizes notika biežāk, bet zālēdājiem - parasti vienreiz gadā. Šis bija tas gadalaiks, kad tēviņi cīnījās par tiesībām pāroties, un šī bija tā vienīgā reize, kad tēviņi un mātītes dzīvoja kopā, pat tie, kas parasti medīja atsevišķi vai dažādās grupās.

Pārošanās bija viens no tiem noslēpumainajiem dzīvnieku uzvedības aspektiem, kas Eilu mulsināja. Piemēram, brieži nometa ragus un katru gadu audzēja jaunus un lielākus ragus. Šīs bija tās lietas, par kurām Krebs iebilda, ka Eila, vēl meitene būdama, uzdod pārāk daudz jautājumu. Viņš nezināja, kāpēc dzīvnieki pārojas, kaut gan reiz bija ieminējies, ka varbūt pārošanās laikā tēviņi izrāda pārākumu par mātītēm vai varbūt, tāpat kā klana vīrieši, atvieglo savas vajadzības.

Vīnijai ari iepriekšējā pavasari bija pienākusi šī pārošanās reize, bet toreiz, kaut arī viņa bija dzirdējusi ērzeli augšā, stepē, zviedzam, ķēve nevarēja pie viņa nokļūt. Tomēr šoreiz jaunās ķēves vajadzība izskatījās daudz spēcīgāka. Eila neatminējās, ka iepriekš būtu redzējusi tādu piepampumu un īdēšanu. Vīnija ļāvās jaunās sievietes glāstiem un apkampieniem; pēc tam zirgs atkal nolieca galvu un ieīdējās.

Pēkšņi Eilas kuņģis savilkās nervozā kamolā. Sieviete pieliecās pie zirdziņa, tāpat kā Vīnija bija dažkārt to darījusi, kad bija nomākta un izbijusies. Vīnija viņu pametīs! Šī atziņa nāca tik negaidīti, ka Eila nebija tai gatava, kaut gan to vajadzēja paredzēt. Viņa bija domājusi par Mazuļa nākotni un arī savējo. Tā vietā bija pienācis Vīnijas pārošanās laiks. Ķēvei bija vajadzīgs ērzelis, draugs.

Eila negribīgi izgāja no alas un pasauca Vīniju, lai nāk līdzi. Sasniegusi akmeņaino upmalu, Eila pakāpās augstāk. Ari Mazulis sekoja, bet sieviete tam parādīja aizlieguma signālu. Šobrīd viņai vismazāk bija vajadzīga alu lauvas kompānija. Viņa nedosies medībās - bet kā gan Mazulis to varēja zināt? Eilai bija vēlreiz strikti jāattur lauva, līdz tas palika iepakaļ un noskatījās, kā abas viņa draudzenes aiziet.

Stepē bija vienlaikus gan silts, gan drēgns. Saule bija pakāpusies pusceļā uz zenītu un ar aizplīvurotu oreolu mirdzēja pie bāli zilajām debesīm; spilgtais debess zilums šķita pabalējis, izbalējis spilgtajā saules gaismā. Kūstošais sniegs pārvērtās maigā dūmakā, kas neierobežoja redzamību, bet pieklusināja asos toņus, un migla, kas pieturējās ēnainajās vietās, padarīja kontūras izplūdušas. Tāluma izjūta bija zudusi, un visa ainava bija perspektīvā zīmēta vīzija, kas radīja tagadnes izjūtu, - tieši šeit un tagad, it kā neviena cita vieta un laiks uz pasaules neeksistētu. Tālā pamale šķita ar roku sasniedzama, tomēr tās sasniegšana prasīja veselu mūžību.

Eila zirgu nevadīja. Viņa ļāva Vīnijai iet savu ceļu, tikai zemapziņā ievērojot apkārtni un virzienu. Sievietei bija vienalga, kurp viņa gāja, viņa nemanīja, kā sāļās asaras saplūst ar apkārtesošo mitrumu. Apsēdusies uz akmens, jaunā sieviete atcerējās pirmo reizi, kad bija ieraudzījusi ieleju un pļavā ganāmies zirgu baru. Viņa domāja par savu lēmumu palikt, nepieciešamību medīt, atsauca atmiņā to mirkli, kad bija atvedusi Vīniju pie sava pavarda un piedāvājusi zirdziņam dzīvi alas drošībā. Viņai vajadzēja zināt, ka tas nevarēs turpināties mūžīgi, ka kādudien

Vīnija atgriezīsies pie savas sugas brāļiem, tieši tāpat kā pašai Eilai to vajadzētu darīt.

Sievietes uzmanību pievērsa izmaiņas Vīnijas gaitā. Ķēve bija atradusi to, ko bija meklējusi. Priekšā atradās mazs zirgu bariņš.

Saule bija izkausējusi sniegu, kas klāja zemo pakalnu, no kura spraucās ārā sīki, zaļi asni. Dzīvnieki, kas tik ilgi bija iztikuši ar pērnā gada salmu barību, alkatīgi mielojās ar sulīgo, zaļo zāli. Kad pārējie zirgi uz viņu paskatījās, Vīnija apstājās. Eila dzirdēja ērzeli iezviedzamies. Tas stāvēja sānis, uz uzkalniņa, viņa nebija to iepriekš pamanījusi. Ērzeļa spalva bija tumši iesarkani brūngana, bet krēpes, aste un kāju apakšējā daļa bija melna. Eila nekad nebija redzējusi nevienu zirgu tik tumšās krāsās. Vairums zirgu bija pelēcīgi brūnā vai dūkanā bēša tonī kā Vīnija - dzeltenīgā sakaltuša siena krāsā.

Ērzelis iezviedzās, pacēla galvu un iekodās savā augšlūpā. Tas saslējās pakaļkājās un pieauļoja klāt, tad, apstājies dažu soļu attālumā, sāka ar kājām kārpīt zemi. Ērzeļa kakls bija izliekts, aste pacelta un milzīgais loceklis piebriedis.

Vīnija atbildēja ar zviedzienu, un Eila noslīdēja no ķēves muguras. Apskāvusi savu draudzeni, viņa atkāpās. Vīnija pagrieza galvu un paskatījās uz jauno sievieti, kas jau no kumeliņa vecuma bija par viņu rūpējusies.

- Vīnij, ej pie viņa! - Eila mudināja. - Tu esi atradusi sev draugu, ej pie viņa!

Vīnija papurināja galvu un maigi iezviedzās, tad pagriezās pret bēro ērzeli. Zemu noliektu galvu un bakstīdams viņai kājās, tas apgāja Vīnijai apkārt un veda ķēvi tuvāk savam baram, it kā viņa būtu nepaklausīga tiepša. Eila vēroja Vīniju aizejam un nespēja doties projām. Kad ērzelis uzslējās virs Vīnijas, Eila atcerējās Broudu un tās briesmīgās sāpes, ko vīrietis bija viņai nodarījis. Vēlāk ikreiz, kad Brouds atkal tuvojās, jaunā sieviete atcerējās tikai nepatīkamas izjūtas un bija pateicīga, kad viņam beidzot apnika to darīt.

Kaut arī Vīnija zviedza un it kā vairījās, ķēvīte necentās ērzeli atraidīt; vērojot zirgu pārošanos, Eila izjuta sevī dīvainas trīsas - sajūtas, ko neprata izskaidrot. Sieviete nespēja atraut acis no bērā ērzeļa: viņa priekškājām, kas atradās uz Vīnijas muguras, locekļa grūdieniem, piepūles un spalgajiem zviedzieniem. Eila starp kājām sajuta siltu mitrumu, ritmisku pulsāciju, kas sakrita ar ērzeļa grūdieniem, un nesaprotamas alkas. Sieviete smagi elsoja, juta, ka sirdspuksti atbalsojas galvā, un izjuta sāpīgas ilgas pēc kaut kā tāda, ko nespēja aprakstīt.

Pēc pārošanās akta beigām Vīnija labprātīgi sekoja bērajam ērzelim, pat atpakaļ neatskatījusies; Eila sajuta milzīgu tukšumu un nodomāja, ka nespēs to izturēt. Sieviete aptvēra: cik gan trausla ir viņas pasaule, ko viņa pati savām rokām bija uzbūvējusi ielejā; cik gaistoša ir viņas laime, cik nedroša pašas eksistence. Viņa pagriezās un sāka skriet uz ielejas pusi. Sieviete skrēja tik ilgi, līdz nespēja vairs paelpot un sānā sāka durt asas sāpes. Viņa skrēja ātri, cerēdama: ja skries pietiekami aši, varēs sev aiz muguras atstāt visas sirdssāpes un skaudro vientulību.

Klupdama krizdama viņa noripoja lejā pa nogāzi pļavā un, saraustīti tverdama pēc elpas, palika tur, kur bija apstājusies. Pat pēc tam, kad jau spēja paelpot, Eila neizkustējās no vietas. Viņa nemaz negribēja kustēties. Sieviete vairs negribēja cīnīties, censties un dzīvot. Kāda tam visam jēga? Viņa taču bija nolādēta, vai ne?

"Tad kāpēc gan es nevaru nomirt? Tā taču tam bija jābūt, vai ne? Kāpēc man jāzaudē viss, ko mīlu?" Pēkšņi Eila sajuta siltu elpu un asu mēli, kas laizīja sāļās asaras no viņas vaigiem, un, atvērusi acis, ieraudzīja milzīgi lielo alu lauvu.

- Ak, Mazuli! - viņa raudādama tiecās tam pretim. Lauva apgūlās viņai blakus, ievilka nagus un uzlika savu ķetnu sievietei virsū. Pavē- lusies uz sāniem, Eila apskāva lauvas pūkaino kaklu un iespieda galvu Mazuļa garajās krēpēs.

Kad beidzot sieviete bija izraudājusies un mēģināja piecelties, viņa aptvēra sava kritiena sekas: nobrāztas rokas, ceļgali un elkoņi, sasista gūža un apakšstilbs, sūrstošs labais vaigs. Klibodama Eila vilkās uz alu. Aprūpējot nobrāzumus un zilumus, viņai ienāca prātā biedējoša doma: "Un ja nu es būtu salauzusi kādu kaulu? Tas būtu vēl sliktāk par nāvi, jo nav jau neviena, kas man varētu palīdzēt.

Tomēr es nesalauzu. Ja mans totēms vēlas, lai es dzīvoju, varbūt tam ir savs iemesls? Varbūt Alu Lauvas gars atsūtīja man Mazuli, jo zināja, ka Vīnija reiz aizies?

Arī Mazulis aizies. Nepaies ne ilgs laiks, kad arī viņam būs vajadzība pēc draudzenes. Viņš noteikti to atradīs, pat ja nav uzaudzis normālā savvaļas lauvu barā. Viņš būs tik varens lauva, ka spēs pārvaldīt un aizsargāt plašu teritoriju. Un viņš ir labs mednieks. Meklējot lauvu baru vai vismaz vienu lauveni, viņš nedzīvos izsalkumā."

Sieviete sāji pasmaidīja. "Mazulis droši vien domā, ka esmu kā klana mamma, kas uztraucas par savu dēlu, kas kļūst pieaudzis un kļūs par drošsirdīgu mednieku. Galu galā viņš taču nav mans dēls. Viņš ir tikai lauva, parasts… Nē, Mazulis nav parasts alu lauva. Viņš jau tagad ir gandrīz vai tikpat liels kā pieaudzis alu lauva, un viņš agri kļuva par mednieku. Bet viņš mani atstās…

Arī Durks jau tagad droši vien ir liels. Ari Ura kļūst pieaugusi. Odai būs skumji, kad Ura viņu atstās, lai kļūtu par Durka sievieti un dzīvotu kopā ar Bruņa klanu… Nē, tagad tas ir Brouda klans. Interesanti, cik ilgs laiks atlicis līdz nākamajai klanu Sapulcei?"

Eila pasniedzās aiz savas guļvietas un paņēma saišķi ar nūjām. Katru vakaru viņa bija iegriezusi vienu svītriņu. Tas bija ieradums, kas kļuva par rituālu. Sieviete atsēja nūju saišķi un izklāja to zemē, un tad centās saskaitīt dienas, kas pagājušas, kopš viņa ieradās ielejā. Ar pirkstiem viņa mērīja robiņus, bet uz nūjām bija tik daudz iegrieztu robiņu - tik daudz dienu bija pagājušas. Viņai radās tāda sajūta, ka visus robiņus vajadzētu salikt kopā un kaut kā saskaitīt, tas viņai pastāstītu, cik ilgu laiku šeit nodzīvojusi, tikai sieviete nezināja, kā to izdarīt. Tas bija tik mulsinoši un sarežģīti. Pēkšņi Eila aptvēra, ka nūjiņas viņai nav vajadzīgas; viņa taču varēja saskaitīt gadus, atceroties katru pavasari. Durks piedzima pavasari pirms pēdējās klanu Sapulces - viņa sāka rēķināt. Nākamajā pavasarī pēc viņa dzimšanas pagāja viens gads. Viņa atzīmēja vienu svītru dubļos. Nākamajā gadā viņš sāka staigāt; Eila uzvilka vēl vienu svītru. Nākamais pavasaris būtu bijis viņa pēdējais zīdīšanas gads, un tad sāktos nākamais gads - atradināšana no krūts, tikai Durks jau bija atradināts. Sieviete ievilka trešo svītru.

"Tad es pametu klanu." Viņa norija siekalas un samirkšķināja acis. "Un tajā vasarā es atradu ieleju un Vīniju. Nākamajā pavasari es atradu Mazuli." Viņa ievilka ceturto svītru. "Un šajā pavasarī…" Eila negribēja domāt par Vīnijas zaudējumu kā par iemeslu, lai atcerētos šo gadu, bet tas bija noticis fakts. Dubļos tika ievilkta piektā svītra.

Tie ir visi vienas rokas pirksti; sieviete pacēla kreiso roku - tieši tik vecs tagad ir Durks. Izstiepusi labās rokas īkšķi un rādītājpirkstu, viņa apjauta: tik daudz palicis līdz nākamajai klanu Sapulcei. Kad klans atgriezīsies, Ura ies viņiem līdzi Durka dēļ. Protams, viņi vēl nebūs pietiekami pieauguši, lai sāktu dzīvot kopā. Paskatoties uz meiteni, klans zinās, ka viņa lemta Durkam. "Interesanti - vai dēls mani atceras? Vai viņam piemitīs klana atmiņas spējas? Cik daudz viņā ir no manis un cik daudz no Brouda… klana?"

Eila savāca atzīmētās nūjas un pamanīja regularitāti iezīmētajās svītrās starp papildu atzīmēm, kuras bija iegrebusi tajās dienās, kad viņas gars cīnījās un sieviete asiņoja. "Kā gan vīrieša totēma gars varētu šeit cīnīties ar manējo? Pat ja mans totēms būtu pele, es nekad nepaliktu stāvoklī. Lai aizsāktu bērna dzīvību, nepieciešams vīrietis un viņa loceklis. H es domāju.

Vīnija! Vai tad ērzelis nedarīja tieši to? Vai viņš tevī aizsāka jaunu dzīvību? Varbūt kādudien redzēšu tevi kopā ar zirgu baru un tad to uzzināšu. Ak, Vīnij! Tas nu gan būtu lieliski!"

Domas par Vīniju un ērzeli uzdzina Eilai trīsas. Viņas elpa kļuva nedaudz ātrāka. Tad sieviete iedomājās par Broudu un patīkamās izjūtas izgaisa. Bet tieši Brouda loceklis deva Durkam dzīvību. Ja viņš būtu zinājis, ka aizsāks viņā bērnu, tad nekad to nebūtu darījis. Un Durkam būs Ura. Ari viņa nemaz nav kropla. Domāju, ka Uras dzīvība aizsākās tad, kad tas Citu vīrietis piespieda Odu tam paklausīt. Ura ir tieši tā, kas Durkam vajadzīga. Viņa ir daļa no klana un daļa no Citiem. Citu vīrietis…

Eila izjuta nemieru. Mazulis bija izgājis, un viņa vēlējās izkustēties. Izgājusi ārā, sieviete pastaigājās gar krūmu rindu, kas auga upmalā. Viņa aizgāja tālāk, nekā citreiz bija gājusi, kaut arī tiktāl bija aizjājusi Vīnijas mugurā. Eila saprata, ka viņai būs atkal jāpierod iet kājām un nest vācamo grozu uz muguras. Ielejas pašā tālākajā galā viņa turpināja virzīties gar upi un, kad tā pagriezās dienvidu virzienā, apgāja apkārt augstai kraujas malai. Tieši aiz pagrieziena upe meta līkumu ap klintīm, kas tur varēja būt novietotas ar nolūku - tur atradās tik akurāti izvietoti akmeņi iešanai. Šajā vietā augstā klints siena bija tikai stāvs slīpums. Eila uzrāpās klintī un pavērās pāri rietumu stepei.

Starp rietumiem un austrumiem nebija nekādas lielas atšķirības, izņemot to, ka tur bija nedaudz akmeņaināks reljefs, bet rietumu puse Eilai šķita daudz svešāka. Viņa vienmēr bija zinājusi, ka tad, kad izlems atstāt ieleju, dosies uz rietumiem. Pagriezusies apkārt, viņa pārgāja pāri upei, tad pa ieleju devās atpakaļ uz alu.

Bija gandrīz tumšs, kad sieviete pārnāca alā, un Mazulis vēl nebija atgriezies no savām dienas gaitām. Pavards bija izdzisis, ala - auksta un vientuļa. Tagad tā šķita daudz tukšāka nekā tad, kad viņa pirmoreiz to iekārtoja par savām mājām. Sieviete iekūra uguni, uzvārīja ūdeni un pagatavoja tēju, bet viņai nebija noskaņojuma gatavot ēst. Eila paņēma gabalu kaltētas gaļas un žāvētus ķiršus un apsēdās uz savas guļvietas. Ir pagājis ilgs laiks, kopš viņa bijusi alā viena pati. Piegājusi pie vecā vācamā groza un tajā parakņājusies, viņa pašā dibenā atrada Durka pārnēsājamo ādu. Samīcījusi ādas strēmeli, jaunā sieviete to piespieda pie vēdera un skatījās ugunī. Apgūlusies viņa to aptina sev apkārt.

Miegā pie viņas atnāca sapņi. Eila sapņoja par Durku un Uru, kas bija jau pieauguši un dzīvoja kopā pie viena pavarda. Sieviete sapņoja par

Vīniju, kas atradās citā vietā, un viņai bija piedzimis mazs kumeliņš. Pēkšņi viņa pamodās, no bailēm nosvīdusi. Tikai tad, kad Eila pilnībā atvēra acis, viņa saprata, ka atkal bija redzējusi murgus par dārdošo zemi un šausmām. Kāpēc viņai rādījās tas sapnis?

Sieviete piecēlās un sabakstīja uguni, tad uzsildīja tēju un lēnām to iemalkoja. Mazulis joprojām nebija atgriezies. Atkal paņēmusi Durka pārnēsājamo ādu, viņa atcerējās Odas stāstu par Citu vīrieti, kas bija viņu ar varu izmantojis. "Oda sacīja, ka viņš izskatījies kā es. Vīrietis, kas līdzīgs man; interesanti - kā gan viņš varētu izskatīties?"

Eila centās iztēloties vīrieti, kas būtu viņai līdzīgs. Viņa centās atcerēties savus vaibstus, jo bija redzējusi to atspulgu dīķa ūdenī, bet vienīgais, ko sieviete spēja atcerēties, bija garie mati, kas ieskāva seju. Toreiz viņa tos nēsāja izlaistus, bet tagad, lai netraucētu, tie bija sapīti mazās bizītēs. Eilas mati bija dzelteni, tādā pašā krāsā kā Vīnijas spalva, bet tiem bija daudz sulīgāks un zeltaināks tonis.

Katru reizi, kad viņa iztēlojās vīrieša seju, tad savā priekšā redzēja ļauni smīnošo Broudu. Eila nespēja iztēloties Citu vīrieša seju. Sievietes acis sāka pagurt, un viņa atkal atlaidās gultā. Sapnī viņa redzēja Vīniju un bēro ērzeli. Vēlāk viņa sapņoja par vīrieti - viņa vaibsti bija neskaidri un izplūduši. Tikai viena lieta gan bija pilnīgi skaidra - vīrietim bija dzelteni mati.

15

-Jondalar, tev labi sanāk! Mēs vēl no tevis iztaisīsim īstu laivinieku! - Karlono sacīja. - Lielajās laivās nav tik svarīgi, ja tu izlaid kādu aira vēzienu. H kā laivā tu parasti neesi vienīgais airētājs, tad sliktākais, ko var izdarīt, ir nojaukt ritmu. Mazās laivās, tādās kā šī, kontrole ir svarīga. Viena vēziena izlaišana var būt bīstama vai pat liktenīga. Vienmēr seko līdzi upei - nekad neaizmirsti, cik tā var būt neparedzama. Šeit tā ir dziļa un izskatās mierīga. Bet, lai sajustu straumes spēku, tev ir tikai jāiemērc airis. Ar straumi ir grūti cīnīties - tev ir jāmāk ar to sadzīvot.

Karlono turpināja sniegt pamācības, kamēr abi ar Jondalaru vadīja mazu divvietīgu koka laivu netālu no Ramudu piestātnes. Zelandoni vīrietis tikai pa pusei klausījās Karlono teiktajā, tā vietā koncentrēdamies, lai pareizi ieliktu airi ūdenī un laiva virzītos uz to pusi, kur viņš to grib, bet muskuļu līmenī viņš izprata teikto vārdu nozīmi.

-    Tu varbūt domā, ka vieglāk ir airēt lejup pa straumi, jo tā nav jācīnās ar upes spēku, bet tur jau ir tā problēma. Kad airē pret straumi, ir vienlaikus jākoncentrē visas domas uz laivu un upi, jo zini - tiklīdz atlaidīsi vaļā, būsi zaudējis visu, ko tik sūri grūti biji ieguvis. Un tu vari pārredzēt visu, lai laikus spētu no briesmām izvairīties.

-     Laižoties lejup pa straumi, ir tik viegli atslābināties, ļaut domām aizklīst tālumā un upei sevi nest. Upes vidū atrodas klintis, kas ir dziļi iesēdušās gultnē. Straume var vienā mirklī tevi uznest tām virsū, vai tev var trāpīt kāds smags un piemircis baļķis, kas guļ zem ūdens. "Nekad negriez Mātei muguru" - tas ir likums, ko nekad nedrīkst aizmirst. Šī upe ir pilna pārsteigumu. Tieši tad, kad domā, ka zini, ko no tās sagaidīt, un visu uztver kā pašu par sevi saprotamu, viņa izdarīs negaidītus brīnumus.

Vecākais vīrs atlaidās atpakaļ un izvilka airi no ūdens. Domīgi nopētījis Jondalaru, viņš pamanīja jaunā vīrieša koncentrēšanos. Jaunekļa blondie mati bija atķemmēti atpakaļ un pakausi sasieti ar aukliņu - laba piesardzība. Viņš bija pielāgojis savu apģērbu Ramudu stilam, bet tas bija piemērots ari Šamudu vīrietim, kas dzīvoja upes tuvumā.

-      Kāpēc tev nepiebraukt pie piestātnes un neizlaist mani ārā, Jondalar? Manuprāt, ir pienācis laiks tev to pašam izmēģināt. Ir atšķirība, ja laivā esi tikai tu viens un apkārt upe.

-    Vai domā, ka esmu jau tam gatavs?

-     Kā tāds, kas nav šeit dzimis, tu visu esi ātri apguvis.

Jondalars jau dega nepacietībā pārbaudīt savus spēkus vienatnē - aci

pret aci ar upi. Ramudu zēniem parasti jau ir savas laivas, pirms tie kļūst par vīriešiem. Starp Zelandoni Jondalars jau sen bija sevi pierādījis. Nebūdams daudz vecāks par Darvo, vēl neapguvis savu amatu un nekļuvis par īstu viru, Jondalars bija nogalinājis savu pirmo briedi. Tagad viņš māk aizmest pīķi daudz spēcīgāk un tālāk par pārējiem vīriem, bet tā viņš galvenokārt bija medījis līdzenumos. Šajā klinšainajā apvidū Zelandoni nejutās īsti savā ādā. Neviens upes virs neuzskatīs viņu par kārtīgu vīru, pirms viņš ar harpūnu nebūs nogalinājis milzu stori. Un Šamudi neuztvers viņu kā savējo, līdz viņš kalnos nebūs pats nomedījis kalnu kazu.

Jondalars bija nolēmis, ka neprecēs Seranio, līdz nebūs sev pierādījis, ka spēj būt gan kārtīgs Šamuds, gan Ramuds. Dolando bija centies viņu pierunāt, ka tas pirms kāzām nebūt nav nepieciešams, - nevienam par Jondalara vīrišķību neesot nekādu šaubu. Ja kādam vajadzīgs tam pierādījums, tad degunradža medības esot pietiekams galvojums. Jaunais Zelandoni vīrietis bija uzzinājis, ka neviens no pārējiem vīriem nekad agrāk nebija nomedījis degunradzi. Līdzenums nebija šo viru ierastais medību lauks.

Jondalars pat nemēģināja loģiski pamatot, kāpēc juta, ka viņam ir jābūt labākam par pārējiem, kaut arī nekad iepriekš nebija uzskatījis, ka medību iemaņās grib būt pārāks par citiem vīriem. Viņa kvēlākā aizraušanās un vienīgā prasme, kurā viņš jebkad bija vēlējies izcelties, bija krama darbarīku izgatavošana. Un viņa raksturā nemaz nebija sacensību gara. No savas amata tehnikas pilnveidošanas Jondalars guva personīgo gandarījumu. Vēlāk Šamuds bija privāti aprunājies ar Dolando un paskaidrojis, ka garajam Zelandoni vīram ir nepieciešams izstrādāt pašam savu dzīves uzskatu sistēmu.

Jondalars un Seranio jau bija kopā nodzīvojuši tik ilgu laiku, ka vīrietis juta pienākumu padarīt viņu attiecības oficiālas. Seranio jau gandrīz bija viņa sieva. Vairums cilvēku abus uzskatīja par precētu pāri. Pret Seranio viņš izturējās ar uzmanību un pieķeršanos, un Darvo viņu uzskatīja par sava pavarda vīrieti. Bet pēc tā vakara, kad Toli un Šamio applaucējās, Jondalaram sāka traucēt te viena, te cita lieta, un garastāvoklis nekad vairs nebija labs. Bija jau viegli apmesties šeit uz dzīvi kopā ar Seranio, viss ietu ierastajās sliedēs. Bet vai tam bija kāda jēga? Vīrietis uzdeva sev šo jautājumu.

Seranio neizdarīja uz viņu spiedienu - viņa joprojām neizvirzīja nekādas prasības un saglabāja savu aizsargājošo atturību. Bet nesen Jondalars bija pārsteidzis sievieti skatāmies uz viņu ar mednieces skatienu, kas nāca no dvēseles dziļumiem. Tieši viņš allaž bija tas, kas jutās samulsis un pirmais aizgriezās prom. Jondalars nolēma sev izvirzīt uzdevumu un pierādīt, ka spēj būt īsts Šamudu cilts virs, un sāka savus nodomus darīt visiem zināmus. Daži to uztvēra kā Apsolīšanās paziņojumu, kaut arī nekādi Apsolīšanās svētki netika organizēti.

-     Šoreiz nebrauc pārāk tālu, - Karlono piekodināja, izkāpdams no laivas. - Patrenējies un pieradi vadīt laivu viens pats.

-    Tomēr es paņemšu līdzi arī harpūnu. Kamēr esmu uz ūdens, nenāks par ļaunu patrenēties to lietot, - atbildēja Jondalars un pasniedzās pēc ieroča, kas atradās uz piestātnes dēļiem. Novietojis garo pīķi kanoe laivas dibenā, zem sava sēdekļa, blakus tai saritinājis virvi, tureklī pie laivas sāniem viņš piestiprināja atkarpainu kaula smaili un to piesēja. Harpūna ar savu aso galu un ačgārni izveidotajiem zobiem nebija tāds rīks, kuru varēja atstāt laivā nepiesietu. Ja notika kāds nelaimes gadījums, tad to bija tikpat grūti izvilkt no cilvēka kā no zivs, nemaz nerunājot par tām grūtībām, kādas prasīja ar akmens darbarīkiem izveidot kaula atskabargaino un smailo uzgali. Apgāzušās koka laivas reti kad nogrima, bet nepiesieta harpūna gan ātri vien nogāja upes dibenā.

Kamēr Karlono pieturēja laivu, Jondalars pārsēdās pakaļgalā. Kad harpūna bija nostiprināta, viņš paņēma rokās divpusējo airi un atstū- mās no piestātnes. Bez priekšā sēdošā vīra balasta vieglā laiva pacēlās augstu virs ūdens. Tā kļuva grūtāk vadāma. Bet pēc sākotnējās pielāgošanās peldspējas izmaiņām Jondalars lielā ātrumā šķēla viļņus lejup pa straumi, izmantodams airi kā stūri laivas pakaļgala vienā pusē. Tad viņš nolēma airēties atpakaļ, augšup pa upi. Kamēr viņš nav vēl noguris, būs vieglāk cīnīties pret straumi, bet vēlāk varēs ļaut tai atkal nest sevi lejup.

Izrādījās, ka Jondalars bija nobraucis lejā pa upi daudz tālāk, nekā pats to aptvēra. Beidzot, ieraudzījis savā priekšā piestātni, viņš jau gandrīz padevās kārdinājumam piestāt krastā, bet tad pārdomāja un paairēja tai garām. Vīrietis bija apņēmies apgūt visas tās prasmes un iemaņas, kuras bija izvirzījis sev par mērķi iemācīties, un to bija ļoti daudz, bet neviens, un vismazāk jau nu viņš pats, varēja Jondalaru apsūdzēt uzdevuma neizpildīšanā. Uzsmaidījis Karlono, kas māja viņam ar roku, Zelandoni vīrs nepārstāja airēt.

Augšpusē upe kļuva platāka un straumes spēks mazinājās, padarot airēšanu daudz vieglāku. Ieraudzījis pretējo krastu, Jondalars sāka airēties pāri upei. Tā bija neliela, vientulīga krastmala, kuru skatam aizsedza upē nokāries vītols. Piebraucis tuvāk un ar vieglo laivu viegli pārslīdēdams pāri sēkļiem, vīrietis nedaudz atpūtās un ļāva laivai slīdēt atmuguriski, kamēr pats stūrēja ar airi. Jondalars tāpat vien lūkojās ūdenī, bet pēkšņi viņa uzmanību piesaistīja milzīga, klusa ēna, kas slīdēja pa upes dibenu.

Storēm vēl tā kā būtu par agru. Tās parasti peld augšup pa straumi agrā vasarā, bet šogad bija silts un agrs pavasaris ar lieliem paliem. Paskatījies ciešāk, viņš pamanīja milzīgas zivs muguru, kas paslīdēja garām laivai. Zivis pašlaik migrēja! Lūk, kur bija viņa iespēja! Viņš varētu pārnest šīs sezonas pirmo stori!

Jondalars nolika airi un pasniedzās pēc detaļām, lai harpūnu saliktu kopā. Palikusi bez vadības, mazā laiva griezās uz riņķi, peldēja pa straumi un nedaudz sasvērās uz vienu malu. Kamēr vīrietis bija sējis virvi pie laivas priekšgala, laiva bija pagriezusies leņķi pret straumi, bet šķita stabila, un viņš bija aizrāvies ar savu nodarbi. Jondalars gaidīja nākamo zivi, un viņam nenācās vilties. Viņa virzienā peldēja milzīga, tumša ēna - tagad viņš zināja, no kurienes bija nākusi "Hadumas zivs", bet šeit tā daudzkārt pārspēja tās lielumu.

No zvejošanas pieredzes kopā ar Ramudiem Jondalars zināja, ka ūdens neatspoguļo īsto zivs atrašanās vietu. Tā nebija tur, kur šķita esam, - tāds bija Mātes paņēmiens, kā paslēpt savas radības, kamēr Viņas noslēpums netiek atklāts. Kad zivs piepeldēja tuvāk, mērķējot viņš ņēma vērā ūdens virsmas atstarojuma nobīdi. Pārliecies pāri laivas malai un nedaudz nogaidot, viņš izmeta laivas priekšgalā piesieto harpūnu.

Ar tikpat līdzīgu spēku mazā laiva pašāvās pretējā virzienā - savā slīpajā kursā uz upes vidu. Bet Jondalara mērķējums izrādījās pareizs. Harpūnas gals dziļi ietriecās milzīgajā storē - tikai jēgas no tā bija maz. No šī harpūnas trieciena zivs vēl nebija tik stipri ievainota, lai nevarētu turpināt ceļu tālāk. Virzīdamās augšup pret straumi, tā peldēja uz upes vidu, uz dziļākiem ūdeņiem. Pie laivas piesietā virve ātri iztinās, un tauvas gals ar triecienu nospriegojās.

Laiva tika griezta uz riņķi, gandrīz pārmetot Jondalaru pāri malai. Vīrietim pieķeroties pie borta, airis palēcās uz augšu, sašūpojās un iekrita ūdenī. Jondalars liecās tam pakaļ, bet pārāk tālu pārsniedzās pāri laivas malai. Laiva apgāzās. Vīrietis pieķērās pie laivas borta. Tieši tajā brīdī store bija atradusi pareizo straumes plūsmu un laidās augšup pa straumi, neticamā kārtā atkal atgriezdama laivu pareizā stāvoklī un ieraudama Jondalaru tajā atpakaļ. Berzēdams nobrāzto stilbu, viņš apsēdās, un mazā laiva tika vilkta pret straumi daudz ātrāk, nekā viņš jebkad bija braucis.

Pieķēries pie borta, bailēs un pārsteigumā plati ieplestām acīm, vīrietis pavirzījās uz priekšu un vēroja, kā upes krasts pazib garām milzīgā ātrumā. Pasniedzies pēc harpūnas tauvas, kas nospriegota gulēja ūdenī, un, to parāvis, Jondalars apsvēra domu par tauvas pārgriešanu. Tā vietā laivas priekšgals iegrima tik dziļi, ka tajā sāka smelties iekšā ūdens. Store sāka haotiski peldēt šurpu turpu, vilkdama sev līdzi mazo kanoe laivu. Grīļodamies no viena sāna uz otru, viņš pieķērās pie virves.

Vīrietis nepamanīja, kā bija pabraucis garām laivu būves klajumam, un neredzēja cilvēkus, kas krastmalā stāvēja, muti iepletuši, un skatījās uz mazo laivu, kas, lielās zivs vilkta, milzīgā ātrumā traucās augšup pa straumi, un Jondalaru, kas, pārkāries pāri bortam, ar abām rokām ieķēries virvē, cīnījās, lai izvilktu harpūnu.

-    Vai tu to redzi? - Tonolans pajautāja. - Manu brāli velk nevaldāma zivs! Šķiet, ka neko tādu vēl neesmu redzējis. - Viņa smaids pārvērtās skaļos smieklos. - Vai redzējāt, kā šis, cenzdamies zivi palaist vaļā, bija ieķēries virvē? - Nespēdams rimties, Tonolans uzsita sev pa gurnu. - Jondalars nenoķēra vis zivi, bet zivs noķēra viņu!

-    Tonolan, tur nav nekā smieklīga! - Markeno aizrādīja, pats pūlēdamies saglabāt nopietnu seju. - Tavs brālis ir iekļuvis ķezā.

-    Jā, jā. Bet vai jūs viņu redzējāt? Viņu vilka zivs! Tikai nestāstiet, ka tur nav nekā smieklīga!

Tonolans atkal iesmējās, bet palīdzēja Markeno un Barono iestumt laivu ūdenī. Tajā iekāpa arī Dolando un Karolio. Atstūmušies no krasta, cik vien ātri spēdami, vīri sāka airēt augšup pa straumi. Jondalars bija nonācis nelaimē; viņam draudēja reālas briesmas.

Store sāka pagurt. Harpūna un vīrieša vilkšana kopā ar laivu bija zivi pamatīgi nokausējusi. Straujais un pārsteidzīgais skrējiens kļuva lēnāks. Tas deva Jondalaram laiku apsvērt situāciju - viņš joprojām nespēja kontrolēt laivas virzienu. Vīrietis atradās krietnu gabalu upes augštecē; viņš nekad nebija atradies tik tālu prom kopš tās reizes, kad pa sniegu un gaudojošu vēju tika atvests šurp. Pēkšņi viņš saprata, ka ir jāpārgriež virve. Nebija jēgas ļaut sevi aizvilkt vēl tālāk uz priekšu.

Jondalars atlaida rokas no laivas borta un sniedzās pēc naža. Bet, kad vīrietis bija no maksts izņēmis nazi ar briežraga rokturi, store savā pēdējā pirmsnāves cīņā centās atbrīvoties no sāpīgās harpūnas. Zivs svaidījās un cīnījās ar tādu spēku, ka ikreiz, kad tā ienira dziļāk, laivas priekšgals pagāja zem ūdens. Apgāzusies koka laiva joprojām vēl turētos virs ūdens, bet, stāvus gaisā un piesmēlusies ar ūdeni, tā nogrimtu upes dibenā. Laivai šūpojoties un mētājoties, Jondalars centās pārgriezt virvi, kamēr pats tika triekts no viena borta pie otra. Viņš nepamanīja ūdeni peldošu baļķi, kas zem ūdens ar straumes ātrumu peldēja viņam virsū, līdz ietriecās kanoe laivā, izsizdams viņam no rokām nazi.

Viņš ātri atguvās un centās palaist virvi vaļīgāk, lai kanoe tik bīstami ātri nepildītos ar ūdeni. Ar pēdējiem izmisīgajiem pūliņiem sevi atbrīvot store metās uz priekšu krasta virzienā, un beidzot tai izdevās atbrīvoties no harpūnas, kas bija ieurbusies tās ķermenī. Bet bija jau par vēlu. Pa milzīgo caurumu stores sānos izplūda zivs pēdējā dzīvības elpa. Milzīgā jūras radība nogrima upes dzelmē, tad ar vēderu uz augšu uzpeldēja ūdens virspusē. Tās pēdējā noraustīšanās liecināja par neparasto cīņu, ko aizvēsturiskā zivs bija izcīnījusi.

Garā upe savā līkumotajā plūdumā tieši tajā vietā, kur zivs bija izvēlējusies nomirt, bija izveidojusi nelielu līkumu, kurā bija radusies neliela pretstraume. Pēdējais stores izrāviens bija aiznesis laivu mutuļojošā upes līcī netālu no krasta. Kanoe, aiz kuras vilkās vaļīga tauva, mētājās un šūpojās, atsizdamās pret baļķi un zivi, kas atdusējās kaut kur pa vidu starp upes līci un straumi.

Pēc cīņas karstuma tagad Jondalaram bija dots mierīgs laiks apsvērt: viņam ir paveicies, ka virve nav nogriezta. Bez aira viņš nespēs vadīt laivu, ja tā sāks peldēt lejup pa straumi. Krasts bija tuvu: šaura, akmeņaina krastmalas strēle beidzās tur, kur upe meta līkumu, un tālāk jau bija stāvs krasts, kurā koki auga tik tuvu ūdenim, ka to kailās saknes bija izlauzušās cauri akmeņiem un centās kaut kur pieķerties, lai iegūtu kaut kādu atbalstu. Varbūt šajā vietā viņš varētu atrast ko līdzīgu, kas kalpotu aira vietā? Jondalars dziļi ievilka elpu, lai sagatavotos ienirt aukstajā ūdenī, un pārslīdēja pāri laivas malai.

Upe bija dziļāka, nekā viņš bija gaidījis; vīrietim ūdens sniedzās pāri galvai. Izkustinātā laiva aizpeldēja pa straumi; zivs tika piedzīta tuvāk krastam. Jondalars sāka peldēt pakaļ laivai, cenzdamies satvert virvi, bet vieglā kanoe, kas netraucēti slīdēja pa ūdens virsmu, griezās uz riņķi un izvairījās no viņa tvēriena daudz ātrāk, nekā vīrietis spēja tai sekot.

Aukstais ūdens bija ledaini stindzinošs. Jondalars pagriezās krasta virzienā. Store bija izskalotā malā un sitās pret krastu. Pasniedzies pēc tās, viņš saķēra zivi aiz atvērtajām žaunām un vilka sev līdzi. Tagad vairs nebija jēgas zaudēt savu lomu. Vīrietis to pa pusei izvilka krastā, bet zivs bija ļoti smaga. Viņš cerēja, ka upe to neaizskalos prom. Viņš nodomāja: "Ja jau laivas vairs nav, tad man nav jēgas meklēt airi. Varbūt es varu atrast malku, lai iekurtu ugunskuru?" Viņš bija izmircis galīgi slapjš un nosalis.

Pasniedzies pēc naža, Jondalars atrada tukšu maksti. Vīrietis bija aizmirsis, ka nazi pazaudējis, bet cita viņam nebija. Tad, kad viņš valkāja Zelandoni drēbes, tad mēdza maisiņā pie jostas nēsāt papildu nazi. Sākot valkāt Ramudu apģērbu, Jondalars no šī maisiņa bija atteicies. Varbūt varētu atrast kādu koka pamatni un beržamo kociņu, lai iekurinātu ugunskuru? Pie sevis viņš noteica: "Jondalar, bez naža tu nevari sagriezt malku, ne ari sasmalcināt posu un iekuru." Jaunais vīrietis nodrebinājās. Vismaz malku viņš varētu savākt.

Paskatījies apkārt, viņš krūmos izdzirdēja čaboņu. Krastmala bija nosēta ar mitrām satrunējuša koka paliekām, lapām un sūnu. Nekur tuvumā nebija neviena sausa sprunguļa. "Var taču savākt sausu "mazo malku"," viņš nodomāja, skatīdamies, vai kokos neieraudzīs kādu nokaltušu zemu zaru, kas būtu paslēpies zem zaļās, augošās lapotnes. Bet Jondalars neatradās skujkoku mežā, kāds auga blakus viņa mājai. Šī apvidus klimats nebija tik skarbs; ziemeļu ledāji to tik ļoti nespēja ietekmēt. Šeit mēdza būt ari auksts laiks - pat ļoti auksts, bet mitrs. Šis bija mērenā klimata joslas mežs, nevis taiga. Šeit auga tādi koki, no kuriem gatavoja laivas, - lapu koki.

Vīrietim apkārt pletās ozolu un dižskābaržu mežs, bija manāmi ari daži skābarži un vītoli - koki, kam bija biezi, brūni un kreveļaini stumbri. Vēl te auga gari un slaidi koki, kam bija gluda miza, bet šeit nebija iespējams savākt sausu "mazo malku". Bija pavasaris, zari bija pilni ar koka sulu un enerģiju un dzina pumpurus. Jondalars bija kaut ko iemācījies par lapu koku ciršanu. Pat ar labu krama cirvi to izdarīt nebija viegli. Viņš vēlreiz nodrebinājās. Zobi no aukstuma klabēja. Saberzējis plaukstas, sizdams rokas pie sāniem un lēkādams uz vietas, viņš cerēja sasildīties. Atkal izdzirdējis krūmos čaboņu, vīrietis nodomāja, ka droši vien iztraucējis kādu dzīvnieku.

Jondalars novērtēja situācijas nopietnību. Protams, viņa prombūtni pamanīs un viņu sāks meklēt. Tonolans taču sapratīs, ka brālis ir pazudis, vai ne? Tagad viņu ceļi krustojās aizvien retāk, īpaši jau tāpēc, ka Jondalars bija vairāk pievērsies Ramudu dzīvesveidam, bet brālis bija kļuvis par Šamudu. Jondalars pat nezināja, ko brālis dara šodien - varbūt medī kalnu kazas?

"Nu, bet kā ar Karlono? Vai viņš nedosies mani meklēt? Karlono taču redzēja, ka es aizbraucu augšup pret straumi." Jondalaram uznāca cita veida drebuļi. Laiva! Tā aizpeldēja. "Ja viņi atradīs tukšu laivu, tad nodomās, ka esmu noslīcis!" viņš nodomāja. Slaidais, garais vīrietis atkal sāka kustēties: lēkāja, sita rokas, skrēja uz vietas, bet nespēja sasildīties un atbrīvoties no drebuļiem, un viņš sāka pagurt. Aukstums paralizēja viņa domāšanu, bet viņš taču nevarēja visu laiku tā lēkāt apkārt.

Palicis bez elpas un cenzdamies saglabāt ķermeņa siltumu, vīrietis nokrita zemē un saritinājās kamolā, bet zobi klabēja un ķermenis trīcēja. Jondalars atkal izdzirdēja čaboņu, tagad jau tā bija tuvāk, bet viņš pat nepapūlējās pārbaudīt, kas tur ir. Tad kaut kas nostājās viņam blakus: divas pēdas - divas basas, netīras cilvēka pēdas.

Satrūcies viņš pacēla galvu, no drebēšanas gandrīz vai nonācis šokā. Rokas stiepiena attālumā viņa priekšā stāvēja bērns - pār zemu, izvirzītu pieri viņā skatījās divas lielas, brūnas acis. "Plakangalvis!" Jondalars nodomāja. "Jauns plakangalvis."

Zelandoni vīrs bija ļoti izbrīnījies un gaidīja, ka jaunais dzīvnieks atkal pazudīs krūmos, kad būs viņu pietiekami apskatījis. Jaunais puika nekustējās. Tā viņš tur stāvēja. Kad kādu brīdi abi bija viens otrā skatījušies, puika parādīja aicinošus žestus. Vismaz Jondalaram šķita, ka tie ir aicinoši žesti, kaut gan to nevarēja īsti saprast. Paspēris uzvedinošu soli atpakaļ, plakangalvis atkal žestikulēja.

Ko gan viņš vēlas? Vai puika grib, lai Jondalars iet viņam līdzi? Kad zēns vēlreiz izdarīja to pašu kustību, vīrietis paspēra soli viņam līdzi, pārliecināts, ka radījums tūlīt ieskries krūmos. Bet puika tikai pakāpās vēl vienu soli atpakaļ un atkal aicināja līdzi. Jondalars sāka zēnam sekot, sākumā lēni, pēc tam jau ātrākā solī; viņš vēl joprojām drebēja, bet jutās ieintriģēts.

Pēc kāda brīža puika pašķīra krūmus un viņu priekšā pavērās klajums. Tā vidū dega mazs ugunskurs, kas gandrīz vai nemaz nedūmoja. Kāda sieviete pacēla acis, izbijās un bailēs atkāpās, kad Jondalars devās pie sprēgājošā ugunskura siltuma. Vīrietis, pateicīgs par siltumu, pie tā notupās. Viņš it kā nojauta, ka aiz muguras jaunais plakangalvis un sieviete sazinās žestiem un izdod rīkles skaņas. Vīrietim radās iespaidās, ka tā viņi sazinās, bet viņam vairāk rūpēja uguns siltums un doma - kaut šobrīd pie rokas būtu kāds zvērādas apmetnis.

Jondalars nepievērsa uzmanību, ka sieviete viņam aiz muguras kaut kur nozuda, un bija pārsteigts, kad sajuta pār pleciem nogulstam zvērādas apmetni. Pirms sieviete ātri atkāpās un nolieca galvu, vīrietis uz mirkli pamanīja viņas tumši brūno acu skatienu un sajuta viņas bailes.

Pat būdams slapjš, mīkstais kazādas apģērbs, kas bija Jondalaram mugurā, saglabāja savas siltumu uzturošās īpašības, un ar uguns un zvērādas apmetņa palīdzību Zelandoni vīrs beidzot sasildījās un pārstāja drebēt. Tikai pēc tam viņš aptvēra, kur atrodas. Lielā Māte! Šī ir plakangalvju apmetne. Viņš bija izstiepis rokas pret siltajām liesmām, bet, sapratis, pie kā ugunskura atrodas, vīrietis atrāva rokas, it kā būtu apdedzinājies.

Uguns! Vai viņi izmanto uguni? Jondalars vēlreiz nedroši pasniedzās pret ugunskuru, it kā nespētu noticēt savām acīm un būtu jāizmanto citas maņas, lai par to pārliecinātos. Tad viņš atcerējās zvērādas apmetni, kas bija viņam uzmests uz pleciem. Viņš sataustīja apmetņa malu un paberzēja to starp īkšķi un rādītājpirkstu. Vīrietis saprata: tā ir vilkāda, turklāt labi apstrādāta. Zvērāda bija ļoti mīksta, tās iekšpuse - pārsteidzoši mīksta. Jāšaubās, vai Šaramudiem sanāktu labāk. Neizskatījās, ka vilkāda būtu piegriezta pēc kādas īpašas formas. Tā vienkārši bija vesela liela vilka āda.

Beidzot Jondalars bija tiktāl sasildījies, ka piecēlās kājās un pagrieza muguru pret ugunskuru. Vīrietis ieraudzīja, ka jaunais plakangalvis viņu vēro. Jondalars nebija īsti pārliecināts par to, kā gan viņš zina, ka jauneklis ir vīriešu dzimuma. Par to neliecināja tā zvērāda, kas bija aptīta ap viņa augumu un sasieta ar garu auklu. Kaut arī jauneklis bija piesardzīgs, viņa ciešais skatiens nebija bailīgs kā plakangalvju sievietei. Jondalars atcerējās Losaduni teikto, ka plakangalvju sievietes nepretojas. Viņas vienkārši padodas bez jebkādas pretestības. Kāpēc gan kādam būtu vajadzīga plakangalvju sieviete?

Turpinādams skatīties uz plakangalvju vīriešu kārtas pārstāvi, Jondalars saprata, ka tas nemaz nav nekāds puika, drīzāk gan pieaudzis jauneklis. Plakangalvja nelielais augums bija maldinošs, bet attīstītie muskuli liecināja par spēku, un, ieskatoties tuvāk, varēja pamanīt mīkstas, tikko izdīgušas bārdas pūkas.

Jaunais vīrietis kaut ko noņurdēja, un sieviete ātri aizsteidzās pie malkas kaudzes un piemeta ugunskuram pāris pagaļu. Jondalars nekad agrāk nebija tik tuvu redzējis plakangalvju sievieti. Viņš pagrieza galvu pret to un nodomāja: "Tā izskatās vecāka, iespējams, ka ir jaunekļa māte." Sieviete jutās neērti, acīmredzot nevēlējās, ka tiek nopētīta. Ar noliektu galvu viņa atkāpās un, sasniegusi mazā klajuma malu, pazuda skatienam. Viņa to nedarīja uzkrītoši, bet, pirms Jondalars skatīdamies aptvēra, viņš jau bija gandrīz vai galvu apgriezis otrādi. Kādu brīdi viņš novērsa acis, bet, palūkojies atkal, saprata, ka sieviete jau ir tik prasmīgi noslēpusies, ka grūti viņu ieraudzīt. Ja viņš nebūtu zinājis, ka sieviete tur ir, tad vispār nebūtu viņu pamanījis.

"Sieviete ir nobijusies. Esmu pārsteigts, ka viņa vispār neaizskrēja prom, bet gan atnesa malku, kā plakangalvis viņai teica."

Teica viņai! Kā gan viņš varēja to pateikt? Plakangalvji nerunā - vīrietis nevarēja viņai pasacīt, lai atnes malku. "Es jau no aukstuma droši vien murgoju un nespēju skaidri domāt."

Par spīti visiem aizspriedumiem, Jondalars nespēja pārvarēt sajūtu, ka jaunais vīrietis bija patiešām sievietei licis atnest malku. Kaut kādā veidā viņš bija to darījis zināmu. Jondalars atkal pievērsās vīrietim un sajuta skaidri saprotamu naidīgu attieksmi. Viņš neapjauta, kas bija mainījies, bet zināja, ka jauneklim nepatīk viņa skatīšanās uz sievieti. Jondalars bija pārliecināts, ka iekultos dziļās nepatikšanās, ja izdarītu kaut vienu kustību sievietes virzienā. Viņš nolēma: nav gudri pievērst tik lielu uzmanību plakangalvju sievietēm un tieši tādā gadījumā, kad tuvumā ir kāds plakangalvis, vienalga kādā vecumā tas arī būtu.

Spriedze mazinājās, kad Jondalars neveica nekādas atklātas kustības un pārstāja skatīties uz sievieti. Bet, stāvot aci pret aci ar plakangalvi, viņš juta, ka abi viens otru pamatīgi nopēta, un vēl uztraucošāk bija tas, ka viņam pretī stāvēja plakangalvju vīrietis, kas nelīdzinājās nevienam no tiem vīriešiem, kurus Jondalars pazina. Ceļojumu laikā visi satiktie ļaudis izskatījās pēc cilvēkiem. Tie gan runāja atšķirīgās valodās, viņiem bija dažādas tradīcijas, viņi dzīvoja dažādās pajumtēs - bet visi bija cilvēki.

Taču šis te radījums bija pilnīgi citāds - bet vai viņš bija dzīvnieks? Plakangalvis bija augumā daudz mazāks, plecīgāks, bet viņa basās kājas nemaz neatšķīrās no Jondalara kājām. Tās gan bija nedaudz līkas, bet viņš gāja taisni un izslējies - kā jebkurš cilvēks. Plakangalvim bija biezāks ķermeņa apmatojums kā citiem tālaika vīriešiem, it īpaši uz rokām un pleciem. Bet Jondalars domāja, ka šo apmatojumu viņš nu gluži nesauktu par zvēra kažoku. Viņš pazina dažus vīriešus, kas bija tikpat spalvaini kā šis radījums. Plakangalvju jauneklim bija mucai līdzīgs muskuļains rumpis - ar tādu vīrišķi negribētos sastrīdēties un sakauties. Bet pat pieaugušie plakangalvju vīri, kurus viņam bija nācies redzēt un kuri varēja lepoties ar iespaidīgu muskuļu masu, bija veidoti kā visi pārējie vīrieši. Atšķirīgas bija tikai viņu galvas un sejas. Bet kāda tad bija šī atšķirība? Plakangalvim bija biezas uzacis, zema, ieslīpa piere, bet pati galva diezgan masīva. īss kakls bez zoda, tikai žoklis, kas pārgāja lielā, platā degunā. Tā bija cilvēka seja, kas nelīdzinājās nevienai no tām, ko viņš pazina, tomēr izskatījās pēc cilvēka sejas. Un viņi lietoja uguni.

"Tomēr plakangalvji nerunā, bet visi cilvēki runā. Interesanti… kā viņi sazinās? Lielā Doni! Viņš pat centās ar mani sazināties! Kā gan viņš varēja zināt, ka man nepieciešama uguns? Un kāpēc gan lai plakangalvis palīdzētu cilvēkam?" Jondalars bija apmulsis, bet jaunais plakangalvis, iespējams, bija izglābis viņam dzīvību.

Šķita, ka jaunais vīrietis pieņēmis kādu lēmumu. Viņš aprauti rādīja to pašu kustību, ar kādu bija atvedis Jondalaru pie ugunskura, tad devās prom no klajuma pa to pašu ceļu, pa kuru abi bija atnākuši. Jauneklis cerēja, ka vīrietis viņam sekos, un Jondalars tā arī darīja, priecādamies par vilkādu, kas bija apmesta viņam ap pleciem, jo, viņam pametot ugunskuru, drēbes vēl joprojām bija mitras. Piegājis pie upes, plakangalvis paskrēja uz priekšu un, mājot ar rokām, izdeva asas un skaļas skaņas. Kāds mazs zvēriņš tika aizbaidīts projām, bet daļa no lielās stores jau bija nograuzta. Bija pilnīgi skaidrs, ka, atstāta bez pieskatī- šanas, zivs šeit vairs ilgi nesaglabāsies tik liela, kāda tā bija.

Jaunā plakangalvja dusmas uz maitēdāju pēkšņi deva Jondalaram atskārsmi. Varbūt zivs bija iemesls tam, kāpēc plakangalvis bija viņam palīdzējis? Vai viņš gribēja zivi?

Plakangalvis ielika roku sava zvērādas apmetņa ielocē un izņēma krama plāksnīti ar asu galu un parādīja žestu, it kā grieztu stori. Tad ar žestiem norādīja uz sevi un garo Zelandoni vīru un gaidīja. Viss bija skaidrs. Jondalaram vairs nebija nekādu šaubu, ka jauneklis vēlas savu stores tiesu, un viņam radās daudz jautājumu.

Kur gan plakangalvis dabūjis šādu darbarīku? Jondalars gribēja to tuvāk apskatīt, bet zināja, ka tas nebija tik izsmalcināti apstrādāts kā viņa nazis, - tas bija izgatavots no biezākas plāksnes, nevis plāna asmens, tomēr tas bija pilnīgi piemērots, lai pildītu asa naža funkcijas. Kāds šo nazi bija izgatavojis, tas bija taisīts ar noteiktu mērķi. Bet vairāk par šo darbarīku Jondalaru uztrauca vēl citi jautājumi. Jauneklis nebija runājis, bet noteikti kaut kā sazinājies. Zelandoni vīrs gribēja zināt, vai ari pats varēs tikpat viegli un skaidri izteikt savas vēlmes.

Plakangalvis gaidīja atbildi, un Jondalars pamāja ar galvu, nebūdams īpaši pārliecināts, vai šis žests tiks saprasts. Bet viņa piekrišana tika saprasta. Bez vilcināšanās jaunais plakangalvis ķērās pie zivs sadalīšanas.

Vērojot šo darbošanos, Zelandoni vīrietī radās nemiers, kas satricināja dziļi iesēdušos pārliecību. Vai tad šis bija dzīvnieks? Dzīvnieks piesteigtos pie zivs un nokostu lielu gabalu. Kāds gudrāks dzīvnieks varētu uzskatīt cilvēku par bīstamu un pagaidīt, līdz tas aiziet prom vai nomirst. Dzīvnieks nekad nesaprastu, ka vīrietis ir pārsalis un viņam nepieciešams siltums; dzīvniekam nebūtu ugunskura, pie kura viņu aizvest; dzīvnieks nekad nelūgtu atļauju dalīties otra nomedītajā pārtikā. Tā bija cilvēka uzvedība, pat vēl vairāk - tā bija cilvēciska.

Jondalara uzskatu sistēma - iezīsta ar mātes pienu un ieaudzināta kaulos - sāka grūt. Plakangalvji esot dzīvnieki. Visi uzskata, ka plakangalvji ir dzīvnieki. Vai tad tas nav skaidrs? Viņi nemāk runāt. Bet vai tas ir viss? Vai tā ir tā atšķirība?

Jondalaram būtu maza bēda, ja plakangalvis būtu paņēmis visu zivi, bet viņam bija interesanti paskatīties. Cik daudz plakangalvis paņems sev? Zivi tik un tā vajadzēja sagriezt, tā bija pārāk smaga, lai to pārvietotu. Pat četriem vīriem būtu grūti to pacelt.

Pēkšņi plakangalvim vairs nebija nozīmes. Viņa sirds salēcās. Vai viņš ko bija dzirdējis?

-    Jondalar! Jondalar!

Plakangalvis izskatījās sabijies, bet Jondalars lauzās cauri kokiem un upmalu, lai skaidri pārskatītu Mātes upi.

-     Šeit! Es esmu šeit, Tonolan! - Brālis tomēr bija devies viņu meklēt. Jondalars ieraudzīja upes vidū pilnu laivu ar cilvēkiem un uzsauca viņiem vēlreiz. Vīri viņu pamanīja, pamāja pretim un sāka airēt viņa virzienā.

Nervoza ieņurdēšanās pievērsa atkal Jondalara uzmanību plakangalvim. Viņš redzēja, ka upmalā store bija sadalīta divās daļās - gareniski pārgriezta uz pusēm - no muguras asakas līdz pat vēderam, un pusi zivs jaunais vīrietis bija pārvietojis uz izklāta zvērādas gabala, kas stāvēja blakus storei. Kamēr Zelandoni viņu vēroja, jaunais plakangalvis saņēma kopā abas ādas gabala malas un uzkrāva nastu sev plecos. Tad, zivs astei un galvai karājoties ārā no milzīgās nešļavas, pazuda krūmos.

-    Pagaidi! - Jondalars uzsauca, skriedams viņam pakaļ. Klajumā viņš plakangalvi panāca. Sieviete ar lielu grozu uz muguras ieslīdēja ēnā, tiklīdz lielais vīrietis pienāca klāt. Vairs nebija nekādas liecības par to, ka klajums bijis izmantots, pat ugunskura pēdas bija pazudušas. Ja

Jondalars nebūtu izjutis siltumu, viņš pat būtu šaubījies, vai uguns tur vispār kādreiz ir bijusi.

Viņš noņēma no pleciem vilkādu un pastiepa to uz plakangalvju pusi. Pēc vīrieša ieņurdēšanās sieviete to paņēma, pēc tam abi klusi pazuda mežā un prom bija.

Iedams atpakaļ uz upi, Jondalars no slapjajām drēbēm atkal sajuta aukstumu kaulos. Pienācis pie upes tieši tajā brīdi, kad laiva piestāja krastā, viņš pasmaidīja. Brālis izlēca no laivas. Abi vīrieši apskāvās sirsnīgā brāļu apskāvienā.

-        Tonolan! Kā es priecājos tevi redzēt! Baidījos, ka tikšu uzskatīts par pazudušu, kad viņi atradis tukšo laivu.

-        Lielo brāl, cik upju mēs esam kopā šķērsojuši? Vai tad tu domā, ka es nezinu, ka māki peldēt? Tiklidz atradām laivu, tā zinājām, ka esi upes augštecē un nekur tālu uz priekšu nevari būt.

-    Kas paņēma pusi zivs? - Dolando painteresējās.

-    Es to atdevu.

-    Atdevi! Kam tad tu to atdevi? - Markeno nesaprata.

-     Kam tad tu varēji to atdot? - Karlono pievienojās.

-    Plakangalvim.

-       Plakangalvim? - vairākas balsis korī iesaucās. - Kāpēc gan tu milzīgas zivs pusi atdevi plakangalvim? - Dolando pajautāja.

-    Viņš man palīdzēja un to palūdza.

-       Kas gan tās par blēņām? Kā gan plakangalvis var kaut ko palūgt? - Dolando attrauca, būdams dusmīgs; tas Jondalaru pārsteidza. Šaramudu vadonis reti kad izrādīja savu niknumu. - Kur viņš ir?

-        Tagad jau prom, iegāja mežā. Es biju izmircis un tik ļoti trīcēju, ka likās - nekad mūžā vairs nesasilšu. Tad parādījās tas jaunais plakangalvis un aizveda mani pie sava ugunskura…

-       Ugunskura? Kopš kura laika tad plakangalvjiem ir ugunskuri? - Tonolans jautāja.

-    Esmu redzējis plakangalvju ugunskurus, - Barono atzina.

-        Arī es agrāk esmu viņus šajā upes krastā manījis… pa gabalu, - Karlono papildināja.

-        Nezināju, ka tie atgriezušies. Cik daudz viņu bija? - Dolando pajautāja.

-       Tikai jauneklis un kāda pavecāka sieviete, varbūt viņa māte, - Jondalars atbildēja.

-        Tad jābūt vairākiem, ja jau līdzi ir sievietes. - Druknais vadonis paskatījās uz meža pusi. - Varbūt mums vajadzētu sarīkot plakangalvju medības un no tiem mošķiem atbrīvoties?

Dolando tonī ieskanējās nepatīkami draudi, kas Jondalaru darīja piesardzīgu. Viņš jau agrāk no vadoņa izteicieniem bija uztvēris nepatiku pret plakangalvjiem, bet nekad tie nebija bijuši tik indīgi.

Šaramudu līderim bija jābūt kompetentam un pārliecinošam. Dolando tika vienprātīgi atzīts par vadoni ne jau tāpēc, ka bija labākais visās jomās, bet gan tāpēc, ka bija zinošs, un šim vīrietim piemita spēja piesaistīt pie sevis cilvēkus un risināt radušās problēmas. Dolando neko- mandēja; viņš pieglaimojās, pielabinājās, pārliecināja un ielaidās kompromisos, un visā visumā bija tas samierinātājs, kas nolīdzināja neizbēgamās nesaskaņas, kas rodas, cilvēkiem dzīvojot kopā. Vadonis piekopa viltīgu, konstruktīvu un gudru politiku, viņa lēmumus parasti pieņēma, bet nevienam neprasīja tos ievērot. Strīdi varēja būt iespaidīgi.

Dolando bija pietiekami pašpārliecināts, lai uzstātu uz savu viedokli, kad uzskatīja, ka viņam ir taisnība, bet, ja radās tāda vajadzība, tad kādā atsevišķā jautājumā viņš varēja piekāpties kāda cita priekšā, kuru uzskatīja par zinošāku un pieredzējušāku. Vadonis centās atstāt bez ievērības personiskās ķildas, ja vien tās nekļuva nekontrolējamas un kāds nepalūdza viņu iejaukties. Kaut gan parasti Dolando bija nosvērts, viņa dusmas varēja izraisīt cietsirdība, muļķība un nevērība, kas varēja radīt briesmas vai apdraudēt visu cilti kopumā; vēl viņu kaitināja tādi, kas paši nespēja sevi aizstāvēt, un vēl vairāk - plakangalvji. Tos viņš ienīda. Pēc Dolando domām, tie nebija tikai dzīvnieki, bet gan bīstami un naidīgi radījumi, kas jāiznīcina.

-     Es biju pārsalis, - Jondalars iebilda, - un tas jaunais plakangalvis man palīdzēja. Viņš aizveda mani pie sava pavarda un iedeva man zvērādu, ar ko sasildīties. Manis pēc viņš varēja ņemt kaut visu to zivi, bet nogrieza tikai pusi. Es negrasos doties nekādās plakangalvju medībās.

-     Parasti viņi nerada tādas problēmas, - Barono atzina. - Bet, ja viņi ir kur tuvumā, tad man labāk to zināt. Viņi ir gudri. Nav diez cik patīkami ļaut plakangalvju baram tevi pārsteigt…

-    Viņi ir slepkavnieciski briesmoņi… - Dolando piebalsoja.

Barono neņēma vērā iejaukšanos. - Tev droši vien paveicās, ka tie

bija tikai jauneklis un sieviete. Viņu sievietes necīnās.

Tonolanam nepatika, ka saruna bija ievirzījusies tādā gultnē. - Kā gan mēs nogādāsim mājās šo lielisko brāļa noķerto pusi loma? - Viņš atcerējās, kā milzīgā store bija brāli izvazājusi pa upi, un mazā brāļa sejā iezagās smaids. - Pēc tās cīņas, ko tev nācās izcīnīt, esmu pārsteigts, ka tu pusi tā vienkārši kādam atdevi.

Ar nervozu atvieglojumu smiekli pārņēma arī pārējos bariņa vīrus.

-    Vai tas nozīmē to, ka Jondalars tagad pa pusei jau ir Ramuds? - Markeno pajautāja.

-     Varbūt varam viņu paņemt līdzi medībās un viņš nomedīs pusi kalnu kazas? - Tonolans jokojās. - Tad otra mana brāļa puse piederētu Šamudiem.

-     Kuru pusi gribētu dabūt Seranio? - Barono piemiedza ar aci.

-     Puse no viņa jau ir vairāk nekā pietiekami, - Karolio pievienojās jokam, un sievietes sejas izteiksme neradīja nekādas šaubas, ka viņa nedomāja garā Zelandoni vīra augumu. Jondalara mītnes apkārtnē viņa mīlnieka talants nebija palicis nepamanīts. Aprunātais vīrietis nosarka, bet piedauzīgie smiekli pielika punktu sasprindzinājumam - gan uztraukumam par viņa pazušanu, gan Dolando naidīgajai attieksmei pret plakangalvjiem.

Vīri atnesa no šķiedrām izgatavotu tīklu, kas labi turējās kopā, kad bija slapjš, noklāja to blakus asiņojošajai stores pusei un, stenēdami no lielās piepūles, pārcēla zivi uz tīkla, tad, piesējuši to pie laivas pakaļgala, ielaida ūdenī.

Kamēr viri darbojās ap zivi, Karolio pagriezās pret Jondalaru un klusām sacīja: - Rošario dēlu nogalināja plakangalvji. Viņš vēl bija pavisam jauns vīrietis, nebija vēl devis Solījumu, bija jautrs un drosmīgs - Dolando lepnums. Neviens nezina, kā tas notika, bet Dolando izveda visu cilti plakangalvju medībās. Dažus nogalināja, un tad viņi no šīs apkārtnes pazuda. Viņš jau arī agrāk nebija par tiem sajūsmā, bet kopš tās reizes…

Jondalars sapratis pamāja ar galvu.

-    Kā gan tas plakangalvis aiznesa savu zivs pusi projām? - Tonolans pajautāja, kāpdams laivā.

-    Viņš to pacēla un uzlika uz pleca, - Jondalars atbildēja.

-     Viņš? Viņš to pacēla un aiznesa?

-     Viens pats. Turklāt plakangalvis vēl nemaz nebija pieaudzis vīrietis.

Tonolans pienāca pie koka būves, kur dzīvoja viņa brālis, Seranio un Darvo. Tā bija uzslieta no dēļiem, kas bija atslieti pret spārēm un slīpi atstutēti pret zemi. Mītne atgādināja telti, celtu no kokiem, ar trijstūrveida priekšējo sienu, kas bija daudz augstāka un platāka par aizmugures sienu, sānos izveidodama trapeces formu. Dēļi bija sastiprināti kopā pēc tāda paša principa kā apmales laivas sānos - nedaudz resnākā mala iekļāva tievāko un abas tika sasietas kopā.

Tās bija ērtas, stabilas mītnes, kur dēļi bija diezgan cieši salikti kopā, tikai pa pašām vecākajām būves sienām, pa nelielajām izkaltušo un sagriezušos dēļu spraugām varēja redzēt gaismu spīdam cauri. Ar smilšakmens pārkāri, kas ļaudis pasargāja no bargajiem laikapstākļiem, mājokļi netika tikpat rūpīgi uzturēti un aizdrīvēti kā Ramudu laivas. Iekšpusē tos galvenokārt apgaismoja no akmens pavarda nākošā gaisma vai ari atvērtas priekšējās durvis.

Jaunais vīrietis ieskatījās mājā, lai redzētu, vai brālis vēl neguļ. - Nāc tik iekšā! - Jondalars šņaukādamies aicināja brāli ienākt. Viņš bija piecēlies sēdus uz gultas paaugstinājuma, kas bija noklāts zvērādām; viņam apkārt bija saspraudītas vēl vairākas zvērādas un rokās atradās kaut kāda kūpoša šķidruma krūze.

-     Kā ar saaukstēšanos? - Tonolans apjautājās, apsēzdamies uz paaugstinājuma malas.

-     Nu jau jūtos labāk.

-    Neviens nepadomāja par tavām slapjajām drēbēm, un, kad atgriezāmies mājās, vējš uz upes pūta patiešām spēcīgi.

-    Priecājos, ka mani atradi.

-    Savukārt es priecājos, ka patiešām jūties labāk. - Šķita, ka Tonola- nam trūkst vārdu, lai varētu izteikties. Dīžādamies viņš piecēlās kājās un aizgāja līdz durvīm, tad atnāca atpakaļ pie brāļa. - Vai es tev varu kaut kā palīdzēt?

Jondalars noraidoši pakratīja galvu un gaidīja. Brāli kaut kas uztrauca, un viņš centās to izteikt. Tonolanam vienkārši bija vajadzīgs laiks.

-Jondalar… - Tonolans iesāka un uzreiz apklusa. - Tu jau ilgu laiku dzīvo kopā ar Seranio un viņas dēlu. - Kādu bridi Jondalaram šķita, ka brālis sāks runāt par viņu nenokārtotajām attiecībām, bet kļūdījās. - Kāda ir sajūta - būt par vīru pie sava pavarda?

-     Ari tu taču esi precēts cilvēks, sava pavarda saimnieks.

-      Es zinu, bet vai ir kāda atšķirība, ja pie tava pavarda ir bērns? Džetamio tik ļoti pūlas tikt pie bērna un tikko… zaudēja vēl vienu, Jondalar.

-     Man žēl…

-     Man pašam ir vienalga, vai viņai ir vai nav bērni. Es vienkārši negribu viņu zaudēt, - Tonolans raudāja, un viņa balss aizlūza. - Kaut viņa pārtrauktu tā pūlēties tikt pie bērna.

-     Nedomāju, ka tas ir viņas ziņā. Māte dod…

-     Tad kāpēc Māte neļauj viņai bērnu paturēt! - Tonolans kliedza, paskriedams garām Seranio un izdrāzdamies ārā.

-     Viņš tev pastāstija par Džetamio…? - Seranio jautāja. Jondalars pamāja. - Šo viņai izdevās saglabāt ilgāk, bet tāpēc bija vēl grūtāk, kad nācās to zaudēt. Es priecājos, ka Džetamio ir tik laimīga kopā ar Tonolanu. Viņa ir to pelnījusi.

-    Vai ar Džetamio viss būs kārtībā?

-    Jondalar, šī jau nav pirmā reize, kad sieviete zaudē bērniņu. Par viņu neuztraucies - viss būs kārtībā. Redzu, ka esi atradis tēju. Tā ir vārīta no piparmētrām, gurķenēm un lavandas, ja gadījumā tevi tas interesē. Šamuds sacīja, ka šī tēja palīdzēs mazināt tavu saaukstēšanos. Kā tu jūties? Es tikai atnācu paskatīties, vai esi jau pamodies.

-     Ar mani viss kārtībā, - Jondalars atbildēja. Viņš pasmaidīja un centās izskatīties veselīgs.

-    Nu tad iešu atpakaļ un pasēdēšu pie Džetamio.

Kad Seranio bija aizgājusi, vīrietis nolika tējas krūzīti un atkal atgūlās. Viņam bija iesnas un sāpēja galva. Jondalars pat īsti nevarēja pateikt, kas tieši, bet Seranio atbilde viņu satrauca. Viņš vairs nevēlējās par to domāt - dziļi vēdera dobumā tas viņam izraisīja citas sāpes. "Tas droši vien no saaukstēšanās," Jondalars nodomāja.

16

Pavasaris pārgāja vasaras pilnbriedā, lidz ar to nobrieda arī zemes augļi. Kad dabas veltes bija nogatavojušās, jaunā sieviete tās savāca. Tas drīzāk bija ieradums, nevis nepieciešamība. Viņa būtu varējusi sev šīs pūles aiztaupīt. Eilai jau tā visa bija gana; pārtikas krājumi bija vēl palikuši pāri no pagājušā gada. Bet sievietei nebija, ko darīt brīvajā laikā. Viņa nemācēja to aizpildīt.

Pat ar papildu aktivitātēm saistībā ar ziemas medībām viņa nebija spējusi sevi pietiekami nodarbināt, kaut arī bija nodīrājusi ādas gandrīz vai visiem dzīvniekiem, kurus viņi bija nomedījuši, - dažkārt viņa gatavoja zvērādas, dažkārt noplūca spalvas, lai ādu vienkārši apstrādātu. Eila bija turpinājusi izgatavot grozus, paklājiņus un grebt bļodas, viņa bija iekrājusi pietiekami daudz darbarīku un dažādu instrumentu, kā ari alas aprīkojumu, lai pietiktu veselam klanam. Sieviete bija gaidījusi šo vasaras pārtikas vākšanas rosību.

Viņa bija arī noilgojusies pēc vasaras medībām un atklāja, ka tā metode, kuru bija attīstījusi, darbojoties kopā ar Mazuli, - nedaudz to izmainot, lai pielāgotos zirga trūkumam, - joprojām bija iedarbīga. Lauvas arvien pieaugošā medību prasme šo trūkumu kompensēja. Ja viņa gribētu, tad pat varētu nemedīt. Eila bija ne tikai izkaltējusi pārpalikušo gaļu, bet, kad Mazulis sāka veiksmīgi medīt viens pats, kas pārsvarā gadījumu tā ari bija, sieviete nekaunējās paņemt savu daļu no lauvas atnestā medījuma. Starp lauvu un sievieti bija izveidojušās vienreizīgas attiecības. Viņa bija māte - noteicēja, medību partnere - tātad līdztiesīga; lauva bija palicis vienīgais, ko Eilai mīlēt.

Vērojot savvaļas lauvas, Eila bija nonākusi pie vērtīgas atziņas par lauvu medību paradumiem, ko Mazulis apstiprināja. Siltā laikā lauvas kļuva par nakts medniekiem, bet ziemā medīja dienas laikā. Kaut arī pavasarī Mazulis nometa spalvu, viņam vēl joprojām bija biezs kažoks, tāpēc vasaras dienās viņam bija par karstu, lai medītu. Dzenoties pakaļ medījumam, lauva iztērēja pārāk lielu enerģiju, viņš nespēja atgūties.

Dienas svelmē Mazulis gribēja vienīgi gulēt - vēlams, alas vēsajā un tumšajā nišā. Ziemā, kad vējš pūta no ziemeļu ledāja, naktī temperatūra nokritās līdz tādam aukstumam, kas varēja pat nogalināt. Tad alu lauvas, kaut arī viņiem bija biezs kažoks, labprāt iekārtojās kādā alā, kur nepūta vējš. Lauvas bija plēsēji un mācēja pielāgoties apstākļiem. Ja vien bija pietiekami daudz medījuma, šī dzīvniekā kažoka krāsa un biezums, kā arī medību ieradumi piemērojās laikapstākļiem.

Tajā rītā, kad aizgāja Vīnija, Eila, atradusi Mazuli guļam sev blakus ar raibu maza briedēna rumpi, pieņēma kādu lēmumu. Viņa dosies projām, par to vairs nevarēja būt nekādu šaubu, tikai tas nenotiks šajā vasarā. Viņa joprojām bija vajadzīga jaunajam lauvam; viņš vēl bija par jaunu, lai to atstātu vienu pašu. Neviens savvaļas lauvu bars viņu nepieņems; bara tēviņi viņu nogalinās. Kamēr Mazulis nebūs izaudzis tik liels, lai varētu atrast sev lauveni un izveidot pašam savu baru, viņam bija nepieciešama šīs alas drošība, tieši tāpat kā Eilai pašai.

Iza bija mudinājusi sameklēt viņas ļaudis, sameklēt savu vīrieti, un kādudien Eila šos meklējumus turpinās. Bet pašreiz viņa atviegloti uzelpoja, ka nebija vēl jāatsakās no savas brīvības kādu svešu ļaužu dēļ, kuru paradumus viņa nemaz nezināja. Kaut ari Eila to nekad neatzītu, viņai bija arī vēl kāds cits - nopietnāks iemesls. Sieviete nevēlējās aiziet, iekams nebūs pārliecināta, ka Vīnija neatgriezīsies. Eilai izmisīgi pietrūka draudzenes. Vīnija bija bijusi kopā ar Eilu no paša sākuma, kad viņa šo ieleju atrada, un Eila bija ķēvīti iemīlējusi.

- Nāc nu, sliņķi! - Eila mudināja. - Iesim pastaigāties un paskatīsimies, vai nevaram ko nomedīt. Pagājušo nakti tu nekur negāji. - Sieviete piebikstīja lauvam un izgāja no alas, ar zīmēm rādīdama Mazulim, lai tas viņai seko. Lauva pacēla galvu, gari nožāvājās, atklādams asus zobus, tad piecēlās un negribīgi gāja viņai līdzi. Mazulis nejutās izsalcis, tāpat kā Eila pati, un labāk būtu palicis guļam.

Iepriekšējā dienā Eila bija vākuši ārstniecības augus, šis darbs viņai ļoti patika - tas bija saistīts ar tīkamām atmiņām. Bērnībā, dzīvojot kopā ar klanu, ārstniecības augu vākšana Izas vajadzībām deva meitenei iespēju pabūt vienatnē un prom no visu redzošajām acīm, kas tik ātri nosodīja viņas nepareizo uzvedību. Augu vākšana bija tā iespēja, kad mazā Eila varēja brīvi uzelpot un sekot saviem dabiskajiem instinktiem. Kļuvusi vecāka, viņa ar prieku vāca augus, lai apgūtu zāļu sievas iemaņas, un šīs zināšanas tagad bija daļa no viņas būtības.

Eilai katrs augs asociējās ar tam piemītošajām ārstnieciskajām īpašībām, un viņa tos atšķīra drīzāk pēc lietojuma, nevis izskata. Veseli dadžu pušķi, pakārti ar ziediem uz leju, kaltējās siltajā, tumšajā alā, tajos bija dažādu kaltētu ziedu un lapu maisījums, kas noderēja no- brāzumu un iekšējo orgānu savainojumu ārstēšanai; šie garie, slaidie daudzgadīgie augi ar asajām lapām un mazajiem, dzeltenajiem ziediņiem pļavās auga uz gariem kātiem.

Māllēpju lapas bija izklātas uz pītajiem, žāvēšanai paredzētajiem tepi- ķīšiem; kad no māllēpju kaltētajām lapām ieelpoja dūmus, tās atviegloja astmu, un, vārot no tām tēju un pievienojot vēl citus augus, sanāca labas klepus zāles, vēl tās bija laba piedeva ēdienu gatavošanā. Ieraugot lielās, pūkainās tauksaknes lapas, kas atradās blakus tās saknei un žāvējās ārā saulē, Eilai ienāca prātā kaulu saaudzēšana un brūču ārstēšana, bet krāšņās kliņģerites dziedēja vaļējas brūces, čūlas un ādas iekaisumus. Kumelītes bija zāles gremošanas veicināšanai un maigs līdzeklis, ar ko apmazgāt brūces; mežrozīšu lapiņas peldēja ūdens bļodā, kas bija izlikta saulē sasilt; tās kalpoja kā smaržīgs, ādu savelkošs losjons.

Eila bija to visu savākusi, lai aizstātu neizmantotos ārstniecības augus ar jauniem materiāliem. Kaut ari viņai pašai bija ļoti maza nepieciešamība pēc sarūpētajiem ārstniecības augiem, jaunajai sievietei patika pats augu vākšanas process, tā viņa atsvaidzināja savas zāļu sievas zināšanas. Tā kā visapkārt žāvējās lapas, ziedi, saknes un koku mizas, kas bija dažādās gatavības pakāpēs, nebija vairs jēgas vākt vēl vairāk - tiem vairs nebija vietas. Tagad Eilai vairs nebija, ko darīt, un viņu māca garlaicība.

Jaunā sieviete nogāja lejā uz krastmalu, apgāja apkārt izvirzītajai klints sienai un kopā ar alu lauvu, kas turējās viņai pie sāniem, devās tālāk gar krūmiem, kas ieskāva upmalu. Ejot Mazulis izdeva ņurdošu ņarr-ņarr skaņu; Eila bija iemācījusies, ka šī ir viņa parastā balss. Citi lauvas izdeva līdzīgas skaņas, bet katram tās bija atšķirīgas, tāpēc viņa pa gabalu varēja pazīt Mazuļa balsi, tieši tāpat kā pazina viņa rēcienu. Rūciens sākās dziļi krūtīs, to pavadīja vairāki ņurdieni, pēc tam pārgāja skanīgā rēcienā plašā basa diapazonā, kas zvanīja ausīs, ja viņa atradās tuvumā.

Nonākusi pie laukakmens, kas bija sievietes parastā atpūtas vieta, viņa apstājās - par medībām Eilai pašreiz nebija nekādas intereses, bet viņa arī nezināja, ko īstenībā vēlas darīt. Meklēdams uzmanību, Mazulis viņai piegrūdās. Sieviete pakasīja viņam ap ausīm un pabužināja krēpes. Tagad Mazuļa spalva bija par toni tumšāka nekā ziemā, tomēr joprojām bēškrāsā, bet krēpes bija kļuvušas kuplākas - tumšā rūsas krāsas toni, gandriz vai tumši sarkanā okera krāsā. Lauva pacēla galvu, lai Eila varētu pakasīt viņam zem zoda, un no apmierinājuma ierūcās dārdošā basā. Eila pasniedzās, lai pakasītu otru pusi, un ar jaunām acīm paskatījās uz savu vienīgo draugu. Lauva bija izaudzis tik liels, ka viņa mugura sniedzās Eilai jau gandrīz līdz plecam. Mazulis bija sasniedzis Vīnijas lielumu, tikai bija daudz masīvāks par ķēvi. Līdz šim Eila nebija pamanījusi, ka viņš jau ir izaudzis tik liels.

Tajā aukstajā zemē, ko bija ieskāvuši ledāji, alu lauva klīda pa stepēm, un tieši šī vide bija ideāli piemērota viņa medību ieradumiem. Tā bija neizmērojama ganību teritorija, kurā dzīvoja milzums daudz un dažādu medījumu. Daudzi no dzīvniekiem bija iespaidīga auguma - bizoni un liellopi, toreiz tie bija uz pusi lielāki nekā viņu vēlākie pēcteči; milzīgi brieži ar vienpadsmit pēdu gariem ragiem; pinkainie mamuti un pinkainie degunradži. Apstākļi bija labvēlīgi, lai vismaz viena plēsēju suga attīstītos tik liela auguma, ka spētu nomedīt milzīgos dzīvniekus. Šo nišu aizpildīja alu lauva un darīja to pārliecinoši. Lauvas vēlākie pēcteči bija augumā uz pusi mazāki salīdzinājumā ar saviem priekštečiem - nīkulīgi radījumi; alu lauva bija lielākais kaķu dzimtas plēsējs, kas jebkad uz šīs zemes dzīvojis.

Mazulis bija izcils šīs vadošās plēsēju dzimtas eksemplārs - liels, spēcīgs, spīdīgu spalvu, viņā jautās jaunības veselība un enerģija, un šis lauva bija pilnīgi pakļāvīgs patīkamajai sievietes kasīšanai. Ja Mazulis nodomātu viņai uzbrukt, Eila būtu pilnīgi neaizsargāta, tomēr viņa neuzskatīja savu draugu par bīstamu; viņš nešķita bīstamāks par pieaugušu kaķi un bija sievietes aizstāvis.

Eilas vara pār lauvu bija neapzināta, un viņa to tā ari uztvēra. Paceldams un grozīdams galvu, norādot sievietei, kur pakasīt, Mazulis izbaudīja juteklisku ekstāzi, arī Eilai tas patika, jo draugam sagādāja prieku. Kad Eila pakāpās uz akmens, lai aizsniegtu lauvas otru sānu, un pārliecās pāri viņa mugurai, viņai ienāca prātā vēl kāda doma. Sieviete pat neapstājās, lai to apsvērtu; viņa vienkārši pārlika kāju un uzkāpa lauvam mugurā, kā tik bieži bija to darījusi ar Vīniju.

Tas Mazulim bija kas negaidīts, bet rokas, kas apskāva viņa kaklu, bija tik pazīstamas un sievietes svars viņam bija tīrais sīkums. Kādu bridi neviens no abiem nekustējās. Kopā medījot, Eila bija piemērojusi lingas akmens izmešanu rokas kustībai, kas nozīmēja: "Uz priekšu!" Tikko to atcerējusies, viņa bez vilcināšanās izdarīja šo kustību un izkliedza signālu.

Sajuzdama zem sevis saspringstam lauvas muskuļus, viņam metoties uz priekšu, sieviete ieķērās dzīvnieka krēpēs. Ar izteiksmīgu savas sugas grāciju lauva aizjoņoja pa ieleju ar sievieti mugurā. Viņa piemiedza acis no vēja, kas sitās sejā. Matu sprogas, kas bija atraisījušās no bizēm, plīvoja viņai aiz muguras. Eila nevadīja Mazuli, kā bija to darījusi ar Vīniju, - viņa devās turp, kur lauva viņu nesa, un darīja to ar prieku, izjuzdama tādu pacilātību, kādu agrāk nekad nebija izjutusi.

Ātrais izrāviens nebija ilgs - tieši tāpat kā medījot, kad lauva uzbruka. Mazulis palēnināja soli, apmeta slaidu loku un cilpoja atpakaļ uz alu. Ar sievieti joprojām sev uz muguras viņš uzkāpa pa stāvo taku un apstājās alā pie Eilas guļvietas. Noslīdējusi nost, viņa apskāva lauvu, nezinādama, kā citādi izteikt tābrīža neaprakstāmās izjūtas. Palaists vaļā, Mazulis paluncināja asti un devās uz savu iemīļoto vietu alas dziļumā, kur izstiepās un ļoti ātri aizmiga.

Smaidīdama Eila vēroja savu draugu. "Tu esi mani izvizinājis savā mugurā un savu dienas darbu izpildījis, vai ne? Mazuli, pēc šīs izjādes tu vari gulēt, cik vien tev tīk."

Vasarai tuvojoties beigām, Mazuļa medību prombūtne kļuva arvien ilgāka. Pirmoreiz, kad draugs bija prom ilgāk par vienu dienu, Eila bija tik uztraukusies un noraizējusies, ka otro nakti pēc kārtas nespēja ne acu aizvērt. Nākamajā rītā viņa izskatījās tikpat nogurusi un novazāta kā Mazulis, kas beidzot pārradās mājās. Šoreiz viņš nebija atnesis līdzi medījumu, un, kad Eila no saviem krājumiem viņam iedeva kaltētas gaļas šķēli, lauva to saplosīja, kaut gan parasti ar trauslajām šķēlēm bija rotaļīgi spēlējies. Par spīti nogurumam, Eila paņēma lingu un izgāja no alas, viņa atgriezās ar diviem nomedītiem zaķiem. Mazulis, lai gan bija izmocījies, tomēr pamodās no miega, pieskrēja Eilu sagaidīt un, paņēmis vienu zaķi, aizstiepa to alas dziļumā. Arī otru zaķi sieviete aiznesa lauvam, pēc tam pati devās uz savu guļvietu.

Kad nākamreiz Mazulis bija prom trīs dienas, Eila vairs tik ļoti neuztraucās, bet, tā kā dienas pagāja tukšā vientulībā, viņas sirds kļuva smagāka. Mazulis atgriezās ar plēstām brūcēm un skrāpējuma pēdām, un sieviete zināja, ka viņas lauva bija saplūcies ar citiem lauvām. Viņai likās, ka Mazulis jau ir pietiekami izaudzis, lai viņam sāktu interesēt lauvenes. Atšķirībā no ķēvēm lauvenēm nav īpaša pārošanas laika, tās var to darīt cauru gadu.

Iestājoties rudenim, jaunā alu lauvas prombūtne kļuva arvien biežāka, un atgriezies tas parasti devās gulēt. Eila bija pārliecināta, ka viņš gulēja ari citur, tomēr nejutās tik droši kā alā. Viņa nekad nezināja, kad un no kuras puses Mazuli gaidīt. Viņš vienkārši uzradās - vai nu skrienot augšup pa šauro taciņu no krastmalas, vai vēl dramatiskākā veidā - strauji nolecot uz klints pārkares, kad nāca no stepes, kas atradās virs alas.

Mazuli ieraugot, sieviete allaž priecājās, viņa sasveicināšanās vienmēr bija mīlestības pilna - dažkārt pat pārāk aizrautīga. Pēc tam kad lauva bija uzlēcis Eilai virsū, nogāzis gar zemi, uzlicis smagās priekš- ķetnas uz pleciem un izrādījis pārāk lielu dedzību, viņu ieraugot, Eila ātri parādīja zīmi: "Izbeigt!"

Parasti viņš palika alā pāris dienu; dažreiz viņi kopā medīja, un viņš vēl aizvien šad tad pārnesa alā savu medījumu. Pagāja kāds laiks, un Mazulis atkal kļuva nemierīgs. Eila bija pārliecināta, ka Mazulis medī pats sev un aizsargā medījumu no hiēnām, vilkiem vai maitu lijām, kas centās to nozagt. Viņa iemācījās saprast, ka, tiklīdz lauva sāka soļot apkārt, tā drīz vien tas pazudīs. Kad Mazulis bija prom, ala likās tik tukša, ka Eila sāka bažīties par gaidāmo ziemu. Viņa baidījās, ka tā būs ļoti vientuļa.

Rudens bija ļoti neparasts - silts un sauss. Lapas kļuva dzeltenas, tad brūnas, izlaizdamas spilgtos toņus, kas vēstītu par sala atnākšanu. Dzeltenpelēkas lapas novītušos čemuros turējās kokos un vējā grabēja vēl ilgi pēc tam, kad parasti tās jau klāja zemi. īpatnējais laiks izsita Eilu no sliedēm - rudenim jābūt slapjam un vēsam, ar brāzmainām vēja pūsmām un pēkšņām lietusgāzēm. Eilu pārņēma baiļu izjūta - it kā vasara aizkavētu gadalaiku maiņu un pēc tās uzreiz negaidīti iestāsies ziema.

Katru rītu, izgājusi ārā, viņa gaidīja krasas laika pārmaiņas un, redzot silto sauli uzaustam pie skaidrajām debesīm, šķita gandrīz vai vīlusies. Novakares Eila pavadīja ārā uz klints pārkares, vērodama, kā saule putekļainā dūmakā noriet aiz pamales, atblāzmodamās blāvi sarkana, tā vietā, lai atmirdzētu krāšņās krāsās pie lietusmākoņiem klātām debesīm. Mirdzošas zvaigznes piepildīja tumšās debesis, it kā ar savu pārpilnību satricinādamas un sašķeldamas naksnīgo debesjumu.

Vairākas dienas Eila bija uzturējusies ielejas tuvumā, un, kad iesākās nākamā siltā un skaidrā diena, šķita muļķīgi palaist garām tik brīnišķīgu laiku, kad varētu to pilnībā izbaudīt. Driz iestāsies ziema, tad viņa tik un tā būs piesaistīta pie vientulīgās alas.

"Žēl, ka Mazuļa nav mājās," viņa nodomāja. "Šī ir tik jauka diena, lai dotos medībās. Varbūt man vienai doties medībās?" Sieviete pacilāja pīķi. "Nē, bez Vīnijas un Mazuļa man būs jāizdomā cits medību veids. Labāk paņemšu lingu. Vai vajadzētu ņemt līdzi ari kažokādas apmetni? Ir taču tik silts. Es tajā tikai sasvldīšu. Tomēr varētu paņemt to līdzi un vēl ari vācamo grozu. Bet man nekas nav vajadzīgs - man jau ir vairāk nekā pietiekami. Vienīgais, ko vēlos, - ir doties garā, jaukā pastaigā. Tādēļ jau nav jāstiepj līdzi grozs, arī siltais apmetnis nebūs vajadzīgs. Raitas pastaigas laikā nenosalšu."

Juzdamās dīvaini viegli un neapkrāvusies, Eila sāka iet lejup pa stāvo taciņu. Viņai nebija jānes nekādi smagumi, nebija jāuztraucas par dzīvniekiem - ala bija pilna pārtikas krājumiem. Viņai nebija ne par ko jāuztraucas, vienīgi pašai par sevi, bet viņa tik ļoti vēlējās, kaut būtu kāds, par ko rūpēties. Atbrīvotība no pienākumiem izraisīja Eilā dalītas jūtas: nepierastu brīvības izjūtu un neizskaidrojamu neapmierinātību.

Sieviete aizgāja pa pļavas lēzeno slīpumu uz austrumu stepi, tad sāka iet ātrākā solī. Eilai nebija padomā nekāds konkrēts galamērķis, viņa gāja turp, kur kājas viņu nesa. Arī stepē varēja manīt rudens sausumu. Zāle bija tik ļoti izkaltusi un izdegusi, ka, paņemot rokā un samīcot trauslu zāles stiebru, tas sabirza putekļos. Vējš izkaisīja putekļus no sievietes plaukstas.

Zeme zem kājām bija pārvērtusies akmens cietā klintī un saplaisājusi sīkos gabaliņos. Viņai bija jāuzmanās, kur likt kāju, lai, iekrītot kādā bedrē vai grambā, neaizķertos aiz kukuržņiem un neizmežģltu poti. Eila nekad nebija piedzīvojusi tādu sausumu. Šķita, ka gaiss uzsūc mitrumu no viņas elpas. Sieviete bija paņēmusi līdzi tikai mazu ūdens somu, cerēdama to uzpildīt zināmās ūdens uzpildes vietās, bet dažas no tām jau bija izžuvušas. Ūdens soma jau bija gandrīz vai tukša, pirms rīts vēl bija tikai pusē.

Nonākusi pie strauta, par kuru viņa bija pārliecināta, ka tur būs ūdens, un atradusi tikai dubļus, jaunā sieviete nolēma iet atpakaļ. Cerībā uzpildīt ūdens somu viņa gāja gar strauta krastu, kas visā tā garumā bija pārvērties par netīru peļķi - tas bija viss, kas palicis pāri no dziļās ūdenskrātuves. Noliekusies pagaršot, vai ūdens ir dzerams, Eila pamanīja svaigus dzīvnieku pēdu nospiedumus. Acīmredzot vēl pirms neilga laika te bijis zirgu bars. Kaut kas vienā no pēdu nospiedumiem piesaistīja viņas uzmanību. Viņa bija pieredzējusi pēdu nospiedumu pazinēja, un, kaut ari pie tā īpaši nepiedomāja, bija tik daudzreiz redzējusi Vīnijas pēdu nospiedumus, ka spēja atšķirt sīkākās nianses to formā, kas padarīja viņas draudzenes atstātos kāju nospiedumus tik īpašus. Uzmetusi tiem acis, sieviete bija pilnīgi pārliecināta, ka te tikko bijusi

Vīnija, turklāt vēl pavisam nesen. Viņai jābūt tepat kaut kur tuvumā. Eilas sirds sāka sisties ātrāk.

Nebija grūti atrast zirgu pēdas. Kādas grambas nolauztā mala, kur zirga kāja bija ieslīdējusi, atstājot dubļaino strautu, putekļi, kas tikko apklājuši pēdu nospiedumus, noliektā zāle - viss norādīja uz to ceļu, pa kuru zirgi tikko gājuši. Satraukumā aizturējusi elpu, Eila sekoja zirgu pēdās; šķita, ka pat mierīgais bezvējš gaidās bija aizturējis elpu. Ir pagājis tik ilgs laiks - vai Vīnija viņu atcerēsies? Eilu apmierinātu pat nojausma, ka Vīnija vēl ir dzīva.

Zirgu ganāmpulks bija daudz tālāk, nekā sieviete bija domājusi. Kāds dzīvnieks bija viņus iztramdījis un dzinies pakaļ, likdams zirgiem auļot pa stepes līdzenumu. Sākumā Eila izdzirdēja rūcienus un kņadu un tad ieraudzīja vilku baru, kas plosīja savu upuri; sievietei vajadzētu atkāpties. Bet viņai bija jāpieiet tuvāk, lai pārliecinātos, ka kritušais zirgs nav Vīnija. Ieraudzījusi tumši brūnu zirga spalvu, Eila atvieglojumā uzelpoja, bet saplosītā zirga kažoks bija tajā pašā neparastajā krāsā kā ērzelim; sieviete bija pārliecināta, ka par upuri kritis tā paša bara zirgs.

Turpinādama iet pa pēdām, viņa domāja par savvaļas zirgiem un par to, cik tie bija neaizsargāti pret uzbrukumu. Vīnija bija jauna un spēcīga, bet viss varēja gadīties. Viņa gribēja vest jauno ķēvi sev līdzi uz alu.

Bija jau gandrīz pienācis dienas vidus, kad Eila beidzot ieraudzīja zirgus. Pēc vilku uzbrukuma tie vēl joprojām šķita nervozi, un sieviete bija pārguruši. Tiklīdz zirgi saoda viņas smaku, tā izkustējās no vietas. Jaunajai sievietei bija jāmet liels loks, lai pietuvotos tiem pret vēju. Tiklīdz viņa bija pienākusi tik tuvu klāt, lai atšķirtu atsevišķus zirgus, Eila pazina Vīniju, un viņas sirds iepukstējās straujāk. Viņa vairākkārt norija siekalas un centās aizkavēt asaras, kas tik ļoti gribēja izlauzties brīvībā.

"Vīnija izskatās veselīga," Eila nodomāja. "Resna. Nē, nav vis resna. Man liekas - Vīnija ir grūta! 0, Vīnij! Cik brīnišķīgi!" Sieviete bija tik priecīga, ka tik tikko spēja savu prieku noturēt pie sevis. Viņa vairs nespēja izturēt; Eilai bija jāpārliecinās, ka ķēvīte viņu vēl atceras. Jaunā sieviete iesvilpās.

Vīnijas galva nekavējoties izslējās, zirgs paskatījās viņas virzienā. Sieviete iesvilpās vēlreiz, un Vīnija sāka nākt viņas virzienā. Eila vairs ilgāk nespēja gaidīt, viņa metās pretim gaiši brūnajam zirgam. Pēkšņi bēškrāsas ķēve ieaulekšoja starp Vīniju un Eilu, iekoda Vīnijai kājās un vedināja viņu prom. Tad, apriņķojusi pārējo baru, vadošā ķēve aizveda visus zirgus prom no svešās un, iespējams, bīstamās sievietes.

Eilas sirds sāpēs vai lūza. Viņa vairs nespēja dzities pakaļ zirgu baram. Jaunā sieviete jau tā bija aizgājusi daudz tālāk prom no ielejas nekā bija plānojusi, un zirgi spēja paskriet daudz ātrāk par viņu. Tā nu tas bija; ja viņa grasījās nokļūt mājās pirms tumsas iestāšanās, tad bija jāpasteidzas. Viņa skaļi un ilgi svilpa vēlreiz, bet zināja, ka ir jau par vēlu. Zaudējusi pēdējās cerības, Eila pagriezās projām. Savilkusi ādas apmetni augstāk ap pleciem, viņa pielieca galvu aukstajā vējā.

Sieviete bija tik nomākta, ka nepievērsa uzmanību nekam citam kā vienīgi savām bēdām un vilšanās izjūtai. Brīdinošs ņurdošs rūciens ātri atsauca viņu īstenībā. Viņa bija iemaldījusies vilku barā, kuru purni, mielojoties ar tumši brūno zirdziņu, bija notraipīti asinīm.

Lēnām atkāpdamās, viņa nodomāja: "Man vajadzētu skatīties, kur eju. Tā ir mana vaina. Ja es nebūtu bijusi tik nepacietīga, varbūt tā ķēve nebūtu visu baru aizvedusi no manis prom?" Apejot vilku baru, Eila vēlreiz paskatījās uz tumši brūno kritušo zirgu. Zirgam šī ir neparasti tumša krāsa, tas izskatās tikpat tumši brūns kā Vīnijas bara ērzelis. Eila paskatījās vērīgāk. Zirga galvas forma, rumpja uzbūve un krāsa uzdzina sievietei drebuļus. Tas patiešām bija bērais ērzelis! Kā gan ērzelis savos spēka gados varēja krist par medījumu vilku baram?

Nedabiski saliekta kreisā priekškāja visu izskaidroja. Pat spēcīgs jauns ērzelis varēja salauzt kāju, skrienot pa nedrošo zemi. Dziļa plaisa sausajā augsnē bija ļāvusi vilkiem nogaršot ērzeļa gaļu, kaut arī dzīvnieks vēl atradās pašā spēka briedumā. Eila pašūpoja galvu. "Slikti gan," viņa nodomāja. "Bērais ērzelis vēl būtu varējis aizvadīt daudzus labus sava mūža gadus." Pagriezusies prom no vilku bara, viņa beidzot pamanīja sev draudošās briesmas.

Debesis, kas no rīta vēl likās tik skaidras, tagad bija draudīgu mākoņu klātas. Augstais gaisa spiediens, kas aizkavēja ziemas iestāšanos, beidzot bija padevies, un aukstā gaisa fronte, kas tik ilgi bija gaidījusi, beidzot bija atnākusi. Vēja pūsmas nolieca gar zemi izkaltušo zāli un tās pārpalikumus dzenāja pa gaisu. Temperatūra strauji kritās. Eila varēja saost tuvojošos sniega smaržu, bet viņa vēl atradās labu gabalu prom no alas. Paskatījusies apkārt, sieviete noorientējās apkārtnē un sāka skriet. Tā būs sacensība ar vētru, lai redzētu, vai viņa paspēs aizskriet līdz alai pirms vētras iestāšanās.

Viņai nebija citas iespējas. Pašlaik Eila atradās krietnas dienas daļas enerģiska gājiena attālumā no ielejas; no rīta šķita, ka ziema vēl ilgi kavēsies. Kad viņa bija sasniegusi izžuvušo strauta gultni, sāka krist lielas, slapjas sniegpārslas. Vējam pieņemoties spēkā, tās pārvērtās par asām, durstīgām ledus adatām, tad pārtapa smalkā pulverī, kas virpuļoja spēcīgajā sniega vētrā. Uz cietās zemes sakrājās sniegs un sāka veidoties kupenas. Vēja virpuļi, joprojām cīnīdamies ar mainīgajām gaisa masām, no sākuma uzklupa Eilai no vienas puses, pēc tam arī no otras.

Sieviete zināja, ka vienīgā cerība izglābties ir turpināt doties uz priekšu, tomēr viņa nebija pārliecināta, vai joprojām iet pareizajā virzienā. Ceļa norādes vairs nebija redzamas. Cenzdamās orientēties apkārtnē un kontrolēt arvien pieaugošo paniku, viņa apstājās. Cik stulba viņa bija bijusi, izejot no alas bez kažokādas apmetņa! Nesamajā grozā viņa būtu varējusi paņemt līdzi sumbra ādas nojumi, tad vismaz būtu, kur patverties. Ausis bija sasalušas ragā, kājas no aukstuma sastingušas, un zobi klabēja. Eila bija pārsalusi un dzirdēja, kā visapkārt svilpo vējš.

Viņa ieklausījās vēlreiz. Tas taču nebija vējš, vai ne? Lūk, atkal tā pati skaņa. Salikusi rokas ap muti, sieviete iesvilpās, cik skaļi spēja, un ieklausījās.

Spalgs zirga zviedziens ieskanējās jau tuvāk. Eila iesvilpās vēlreiz, un, kad dzeltenā zirga aprises kā spoks iznira no sniega aizkara, Eila skrēja tam pretim, pār vaigiem tecēja asaras, kas turpat arī sasala.

- Vīnij, Vīnij! Ak, Vīnij! - Sieviete neskaitāmas reizes izkliedza ķēvītes vārdu, apskaudama rokām zirga spēcīgo kaklu un paslēpdama seju Vīnijas biezajā ziemas spalvā. Pēc tam, uzkāpusi zirgam mugurā, zemu noliecās pie tā kakla, cenzdamās saņemt kaut niecīgu siltuma daudzumu.

Vīnija sekoja saviem instinktiem un steidzās uz alu. Tā bija vieta, uz kurieni viņa bija devusies. Negaidītā ērzeļa nāve bija dezorganizējusi zirgu baru. Vadošā ķēve bija savākusi visus kopā, zinādama, ka gan jau uzradīsies arī kāds cits ērzelis. Viņai būtu izdevies paturēt ari dzelteno ķēvi, ja vien nebūtu atskanējis pazīstamais svilpiens un Vīnijai nebūtu atmiņas par sievieti un drošību. Ķēvei, kas nebija augusi savvaļas zirgu barā, bara vadonis nebija nekāda lielā autoritāte. Vētrai sākoties, Vīnija atcerējās alu, kas bija patvērums no asā vēja un necaurredzamā sniega, un zirga atmiņā uzausa sievietes izrādītā mīlestība.

Kad beidzot abas bija sasniegušas alu, sieviete drebēja pie visām miesām un tik tikko spēja iekurināt uguni. Kad beidzot tas izdevās, viņa nenosēdās sildīties pie pavarda, bet paņēma savas siltās zvērādas, aiznesa tās uz Vīnijas guļvietu un ieritinājās blakus siltajam zirdziņa rumpim.

Bet pāris nākamajās dienās Eila tik tikko spēja atzinīgi novērtēt savas pazudušās draudzenes atgriešanos. Sieviete pamodās, degdama drudzī un ar dziļu, sausu klepu. Viņa pārtika no karstas zāļu tējas, kad spēja piecelties un to pagatavot. Vīnija bija izglābusi viņai dzīvību, bet zirgs nespēja palīdzēt pārslimot plaušu karsoni.

Lielāko slimības laiku Eila bija vārga un pavadīja murgos, bet konfrontācijas brīdis, kad Mazulis atgriezās alā, izcēla sievieti no cisām. Atgriezdamies no stepes, lauva bija nolēcis uz klints pārkares, bet, nākot iekšā, izdzirdējis Vīnijas skanīgo uzsaucienu, apstājās. Baiļu un aizsardzības kliedziens izlauzās cauri Eilas aizmiglotajam prātam. Viņa ieraudzīja ķēvi ar dusmās pieglaustām ausīm, tā bailēs metās uz priekšu, nervozi sasliedamās pakaļkājās, alu lauva ar atņirgtiem zobiem bija gatavs lēcienam, viņa rīklē atskanēja dobjais rūciens. Sieviete izlēca no gultas un skriešus nostājās starp mednieku un medījumu.

-    Mazuli, pārtrauc! Tu pārbiedēji Vīniju. Tev vajadzētu priecāties, ka viņa ir atgriezusies. - Tad Eila pagriezās pret zirgu. - Vīnij! Tas taču ir tikai Mazulis. Tev nav no viņa jābaidās, jūs abi, tūlīt pat izbeidziet! - sieviete abus bargi norāja. Viņa uzskatīja, ka visas briesmas jau garām; abi dzīvnieki bija uzauguši kopā šajā alā, un abiem šīs bija mājas.

Alas smakas bija pazīstamas abiem dzīvniekiem, it īpaši sievietes smarža. Mazulis pieskrēja pie Eilas sasveicināties, trīdamies gar viņu, ari Vīnija panācās uz priekšu, piebakstīdama ar savu purniņu un prasīdama savu uzmanības tiesu. Tad Vīnija iezviedzās nevis no bailēm vai dusmām, bet ar to pašu Mazulim pazīstamo zviedzienu, pie kura viņš bija bērnībā pieradis, un alu lauva pazina savu aukli.

-     Es taču tev teicu, ka tas ir tikai Mazulis, - Eila skaidroja savai ķēvei, līdz sievieti atkal sagrāba klepus lēkme.

Sarušinājusi pavardu, sieviete pasniedzās pēc ūdens somas un atklāja, ka tā ir tukša. Ietinusies guļamādā, viņa izgāja ārā un pagrāba bļodiņu ar sniegu. Gaidīdama, līdz uzvārīsies ūdens, viņa centās kontrolēt klepus lēkmes, kas nāca dziļi no krūtīm un plēsa kaklu vai pušu. Beidzot ar ārstniecisko sakņu un savvaļas ķirša mizas novārījuma palīdzību klepus pierima un viņa atgriezās gultā. Mazulis bija ērti iekārtojies alas dziļumā, un Vīnija atpūtās savā vietā, pie sienas.

Galu galā Eilas iedzimtā vitalitāte un izturība uzveica slimību, bet atveseļošanās bija ilga. Sieviete bija priecīga, ka viņas zvēru saime atkal ir atgriezusies, kaut arī vairs nebija tā kā agrāk. Abi dzīvnieki bija mainījušies. Vīnija gaidīja kumeļu nākam pasaulē, bet, labu laiku dzīvojusi kopā ar savvaļas zirgu baru, saprata briesmas, ko radīja plēsoņas. Tagad ķēve pret lauvu, ar kuru agrāk bija kopā spēlējusies, šķita daudz atturīgāka, arī Mazulis vairs nebija smieklīgais, mazais lauvēns, kas agrāk. Drīz pēc sniega vētras pierimšanas lauva atkal atstāja alu, un, ziemai pieņemoties spēkā, viņš atgriezās arvien retāk.

Klepus lēkmes mocīja Eilu pusi ziemas, un viņa uzvedās apdomīgi. Arī Vīnija tika lutināta, barota ar graudiem, ko sieviete bija savākusi un atsijājusi savai iztikai, un tika izjāta tikai īsos gabalos. Bet, kad dienas uzausa skaidras un aukstas un pati sieviete pamodās spēka un enerģijas pārpilna, viņa nolēma, ka maza izjāde varētu nākt abām par labu.

Eila uzsēja uz Vīnijas muguras vācamos grozus, paņēma līdzi pīķus un velkamās platformas mietus, katram gadījumam arī pārtiku, papildu ūdens maisus un silto apģērbu, nojumi - visu, ko spēja izdomāt par noderīgu neparedzamiem gadījumiem. Viņa negribēja vēlreiz piedzīvot nepatīkamu pārsteigumu. Tā vienīgā reize, kad viņa bija neuzmanīga, bija izrādījusies gandrīz vai liktenīga. Pirms kāpšanas zirdziņa mugurā Eila viņu rūpīgi apsedza ar mīkstu ādas gabalu - tas kopš draudzenes atgriešanās bija jauninājums. Eila tik sen nebija jājusi, ka ciskas sasprēgāja un noberzās, bet ādas pārsegs zirga mugurā palīdzēja neērtības pārvarēt.

Izbaudījusi brīnišķīgo sajūtu svaigā gaisā un pēc mokošā klepus atguvusi veselību, Eila ļāva Vīnijai iet savā solī, tiklīdz abas bija nokļuvušas stepē. Sieviete zirga mugurā jutās ērti un bija aizsapņojusies par bargās ziemas galu, kad pēkšņi sajuta, ka Vīnijas muskuļi saspringst. Tas atsauca viņu atpakaļ realitātē. Kāds viņiem tuvojās, kāds, kas virzījās uz priekšu ar zaglīgiem plēsoņas soļiem. Tagad Vīnija bija kļuvusi daudz tramīgāka, jo tuvojās laiks, kad vajadzēja dzimt kumeļam. Eila pasniedzās pēc pīķa, kaut arī viņai agrāk nekad nebija nācies nogalināt alu lauvu.

Dzīvniekam pietuvojoties, sieviete ieraudzīja tumšas rūsas krāsas krēpes un tik pazīstamo rētu uz lauvas purna. Eila noslīdēja no zirga un skrēja pretim milzīgajam plēsējam.

- Mazuli! Kur tu biji? Vai tad tu nezini, ka es uztraucos, ja tevis tik ilgi nav mājās?

Lauva, viņu ieraugot, šķita tikpat priecīgs kā jaunā sieviete un apsveica viņu ar mīļu paberzēšanos, kas gandrīz vai notrieca Eilu no kājām. Apskāvusi dzīvnieka kaklu, viņa pakasīja tam aiz ausīm, zem zoda - tieši tā, kā Mazulim patika, un viņš apmierināti basā ņurdēja.

Tad pēkšņi Eila izdzirdēja, ka tuvumā atrodas vēl viens alu lauva, kas darīja par sevi zināmu, arī ierēkdamies ņurdošā balsī. Mazulis pārtrauca apmierināto ņurdēšanu un sastinga tādā pozā, kādā Eila nekad agrāk nebija viņu redzējusi. Aiz Mazuļa muguras piesardzīgi tuvojās lauvene. Izdzirdējusi Mazuļa ierūkšanos, viņa apstājās.

- Tu esi atradis draudzeni! Es zināju, ka tā būs, zināju, ka reiz tev pašam būs savs bars. - Eila ar acīm meklēja vēl kādu lauveni. - Ak tad pagaidām tikai viena, droši vien ari klejotāja tāpat kā tu. Tev būs jāizcīna sava teritorija, bet tas ir tikai sākums. Mazuli, reiz tev pašam būs savs brīnišķīgs lauvu bars.

Alu lauva mazliet atslābinājās un atkal pienāca sievietei klāt, iebadīdams ar galvu sānā. Pakasījusi lauvas pieri, sieviete vēl pēdējo reizi to apskāva. Eila pamanīja, ka Vīnija ir ļoti tramīga. Varbūt Mazuļa smaka bija zirgam pazīstama, bet te atradās arī sveša lauvene. Eila atkal uzkāpa zirgam mugurā un, kad Mazulis pie viņām pienāca, parādīja zīmi: "Pārtraukt!" Kādu brīdi viņš palika stāvam, tad ar ņarr-ņarr skaņu pagriezās un aizgāja līdzi savai draudzenei.

Dodamās mājup, sieviete nodomāja: "Mazulis ir prom, dzīvo kopā ar savu sugu. Varbūt viņš mūs apciemos, bet nekad neatgriezīsies pie manis atpakaļ, kā to izdarīja Vīnija." Sieviete noliecās un ar mīļumu noglāstīja savu ķēvīti. "Es tik ļoti priecājos, ka tu esi atgriezusies."

Domādama par Mazuli, kas bija kopā ar lauveni, Eila prātoja par savu neskaidro nākotni. "Mazulim tagad ir draudzene. Arī tev, Vīnij, bija draugs. Interesanti - vai arī es reiz satikšu savu draugu?"

17

Jondalars iznāca uz smilšakmens pārkares un skatījās lejā uz sniega klāto ieplaku, kas krasi beidzās pie stāvas aizas malas. Augstas klinšu sienas ieskāva baltās, noapaļotās, erozijas saēstās kalnu aprises, kas atradās pretējā upes krastā. Darvo, kas bija viņu gaidījis, pamāja. Puika stāvēja blakus celmam pie klints sienas, kādu gabalu tālāk, tajā vietā, kuru Jondalars bija izvēlējies krama apstrādei. Viņš bija gribējis darboties ārā, kur labāka gaisma, lai nemaisītos citiem pa kājām un būtu mazāka iespēja, ka kāds varētu uzkāpt uz asas šķembas. Vīrietis devās pie zēna.

-    Jondalar, pagaidi brītiņu!

-     Tonolan, - Jondalars atsaukdamies pasmaidīja un pagaidīja brāli, lidz tas pienāca viņam klāt. Abi brāļi brida kopā tālāk pa biezo sniegu. - Šorīt apsolīju Darvo, ka parādīšu viņam savu īpašo tehniku. Kā klājas Šamio?

-    Viņai viss kārtībā, atveseļojas no saaukstēšanās. Viņa mums darīja bažas - meitenītes klepus pat neļāva Džetamio gulēt. Mēs domājam, ka pirms nākamās ziemas vajadzētu paplašināt telpas.

Jondalars nopētīja Tonolanu, domādams, vai vīra pienākumi un lielā ģimenes nasta nav pārāk nospiedusi bezrūpīgā brāļa plecus. Bet Tonolana izskats liecināja par noteiktību un apmierinātību. Pēkšņi viņa sejā parādījās pašapzinīgs smaids.

-     Lielo brāl, man tev kas sakāms. Vai esi pamanījis, ka Džetamio pieņēmusies miesās? Man likās, ka viņas izskats kļūst veselīgāks, bet kļūdījos. Māte viņu atkal ir svētījusi.

-    Tas ir brīnišķīgi! Zinu, cik ļoti viņa vēlas bērnu.

-    Džetamio jau, izrādās, to zinājusi labu laiku, tikai nav gribējusi man sacīt. Baidījās, ka es uztraukšos. Jondalar, šķiet, ka šoreiz viņai izdosies bērniņu saglabāt. Šamuds saka, lai ne uz ko necerot, bet, ja viss noritēs labi, pavasari būs dzemdības. Viņa apgalvo, ka esot pārliecināta, - tas ir mana gara bērns.

-    Viņai droši vien taisnība. Iedomājies: mans brīvību mīlošais mazais brālis - sava pavarda vīrs, kura sieva gaida bērnu.

Tonolana smaids izstiepās līdz pat ausīm. Brāļa laime bija tik acīmredzama, ka ari Jondalaram bija jāpasmaida. Jondalars nodomāja: "Tonolans izskatās tik pašapmierināts - varētu domāt, ka pats grasās to bērnu dzemdēt."

-    Tagad pa kreisi, - Dolando klusi teica, rādīdams uz klints izcilni, kas slējās sānis no robotas kalnu kores un aizsedza visu skatu.

Jondalars paskatījās, bet bija pārāk aizgrābts ar ainavas kopskatu, lai pievērstu uzmanību kādai atsevišķai detaļai. Viņi atradās kalnienē. Aiz muguras bija palicis mežs, cauri kuram viņi bija uznākuši šeit augšā. Meža zemākajā līmenī auga ozoli, bet tālāk jau dominēja dižskābarži. Vēl augstāk auga skujkoki - kalnu priede, egle un baltegle -, kas Jondalaram bija labāk pazīstami. Pa gabalu iespaidīgajās kalnu virsotnēs viņš bija redzējis izvirduma sacietējušo garozu, bet, atstājot mežu aiz muguras, jaunajam vīrietim aizrāvās elpa no negaidītā un grandiozā skata. Lai cik reižu viņš būtu šo skatu redzējis, tas arvien atstāja uz viņu šādu iespaidu.

Augsto kalnu tuvums fascinēja vīrieti ar tieša tuvuma vīziju, it kā varētu pastiept roku un tiem pieskarties. Klusā bijībā tie izteica stihisku dabas spēku novirzi un stāstīja par to, kā smagā zeme centusies radīt kailās klintis. Koku neaizsegta, pirmatnējā Mātes upe gulēja lejā kā uz delnas. Pāri upei pletās pārdabiski zila debess - skaidra un bezgalīga, neizteiksmīgs fons ledāju žilbinošajam saules gaismas atspīdumam, kas klāja kalnu virsotnes un plaisas virs vēju appūstajām Alpu pļavām.

-    Es to redzu! - Tonolans iesaucās. - Nedaudz vairāk pa labi. Jondalar, vai redzi? Uz kraujas malas.

Slaidais Zelandoni vīrs novērsa acis no iespaidīgās ainavas un ieraudzīja mazu, graciozu kalnu kazu stāvam kraujas malā. Kazai uz sāniem auga biezs, melns, savēlies ziemas apspalvojums, bet pelēcīgi bēšais vasaras kažoks saplūda ar klints krāsu. No dzīvnieka pieres slējās divi taisni ragi, kas bija izliekti tikai pašos galos.

-    Tagad es to redzu, - Jondalars atbildēja.

-    Tas var nebūt tēviņš. Arī kazu mātītēm ir ragi, - Dolando paskaidroja.

-    Viņi atgādina kalnu āžus, vai ne, Tonolan? Tie ir mazāki, ar tādiem pašiem ragiem. Bet pa gabalu…

-    Jondalar, kā Zelandoni medi kalnu āžus? - kāda jauna sieviete apjautājās, viņas acis mirdzēja ziņkārībā, satraukumā un mīlestībā.

Viņa bija tikai dažus gadus vecāka par Darvo, bet izskatījās jau kā pieaugusi sieviete un bija iemīlējusies garajā, blondajā Zelandoni vīrā. Jaunā sieviete bija dzimusi Šamudu ciltī, bet uzaugusi uz upes, kad viņas māte otrreiz apprecējās ar Ramudu, un pēc brāzmainām attiecību beigām bija pārvākusies atpakaļ pie Šamudiem. Viņa nebija uzaugusi starp kalnu klintīm kā pārējie Šamudu jaunieši un līdz pat pēdējam laikam nebija izrādījusi interesi par kalnu kazu medībām, līdz uzzināja, ka Jondalaram patīk sievietes, kas medī. Sev par lielu pārsteigumu, sieviete atklāja, ka medības var pat būt aizraujošas.

-    Vai zini, Rakario? Es neko daudz par to nezinu, - Jondalars atbildēja, mīļi viņai uzsmaidīdams. Jau agrāk viņš bija pamanījis jaunās sievietes interesi par viņu un, kaut arī nespēja pretoties Rakario valdzinājumam, negribēja viņu ari iedrošināt. - Dienvidu puses kalnos dzīvo kalnu āži, daudz šo dzīvnieku mitinās ari austrumu pusē, bet mēs nemedījām kalnos. Tie bija pārāk tālu. Šad tad, Vasaras sapulču laikā, satikās kāds bariņš un norunāja kopā doties medībās. Bet es vienkārši gāju līdzi sava prieka pēc un sekoju pieredzējušu mednieku norādījumiem, kas to lietu labi pārzināja. Rakario, es pats vēl tikai mācos. Dolando ir pieredzējis kalnu dzīvnieku mednieks.

Kalnu kaza aizlēca no kraujas malas uz kalngalu un no sava jaunā skatpunkta mierīgi vēroja ainavu.

-    Kā gan var nomedīt dzīvnieku, kas tā lēkā? - Rakario sajūsmā klusi noelsās no drošā dzīvnieka vieglās grācijas. - Kā tie var noturēties tādā mazā laukumiņā?

-     Kad mēs to nomedīsim, tad sapratīsi. Rakario, paskaties uz kazu nagiem, - Dolando ieteica. - Tikai pati ārmala ir cieta, iekšējā daļa ir elastīga kā rokas plauksta. Tieši tāpēc kazas nepaslīd un nezaudē pamatu zem kājām. Šī naga elastīgā daļa saķeras ar klinti, bet cietā mala to notur uz vietas. Medījot kazas, nedrīkst aizmirst, ka tās vienmēr skatās uz leju. Tās vienmēr vēro, kur liek kāju, un zina, kas atrodas apakšā. Acis kalnu kazām atrodas galvas sānos, diezgan tālu pakausī, tā ka tās redz, kas notiek sānos, bet neredz, kas notiek aiz muguras. Tā arī ir mūsu priekšrocība. Ja izdodas tikt tām aizmugurē, tad no mugurpuses tās var nomedīt. Ja esi uzmanīgs un nezaudē pacietību, tad pat izdodas pieiet tik tuvu klāt, ka var tām pieskarties ar roku.

-    Un kas notiks, ja tās izkustēsies no vietas, pirms jūs tur nokļūsiet? - meitene pajautāja.

-     Paskaties tur, augšā! Vai redzi zaļās ganības? Pēc ziemas liesās barības pavasara zāle ir īsts gardums. Tā, kas stāv tur augšā, ir novērotāja. Pārējās kazas - tēviņi, mātītes un mazie kazlēni - ir tur lejā, noslēpušies starp klintīm un krūmiem. Ja ganības ir labas, kazas nekur prom nedosies, kamēr jutīsies šeit drošas.

-     Kāpēc mēs te stāvam un pļāpājam? Ejam! - Darvo mudināja.

Puika dusmojās uz Rakario, kas visu laiku tinās apkārt Jondalaram, un

dega nepacietībā sākt medīt. Viņš jau agrāk bija gājis līdzi medniekiem. Kopš jaunais Zelandoni sāka medīt kopā ar Šamudiem, viņš allaž ņēma puiku sev līdzi, kaut ari zēna uzdevums bija tikai dzīt pēdas, novērot un mācīties. Šoreiz puika bija saņēmis atļauju mēģināt kaut ko pašam nomedīt. Ja viņam paveiktos, tas būtu zēna pirmais medījums un viņš saņemtu īpašu uzmanību. Bet nekāds sevišķs spiediens uz viņu netika izdarīts. Darvo nebija tas jādara tieši šoreiz; būs vēl arī citas reizes. Vidē, kurā šis veiklais dzīvnieks ir ideāli adaptējies, tā nomedīšana ir īpaši grūta. Lai mednieks piekļūtu kalnu kazai tuvumā un izdarītu mēģinājumu to nomedīt, bija nepieciešams tai uzmanīgi un klusi piezagties klāt. Tiklīdz kāds kazas izbiedēja un tās sāka skriet, neviens vairs nespēja tām tikt līdzi; dzīvnieki lēkāja pa kalniem līdz kraujas malai un lēca pāri dziļām aizām.

Apgājis apkārt klints veidojumam, kura paralēlās sienas bija sagriezušās leņķī, Dolando sāka kāpt kalnā. Uz atklātā kalna mīkstais nogulu slānis bija jau aizpūsts, atstādams ērtus soļa platuma atbalsta punktus. Stāvais kāpiens kalnā, lai nokļūtu aiz kalnu kazu ganāmpulka, bija grūts, bet ne bīstams. Tam nebija nepieciešamas alpīnisma iemaņas.

Pārējais mednieku bariņš palika iepakaļ vadonim. Jondalars gaidīja, lai noslēgtu gājienu. Gandrīz jau visi bija sākuši rāpties augšā pa stāvo klints sienu, kad viņš izdzirdēja, ka Seranio viņu pasauc. Vīrietis pārsteigumā pagriezās. Seranio nebija no tām sievietēm, kam patika medības, un viņa reti kad izgāja ārpus apmetnes teritorijas. Jondalars nespēja iedomāties, ko gan viņa dara tik tālu prom no mājām, bet, kad viņa pienāca klāt, paskatoties sievietes sejā, viņam pār muguru noskrēja baiļu trīsas. Seranio bija skrējusi, un tagad viņai vajadzēja atgūt elpu, pirms spēja parunāt. - Priecājos… panācu tevi. Vajadzīgs Tonolans… Džetamio… dzemdības. - Pēc brīža viņa jau bija atelsusies.

Jondalars pielika rokas pie mutes un iekliedzās: - Tonolan! Tonolan!

Viena no figūrām, kas kustējās tālu priekšā, pagriezās, un Jondalars ar rokas mājienu aicināja viņu nākt atpakaļ.

Jondalars un Seranio gaidīja neērtā klusumā. Viņš gribēja pajautāt, vai ar Džetamio viss kārtībā, bet kaut kas viņu atturēja to darīt.

-     Kad sākās dzemdības? - viņš beidzot pajautāja.

-     Pagājušajā naktī Džetamio bija sākušās sāpes mugurā, bet viņa Tonolanam nebija neko teikusi. Viņš tik ļoti bija gaidījis kazu medības, tāpēc Džetamio baidījās, ka vīrs neies, ja viņa tam pateiktu. Viņa sacīja, ka neesot bijusi pārliecināta, vai tās ir dzemdību sāpes, bet man šķiet, ka viņa gribēja pārsteigt Tonolanu ar bērniņu, kad viņš būs atgriezies, - Seranio stāstīja. - Džetamio negribēja, ka Tonolans uztraucas vai nervozi gaida, kamēr viņa dzemdētu.

"Tas izklausās pēc Džetamio," Jondalars nodomāja. Šī sieviete gribēja aiztaupīt savam vīram visas raizes. Tonolans viņu dievināja. Pēkšņi Jondalaram ienāca prātā šausminoša doma. Ja jau Džetamio vēlējās pārsteigt Tonolanu, kāpēc tad Seranio bija skrējusi augšā kalnā, lai pasauktu viņu atpakaļ?

-    Ir radušies sarežģījumi, vai ne?

Seranio paskatījās zemē, aizvēra acis un dziļi ievilka elpu, pirms atbildēja. - Bērns ir iestrēdzis; viņai ir pārāk šaurs iegurnis, un tāpēc Džetamio nespēj bērnu dzemdēt. Šamuds uzskata, ka tās ir paralīzes sekas, un lika man atvest Tonolanu… Ari tevi… lai viņu atbalstītu.

-     Ak nē! Ak Doni! Ak nē!

-    Nē! Nē! Nē! Tas nevar būt! Kāpēc? Kāpēc gan Mātei vajadzētu svētīt viņu ar bērnu un tad paņemt abus pie sevis?

Tonolans nikns, vienas rokas dūri sizdams pret otru, staigāja pa savu mītni, kurā bija dzīvojis kopā ar Džetamio. Jondalars bezpalīdzīgi stāvēja blakus brālim, nespēdams mierinājumam piedāvāt neko citu kā vienīgi savu klātbūtni. Vairums pārējo ļaužu nespēja piedāvāt pat to. Tonolans, mežonīgu bēdu pārņemts, bija visiem uzkliedzis, lai iet prom.

-Jondalar, kāpēc viņa? Kāpēc Māte paņēma viņu pie sevis? Viņa bija izgājusi tādas mokas un tik maz prieka dzīvē redzējusi. Vai tad bija tik daudz prasīts? Vienīgi bērns. Viņas pašas miesa un asinis.

-      Es nezinu, Tonolan. Pat gudrākais dziednieks nespētu tev uz šo jautājumu atbildēt.

-     Kāpēc tā? Kāpēc ar tik lielām sāpēm? - Tonolans apstājās brāļa priekšā, vērsdamies pie viņa ar jautājumu. - Kad ierados, viņa mani tikpat kā nepazina. Jondalar, viņa mocījās sāpēs. Es to redzēju viņas acīs. Kāpēc viņai bija jāmirst?

-             Neviens nemāk izskaidrot, kāpēc Māte dod dzīvību un pēc tam paņem to atpakaļ.

-             Māte! Māte! Viņai vienalga. Džetamio Viņu godāja, ari es Viņu godāju. Kāda tam ir nozīme? Viņa paņēma Džetamio. Es ienīstu Māti! - Tonolans atkal sāka izmisīgi soļot.

-            Jondalar… - Rošario pasauca no mājas ieejas, baidīdamās nākt iekšā.

Jondalars izgāja ārā. - Kas ir?

-           Šamuds izdarīja griezumu, lai izņemtu bērniņu pēc tam, kad viņa… - Rošario notrausa asaru. - Viņš domāja, ka varbūt varēs izglābt bērnu, - dažkārt sanāk. Bet bija jau par vēlu, tas bija puika. Nezinu, vai tu gribēsi to teikt Tonolanam vai ne.

-    Paldies, Rošario!

Jondalars redzēja, ka sieviete loti pārdzīvo. Džetamio bija tikpat kā viņas meita. Rošario bija viņu uzaudzinājusi, aprūpējusi paralīzes laikā un garajā atveseļošanās periodā, bija bijusi kopā ar Džetamio no pašu dzemdību sākuma līdz pat liktenīgajām un sāpīgajām beigām. Pēkšņi Tonolans paspraucās viņiem garām, uzlicis plecos savu veco mugursomu, viņš devās prom pa taciņu, apkārt klints sienai.

-            Nedomāju, ka tagad ir īstais laiks. Pateikšu to viņam vēlāk, - Jondalars piebilda, aizskriedams pakaļ brālim.

-    Kurp tu dodies? - viņš pajautāja, noķēris brāli.

-             Es dodos prom. Man nevajadzēja apstāties. Neesmu sasniedzis sava Ceļojuma galamērķi.

-            Tagad tu nedrīksti aiziet, - Jondalars sacīja un, aizturēdams viņu, saķēra brāli aiz rokas. Tonolans to nikni nogrūda nost.

-    Kāpēc nedrīkstu? Kas mani šeit vairs tur? - Tonolans šņukstēja.

Jondalars viņu vēlreiz aizturēja, pagrieza apkārt un, ieskatījies brāļa

bēdu izvagotajā sejā, gandrīz vairs viņu nepazina. Bēdas bija tik neaptveramas, ka dedzināja dvēseli. Ir bijušas reizes, kad Jondalars bija apskaudis brāļa prieku un mīlestību uz Džetamio, domādams par sava rakstura nepilnību, kas nebija viņu apveltījis ar tādu spēju mīlēt. Vai tas bija tā vērts? Vai mīlestība bija šo ciešanu un rūgtās vientulības vērta?

-             Vai tad tu vari pamest Džetamio un viņas dēlu, lai apglabā bez tavas klātbūtnes?

-    Viņas dēlu? Kā tu zini, ka tas bija dēls?

-             Šamuds to izņēma. Viņš bija domājis, ka vismaz bērnu izdosies izglābt, bet bija jau par vēlu.

-     Es negribu redzēt dēlu, kas viņu nogalināja.

-     Tonolan! Tonolan! Viņa taču lūdza, lai tiek svētīta. Viņa gribēja palikt stāvoklī un par to ļoti priecājās. Vai tu viņai šo laimi atņemtu? Vai tev labāk patiktu, ja Džetamio būtu nodzīvojusi garu un nelaimīgu mūžu? Bez bērniem un izmisīgi vēlēdamās to, ko nekad nevarētu iegūt? Viņa izbaudīja mīlestību un laimi - vispirms jau apprecoties ar tevi un pēc tam saņemdama Mātes svētību. Tas bija tikai īss viņas dzīves mirklis, bet Džetamio man stāstīja, ka ir tik laimīga, ka par tādu laimi nekad nebija pat sapņojusi. Viņa man stāstīja, ka nekas nespēj viņai sagādāt lielāku prieku kā tu un apziņa, ka viņai būs bērns. Tonolan, viņa to dēvēja par tavu bērnu. Tava gara bērnu. Varbūt Māte zināja, ka tā tas notiks, un tāpēc dāvāja viņai šo laimi.

-    Jondalar, viņa pat mani nepazina… - Tonolana balss aizlūza.

-    Tonolan, Šamuds pašās beigās viņai kaut ko iedeva. Nebija nekādu cerību, ka viņa spēs dzemdēt bērnu, bet vismaz Džetamio tik ļoti necieta. Viņa zināja, ka tu esi blakus.

-    Aizsaucot pie sevis Džetamio, Māte man atņēma visu. Jondalar, es biju tik ļoti iemīlējies, tagad es jūtu vienīgi tukšumu. Manī nekas nav vairs palicis. Kā gan viņa varēja aiziet? - Tonolans sagrīļojās. Kad brālis sabruka, Jondalars viņu saķēra un stingri turēja, atbalstīdams pret savu plecu, kamēr viņš izraudāja sāpes.

-     Kāpēc ne uz mājām, Tonolan? Ja mēs iesim tūlīt, tad līdz ziemai paspēsim nonākt pie ledāja un nākamajā pavasarī jau būsim mājās. Kāpēc tu gribi iet uz austrumiem? - Jondalara balsī bija saklausāmas ilgas.

-    Jondalar, tu ej mājās. Tev jau sen vajadzēja doties mājās. Es allaž esmu teicis, ka tu esi Zelandoni un tāds vienmēr paliksi. Es došos uz austrumiem.

-    Tu teici, ka grasies beigt Ceļojumu Lielās Mātes upes galā. Ko tu darīsi, kad būsi sasniedzis Berana jūru?

-     Kas to lai zina? Varbūt apiešu jūrai apkārt? Varbūt došos uz ziemeļiem un kopā ar Toli ļaudīm medīšu mamutus? Mamutu cilts ļaudis stāstīja, ka tālu austrumos esot vēl viena kalnu grēda. Jondalar, mājas man neko nenozīmē. Es labāk sameklēšu kādu jaunu vietu un jaunus iespaidus. Ir pienācis laiks mums katram iet savu ceļu, brāl. Tu dodies uz rietumiem, bet es iešu uz austrumiem.

-    Ja jau tu nevēlies doties atpakaļ uz mājām, kāpēc tad nepaliec šeit?

-    Jā, kāpēc tev nepalikt šeit, Tonolan? - Dolando piebalsoja, viņiem pievienodamies. - Un ari tu, Jondalar, varētu kļūt par Šamudu vai Ramudu, kāda starpība. Tu šeit iederies. Te tev ir ģimene un draugi. Mums būtu ļoti žēl, ja kāds no jums aizietu.

-     Dolando, tu jau zini, ka es biju gatavs šeit dzīvot visu mūžu. Bet tagad es to vairs nespēju. Viss šeit man atgādina par viņu. Visu laiku ceru viņu kaut kur ieraudzīt. Katru dienu, ko pavadu šeit, man ir jāatceras, ka nekad vairs viņu neredzēšu. Piedod! Man pietrūks daudzu no jums, bet man jādodas projām.

Dolando pamāja. Viņš nepiespieda brāļus palikt, bet bija tikai gribējis darīt viņiem zināmu, ka abi pieder pie šis cilts. - Kad tu dosies prom?

-    Drīz. Vēlākais - pēc pāris dienām, - Tonolans atbildēja. - Dolando, es gribētu nokārtot maiņas darījumu. Es atstāšu visu, kas man pieder, ņemšu līdzi tikai mugursomu un drēbes. Tā vietā gribētu sarunāt kādu mazu laivu.

-     Esmu pārliecināts, ka to varēs nokārtot. Tātad tu dosies lejup pa upi? Uz austrumiem? Nevis atpakaļ pie Zelandoni?

-     Došos uz austrumiem, - Tonolans apstiprināja.

-     Un tu, Jondalar?

-    Es gan nezinu. Te ir Seranio un Darvo…

Dolando pamāja. Kaut arī Jondalars nebija saistījies oficiālām saitēm, vadonis zināja, ka tāpēc lēmuma pieņemšana nebūs vieglāka. Garajam Zelandoni vīram bija gan savi iemesli palikt, gan doties uz rietumiem vai austrumiem - ko viņš izvēlēsies, neviens nezināja.

-     Rošario visu dienu gatavo ēst. Manuprāt, viņa to dara, lai sevi nodarbinātu, tā sievietei neatliek laika domāt, - Dolando sacīja. - Viņa būs priecīga, ja pievienosities mums uz maltīti. Jondalar, Rošario aicina arī Seranio un Darvo. Tonolan, viņa būtu vēl priecīgāka, ja arī tu kaut ko apēstu. Sieviete par tevi uztraucas.

Arī Dolando droši vien ir grūti, Jondalars saprata. Viņš tik ļoti bija uztraucies par Tonolanu, ka nebija domājis par visas cilts bēdām. Šīs ir bijušas Džetamio mājas. Dolando droši vien rūpējies par viņu kā jau par visiem sava pavarda bērniem. Džetamio bijusi labās attiecībās ar tik daudziem cilvēkiem. Toli un Markeno bija viņas ģimene, un Jondalars zināja, ka Seranio bija raudājusi par draudzenes zaudējumu. Darvo bija nobēdājies un nemaz negribēja ar viņu sarunāties.

-     Es pajautāšu Seranio, - Jondalars apsolīja. - Esmu pārliecināts, ka Darvo labprāt pieņems ielūgumu. Varbūt jums vajadzētu rēķināties tikai ar viņu? Es gribētu aprunāties ar Seranio.

-      Sūti tik puiku šurp, - Dolando mudināja, atgādinādams sev, ka jāatceras paturēt puiku pa nakti, lai dotu Jondalaram un Seranio laiku pieņemt lēmumu.

Trīs viri kopā devās atpakaļ uz smilšakmens pārkāri, tad kādu bridi pastāvēja centrā pie lielā, kopējā pavarda. Vīrieši daudz neko nerunāja, bet viņiem patika citam cita sabiedrība - rūgteni salda idille; notikušās pārmaiņas driz vien viņus visus izšķirs un padarīs neiespējamu tā stāvēt blakus.

Ieplakas klinšu sienu ēnā jau bija jūtams vakara dzestrums, tomēr priekšā bija redzama saule, kas norietēja upes aizā. Stāvēdami kopā pie ugunskura, viņi gandrīz vai aizmirsa par postošo traģēdiju, un uz bridi šķita, ka nekas nav mainījies. Vēlēdamies šo bridi paildzināt, vīrieši ilgi stāvēja krēslā, katrs iegrimis sevī; ja viņi savās domās būtu dalījušies, tad būtu atklājuši, ka tās ir ļoti līdzīgas. Katrs no viņiem atsauca atmiņā tos notikumus, kas abus Zelandoni vīriešus bija noveduši pie Šaramudu cilts, un prātoja, vai vēl kādreiz dzīvē satiks tos divus, kas stāvēja blakus.

-    Vai tad jūs nekad vairs iekšā nenāksiet? - Rošario jautāja, nespēdama vairs ilgāk gaidīt. Viņa bija jutusi vīriešu nepieciešamību pēc šis pēdējās klusējošās kopā būšanas un negribēja viņus traucēt. Tad no nojumes iznāca Seranio un Šamuds, Darvo aizskrēja prom no bērnu bara, arī citi ļaudis sapulcējās pie galvenā pavarda, un noskaņa neatgriezeniski pazuda. Rošario visus aicināja uz savu mājokli, to skaitā ari Seranio un Jondalaru, bet tie abi drīz vien aizgāja.

Klusēdami abi piegāja pie klints malas, tad apgāja apkārt sienai un apsēdās uz krituša koka stumbra. Tā bija ērta sēdvieta, no kuras vērot saulrietu pār upi. Daba bija vēlējusies, lai viņi klusībā priecātos par rietošās saules neaprakstāmo skaistumu; panorāmā atspoguļojās metāliski toņi. Ar metāliskā apļa norietēšanu tēraudpelēkie mākoņi izgaismojās sudrabainā krāsā, pēc tam kļuva mirdzoši zeltaini un virs upes saplīsa druskās. Ugunīgais sarkanums pārvērta zeltīto toni mirdzošā vara krāsā, kas izbālēja līdz bronzas tonim un visbeidzot līdz sudraba nokrāsai.

Kad sudraba krāsa kļuva svina pelēka un pēc tam ieguva matēti tumšu nokrāsu, Jondalars pieņēma lēmumu. Viņš pagriezās pret Seranio. "Viņa neapšaubāmi ir skaista sieviete," Jondalars nodomāja. Ar šo sievieti nebija grūti sadzīvot, viņa nodrošināja Zelandoni vīrietim ērtu dzīvi. Jondalars pavēra muti, lai sāktu runāt.

-     Iesim atpakaļ, Jondalar, - Seranio ierunājās pirmā.

-    Seranio… es… mēs esam dzīvojuši… - vīrietis iesāka. Seranio pielika pirkstu pie Jondalara lūpām, lai viņu apklusinātu.

-    Tagad nerunā. Iesim atpakaļ!

Šoreiz viņš Seranio balsi saklausīja pamudinājumu un acis - lūgumu. Viņš pasniedzās pēc sievietes rokas, saņēma to savās rokās, pielika viņas pirkstus pie savām lūpām, tad pagrieza roku otrādi, atvēra to un noskūpstīja plaukstu. Jondalara siltā, meklējošā mute atrada Seranio rokas locītavu, pēc tam, pavelkot augšup piedurkni, ari elkoņa bedrīti.

Sieviete nopūtās, aizvēra acis, atmeta galvu un aicināja vīrieti pie sevis. Jondalars ar roku atbalstīja viņas pakausi un noskūpstīja pulsējošo punktu uz kakla, sameklēja ausi un devās tālāk mutes meklējumos. Izslāpusi pēc vīrieša skūpstiem, sieviete gaidīja. Jondalars viņu lēni un mīloši noskūpstīja, izgaršodams sievietes zemmēles maigumu, ar mēli pieskardamies viņas aukslējām, ievadīja Seranio mēli savā mutē. Atraujoties vienam no otra, sieviete smagi elpoja. Viņas roka sameklēja Jondalara silto un piebriedušo locekli.

-     Iesim atpakaļ, - viņa sacīja vēlreiz, šoreiz aizsmakušā balsī.

-    Kāpēc iet atpakaļ? Kāpēc ne šeit? - viņš pajautāja.

-    Ja paliksim šeit, viss ātri beigsies. Es vēlos pavarda siltumu un zvērādas, lai mums nekur nebūtu jāsteidzas.

Viņu mīlēšanās pēdējā laikā bija zaudējusi savu kvēli un kļuvusi nedaudz pavirša. Viņi mācēja viens otru apmierināt un centās pie šī modeļa turēties, tikai pa retam izpētot jaunas metodes un eksperimentējot. Jondalars zināja, ka šonakt Seranio vēlas ko vairāk par ierasto mīlēšanos, un viņš pats alka viņai to sniegt. Saņēmis sievietes roku savās plaukstās, viņš noskūpstīja Seranio acis un degungaliņu, maigo vaigu un iepūta dvašu viņai ausī. Paknibinājis viņas auss ļipiņu, viņš atkal sameklēja sievietes kaklu. Vēlreiz atradis viņas muti, vīrietis kaislīgi to noskūpstīja un piespieda viņu sev klāt.

-    Domāju, ka mums jāiet atpakaļ, Seranio, - viņš iečukstēja sievietei ausī.

-    To jau es visu laiku tev centos iestāstīt.

Ejot cieši blakus, Jondalars bija aplicis roku ap Seranio pleciem, viņa savējo - vīrietim ap vidukli, tā viņi devās apkārt klints izcilnim. Šoreiz viņš neatkāpās, lai apietu klinti pa šauro taciņu pa vienam. Vīrietis pat nepamanīja stāvo nogruvumu.

Bija tumšs, klajajā laukā valdīja nakts melnums un neskaidri silueti. Augstā klinšu siena aizēnoja mēness gaismu, starp mākoņiem varēja saskatīt tikai dažas zvaigznes. Sasnieguši klints pārkāri, viņi saprata, ka ir daudz vēlāks, nekā abi domājuši. Pie centrālā pavarda vairs neviena nebija, kaut arī liesmas vēl joprojām laizīja ieliktos baļķus. Ejot garām

Rošario miteklim, viņi redzēja, ka Rošario, Dolando un vēl daži citi atradās tur iekšā, pamanīja, ka Darvo kopā ar Tonolanu svaida grebtus kaula gabaliņus. Jondalars pasmaidīja. Tā bija spēle, ko abi ar brāli bija spēlējuši garajos ziemas vakaros, ar to varēja aizrauties un nepamanīt, kā paiet puse nakts, tā piesaistīja uzmanību - viegli lika aizmirsties.

Mājoklī, kurā Jondalars dzīvoja kopā ar Seranio, bija tumšs. Viņi sakrāva malku akmens pavardā, tad no centrālā ugunskura atnesa degošu pagali, lai to aizdedzinātu. Ieejai priekšā Jondalars aizlika divus sakrustotus kokus un aizklāja ādas priekškaru, tādējādi norobežojot savu privāto pasauli.

Viņš novilka virsdrēbes, un, kad Seranio atnesa krūzītes, Jondalars tajās ielēja raudzētu melleņu sulu. Uzliesmojusī kaisle bija pierimusi, un gājiens līdz mājoklim bija devis viņam laiku visu pārdomāt. Malkodams sildošo šķidrumu, Zelandoni vīrietis pie sevis domāja: "Seranio ir mīļāka un kaislīgāka par pārējām sievietēm, ko esmu pazinis. Jau pirms laba laika man vajadzēja nokārtot mūsu attiecības oficiāli. Varbūt viņa un ari Darvo būtu ar mieru atgriezties kopā ar mani pie Zelandoni cilts? Vai nu mēs paliekam šeit, vai dodamies atpakaļ, es gribu, lai Seranio kļūst par manu sievu."

Pieņēmis šo lēmumu, Jondalars jutās atvieglots; tagad būs par vienu neizlemtu problēmu mazāk; viņu iepriecināja tas, ka pats par pieņemto lēmumu jūtas labi. Tā ir pienācīgi un pareizi. Kāpēc gan viņš tik ilgi bija vilcinājies?

-     Seranio, esmu pieņēmis lēmumu. Nezinu, vai esmu tev kādreiz teicis, cik daudz tu man nozīmē…

-     Ne tagad, - sieviete atbildēja, nolikdama krūzīti. Viņa apvija rokas Jondalaram ap kaklu un cieši piespieda viņa lūpas pie savējām. Tas bija ilgs, lēns un nesteidzīgs skūpsts, kas vīrietī atkal uzjundīja kaisli. Viņš nodomāja: "Seranio ir taisnība, mēs parunāsim vēlāk."

Kaislei spēcīgi uzbangojot ar iepriekšējo intensitāti, Jondalars aizveda Seranio pie zvērādām apklātā guļvietas paaugstinājuma. Aizmirstais pavards blāvi kvēloja, kamēr viņš izpētīja un no jauna atklāja savas mīļotās augumu. Seranio vienmēr bija atsaukusies uz viņa glāstiem, bet šoreiz viņa atvērās vīrietim tā, kā nekad iepriekš to nebija darījusi. Kaut arī viņa guva apmierinājumu pēc apmierinājuma, sievietei arvien vēl nebija gana. Abi piesātinājās ar vairākiem orgasmiem pēc kārtas, un, kad Jondalars domāja, ka ir jau sasniedzis maksimālo robežu, Seranio izmēģināja kādu jaunu paņēmienu un lēnām iedrošināja viņu turpināt.

Ar pēdējām pūlēm abi kopā ekstāzē sasniedza priecīgo atvieglojumu, pēc tam, galīgi bez spēka un beidzot piesātinājušies, atkrita guļvietā.

Kādu bridi abi palika kaili guļam uz zvērādām. Pavardam izdziestot, pirmais rītausmas vēsums viņus pamodināja. Uzpūtuši pēdējās dzirksteles, Seranio no jauna iekūra pavardu, kamēr Jondalars uzvilka savu tuniku un izslīdēja ārā, lai piepildītu ūdens somu. Atgriezies mājoklī, vīrietis izbaudīja patīkamu siltumu; turklāt viņš bija ātri nopeldējies aukstajā dīķī. Viņš jutās atguvis spēkus un tik dziļi apmierināts, ka bija gatavs uz visu. Pēc tam kad Seranio bija uzlikusi akmeņus karsēties, viņa izgāja ārā, lai atvieglotos, un atgriezās tikpat slapja kā Jondalars.

-    Tu trīci, - vīrietis sacīja, tīstīdams viņu zvērādās.

-     Redzot, ka tevi tik ļoti bija iepriecinājusi pelde, arī es nolēmu pamēģināt. Ūdens bija tik auksts! - Viņa smējās.

-    Tēja ir jau gandrīz gatava. Atnesīšu tev krūzīti, bet tu paliec tepat, - Zelandoni vīrs noteica, vedinādams viņu atpakaļ pie guļvietas un ietīstīdams vēl vairākās zvērādās, kamēr bija redzama vien Seranio seja. Viņš nodomāja: "Nebūtu nemaz tik slikti pavadīt dzīvi kopā ar tādu sievieti kā Seranio. Interesanti - vai es spētu viņu pierunāt atgriezties manās mājās kopā ar mani?" Pēkšņi viņam uzmācās kāda nelaimīga doma: "Ja vien es spētu pārliecināt arī Tonolanu atgriezties mājās… Nesaprotu, kāpēc brālis grib doties uz austrumiem." Jondalars atnesa Seranio krūzīti ar karstu zāļu tēju, paņēma tēju arī sev un apsēdās uz guļvietas malas.

-     Seranio, vai esi kādreiz domājusi par došanos Ceļojumā?

-     Tu domā ceļošanu uz kādu vietu, kur es agrāk nekad neesmu bijusi, un satikt svešus cilvēkus, kas runā valodā, ko es nesaprotu? Nē, Jondalar, man nekad nav bijusi vēlēšanās doties Ceļojumā.

-    Bet tu taču tagad ļoti labi saproti Zelandoni valodu. Kad mēs kopā ar Toli nolēmām iemācīties cits cita valodu, es biju pārsteigts, cik ātri tu apguvi svešos vārdus. Neizskatījās, ka jaunas valodas apgūšana tev radītu kādas grūtības.

-    Jondalar, ko tu ar to gribi teikt?

Viņš pasmaidīja. - Es cenšos tevi pierunāt pēc mūsu precībām atgriezties kopā ar mani pie Zelandoni cilts pavarda. Tev patiks Zelandoni…

-     Kā tu to domā: pēc mūsu precībām? Kāpēc tev šķiet, ka mēs precēsimies?

Jondalars samulsa. Nu, protams! Vajadzēja taču sākumā viņai to pajautāt, nevis pļāpāt par Ceļojumu. Sievietēm patīk, ja viņām pajautā, nevis visu uzskata kā pašu par sevi saprotamu. Vīrietis veltīja Seranio muļķīgu smaidiņu.

-     Esmu nolēmis, ka pienācis laiks nokārtot mūsu attiecības arī oficiāli. Man jau sen to vajadzēja izdarīt. Seranio, tu esi skaista un mīloša sieviete. Un ari Darvo ir jauks puisis. Es būšu ļoti lepns, ja Darvo oficiāli kļūs par mana pavarda bērnu. Bet es cerēju, ka tu varbūt apsvērsi iespēju atgriezties kopā ar mani mājās… atpakaļ pie Zelandoni. Protams, ja tu nevēlies…

-    Jondalar, nevajag pieņemt lēmumu, kas padarītu mūsu attiecības oficiālas. Es neprecēšos ar tevi un šo lēmumu pieņēmu jau sen.

Pilnīgi apmulsis, Jondalars nosarka. Viņam pat prātā nebija ienācis, ka Seranio negribēs ar viņu precēties. Viņš bija domājis tikai par sevi, par savām izjūtām, nevis par to, ka viņa viņu neatzīs par labu esam vīra lomai. - Man… man žēl, Seranio. Man šķita, ka arī es tev patīku. Man nevajadzēja būt par to tik pārliecinātam. Tev vajadzēja man pateikt, lai eju prom… Es būtu atradis kādu citu dzīvesvietu.

Jondalars piecēlās un sāka vākt kopā savas mantas.

-    Jondalar, ko tu dari?

-     Vācu kopā mantas, lai varētu izvākties.

-     Kāpēc tu gribi izvākties?

-     Es to negribu, bet, ja tu mani šeit nevēlies…

-    Kā pēc šīs nakts tu vari teikt, ka es tevi negribu? Kāds tam sakars ar precēšanos?

Jondalars pienāca atpakaļ pie gultas, nosēdās uz malas un ieskatījās sievietes noslēpumainajās acīs. - Kāpēc tu ar mani neprecēsies? Vai es neesmu… neesmu tev īstais vīrietis?

-    Neesi īstais vīrietis… - Seranio balss aizlūza. Viņa aizvēra acis un, cenšoties savaldīt asaras, dziļi ievilka elpu. - Ak Māt! Jondalar! Neesi īstais vīrietis! Ja jau tu tāds neesi, tad neviens cits uz šīs zemes tāds nav. Tieši tā ir problēma. Tu esi pārāk labs vīrs, tevī visa ir pārpārēm. Es ar to nemācētu sadzīvot.

-    Es nesaprotu. Es gribu tevi precēt, un tu man atbildi, ka esmu tev par labu?

-     Tu patiešām nesaproti, vai ne? Jondalar, tu esi man devis daudz vairāk… vairāk nekā jebkurš cits vīrietis. Ja es ar tevi apprecētos, man būtu tik daudz, man būtu vairāk nekā jebkurai citai sievietei, ko pazīstu. Tad viņas būtu zaļas no skaudības un gribētu, lai arī viņu vīri būtu tik dāsni, rūpīgi un labi kā tu. Sievietes jau zina, ka tavs pieskāriens var padarīt viņas daudz dzīvākas, daudz… Jondalar, tu esi katras sievietes sapnis un vēlmju piepildījums.

-    Ja es esmu… tāds, kā tu saki, tad kāpēc tu ar mani neprecēsies?

-    Tāpēc, ka tu mani nemīli.

-     Seranio… es patiešām…

-    Jā, savā ziņā tu mani mīli. Es tev patīku. Tu nekad man nedarītu pāri, būtu brīnišķīgs un labs pret mani. Bet es to allaž zinātu. Pat ja pārliecinātu sevi par pretējo, tik un tā zinātu. Un tad es nesaprastu: kas manī trūkst, kāpēc tu nespēj mani mīlēt?

Jondalars nodūra acis. - Seranio, precas arī tādi ļaudis, kas tik ļoti viens otru nemīl. - Viņš nopietni paskatījās sievietei acīs. - Ja viņiem ir daudz kas kopīgs un viņi viens otram patīk, tad var labi sadzīvot.

-Jā, dažiem cilvēkiem tā sanāk. Varbūt es kādreiz apprecēšos vēlreiz, un, ja man ar šo vīrieti būs daudz kas kopīgs, tad, iespējams, varēs iztikt arī bez mīlestības. Bet tas nebūsi tu, Jondalar.

-    Kāpēc ne es? - viņš pajautāja. Vīrieša acīs bija redzamas tik lielas sāpes, ka Seranio jau gandrīz sāka savu lēmumu apšaubīt.

-     Jo es tevi mīlētu un neko nevarētu sev padarīt. Es tevi mīlētu un katru dienu lēnām mirtu, zinādama, ka tu nespēj mani mīlēt tikpat stipri. Jondalar, neviena sieviete nespētu tevi nemīlēt. Un katrreiz, kad mēs mīlētos tāpat kā šonakt, es iekšēji vēl vairāk sevi iznīcinātu. Neprātīgi alkdama pēc tevis un mīlēdama, es zinātu, ka varbūt tu to gribi, bet nespēj man atbildēt ar tādu pašu mīlestību. Pēc kāda laika es izkalstu, no manis paliktu vien tukša čaumala, un tad es censtos padarīt tavu dzīvi tikpat nožēlojamu kā manējā. Tu joprojām būtu tikpat brīnišķīgs, gādīgs un dāsns, jo zinātu, kāpēc es esmu tāda kļuvusi. Bet tu sāktu sevi par to ienīst. Un visi brinītos, kā tu spēj paciest tādu dzēlīgu, rūgtuma pilnu vecu sievu. Jondalar, es negribu tev to nodarīt. Un negribu to nodarīt ari pati sev.

Vīrietis piecēlās kājās un devās uz izeju, tad pagriezās un nāca atpakaļ. - Seranio, kāpēc es nespēju mīlēt? Citi vīrieši iemīlas - kas man kaiš? - Jondalars skatījās Seranio ar tādām ciešanām, ka sieviete alka pēc viņa, mīlēja pat vēl vairāk un vēlējās, kaut zinātu kādu paņēmienu, kā likt viņam sevi iemīlēt.

-    Es nezinu, Jondalar. Varbūt tu vēl neesi atradis īsto sievieti? Varbūt Mātei ir padomā kāda īpaša sieviete tieši tev? Tu esi Viņas īpaši radītais vīrietis, ne jau daudzi ir tādi kā tu. Tu tiešām spēj sievietei sniegt vairāk, nekā viņa spēj paciest. Ja visa tava mīlestība tiktu koncentrēta tikai vienai sievietei, tā viņu nomāktu un satriektu pīšļos, ja viņa nebūtu

Mātes apveltīta ar īpašiem talantiem. Pat ja tu mani mīlētu, nezinu, vai spētu ar to sadzīvot. Ja tu mīlētu sievieti tik ļoti kā savu brāli, viņai būtu jābūt ļoti stiprai.

-    Es nespēju iemīlēties, bet, ja iemīlētos, tad neviena sieviete nespētu manu mīlestību paciest, - Jondalars konstatēja ar dzedru ironiju un rūgtumu. - Piesargies no Mātes dāvanām! - Sarkanajās uguns liesmās Jondalara acis kļuva tumši violetas, un tajās parādījās nojausma. - Ko tu gribēji teikt, sacīdama: ja es mīlētu kādu sievieti tikpat stipri kā savu brāli? Ja jau neviena sieviete nav tik stipra, lai paciestu manu mīlestību, vai tu gribēji teikt, ka man vajadzīgs… vīrietis?

Seranio pasmaidīja un iesmējās. - Nebiju to domājusi tā, ka tu mīli brāli kā sievieti. Tu jau neesi Šamuds, kam ir viena dzimuma ķermenis un otra dzimuma tieksmes. Ja tā būtu, tad tu jau būtu to apjautis un sekojis savam aicinājumam tāpat kā Šamuds un būtu atradis savu mīlestību. Nē, - Seranio turpināja un sajuta, ka, par to domājot, viņas augumam pārskrien karsts vilnis, - tev pārāk patīk sievietes ķermenis. Bet savu brāli tu mīli vairāk, nekā jebkad esi mīlējis kādu sievieti. Tieši tāpēc es šonakt tik ļoti alku pēc tevis. Arī tu aiziesi kopā ar viņu, un es tevi vairs nekad neredzēšu.

Tiklīdz Seranio bija savu sakāmo pateikusi, Jondalars zināja, ka viņai ir taisnība. Nebija vairs svarīgi, ko viņš būtu izlēmis, kad tā reize pienāktu, viņš aizietu kopā ar Tonolanu.

-    Seranio, kā tu to zināji? Es pats to nezināju. Es nācu uz šejieni ar domām, ka precēšu tevi un apmetīšos uz dzīvi pie Šaramudiem, ja tu nepiekristu nākt man līdzi pie Zelandoni.

-    Manuprāt, visi zina, ka tu sekosi Tonolanam, lai kur viņš arī dotos. Šamuds saka, ka tas esot tavs liktenis.

Jondalara ziņkāre par Šamudu nekad netika apmierināta. Impulsīvi viņš pajautāja: - Pasaki man: vai Šamuds ir sieviete vai vīrietis?

Seranio viņā ilgi nolūkojās. - Vai tiešām vēlies to uzzināt?

Jondalars pārdomāja. - Nē, šķiet, ka tas nav svarīgi. Šamuds man to negribēja teikt - varbūt Šamudam… ir svarīgi saglabāt šo noslēpumainību?

Pēc klusuma, kas sekoja, Jondalars skatījās Seranio, gribēdams viņu paturēt atmiņā tādu kā šobrīd. Sievietes mati joprojām bija vēl mitri un izjukuši, bet viņa jau bija sasilusi un nogrūdusi lielāko daļu zvērādu no sevis nost. - Un kā tad ar tevi, Seranio? Ko tu darīsi?

-    Es tevi mīlu, Jondalar. - Tas bija vienkāršs apgalvojums. - Nebūs viegli iztikt bez tevis, bet tu man tik daudz esi sniedzis. Es baidījos mīlēt. Esmu zaudējusi tik daudz mīlestību, ka mīlestības jūtas biju aprakusi dziļi sevi. Zināju, ka būs tevi jāzaudē, Jondalar, bet tik un tā tevi iemīlēju. Tagad es zinu, ka atkal spēju mīlēt, bet, ja šo mīlu zaudēšu, tā neatņems to, kas bija. To tu man sniedzi un pat varbūt vēl ko vairāk. - Sievietes noslēpumainība atspoguļojās viņas smaidā. - Varbūt drīz manā dzīvē parādīsies kāds, ko varēšu mīlēt. Vēl ir par agru to apgalvot, bet šķiet, ka Māte mani svētījusi. Pēc pēdējās reizes, kad zaudēju savu bērniņu, es vairs nedomāju, ka tas būs iespējams, - daudzus gadus esmu dzīvojusi bez Mātes svētības. Tas droši vien būs tava gara bērns. To es zināšu tad, ja bērnam būs tavas acis.

Jondalara pierē parādījās ierastās rūpju rievas. - Seranio, tādā gadījumā man jāpaliek. Pie tava pavarda nav neviena vīrieša, kas parūpēsies par tevi un bērnu, - viņš sacīja.

-    Jondalar, tev nav jāuztraucas. Nevienai mātei vai bērnam mūsu ciltī nekad nav trūcis gādības un uzmanības. Mudo ir teikusi, ka visiem, kurus Viņa ir svētījusi, jāizpalīdz. Tieši tāpēc Viņa radīja vīriešus, lai nestu mātēm veltes no Lielās Zemes Mātes. Mūsu cilts parūpēsies par mani, tāpat kā Mudo rūpējas par saviem bērniem. Tev ir savs ceļš ejams, man - savējais. Es tevi neaizmirsīšu, un, ja man būs bērns no tava gara, es domāšu par tevi, tieši tāpat kā domāju par to vīrieti, kuru mīlēju, kad piedzima Darvo.

Seranio bija mainījusies, bet joprojām neizvirzīja nekādas prasības, neuzkrāva Jondalaram nekādu pienākumu nastu. Viņš apskāva sievieti. Viņa skatījās Zelandoni vīrieša neatvairāmajās, zilajās acis. Sievietes acis neko vairs neslēpa: ne to mīlestību, ko viņa juta, ne skumjas par vīrieša zaudēšanu, ne arī prieku par to dārgumu, ko šī sieviete sevī nesa. Cauri spraugai viņi saskatīja blāvu gaismas atspīdumu, kas vēstīja par jaunas dienas atnākšanu. Jondalars piecēlās.

-     Kur tu iesi, Jondalar?

-     Vienkārši ārā, esmu sadzēries par daudz tējas. - Viņš pasmaidīja, un smaids atspoguļojās arī vīrieša acis. - Bet neļauj gultai atdzist. Nakts vēl nav beigusies. - Viņš pieliecās un noskūpstīja Seranio. - Seranio… - Jondalara balss bija no jūtām aizsmakusi, - tu man nozīmē daudz vairāk nekā kāda cita sieviete, ko esmu kādreiz pazinis.

Tomēr tas nebija pietiekami. Viņš aizies, kaut gan Seranio zināja: ja viņa lūgtu Jondalaru palikt, viņš paliktu. Tomēr viņa to nelūdza, un Jondalars viņai sniedza pretim visu, ko spēja. Un tas bija daudz vairāk, nekā daža laba sieviete vispār dzīvē saņem.

-

18

-     Māte sacīja, ka tu gribot mani satikt.

Jondalars pamanīja Darvo saspringtos plecus un piesardzīgo skatienu. Viņš zināja, ka puika no viņa bija izvairījies, un nojauta iemeslu. Garais Zelandoni virs pasmaidīja un centās būt vienkāršs un atbrīvots, bet neliela vilcināšanās viņa parasti sirsnigajā uzvedībā padarīja Darvo vēl nervozāku, puika nevēlējās, lai viņa šaubas apstiprinātos. Arī Jondalars nevarēja saņemties un izrunāties ar zēnu. Viņš noņēma no plaukta glīti salocītu apģērba gabalu un to izpurināja.

-    Darvo, man šķiet, ka esi jau izaudzis pietiekami liels šim te. Gribu tev to atdot.

Vienu brīdi, ieraugot Zelandoni kreklu ar eksotiskajiem un sarežģītajiem izšuvumiem, zēna acis priekā iemirdzējās, bet piesardzība atgriezās. - Tu dodies prom, vai ne? - viņš apsūdzošā tonī pajautāja.

-    Tonolans ir mans brālis, Darvo…

-     Un es neesmu nekas.

-    Tā nav taisnība. Tu taču zini, cik daudz tu man nozīmē. Bet Tonolans ir bēdu sagrauzts un nespēj saprātīgi rīkoties. Es nedrīkstu ļaut viņam vienam doties projām; ja es viņu neuzmanīšu, tad kurš cits to darīs? Lūdzu, mēģini saprast: es nemaz negribu iet tālāk uz austrumiem.

-     Vai tu atgriezīsies?

Jondalars ieturēja pauzi. - Es nemāku teikt un nevaru neko apsolīt. Es nezinu, uz kurieni mēs dosimies un cik ilgi ceļosim. - Jondalars piedāvāja zēnam kreklu. - Tieši tāpēc es gribu tev iedot šo, lai tev būtu vismaz krekls, kas atgādinātu par Zelandoni vīru. Darvo, paklausies! Tu vienmēr būsi mana pavarda pirmais dēls.

Puisis skatījās uz izšūto tuniku; viņa acīs sariesās asaras un teju, teju draudēja ritēt pār vaigiem. - Es neesmu tava pavarda dēls! - Darvo kliedza, tad pagriezās un izskrēja ārā no mītnes.

Jondalars gribēja skriet viņam pakaļ. Tomēr viņš nolika kreklu uz Darvo guļvietas paaugstinājuma un lēnām atstāja māju.

Ieraudzījis zemos mākoņus, Karlono saviebās. - Man šķiet, ka laiks nemainīsies, - viņš pavēstīja, - bet, ja upe sāk trakot, piestājiet krastā, tomēr nebūs daudz tādu vietu, kur tikt krastā, līdz nebūsiet izbraukuši cauri iežmaugai. Līdzenumā otrpus iežmaugas Māte sadalīsies vairākās gultnēs. Atcerieties: turieties pie kreisā krasta. Pirms būsiet sasnieguši jūru, upe pagriezīsies uz ziemeļiem un pēc tam uz austrumiem. Drīz pēc pagrieziena, kreisajā pusē, Mātei pievienosies vēl viena liela upe - tās pēdējā galvenā pieteka. Nelielu gabalu pēc tam jau sāksies delta - izeja jūrā, tomēr līdz tam jums vēl tāls ceļš priekšā. Delta ir milzīga un bīstama, tā sastāv no dumbrājiem, purviem un smilšu sēkļiem. Pēc tam Māte sadalās vēlreiz, parasti kādās četrās, bet dažreiz ari vairākās galvenās upēs un mazākās attekās. Brauciet pa kreiso atteku, to, kas ziemeļos. Tuvu pie pašas deltas atrodas Mamutu cilts apmetne.

Pieredzējušais upes vīrs jau iepriekš bija to izstāstījis un pat smiltīs uzzīmējis karti, lai palīdzētu orientēties un spētu dot norādes, kā tikt līdz Lielās Mātes upes galam. Taču Karlono uzskatīja, ka atkārtošana nostiprinās atmiņu, īpaši tādos gadījumos, kad būs jāpieņem ātri lēmumi. Upes vīrs nebija iepriecināts par domu, ka abi brāļi dosies Ceļojumā pa nepazīstamo upi bez pieredzējuša pavadoņa, bet abi to uzstāja; drīzāk jau tas bija Tonolans, bet Jondalars neļaus brālim vienam doties ceļā. Vismaz garais Zelandoni vīrs bija apguvis nelielas iemaņas, kā vadīt laivu.

Viņi stāvēja koka piestātnē, visas brāļu mantas bija iekrautas mazā laivā, bet aizbraukšanai pietrūka šādu piedzīvojumu parastā satraukuma. Tonolans pameta Šaramudu apmetni tikai tāpēc, ka nespēja šajā vietā palikt, bet Jondalars daudz labprātāk būtu devies pretējā virzienā.

Tonolanā bija apdzisusi dzirkstelīte. Viņa agrākā draudzīgā daba bija pārvērtusies drūmā sapīkumā. Pastāvīgajā īgnumā gadījās arī kādi pārgalvīgi izlēcieni - tie bieži noveda pie arvien pārgalvīgākiem gājieniem, nevērības un neuzmanības. Abu brāļu pirmais nopietnais strīds nebija beidzies ar kautiņu tikai tāpēc, ka Jondalars bija atteicies vicināt dūres. Tonolans bija apsūdzējis brāli par to, ka tas auklējas ar viņu kā ar zīdaini, un pieprasīja tiesības uz savu personisko dzīvi, kurā brālis nestaigātu viņam pa pēdām. Kad Tonolans uzzināja par Seranio iespējamo grūtniecību, viņš sadusmojās par to, ka Jondalars grasās atstāt sievieti, kas, iespējams, nesa bērnu no viņa gara, lai tikai sekotu brālim uz kādu nezināmu galamērķi. Tonolans uzstāja, lai lielais brālis paliek un rūpējas par sievieti, kā kārtīgam vīram pienākas.

Par spīti Seranio atteikumam iziet pie viņa par sievu, Jondalars saprata, ka brālim ir taisnība. Jau no bērnības viņiem abiem bija mācīts, ka vīrieša pienākums, viņa vienīgais mērķis ir apgādāt mātes un bērnus, it īpaši rūpēties par tām sievietēm, kas ir svētītas ar bērnu, kurš kaut kādā mistiskā veidā ticis ieņemts no viņu gara. Bet Tonolans šeit nepaliks, un Jondalars, norūpējies, ka brālis izdarīs kaut ko neprātīgu un bīstamu, uzstāja uz iešanu viņam līdzi. Spriedze starp brāļiem joprojām bija nomācoša.

Jondalars tā īsti nemācēja izdomāt, kā pateikt ardievas Seranio, viņš pat baidījās sievieti uzlūkot. Bet, kad vīrietis noliecās viņu noskūpstīt, Seranio smaidīja; kaut arī sievietes acis bija nedaudz pietūkušas un sarkanas, viņa neļāva emocijām ņemt virsroku. Jondalars meklēja Darvo un bija vīlies, ka pavadītāju vidū, kuri bija sapulcējušies piestātnē, zēna nebija. Tur bija sanākusi gandrīz visa Šaramudu cilts. Tonolans jau atradās mazajā laivā, kad tajā iekāpa arī Jondalars un apsēdās aizmugurē. Viņš paņēma airi un, kamēr Karlono atsēja virvi, pēdējo reizi paskatījās uz augsto klinšu ieplaku. Tās malā, tur augšā, stāvēja mazs zēns. Krekls, kas puisim bija mugurā, derēs tikai labi ja pēc pāris gadiem, bet tā noteikti bija Zelandoni rakstiem darinātā tunika. Jondalars pasmaidīja un pamāja ar airi. Kad slaidais, garais Zelandoni vīrs iemērca upē divpusējo aira lāpstiņu, arī Darvo pamāja pretim.

Abi brāli iebrauca upes vidū un atskatījās uz piestātni, kur bija sapulcējušies ļaudis - viņu draugi. Irdamies lejup pa straumi, Jondalars prātoja, vai kādreiz vēl satiks Šaramudu cilti vai vispār kādu no tiem, kuru pazina. Ceļojums, kas bija sācies kā piedzīvojums, tagad bija zaudējis satraucošo aizrautības garšu, tomēr viņš tajā piedalījās, gandrīz pret paša gribu, un tika aizrauts vēl tālāk prom no mājām. Ko gan Tonolans cer atrast, dodamies tālāk uz austrumiem? Un kas gan viņu sagaida austrumos?

Zem pelēkajām, mākoņu aizsegtajām debesīm upe izskatījās draudīga. No ūdens dzelmes ārā rēgojās kailas klintis; tās kā augsti bastioni slējās gar abiem upes krastiem. Kreisajā krastā smaili un roboti klinšu vaļņi sniedzās līdz pat tālajām ledū skautajām virsotnēm; labajā krastā erozijas saēstās un atmosfēras iedarbībai pakļautās noapaļotās kalnu virsotnes radīja ilūziju par īstiem kalniem; no mazās laivas tie izskatījās iespaidīgi. Pašā upē lieli laukakmeņi un smailas klintis ik pa brīdim sakūla ūdeni baltās vērpetēs.

Laiva iekļāvās apkārtējā vidē, un upe to vadīja kā pārējos gružus un sanešus, kas peldēja pa tās miesu, zem kuras slēpās aprimusi dzelme.

Brāļi nekontrolēja laivas ātrumu un virzienu, vienīgi vadīja laivu apkārt šķēršļiem. Tajās vietās, kur platums pārsniedza jūdzi un mazā laiviņa cēlās un grima viļņos, upe vairāk līdzinājās jūrai. Kad krasti sakļāvās tuvāk kopā, viņi izjuta ūdens spēka un enerģijas maiņu, jo tas tika ierobežots; straume kļuva spēcīgāka, jo tam pašam ūdens daudzumam bija jāvirzās pa ierobežotu, daudz mazāku upes gultni.

Brāļi bija veikuši vairāk nekā ceturtdaļu ceļa, apmēram divdesmit piecas jūdzes, kad spēcīgām brāzmām sāka gāzt draudīgs lietus, sakuldams upes ūdeni viļņos un draudot nogremdēt mazo koka laivu. Bet viņi nevarēja piestāt krastā, jo abās pusēs slējās vien slapjas klinšu sienas.

-    Tonolan, es stūrēšu, ja tu smelsi ūdeni ārā, - Jondalars sacīja. Viņi daudz nebija sarunājušies, bet, abiem harmoniski airējot, lai noturētu laivu taisni, spriedze brāļu starpā bija mazinājusies.

Tonolans iecēla airi laivā un ar četrstūrainu koka kausu centās izsmelt ūdeni no mazās laivas. - Laiva pildās tik ātri, ka es tik tikko spēju izsmelt, - Tonolans pār plecu sauca brālim.

-     Nedomāju, ka lietusgāze turpināsies ilgi. Ja spēsi laikus izsmelt ūdeni, tad mēs to pārdzīvosim, - Jondalars atkliedza pretim, cīnīdamies uz priekšu pa krāčaino upi.

Spēcīgā lietusgāze pierima; kaut arī mākoņi vēl joprojām bija draudīgi savilkušies, brāļi bez turpmākiem starpgadījumiem izbrauca cauri klinšainajai aizai.

Ar tādu pašu atvieglojumu, kā noņemot cieši apjoztu siksnu, sasniedzis līdzenumu, krāčainais un dubļainais ūdens sāka plūst vienmērīgi. Mazi kanāli ieskāva vītoliem un niedrēm klātas saliņas - gārņu, dzērvju, migrējošo zosu, pīļu un neskaitāmu citu putnu ligzdošanas vietas.

Pirmo nakti brāļi pārlaida līdzenā, zālainā kreisā krasta pļavā. Šajā upes krastā kalnu pakāje bija atkāpusies no upmalas, bet ceļā uz austrumiem Lielās Mātes upes labo krastu klāja lēzeni kalni.

Jondalars un Tonolans ātri aprada ar ceļojošo dzīvesveidu, šķita, ka viņi savu Ceļojumu nemaz nebūtu pārtraukuši, lai vairākus gadus pavadītu Šaramudu ciltī. Tomēr nebija vairs tā kā agrāk - bija zudusi bezbēdīgā piedzīvojumu aura; viņi vairs neizbaudīja vienkāršo atklājuma prieku par to, kas atradās aiz nākamā upes līkuma. Tā vietā Tonolana dziņa doties uz priekšu bija saistīta ar izmisumu.

Jondalars bija vēlreiz centies pierunāt brāli griezties atpakaļ, bet tas noveda pie skarba strīda. Tagad viņš vairs par to nerunāja. Brāļi sarunājās, tikai lai pārmītu pašus nepieciešamākos vārdus. Jondalars varēja vienīgi cerēt, ka laiks dziedēs Tonolana bēdas un kādu dienu mazais brālis nolems atgriezties mājās un atsākt normālu dzīvi. Līdz tam viņiem bija jāpaliek kopā.

Abi brāļi mazajā koka laivā ceļoja pa upi daudz ātrāk, nekā būtu veikuši šo ceļu kājām, ejot gar krastu. Laišanās lejup pa straumi bija viegla un ātra. Kā jau Karlono bija paredzējis, sasniegusi mūžseno kalnu barjeru, upe pagriezās uz ziemeļiem. Šie kalni bija daudz senāki par tiem, gar kuriem upe bija plūdusi līdz šim. Kaut ari laikazobs bija kalnus nedaudz saēdis, tie nostājās pa vidu upei un iekšzemes jūrai, ko tā centās sasniegt.

Nelikusies traucēta, upe meklēja citu gultni. Ziemeļu virzienā tā plūda tikai kādu laiku, tad pēdējo reizi pagriezās uz austrumiem, kur vēl viena, daudz lielāka upe, pievadīja savu ūdeni un sanešus jau tā pārpilnajā Mātes upē. Kad beidzot upes ceļš bija skaidrs, tā vairs nespēja sevi ierobežot vienā noteiktā gultnē. Kaut ari līdz iekšzemes jūrai vēl bija atlikušas vairākas jūdzes, Mātes upe vēlreiz sadalījās daudzās attekās, kas izveidoja vēdeklim līdzīgu deltu.

Deltu veidoja muklājs ar ātri plūstošām smiltīm, sāls purviem un mazām, nedrošām saliņām. Dažas no dūņainajām saliņām palika savā vietā vairākus gadus, pietiekami ilgi, lai mazi kociņi izlaistu niecīgas saknes, kuras pēc tam aizskaloja nepastāvīgie palu ūdeņi un brūkošā smilts. Četras galvenās straumes - atkarībā no gadalaika un klimatiskajiem apstākļiem - lauza ceļu uz jūru, bet to gultnes bija mainīgas. Upes plūdums varēja pēkšņi mainīt ierasto, dziļo gultni, pa ceļam nopostot krūmus un smiltīs atstājot dziļas bedres.

Lielā Mātes upe - astoņpadsmit tūkstoš jūdžu garumā un divu ledus klātu kalnu masīvu ūdens apjomā - bija jau gandrīz sasniegusi savu galamērķi. Bet visas upes garumā tieši šī delta ar simtiem kvadrātjūdžu dubļu, sanešiem, smiltīm un ūdeni bija pati bīstamākā daļa.

Braucot pa dziļāko kreisās puses gultni, upi nebija grūti pievārēt. Straume nesa vieglo koka laiviņu straujajā ziemeļu līkumā, un šī lielā straume bija izmetusi viņus upes vidū. Bet brāļi nebija gaidījuši, ka tā tik ātri sadalīsies vairākās gultnēs. Pirms viņi spēja attapties, laiva jau bija aiznesta pa vidējo upi uz priekšu.

Jondalars bija apguvis ievērojamu prasmi rīkoties ar mazo laivu, arī Tonolans bija paspējis šo to apgūt, bet abiem brāļiem vajadzēja vēl daudz ko mācīties, lai sasniegtu to izcilo laivinieku līmeni, kāds bija Ramudiem. Viņi centās apgriezt laivu apkārt, aizirties pret straumi un ievirzīt laivu pareizajā gultnē. Viņiem būtu klājies labāk, ja nebūtu laivu griezuši, tikai mainījuši airēšanas virzienu, - priekšgala forma daudz neatšķīrās no pakaļgala, bet brāļi par to neiedomājās.

Tā nu viņi atradās šķērsām pret straumi, Jondalars izkliedza Tonolanam norādījumus, lai pagriež laivas priekšgalu, bet mazajam brālim sāka zust pacietība. Liels koks ar milzīgām saknēm - smags, ūdenī samircis un iegrimis dziļi ūdenī - peldēja šurp pa upi, tā ķeburainās saknes pa ceļam savāca visādas drazas. Abi vīrieši to ieraudzīja - bet bija jau par vēlu.

Ar dobju būkšķi robainais milzīgā stumbra gabals ar nolūzušu un nomelnējušu galu, kur reiz bija iespēris zibens, ietriecās koka laiviņā ar plānajiem bortiem. Pa caurumu sānos ātri sāka gāzties iekšā ūdens, un mazā kanoe strauji grima upes dzelmē. Siekstai ietriecoties laivā, kāda gara sakne, kas bija atradusies zem ūdens, trāpīja Jondalaram pa ribām, un viņš palika bez elpas. Kāds cits zars tikko neizdūra Tonolanam aci, atstādams pāri vaigam garu rētu.

Pēkšņi nonākuši aukstajā ūdenī, Jondalars un Tonolans pieķērās pie siekstas un ar šausmām vēroja, kā vien daži burbulīši paliek ūdens virsmā tajā vietā, kur upes dzelmē nogrima laiva ar visām viņu tik rūpīgi piesietajām mantām.

Tonolans bija dzirdējis, kā brālis sāpēs ievaidas. - Jondalar, vai ar tevi viss kārtībā?

- Sakne man ietriecās ribās. Mazliet sāp, bet nedomāju, ka ir kas nopietns.

Sekojot Jondalaram, Tonolans sāka lēnām peldēt prom no siekstas, bet straumes spēks kopā ar pārējiem sanešiem aiznesa viņus pie tās atpakaļ. Pēkšņi sieksta atdūrās pret zemūdens smilšu sēkli. Upe plūda garām un ap siekstas saknēm izstūma ārā dažādas lietas, ko straume bija turējusi savā gūstā zem ūdens; Jondalaram priekšā no ūdens izcēlās uzpūties brieža rumpis. Viņš pakustējās, lai no tā izvairītos, un sajuta sāpes sānā.

Atbrīvojušies no siekstas, brāļi peldēja uz mazu saliņu, kas atradās caurteces vidū. Uz tās auga daži jauni un nīkulīgi vītoli, bet saliņa nebija stabila un drīzumā arī to varēja aizskalot. Koki, kas auga saliņas malā, bija pa pusei iegrimuši ūdenī un noslīkuši; to zaros nebija nevienas zaļas lapiņas vai pavasara pumpura, saknes bija zaudējušas atbalstu, daži koki jau bija noliekušies ātri plūstošajā straumē. Salas pamats bija purvaina slīkšņa.

-     Domāju, ka mums jāpeld tālāk un jāpameklē kāda sausāka vieta, - Jondalars ierosināja.

-     Tev taču sāp - nesaki man, ka tā nav.

Jondalars atzina, ka jūtas neomulīgi, un piebilda: - Bet mēs nedrīkstam šeit palikt.

Pārgājuši pāri mazās saliņas sēklim, brāļi atkal ieslīdēja saltajā ūdenī. Straume bija daudz ātrāka, nekā abi bija to gaidījuši, un, pirms tiem izdevās sasniegt sauszemi, vīrieši tika pa straumi aiznesti tālu uz priekšu. Viņi jutās pārguruši, nosaluši un vīlušies, kad atklāja, ka joprojām atrodas uz saliņas - tikai uz kādas citas, mazākas. H bija platāka, bet piemirkusi un atradās nedaudz virs upes līmeņa. Uz tās nevarēja atrast sausu malku.

-    Te mēs uguni neiekursim, - Tonolans atzina. - Mums jāturpina iet uz priekšu. Kur, pēc Karlono teiktā, atrodas Mamutu cilts apmetne?

-    Deltas ziemeļu galā, tuvu pie jūras, - Jondalars atbildēja, ar ilgām paskatīdamies tajā virzienā, par kuru runāja. Sāpes sānos bija kļuvušas asākas, un viņš nebija pārliecināts, vai spēs pārpeldēt pāri vēl vienai tecei. Vienīgais, ko viņš spēja saskatīt, bija mutuļojošs ūdens, samudžinātas atlieku kaudzes un pāris koku, kas bija izveidojuši iluzoru saliņu. - Nevar zināt, cik tālu tas ir.

Abi vīrieši izbrida cauri dubļiem uz šaurās zemes strēmeles ziemeļu pusē un ienira aukstajā ūdenī. Lejup pa straumi Jondalars pamanīja koku puduri un peldēja tajā virzienā. Smagi elsodami, brāļi izstreipuļoja pelēkas smilts klātā krastmalā teces otrā malā. Ūdens straumītes plūda no viņu garajiem matiem un piemirkušajām ādas drēbēm.

Vēlas pēcpusdienas saule izlauzās cauri apmākušās debess plaisai, liedama savus zeltainos starus, bet nedodama nekādu siltumu. Pēkšņa ziemeļvēja auka izpūta cauri slapjajām drēbēm, un brāļi sajuta stindzinošu aukstumu. Kamēr viņi bija kustējušies, viņiem nebija auksti, bet milzīgās pūles bija izsūkušās pēdējās spēka rezerves. Drebinādamies vējā, brāļi lēni vilkās uz nīkulīgo un reto alkšņu audzi.

-     Ierīkosim šeit apmetni, - Jondalars ierosināja.

-    Vēl ir gaišs; varbūt labāk iesim tālāk?

-     Iekams uztaisīsim nojumi un iekursim uguni, būs jau tumšs.

-    Ja turpināsim iet uz priekšu, tad varbūt līdz tumsai atradīsim Mamutu cilts apmetni.

-     Tonolan, nedomāju, ka spēšu tālāk paiet.

-     Cik nopietns ir tavs savainojums? - Tonolans jautāja. Jondalars pacēla kreklu. Apkārt asiņojošai brūcei āda uz ribas krāsojās tumša, bet šobrīd pušums bija aizpampis ar ūdenī piemirkušiem audiem. Viņš pamanīja ādas apģērbā caurumu un nesaprata, vai riba ir lauzta vai ne.

-     Es neiebilstu pret atpūtu un pasildīšanos pie ugunskura.

Viņi pavērās apkārt uz milzīgo mutuļojošā ūdens klajumu, mainīgajiem smilšu sēkļiem un savvaļas augu pārpilnību. Koku siekstās ieķērusies zari negribīgi peldēja pa straumi uz jūru, pa ceļam piestādami jebkurā mainīgās gultnes vietā, kur vien varēja atrast atbalsta punktu. Pa gabalu varēja saskatīt vairākus zaļu krūmu pudurus un kokus, kas bija noenkurojušies uz stabilākajām salām.

Niedres un purva zāle auga visur, kur vien varēja izdzīt saknes. Blakus atradās trīs pēdas augsts grīšļu kušķis, kura kuplie stiebri izskatījās spēcīgāki nekā bija patiesībā. Tas bija tikpat augsts kā kalmju zoben- veidīgās lapas, kuras auga starp dzelkšņainiem meldru mudžekļiem, kas nebija daudz garāki par collu. Slīkšņājā, netālu no krasta, desmit pēdu gari meldri un vilkvālītes lika vīriem izskatities pēc punduriem. Augstu pāri visiem pārējiem augiem slējās aslapainās niedres ar sarkaniem pušķiem galos, kas sasniedza trīspadsmit un vēl vairāk pēdu augstumu.

Vīriem bija vien tas, kas mugurā. Laivai nogrimstot, viņi bija pazaudējuši visu, pat tās mugursomas, ar kurām bija sākuši savu ceļojumu. Tonolans bija pielāgojis savu apģērbu Šamudu stilam, bet Jondalars - Ramudu, taču pēc laivas apgāšanās, kad viņš bija saticies ar plakan- galvjiem, Zelandoni vīrs glabāja instrumentus maisiņā, piesietus pie siksnas. Tagad viņš par to bija priecīgs.

-     Aiziešu palūkot, vai uz tām vilkvālītēm nav kādi veci stublāji, kas būtu pietiekami sausi un kalpotu kā beržamie kociņi uguns iekuršanai, - Jondalars sacīja, cenzdamies ignorēt sāpes sānos. - Un tu paskaties, vai te nevar atrast sausu malku.

Vilkvālītes sniedza ko vairāk nekā tikai vecus, kokainus stublājus, kas kalpotu par beržamajiem kociņiem. To lielās, iegarenās lapas bija apvijušās ap alkšņu stumbriem un izveidoja nojumi, kas palīdzēja saglabāt ugunskura siltumu. Zaļās vilkvālīšu galotnes un jaunās atvases, apceptas oglēs kopā ar saldajiem kalmju sakneņiem un meldru zemūdens stublājiem, sagādāja vienu maltītes daļu. Noasinātie, slaidie alkšņu zari, kuri tika mesti ar izsalkuša cilvēka precizitāti, maltītei pagādāja ari pāris pīļu, ko izcept ugunskurā. No lielajiem meldriem vīrieši pagatavoja mīkstas guļvietas un izmantoja tos, lai pagarinātu vilkvālīšu nojumi, un, kamēr žāvēja slapjās drēbes, arī paši aptina tās sev apkārt. Vēlāk viņi aizmiga pašu izveidotajās, mīkstajās meldru gultās.

Jondalars gulēja caurā miegā. Sāns bija iekaisis un sāpēja, turklāt viņš nojauta, ka iekšā kaut kas nav kārtibā, bet negribēja domāt par Ceļojuma pārtraukšanu. Vispirms viņiem bija jāatrod ceļš uz stabilu cietzemi.

No rīta ar tīklu, ko bija izgatavojuši no platām vilkvālīšu lapām, alkšņu zariem un šķiedrainas mizas auklām, vīri no upes izvilka zivis. Pēc tam pagatavotajos guļamtepiķišos satina uguns iekuršanas materiālus un zivju tīklus, apsēja tos ar auklu un pārmeta pār muguru. Paņēmuši arī noasinātos pīķus, vīrieši devās ceļā. Pīķi bija tikai noasināti alkšņu zari, bet ar to palīdzību tika sarūpēta pirmā maltīte, turpretim zivju tīkls bija nodrošinājis nākamo ēdienreizi. Izdzīvošanas māksla nebija tik daudz atkarīga no aprīkojuma, cik no zināšanām.

Abiem brāļiem radās nelielas domstarpības, kurā virzienā doties. Tonolans domāja, ka viņi atrodas deltas otrā pusē, un gribēja iet uz austrumiem, jūras virzienā. Jondalars vēlējās doties uz ziemeļiem, pārliecināts, ka būs vēl viena gultne, kas jāšķērso. Vienojušies par kompromisu, abi devās uz ziemeļaustrumiem. Izrādījās, ka Jondalaram taisnība, tomēr viņš būtu bijis daudz laimīgāks, ja būtu kļūdījies. Ap pusdienlaiku brāļi nonāca pie vistālāk ziemeļos esošās lielās upes attekas.

-     Atkal pienācis laiks peldei, - Tonolans sacīja. - Vai spēsi?

-     Vai tad man ir izvēle?

Viņi jau bija sākuši iet uz upes pusi, kad Tonolans pēkšņi apstājās. - Kāpēc mums nepiesiet drēbes pie baļķa, kā agrāk mēdzām to darīt? Tad mums nebūs tās jāžāvē.

-    Nu, nezinu gan, - Jondalars par šo domu nebija sajūsmā. Drēbes, kaut arī slapjas, tomēr dod zināmu siltumu. Lai nu kā, Tonolans bija centies nākt klajā ar saprātīgu domu, lai gan brāļa balss nodeva sanik- nojumu un izmisumu. - Bet, ja vēlies… - Jondalars piekrītot paraustīja plecus.

Bija auksti vēsajā un mitrajā gaisā stāvēt kailiem. Jondalars gribēja piesiet instrumentu maisiņu ap kailo vidukli, bet Tonolans jau bija to ietinis savā kreklā un pašlaik visu centās piesiet pie baļķa, ko bija atradis. Pie kailās miesas ūdens šķita vēl aukstāks, nekā Jondalars to atcerējās no vakardienas. Ienirstot ūdenī un laižoties peldus, vīrietim bija jāsakož zobi, lai nekliegtu, tomēr ūdens kaut kādā veidā mazināja asās sāpes brūcē. Peldot viņš bija saķēris sānu un atpalika no brāļa, kaut arī Tonolans vilka baļķi.

Kad viņi izkāpa no ūdens un nostājās uz smilšu sēkļa, bija redzams viņu Ceļojuma sākotnējais mērķis - Lielās Mātes upes gals. Viņi skatīja iekšzemes jūras ūdeņus. Bet šībrīža gaidītais saviļņojums šķita zudis. Ceļojums bija zaudējis savu mērķi, upes gals vairs nebija viņu Ceļojuma galamērķis. Tāpat viņi vēl nebija šķērsojuši deltu un neatradās uz cietas sauszemes. Smilšu sēklis, uz kura brāļi stāvēja, reiz bija atradies attekas vidū, bet tā savu gultni bija mainījusi. Vēl vajadzēja šķērsot tukšu upes gultni.

Krasts bija apaudzis ar augstiem kokiem, kuru kailās saknes vīdēja nobrukuša krasta sānmalā. To kādreiz bija apskalojusi varena straume. Tagad krasta tuvums vilinoši aicināja šķērsot tukšo upes gultni. Upe no šis vietas tikai vēl nesen bija aizplūdusi. Izžuvušās gultnes vidū bija palikusi vien ūdens peļķe un augi tikko sāka izlaist saknes. Bet insekti jau bija atraduši stāvošā ūdens peļķes un odu bari apstāja abus vīriešus.

Tonolans atsēja drēbes no baļķa. - Mums vēl jātiek pāri tām peļķēm, un krasts izskatās dubļains. - Labāk pagaidīsim, līdz būsim tikuši pāri, un tad vilksim drēbes mugurā.

Piekrītot brālim, Jondalars atkal pamāja, viņam pārāk sāpēja, lai strīdētos. Viņš domāja, ka peldot bija kaut ko samežģījis, tagad viņam bija grūti nostāvēt taisni.

Sākdams iet pa lēzeno slīpumu, kas reiz bijusi nogāze, kura vedusi no krasta upē, Tonolans nosita odu.

Abiem brāļiem bieži tika atgādināts: nekad negrieziet upei muguru, nekad nenovērtējiet Lielās Mātes upi par zemu. Kaut arī upe uz laiku bija atstājusi savu gultni, tā tomēr vēl joprojām tai piederēja; pati vairs nebūdama klāt, upe bija atstājusi pāris pārsteigumu. Miljoniem tonnu dažādu sanēšu katru gadu tika aizskaloti uz jūru un sadalīti pa vairāk nekā tūkstoš kvadrātjūdžu lielo deltas platību. Atbrīvotā upes gultne, kas bija pakļauta jūras paisuma plūdiem, bija dūksnains sāls purvs ar sliktu noteci. Jaunā, zaļā zāle un niedres bija laidušas saknes slapjā, dūņainā mālzemē.

Abi vīrieši paslīdēja un šļūca lejup pa sīkgraudainu, lipīgu dubļu nogāzi. Sasniedzot nogāzes apakšējo daļu, viņu kailās kājas iestiga dubļos. Tonolans steidzās uz priekšu, aizmirsdams, ka Jondalars nevar spert savus ierastos, lielos soļus. Viņš varēja paiet, tomēr slidenais nobrau- ciens pa nogāzi bija radījis pamatīgas sāpes. Lielais brālis uzmanīgi lika soļus, juzdamies nedaudz muļķīgi, kails brizdams cauri dūksnājam un piedāvādams savu kailo miesu izsalkušajiem odiem.

Tonolans jau bija aizgājis tik tālu uz priekšu, ka Jondalars jau gatavojās viņam uzsaukt. Bet viņš pacēla galvu tieši tajā brīdī, kad izdzirdēja brāļa palīgā saucienu un redzēja viņu pazūdam. Aizmirsis par sāpēm, Jondalars skrēja pie brāļa. Kad viņš ieraudzīja brāli ķepurojamies plūstošajās smiltīs, viņu sagrāba bailes.

-    Tonolan! Ak Lielo Māt! - Jondalars kliedza, skriedams pie viņa.

-    Nenāc klāt! Arī tevi ievilks iekšā! - pūlēdamies atbrīvoties no muklāja, Tonolans stiga tajā iekšā vēl dziļāk.

Jondalars drudžaini raudzījās apkārt pēc kaut kā, ar ko varētu Tonolanu izvilkt ārā. Viņa krekls! Brālis varētu viņam pamest krekla galu, viņš nodomāja, tad atcerējās, ka tas nav iespējams. Drēbju sainis jau bija nogrimis. Skatoties visapkārt, Jondalars pamanīja kāda veca koka satrunējušu stumbru, kas pa pusei bija ieracies dubļos, un pieskrēja klāt, lai paskatītos, vai nevar noraut kādu no saknēm, bet visas saknes, kas bijušas vaļīgas, jau sen bija norautas šīs siekstas mežonīgā ceļojuma laikā lejup pa krāčaino upi.

-    Tonolan, kur ir drēbju sainis? Man tas vajadzīgs, lai izrautu tevi laukā! - Izmisums Jondalara balsī radīja negribētu iespaidu. Tas izfil- trējās cauri Tonolana panikai, lai atgādinātu vīrietim par viņa sāpēm. Viņu pārņēma viegla samierināšanās. - Jondalar, ja Māte grib mani ņemt pie sevis, tad ļauj Viņai to darīt.

-    Nē! Tonolan, nē! Tu nedrīksti padoties. Tu nedrīksti tā nomirt! Ak Māt! Lielo Māt, neļauj viņam tā nomirt! - Jondalars nometās ceļos un, izstiepies visā augumā, sniedzās pēc brāļa rokas. - Paņem manu roku, Tonolan, lūdzu, paņem manu roku! - viņš lūdzās.

Tonolans bija pārsteigts par tām bēdām un sāpēm, ko saskatīja brāļa sejā, un tajā atspoguļojās vēl kas vairāk - tas, ko dažās retās reizēs mazais brālis bija jau redzējis iepriekš. Šajā brīdi Tonolans to saprata. Brālis viņu mīlēja, mīlēja tik ļoti, kā pats Tonolans bija mīlējis Džetamio. Tā nebija tāda pati mīlestība, bet tikpat stipra. Instinktīvi viņš to zināja, tāpēc pasniedzās pēc brāļa rokas, kas stiepās viņam pretim, - pat ja viņš nespēs izkļūt no šī muklāja, viņam bija jāsaņem brāļa roka.

Tonolans to nezināja, bet, pārtraucis kārpīties, viņš tik ātri vairs negrima. Izstiepies, lai pasniegtos pēc brāļa rokas, viņš ieņēma daudz slīpāku stāvokli, visu svaru uzspiezdams uz ūdeņainajām, brīvajām, dūņainajām smiltīm, gandrīz vai peldēdams virs ūdens. Viņš stiepās uz priekšu, līdz abu pirksti saskārās. Jondalars par kādu sprīdi pastiepās vēl uz priekšu un spēja stingri satvert brāļa roku.

-    Tieši tā! Turies pie viņa! Mēs jau nākam! - sauca kāda balss Mamutu cilts valodā.

Jondalars cīnījās pēc elpas, viņa spriedze mazinājās. Viņš atklāja, ka viss trīc, bet cieši tur brāļa roku. Pēc brīža Jondalaram tika pamesta virve, lai to apsietu ap brāļa rokām.

-    Tagad atslābinies, - Tonolans tika instruēts. - Izstiepies, it kā tu peldētu. Tu māki peldēt?

-Jā-

-     Labi! Labi! Tagad atslābinies, mēs vilksim.

Gādīgas rokas atvilka Jondalaru no plūstošo smilšu teritorijas malas, un drīz vien ari Tonolans tika izcelts ārā. Pēc tam visi sekoja sievietei, kas gāja pa priekšu un bakstīja zemi ar garu kārti, lai izvairītos no citiem šādu smilšu caurumiem. Tikai pēc tam, kad visi bija sasnieguši cietzemi, glābēji pamanīja, ka abi vīrieši ir absolūti kaili.

Jaunā sieviete, kas bija vadījusi glābšanu, atkāpās un nopētīja kailos vīriešus. Viņa bija liela sieviete - ne tik augumā gara un resna, cik drukna un spēcīga, turklāt ar tādu stāju, kas prasīja izrādīt cieņu. Beidzot viņa pajautāja: - Kāpēc jums nekas nav mugurā?

Jondalars un Tonolans paskatījās uz saviem kailajiem un dubļainajiem augumiem.

-     Mēs iebraucām nepareizajā attekā, tad baļķis nogremdēja mūsu laivu, - Jondalars iesāka paskaidrojumus. Viņš jutās slikti un nespēja nostāvēt taisni.

-    Pēc tam mums bija jāizžāvē drēbes. Es domāju, ka, peldot pāri kanālam, mums tās labāk novilkt, arī pēc tam, kad bija jāšķērso dubļainā gultne. Es nesu saini ar mūsu apģērbu, gāju pa priekšu, jo Jondalars bija ievainots un…

-     Ievainots? Viens no jums ir ievainots? - sieviete pajautāja.

-    Mans brālis, - Tonolans sacīja. Izdzirdis pieminam viņa ievainojumu, Jondalars skaidri sajuta asās, pulsējošās sāpes.

Sieviete redzēja, kā Jondalars nobāl. - Mamutu dziedniekam viņš jāapskata, - viņa sacīja vienam no saviem pavadoņiem. - Jūs neesat no Mamutu cilts. Kur jūs iemācījāties mūsu valodu?

-    No Mamutu sievietes, kas dzīvo Šaramudu ciltī, manas radinieces, - Tonolans paskaidroja.

-    Toli?

-    Jā, vai pazīstat viņu?

-     Viņa ir arī mana radiniece. Mana brālēna meita. Ja esat viņas radinieks, tad esat arī mans radinieks, - sieviete noteica. - Mani sauc Brīsija, esmu no Mamutu cilts, Vītolu apmetnes vadone. Abi esat laipni lūgti Mamutu ciltī!

-     Es esmu Tonolans no Šaramudu cilts, bet tas ir mans brālis Jondalars no Zelandoni cilts.

-     Zel-an-do-ni? - Brīsija izrunāja svešo vārdu. - Neesmu par tādu cilti dzirdējusi. Ja esat brāļi, kāpēc tad tu esi no Šaramudu cilts un viņš ir… Zelandoni? Viņš nu gan neizskatās labi, - Brīsija raiti izbeidza sarunu līdz vēlākam laikam. Pēc tam deva norādes vienam no saviem ceļabiedriem: - Palīdzi viņam! Neesmu pārliecināta, ka šis vīrietis vairs spēj paiet.

-     Es varu paiet, - Jondalars atbildēja, bet pēkšņi viņam no sāpēm sareiba galva, - ja tas nav pārāk tālu.

Jondalars bija pateicīgs, kad viens no Mamutu cilts vīriem balstīja

viņu pie vienas rokas un Tonolans - pie otras.

* * *

-Jondalar, es jau sen būtu aizgājis, ja tu nebūtu licis man dot solījumu, ka man tevi jāgaida, līdz tu izveseļosies un spēsi iet tālāk. Es aizeju. Manuprāt, tev vajadzētu doties mājās, bet es ar tevi nestrīdēšos.

-     Tonolan, kāpēc tu gribi doties uz austrumiem? Tu taču esi sasniedzis Lielās Mātes upes beigas. Tepat ir arī Berana jūra. Kāpēc gan tagad nedoties mājās?

-    Es nedošos uz austrumiem, bet gan uz ziemeļiem. Brīsija teica, ka drīz viņi dosies uz ziemeļiem mamutu medībās. Es iešu pa priekšu uz vēl vienu Mamutu cilts apmetni. Jondalar, es neiešu mājās. Es grasos ceļot tik ilgi, kamēr Māte mani paņems pie sevis.

-    H nerunā! Izklausās, ka tu vēlies nomirt! - Jondalars kliedza, pēc tam nožēloja, ka bija to pateicis, un tagad bija nobijies, ka šis apgalvojums var izrādīties patiesība.

-     Un ja nu es to patiešām vēlos? - Tonolans atkliedza pretī. - Kam lai dzīvoju… Džetamio vairs nav. - Mazā brāļa izrunātais Džetamio vārds iestrēga kaklā, un to pavadīja klusi šņuksti.

-     Kam tad tu dzīvoji pirms tam, kad vēl nebiji viņu saticis? Tonolan, tu vēl esi jauns. Tev vēl garš mūžs jādzīvo - jāredz daudz jaunu vietu un lietu. Dod sev iespēju satikt vēl kādu sievieti, līdzīgu Džetamio, - Jondalars centās brāli vest pie prāta.

-    Tu nesaproti, jo nekad neesi mīlējis. Nav otras tādas sievietes kā Džetamio.

-     Tātad tu viņai sekosi uz viņsauli un vilksi mani sev līdzi! - Jondalaram nepatika tā runāt, bet, ja vienīgais veids, kā saglabāt brāļa dzīvību, bija spēlēt uz viņa vainas apziņu, tad viņš to darīs.

-    Neviens tev nelūdza man sekot! Kāpēc tev nedoties mājās un nelikt mani mierā?

-    Tonolan, visi sēro, kad pazaudē savus mīļos cilvēkus, bet tāpēc jau neviens viņiem neseko līdzi uz viņsauli.

-Jondalar, gan jau kādudien tas notiks ari ar tevi. Kādreiz tu iemīlēsi kādu sievieti tik stipri, ka labāk sekosi viņai līdzi uz viņsauli nekā dzīvosi bez viņas.

-     Un, ja tu būtu manā vietā, vai tu ļautu man vienam aiziet? Ja es būtu zaudējis kādu, ko būtu tik neprātīgi mīlējis, ka gribētu nomirt, vai tu mani pamestu vienu? Nu, brāl, saki man taisnību! Saki, ka pats dotos mājās, ja es būtu bēdu nomākts un vēlētos nomirt!

Tonolans skatījās zemē un pēc brīža pavērās brāļa zilajās, rūpju māktajās acīs. - Nē, šķiet, es tevi nepamestu, ja domātu, ka esi tik nomākts, ka labāk vēlētos nāvi. Bet… vai zini, lielo brāl? - Viņš gribēja pasmaidīt, taču bēdu izvagotā seja savilkās šķībā grimasē. - Ja esmu izlēmis atlikušo mūžu pavadīt ceļojot, tad tev nav man visur jānāk pa pēdām. Tev jau šī ceļošana ir līdz kaklam. Reiz tev tomēr ir jādodas mājās. Saki - ja es gribētu iet mājās un tu to nevēlētos, tad taču tu gribētu, lai es dodos mājās, vai ne?

-     Jā, es to gribētu. Es vēlos, lai tu tūlīt pat dodies mājās. Ne jau tāpēc, ka to gribētu tu vai pat es. Tonolan, tev ir vajadzīga sava cilts, tava ģimene - cilvēki, kas visu mūžu tevi ir pazinuši un mīl.

-    Tu nesaproti. Tieši tāpēc mēs vienā ziņā esam tik atšķirīgi. Zelandoni Devītā Ala ir tavas mājas, un tā tas allaž paliks. Manas mājas var būt jebkurā vietā, kur vēlos tās nodibināt. Esmu tikpat daudz piederīgs Šaramudu ciltij, kā jebkad esmu bijis Zelandoni. Tikko pametu savu cilti - tos ļaudis, kurus mīlēju tikpat ļoti kā savu Zelandoni ģimeni. Tas nebūt nenozīmē to, ka es nepriecātos, ja Jorenam jau būtu savi bērni pie viņa pavarda vai Folara jau būtu izaugusi tik liela, ka būtu kļuvusi par īstu skaistuli, - allaž esmu zinājis, ka viņa par tādu kļūs. Es gribētu Vilomaram pastāstīt par mūsu Ceļojumu un uzzināt, uz kurieni viņš plāno doties nākamreiz. Joprojām atceros, cik toreiz biju satraukts un iepriecināts, kad viņš atgriezās no Ceļojuma. Klausījos viņa stāstos un sapņoju par ceļošanu. Vai atceries, kā viņš no saviem Ceļojumiem vienmēr kaut ko pārnesa mājās? Man, Folarai un arī tev - mums, visiem bērniem, allaž kaut kas tika. Ari mātei vienmēr tika sagādāta kāda skaista lietiņa. Jondalar, kad dosies mājās, pārnes mātei kādu skaistu dāvanu.

Pazīstamo vārdu pieminēšana uzjundīja Jondalarā sāpīgas atmiņas. - Tonolan, kāpēc tev pašam neaiznest mātei kādu skaistu lietu? Vai domā, ka māte negrib tevi redzēt?

-    Māte zināja, ka es neatgriezīšos. Kad devāmies prom, māte man novēlēja: "Labu Ceļojumu!", nevis: "Uz tikšanos!" Tas esi tu, kas droši vien viņu apbēdinājis, varbūt pat vairāk, nekā esi sarūgtinājis Maronu.

-     Kāpēc gan māte bēdātos par mani vairāk nekā par tevi?

-     Es esmu Vilomara pavarda dēls. Šķiet, māte nojauta, ka ari es būšu ceļotājs. Droši vien viņai tas diez ko nepatika, bet māte to saprata. Viņa saprot visus savus dēlus - tieši tāpēc viņa iecēla Jorenu par savu pēcteci, kas pārņems vadoņa pienākumus. Māte zina, ka Jondalars ir Zelandoni. Ja tu dotos Ceļojumā viens pats, viņa zinātu, ka tu atgriezīsies, bet tu aizgāji kopā ar mani, un es neiešu atpakaļ. Kad es aizgāju no mājām, tad pats vēl to nezināju, bet, manuprāt, māte jau to zināja. Viņa grib, lai tu atgriezies, - tu esi Dalanara pavarda dēls.

-     Kāda tam nozīme? Viņi savas nesaskaņas jau sen ir atrisinājuši. Tagad viņi ir draugi, kad satiekas Vasaras sapulcēs.

-    Tagad viņi varbūt ari ir draugi, bet ļaudis vēl arvien runā par Mar- tonu un Dalanaru. Acīmredzot viņu abu mīlestība bijusi īpaša, ja jau visi tik ilgi to atceras, un tu esi tas, kas viņai par šo mīlestību atgādina, - Dalanara pavarda dēls. Arī viņa gara dēls. Visi to zina, tu tik ļoti viņam līdzinies. Tev ir jāatgriežas mājās, tu tur iederies. Māte to zināja, un arī tu to zini. Brāl, apsoli man, ka reiz tu atgriezīsies mājās.

Dodot šādu solījumu, Jondalars jutās saistīts. Vai nu viņš turpinātu Ceļojumu kopā ar brāli, vai izlemtu atgriezties mājās bez viņa, viņam būtu jāatsakās no daudz kā vairāk, nekā Zelandoni vīrietis būtu gatavs zaudēt. Kamēr viņš neko nesola, tikmēr var lavierēt pa vidu. Solījums atgriezties mājās nozīmētu to, ka brālis būtu jāzaudē.

-    Jondalar, apsoli to man!

Kas Jondalaram cits atlika? Viņam vairs nebija nekādu saprātīgu iebildumu. - Es apsolu, - viņš piekrita. - Kādudien es atgriezīšos mājās.

-    Nu tad beidzot, lielo brāl! - Tonolans smaidīdams sacīja. - Kādam taču viņiem jāpasaka, ka mēs abi aizgājām līdz pat Lielās Mātes upes galam. Tā kā manis tur nebūs, tad tas būs jāpastāsta tev.

-     Kāpēc lai tevis tur nebūtu? Tu varētu nākt kopā ar mani.

-     Es domāju, ka Māte būtu mani jau paņēmusi tur, uz upes, ja tu nebūtu viņu no tā atrunājis un tā lūdzies to nedarīt. Es zinu, ka nesapratīsi, un es tev to nekādi neiestāstīšu, bet Viņa nāks pēc manis vēlreiz; tas notiks driz, un es gribu iet Viņai līdzi.

-    Tu grasies sevi nogalināt, vai ne?

-     Nē, lielo brāl. - Tonolans smaidīja. - Man tas nav jāmēģina. Es vienkārši zinu, ka Māte nāks pēc manis. Gribu, lai tu saproti, ka esmu tam gatavs.

Jondalars juta, ka iekšā briest kamols. Kopš negadījuma ar plūstošajām smiltīm Tonolanu bija pārņēmusi fatāla pārliecība, ka viņš drīz mirs. Viņš smaidīja, bet tas vairs nebija Tonolana kādreizējais smaids. Jondalaram būtu labāk patikušas brāļa izrādītās dusmas, nevis lēnprātīga samierināšanās. Viņā vairs nebija cīņas spara un gribas dzīvot.

-     Vai tev nešķiet, ka mēs esam parādā Brīsijai un Vītolu apmetnei? Viņi ir mūs barojuši, devuši apģērbu, ieročus un visu pārējo. Vai tu gribi to visu saņemt un neko nedot pretī? - Jondalars vēlējās brāli sadusmot, lai pārliecinātos, ka viņā vēl ir kaut kas dzīvs. Viņš zināja, ka brālis no viņa ir izmānījis solījumu un tādējādi atbrīvojis sevi no beidzamā pienākuma. - Tu esi tik pārliecināts, ka Māte ir izlēmusi tavu likteni, ka vairs nedomā ne par vienu citu kā tikai par sevi! Svarīgs ir tikai Tonolans, vai ne? Nevienam citam vairs nav nozīmes.

Tonolans smaidīja. Viņš saprata Jondalara dusmas un nespēja brāli par to vainot. Kā gan viņš pats būtu juties, ja Džetamio būtu zinājusi, ka nomirs, un būtu viņam to pateikusi?

-    Jondalar, gribu tev kaut ko pateikt. Mēs bijām tuvi…

-    Vai tad neesam tādi joprojām?

-    Protams, jo tu manā klātbūtnē vari atslābināties. Tev nav visu laiku jābūt nevainojamam. Vienmēr tik prātīgam…

-    Jā, esmu tik labs, ka Seranio pat negribēja kļūt par manu sievu, - viņš attrauca ar rūgtu sarkasma pieskaņu.

-     Viņa zināja, ka tu dosies projām, un negribēja tikt vēl vairāk sāpināta. Ja būtu viņai to lūdzis agrāk, Seranio būtu piekritusi. Ja toreiz, kad lūdzi viņu kļūt par savu sievu, tu būtu nedaudz vairāk uzstājis, viņa būtu piekritusi - pat zinādama, ka viņu nemīli. Taču patiesībā, Jondalar, tev viņa nemaz nebija vajadzīga.

-    Tad kā gan tu vari sacīt, ka esmu tik nevainojams? Ak Lielā Doni! Tonolan, es gribēju viņu mīlēt!

-    Es to zinu. Es kaut ko uzzināju no Džetamio un gribu, lai arī tu to zini. Ja gribi iemīlēties, tad nedrīksti visu paturēt sevī. Tev ir jāatveras un jāriskē. Dažkārt tiksi sāpināts, bet, ja tā nedarīsi, tad nekad nebūsi laimīgs. Tā sieviete, kuru tu atradīsi, varbūt nebūs tāda, kurā tu biji cerējis iemīlēties, bet tam nav nozīmes, tu viņu mīlēsi tieši tādu, kāda viņa būs.

-    Es jau brīnījos, kur esat pazuduši, - Brīsija sacīja, tuvodamās abiem brāļiem. - Esmu ieplānojusi nelielus atvadu svētkus, ja jau esi nolēmis mūs atstāt.

-       Brisij, jūtos tev parādā, - Jondalars atzinās. - Tu esi par mani rūpējusies, tik daudz palīdzējusi. Nedomāju, ka būtu pareizi aiziet, neatdarot tev ar labu.

-       Tavs brālis jau ir ar uzviju atdarījis. Kamēr tu atveseļojies, viņš katru dienu devās medībās. Viņš izmanto iespējas un ir veiksmīgs mednieks. Tev nav jājūtas parādā, tu vari doties prom ar mierīgu sirdi.

Jondalars paskatījās uz mazo brāli, kas viņam uzsmaidīja.

19

Pavasaris ielejā iestājās ar spilgtu krāsu parādi, kurā dominēja plaukstoši zaļais tonis, bet pāragrā ziedoņa atnākšana bija Eilu nobiedējusi un mazinājusi viņas parasto entuziasmu, kas parasti radās līdz ar katra jauna gadalaika iestāšanos. Pēc vēlās ziemas šis periods ar dziļo sniega kārtu, kas šoreiz bija daudz raženāka nekā parasti, bija jaunajai sievietei īpaši smags. Agrīnie pavasara pali, plosīdamies ar niknu spēku, nesa savos ūdeņos kūstošo sniegu.

Brāzdamās cauri šaurajai aizai, straume triecās pret klints izvirzījumu ar tādu spēku, ka satricināja alu. Ūdenslīmenis jau gandrīz sasniedza klints pārkāri alas priekšā. Eila uztraucās par Vīniju. Nepieciešamības gadījumā viņa pati varēs uzrāpties augšā uz stepi, bet ķēvītei šis kāpiens bija pārāk stāvs, turklāt vēl esot kumeliņa gaidībās. Jaunā sieviete pavadīja vairākas uztraukuma pilnas dienas, vērojot, kā kūsājošā straume, triekdamās pret klints sienu, ceļas arvien augstāk, tad mutuļodama atkāpjas un aizvirpuļo gar pārkares malu. Lejā puse ielejas jau atradās zem ūdens; krūmi, kas auga gar upes ierasto krastu, bija pilnībā applūduši.

Pašā trakojošo palu kulminācijā Eila, pamodusies nakts vidū, pietrūkās kājās no dobja būkšķa, kas nogranda kā pērkons, - skaņa nāca kaut kur no apakšas. Sieviete no bailēm sastinga kā pārakmeņojusies. Viņa neuzzināja šī būkšķa iemeslu, līdz palu ūdeņi neatkāpās. Milzīgs akmens, triecienā saskaroties ar klints sienu, kurā atradās Eilas ala, bija radījis triecienviļņus. Tā rezultātā bija atlūzis klintsgabals, un tagad milzenis gulēja šķērsām pāri upei.

Upe bija spiesta meklēt jaunu ceļu apkārt šim šķērslim; tās gultne mainīja virzienu. Robs klints sienā kļuva par ērtu apkārtceļu, bet sašaurināja krastmalu. Liela daļa uzkrāto dzīvnieku kaulu, izskaloto koku un upmalas akmeņu tika aizrauti prom. Atlūzušais klintsbluķis, kas šķita esam no tāda paša akmens kā aizas klintis, bija palicis guļam turpat, netālu no klints sienas.

Tomēr pēc klints sienas izmaiņām un izgāztajiem kokiem un krūmiem tikai paši vājākie bija padevušies postošo plūdu iespaidam. Vairums daudzgadīgās veģetācijas turpināja attīstīt jau esošo sakņu sistēmu, un jauni asni spraucās ārā katrā brīvajā zemes pleķītī. Tikko atkailināto klinšu un izdangātās augsnes svaigās rētas ātri apauga ar veģetācijas kārtu, radot pastāvības ilūziju. Drīz vien nesen mainījusies apkārtne ieņēma savu agrāko izskatu, it kā nekas nebūtu noticis.

Eila piemērojās izmaiņām. Katram akmenim un aizskalotajam koka gabalam, kas iepriekš ticis izmantots īpašiem nolūkiem, sieviete atrada aizstājēju. Bet šis notikums atstāja uz viņu iespaidu. Eila savā alā un ielejā vairs nejutās droši. Katru pavasari sieviete mocījās neziņā un nespēja pieņemt lēmumu - ja viņa gatavojas pamest ieleju un turpināt Citu meklējumus, tam jānotiek pavasari. Viņai bija jāparedz laiks ceļošanai un jaunas apmešanās vietas atrašanai, ja līdz ziemas atnākšanai nebūs nevienu sameklējusi.

Šajā pavasarī pieņemt lēmumu bija daudz grūtāk nekā jebkad. Pēc slimības viņa baidījās no vēla rudens vai agras ziemas, bet ala vairs nešķita tik drošs patvērums, kāda tā bija likusies iepriekš. Slimība bija ne tikai saasinājusi nojēgu par vientulīgā dzīvesveida briesmām, tā lika viņai apzināties cilvēku sabiedrības trūkumu. Pat pēc tam kad viņas draugi dzīvnieki bija atgriezušies, tie nespēja šo tukšumu aizpildīt tā, kā bija to spējuši darīt agrāk. Dzīvnieki bija mīļi un atsaucīgi, bet Eila varēja ar tiem sazināties tikai vienkāršiem žestiem. Viņa nespēja ar tiem dalīties savās idejās vai pieredzē; viņa nevarēja pastāstīt kādu stāstu vai izteikt apbrīnu par kādu jaunu atklājumu vai sasniegumu un saņemt par to atzinības pilnu skatienu. Eilai nebija neviena, kas remdētu viņas bēdas un mazinātu bailes; bet cik daudz no savas neatkarības un brīvības sieviete vēlējās mainīt pret drošību un sabiedrību?

Viņa nebija pilnībā aptvērusi, cik nebrīva viņas dzīve bija bijusi, kopš baudīja brīvību. Viņai patika pašai pieņemt lēmumus, un Eila nepazina nevienu no tiem cilvēkiem, pie kuriem bija dzimusi; viņa neatcerējās neko, kas ar viņu noticis, pirms klans viņu pieņēma. Jaunā sieviete nezināja, cik daudz Citi no viņas gribēs; viņa zināja tikai to, ka bija pāris lietu, ko viņa nemūžam neatdotu. Viena no tām bija Vīnija. Eila negrasī- jās vēlreiz atteikties no savas mīļās ķēvītes. Vēl viņa nezināja, vai vēlētos atteikties no medīšanas, bet ja nu Citi neļaus viņai ari smieties?

Tomēr pastāvēja vēl viens - pats galvenais jautājums, kas visus pārējos padarīja par nenozīmīgiem. Ja nu viņa atradīs Citus, bet tie viņu nemaz negribēs pie sevis pieņemt? Šis Citu klans varbūt nevēlēsies būt kopā ar sievieti, kas uzstāj, ka zirgs paliks pie viņas, kas grib medīt un smieties; un ja nu viņi novērstos no šis sievietes pat tad, ja viņa būtu gatava no visa atteikties? Kamēr Eila nav viņus atradusi, viņai atliek vienīgi cerēt. Bet ja nu viņai lemts visu mūžu dzīvot vienai?

Šādas domas bija pārņēmušas Eilas prātu kopš tā brīža, kad sāka kust pirmais sniegs, un viņa bija atvieglota, ka apstākli aizkavē pieņemt lēmumu. Jaunā sieviete negribēja vest Vīniju prom no pazīstamās ielejas, pirms ķēvei nav piedzimis kumeliņš. Eila zināja, ka ķēves parasti dzemdē kaut kad pavasarī. Zāļu sieva Eila, kas bija piedalījusies daudzās klana sieviešu dzemdībās, zināja, ka Vīnijai jebkuru bridi var sākties dzemdības, tāpēc modri viņu uzmanīja. Sieviete neplānoja nekādus medību sirojumus, bet diezgan bieži izjāja - vienkārši sporta pēc.

-    Manuprāt, esam pagājuši garām tai Mamutu cilts apmetnei, Tonolan. Šķiet, ka esam novirzījušies pārāk tālu uz austrumiem, - Jondalars sacīja. Abi brāļi sekoja pa pēdām kādam lielam briežu baram, lai papildinātu savus pārtikas krājumus, kuri sāka jau izsīkt.

-     Es ne… Skaties! - Pēkšņi viņi bija uzskrējuši virsū staltbriedim ar vienpadsmit pēdu gariem plaukstveida ragiem. Tonolans norādīja uz tramīgo dzīvnieku. Domājot, ka staltbriedis ir sajutis briesmas, Jondalars gaidīja dobjo brieža izdoto briesmu signālu, bet, pirms briedis paspēja ietaurēties, no bara atrāvās stirna un skrēja viņiem virsū. Tonolans nomērķēja un raidīja pīķi ar krama uzgali, kā bija to iemācījies no Mamutu cilts, - platajam asmenim bija jāietriecas starp ribām. Viņš bija trāpījis mērķī - stirna nokrita viņiem gandrīz pie kājām.

Bet, pirms viņi spēja savu medījumu novērtēt, brāļi atklāja, kāpēc staltbriedis bija tik tramīgs un kāpēc stirna bija metusies tieši virsū šķēpam. Uztraukti arī abi vīrieši beidzot ieraudzīja, ka alu lauvene izdara lēcienu viņu virzienā. Plēsēja uz brīdi izskatījās samulsusi par to, ka viņas medījums nokritis, pirms lauvene paspējusi tam uzbrukt. Bet ilgi viņa neprātoja, ko darīt. Pabakstījusi stirnu ar purnu, lai pārliecinātos, ka tā ir beigta, lauvene ar zobiem iekampās dzīvnieka kaklā, parāva to zem sevis un sāka vilkt savu medījumu projām.

Tonolans bija sašutis. - Lauvene nozaga mūsu medījumu!

-    Tā lauvene šo stirnu jau bija noskatījusi, un, ja tā uzskata, ka tas ir viņas medījums, es jau nu negrasos ar viņu par to strīdēties.

-     Bet es gan to darīšu!

-    Neesi taču smieklīgs! - Jondalars nosprauslojās. - Tu taču negrasies alu lauvenei atņemt viņas medījumu?

-     Es negrasos atteikties no sava medijuma, pat nepamēģinot par to pacinlties.

-    Tonolan, lai taču viņa to ņem. Mēs atradīsim citu briedi, - Jondalars centās atrunāt savu brāli, kas jau bija sācis iet lauvenei pa pēdām.

-    Es vienkārši gribu paskatīties, kur viņa to aizstieps. Man nešķiet, ka šī ir bara lauvene, - tad jau līdz šim viss bars būtu saklupis medījumam virsū. Domāju, ka lauvene ir klejotāja un tagad velk šo medījumu prom, lai noslēptu no citiem lauvām. Mēs varam paskatīties, kur viņa to noslēps. Agrāk vai vēlāk viņa aizies, un tad mēs ari sev varēsim dabūt kādu svaigu gaļas gabalu.

-     Es negribu svaigu gaļu no alu lauvenes medījuma tiesas.

-    Tas nav viņas medījums. Tas ir manējais. Stirnas sānos joprojām atrodas mans pīķis.

Nebija nekādas jēgas strīdēties. Brāļi sekoja lauvenei, kas iegāja kanjona strupceļā, kura sienas veidoja augstas klintis. Vīrieši gaidīja un vēroja, kas notiks, un, kā jau Tonolans bija paredzējis, lauvene driz vien aizgāja. Tonolans grasījās laisties lejā kanjonā.

-    Tonolan! Neej tur lejā! Tu nevari zināt, kad lauvene atgriezīsies.

-     Es tikai gribu izvilkt savu pīķi un varbūt paņemt kādu nelielu gaļas gabalu. - Tonolans pārkāpa pāri klints malai un sāka rāpties lejā pa akmeņaino kanjona sienu, pa kuru brīvi ripoja akmeņi. Jondalars viņam negribīgi sekoja.

Eila bija tik labi iepazinusi teritoriju austrumos no ielejas, ka viņai jau sāka kļūt garlaicīgi, īpaši - kopš viņa vairs nemedīja. Jau dienām ilgi laiks bija apmācies un lietains, un, kad siltie rīta saules stari bija izlauzušies cauri mākoņiem un bija pienācis laiks izjādei, jaunā sieviete nespēja paciest domu, ka atkal būs jājāj pa tik labi zināmo maršrutu.

Pēc tam kad Eila uz Vīnijas muguras bija piestiprinājusi vācamos grozus un velkamās platformas, viņa vadīja ķēvi lejā pa stāvo taku un apkārt īsākajai klints sienai. Viņa nolēma izjāt pa ieleju, nevis doties uz stepi. Ielejas galā, kur upe pagriezās uz dienvidiem, viņa pamanīja stāvu, grants klātu nogāzi, pa kuru jau agrāk bija kāpusi augšā, lai pārskatītu teritoriju, kas pletās uz rietumiem, bet Eilai likās, ka Vīnijai šis pamats zem kājām būs nestabils. Tomēr tas viņu pamudināja jāt tālāk, lai paskatītos, vai nevar atrast daudz pieejamāku izeju uz rietumiem. Turpinādama jāt rietumu virzienā, sieviete ar dedzīgu ziņkāri pavērās apkārt. Beidzot viņa bija nonākusi jaunā teritorijā un brīnījās, kāpēc nekad agrāk nebija šeit jājusi. Augstā klints siena pārgāja lēzenākā nogāzē. Ieraudzījusi pieņemamu pāreju, Eila pagrieza Vīniju un mudināja viņu iet pāri.

Pavērās tāda pati ainava kā atklātajās ganībās. Tikai dažas detaļas bija citādas, un tas padarīja to interesantu. Eila jāja tik tālu, līdz nonāca daudz nelīdzenākā un skarbākā vidē - ar robotiem kanjoniem un pēkšņi aprautām plakankalnēm, kas pārvērtās aizās. Viņa bija aizjājusi daudz tālāk, nekā bija plānojusi, un jau domāja par griešanos atpakaļ. Pēkšņi sieviete izdzirdēja kaut ko tādu, kas sastindzināja asinis dzīslās un lika sirdij joņot daudz ātrāk, - dobju alu lauvas rūcienu un cilvēka kliedzienu.

Dzirdēdama, kā pašas asinis šalc ausīs, Eila apstājās. Viņa tik sen nebija dzirdējusi cilvēka balsi, tomēr zināja, ka tas ir cilvēks, un vēl vairāk - viņai līdzīgs cilvēks. Jaunā sieviete bija tik pārsteigta, ka nespēja domāt. Tomēr kliedziens nonāca līdz viņas apziņai - tas bija palīgā sauciens. Bet Eila nespēja ne stāties pretī alu lauvam, ne arī pakļaut šīm briesmām Vīniju.

Zirgs sajuta sievietes reakciju un pagriezās kanjona virzienā, kaut arī Eilas kontakta signāls labākajā gadījumā bija nenoteikts. Jaunā sieviete lēnām tuvojās kanjonam, nokāpa no zirga un paskatījās lejā. Neko nevarēja redzēt, tikai pretim esošo klints sienu. Izdzirdējusi alu lauvas rūcienu, viņa ieraudzīja sarkanīgas krēpes. Tad Eila saprata, kāpēc Vīnija nav bijusi nervoza.

-    Tas ir Mazulis! Vīnij! Tas ir Mazulis!

Eila ieskrēja kanjonā, aizmirsdama, ka tur varētu būt ari citi lauvas, un nepadomādama, ka Mazulis tagad ir pieaudzis alu lauva, nevis viņas mazais lauvēns. Viņš bija Mazulis - un tikai tam bija nozīme. Jaunajai sievietei nebija bailes no šī alu lauvas. Viņa uzkāpa uz kādas robotas klints lauvas priekšā. Zvērs pagriezās pret viņu un ierūcās.

-     Pārtrauc, Mazuli! - Eila nokomandēja, rādīdama signālu un ņemdama talkā arī balsi. Lauva tikai bridi ieturēja pauzi, bet pa to laiku sieviete jau bija nokāpusi zemē un atradās viņam blakus, pastumdama Mazuli nost, lai apskatītu viņa medījumu. Sieviete lauvam likās tik pazīstama un viņas izturēšanās tik pārliecinoša, ka viņš nolēma padoties. Mazulis pavirzījās sānis, kā bija to darījis arī agrāk, kad Eila gribēja saglabāt viņa laupījuma ādu vai paņemt kādu gaļas gabalu pati priekš sevis. Un viņš nebija izsalcis. Mazulis bija pamielojies ar briedi, ko lauvene viņam bija atnesusi. Viņš bija uzbrucis tikai tāpēc, lai aizstāvētu savu teritoriju, un tad bija sācis svārstīties. Cilvēki neietilpa viņa medījumu kategorijā. Viņu smarža tik ļoti atgādināja tās sievietes smaržu, kas bija viņu uzaudzinājusi, - tā bija mātes un medību biedrenes smarža.

Eila ieraudzīja, ka tur guļ divi virieši. Viņa pietupās, lai tos pārbaudītu. Kā zāļu sieva viņa izrādīja rūpes par cilvēku veselības stāvokli, bet tajā pašā laikā viņa bija pārsteigta un izbrīnījusies. Eila zināja, ka tie ir vīrieši, kaut ari šie bija pirmie Citu vīrieši, ko viņa redzēja un nekad nebija redzējusi. Viņa nebija spējusi savā iztēlē uzburt Citu vīrieša tēlu, bet tajā bridi, kad šos divus ieraudzīja, saprata, kāpēc Iza bija teikusi, ka Citu vīrieši izskatās līdzīgi viņai.

Jaunā sieviete nojauta, ka vīrietim ar tumšākajiem matiem vairs nav nekādu cerību. Viņš gulēja izstiepies nedabiskā pozā - ar pārlauztu kaklu. Zobu atstātās pēdas uz vīrieša rīkles norādīja iemeslu. Kaut ari Eila viņu nepazina, jaunā vīrieša nāve viņu apbēdināja. Sievietes acis pieplūda ar nožēlas asarām. Nebija jau tā, ka viņa šo vīrieti mīlēja, bet juta, ka bija zaudējusi kaut ko ļoti vērtīgu, ko agrāk nebija lemts iepazīt. Eila bija izmisumā par to, ka viņa pirmoreiz ierauga kādu no savas sugas cilvēkiem un viņš jau ir miris.

Jaunā sieviete gribēja godināt šo cilvēku un izteikt atzinību, viņu apglabājot, bet, ciešāk aplūkojusi otru vīrieti, saprata, ka tas nebūs iespējams. Vīrietis ar dzeltenajiem matiem joprojām vēl elpoja, bet viņa dzīvība lēnām izplēnēja pa plēsto brūci kājā. Gaišmatainā vīrieša vienīgā cerība izdzīvot rastos, ja Eila, cik ātri vien iespējams, viņu nogādātu savā alā un sāktu ārstēt. Apglabāšanai vairs nebija laika.

Mazulis apostīja tumšmataino vīrieti, kamēr sieviete cieši nosēja otra vīrieša kāju ar žņaugu, ko pagatavoja no lingas, un smagumam uzlika oli, lai apturētu brūces asiņošanu. Pastūmusi lauvu prom no cilvēka ķermeņa, Eila nodomāja: "Mazuli, es zinu, ka viņš ir miris, bet viņš nav domāts tev." Alu lauva nolēca no klintsradzes un devās pārliecināties, vai stirna joprojām atrodas klints spraugā, kur viņš medījumu bija atstājis. Pazīstamie rūcieni liecināja par to, ka Mazulis gatavojas maltītei.

Kad gaišmatainā vīrieša asiņošana bija mazinājusies, Eila uzsvilpa Vīnijai un nolēca no klintsradzes, lai uzstādītu velkamo platformu. Tagad jau Vīnija bija kļuvusi nervozāka, un Eila atcerējās, ka Mazulim ir arī draudzene. Viņa glāstīja un apskāva ķēvi, lai tā nomierinātos. Sieviete pārbaudīja cieši nopīto un stingro paklājiņu, kas atradās starp abām kārtīm, kas vilksies aiz zirga, un nolēma, ka tas izturēs vīrieti ar dzeltenajiem matiem, bet nezināja, ko iesākt ar to otro. Viņa negribēja atstāt lauvām tumšmataino mirušo vīrieti.

Uzkāpusi atpakaļ uz klintsradzes, Eila pamanīja, ka sairusī klints kanjona strupceļa tālākajā galā izskatās diezgan nestabila un aiz kāda lielāka bluķa, kas arī šķita diezgan nestabils, bija sadrupusi. Pēkšņi jaunajai sievietei ienāca prātā Izas apbedīšana. Vecā zāļu sieva tika rūpīgi ieguldīta alas šaurā grīdas spraugā, viņai pa virsu tika sakrauti klintsgabali un akmeņi. To atceroties, Eilai iešāvās prātā doma. Viņa aizvilka mirušo vīrieti kanjona strupceļa tālākajā galā un nolika blakus sadrupušās klints nogruvumam.

Atgriezās Mazulis, lai apskatītos, ko Eila dara; viņa purns pēc mielošanās ar stirnu bija asiņains. Lauva sekoja viņai līdzi pie otrā vīrieša un to apostīja, kamēr sieviete to uzvilka augšā uz klints malas, zem kuras apakšā gaidīja tramīgā ķēve un velkamā platforma.

- Mazuli, tagad paej nost!

Kamēr Eila centās piestiprināt gaišmataino vīrieti pie velkamās platformas, viņa plakstiņi nodrebēja un vīrietis sāpēs ievaidējās, pēc tam acis atkal aizvēra. Jaunā zāļu sieva nopriecājās, ka pašlaik viņš nav pie samaņas. Vīrietis bija smags, un viņa novietošana uz velkamās platformas radītu viņam lielas sāpes. Kad beidzot sievietei izdevās viņu ievīstīt pītajā paklājā un piesiet pie platformas, viņa, paņēmusi līdzi garo pīķi, atgriezās uz klintsradzes un devās uz tās tālāko galu. Eila palūkojās uz mirušo vīrieti un izjuta skumjas par viņa nāvi. Tad, atstutējusi pīķi pret klinti, jaunā sieviete ar formāliem, klusiem klana žestiem vērsās pie garu pasaules.

Viņa bija vērojusi Krebu, veco moguru, ar izteiksmīgiem, plūstošiem žestiem uzticam Izas garu viņsaulei. Jaunā sieviete bija atkārtojusi tos pašus žestus arī tad, kad pēc zemestrīces bija atradusi alā Kreba mirušo ķermeni, kaut arī nekad nebija zinājusi svēto žestu īsteno nozīmi. Tas nebija svarīgi - viņa zināja žestu nolūku. Veicot skaisto, kluso rituālu, ko Eila veltīja nezināmajam svešiniekam, lai nosūtītu viņu uz garu pasauli, atgriezās atmiņas un acīs sariesās asaras.

Tad, izmantodama pīķi kā sviru - tāpat kā mēdza izmantot rokamo mietu, lai apgrieztu baļķi vai izceltu kādu sakni, - sieviete izkustināja lielo akmeni un pati palēca sānis, kad atbrīvoto akmeņu nogruvums apklāja mirušo vīrieti.

Pirms vēl putekļi nebija nosēdušies, Eila izveda Vīniju ārā no kanjona. Sieviete uzkāpa zirga mugurā un sāka garo atpakaļceļu uz alu. Pāris reižu viņa ceļā apstājās, lai aprūpētu vīrieti, un vienreiz - lai izraktu svaigu tauksakni, kaut arī svārstījās neziņā, kas ir svarīgāk: ātrāk nogādāt vīrieti alā vai pasaudzēt Vīniju. Sasniegusi upes likumu un dabūjusi ievainoto vīrieti pāri upei, Eila vieglāk uzelpoja, kad ieraudzīja sev priekšā paveramies pazīstamo robaino klinšu sienu. Pirms Eila nebija sasniegusi stāvo taku, kas veda augšā uz alu, un apstājusies, lai izmainītu velkamās platformas mietu stāvokli, viņa nespēja noticēt, ka ir sasniegusi mājokli un vīrietis vēl joprojām - dzīvs.

Ar visu platformu ievedusi Vīniju alā, viņa iekūra uguni, lai sakarsētu ūdeni. Atsējusi bezsamaņā esošo vīrieti no platformas, Eila viņu aizvilka līdz savai guļvietai. Atbrīvojusi arī Vīniju no saitēm, viņa pateicībā apskāva savu draudzeni un pēc tam pārskatīja savākto ārstniecības augu krājumus, izvēlēdamās tos, kas būs nepieciešami. Pirms sagatavošanas darbu sākšanas Eila dziļi ievilka elpu un pieskārās savam amuletu maisiņam.

Jaunā sieviete nespēja skaidri sakārtot domas, lai vērstos pie sava totēma ar īpašu lūgumu, - viņa bija pārāk pārņemta ar neizskaidrojamu nemieru un mulsinošām cerībām, bet gribēja vīrietim palīdzēt. Viņa vērsās pie varenā totēma, lai dod viņai spēku šo svešinieku izārstēt. Eilai bija viņš jāizglābj. Viņa gan nebija īsti pārliecināta, kāpēc, bet nekas cits, kas noticis sievietes dzīvē agrāk, nav bijis tik svarīgs. Lai ko arī viņai nāktos darīt, šis vīrietis nedrīkst nomirt.

Eila piemeta malku un pārbaudīja ūdens temperatūru ādas katliņā, kas bija piekārts tieši virs uguns. Ieraudzījusi no ūdens ceļamies tvaikus, viņa iemeta katliņā kliņģerišu ziedlapiņas. Tad beidzot pagriezās pret bezsamaņā guļošo vīrieti. Apskatījusi viņa ādas apģērbu, Eila konstatēja, ka bez ievainojuma labajā augšstilbā vīrietim jābūt arī citām brūcēm uz ķermeņa. Sievietei bija jānovelk vīrieša apģērbs, bet viņa virsdrēbes nebija sastiprinātas ar aukliņām.

Ieskatījusies ciešāk, lai sameklētu, kā drēbes novilkt, viņa ievēroja, ka ādas un kažokādas apģērbs bijis piegriezts gabalos un sasaistīts kopā ar auklām, lai aptvertu rokas, kājas un ķermeni. Sieviete uzmanīgi izpētīja salaiduma vietas. Viņa bija pārgriezusi vīrieša bikses, lai ārstētu kāju, un nolēma, ka tas bijis pareizākais lēmums. Eila bija pārsteigta, kad, pārgriezusi apģērba ārējo kārtu, zem tās atrada vēl vienu, kas nelīdzinājās nekam tādam, ko viņa savā mūžā bija redzējusi. Šī drēbju kārta bija rotāta ar gliemežvākiem, kaulu gabaliņiem, dzīvnieku zobiem un krāsainām putnu spalvām, kas bija tai akurāti piestiprināti. Vai tas ir kāds amulets? Viņa brīnījās. Eila negribēja to griežot sapostīt, bet nebija citas iespējas, kā to novilkt. Viņa grieza ļoti uzmanīgi, cenzdamās saglabāt ornamentus, lai pēc iespējas mazāk tos bojātu.

Zem izrotātās drēbju kārtas atradās vēl viena apģērba kārta, kas nosedza virieša ķermeņa apakšējo daļu. Šis apģērba gabals bija aptīts ap katru kāju atsevišķi un savienots kopā ar auklu, tad apsiets ap vidukli, un priekšā tam nokarājās maisiņš ar atveri. Ari šo drēbju kārtu viņa pārgrieza un tostarp pamanīja, ka viņš noteikti ir vīrietis. Atlaidusi žņaugu, viņa no savainotās kājas maigi noņēma ar asinīm piesūkušos ādas bikšu staru. Jau pa ceļam sieviete vairākas reizes bija pataisījusi žņaugu vaļīgāku, bet pati, ar rokām aizspiedusi rētu, bija kontrolējusi asiņošanu un atjaunojusi kājā asinsriti. Žņauga uzlikšana varēja novest pie locekļa zaudēšanas, ja netika izprastas un lietotas pareizās metodes.

Viņa apstājās vēlreiz, kad bija nonākusi pie apaviem, kas bija uztaisīti un piegriezti tā, ka pilnībā atbilda vīrieša kājas formai; tad, pārgriezusi auklas un aptītās šņores, sieviete tos novilka. Kājas brūce atkal sāka asiņot, bet asinis vairs negāzās strūklā. Eila viņu ātri apskatīja kopumā, lai noteiktu ievainojumu apmēru. Pārējās skrambas un brūces bija virspusējas, bet pastāvēja infekcijas draudi. Lauvu nagu atstātajām brūcēm piemita nelāga tendence strutot, pat Eilai pašai nelielās skrambas, ko Mazulis kādreiz atstāja uz viņas ādas, bija strutojušas. Bet ne jau infekcija Eilai pašlaik bija svarīga - tā bija vīrieša kāja. Un viņa gandrīz vai palaida garām vēl vienu nozīmīgu ievainojumu: lielu piepampumu galvas vienā pusē; iespējams, tas radies kritiena rezultātā, kad vīrietim uzbruka lauva. Pašlaik sieviete nevarēja novērtēt šī ievainojuma bīstamību, jo vispirms bija jāparūpējas par vīrieša kāju. No brūces atkal bija sākušas plūst asinis.

Uzspiedusi uz vīrieša cirkšņa un iemērkusi kliņģerišu ziedlapiņu uzlējumā ģērētu trušādiņu, kas bija apstrādāta un stiepta tik ilgi, līdz tā bija kļuvusi mīksta un absorbējoša, Eila apmazgāja brūci. Šķidrums bija audus savelkošs un dezinficējošs līdzeklis, vēlāk viņa to lietos, lai notīrītu ari pārējās brūces. Eila pamatīgi apmazgāja brūci, skalodama rētu gan no iekšpuses, gan ārpuses. Zem dziļās ārējās brūces bija pārrauti ari vīrieša augšstilba muskuļi. Viņa dāsni uzbēra uz brūces ģerāniju sakņu pulveri un uzreiz pamanīja asins sarecēšanas pazīmes.

Ar vienu roku joprojām spiezdama cirksni, Eila iemērca tauksakni ūdenī, lai to noskalotu. Pēc tam jaunā sieviete to sakošļāja mīkstā masā un iespļāva karstajā kliņģerišu uzlējumā, lai izmantotu kā slapju sautējošo kompresi, ko uzlikt tieši uz vaļējās brūces. Ielikusi pārrauto muskuli vietā, viņa ar roku aizspieda brūci, bet, noņemot roku, tā atkal atvērās un muskulis izslīdēja no pareizās vietas.

Eila brūci atkal aizvēra, bet zināja, ka tā nestāvēs ciet. Viņa nedomāja, ka cieša brūces nosiešana saturētu to pareizi kopā, tāpat viņa negribēja, ka vīrieša kāja slikti sadzītu un šis ievainojums radītu viņam pastāvīgu vājumu. Jaunā sieviete pie sevis domāja: "Ja vien es varētu visu laiku tā sēdēt un turēt brūci kopā, līdz tā sadzīst!" Viņa jutās bezpalīdzīga un vēlējās, kaut Iza pašlaik būtu viņai blakus. Eila bija pārliecināta, ka vecā zāļu sieva zinātu, kas šobrīd būtu jādara, tomēr viņa neatcerējās nevienu mācību, ko būtu saņēmusi, lai prastu rīkoties šādās situācijās.

Bet pēkšņi jaunā sieviete atcerējās ko citu: to, ko Iza bija teikusi par viņu pašu, kad Eila bija jautājusi, kā viņa var kļūt par zāļu sievu pa Izas līniju. "Es taču neesmu tava īstā meita," Eila bija teikusi. "Man nav tavu atmiņu. Es pat īsti neizprotu, kādas tās tavas atmiņas ir."

Tad Iza bija paskaidrojusi, ka viņas līnija ieņem visaugstāko stāvokli klanā, jo ir pati labākā; katra māte bija nodevusi savai meitai tās zināšanas, ko savā mūžā bija iemācījusies un uzzinājusi, un Iza Eilu bija apmācījusi. Iza bija Eilai atdevusi visas iespējamās zināšanas, varbūt ne visas, bet pietiekami daudz, jo Eilai pašai piemita vēl kaut kas. Iza to bija raksturojusi kā talantu. "Bērns, tev nav klana atmiņu, bet tev ir pašai sava domāšana un sapratne… un māka otram palīdzēt."

Eila nodomāja: "Ja vien es spētu izdomāt, kā šobrīd palīdzēt šim vīrietim!" Tad viņa pamanīja sagriezto apģērbu kaudzi, ko bija novilkusi svešiniekam, un sievietei pēkšņi kaut kas ienāca prātā. Viņa atlaida vaļā vīrieša kāju un paņēma to apģērba gabalu, kas bija sedzis ķermeņa lejasdaļu. Šim apģērba gabalam bija sagriezti ādas gabali un savienoti kopā ar smalkām aukliņām; aukliņas bija izgatavotas no cīpslām. Izpētīdama, kā tās ir pievienotas, Eila tās izvilka ārā. Aukliņa bija ievērta apstrādātas ādas gabala sānu daļas caurumā, tad izvērta cauri tādam pašam caurumam otrā pusē un sasieta kopā.

Izgatavojot traukus no bērza mizas, Eila bija darījusi kaut ko līdzīgu: izdūra tajos caurumus un, iesējusi mezglu, abas puses sastiprināja kopā. Vai viņa varētu izdarit kaut ko līdzīgu, lai aizvērtu brūci uz vīrieša kājas? Lai saturētu kopā brūci, līdz tā sadzīst.

Ātri piecēlusies, sieviete atnesa brūnu nūjiņu, kas izrādījās garš, izžāvēts un sakaltis brieža cīpslas gabals. Ar apaļu, gludu akmeni Eila veikli sadauzīja izkaltušo cīpslu, sadalīdama to garās, baltās kolagēna [7] šķiedrās. Atdalījusi tās, viņa izveidoja izturīga saistauda smalku pavedienu un iemērca to kliņģerišu uzlējumā. Tāpat kā āda, arī saslapināta cīpsla kļuva elastīga, bet neapstrādāta tā žūstot sacietēja. Sagatavojusi vairākus cīpslu gabalus, Eila pārskatīja savus nažus un urbjus, cenzdamās piemeklēt pašus labākos, ar kuriem izurbt mazus caurumiņus vīrieša miesā. Tad sieviete atcerējās skaidu maisiņu, ko bija savākusi no zibens nospertā koka. Iza ar šādām skaidām bija caurdūrusi augoņus, tulznas un pampumus, no kuriem bija nepieciešams iztīrīt šķidrumu. Skaidas noderēs ari šoreiz.

Eila nomazgāja no jauna izsūkušās asinis, bet nebija īsti pārliecināta, kā iesākt. Kad viņa dūra caurumu ar vienu no skaidām, vīrietis pakustējās un kaut ko nomurmināja. Viņai tas bija jāpaveic ātri. Ar skaidas palīdzību izvērusi stingro cīpslas gabalu cauri izdurtajam caurumam vienā brūces pusē, tad, izvērusi cauri arī otrā pusē, jaunā zāļu sieva savilka abas brūces malas kopā un iesēja mezglu.

Jaunā sieviete nolēma netaisīt pārāk daudz mezglu, jo nebija pārliecināta, kā vēlāk tos izņems ārā. Visas brūces garumā viņa sasēja četrus mezglus un vēl trīs, lai sarautos muskuļus nostiprinātu vietā. Pabeigusi operāciju, Eila pasmaidīja par cīpslu mezgliem, kas brūces malās saturēja miesu kopā, - viss bija izdevies. Ja ievainojums sadzīs bez strutošanas, viņš vēl varēs savu kāju labi lietot. Vismaz tagad izredzes jau bija daudz labākas.

Pagatavojusi no tauksaknes slapju kompresi, jaunā zāļu sieva ietina vīrieša kāju mīkstā ādas gabalā. Pēc tam uzmanīgi apmazgāja ari pārējās brūces un skrambas, kas galvenokārt atradās uz vīrieša labā pleca un krūtīm. Eilu uztrauca bumbulis, kas bija izveidojies vīrietim uz galvas, tomēr āda nebija pārplēsta - tas bija tikai pietūkums. Paņēmusi svaigu ūdeni, viņa pagatavoja arniku ziedu uzlējumu, no tā izveidoja slapjo kompresi uztūkumam un ar ādas aukliņu apsēja to ap vīrieša galvu.

Tikai pēc tam Eila beidzot apsēdās. Kad vīrietis pamodīsies, viņa iedos tam zāles, bet pagaidām viņa bija padarījusi visu, kas bija iespējams. Jaunā zāļu sieva iztaisnoja nelielu krunciņu ādas apsējā uz vīrieša kājas un tikai tad pirmo reizi kārtīgi paskatījās uz bezsamaņā guļošo jauno vīrieti.

Šis puisis nebija tik robusts kā klana vīrieši, bet pietiekami muskuļots, viņa kājas bija neticami garas. Zeltaini matiņi, uz krūtīm sacirtojušies, uz rokām pārvērtās par maigām pūciņām. Vīrieša āda bija bāla un ķermeņa apmatojums daudz gaišāks un smalkāks nekā klana ļaudīm, kurus Eila bija pazinusi; šis vīrietis bija slaidāks un garāks, bet citādi nemaz tik atšķirīgs nebija. Viņa ļenganais loceklis atpūtās uz mīkstiem, zeltainiem matiņiem. Viņa pastiepa roku, lai pārbaudītu apmatojuma mīkstumu, tad atrāvās atpakaļ. Vēl Eila pamanīja vīrietim uz ribām svaigu rētu un vēl neizbalējušus zilumus. Viņš droši vien vēl tikai nesen atlabis no iepriekšējā savainojuma.

Kas bija par viņu rūpējies? Un no kurienes šis svešinieks uzradies?

Sieviete pieliecās tuvāk, lai nopētītu viņa seju. Salīdzinājumā ar klana vīriešu sejām tā izskatījās plakana. Svešinieka mute bija atslābinājusies, lūpas - pilnīgas, bet žoklis nebija tik ļoti izvirzīts uz priekšu. Viņam bija spēcīgs žoklis ar bedrīti vidū. Eila pataustīja savu zodu un atcerējās, ka arī viņas dēlam bija bedrīte zodā, bet nevienam citam klanā tādas nebija. Vīrieša deguna forma daudz neatšķīrās no klana vīriešu deguniem - tas bija šaurs, ar augstu virsdeguni, tikai daudz mazāks. Svešinieka aizvērtās acis bija izvietotas tālu viena no otras un šķita skaistas; tikai pēc tam Eila saprata, ka tās neaizēno zemā pieres mala. Vīrieša piere, kuru klāja nelielu dusmu krunciņu tīklojums, bija taisna un augsta. Viņai, kas bija pieradusi redzēt vienīgi klana ļaudis, šī piere šķita deformēta. Jaunā sieviete uzlika roku uz viņa pieres, tad pataustīja savējo. Abas bija vienādas. Cik neparasta gan viņa bija izskatījusies klana acīs!

Vīrieša mati bija gari un taisni - daļēji sasieti ar aukliņu pakausī, bet tagad tie bija izjukuši - un dzelteni. "Tieši kā manējie," viņa nodomāja, "tikai gaišāki. Tomēr tik pazīstami." Tad pēkšņi sieviete atcerējās savu sapni! Viņa bija sapņojusi par Citu ļaužu vīrieti. Eila nebija spējusi saskatīt viņa seju, bet vīrieša mati bija bijuši dzelteni!

Apsegusi svešinieku, jaunā sieviete ātri izsteidzās ārā uz klints pārkares, pārsteigta par to, ka vēl joprojām ir gaišs; pēc saules spriežot - agra pēcpusdiena. Tik daudz kas bija noticis un prasījis no viņas garīgo, fizisko un emocionālo enerģiju, ko Eila tik dāsni bija atdevusi, ka tagad šķita - jābūt jau daudz vēlākam laikam. Viņa mēģināja sakārtot domas, salikt tās pa plauktiņiem, bet tās bija sajukušas vienā mudžeklī.

Kāpēc tieši šodien viņa bija izlēmusi jāt uz rietumiem? Kāpēc viņa gadījās tuvumā tieši tad, kad vīrietis kliedza? Un kā tas gadījās, ka no visiem alu lauvām, kas mīt stepē, tieši Mazulis atradās kanjonā? Droši vien Alu Lauvas totēms būs viņu uz turieni aizvedis. Un kā tad ar viņas sapni par vīrieti ar dzeltenajiem matiem? Vai šis ir tas vīrietis? Kāpēc viņš ir šeit atklīdis? Eila nebija pārliecināta, ka šim vīrietim būs kāda nozīme viņas dzīvē, bet zināja tikai to, ka nekad vairs nebūs tā kā agrāk. Viņa bija ieraudzījusi Citu ļaužu seju.

Sieviete sajuta, ka no mugurpuses Vīnija ar purniņu pieskaras viņas rokai, un pagriezās pret savu draudzeni. Ķēvīte uzlika galvu uz Eilas pleca, un sieviete pastiepās, lai abām rokām apskautu Vīnijas kaklu, un piekļāva tai savu galvu. Tā viņa stāvēja - pieķērusies pie dzīvnieka, pie pazīstamā un ērtā dzīvesveida un nedaudz nobažījusies par nākotni. Paplikšķinājusi ķēvītei pa muguru un paglāstījusi to, Eila sajuta Vīnijas vēderā sakustamies kumeliņu.

- Vīnij, zini ko? Vairs ilgi nebūs jāgaida. Tomēr esmu tev ļoti pateicīga, ka palīdzēji man pārvest mājās vīrieti. Nekad mūžā es viena pati nebūtu spējusi viņu nogādāt mājās.

"Labāk iešu nu atkal iekšā un paskatīšos, vai ar viņu viss kārtībā," viņa nodomāja, uztraukusies, ka tik kaut kas nenotiek, ja kaut uz brītiņu atstās svešinieku vienu pašu. Vīrietis vēl nebija pakustējies, bet Eila palika viņam līdzās, vērodama, kā viņš elpo, un nespēdama ne acu atraut. Tad viņa pamanīja kādu anomāliju: viņam nebija bārdas! Visiem klana vīriem bija bārdas - kuplas un brūnas bārdas. Vai tad Citu vīriešiem nav bārdu?

Viņa pataustīja svešinieka zodu un sajuta nesen izdīgušus bārdas rugājus. Viņam tomēr bija bārda, bet tā bija tik īsa. Eila apjukusi pašūpoja galvu. Viņš izskatījās tik jauns. Kaut arī vīrietis bija liela auguma un muskuļots, tagad viņš vairāk izskatījās pēc puikas, nevis vīrieša.

Vīrietis pagrieza galvu, novaidējās un kaut ko nomurmināja. Viņa vārdi bija nesaprotami, tomēr tajos ieskanējās kaut kas tāds, ka Eila apjauta: viņa spētu tos saprast. Jaunā sieviete uzlika roku uz puiša pieres, pēc tam uz vaiga un sajuta, ka viņam ceļas drudzis. Atkal piecēlusies kājās, viņa nodomāja: "Labāk paskatīšos, vai nevaru sarūpēt kādu vītola mizu."

Meklējot vītola mizu, Eila pārskatīja savu ārstniecības augu krājumu. Viņa nekad nebija pārstājusi sev uzdot jautājumu: kāpēc nepieciešama tik pilnīga ārstniecības augu kolekcija, ja nav neviena, ko ārstēt, tikai pašai sevi? Tas vienkārši bija izveidojies paradums. Tagad sieviete par to tikai priecājās. Bija daudz tādu augu, kurus jaunā zāļu sieva nebija atradusi ne ielejā, ne stepē, tāpēc pievienoja pāris mazāk pazīstamu, ko savāca tālāk uz dienvidiem. Iza bija viņai iemācījusi, kā pašai uz sevi pārbaudīt nezināmus augus, vai tie būs derīgi ēšanai un ārstēšanai. Tomēr jaunā zāļu sieva nebija pilnībā apmierināta ar atrastajiem jaunumiem un, ārstējot vīrieti, baidijās tos izmantot.

Vēl bez vītola mizas sieviete paņēma ari tādus augus, kuru lietojumu labi pārzināja. Viens no tiem bija plūksnainā sakne. ŠI auga stublājs izaudzis viduci starp platām, dubulti smailām lapām. Pacēlusi to, Eila ieraudzīja baltu ziediņu čemurus, kas tagad bija novītuši un kļuvuši brūni. Šis augs šķita tik līdzīgs dadzim, ka viņa nodomāja: "Tas ir kāds dadža paveids; bet kāda cita zāļu sieva klanu Sapulcē bija to nosaukusi par kaulu saaudzētāju un izmantoja tieši šādam nolūkam." Eila to lietoja drudža mazināšanai, bet tas bija jāsavāra biezā sīrupā, un tas prasīja laiku. Šis augs izraisīja pastiprinātu svīšanu, bet tas bija spēcīgs un sieviete negribēja to dot svešiniekam, kas bija zaudējis tik daudz asiņu un tagad bija vājš, līdz brīdim, ja citādi nevarēs. Tomēr bija jābūt gatavai uz visu.

Jaunā zāļu sieva atcerējās lucernas lapas. Svaigas lucernas lapas, iztvaicētas ūdenī, palīdz asins sarecēšanai. Dažas no šīm lapām viņa bija manījusi pļavā. Vēl viņam nepieciešams stiprs gaļas buljons, lai atgūtu spēkus. Atmetot samulsumu, ko bija izjutusi agrāk, Eila atkal domāja kā zāļu sieva. Jau no paša sākuma viņai galvā bija bijusi tikai viena doma, un tā kļuva arvien spēcīgāka: "Šim vīrietim ir jāizdzīvo."

Turot vīrieša galvu sev klēpī, Eilai izdevās piedabūt, lai svešais iedzer nedaudz vītolu mizas tēju. Viņa acis noraustījās, viņš kaut ko nomurmināja, bet samaņu vēl neatguva. Nobrāzumi un brūces bija radījuši karsoni un piesārtumu, un kāja acīmredzami piepampa. Sieviete nomainīja ap galvu aplikto sautējošo kompresi pret jaunu. Vismaz pietūkums bija mazinājies. Līdz ar vakara iestāšanos viņas bažas pieauga; jaunā zāļu sieva vēlējās, kaut šeit būtu Krebs, kas izsauktu viņai palīgā garus, kā bija mēdzis to darīt Izai.

Kad bija jau satumsis, vīrietis sāka grozīties un mētāties, izsaukdams dažādus vārdus. Vienu vārdu viņš atkārtoja visbiežāk, tas bija sajaukts kopā ar skaņām, kas izteica brīdinājumu. Eilai šķita, ka tas varētu būt cilvēka vārds - varbūt tā otra vīrieša vārds? Apmēram ap pusnakti, ņemot talkā brieža ribas kaulu, kura viens gals bija izgrebts, lai iegūtu mazu ieliekumu, Eila maziem malciņiem iebaroja vīrietim lucernas koncentrātu. Sajutis rūgto garšu, svešinieks plati atvēra acis, bet to dziļajās dzīlēs nevīdēja vēl nekāda sapratne. Vēlāk bija vieglāk viņam iebarot velnābola tēju - it kā viņš gribētu izskalot muti ar vēl vienu rūgtu šķidrumu. Eila priecājās, ka netālu no ielejas bija atradusi sāpes remdinošo un miegu izraisošo velnābolu.

Jaunā sieviete visu nakti palika sardzē, cerēdama, ka drudzis mazināsies, bet tikai pret ritu iestājās pati kulminācija. Pēc tam kad Eila ar aukstu ūdeni bija nomazgājusi slimnieka sviedros izmirkušo ķermeni, nomainījusi gultas pārklājus un apsējus, viņš gulēja daudz mierīgāk. Arī Eila beidzot iemiga, apmetusies viņam blakus uz zvērādas.

Pēkšņi jaunā sieviete pamodās no spilgtas saules gaismas, kas iespīdēja pa alas ieeju, un brīnījās - kā tik ātri pamodusies. Pagriezusies uz otriem sāniem, Eila ieraudzīja vīrieti, un viņai atmiņā uzausa visi iepriekšējās dienas notikumi. Vīrietis šķita mierīgs un gulēja normāli. Viņa klusām gulēja blakus un klausījās, bet pēkšņi sadzirdēja Vīnijas smago elpu. Eila ātri piecēlās kājās uz aizgāja uz alas otru galu pie savas draudzenes.

-     Vīnij, - viņa satraukti sacīja, - vai pienācis laiks? - Ķēvei nekas nebija jāatbild.

Eila ari agrāk bija palīdzējusi mazuļiem nākt pasaulē, pati bija vienu dzemdējusi, bet palīdzēt atnesties ķēvei bija pavisam kas jauns. Vīnija zināja, kas jādara, un likās, ka ķēvītei patīk Eilas mierinošā klātbūtne. Kad dzemdības gandrīz jau bija beigušās un kumeliņš daļēji iznācis ārā, sieviete turpināja palīdzēt tam nākt pasaulē. Jaunā sieviete priecīgi smaidīja, kad Vīnija sāka laizīt tikko dzimušā kumeļa brūno, spalvaino kažoku.

-     ŠI ir pirmā reize, kad redzu kādu pieņemam dzemdības zirgam, - Jondalars sacīja.

Izdzirdējusi skaņu, Eila apmetās apkārt un ieraudzīja vīrieti, kas, izslējies uz elkoņa, viņu vēroja.

20

Eila skatījās uz vīrieti. Viņa nespēja atraut acis no svešinieka, kaut gan zināja, ka tā blenzt ir nepieklājīgi. Viena lieta bija viņu vērot bezsamaņā vai aizmigušu, bet redzēt pamodušos bija pavisam kas cits - tas bija kas negaidīts. Viņam bija zilas acis!

Eila zināja, ka arī viņas acis ir zilas - tā bija viena no tām atšķirībām, par kuru viņai klanā bieži atgādināja; savas zilās acis viņa bija redzējusi dīķa atspulgā. Bet klana ļaudīm acis bija brūnas. Viņa nekad agrāk nebija satikusi nevienu cilvēku ar zilām acīm - it īpaši ar tik izteikti zilām un ar tik izteiksmīgu toni, ka jaunā sieviete tik tikko spēja noticēt, ka tās ir īstas.

Šīs zilās acis turēja Eilu gūstā; šķita, ka sieviete nespēj pakustēties, līdz juta, ka visa trīc. Tad viņa atklāja, ka bija tieši skatījusies vīrietim sejā, un, novērsdama acis, samulsusi konstatēja, ka nosarkst. Tā blenzt nebija pieklājīgi - sieviete nekad nedrīkstēja tieši skatīties vīrietim virsū, īpaši jau svešiniekam.

Nodūrusi acis zemē, Eila centās atgūt savaldību. Ko gan vīrietis par viņu nodomās! Bet viņa tik ilgu laiku nebija redzējusi nevienu cilvēku, un šī bija pirmā reize, kad sieviete redzēja kādu no Citiem. Viņa gribēja skatīties uz vīrieti. Eila gribēja mielot acis, uzsūkt sevī otra cilvēka klātbūtni - it īpaši tik neparasta svešinieka tuvumu. Bet jaunajai sievietei bija ari svarīgi, lai vīrietim par viņu rastos labs iespaids. Viņa nevēlējās jau pašā sākumā savas nepiedienīgās ziņkāres dēļ atstāt sliktu iespaidu.

- Piedod, negribēju tevi samulsināt, - svešinieks sacīja, prātodams, vai nav sievieti kā apvainojis, varbūt viņa vienkārši ir ļoti kautrīga. Kad sieviete neatbildēja, viņš sāji pasmaidīja un saprata, ka bija runājis Zelandoni valodā. Pēc tam viņš pārgāja uz Mamutu valodu un, tā kā arī tad atbilde nesekoja, pamēģināja sazināties Šaramudu valodā.

Ar nemanāmu skatienu Eila bija vīrieti vērojusi - kā klana sievietes to darīja, gaidīdamas vīrieša signālu, kas atļāva viņām tuvoties. Bet šis vīrietis žestus nerādīja, vismaz nevienu tādu, ko viņa spētu saprast. Viņš tikai darināja vārdus. Tikai neviens no vārdiem nebija ne tuvu līdzīgs tām skaņām, ko izdeva klana ļaudis. Šīs nebija atsevišķas rīkles skaņas; tās visas sekoja kopā. Viņa pat nespēja noteikt, kur beidzās viena skaņa un sākās nākamā. Vīrieša balsij bija patīkams, zems un skanīgs tembrs, bet tas Eilu dzina izmisumā. Kaut kur dziļi zemapziņā viņa nojauta, ka vajadzētu svešinieku saprast, bet viņa to nespēja.

Jaunā sieviete turpināja gaidīt signālu, līdz gaidīšana kļuva mulsinoša. Tad no agrīnajām bērnības dienām, kad viņa tikko sāka dzīvot kopā ar klanu, Eila atcerējās, ka Krebam bija mazā meitene jāmāca runāt pareizi. Mogurs bija stāstījis, ka viņa bija mācējusi tikai darināt skaņas, un Krebs bija brīnījies, vai Citi savā starpā sazinās tikai ar skaņu palīdzību. Bet vai tad šis vīrietis nezināja nevienu skaņu? Beidzot, kad sieviete saprata, ka svešinieks negrasās dot viņai gaidīto signālu, viņa saprata, ka jāatrod kāds cits sazināšanās līdzeklis kaut vai tāpēc, lai pārliecinātos, ka viņš izdzēris zāles, ko jaunā zāļu sieva bija viņam pagatavojusi.

Jondalars bija apjucis. Nekas no tā, ko viņš bija sacījis, nerada nekādu atbildi no sievietes puses. Viņš sāka domāt: "Varbūt sieviete ir nedzirdīga," - tad atcerējās, cik ātri viņa bija pagriezusies, kad viņš pirmo reizi ierunājās. "Kas par dīvainu sievieti!" viņš nodomāja, juzdamies neērti. "Interesanti - kur ir viņas pārējie ļaudis?" Pārlaidis acis mazajai alai, viņš ieraudzīja gaišbrūno ķēvi ar viņas bēro kumeliņu, un viņu pārsteidza vēl viena lieta. Ko gan zirgs dara alā? Un kāpēc ķēve atļāva sievietei pieņemt dzemdības? Jondalars nekad nebija redzējis ķēvi dzemdējam, pat savvaļā ne. Vai šai sievietei piemita kāda īpaša spēja vai maģija?

Visa šī lieta sāka ieņemt nereāla sapņa apveidu, tomēr viņam nelikās, ka viņš guļ. "Varbūt ir vēl sliktāk? Varbūt šī sieviete ir doni, kas atnākusi pēc tevis, Jondalar?" viņš nodrebinādamies nodomāja, nemaz nebūdams pārliecināts, ka viņa ir labvēlīgs gars… ja vispār ir gars. Vīrietis jutās atvieglots, kad viņa beidzot pakustējās un, kaut arī diezgan negribīgi, tomēr pienāca pie pavarda.

Sievietes izturēšanās bija savāda. Viņa kustējās tā, it kā negribētu, ka Jondalars viņu pamana; viņa atgādināja… kaut ko. Arī viņas apģērbs bija diezgan dīvains. Šķita, ka viņai mugurā nav nekā cita kā vienīgi ādas apmetnis, kas aptīts ap augumu un sasiets ar aukliņu. Kur gan viņš ko tādu bija redzējis iepriekš? Jondalars nespēja atcerēties.

Ar saviem matiem sieviete bija izdarījusi kaut ko interesantu. Tie pa visu galvu bija sadalīti akurātās šķipsnās un sapīti. Arī agrāk vīrietis bija redzējis sapītus matus, taču ne šādā veidā. Tas nemaz nebija neglīti, bet neparasti gan. Pirmo reizi uz viņu palūkojies, Jondalars bija nodomājis, ka sieviete ir diezgan skaista. Viņa bija izskatījusies jauna - acīs atspoguļojās nevainība, bet, cik nu pēc šāda bezveidīga apmetņa varēja spriest, augums viņai bija kā nobriedušai sievietei. Šķita, ka sieviete izvairījās no Jondalara jautājošā skatiena. Kāpēc? Viņš nesaprata. Šī sieviete sāka viņu ieinteresēt - viņa bija dīvaina mīkla.

Viņš pat nepamanīja, cik bija izsalcis, līdz sieviete viņam atnesa smaržīgu un sātīgu buljonu. Viņš mēģināja piecelties sēdus, bet asās sāpes labajā kājā lika viņam apzināties, ka ir vēl arī citas brūces. Jondalaram sāpēja visas maliņas. Pēkšņi viņš atcerējās, kā Tonolans iegāja kanjonā… atskanēja lauvas rūciens… tas bija lielākais alu lauva, kādu viņš savā mūžā redzējis.

-     Tonolan! - viņš iekliedzās, panikā skatīdamies apkārt. - Kur ir Tonolans? - Alā neviena cita nebija, vienīgi sieviete. Vīrieša kuņģis sagriezās. Viņš zināja patiesību, taču negribēja tam ticēt. Varbūt Tonolans bija kādā citā alā, kaut kur tepat blakus? Varbūt par viņu rūpējas kāds cits? - Kur ir mans brālis? Kur ir Tonolans?

Šis vārds Eilai izklausījās pazīstams. Tas bija tas pats, ko vīrietis tik bieži bija savos murgos trauksmaini atkārtojis. Viņai šķita, ka viņš jautā pēc sava ceļabiedra, un Eila nolieca galvu, lai izrādītu cieņu jaunajam vīrietim, kas bija miris.

-    Kur ir mans brālis, sieviete? - Jondalars kliedza, sagrābdams jauno sievieti aiz rokām un purinādams. - Kur ir Tonolans?

Eila bija šokēta par tādu jūtu izpausmi. Viņu uztrauca vīrieša balss skaļums, dusmas, izmisums, neapvaldītās emocijas, ko varēja sadzirdēt svešinieka balss tonī un saskatīt viņa uzvedībā. Klana vīrieši nekad tik klaji neizrādītu savas emocijas. Viņi var justies spēcīgi, taču vīrišķību nosaka pašsavaldīšanās spēja.

Vīrieša acīs varēja saskatīt dziļas bēdas, tomēr no sasprindzinātajiem pleciem un sakostā žokļa varēja saprast, ka viņš negrib atzīt patiesību, ko zina. Ļaudis, kuru vidū Eila bija izaugusi, sazinājās tikai ar vienkāršiem žestiem un zīmēm. Stāja, poza, izteiksme - viss piešķīra viņu sazināšanās līdzekļiem īpašu nokrāsu un nozīmi. Pat muskuļa sasprin- dzināšana varēja atklāt kādu smalku niansi. Eila bija pieradusi lasīt žestu valodu, un tuva cilvēka zaudējums bija visiem saprotamas sāpes.

Arī sievietes acis atklāja viņas jūtas, vēstīja par bēdām un līdzjūtību. Viņa pašūpoja galvu un atkal to nolieca. Jondalars vairs ilgāk nespēja sev noliegt to, ko zināja. Viņš atlaida sievieti, un vīrieša pleci zem šīs apziņas nastas saduga.

- Tonolan… Tonolan… kāpēc tev bija tur jāiet? 0 Doni! Kāpēc? Kāpēc tu paņēmi manu brāli? - viņš iesaucās saspringtā un bēdu sagrauztā balsī. Jondalars centās pretoties graujošajām bēdām, samierināties ar sāpēm, taču nekad nebija izjutis tik pamatīgu izmisumu. - Kāpēc tev bija viņš jāpaņem pie sevis un jāatstāj mani pilnīgu vienu? Tu taču zini, ka viņš bija vienīgais cilvēks, ko es kādreiz esmu… mīlējis. Lielā Māte… Viņš bija mans brālis… Tonolan… Tonolan…

Eila saprata vīrieša bēdas. Viņa nebija spējusi aiztaupīt viņam šo nelaimi, tāpēc tagad juta līdzi viņa bēdās un gribēja mierināt. Pati neapzinādamās, kā tas notika, viņa apskāva vīrieti un mierinoši viņu šūpoja, kamēr viņš sāpēs joprojām izkliedza to vārdu. Jondalars nepazina šo sievieti, taču viņa bija cilvēciska un līdzjūtīga. Viņa redzēja Jondalara vajadzību pēc mierinājuma un uz to atsaucās.

Pieķēries pie sievietes, viņš sajuta sevī iekšā briestam nepārvaramu spēku - tāpat kā vulkāna izvirdumu: tiklīdz tas izlauzās uz āru, to vairs nevarēja apturēt. Viss Jondalara ķermenis raustījās konvulsīvās spazmās, un vīrietis sāka nevaldāmi raudāt. Katrs saraustītais elpas vilciens sagādāja viņam lielas mokas - raudas cēlās no pašiem dvēseles dziļumiem.

Kopš bērnības Jondalars nebija atļāvies tik pamatīgi izraudāties. Viņa dabā nebija atklāt savus slēptākos, dziļākos pārdzīvojumus. Jau agri viņš bija iemācījies savas jūtas apspiest - tomēr šoreiz tās bija tik nevaldāmas; Tonolana nāve uzplēsa vecās, aizdzijušās rētas un atmiņas, kas bija tik dziļi noglabātas.

Seranio izrādījās taisnība - vairumam cilvēku viņa mīlestību bija grūti paciest. Arī dusmas, ja tām ļāva vaļu, nevarēja apvaldīt, līdz tās pašas nenorima. Vēl agrā jaunībā Jondalars reiz bija ļāvis vaļu savām taisnīgajām dusmām; toreiz bija izcēlies tāds ļembasts, ka viņš kādam nodarīja nopietnus miesas bojājumus. Visas viņa paustās emocijas bija ļoti spēcīgas. Pat Jondalara mātei vajadzēja noteikt zināmu distanci starp viņiem - ar klusējošu līdzjūtību noskatoties, kā draugi no viņa atkāpjas, jo dēls tiem pieķeras pārāk uzticīgi, mīl pārāk stipri un prasa no viņiem pārāk daudz. Jondalara māte bija redzējusi tādu līdzīgu raksturu - tas piemita tam vīrietim, ar kuru viņa reiz dzīvoja kopā un pie kura pavarda Jondalars piedzima. Tikai jaunākais brālis spēja paciest Jondalara mīlestību, pieņemt to ar vieglumu un ar smieklu palīdzību nogludināt spriedzi.

Kad dēls kļuva mātei par pārāk lielu nastu un ciltī sacēlās tracis, māte bija viņu aizsūtījusi dzīvot pie Dalanara. Tas bija izrādījies gudrs gājiens. Kad Jondalars atgriezās, viņš bija ne tikai apguvis amatu, bet bija arī iemācījies savaldīt savas emocijas un izaudzis par slaidu, muskuļotu un ļoti izskatīgu vīrieti ar neizsakāmi izteiksmīgām acīm un neapzinātu harismu, kas atspoguļoja viņa dvēseles dziļumus. īpaši jau sievietes sajuta, ka viņā mīt kaut kas vairāk, nekā viņš vēlas parādīt. Jondalars kļuva par nepārvaramu izaicinājumu, bet neviena nespēja iekarot viņa sirdi. Cenšoties iekļūt viņa dvēselē, sievietes nespēja aizskart Jondalara pašas dziļākās stīgas - lai cik daudz arī viņas saņemtu, viņam bija vēl vairāk, ko dot. Viņš ātri apguva, cik tālu ar katru sievieti var atļauties iet, bet pašas attiecības veidojās virspusējas un neapmierinošas. Vienīgā sieviete, kas spēja Jondalaru pieņemt ar viņa nosacījumiem, bija apsolījusies citam. Jebkurā gadījumā viņi viens otram būtu bijuši slikta partija.

Vīrieša bēdas bija tikpat spēcīgas kā visa viņa daba, bet jaunā sieviete, kas bija viņu apskāvusi, arī bija iepazinusi lielas ciešanas. Viņa bija zaudējusi visu - turklāt daudzkārt; viņa bija izjutusi garu pasaules auksto dvašu - turklāt vairāk nekā vienreiz - un tomēr nepadevusies. Viņa izjuta, ka vīrieša kaislīgais jūtu izvirdums ir daudz kas vairāk par parastu bēdu saasinājumu, un, vadoties pati no savas zaudējumu pieredzes, sniedza viņam mierinājumu.

Kad sirdi plosošās raudas pierima, Eila atklāja, ka, viņu šūpodama, klusā balsī dungo. Tāpat, iemidzinot ar dungošanu, viņa bija nomierinājusi Ubu - Izas meitu; sieviete bija vērojusi savu dēlu pie viņas dungošanas iemiegot; ar šo pašu neskanigo, žūžojošo skaņu viņa bija remdējusi pati savas bēdas un vientulību. Arī šoreiz dungošana bija izrādījusies iedarbīga. Beidzot izraudājies un pārguris Jondalars palaida viņu vaļā. Atgūlies un pavērsis galvu uz sāniem, viņš skatījās alas sienā. Kad Eila pagrieza vīrieša galvu, lai ar vēsu ūdeni noslaucītu viņa saraudāto seju, Jondalars aizvēra acis. Viņš nevarēja - varbūt nespēja? - paskatīties sievietei acīs. Drīz vien viņa ķermenis atslāba, un Eila saprata, ka viņš ir aizmidzis.

Jaunā sieviete aizgāja apraudzīt, kā Vīnijai klājas ar jauno kumeliņu, pēc tam izgāja ārā. Arī viņa pati sajutās iztukšota, tomēr atvieglota. Aizgājusi līdz tālākajam klints pārkares galam, Eila paskatījās lejup uz ieleju un atcerējās satraukuma pilno atgriešanos alā, kad vīrietis gulēja uz velkamās platformas; atcerējās savas kvēlās cerības - kaut viņš nenomirtu. Šī doma darīja viņu nervozu; tieši tagad vairāk nekā jebkad viņa juta, ka vīrietim jāizdzīvo. Iesteigusies atpakaļ alā, Eila sevi nomierināja - viņš vēl joprojām elpoja. Viņa aiznesa auksto buljonu atpakaļ pie pavarda - tagad viņam vairāk bija nepieciešams kāds cits šķidrums - un pārliecinājās, ka visas zāles ir sagatavotas, pēc tam klusi apsēdās vīrietim blakus uz zvērādas.

Eila nespēja atraut acis no viņa, viņa pētīja vīrieša seju, it kā cenzdamās šajā vienā reizē apmierināt visas daudzu gadu laikā sakrājušās ilgas pēc cita cilvēka klātbūtnes. Tagad jau pirmā dīvainā jutoņa bija pārgājusi, viņa uztvēra šo jauno seju kā vienotu veselumu, ne tikai kā atsevišķus vaibstus. Jaunā sieviete vēlējās tai pieskarties, ar pirkstu pabraukāt pa vīrieša zodu, aptaustīt gaišās un gludās uzacis. Pēkšņi viņai kaut kas ienāca prātā!

No viņa acīm bija lijis ūdens! Viņa taču bija noslaucījusi mitrumu no vīrieša sejas; viņas pleci joprojām vēl bija mitri no viņa asarām. Viņa nodomāja: "Tātad ne tikai es viena tā daru. Krebs nekad nespēja saprast, kāpēc manas acis ūdeņo, kad man ir skumji, - nevienam citam klanā tā nekad nenotika. Krebs domāja, ka manām acīm ir kāda kaite. Bet arī vīrieša acis ūdeņoja, kad viņš bēdājās! Tātad Citu acis ūdeņo!"

Eilas nakts sēdēšana sardzē un spēcīgās emocijas bija beidzot viņu pievārējušas. Viņa aizmiga blakus vīrietim uz kažokādas, kaut arī bija vēl tikai pēcpusdiena. Pirms krēslas iestāšanās Jondalars pamodās. Viņš bija izslāpis un meklēja, ko padzerties, negribēdams modināt sievieti. Viņš dzirdēja ķēves un jaunā kumeliņa radītos trokšņus, bet spēja vienīgi saskatīt ķēves gaiši brūno spalvu - zirgs gulēja pie sienas otrpus alas ieejai.

Tad viņš paskatījās sievietē. Viņa gulēja uz muguras, galvu pagriezusi uz otru pusi. Jondalars varēja vienīgi saskatīt viņas zoda un kakla aprises, kā arī deguna formu. Atcerējies savu emociju uzplūdu, viņš sajutās nedaudz neērti, bet tad atcerējās iemeslu. Sāpes uzjundīja arī citas jūtas. Vīrietis juta, ka acīs riešas asaras, un tāpēc cieši tās aizvēra. Viņš centās nedomāt par Tonolanu, vispār ne par ko nedomāt. Drīz viņam tas izdevās, un Jondalars aizmiga un gulēja līdz pat nakts vidum, kad viņa vaidi pamodināja Eilu.

Bija tumšs; pavards bija izdzisis. Eila sataustīja ceļu līdz pavardam, sameklēja posu un iekuru tajā vietā, kur bija pieradusi tos glabāt, pēc tam sadabūja ari uguns akmeni un kramu.

Jondalaram atkal bija sācies drudzis, bet viņš bija nomodā. Tomēr viņam likās, ka atkal ir iesnaudies. Viņš nespēja noticēt savām acīm - sieviete tik ātri bija iekūrusi uguni. Pamodies viņš pat nebija redzējis ogles kvēlojam.

Viņa atnesa vīrietim aukstu vītola mizas tēju, ko bija jau agrāk pagatavojusi. Piecēlies uz viena elkoņa, viņš pasniedzās pēc krūzes. Lai gan tēja bija rūgta, Jondalars nedaudz veldzēja slāpes. Vīrietis pazina tējas garšu - visi zināja vītola mizas ārstniecisko iedarbību, bet viņš gribēja padzerties tīru ūdeni. Vēl viņš izjuta vēlēšanos nolaist ūdeni, bet nemācēja nevienu no savām vēlmēm paskaidrot. Pacēlis krūzīti, kurā bija atradusies vītolu mizas tēja, viņš apgrieza otrādi, tādējādi parādot, ka tā ir tukša, pēc tam pielika to pie lūpām.

Eila saprata tūlīt: viņa atnesa ūdens somu, piepildīja krūzīti un atstāja somu viņam blakus. Ūdens remdēja slāpes, bet padarīja vēl lielāku otru problēmu, un viņš sāka nepacietīgi dīdīties. Vīrieša rīcība lika sievietei saprast viņa vajadzību. Izņēmusi degošu koka pagali no pavarda, viņa devās uz savu mantu glabātavu. Meklējot kādu trauku, viņa tur atrada daudz citu vērtīgu lietu.

Viņa bija pagatavojusi akmens lampas, izgrebjot seklu iedobi, kurā iepildīt kausētus taukus un sūnu dakti, kaut ari pati viņa šis lampas nemaz nebija daudz lietojusi. Pavards parasti Eilu nodrošināja ar pietiekamu apgaismojumu. Jaunā sieviete paņēma lampu, sameklēja sūnu daktis un pūšļus ar sabiezējušiem taukiem. Ieraudzījusi blakus stāvam tukšu pūsli, Eila paņēma arī to.

Pilno pūsli ar taukiem sieviete nolika blakus pavardam, lai tas atkūst, bet tukšo aiznesa Jondalaram - tomēr nespēja paskaidrot, kam tas bija domāts. Atsējusi pūslim galu, viņa parādīja vīrietim atveri. Viņš izskatījās samulsis, bet citas iespējas nebija. Sieviete atmeta segu, bet, kad viņa ar atvērtu ūdens somu pastiepās viņam starp kājām, Jondalars ātri vien saprata viņas domu gājienu un paņēma to no sievietes rokām.

Viņš jutās dīvaini, gulēdams uz muguras, nevis stāvēdams kājās un ļaudams urīna strūklai brīvi plūst. Eila redzēja vīrieša neērtības sajūtu un, pie sevis pasmaidījusi, devās pie pavarda, lai uzpildītu lampu. Viņa pie sevis nodomāja: "Vīrietis iepriekš nekad nav bijis smagi ievainots, vismaz ne tik smagi, ka nav varējis staigāt." Jondalars muļķīgi pasmaidīja, kad Eila no viņa paņēma piepildīto ūdens somu un iznesa to ārā iztukšot. Atgriezusies sieviete atdeva viņam ūdens somu, lai izmanto, kad vien rodas tāda vajadzība, tad pabeidza pildīt lampā taukus un aizdedzināja sūnu dakti. Aiznesusi lampu pie gultas, viņa noņēma segu no vīrieša kājas. Kaut arī Jondalaram kāja sāpēja, viņš centās piecelties sēdus, lai uz to paskatītos. Eila palīdzēja viņam pieslieties sēdus. Ieraudzījis rētas uz savām krūtīm un rokām, viņš saprata, kāpēc labajā pusē sāpēja skaudrāk, tomēr vīrieti vairāk uztrauca asās sāpes kājā.

Viņš nezināja, cik pieredzējusi ārstniecībā ir šī sieviete. Vītola mizas tēja vēl neliecina par to, ka viņa ir dziedniece.

Kad Eila noņēma asiņaino tauksaknes kompresi, Jondalara uztraukums tikai palielinājās. Lampa nedeva tik spilgtu gaismu kā saules stari, bet viņam vairs nebija nekādu šaubu par sava ievainojuma nopietnību. Kāja bija sapampusi, nobrāzta un jēla. Ieskatoties tuvāk, viņam likās, ka redz mezgliņus, kas satur bojāto miesu kopā. Jondalars nebija nekāds zinošais ārstniecības mākslā. Vēl nesen viņam par to nebija vairāk intereses kā jebkuram jaunam, veselīgam vīrietim, bet vai tad kāds dziednieks ir kādreiz ar mezgliem sasējis kādu brūci?

Vīrietis uzmanīgi vēroja, kā Eila sagatavo jaunu sautējošo kompresi; šoreiz tā bija no lapām. Viņš gribēja pajautāt, kas tās ir par lapām, aprunāties ar sievieti, novērtēt viņas ārstniecības prasmi. Bet viņa nemācēja nevienu no valodām, ko prata viņš pats. īstenībā viņš vispār nebija dzirdējis sievieti bilstam ne vārda. Kā gan viņa varēja būt dziedniece, ja nerunāja ne vārda? Tomēr likās, ka sieviete zina, ko dara; lai kas tas arī būtu, ko viņa uzlika uz Jondalara kājas, tas noņēma sāpes.

Viņš atslābinājās - kas gan cits viņam atlika? - un vēroja, kā sieviete ar sūkli uzmanīgi apmazgā viņa krūtis un rokas. Tikai pēc tam, kad viņa atsēja mīkstu ādas saiti, kas saturēja kompresi pie galvas, viņš uzzināja, ka arī galva ir savainota. Jondalars pataustīja galvu un sajuta piepampumu un sāpīgu vietu, pirms sieviete atkal piesēja pie galvas jaunu kompresi.

Atgriezusies pie pavarda, Eila sildīja buljonu. Vērodams sievieti, Jondalars joprojām mocījās neziņā un centās izprast, kas viņa ir. - Smaržo labi, - viņš atzina, kad gaļas buljona smārds nonāca līdz viņa guļvietai.

Viņa balss skaņa šķita šai vietā neiederamies. Viņš nezināja, kāpēc, bet pastāvēja kaut kas vairāk par apziņu, ka viņu nesaprot. Pirmo reizi satiekoties ar Šaramudiem, viņi arī cits citu nesaprata, tomēr eksistēja valoda - konkrēts vārdu krājums; ikviens centās apmainīties ar vārdiem, lai iesāktu sazināšanās procesu. Šī sieviete necentās iesākt savstarpējo vārdisko sazināšanos un uz viņa centieniem atbildēja vienīgi ar nesapratnes pilnu skatienu. Šķita, ka viņa ne tikai nesaprot Jondalara runātās valodas, bet sievietei pat nav vēlēšanās ar viņu sazināties.

"Nē," viņš nodomāja. "Tā nu gluži nav taisnība." Viņi bija sazinājušies. Viņa bija pasniegusi ūdeni, kad Jondalaram bija gribējies dzert, un ūdens somu, kur atviegloties, tomēr vēl līdz šim brīdim vīrietim nebija skaidrs, kā viņa to bija uzminējusi. Viņš nebija vēl izdomājis, kā viņiem bija izdevies sazināties tajā bridi, kad Jondalars ļāva vaļu bēdām, - sāpes vēl joprojām nebija rimušas, bet viņš bija izjutis sievietes sapratni un šo brīnumu pievienojis pārējām brīnumainajām lietām, kas saistījās ar viņu.

-    Es zinu, ka tu mani nesaproti, - mēģinādams vēlreiz uzsākt sarunu, Jondalars iesāka. Viņš nemaz īsti nezināja, ko viņai teikt, tomēr izjuta vajadzību kaut ko pateikt. Tikko viņš bija sācis runāt, tā vārdi raisījās paši no sevis. - Kas tu esi? Kur ir pārējie tavi ļaudis? - Jondalars daudz neko neredzēja aiz gaismas apļa, kas krita aiz pavarda un lampas, bet viņš nebija redzējis citus cilvēkus, un nekas neliecināja par citu ļaužu klātbūtni. - Kāpēc tu nevēlies sarunāties?

Viņa paskatījās, bet neko neatbildēja.

Pēkšņi vīrietim prātā ienāca dīvaina doma. Viņš atcerējās, kā bija sēdējis tumsā kopā ar Šaramudu dziednieku un klausījies, kā Šamuds stāsta par noteiktām pārbaudēm, kas jāiziet tiem, kas kalpo Mātei. Varbūt šis bija viens no tiem gadījumiem, kad sievietei bija jāpavada zināms laiks vienatnē? Varbūt tagad viņai bija klusēšanas periods, kad viņa nedrīkstēja ne ar vienu sarunāties? Varbūt šis bija viņas atturēšanās un badošanās laiks?

-    Tu dzīvo viena, vai ne?

Eila atkal uz viņu paskatījās un bija izbrīnījusies, ieraugot vīrieša sejā pārsteiguma izteiksmi, - it kā viņš pirmo reizi būtu viņu ieraudzījis. Zināmu iemeslu dēļ sieviete atkal apzinājās savu nepieklājīgo izturēšanos un ātri nolaida acis, skatīdamās buljonā. Tomēr šķita, ka vīrietis nesaprot viņas netaktiskumu. Viņš tikai skatījās apkārt, pētīja alu un ar muti taisīja skaņas. Piepildījusi bļodiņu, jaunā sieviete apsēdās viņa priekšā un nolieca galvu, dodama viņam iespēju piesist viņai pie pleca, tādējādi atzīstot viņas klātbūtni. Eila nesagaidīja uzsitienu uz pleca, pacēlusi acis, viņa sastapās ar jautājošu skatienu un izrunātiem vārdiem.

Viņš taču nezina! Viņš nesaprot, ko viņa lūdz. Šķiet, ka viņš vispār nemāk nevienu žestu. Pēkšņi šī atskārsme ienāca Eilai prātā. Kā tad mēs sazināsimies, ja viņš neredz manus signālus, bet es nesaprotu viņa vārdus?

Eila satriekta atcerējās, kā Krebs bija mācījis viņai sarunāties, bet viņa nezināja, ka viņš sarunājas ar rokām. Toreiz, būdama vēl meitene, Eila nenojauta, ka ļaudis var sarunāties ar rokām, viņa taču pati bija runājusi tikai ar skaņām! Bet viņa tik ilgu laiku bija runājusi klana valodā, ka vairs nespēja atcerēties vārdu nozīmi. "Es taču vairs neesmu klana sieviete. Klanam es esmu mirusi. Mani nolādēja. Es vairs nekad nedrīkstu tur atgriezties. Tagad man jādzivo kopā ar Citiem, man ir jārunā viņu valodā. Man ir atkal jāmācās saprast vārdus, jāmācās ar viņiem sarunāties, citādi mani neviens nekad nesapratīs. Pat ja atradīšu šo Citu ļaužu klanu, tad nespēšu ar viņiem sarunāties un viņi nesapratīs, ko es saku. Vai tāpēc mans totēms lika man palikt un gaidīt, līdz šis vīrietis tika pie manis atsūtīts? Lai viņš man atkal iemāca sarunāties?" Kaut arī alā nebija caurvēja, Eila pēkšņi sajuta aukstumu un nodrebinājās.

Jondalars tikai turpināja tarkšķēt, uzdodams jautājumus, uz kuriem vairs necerēja sagaidīt atbildes; viņš to darīja tāpēc, lai dzirdētu, kā pats runā. No sievietes nebija saņemta nekāda atbilde, viņš domāja, ka zina iemeslu, kāpēc tā notiek. Vīrietis bija pārliecināts, ka viņa vai nu gatavojas būt, vai jau atrodas Mātes kalpotāju rindās. Šāds pieņēmums sniedza atbildi uz tik daudziem jautājumiem: viņas dziednieces prasmi, varu pār zirgu, kāpēc viņa dzīvoja viena un ar viņu nesarunājās, varbūt pat par to, kā bija viņu atradusi un nogādājusi šajā alā. Jondalars gribēja zināt, kur viņš atrodas, bet šobrīd tam nebija nozīmes. Viņam paveicies, ka palicis dzīvs. Tomēr vīrietis uztraucās vēl par kaut ko, ko Šamuds bija stāstījis.

Tagad viņš saprata: ja toreiz būtu pievērsis uzmanību sirmā dziednieka vārdiem, tad būtu zinājis, ka Tonolanam lemts mirt, - bet vai tad viņam nebija arī teikts, ka viņš sekos savam brālim, jo Tonolans viņu aizvedīšot uz tādu vietu, kur citādi pats Jondalars nekad nebūtu nonācis? Kāpēc viņš tika atvests uz šejieni?

Eila bija centusies izdomāt, kā lai sāk mācīties vārdus, un tad pēkšņi atcerējās, kā Krebs bija sācis viņu mācīt - saukdams cilvēku vārdus. Pārvarējusi sevi, Eila tieši ieskatījās vīrietim acīs, piesita sev pie krūtīm un sacīja: - Eila.

Jondalara acis plati iepletās. - Tātad galu galā tu tomēr esi nolēmusi runāt! Vai tas ir tavs vārds?

Viņš norādīja uz sievieti. - Pasaki to vēlreiz!

- Eila.

Sievietei bija īpatnējs akcents. Abām vārda zilbēm bija norautas galotnes, vārda vidusdaļa tika izrunāta dziļi rīklē, it kā viņa to norītu. Jondalars bija dzirdējis daudzas valodas, taču neviena neskanēja tā, kā sieviete izrunāja šo vārdu. Viņš nespēja šīs skaņas precīzi atkārtot, bet centās pateikt kaut ko līdzīgu: - Eei-lāh.

Sieviete gandrīz vai nespēja pazīt tās skaņas, kā svešais izrunāja viņas vārdu. Dažiem klana ļaudīm viņas vārda izrunāšana bija sagādājusi zināmas grūtības, bet neviens to neizrunāja tā kā šis vīrietis. Viņš sapludināja skaņas kopā, izmainīja uzsvaru tā, ka tas krita uz pirmās zilbes, nevis uz otrās. Eila pat nespēja atcerēties, ka viņas vārds būtu izrunāts šādi, tomēr tā šķita pareizi. Viņa norādīja uz vīrieti un gaidoši pieliecās uz priekšu.

-    Jondalars, - viņš sacīja. - Mani sauc Jondalars no Zelandoni cilts.

Tas bija par traku, viņa nespēja to atkārtot. Eila papurināja galvu un

vēlreiz norādīja uz viņu. Vīrietis redzēja, ka viņa ir samulsusi.

-Jondalars, - viņš atkārtoja, tad lēnāk, - Jondalars.

Eila pūlējās, lai liktu savai mutei darboties tāpat, kā vīrietim tas bija sanācis. Duh-da - bija tā līdzīgākā skaņa, kas nāca pār sievietes lūpām.

Jondalars saprata, ka sievietei ir problēmas pareizi izrunāt skaņas, bet viņa tik ļoti centās. Viņš nesaprata - varbūt viņai ir mutes deformācija, kas neļauj runāt? Vai tāpēc viņa iepriekš nebija runājusi? Tāpēc, ka nevarēja? Jondalars vēlreiz atkārtoja savu vārdu, darīja to lēnām, izrunādams katru skaņu tik skaidri, cik vien spēja, it kā sarunātos ar bērnu vai kādu, kam nebija pietiekami attīstītas prāta spējas: - Jon- da-lars… Jon-da-lars.

-    Don-da-lāh, - Eila mēģināja vēlreiz.

-    Nu jau tev sanāk daudz labāk, - vīrietis atzinīgi pamāja un pasmaidīja. Šoreiz viņa patiešām bija pūlējusies. Tagad vīrietis vairs nebija tik pārliecināts par savu pieņēmumu, ka šī sieviete ir viena no tām, kas kalpo Mātei. Viņa nelikās pietiekami apķērīga. Viņš tikai turpināja smaidīt un māt ar galvu.

Vīrietis taisīja laimīgu seju! Neviens cits klanā, izņemot Durku, nekad nesmaidīja. Tomēr Eilai tas bija licies tik dabiski, un tagad vīrietis dara to pašu.

Sievietes pārsteigtā seja izskatījās tik jocīga, ka viņam bija jāapvalda smiekli, bet viņa smaids kļuva vēl platāks un acīs iedzirkstījās uzjautrinājums. Šīs izjūtas bija lipīgas. Ari Eilas mutes kaktiņi savilkās, un, kad Jondalara atbildes smaids viņu iedrošināja, viņa atbildēja ar platu un apmierinātu smaidu.

-    Ak, sieviete! - Jondalars noteica. - Tu varbūt daudz nerunā, bet, kad smaidi, tad esi tik jauka! - Vīrietis viņā ieraudzīja sievieti - ļoti pievilcīgu sievieti, un viņš sāka viņu tā ari uzlūkot.

Kaut kas tomēr bija atšķirīgs. Vīrietis joprojām smaidīja, bet viņa acis… Eila pamanīja, ka pavarda atblāzmā vīrieša acis izskatās tumši violetas, un tajās bija lasāms kaut kas vairāk par uzjautrinājumu. Viņa nezināja, kas slēpjas viņa skatienā, bet viņas ķermenis to zināja. Tas pazina aicinājumu un atbildēja ar to pašu pievilkšanas spēku; kaut kur dziļi sevi viņa sajuta kņudinošas sajūtas - tādas pašas, ko bija izjutusi toreiz, kad vēroja Vīnijas un bērā ērzeļa pārošanos. Vīrieša acis bija tik neatvairāmas, ka Eilai bija jāpiespiež sevi novērsties, strauji pagriežot galvu. Izvairīdamās ieskatīties magnētiski pievilcīgajās acīs, viņa sāka rosīties un taisnot gultas pārklājus, tad paņēma bļodiņu un piecēlās kājās.

- Šķiet, ka esi kautrīga, - Jondalars secināja, mazinādams sava skatiena intensitāti. Šī sieviete viņam atgādināja jaunu meiteni pirms Pirmās baudas rituāla. Viņš izjuta vieglu, bet neatvairāmu iekāri, ko šī rituāla laikā vienmēr bija izjutis pret jaunu sievieti; kaisle lika par sevi manīt arī cirkšņos. Un tad, sajutis sāpes kājā, Jondalars sāji pasmaidīja un noteica: - Tā nu ir sanācis, neesmu vēl formā, lai ar to nodarbotos.

Viņš atlaidās gultā, atstumdams malā un izlīdzinādams zvērādas, ko Eila bija viņam apspraudījusi apkārt, un jutās nomocījies. Viss ķermenis sāpēja, un, kad viņš atcerējās, kāpēc, tad sāpēja vēl vairāk. Jondalars negribēja neko ne atcerēties, ne domāt. Vīrietis vienkārši gribēja aizvērt acis un aizmirsties, iegrimt nebūtībā, kas izbeigtu visas sāpes. Sajutis pieskārienu pie rokas, viņš atvēra acis un redzēja, ka Eila atnesusi krūzīti ar kādu šķidrumu. Norijis to, Jondalars drīz vien juta, ka sāpes norimst un viņu pārņem miegainība. Sieviete bija viņam kaut ko iedevusi, kas to izraisīja, viņš to apjauta un bija par to pateicīgs, bet brīnījās - kā gan viņa varēja saprast, kas viņam nepieciešams, ja pats par to nebija bildis ne vārda?

Eila bija pamanījusi vīrieša sejas grimasi un labi zināja ievainojumu apmērus. Būdama pieredzējusi zāļu sieva, viņa jau laikus bija sagatavojusi velnābola uzlējumu, pirms viņš vēl bija pamodies. Jaunā sieviete vēroja, kā krunciņas Jondalara pierē iztaisnojas un ķermenis atslābst; tad nodzēsa lampu un uzbēra pavardam valni. Sakārtojusi zvērādu, ko bija izmantojusi, gulēdama viņam blakus, Eila konstatēja, ka viņai pašai miegs nemaz vēl nenāk.

Vadīdamās pēc gailošajām oglēm, Eila devās uz alas izeju, bet, izdzirdējusi Vīnijas kluso zviedzienu, piegāja pie savas draudzenes. Redzot ķēvīti guļam, sieviete nopriecājās. Pēc kumeļa nākšanas pasaulē Vīnija bija kļuvusi nervoza, jo saoda alā sveša vīrieša smaku. Tātad Vīnija bija pieņēmusi svešā vīrieša klātbūtni, ja jau šobrīd jutās mierīga un gulēja. Eila apsēdās blakus Vīnijai - pie zirdziņa krūtīm, netālu no kakla, lai varētu paglāstīt Vīnijas galvu un pakasīt ap ausīm. Kumeliņš, kas bija gulējis pie ķēves pupa, kļuva ziņkārīgs. Viņš iebāza savu purniņu pa vidu. Eila paglāstīja un pakasīja mazo dvēselīti, tad izstiepa pirkstus. Viņa sajuta pirkstu zīšanu, bet kumeliņš drīz vien tos atlaida, jo atklāja, ka sievietei priekš viņa nekā nav. Viņa mamma apmierināja mazā kumeliņa zīšanas kāri.

"Vīnij, tev ir burvīgs mazulis! Tas izaugs spēcīgs un veselīgs, tieši tāds pats kā tu. Grūti tam noticēt. Pēc visa šī laika es vairs neesmu viena." Eilas acīs parādījās negaidītas asaras. "Cik gan daudz mēnešu pie debesīm jau bija nomainījušies, kopš mani nolādēja, un es nevienu nebiju satikusi. Un tagad manā alā kāds ir. Tas ir vīrietis, Vīnij. Citu vīrietis, un man šķiet, ka viņš izdzīvos." Ar plaukstas virspusi Eila notrauca asaras. "Arī vīrieša acis tāpat ūdeņoja kā manējās, un viņš man uzsmaidīja. Arī es viņam atsmaidīju pretī.

Es esmu viena no Citiem, tieši kā Krebs teica. Iza man pieteica sameklēt savas cilts ļaudis, atrast sev vīrieti. Vīnij! Vai viņš ir mans vīrietis? Vai viņš tika atsūtīts šeit man? Vai mans totēms viņu atsūtīja?

Mazulis! Mazulis man viņu parādīja! Viņš bija izvēlēts, tieši tāpat kā es. Mans Mazulis - alu lauvas bērns, ko mans totēms atsūtīja, - viņu pārbaudīja un iezīmēja. Tagad arī šī vīrieša totēms ir Alu Lauva. Tas nozīmē, ka viņš var kļūt par manu vīrieti. Vīrietis, kam ir Alu Lauvas totēms, būs pietiekami stiprs sievietei, kurai arī ir Alu Lauvas totēms. Man pat vēl varētu būt arī citi bērni."

Eila sarauca pieri. "Bet bērnus nerada totēmi. Zinu, ka Brouds aizsāka Durku, kad ielika manī savu locekli. Vīrieši aizsāk bērnus, nevis totēmi. Don-da-lāh ir vīrietis…"

Pēkšņi Eila iedomājās par vīrieša locekli, kas bija piebriedis no vajadzības nolaist ūdeni, un atcerējās Jondalara mulsinoši zilās acis. Jaunā sieviete sajuta sevī dīvainu pulsāciju, kas radīja viņā nemieru. Kāpēc viņu pārņēmušas šīs dīvainās sajūtas? Tās bija sākušās tad, kad viņa vēroja Vīniju un bēro zirgu…

"Tumšais bēris! Un tagad Vīnijai ir tumši brūns kumeliņš! Tas ērzelis aizsāka viņā kumeliņu. Don-da-lāh varētu aizsākt bērniņu manī. Viņš varētu būt mans vīrietis…

Bet ja nu viņš mani negrib? Iza sacīja, ka vīrieši to darot tad, ja viņiem sieviete patīkot. Vairums vīriešu tā darot. Broudam es nepatiku. Man nebūtu nekas pretī, ja Don-da-lāh…" Pēkšņi Eila nosarka. "Es taču esmu tik liela un neglīta! Kāpēc lai viņš gribētu to darīt ar mani? Kāpēc lai viņš gribētu mani par savu sievieti? Viņam jau varbūt ir sieviete. Un ja nu viņš gribēs aiziet?

Viņš nedrīkst aiziet. Viņam jāiemāca man vārdi. Vai viņš paliktu, ja es iemācītos saprast viņa vārdus?

Es tos iemācīšos. Es iemācīšos visus viņa vārdus. Tad varbūt viņš paliks, pat ja esmu liela un neglīta. Vīrietis tagad nedrīkst aiziet. Es tik ilgu laiku esmu bijusi viena."

Eila pielēca kājās un, juzdama gandrīz vai paniku, izgāja ārā no alas. Melnā tumsa jau pieņēma samtaini tumšzilu nokrāsu; nakts gandrīz bija beigusies. Sieviete vēroja, kā koki un pazīstamā ainava atgūst savas pierastās aprises. Viņa vēlējās ieiet alā un atkal paskatīties uz vīrieti, bet šo vēlmi apspieda. Tad iedomājās, ka vajadzētu viņam brokastīs sagādāt kādu svaigu medījumu, un devās pēc lingas.

"Varbūt viņam nepatiks, ka es medīju?" Viņa atcerējās: "Es jau nolēmu, ka neļaušu nevienam sevi apturēt," - bet pēc lingas iekšā negāja. Eila noskrēja lejā upmalā, noņēma apmetni un devās rīta peldē. Sajūta bija īpaši laba, un sievietei likās, ka ūdens aizskalo viņas dvēseles satraukumu. Pēc pavasara plūdiem vairs neeksistēja Eilas mīļākā zvejas vieta, bet lejup pa straumi, tepat netālu, viņa bija atklājusi kādu citu vietu.

Jondalars pamodās no ēdiena smaržas un apzinājās, ka ir izsalcis. Vīrietis izmantoja ūdens somu, lai atvieglotos, un viņam izdevās piecelties sēdus un pavērties apkārt. Sieviete bija izgājusi, tāpat ari ķēve un jaundzimušais kumeliņš, bet tā vieta, kur bija iekārtojušies zirgi, izskatījās attāli līdzīga vienīgajai otrajai guļvietai, kas atradās alā, turklāt te bija tikai viens pavards. Tātad sieviete te tiešām dzivoja viena pati, ja neskaita zirgus, un tos nevar uzskatīt par cilvēciskām būtnēm.

Bet tādā gadījumā - kur tad bija viņas ļaudis? Vai šeit blakus atradās vēl citas alas? Varbūt šie ļaudis devušies ilgstošā medību ceļojumā? Glabātavā atradās dažādi alas piederumi, zvērādas un ģērētas ādas, uz kārtīm karājās dažādi augi; gaļas un citi pārtikas krājumi bija pietiekamā daudzumā, lai nodrošinātu lielu saimi. Vai tas viss piederēja tikai šai vienai sievietei? Ja jau viņa dzīvoja viena, kāpēc viņai bija tik daudz vajadzīgs? Un kas tad bija Jondalaru atnesis uz šejieni? Varbūt viņas ļaudis bija viņu šeit atnesuši un atstājuši pie šīs sievietes?

Tad tā tas bija! Šī sieviete ir kādas cilts dziedniece, pie kuras ļaudis bija Jondalaru šurp atnesuši, lai par viņu parūpējas. Sieviete ir tam par jaunu - vismaz tā izskatās bet ir zinoša. Par to nav nekādu šaubu. Iespējams, ka viņa šeit dzīvo, lai sevi zināmā mērā pārbaudītu, lai attīstītu kādas īpašas iemaņas - varbūt ar dzīvniekiem? Viņas ļaudis Jondalaru atrada, un, tā kā neviena cita nebija, sieviete atļāva viņiem svešinieku šeit atstāt. Viņa droši vien ir ļoti spēcīga dziedniece, ja jau viņai ir tāda vara pār dzīvniekiem.

Eila ienāca alā, nesdama līdzi izkaltušu un izbalējušu iegurņa kaula paplāti, uz kuras atradās svaigi cepta forele. Viņa uzsmaidīja vīrietim, pārsteigta par to, ka viņš jau ir pamodies. Nolikusi zivi, jaunā sieviete sakārtoja zvērādas un salmiem piebāztos ādas spilventiņus, lai Jonda- laram būtu ērtāk sēdēt. Iesākumā viņa iedeva tam padzerties vītola mizas tēju, lai mazinātu drudzi un atvieglinātu sāpes. Eila nolika paplāti viņam klēpī, tad vēlreiz devās ārā un atgriezās ar vārītu graudu bļodu, svaigi nomizotiem dadžu stublājiem, suņuburkšķiem un pirmajām savvaļas zemenēm.

Jondalars bija pietiekami izsalcis, lai notiesātu visu pa tīro, bet pēc dažiem pirmajiem kumosiem viņš sāka ēst lēnāk, lai izbaudītu ēdiena garšu. Eila no Izas bija iemācījusies pagatavot ne tikai zāļu uzlējumus, bet ari izmantot dažādus ēdamos augus kā ēdiena piedevas. Viņa bija prasmīgi uzlabojusi gan foreles, gan graudu garšu. Svaigie augāju stublāji bija kraukšķīgi un pietiekami mīksti, un saules staros nogatavojušās savvaļas zemenes, kaut ari to bija nedaudz, tomēr piešķīra ēdienam īpašu saldmi. Jondalars bija sajūsmā. Viņa māte tika atzīta par izcilu ēdiena gatavotāju, un, kaut arī šī maltīte bija pavisam citāda, viņš prata novērtēt labi pagatavota ēdiena garšu.

Eilu iepriecināja tas, ka vīrietis ēda lēnām un izbaudīja katru kumosu. Kad viņš bija pabeidzis maltīti, viņa atnesa piparmētru tēju un gatavojās nomainīt apsējus. Jaunā zāļu sieva vairs nelika Jondalaram galvas kompresi, jo uztūkums bija pazudis un palicis vien neliels nobrāzums. Labi dzija arī lauvas nagu atstātās pēdas uz krūtīm un rokām. Varbūt viņam paliks nelielas rētas, bet tie būs nenozīmīgi bojājumi. Galvenā problēma bija ar kāju. Vai tā labi sadzīs? Vai vīrietis varēs atkal to pilnvērtīgi lietot? Kaut vai daļēji? Vai ari paliks par kropli?

Jaunā zāļu sieva noņēma sautējošo kompresi un ar atvieglojumu ieraudzīja, ka savvaļas kāposta lapas bija mazinājušas strutošanu, to viņa bija cerējusi. Bija skaidri redzams uzlabojums, tomēr vēl nevarēja droši pateikt, kāds no tā būs labums. Šķita, ka brūces savilkšana kopā ar cīpslu bija izdevusies. Par spīti lielajiem bojājumiem, kāja jau izskatījās gandrīz tāda pati kā agrāk, tomēr paliks pamatīga rēta un iespējama arī neliela deformācija. Lai nu kā, Eila par saviem darba augļiem bija iepriecināta.

Šī bija pirmā reize, kad Jondalars patiešām varēja apskatīt savu kāju, un viņš par redzēto nebūt nebija iepriecināts. Tā izskatījās daudz nopietnāk ievainota, nekā viņš bija iedomājies. Ieraudzījis šausmīgo brūci, Zelandoni vīrietis nobālēja un pāris reižu norija siekalas. Tagad viņš saprata, ko Eila bija mēģinājusi izdarīt ar mezgliņiem. Tas varētu dot zināmu uzlabojumu, bet Jondalaru interesēja, vai viņš vispār vēl kādreiz varēs staigāt.

Viņš runāja ar Eilu un prasīja, kur viņa bija apguvusi ārstniecības iemaņas, nemaz necerēdams saņemt atbildi. Sieviete no visa teiktā saprata vienīgi savu vārdu, bet neko vairāk. Viņa gribēja palūgt vīrietim iemācīt viņai vārdu nozīmi, bet nezināja, kā to izdarīt. Juzdamās par to izmisusi, Eila izgāja ārā atnest malku pavardam. Sieviete tik ļoti alka iemācīties runāt, bet kā lai viņa to iesāk?

Jondalars domāja par maltīti, ko tikko bija notiesājis. Lai kas arī šo sievieti apgādāja, viņa bija labi nodrošināta un acīmredzot mācēja pati par sevi parūpēties. Ogas, augāji un zivs bija bijuši svaigi. Tomēr graudi droši vien bija ievākti pagājušajā rudenī, tas nozīmēja to, ka palikuši pāri no ziemas krājumiem. Tas liecināja par labu plānošanu; viņai nedraudēja bads ne vēlā ziemā, ne agrā pavasarī. Tas nozīmēja arī to, ka viņa šo teritoriju labi pārzina, tātad jau dzīvo šeit krietni ilgi. Bija vēl citas norādes, ka ala jau tikusi lietota kādu labu laiku: melnie sodrēji pie dūmu izvades cauruma un galvenokārt - pamatīgi nostaigātā alas grīda.

Lai gan sieviete bija labi nodrošināta ar dažādiem nepieciešamiem sadzīves priekšmetiem, tuvāka izpēte atklāja, ka kokgrebumiem nav nekādu ornamentu un tie ir diezgan primitīvi apstrādāti. Viņš paskatījās uz koka krūzīti, no kuras bija dzēris tēju. "Tā nav neapstrādāta," vīrietis nodomāja. "Īstenībā pat ļoti prasmīgi pagatavota." Spriežot pēc koka raksta, krūzīte bija izgrebta no kāda nokaltuša zara. Papētījis to tuvāk, viņš konstatēja, ka krūzīte izgrebta, cenšoties saglabāt koka formu un rakstu. Izliekumos un izaugumos nebija grūti iztēloties kāda maza dzīvnieciņa seju. Vai viņa tā bija darījusi speciāli? Tas bija smalks darbs. Jondalaram šī krūzīte patika labāk par citiem redzētajiem uzkrītošajiem kokgrebumiem.

Pati krūzīte bija dziļa, ar rūpīgi nopulētu malu, simetriska un akurāti nostrādāta. Pat tās iekšpusē nevarēja redzēt nekādus graudainus neglu- dumus. Ar nokaltušu koka zaru bija grūti strādāt; droši vien šīs krūzītes izgatavošana paņēmusi vairākas dienas. Jo vairāk Jondalars skatījās uz šo krūzīti, jo ciešāka viņam radās pārliecība, ka šis neapšaubāmi ir izcils meistardarbs; tās vienkāršība bija tikai maldinoša. "Martonai tā patiktu," viņš nodomāja, atcerēdamies mātes spēju lieliski izkārtot dažādus vienkāršus sadzīves priekšmetus un traukus. Viņai bija prasme saskatīt skaistumu pat visvienkāršākajās lietās.

Jondalars pacēla acis, kad Eila ienesa malkas klēpi, un pašūpoja galvu par viņas primitīvo ādas apmetni. Tad viņš pamanīja gultas matraci, uz kura gulēja. Tāpat kā sievietes apmetnis, tā bija vienkārša zvērāda, kas nebija piegriezta pēc formas, - svaigs siens vienkārši ielikts zvērādā un iebāzts šaurā spraugā. Viņš pavilka ārā vienu zvērādas galu, lai ciešāk to papētītu. Ādas gabala ārējā mala bija nedaudz stīva, pie tās joprojām atradās pāris brieža spalvu, bet citādi tā bija lokana un samtaini mīksta. Bet ādas gabala iekšējais un cietais ārmalas dzīslojums bija nokasīts nost, tas izskaidroja ādas elastīgumu. Bet Eilas apstrādātās zvēru kažokādas atstāja uz viņu vēl lielāku iespaidu. Viena lieta bija novilkt un izstiept ādu, kā arī nokasīt dzīslojumu, lai tā būtu lokana. Bet daudz grūtāk bija sagatavot kažokādu, jo tai tika apstrādāta tikai iekšpuse. Kažokādām parasti bija tendence būt cietākām, tomēr tās, kas atradās uz gultas, bija tikpat lokanas kā bez spalvām ģērētās ādas.

Aptaustot šīs kažokādas, viņam radās pazīstama sajūta, bet Jondalars nevarēja izdomāt, kāpēc.

Zelandoni vīrietis saprata: uz izgatavotajiem priekšmetiem nav ne iegrebumu, ne ornamentu, bet tie ir izgatavoti ar visīstāko amatnieka prasmi. Ādas un kažokādas bija apstrādātas ar lielu prasmi un rūpību - tomēr neviens gabals nebija piegriezts pēc formas, sašūts vai sasiets kopā; neviens priekšmets nebija rotāts krellītēm vai putnu spalvām, krāsots vai jebkādā citā veidā izrotāts. Tomēr sieviete bija sašuvusi viņa kāju. Tās bija dīvainas pretrunas, un šī sieviete viņam joprojām šķita mīkla.

Jondalars bija redzējis, kā Eila sagatavo pavardu, bet tā īsti nebija tam piegriezis vērību. Viņš bija raudzījies, kā viņa vairākas reizes aizdedzina pavardu. Laikam ejot, viņš sāka brīnīties, kāpēc sieviete pavarda iekuršanai neatnesa kādu ogli no tā ugunskura, kur bija gatavojusi maltīti, un tad secināja, ka tas droši vien jau bija izdzisis. Viņš skatījās, kā sieviete savāc ātri degošo posu, paņem pāris akmeņu, sasit tos kopā un uzpūš liesmiņu. Tas tika izdarīts tik ātri, ka uguns sāka kurties, pirms vēl viņš apjauta, ko sieviete bija izdarījusi.

- Lielā Māte! Kā tu tik ātri iekūri uguni? - Kā pa miglu viņš atcerējās, ka arī naktī viņai bija izdevies tikpat ātri iekurt uguni, bet toreiz bija to pierakstījis uz savu murgu rēķina.

Izdzirdējusi vīrieša izbrīnīto reakciju, Eila pagriezās un pavērās viņā ar zobgalīgu skatienu.

-    Kā tu iekūri to pavardu? - Jondalars pajautāja vēlreiz, paliekdamies uz priekšu. - Ak Doni! Viņa nesaprot ne vārda, ko es saku. - Viņš izmisumā pacēla rokas. - Vai tu maz zini, ko nupat izdarīji? Panāc šurp, Eila, - viņš ar žestu paaicināja sievieti pie sevis.

Viņa pienāca nekavējoties; šī bija pirmā reize, kad viņa redzēja vīrieti parādām žestu, kas kaut ko nozīmēja. Viņš bija par kaut ko nedaudz uztraucies; savilkusi pieri grumbās, Eila koncentrējās uz viņa vārdiem, vēlēdamās, kaut varētu tos saprast.

-    Kā tu iekūri uguni? - Jondalars vēlreiz pajautāja, lēnām un skaidri izrunādams vārdus, it kā tas kaut kā palīdzētu sievietei tos saprast, un ar roku norādīja uz pavarda pusi.

-     Ug…? - Eila mēģināja atkārtot viņa pēdējo vārdu. Kaut kas bija svarīgs. Viņa trīcēja no koncentrēšanās, mēģinādama ar visiem spēkiem vīrieti saprast.

-     Uguni! Uguni! Jā, uguni! - viņš kliedza, žestikulēdams uz liesmu pusi. - Vai tu maz aptver, ko tas varētu nozīmēt, ja cilvēki mācētu tik ātri iekurt uguni?

-     Ugn…?

-    Jā, kā to tur, - Jondalars sacīja, ar pirkstu rādīdams gaisā uz pavarda pusi. - Kā tev tas izdevās?

Eila piecēlās, piegāja pie pavarda un norādīja uz to. - Ugn? - viņa jautāja.

Vīrietis izdvesa nopūtu un atlaidās kažokādās, pēkšņi aptvēris, ka bija piespiedis sievietei saprast vārdus, ko viņa nezināja. - Piedod, Eila! Tas gan bija muļķīgi no manas puses. Kā gan tu vari man izstāstīt, ko tu darīji, ja nemaz nesaproti, ko es jautāju?

Spriedze bija izzudusi. Jondalars aizvēra acis, juzdamies iztukšots un izmisis, bet Eila bija sajūsmā. Viņai bija viens vārds. Tikai viens, bet tas bija pats sākums. Kā lai viņa turpina apgūt vārdus? Kā gan viņa varētu palūgt vīrietim iemācīt vēl vairāk vārdu, pastāstīt, ka viņai jāiemācās runāt?

-     Don-da-lāh…? - Viņš atvēra acis. Eila vēlreiz norādīja uz pavardu. -Ugn?

-    Uguns, jā, tā ir uguns, - viņš atbildēja, piekrītoši mādams ar galvu. Tad, sajuzdamies noguris, viņš atkal aizvēra acis; bija nedaudz muļķīgi tā satraukties; vīrieti nomocīja gan fiziskās, gan morālās sāpes.

Vīrieti tas neinteresēja. Ko gan Eila varētu izdarīt, lai viņš saprastu? Sieviete jutās tik apjukusi, tik dusmīga par to, ka nemācēja izdomāt, kā lai savu vajadzību paskaidro. Viņa mēģināja vēlreiz.

-    Don-da-lāh? - Eila pagaidīja, līdz vīrietis atkal atver acis. - Ugn? - viņa jautāja ar cerīgu lūgumu acis.

-     Ko gan viņa vēlas? - Jondalars nesaprata, viņa ziņkārība ņēma virsroku. - Kas ir ar to uguni, Eila?

Vērojot vīrieša plecus un sejas izteiksmi, jaunā sieviete nojauta, ka Jondalars kaut ko jautā. Viņš pievērsa uzmanību. Eila pavērās apkārt, mēģinādama izdomāt, kā lai viņam to pasaka, un ieraudzīja blakus pavardam stāvam malku. Viņa pacēla vienu sprunguli, pienesa viņam klāt, pacēla gaisā un jautājoši paskatījās.

Jondalara pierē neziņā parādījās grumbas, tad pēkšņi iztaisnojās, jo viņš nodomāja, ka sāk saprast. - Vai gribi zināt, kā to sauc? - viņš jautāja, nobrīnīdamies par sievietes pēkšņo vēlmi iemācīties valodu, kad iepriekš viņa nebija izrādījusi nekādu interesi par sazināšanos. Runāšana! Viņa neapmainījās vārdiem, bet gan mācījās runāt! Vai tas varēja būt iemesls, kāpēc viņa bija tik klusa? Jo nemācēja runāt?

Jondalars pieskārās sprungulim Eilas rokā. - Koks, - viņš paskaidroja.

Eilas satrauktā elpa izlauzās uz āru, viņa pat nebija zinājusi, ka nav elpojusi. - Ks? - viņa centās atkārtot.

-     Koks, - Jondalars lēnām atkārtoja, pārspīlēti skaidri izrunādams šo vārdu.

-    Ouuks, - Eila atkal centās, mēģinādama ar muti atdarināt vīrieša izrunātās skaņas.

-     Nu jau ir labāk, - viņš atzinīgi pamāja.

Eilas sirds neprātīgi sitās. Vai viņš saprata? Jaunā sieviete izmisīgi meklēja vēl kaut ko, lai process turpinātos. Viņa ieraudzīja krūzīti. Pacēlusi trauciņu, viņa izstiepa to rokā.

-    Vai tu centies panākt, lai iemācu tev runāt?

Eila nesaprata, pašūpoja galvu un vēlreiz izstiepa krūzīti.

-    Kas tu esi, Eila? No kurienes tu esi? Kā tu māki… darīt visu to, ko tu dari, bet nemāki runāt? Tu esi liels noslēpums, bet, lai man reiz izdotos kaut ko par tevi uzzināt, tad šķiet, ka būs jāiemāca tev runāt.

Jaunā sieviete apsēdās uz kažokādas, blakus Jondalaram, nepacietīgi gaidīdama vārdu, joprojām turēdama rokās krūzīti. Eila baidījās, ka, pateicis tik daudz vārdu, viņš aizmirsīs par to vārdu, ko Eila bija prasījusi. Viņa vēlreiz izstiepa krūzīti uz Jondalara pusi.

-     Ko tu gribi? Vārdu "dzert" vai "krūzīte"? Šķiet, ka tam nav nozīmes. - Jondalars pieskārās traukam, ko Eila turēja rokā. - Krūze, - viņš sacīja.

-    Kghū, - Eila atkārtoja, tad atviegloti pasmaidīja.

Jondalars turpināja Eilas uzsākto spēli. Viņš pasniedzās pēc ūdens somas ar svaigu ūdeni, ko Eila bija viņam atstājusi, un ielēja to krūzītē.

-    Ūdens, - vīrietis sacīja.

-    Ūdh.

-    Pamēģini vēlreiz: ūdens, - viņš mudināja.

-    Ūd-ēh-dā.

Jondalars pamāja, tad, pielicis krūzīti pie lūpām, iedzēra malciņu.

-    Dzert, - viņš teica. - Dzert ūdeni.

- Dzrrt, - Eila atkārtoja, jau izrunādama diezgan skaidri, tikai pastiepdama burtu "r" un kaut kā šo vārdu norīdama. - Dzrrt ūdēhdā.

21

- Eila, es nevaru vairs izturēt visu laiku atrasties iekšā, šajā alā. Paskaties, kā spīd saule! Esmu jau pietiekami izārstējies, lai nedaudz izkustētos, vismaz tepat ārā no alas.

Eila nesaprata visu, ko Jondalars sacīja, taču pietiekami, lai nojaustu vīrieša vēlmi un justu viņam līdzi. - Mezgli, - viņa sacīja, pieskardamās vienai no šuvēm. - Mezgli ārā. Rītā apskatīt kāju.

Jondalars pasmaidīja, it kā būtu uzvarējis kaujā. - Tu grasies izņemt mezglus, un tad, rīt no rīta, es varēšu iziet ārā no alas?

Vai nu ar valodas problēmām, vai arī bez tām Eila negrasījās piekāpties ne par soli vairāk, kā bija iecerējusi. - Redzi, - viņa stingri atkārtoja. - Eila skatīsies. - Viņa cīnījās, lai ar savu ierobežoto vārdu krājumu izteiktos. - Kāja ne… dzīst, Don-da-lāh ne ārā.

Jondalars atkal pasmaidīja. Viņš zināja, ka ar savu sūdzēšanos bija pārspīlējis, cerēdams, ka viņa piekritīs, bet bija tīri vai iepriecināts, ka, cenzdamās paskaidrot, Eila neuzķērās uz viņa viltīgo gājienu un palika pie sava viedokļa. Varbūt rīt viņš vēl netiks ārā no alas, bet tas nozīmē to, ka galu galā viņa ātrāk iemācīsies runāt.

Eilas mācīšana runāt bija kļuvusi viņam par izaicinājumu, sievietes panākumi viņu iepriecināja, kaut ari tie bija nevienmērīgi. Jondalaru ieintriģēja viņas mācīšanās metode. Eilas vārdu krājums šobrīd jau bija pārsteidzoši liels; šķita, ka viņa spēj atcerēties vārdus tik ātri, cik vien viņš spēj tos mācīt. Zelandoni vīrietis bija pavadījis lielāko pēcpusdienas daļu, saukdams Eilai vārdus, kurus abi vien spēja iedomāties, un, kad viņi bija beiguši, jaunā sieviete prata atkārtot katru iemācīto vārdu ar tā pareizo saistību. Bet problēmas radīja izruna. Dažas skaņas Eila nespēja pareizi izrunāt, lai kā viņa ari censtos, un centās viņa ļoti.

Tomēr vīrietim patika, kā jaunā sieviete runāja. Viņas balsij piemita zems, patīkams tembrs, un dīvainais akcents viņu padarīja eksotisku. Jondalars nolēma vēl nelabot viņas teikumu veidošanas manieri. Pareizā runa nāks vēlāk. Eilas īstā cīņa ar valodu sākās tad, kad viņa mācīties vārdus, kas apzīmēja specifiskas lietas un darbības. Ari vienkāršākie abstraktie jēdzieni radīja problēmas - Eila gribēja atdalīt katru krāsas niansi ar atsevišķu vārdu, un viņai radās grūtības saprast, ka tumši zaļā priede un gaiši zaļais vītols abi tiek apzīmēti ar pamatkrāsas vārdu zaļš. Kad viņa uztvēra šo principu, šķita, ka tas nāk kā atklāsme vai sen aizmirstas atmiņas.

Reiz Jondalars ļoti labvēlīgi atsaucās par Eilas izcilo atmiņu, bet viņai bija grūti to saprast vai noticēt viņam.

- Nē, Don-da-lāh. Eilai nav laba atmiņa. Eila cenšas, maza meitene Eila grib labu… atmiņu. Nav labi. Cenšas, cenšas, visu laiku cenšas.

Pašūpodams galvu, Jondalars nodomāja: kaut viņam būtu tikpat laba atmiņa kā Eilai un kaut viņa vēlēšanās kaut ko iemācīties būtu tikpat spēcīga un apņēmības pilna. Ar katru nākamo dienu viņš saskatīja Eilā progresu, kaut arī pati Eila nekad nebija ar sevi apmierināta. Lai gan viņu spēja sazināties palielinājās, sievietes noslēpums padziļinājās. Jo vairāk viņš par Eilu uzzināja, jo uz vairākiem jautājumiem nepacietīgi vēlējās saņemt atbildi. Dažās lietās Eila bija apbrīnojami prasmīga un zinoša, bet citās - pilnīgi naiva un nezinoša, tāpēc Jondalars nekad nesaprata, ko no viņas sagaidīt. Dažas no sievietes spējām - piemēram, uguns iekuršana - bija daudz progresīvākas, nekā viņš jebkad agrāk bija redzējis, bet citos jautājumos Eilas izpratne bija tik primitīva, ka viņš nespēja tam noticēt.

Tomēr par vienu lietu viņam nebija nekādu šaubu: vai nu šeit bija, vai nebija citi ļaudis tuvumā, Eila pilnībā spēja par sevi rūpēties. "Arī par mani," Jondalars nodomāja, kad jaunā zāļu sieva atmeta pārklāju, lai apskatītu viņa savainoto kāju.

Jaunā zāļu sieva bija jau sagatavojusi dezinficējošu šķīdumu, bet, gatavodamās izvilkt mezgliņus no brūces, kas saturēja viņa miesu kopā, Eila nervozēja. Viņa nedomāja, ka rēta atvērsies, - šķita, ka tā ir labi sadzijusi, bet šādu metodi viņa savā praksē nekad agrāk nebija lietojusi, tāpēc nejutās pārliecināta. Jau vairākas dienas Eila bija prātojusi par mezgliņu izņemšanu, bet sakarā ar Jondalara vēlmi viņai bija jāpieņem lēmums.

Cieši pētīdama mezgliņus, jaunā sieviete pārliecās pār viņa kāju. Ļoti uzmanīgi viņa pavilka vienu sasieto brieža cīpslas gabalu. Viņa nezināja, vai bija pareizi tik ilgi tos atstāt miesā, bet tagad jau bija par vēlu uztraukties. Turēdama mezgliņu pirkstos, ar pašu asāko nazi, kas vēl nebija lietots, viņa nogrieza vienu cīpslas pavedienu tik tuvu pie mezgla, cik vien iespējams. Daži mēģinājumi pierādīja to, ka šo cīpslu izvilkšana nemaz tik viegla nebūs. Visbeidzot jaunā zāļu sieva paņēma mezglu zobos un ar ātru kustību izrāva to ārā.

Jondalars saviebās. Eila nožēloja, ka bija jāsagādā viņam sāpes, bet brūce neatvērās. Neliela asins pilīte norādīja uz to vietu, kur āda bija nedaudz ieplīsusi, bet muskuļi un miesa bija sadzijuši kopā. Šīs nelielās sāpes bija tā cena, kas Jondalaram jāmaksā. Jondalars sakoda zobus un sažņaudza dūres, lai nebūtu jābļauj katrā pavediena raušanas reizē, un pārējās cīpslas Eila izvilka ārā tik ātri, cik vien spēja, lai visas mocības ātrāk beigtos. Abi pieliecās tuvāk, lai aplūkotu rezultātu.

Eila bija nolēmusi: ja nebūs nekādu bojājumu, viņa ļaus Jondalaram likt svaru uz kājas un iziet ārpus alas. Sieviete paņēma nazi un bļodiņu ar šķidrumu un gribēja piecelties kājās. Jondalars viņu apturēja. - Ļauj man aplūkot nazi, - viņš sacīja, norādīdams uz to. Viņa iedeva darbarīku un vēroja, kā vīrietis to izpēta.

-     Tas taču izgatavots no plēksnes! Tam pat nav atsevišķa asmens. Tomēr nazis ir prasmīgi veidots, bet ar ļoti primitīvu tehniku. Tam pat nav roktura - vienkārši viena mala atstāta neasa, lai nesagrieztos. Eila, kur tu to dabūji? Kas to ir izgatavojis?

-    Eila taisa.

Viņa zināja, ka vīrietis izsaka komentārus par naža kvalitāti un izgatavotāja prasmi, un gribēja paskaidrot, ka nav tik prasmīga kā Drūgs, bet bija to iemācījusies no klana labākā darbarīku izgatavotāja. Jondalars vēl pamatīgāk izpētīja nazi, un tas viņu pārsteidza. Eila gribēja paskaidrot šī instrumenta labās puses, krama kvalitāti, bet nespēja to izdarīt. Viņa nezināja šo terminoloģiju; viņai vēl nebija izpratnes, kā izteikt tādus jēdzienus. Tas bija tik mokoši.

Jaunā sieviete ļoti ilgojās sarunāties ar Jondalaru par dažādiem tematiem. Viņa tik sen nebija ne ar vienu runājusi, bet viņai nebija ne jausmas, cik daudz ir palaidusi garām, kamēr Jondalars vēl nebija ieradies. Eilai bija tāda sajūta, ka viņas priekšā noklāts dzīru galds un viņa ir tik ļoti izbadējusies, ka vēlas visu aprīt, bet pagaidām drīkst tikai pa drusciņai pagaršot.

Jondalars atdeva nazi un izbrīnā pašūpoja galvu. Instruments bija ass, atbilstošs savām funkcijām, bet tas vēl vairāk rosināja viņa ziņkāri. Sieviete bija tikpat prasmīga kā jebkurš dziednieks un ārstniecībā izmantoja progresīvas metodes, piemēram, šuvju uzlikšanu, bet nazis bija tik primitīvs. Ja vien viņš varētu uzdot viņu interesējošos jautājumus un likt viņai tos saprast; ja vien Eila spētu sniegt viņam atbildes. Un kāpēc viņa līdz šim nebija mācējusi runāt? Tagad viņa ļoti ātri visu apguva.

Bet kāpēc viņa nebija mācījusies runāt jau agrāk? Eilas iemācīšanās runāt bija abiem kļuvusi par mērķi, uz ko tiekties.

Jondalars pamodās agri. Alā vēl joprojām bija tumšs, bet atblāzma pie ieejas un dūmu noplūdes cauruma liecināja par agru rītausmu, kas atausa tumši zilā krāsā. Vērodams katru izcilnīti un caurumu alas sienās, vīrietis juta, ka kļūst arvien gaišāks. Arī aizverot acis, viņš tos varēja saskatīt tikpat skaidri, tie jau bija iegravēti viņa smadzenēs. Vīrietim bija jāiziet laukā un jāapskata vēl kaut kas. Jondalars juta arvien pieaugošu satraukumu, pārliecināts, ka šī būs īstā diena. Viņš vairs nespēja sagaidīt un jau gribēja pamodināt blakus guļošo sievieti. Viņš tomēr savaldījās, nepieskārās un nolēma viņu nemodināt.

Eila gulēja uz sāniem, saritinājusies un savilkusi sev apkārt kažokādas. Jondalars zināja, ka aizņēmis sievietes ierasto guļvietu. Viņas gulēšanai paredzētās kažokādas bija savilktas uz matrača blakus viņam, nevis šaurajā spraugā, kur atradās ar sienu piebāzts maiss. Viņa gulēja savā apmetnī, jebkurā brīdī gatava pielēkt kājās. Eila pārvēlās uz muguras, un Jondalars viņu kārtīgi nopētīja, cenzdamies saskatīt kādas raksturīgas pazīmes, kas kaut ko pastāstītu par viņas izcelšanos.

Eilas kaulu uzbūve, sejas forma un vaigu kauli salīdzinājumā ar Zelandoni sieviešu izskatu liecināja par ārzemniecisku izcelsmi, bet citādā ziņā šajā sievietē nebija nekā neparasta, izņemot to, ka viņa bija bri- numdaiļa. Tagad, kārtīgi nopētījis, Jondalars secināja, ka šajā sievietē ir kaut kas vairāk nekā vienkāršs valdzinājums. Viņas vaibstiem piemita tāds šarms, kas, mērot pēc jebkuriem standartiem, tiktu atzīts par skaistu.

Eilas matu sakārtojums - mati bija sadalīti vienādās šķipsnās un sapīti bizītēs, kas sānos un pakausī bija atstātas dabiskā garumā un priekšpusē savītas mezglā, - nebija nevienai citai redzēts, bet viņš bija vērojis visdažādākos un neparastākos matu sakārtojumus. Dažas garās bizes bija atpinušās, vaļīgās matu cirtas aizliktas aiz ausīm vai arī atrisušas brīvi karājās, un viens vaigs bija nosmērēts ar ogli. Jondalars saprata, ka Eila nebija no viņa ne uz mirkli atkāpusies, kopš viņš atguvis samaņu un droši vien arī pirms tam. Neviens nevarētu sūdzēties par tādu aprūpi…

Vīrieša domu gājiens aprāvās, kad Eila atvēra acis un pārsteigta uz viņu paskatījās.

Viņa nebija pieradusi atvērt acis un ieraudzīt sevi nolūkojamies otru seju, īpaši jau ar tik burvīgi zilām acīm un izspūrušiem blondiem matiem. Sieviete tik ātri piecēlās sēdus, ka viņai uz mirkli noreiba galva, bet drīz vien viņa atguvās un devās sabikstīt pavardu. Tas bija izdzisis; viņa atkal bija aizmirsusi uzbērt valni. Eila savāca nepieciešamās lietas, lai iekurtu uguni no jauna.

-    Eila, vai tu man parādīsi, kā iekurināt pavardu? - Jondalars jautāja, kad viņa bija paņēmusi akmeņus. Šoreiz viņa saprata.

-     Nav grūti, - Eila atbildēja un atnesa tuvāk pie gultas visus nepieciešamos piederumus un uguns akmeņus. - Eila rāda. - Viņa nodemonstrēja, kā sasist akmeņus kopā, tad sakrāva čupiņā saplēstas koka mizas un uguns zāles pūciņas un iedeva vīrietim rokās krama gabalu un dzelzs pirītu.

Jondalars uzreiz pazina kramu - un pie sevis nodomāja, ka ari otra akmens gabalus bija kaut kur redzējis, bet pats nekad nebūtu iedomājies tos sasist kopā, it īpaši jau lai iekurtu uguni. Viņš tos sasita kopā, kā Eila bija to darījusi. Sanāca tikai ātrs sitiens, bet viņam likās, ka bija redzējis mazu dzirksteli. Vīrietis vēlreiz sasita akmeņus kopā, joprojām neticēdams, par spīti tam, ka bija redzējis Eilu to darām, ka no diviem akmeņiem var iegūt uguni. No aukstajiem akmeņiem izšāvās pamatīga dzirkstele. Sākumā viņš bija pārsteigts, tad priecīgi satraukts. Vēl pēc pāris mēģinājumiem un ar nelielu Eilas palīdzību blakus gultai jau dega mazs ugunskurs. Jondalars vēlreiz paskatījās uz abiem akmeņiem.

-     Kas tevi iemācīja tā iegūt uguni?

Viņa saprata jautājumu, bet nemācēja viņam to izskaidrot. - Eila pati, - viņa sacīja.

-    Jā, es zinu, ka tu to māki, bet kas tev to parādīja?

-     Eila… parādīja. - Kā gan lai viņa pastāsta par to dienu, kad pavards bija izdzisis un rokas cirvītis salūzis, un viņa bija atklājusi uguns akmeni? Uz brīdi Eila apņēma galvu rokām, cenzdamās atrast, kā lai to izskaidro, tad, paskatījusies uz Jondalaru, papurināja galvu. - Eila nerunāt labi.

Vīrietis juta, ka viņa atzīs savu sakāvi. - Tu runāsi, Eila, un tad tu man to pastāstīsi. Tas notiks jau ļoti drīz - tu esi pārsteidzoša sieviete. - Tad Jondalars pasmaidīja. - Šodien es iešu ārā, labi?

-    Eila paskatīsies… - Viņa pacēla apsegus un pārbaudīja kāju. Vietās, kur bija bijuši mezgliņi, tagad bija izveidojušās mazas krevelītes, un kāja jau izskatījās gandrīz sadzijusi. Bija pienācis laiks nostādīt vīrieti uz kājām un novērtēt bojājumus. - Jā, Don-da-lāh iet ārā.

Jaunā zāļu sieva ieraudzīja Jondalara platāko smaidu, ko bija līdz šim redzējusi. Viņš jutās kā puika, kas pēc garās ziemas bezdarbības tūlīt dosies uz Vasaras sapulci. - Nu tad ejam, sieviete! - Jondalars atmeta zvērādas, nepacietībā degdams piecelties kājās un iet ārā.

Vīrieša puiciskā sajūsma pārņēma ari Eilu. Ari viņa atsmaidija, bet nedaudz viņu apvaldīja. - Don-da-lāh ēdis ēdienu.

Padzert tēju un pagatavot rīta maltīti, kas jau iepriekšējā vakarā bija sarūpēta, neprasīja ilgu laiku. Eila aiznesa graudus ari Vīnijai un pāris brīžu pavadīja pie savas draudzenes, sukājot un kārtīgi viņu noberžot, pie viena to izdarot arī mazajam kumeliņam. Jondalars viņu vēroja. Viņš jau agrāk bija uzmanīgi skatījies, bet šoreiz pirmoreiz pamanīja, ka Eila atdarina zirga zviedziena skaņu un izdveš pāris aprautu rīkles skaņu. Sievietes roku kustības un žesti viņam neko nenozīmēja - viņš tos neredzēja, nezināja, ka tā bija svarīga valodas sastāvdaļa, kā viņa sarunājās ar zirgu, bet Jondalars saprata, ka neizprotamā veidā Eila ar zirgu sazinās. Viņam pat radās stipra pārliecība, ka dzīvnieks viņu saprot.

Eilai apmīļojot ķēvi un kumeliņu, vīrietis brīnījās - kādu maģiju šī jaunā sieviete izmanto, lai savaldzinātu dzīvniekus? Arī viņš pats jutās nedaudz apburts, pārsteigts un iepriecināts, kad Eila pie viņa pieveda ķēvi un kumeliņu. Nekad agrāk Jondalaram nebija nācies paglaudīt zirgu, ne ari tik tuvu aplūkot tikko dzimušu, pūkainu kumeliņu. Zelandoni vīrieti pārsteidza dzīvnieku absolūtais baiļu trūkums. Izskatījās, ka pēc pirmajiem uzmanīgajiem glāstiem kumeliņš izrāda īpašu patiku pret Jondalaru, jo viņš precīzi atrada īstās vietas, kur mazuli paglāstīt un pakasīt.

Viņš atcerējās, ka nebija Eilai pateicis vārdu, kādā jāsauc šis dzīvnieks, un, norādīdams uz to, sacīja: - Zirgs.

Bet Vīnijai jau bija iedots vārds - vārds, kas tika radīts no skaņām, tieši tāpat kā Jondalara un Eilas vārdi. Eila pašūpoja galvu. - Nē, - viņa sacīja, - Vīnija.

Jondalaram šīs skaņas neatgādināja vārdu - tās izklausījās pēc zirga zviedziena precīzas atdarināšanas. Vīrietis jutās pārsteigts. Tātad Eila nespēja sarunāties cilvēku valodā, bet spēja runāt kā zirgs? Sarunāties ar zirgu? Viņš izjuta bijību; tā bija spēcīga maģija.

Eila nodomāja, ka Jondalara apmulsušais izskats norāda uz to, ka viņš nav sapratis. Mēģinādama izskaidrot, sieviete pieskārās sev pie krūtīm un pateica savu vārdu. Tad, norādot uz Jondalaru, pateica viņa vārdu. Pēc tam, norādīdama uz zirgu, atkal atkārtoja vārdu, kas izklausījās pēc maiga zviedziena.

- Vai tas ir ķēves vārds? Eila, es nespēju šādu skaņu izrunāt. Es nemāku sarunāties ar zirgiem.

Pēc kāda mirkļa un vēl pacietīgākas skaidrošanas jaunais Zelandoni vīrietis pamēģināja šo skaņu atdarināt, bet tā vairāk līdzinājās vārdam un tā arī izklausījās.

Izrādījās, ka Eila ar to bija apmierināta, un viņa aizveda abus zirgus atpakaļ uz Vīnijas vietu alā. - Vīnij, Don-da-lāh man māca vārdus. Es iemācīšos visus viņa vārdus, bet man bija viņam jāpasaka tavs vārds. Mums būs arī jāizdomā vārds tavam mazulim… Kā tu domā, varbūt vīrietim patiktu iedot kādu vārdu tavam kumeliņam?

Jondalars bija dzirdējis par dažiem izciliem dziedniekiem, kuriem piemita spēja atvilināt dzīvniekus pie medniekiem. Daži no šiem dziedniekiem pat spēja atdarināt kādu konkrētu dzīvnieku skaņas, kas ļāva tiem pieiet zvēriem tuvāk. Bet viņš nekad nebija dzirdējis ne par vienu cilvēku, kas būtu pratis sarunāties ar dzīvniekiem vai būtu spējis pierunāt dzīvnieku dzīvot ar viņu kopā. Tieši pateicoties Eilai, savvaļas ķēve bija dzemdējusi viņa acu priekšā un pat ļāvusi pieskarties savam kumeliņam. Pēkšņi ar izbrīnu un nelielām bailēm Jondalars saprata, ko sieviete bija izdarījusi. Kas viņa tāda bija? Kādas burvju spējas viņai piemita? Bet, kad viņa smaidīdama pienāca klāt, tad izskatījās pēc parastas sievietes - tikai pēc parastas sievietes, kas spēj sarunāties ar zirgiem, bet nemāk sazināties ar cilvēkiem.

-     Don-da-lāh iet ārā?

Viņš jau gandrīz bija aizmirsis. Vīrieša sejā atspoguļojās nepacietīgs prieks; pirms Eila paspēja viņam palīdzēt, Jondalars jau mēģināja celties kājās. Bet tad viņa entuziasms izplēnēja. Viņš sajutās vārgs, un kustēšanās sagādāja sāpes. Uznāca reibonis un slikta dūša, tad atkal pārgāja. Jaunā zāļu sieva vēroja, kā vīrieša sejas izteiksmē mijās dedzīgs smaids ar sāpēm, un tad viņš pēkšņi nobālēja.

-     Man noderētu neliela palīdzība, - viņš sacīja. Viņa smaids bija saspringts, bet dedzīgs.

-     Eila palīdzēs, - viņa sacīja, piedāvādama savu plecu un roku palīdzībai. Sākumā viņš negribēja sievieti apgrūtināt, atbalstoties ar visu svaru, bet, tā kā viņa tīri labi tika galā, bija spēcīga un mācēja nostatīt viņu uz kājām, Jondalars palīdzību pieņēma.

Atbalstījies uz žāvējamās kārts staba, vīrietis beidzot nostājās uz savas veselās kājas, un, kad Eila uz puisi paskatījās, viņas žoklis atkārās un acis pārsteigumā iepletās. Eilas galva knapi sniedzās līdz vīrieša zodam. Viņa zināja, ka ir daudz garāka par klana vīriešiem, bet nebija iedomājusies, ka, pieceļoties kājās, Jondalars būs tik garš. Viņa nekad nebija redzējusi tik garu cilvēku.

Kopš bērnības sievietei vēl ne reizi nebija nācies skatīties uz kādu no apakšas uz augšu. Pat pirms Eila vēl bija sasniegusi savu maksimālo auguma garumu, viņa jau bija visgarākā visā klanā, pat garāka par visiem vīriem. Viņa allaž bija uzskatīta par lielu un neglītu; pārāk garu, pārāk bālu un ar pārāk plakanu seju. Neviens vīrietis viņu negribēja, pat arī pēc tam ne, kad Eilas spēcīgais totēms bija sakauts, un viņiem visiem patika domāt, ka viņu totēms ir pievārējis Alu Lauvu un padarījis Eilu grūtu; negribēja to atzīt pat tad, kad zināja, ka Eilas bērns būs nelaimīgs, ja māte viņu dzemdēs, pirms kāds vīrietis būs viņu pieņēmis pie sava pavarda. Un Durks bija nelaimīgs. Klans negribēja ļaut viņas bērnam dzīvot. Viņi teica, ka Durks esot kropls, bet pēc tam Brūns viņu tik un tā pieņēma. Eilas dēls bija pārvarējis savu nolemtību. Viņš pārvarēs arī mātes zaudējumu. Un pieaudzis Durks būs gara auguma vīrs - Eila jau to zināja pirms aiziešanas no klana -, bet ne tik garš kā Jondalars.

Šis vīrietis lika viņai justies mazai, bet tā nebija nepilnvērtības sajūta. Viņas pirmais iespaids par Jondalaru bija tāds, ka vīrietis ir jauns - tātad maza auguma. Viņš arī bija izskatījies jauns. Palūkojusies uz garo Zelandoni vīrieti no jauna skatpunkta, Eila pamanīja, ka viņa bārda ir izaugusi. Viņa gan vēl nesaprata, kāpēc vīrietim nebija bārdas tad, kad viņa pirmoreiz to ieraudzīja, bet tagad, pamanījusi uz viņa zoda izaugušus zeltainus bārdas rugājus, viņa saprata, ka šis vīrietis nav nekāds puika. Viņš ir vīrietis - garš, spēcīgs un nobriedis.

Eilas negaidītais izbrīns lika viņam pasmaidīt, kaut ari viņš nezināja šī pārsteiguma iemeslu. Arī Eila izrādījās garāka, nekā viņš bija domājis. Sievietes kustēšanās maniere un stāja radīja daudz mazāka auguma cilvēka iespaidu. Īstenībā viņa bija diezgan gara, un Jondalaram patika gara auguma sievietes. Tieši tādas sievietes parasti piesaistīja viņa uzmanību, kaut arī šī sieviete noteikti piesaistītu ikviena vīrieša uzmanību, viņš nodomāja. - Nu tā, tik tālu esam tikuši, tagad iesim ārā! - viņš mudināja.

Eila sajuta vīrieša tuvumu un viņa kailumu. - Don-da-lāh vajag apģērbu, - viņa sacīja, izmantodama viņa iemācīto vārdu apmetnim, kaut ari viņa bija domājusi vīrieša apģērbu. - Vajag piesegt… - Viņa norādīja uz Jondalara dzimumorgāniem, ari to vārdu viņš vēl nebija Eilai iemācījis. Tad kāda neizskaidrojama iemesla dēļ Eila nosarka.

Tā nebija kautrība. Eila bija redzējusi daudz kailu vīriešu un ari sieviešu - ne jau tas bija bažu iemesls. Viņa domāja, ka Jondalaram būs nepieciešama aizsardzība - ne jau no dabas spēkiem, bet gan no ļaunajiem gariem. Kaut ari sievietes nedrīkstēja piedalīties klana vīriešu rituālos, Eila zināja, ka, atstājot alu, klana vīriem nepatika atkailināt dzimumorgānus. Viņa gan nezināja, kāpēc šī doma viņu uzbudināja vai kāpēc viņas seja ir tik pietvīkusi, vai kāpēc atkal uzradās tās velkošās, spiedošās un pulsējošās sajūtas.

Jondalars paskatījās uz sevi. Ari viņam attiecībā uz saviem dzimumorgāniem bija zināma māņticība, bet tā nenozīmēja to aizsargāšanu pret ļaunajiem gariem. Ja ļaunie ienaidnieki būtu piespieduši dziednieku nolādēt dzimumorgānus ar ļaunu aci vai ari sieviete būtu viņam uzlikusi kādu lāstu, tad jau runa nebūtu tikai par kāda ādas gabala atrašanu, lai viņu pasargātu.

Bet viņš bija iemācījies, ka, atrodoties svešā vidē un pieļaujot kādu kļūdu, par kuru jāsaņem piedošana, ir jāpievērš uzmanība sīkām niansēm, lai pēc iespējas retāk apvainotu svešos cilvēkus. Jondalars bija redzējis, uz kuru vietu sieviete norādīja, bija redzējis, kā viņa nosarkst. Tas varēja nozīmēt - Eila bija domājusi, ka viņam nevajadzētu iet ārā ar nepiesegtiem dzimumorgāniem. Jebkurā gadījumā sēdēšana ar kailu miesu uz klintīm varētu būt neērta, tā viņš nespētu daudz pakustēties.

Tad viņš iedomājās, kā pats izskatās: stāvēdams uz vienas kājas, turēdamies pie staba, dedzīgi vēlēdamies tikt ātrāk ārā no alas un nemaz nemanīdams, ka ir pilnīgi kails. Pēkšņi viņš aptvēra situācijas komis- kumu un sāka sirsnīgi smieties.

Jondalars nemaz nespēja iedomāties, kādu iespaidu viņa smiekli atstās uz Eilu. Viņam smiekli bija tikpat dabisks process kā elpošana. Bet Eila bija augusi kopā ar cilvēkiem, kas nesmējās un kas ar aizdomām bija skatījušies uz viņas smiekliem, tāpēc sieviete bija iemācījusies smieklus apspiest, lai vieglāk iederētos klana ļaužu vidū. Tā bija daļa no tās cenas, ko viņa bija maksājusi par savu izdzīvošanu. Tikai pēc tam, kad Eilai bija piedzimis dēls, viņa atkal bija atklājusi smieklu burvību. Tā bija viena no tām īpašībām, ko Durks bija mantojis no Eilas. Jaunā sieviete zināja, ka dēla mudināšana smieties varētu tikt nosodīta, bet, esot divatā ar dēlu, sieviete nespēja viņu rotaļīgi nepakutināt, kad dēliņš viņai atbildēja ar priecīgiem smiekliem.

Eila smieklus uzskatīja par daudz ko vairāk nekā tikai par vienkāršu, spontānu reakciju. Tie nozīmēja to vienreizīgo saikni, kas viņai bija ar dēlu, - to savu daļiņu, ko viņa saskatīja dēlā, kurš bija viņas pašas identitātes izpausme. Smiekli, ko izraisīja alu lauvēns, kuru Eila bija stipri mīlējusi, šo pārliecību tikai pastiprināja, un viņa no tās neatteiksies. Tas nozīmētu ne tikai atteikšanos no atmiņām par Durku, bet ari atteikšanos no pašas izveidotajiem uzskatiem.

Bet viņa nebija iedomājusies, ka ari vēl kāds cits varētu smieties. Izņemot pati savus un Durka smieklus, Eila nekad agrāk nebija nevienu dzirdējusi smejamies. īpašie Jondalara smiekli, kuros atspoguļojās sirsnīga, gavilējoša brīvības izjūta, aicināja uz atbildi. Viņa smieklos ieskanējās neierobežots prieks, it īpaši - kad viņš pasmējās pats par sevi. Un no pirmā brīža, kad Eila šos smieklus izdzirdēja, viņa tajos iemīlējās. Atšķirībā no klana pieaugušo vīriešu pārmetumiem Jondalara smiekli jau ar savu skanigumu izteica atzinību. Smieties bija ne tikai pareizi, bet pat vēlams. Šiem smiekliem nebija iespējams pretoties.

Un Eila arī nepretojās. Viņas pirmais šokējošais pārsteigums pārvērtās smaidā un tad pašas smieklos. Viņa nesaprata, kas tur tik smieklīgs; viņa smējās tāpēc, ka Jondalars smējās.

-     Don-da-lāh, - Eila pēc kāda brīža ierunājās. - Ko nozīmē vārds… ha-ha-ha?

-     Smieties? Smieklus?

-     Kāds tad ir… pareizais vārds?

-    Tie abi divi ir pareizi. Kad mēs to darām, tad tev jāsaka "mēs smejamies", runājot par to, tu saki "smiekli", - viņš skaidroja.

Eila kādu brīdi padomāja. Jondalara teiktajā bija kaut kas vairāk nekā tikai šī vārda lietojuma skaidrojums; tas vairāk attiecās uz runāšanas procesu nekā uz pašu vārdu jēgu. Sieviete jau zināja daudzus vārdus, bet, cenšoties savas domas izteikt, viņa vēl arvien jutās samulsusi. Bija kāds veids, kā tos sasaistīt kopā, un kāda nozīme, ko viņa nespēja uztvert. Kaut arī pārsvarā gadījumu viņa Jondalaru saprata, vārdi bija devuši tikai nojausmu. Vairāk jaunā sieviete bija sapratusi ar savu uztveres spēju nolasīt netīšo žestu valodu. Bet Eila apzinājās viņu sarunas precizitātes un dziļuma trūkumu. Tomēr vēl sliktāka bija atskārsme, ka viņa zin, ja tikai spētu atcerēties, un vēl šī neciešamā spriedze, it kā kāds sāpīgs augonis gatavotos pārsprāgt, - tā viņa jutās ikreiz, kad pietuvojās nojausmai, ka tūlīt, tūlīt kaut ko atcerēsies.

-     Don-da-lāh smejas?

-    Jā, pareizi.

-     Eila smejas. Eilai patīk smiekli.

-    Tagad Jondalars gribētu iziet ārā, - viņš atbildēja. - Kur ir manas drēbes?

Eila atnesa apģērbu čupu, kurā atradās sagrieztās drēbes, ko viņa bija vīrietim novilkusi. Lauvas nagi tās bija saplēsuši driskās, viscaur vīdēja brūni traipi. No izšūtā krekla bira nost krellītes un citi rotājuma elementi.

Nožēlojamās drēbju kaudzes paskats Jondalaru atskurbināja. - Es droši vien biju smagi ievainots, - viņš konstatēja, paceldams bikses, kas bija stīvas no viņa paša sakaltušajām asinīm. - Šīs vairs nav mugurā velkamas.

Eila domāja tieši tāpat. Viņa devās uz savu mantu glabātavu un atnesa vēl nelietotu zvērādas gabalu un garas auklas saites un sāka to tīstīt ap Jondalara vidukli, tāpat kā to nēsāja klana vīrieši.

- Es pats to izdarīšu, Eila, - Jondalars sacīja, ielikdams mīksto zvērādu starp kājām un savilkdams to priekšpusē un aizmugurē kā gurnautu. - Bet man noderētu neliela palīdzība, - vīrietis atzinās, pūlēdamies savilkt auklu, lai gurnauts turētos ap vidukli.

Eila palīdzēja viņam to sasiet un tad, piedāvādama savu plecu atbalstam, norādīja, lai Jondalars liek svaru uz slimās kājas. Viņš stingri nolika kāju uz zemes un piesardzīgi pieliecās uz priekšu. Bija daudz sāpīgāk, nekā viņš bija gaidījis, un Jondalars jau sāka šaubīties, vai spēs paiet. Bet, pieņēmis nelokāmu lēmumu, viņš smagi atspiedās uz Eilas pleca un spēra mazu, lēcienveidīgu solīti, pēc tam vēl vienu. Kad viņi kopējiem spēkiem bija sasnieguši alas izeju, Jondalars Eilai uzsmaidīja un paskatījās ārā uz klints pārkāri un garajām priedēm, kuras auga upes otrā krastā.

Viņa atstāja vīrieti tur stāvam, cieši turoties pie alas klints sienas, un pati devās pakaļ pītajam zāles tepiķītim un zvērādai un nolika tos tālākajā klints pārkares galā, lai Jondalars labāk varētu pārskatīt ieleju. Tad atkal devās pie viņa atpakaļ, lai palīdzētu paiet. Vīrietis bija noguris, viņam sāpēja, bet visā visumā viņš jutās ar sevi apmierināts, kad beidzot bija apsēdies uz zvērādas un pirmo reizi pavēries apkārt.

Vīnija ar kumeliņu atradās pļavā; abi zirgi bija aizgājuši drīz pēc tam, kad Eila bija viņus iepazīstinājusi ar Jondalaru. Pati ieleja izskatījās pēc zaļas un leknas paradīzes, kuru ieskāva izkaltusi stepe. Jondalars nebija domājis, ka šāda vieta vispār kaut kur eksistē. Viņš pagriezās pret šauro aizu, kas atradās upes augštecē, un akmeņaino krastmalas fragmentu, ko varēja no šīs vietas saskatīt. Bet viņa uzmanību atkal piesaistīja zaļā ieleja, kas pletās tālu lejā gar upes krastu, līdz pat tās pagriezienam.

Pirmais secinājums, ko Jondalars izdarīja, bija šāds: Eila dzīvo viena. Apkārtnē nebija norādes uz citu ļaužu mājokļiem. Sieviete kādu bridi pasēdēja kopā ar viņu, tad iegāja atpakaļ alā un iznāca ārā, nesdama pilnu sauju ar graudiem. Viņa saknieba lūpas, izdeva pogājošu, skanīgu trelli un izkaisīja sēklas visapkārt uz klints pārkares malas. Jondalars bija pārsteigts, jo ieraudzīja, ka uz klints pārkares nolaižas putns un sāk graudus knābāt. Drīz vien milzum daudz dažāda lieluma un krāsu putnu, spārnus plivinādami un ātrām, saraustītām kustībām knābādami graudus, saradās apkārt Eilai.

Putnu dziesmas - pogošana un žēlabaina čivināšana - piepildīja visu apkārtni, kad tie, spalvas sabozuši, cīnījās par vietu uz klints pārkares. Pagāja kāds laiks, kamēr Jondalars aptvēra, ka daudzas no putnu dziesmām, kuras viņš dzirdēja, nāca no sievietes lūpām! Viņa spēja atdarināt veselu skaņu gammu, un, kad Eila svilpoja kādu īpašu putna dziesmu, konkrētais putns nosēdās viņai uz pirksta un palika tur tik ilgi, kamēr viņa to turēja paceltu un abi duetā nodziedāja viņa dziesmu. Pāris reižu Eila pastiepa putnu tik tuvu Jondalaram, lai viņš varētu tam pieskarties, pirms dziedātājs atkal aizspurdza gaisā.

Kad graudi bija apēsti, vairums putnu aizlaidās, bet viens melnais strazds palika, lai padziedātu kopā ar Eilu. Sieviete precīzi atdarināja strazda bagātīgo un melodisko skaņu popūriju.

Putnam aizlidojot, Jondalars dziļi ievilka elpu. Izrādījās, ka viņš elpu bija aizturējis, cenzdamies netraucēt Eilas sarīkoto putnu balli. - Kur tu to iemācījies? Eila, tas bija kaut kas pasakains! Nekad agrāk nebiju tik tuvu redzējis dzīvus putnus.

Eila viņam uzsmaidīja, nebūdama īsti pārliecināta par to, ko vīrietis sacīja, bet apzinājās, ka viņu šis koncerts ietekmējis. Viņa nopogoja vēl vienu putna dziesmu, cerot, ka Jondalars pateiks viņai putna vārdu, bet viņš tikai atzinīgi smaidīja par sievietes parādīto mākslu. Tad viņa pamēģināja vēl vienu, pēc tam vēl citu un meta mieru. Vīrietis nesaprata, ko viņa vēlējās, bet vēl viena doma izraisīja grumbu viņa pierē. Eila daudz labāk spēja atdarināt putnu dziesmas, nekā Šamuds to darīja uz savas flautas! Varbūt viņa sazinājās ar Mātes garu putna veidolā? Kāds putns nolaidās no debesīm un apmetās uz Eilas kājas. Jondalars to uzmanīgi aplūkoja.

Īslaicīgās bažas ātri vien pagaisa, vīrieti pārņēma prieks par atrašanos svaigā gaisā, iespēju veldzēties saules staros, vēja brīzi un skatīšanos uz ieleju. Arī Eila bija priecīga par Jondalara kompāniju. Bija tik grūti noticēt, ka šis vīrietis sēž uz viņas klints pārkares; viņa baidījās pamirkšķināt acis - ja viņa aizvērs acis, tad, tās atverot, vīrietis jau, iespējams, būs pazudis. Kad Eila beidzot sevi pārliecināja par vīrieša esamību, viņa aizvēra acis, lai sevi pārbaudītu, cik ilgi spēj uz viņu neskatīties, jo, acis atverot, būs atkal prieks viņu šeit ieraudzīt. Vīrieša zemā, skanīgā balss, kad viņš runāja, kamēr Eilas acis bija ciet, bija negaidīta laime.

Kad uzausa saule un darīja to zināmu ar savu silto klātbūtni, lejā mirguļojošā upe pievērsa Eilas uzmanību. Nespēdama atstāt Jondalaru vienu pašu un baidīdamās, ka viņam kaut ko viņas prombūtnes laikā ievajagas, jaunā sieviete bija atteikusies no tik ierastās rīta peldes. Bet tagad jau viņš jutās daudz labāk un varēja pasaukt, ja kaut ko vajag.

-     Eila iet ūdenī, - viņa sacīja, atveidodama peldēšanas kustības.

-    Peldēties, - viņš izlaboja, atdarinādams līdzīgas kustības. - To sauc par peldēšanos, un es vēlētos, kaut spētu iet tev līdzi.

-     Pltēt, - Eila lēni atkārtoja.

-     Peldēt, - Jondalars palaboja.

-    Peltēt, - Eila mēģināja vēlreiz, un, kad Jondalars pamāja, viņa sāka iet lejā pa taciņu.

"Paies kāds laiciņš, līdz Jondalars varēs noiet lejā pa šo taciņu, - uznesīšu viņam ūdeni. Bet viņa kāja labi dzīst. Manuprāt, viņš varēs staigāt. Varbūt mazliet nāksies pieklibot, bet ne tik ļoti, lai viņu bremzētu, es tā ceru."

Sasniegusi krastmalu un atsējusi apmetņa aukliņu, Eila nolēma arī izmazgāt matus. Sieviete devās lejup pa straumi pēc ziepju saknes. Viņa paskatījās augšup, ieraudzīja Jondalaru un pamāja viņam, tad devās atpakaļ uz krastmalu un pazuda no viņa redzesloka. Eila apsēdās uz liela klintsbluķa malas, kas vēl līdz plūdiem bija bijusi klints sienas daļa, un sāka atpīt matus. Jauns dīķis, kas pirms klinšu nobrukuma šeit nebija bijis, tagad bija kļuvis par sievietes mīļāko peldvietu. Tas bija daudz dziļāks, un blakus esošā klints kalpoja kā akmens ieplaka, uz kuras viņa saberza ziepju sakni.

Jondalars Eilu atkal ieraudzīja, kad viņa noskalodamās peldēja augšup pret straumi, un apbrīnoja sievietes izteiktos, spēcīgos roku vēzienus. Pēc tam viņa laiski aizīrās atpakaļ līdz akmenim, apsēdās uz tā un ļāva saules stariem sevi nožāvēt, kamēr ar zariņu izmudžināja savēlušās matu šķipsnas, pēc tam ar dzelkšņainu dadzi tos izķemmēja. Kad Eilas biezie mati bija izžuvuši, viņa jau bija saulē sasildījusies un, kaut arī Jondalars nebija viņu saucis, sāka par viņu uztraukties. Viņa nodomāja: "Droši vien viņš jau ir noguris." Uzmetusi tikai vienu skatienu uz savu apmetni, viņa nolēma, ka vēlas uzvilkt tīru. Eila to pacēla un, kāpdama augšā pa taciņu, nesa to sev līdzi.

Jondalars vēl vairāk izjuta saules siltumu nekā pati Eila. Toreiz bija bijis pavasaris, kad viņi abi ar Tonolanu bija devušies ceļā, un nelielais aizsargājošais iedegums, ko viņš bija ieguvis pēc Mamutu apmetnes atstāšanas, jau bija nogājis pa to laiku, ko viņam bija nācies pavadīt Eilas alā. Viņa āda vēl joprojām bija tikpat bāla kā ziemā, līdz viņš nebija iznācis ārā pasēdēt saulē. Eila jau bija aizgājusi, kad Jondalars pirmoreiz ar bažām apzinājās, ka būs saulē apdedzis. Viņš centās to neņemt galvā, negribēdams traucēt sievieti, kas izbaudīja dažus brīžus vienatnē pēc tam, kad tik cītīgi bija par viņu rūpējusies. Viņš jau sāka brīnīties, kur viņa tik ilgi kavējas, vēlēdamies, kaut Eila pasteigtos. Uzmetis acis stāvajai taciņai un pārskatījis upi visos virzienos, viņš nodomāja, ka varbūt viņa nolēmusi vēlreiz izpeldēties.

Kad Eila parādījās pie klints sienas, Jondalars jau bija skatījies - tikai citā virzienā. Uzmetot acis vīrieša tumši sarkanajai mugurai, Eilai kļuva kauns. Ak, kā Jondalars ir saulē apdedzinājies! Kas gan viņa ir par zāļu sievu, ja ļāva vīrietim tik ilgi sēdēt saulē? Viņa piesteidzās blakus.

Izdzirdējis Eilu, viņš pagriezās, pateicīgs par to, ka viņa ir beidzot atnākusi, un nedaudz saniknots par to, ka sieviete nav pārnākusi agrāk. Bet, ieraudzījis viņu, Jondalars aizmirsa par saulē apdedzināto miesu. Ar pavērtu muti no brīnumiem viņš noelsās, ieraudzījis, kā kailā sieviete, spilgtās saules apspīdēta, steidzas viņam klāt.

Viņas āda bija zeltaini dzeltenbrūna, un spēcīgie muskuļi, kas iegūti smagā darbā, ejot līgani kustējās. Sievietes kājas bija nevainojami veidotas, tikai uz kreisās ciskas bija bojājums - četras paralēlas nagu pēdas. No sava skatpunkta Jondalars varēja saredzēt apaļu, stingru dibenu un tumši blondus, pūkainus kaunuma matiņus, vēdera izliekumu, uz kura atradās nelielas, izstieptas ādas krokas, kas bija palikušas pēc grūtniecības. Grūtniecības? Eilas krūtis bija pilnīgas, bet labi veidotas un tikpat stingras kā jaunai meitenei, ar tumši rozā piebriedušiem krūts- galiņiem. Viņas rokas bija garas un graciozas un neapzināti liecināja par spēku.

Eila bija izaugusi starp ļaudīm - vīriešiem un sievietēm, kas jau no dzimšanas bija spēcīgi. Lai paveiktu visus klana sieviešu darbus - celšanu, nešanu un ādu apstrādi, kā ari malkas skaldīšanu -, Eilas ķermenis bija attīstījis nepieciešamās muskuļu grupas. Medīšana bija devusi sievietei muskuļainu elastīgumu, bet dzīvošana vienatnē prasīja pūles un spēku, lai izdzīvotu.

Jondalars nodomāja, ka Eila droši vien ir stiprākā sieviete, ko viņš kādreiz redzējis; nav nekāds brīnums, ka viņa spējusi uzvilkt viņu augšā un balstīt viņa svaru. Nemaz nešaubīdamies, viņš apzinājās, ka nekad agrāk nebija redzējis sievieti ar skaistāk veidotu augumu, bet bija vēl kas vairāk par ķermeni. Jau no paša sākuma viņš bija domājis, ka sieviete ir diezgan skaista, bet nekad nebija viņu redzējis spilgtā dienas gaismā.

Eilai bija garš kakls ar mazu rētiņu pie rīkles, gracioza zoda līnija, pilnīga mute, taisns un šaurs deguntiņš, augsti vaigu kauli, tālu viena no otras stāvošas pelēki zilganas acis. Viņas smalki veidotie vaibsti bija apvienoti elegantā harmonijā, un sievietes garās skropstas un izliektās uzacis bija gaiši brūnā krāsā, par toni tumšākas nekā brīvi krītošie zeltainie mati, kas saulē mirdzēja.

-    Ak Lielā Dāsnā Māte! - Jondalars noelsās.

Viņš centās atrast vārdus, kā Eilu aprakstīt; kopējais iespaids bija mulsinošs. Viņa bija jauka, satriecoša, brīnišķīga. Viņš nekad nebija redzējis nevienu tik skaistu, elpu aizraujošu sievieti. Kāpēc gan viņa slēpa savu izskatīgo augumu zem tā bezveidīgā apmetņa? Kāpēc pina bizēs tādus krāšņus matus? Un viņš vēl bija domājis, ka viņa ir vienkārši skaista. Kāpēc viņš nebija šo sievieti ieraudzījis?

Kad Eila bija šķērsojusi attālumu no klints pārkares un pienākusi tuvāk, Jondalars sajuta savu uzbudinājumu, bet tad tas pārvērtās par uzmācīgām kaisles trīsām, kas izteica vīrieša vajadzību. Viņš gribēja šo sievieti ar tādu neatliekamu vajadzību, kādu iepriekš nekad nebija izjutis. Viņa rokas smeldza no ilgām glāstīt šo nevainojamo augumu, atklāt viņas slepenās vietiņas; viņš vēlējās viņu izpētīt, izgaršot un sniegt Baudas velti. Eilai pieliecoties tuvāk, viņš sajuta sievietes siltās ādas smaržu un bija gatavs viņu iegūt pat bez prasīšanas, ja vien būtu bijis spējīgs to izdarīt. Bet viņš sajuta, ka Eila nebija no tām sievietēm, kuru tik viegli varētu paņemt.

-    Don-da-lāh! Mugura ir… uguns… - Eila sacija, meklēdama īstos vārdus, lai aprakstītu vīrieša saulē apdegušo muguru. Tad viņa saminstinā- jās un, ieraudzījusi viņa acīs dzīvniecisku pievilkšanas spēku, apstājās. Viņa ieskatījās Jondalara dzidri zilajās acīs un juta sevi tajās slīkstam. Viņas sirds strauji sitās, ceļgali bija kļuvuši vārgi un seja piesarka. Eilas augums trīsēja, un starp kājām pēkšņi bija sajūtams nez no kurienes uzradies mitrums.

Eila nezināja, kas viņai kaiš, un, pagriezusi galvu sānis, sieviete atrāva acis. Tās apstājās pie piebriedušā locekļa, kas izspīlējās no gurnauta, un Eila sajuta nepārvaramu vēlmi tam pieskarties un pēc tā pasniegties. Sieviete aizvēra acis, dziļi ieelpoja un centās apspiest savas trīsas. Atvērusi acis, viņa izvairījās no Jondalara acu skatiena.

-     Eila palīdz Don-da-lāh iet alā, - viņa sacīja.

Jondalara saulē apdegusi miesa sūrstēja, un pavadītais laiks ārpus alas bija vīrieti nogurdinājis, bet īsā un grūtā gājiena laikā, atspiezdamies pret sievieti, viņš sajuta Eilas kailo augumu tik tuvu, ka viņa mežonīgā iekāre uzliesmoja ar jaunu spēku. Viņa apsēdināja Jondalaru uz gultas, ātri pārskatīja savus ārstniecības līdzekļu krājumus un pēkšņi izsteidzās laukā no alas.

Viņš nesaprata, kur Eila bija aizsteigusies, un apjauta to tikai tad, kad sieviete atgriezās, pilnām saujām nesdama lielas, pelēki zaļas, pūkainas diždadža lapas. Atdalījusi lapas no lielās dzīslas, kas gāja tām pa vidu, un turēdama tās virs bļodiņas, jaunā zāļu sieva tās saplēsa strēmelēs, pielēja aukstu ūdeni un ar akmeni sadauzīja putrā.

Jondalars arvien vairāk sāka izjust saules apdeguma un karstuma sekas, un, sajutis uz muguras uzgulstam veldzējoši auksto biezeni, vīrietis jau atkal bija priecīgs par to, ka Eilai piemita tādas ārstniecības zināšanas.

- Āa, tā ir daudz labāk, - viņš sacīja.

Kad Eila turpināja ar rokām maigi izlīdzināt vēsās lapas, Jondalars saprata, ka viņa nebija apstājusies, lai uzvilktu apmetni. Kad sieviete notupās viņam blakus, viņš izjuta viņas tuvumu gandrīz vai kā tādu taustāmu starojumu. Siltās ādas un citas sievietes mistiskās smaržas iedrošināja vīrieti pēc viņas pasniegties. Ar roku viņš noglāstīja Eilas kāju, sākot no ceļgala līdz viduklim.

Eila no vīrieša pieskāriena sastinga un pārtrauca roku kustības, skaidri apzinādamās, ka vīrieša roka viņu glāsta. Viņa palika sastingusi, nesaprazdama, ko viņš dara un kas būtu jādara viņai pašai. Eila bija pārliecināta tikai par vienu lietu: viņa negribēja, lai Jondalars to pārtrauc. Bet, kad viņš pasniedzās, lai pieskartos viņas krūtsgaliņam, Eila noelsās no negaidītā trieciena, ko sajuta izskrienam cauri visam augumam.

Jondalars bija pārsteigts par viņas šokēto izskatu. Vai tad tas nebija dabiski, ka vīrietis vēlas pieskaities skaistai sievietei? It īpaši jau tad, kad viņi atradās tik tuvu, ka gandrīz vai jau tāpat saskārās? Nesaprazdams, ko domāt, viņš atrāva roku. "ŠI sieviete izturas tā, it kā viņai agrāk neviens nebūtu pieskāries," viņš nodomāja. "Bet viņa ir sieviete, nevis jauna meitene. Spriežot pēc atstātajām izstiepuma zīmēm uz vēdera, viņa ir dzemdējusi, kaut arī nekas šeit neliecina par bērnu klātbūtni. Nu, viņa jau nebūs pirmā sieviete, kas zaudējusi bērnu, bet viņai droši vien bijis Pirmās baudas rituāls, lai sagatavotu viņu saņemt Mātes svētību."

Pēc Jondalara pieskāriena Eila joprojām sajuta patīkamās trīsas. Viņa nezināja, kāpēc vīrietis bija apstājies, un samulsusi piecēlās kājās un aizgāja prom.

Jondalars nodomāja: "Varbūt es viņai nepatīku?" Bet kāpēc tad viņa bija pienākusi tik tuvu klāt, īpaši tad, kad viņa paša uzbudinājums bija tik skaidri redzams? Viņa nespēja palīdzēt remdēt viņa alkas, Eila ārstēja viņa saulē apdegušo miesu. Sievietes uzvedībā nebija nekā divdomīga. Patiesībā viņa pat izlikās nesaprotam, kādu iespaidu bija uz vīrieti atstājusi. Vai tad viņa bija tik pieradusi pie tādas reakcijas uz savu skaistumu? Viņa neizturējās ar nejūtīgu pieredzējušas sievietes nevērību, bet kā gan sieviete ar tādu izskatu varētu nezināt, kādu iespaidu viņa atstāj uz vīriešiem?

Jondalars pacēla sasisto, slapjo dadža lapu, kas bija nokritusi no viņa muguras. Ari Šaramudu dziednieks bija lietojis diždadža lapas apdegumu ārstēšanai. Eila ir zinoša. "Nu, protams! Ak, Jondalar, tu nu gan esi muļķis!" viņš sev pats sacīja. Šamuds taču tev stāstīja par pārbaudījumiem, kas jāiziet tiem, kas kalpo Mātei. Viņai droši vien jāatsakās arī no Baudas veltēm. Nav nekāds brīnums, ka šī sieviete valkā bezveidīgu apmetni, lai slēptu savu skaistumu. Viņa tev nebūtu pienākusi ne tuvu klāt, ja tu nebūtu saulē apdedzis, un tad tu viņu sagrābi kā tāds pusaugu puika."

Jondalara kāja smeldza, un, kaut arī zāles bija palīdzējušas, saules apdegums vēl joprojām lika sevi manīt. Nolaidies slīpi, viņš mēģināja apgulties uz sāniem un aizvēra acis. Vīrietis bija izslāpis, bet negribēja velties uz otriem sāniem, lai paņemtu ūdens somu, jo tikko bija atradis kaut cik ciešamu pozu. Zelandoni vīrs jutās nožēlojami ne tikai tāpēc, ka viņam visās maliņās smeldza un sāpēja, bet gan tāpēc, ka, viņaprāt, bija rīkojies neapdomīgi, un tagad šķita, ka viņš ir samulsis.

Jau labi sen, kopš puikas gadiem, viņš nebija izjutis kaunu par tādiem sabiedrībā izdarītiem misēkļiem. Jondalars bija noslīpējis un apguvis paškontroli līdz tādam līmenim, ka tā jau bija pārvērtusies par mākslu. Tagad viņš atkal bija aizgājis par tālu un ticis noraidīts. Šī skaistā sieviete, šī sieviete, kuru viņš bija vēlējies iegūt vairāk par visām citām, bija viņu atraidījusi. Viņš pat zināja, kas notiks tālāk. Sieviete izturēsies tā, it kā nekas nebūtu noticis, bet izvairīsies no viņa, kad vien tas būs iespējams. Tajās reizēs, kad nebūs iespējams izvairīties, viņa nospraudīs robežu. Viņa būs vēsa un atturīga. Varbūt viņas mute smaidīs, bet acīs būs lasāma skaudrā patiesība. Viņu starpā vairs nevaldīs sirsnīgas attiecības, vai vēl ļaunāk - būs vieta tikai žēlumam.

Eila bija uzvilkusi tīru apmetni un pašlaik pina matus, izjuzdama kaunu, ka bija ļāvusi Jondalaram saulē apdegt. 11 bija viņas vaina; viņš taču nespēja pats saviem spēkiem aiziet projām no svelošās saules. Pati viņa bija priecājusies - peldējusies un mazgājusi matus, kad vajadzēja slimniekam veltīt vairāk uzmanības. Un viņai taču jābūt zāļu sievai, zāļu sievai pa Izas līniju. Viņas līnija ir cienījamākā visā klanā - ko gan Iza domātu par tādu bezrūpību, tādu neiejūtību pret savu pacientu? Eila jutās šausmīgi vainīga. Jondalars bija tik smagi ievainots, joprojām cieta lielas sāpes, un viņas dēļ tagad viņam jācieš vēl lielākas sāpes.

Bet viņas apmulsumam pievienojās vēl kas cits. Vīrietis bija viņai pieskāries. Viņa joprojām sajuta silto roku uz savas kājas. Eila ļoti labi zināja, kur viņš bija sniedzies un neaizsniedzies, it kā Jondalars ar savu maigo glāstu būtu viņu apdedzinājis. Kāpēc viņš bija pieskāries krūtsgaliņam? Tas joprojām drebēja. Jondalaram bija piebriedis loceklis, un Eila zināja, ko tas nozīmē. Cik gan daudz reižu viņa bija redzējusi, kā vīrieši sievietēm dod signālu, kad vēlējās atvieglot savas vajadzības. Brouds tā bija darījis ar viņu pašu - toreiz viņai bija riebies ieraudzīt vīrieša piebriedušo locekli.

Tagad viņa tā vairs nejutās. Eilai pat patiktu, ja Jondalars būtu viņai parādījis šo signālu…

Neesi taču smieklīga! Viņš to nevar, ne jau ar tādu kāju. Tā tik tikko sadzijusi tiktāl, lai uz tās balstītu ķermeņa svaru.

Bet, kad viņa bija atgriezusies no peldes, vīrieša loceklis bija piebriedis un viņa acis… Iedomājoties vīrieša acis, Eila notrīsēja. Tas ir tik zilas, tajās tik skaidri atspoguļojas viņa vajadzība, un tā…

Eila nespēja sev to izskaidrot, bet, pārtraukusi pīt bizes, aizvēra acis un ļāvās vīrieša pievilkšanas spēkam. Jondalars bija viņai pieskāries. Bet tad apstājies.

Eila izslējās sēdus. Vai viņš bija devis viņai signālu? Vai viņš bija pārtraucis, jo viņa nebija šo signālu pieņēmusi? Ja vīrietim radās tāda vajadzība, sievietei bija vienmēr jābūt pieejamai. Katra klana sieviete jau kopš pirmās reizes, kad viņas gars cīnījās un viņa asiņoja, bija tā mācīta. Tieši tāpat arī Eila bija apmācīta smalkiem žestiem un pozām, kas varētu iedrošināt vīrieti vēlēties ar viņu apmierināt savu vajadzību. Eila nekad nebija sapratusi, kāpēc gan sievietei būtu nepieciešama šāda uzvedība, pirms tas notika? Toties tagad viņa pēkšņi saprata - kāpēc.

Viņa gribēja, lai šis vīrietis ar viņu atvieglo savu vajadzību, bet viņa nezināja Jondalara signālu! "Ja es neuzzināšu viņa signālu, tad arī viņš nesapratīs manējos. Un, ja, to nezinādama, esmu viņu atraidījusi, viņš varbūt nekad vairs pat to nemēģinās. Bet vai viņš patiešām mani gribēja? Es taču esmu tik liela un neglīta."

Eila beidza pīt pēdējo bizīti, tad devās iekšā alā, lai sarušinātu pavardu un pagatavotu Jondalaram pretsāpju zāles. Aiznesusi viņam tās, jaunā zāļu sieva pamanīja, ka vīrietis guļ uz sāniem un atpūšas. Dodot Jondalaram zāles, lai viņš spētu mierīgi gulēt, Eila tomēr negribēja viņu traucēt. Ja jau viņš bija atradis ērtu, nomierinošu pozu, tad lai atpūšas. Sakrustojusi kājas, jaunā zāļu sieva apsēdās viņam blakus un gaidīja, kad vīrietis atvērs acis. Zelandoni vīrs nekustējās, bet Eila zināja, ka viņš neguļ. Vīrieša elpai trūka vienmērības un piere bija savilkta grumbās; guļot miegā, tā nekad nav.

Jondalars bija dzirdējis Eilu pienākam klāt un aizvēra acis, lai izliktos aizmidzis. Viņš gaidīja, muskuļi bija saspringuši, un pats cīnījās ar vēlmi atvērt acis un pārliecināties, vai sieviete vēl joprojām tur ir. Kāpēc viņa bija tik klusa? Kāpēc negāja prom? Roka, uz kuras viņš bija nogūlies, sāka tirpt, jo tajā neriņķoja asinis. Ja viņš tūlīt pat to nepakustinās, roka kļūs stīva. Arī kāja smeldza. Jondalars gribēja to izkustināt, lai atvieglotu notirpumu, kas radies no pārāk ilgās nekustīgās gulēšanas vienā pozā. Seja niezēja no bārdas rugājiem; mugura dega kā ugunīs. Varbūt viņas nemaz tur nebija? Varbūt viņa bija aizgājusi un viņš vienkārši nebija to dzirdējis? Un ja nu viņa tur sēdēja un skatījās uz viņu?

Eila bija uzmanīgi vērojusi Jondalaru. Viņa bija cieši skatījusies uz šo vīrieti daudz vairāk nekā kādreiz bija atļāvusies skatīties uz kādu citu. Klana sievietēm nebija atļauts tā skatīties uz vīriešiem, bet Eila jau bija atļāvusies tik daudz nepiedienību. Vai viņa bija aizmirsusi visas labās manieres, ko Iza bija mācījusi, arī rūpes par pacientu? Eila skatījās uz savām rokām, kuras gulēja klēpī un turēja krūzīti ar velnābola uzlējumu. Tieši tas bija pareizais veids, kā sievietei jātuvojas vīrietim: jāsēž zemē ar noliektu galvu un jāgaida, līdz vīrietis uzsitis pa plecu, tādējādi atzīdams viņas klātbūtni. Varbūt pienācis laiks atcerēties labās manieres?

Gribēdams pārliecināties, vai sieviete vēl ir tepat, un nevēlēdamies viņai darīt zināmu, ka ir pamodies, Jondalars pavēra acis šaurā sprau- dziņā. Viņš ieraudzīja pēdu un ātri atkal acis aizvēra. Viņa bija turpat. Kāpēc viņa te sēdēja? Ko gan viņa gaidīja? Kāpēc gan viņa negāja prom un neatstāja viņu vienu ar savām sāpēm un pazemojumu? Caur nolaistiem plakstiņiem viņš paskatījās vēlreiz. Eilas pēda nebija pakustējusies. Sieviete sēdēja, kājas sakrustojusi. Viņai rokās bija krūzīte ar šķidrumu. Ak Doni! Kā viņš bija izslāpis! Vai tā domāta viņam? Vai viņa bija gaidījusi, lidz viņš pamodīsies, lai iedotu zāles? Eila taču būtu varējusi viņu papurināt, viņai nebija jāgaida.

Jondalars atvēra acis. Eila sēdēja noliektu galvu, skatīdamās zemē. Viņa bija ģērbusies vienā no tiem maisveida apmetņiem, un mati bija sapīti neskaitāmās bizīšu rindās. Sieviete izskatījās kā tikko no peldes nākusi. Netīrums no vaiga bija pazudis; apmetnis bija tīrs, izskatījās pēc vēl neievalkātas zvērādas. Sēdēdama ar noliektu galvu, Eila izskatījās vainīga. Viņas pozā nebija nekā samākslota: ne koķetīgas klīrības, ne pavedinoša skatiena.

Cieši sapītās bizītes šo iespaidu tikai pastiprināja, tāpat kā maisveida apmetnis ar ielocēm un izliekumiem, kas tik labi noslēpa sievietes augumu. Tā bija viltība - nobriedušas sievietes auguma labi pārdomāta slēpšana, kā ari bagātīgās un mirdzošās matu rotas maskēšana. Viņa nevarēja noslēpt savu seju, bet sievietes ieradums skatīties zemē vai sānis novērsa uzmanību. Kāpēc viņa sevi slēpa? Droši vien tā pārbaudījuma dēļ, ko Eila pašreiz iziet. Vairums sieviešu, kuras Jondalars pazina, būtu dižojušās ar tik krāšņu augumu, valkājušas šādu zeltītu matu rotu visā tās krāšņumā, atdevušas visu par tik skaistu seju.

Nepakustēdamies vīrietis vēroja Eilu, visas sāpes un neērtības bija kā ar roku noņemtas. Kāpēc viņa sēdēja tik nekustīgi? Varbūt viņa negribēja uz viņu skatīties, Jondalars prātoja; viss samulsums un sāpes uzreiz atgriezās. Viņš nespēja vairs to paciest, viņam bija jāpakustas.

Jondalaram atbrīvojot savu roku, Eila pacēla acis. Kaut ari Eila gribēja izrādīties, ka ir labi audzināta, viņš nevarēja piesist viņai pie pleca, lai atzītu viņas klātbūtni. Viņš šo signālu nezināja. Ieraudzīdams Eilas nožēlas pilno seju un godīgās, atklātās acis, kas izteica aicinājumu, Jondalars bija pārsteigts. Nebija ne nosodījuma, ne noraidījuma, ne nožēlas. Drīzāk viņa izskatījās samulsusi. Par ko gan viņai vajadzēja būt tik samulsušai?

Eila pasniedza viņam krūzīti. Jondalars iedzēra malciņu, no rūgtajām zālēm savieba seju, tad izdzēra to tukšu un pasniedzās pēc ūdens somas, lai noskalotu rūgto garšu mutē. Tad, vairs nevienā pozā nespēdams justies ērti, atgūlās uz muguras. Eila viņam pamāja piecelties sēdus, tad iztaisnoja, nolīdzināja un pārkārtoja gultā esošās zvērādas un kažokādas. Vīrietis uzreiz vairs neatlaidās guļus.

- Eila, ir tik daudz kas, ko es par tevi nezinu, bet vēlētos uzzināt. Nezinu, kur esi iemācījusies tādas ārstniecības iemaņas; es pat nezinu, kā šeit nokļuvu. Zinu tikai vienu, ka esmu tev par visu ļoti pateicīgs. Tu izglābi man dzīvību, un vēl kas svarīgāk - tu izglābi manu kāju. Pat ja es būtu palicis dzīvs, bez kājas vairs nekad nespētu nokļūt mājās. Piedod, ka es biju tāds muļķis, bet tu esi tik skaista, Eila. Es to nezināju, tu to mācēji tik labi noslēpt. Nezinu gan, kāpēc tev tā vajag, bet droši vien tev ir savi iemesli. Tu tik ātri visu apgūsti. Varbūt, kad iemācīsies vairāk runāt, tad man izstāstīsi, ja tev tas ir atļauts. Ja ne, tad es to sapratīšu un pieņemšu. Es jau zinu, ka tu nesaproti visu, ko saku, bet gribu, lai tu to zini. Eila, es tevi vairs netraucēšu. To es apsolu.

-

22

-     Pasaki man pareizi… Don-da-lāh.

-    Tu ļoti jauki izrunā manu vārdu.

-            Nē. Eila saka nepareizi. - Viņa dedzīgi papurināja galvu. - Pasaki man pareizi.

-    Jondalars. Jon-da-lars.

-    Zzzon…

-    Jon, - viņš rādija, kārtīgi šo zilbi izrunādams, - Jondalars.

-     Zh… dzh… - Eila pūlējās izrunāt nepazīstamo skaņu.

-     Dzhon-da-larrr, - viņai beidzot sanāca, uzsverot pēdējo burtu.

-    Labi! Nu jau tev sanāk labi! - Jondalars Eilu uzslavēja.

Eila par savu panākumu pasmaidīja, tad viņas smaids pārvērtās nerātnā grimasē. - Dzhon-da-larrr no Zel-ann-do-nī. - Vīrietis daudz biežāk bija pieminējis savas cilts vārdu, nevis savējo, un Eila bija to vienatnē trenējusies izrunāt.

-             Pareizi! - Jondalars bija patiesi pārsteigts. Viņa to nebija vēl pavisam skaidri izrunājusi, bet tikai Zelandoni pamanītu šo atšķirību. Vīrieša priecīgā atzinība bija atalgojusi Eilas pūles, un viņas panākumu smaids bija vienkārši burvīgs.

-     Ko nozīmē: Zelandoni?

-            Tas nozīmē - mana cilts. Mātes bērni, kas dzīvo dienvidrietumos. Doni nozīmē - Lielā Zemes Māte. Domāju, ka vieglāk ir pateikt - Zemes bērni. Bet visi cilvēki, katrs savā valodā, sevi sauc par Zemes bērniem. Tas vienkārši nozīmē - cilvēki.

Viņi stāvēja viens otram pretim, atspiedušies pret pretējiem bērza stumbra zariem, tiem bija vairāki pazari un viens kopējs stumbrs. Kaut arī Jondalars lietoja nūju un vēl ļoti izteikti kliboja, viņš bija pateicīgs, ka varēja stāvēt zaļajā ielejas pļavā. Sākot no pirmajiem piesardzīgajiem soļiem, vīrietis katru dienu bija piespiedis sevi staigāt. Viņa pirmais gājiens lejup pa stāvo taku bija smags pārbaudījums - un arī triumfs. Kāpšana augšā izrādījās vieglāka par kāpienu lejup.

Jondalars vēl joprojām nezināja, kā Eila viena pati, bez palīdzības, bija dabūjusi viņu augšā pa stāvo taku uz alu. Bet, ja citi bija viņai palīdzējuši, kur tad viņi ir? Tas bija jautājums, kas jau sen nelika viņam mieru. No paša sākuma Eila nebija viņu sapratusi, bet tagad, lai vienkārši apmierinātu savu ziņkārību, to jautāt šķita nevietā. Viņš bija gaidījis piemērotu bridi, un tagad likās, ka tāds ir pienācis.

-     Eila, kas ir tava cilts? Kur viņi ir?

Smaids izdzisa no sievietes sejas, Jondalars jau gandrīz nožēloja, ka pajautājis. Pēc ieilgušā klusuma brīža viņš jau sāka domāt, ka Eila nebija viņu sapratusi.

-     Nav cilts. Eilai nav cilts, - viņa beidzot atbildēja, atraudamās no koka un iziedama ārā no pavēņa. Jondalars paņēma savu nūju un kliboja viņai pakaļ.

-    Bet tev ir jābūt kādai ciltij. Tu piedzimi kādai mātei. Kas par tevi rūpējās? Kas tev iemācīja ārstniecību? Kur tagad ir tava cilts, Eila? Kāpēc tu esi viena?

Skatīdamās zemē, Eila lēnām gāja uz priekšu. Viņa nebūt nevairījās no atbildes - viņai bija jāatbild. Neviena klana sieviete nedrīkstēja atteikties atbildēt, ja vīrietis bija uzdevis tiešu jautājumu. Patiesībā visi klana locekļi - gan vīrieši, gan sievietes - atbildēja uz tieši uzdotiem jautājumiem. Vienkārši bija pierasts tā, ka ziņkāres pēc sievietes klana vīriešiem nekad neuzdeva personiskus jautājumus, vīrieši tos parasti pārsprieda savā starpā. Pieņemts bija tā, ka parasti sievietēm uzdeva jautājumus. Jondalara jautājums uzjundīja daudz atmiņu, bet uz dažiem no tiem Eila nezināja atbildi un neprata atbildēt uz pārējiem.

-    Ja negribi man stāstīt…

-    Nē. - Eila paskatījās uz viņu un pašūpoja galvu. - Eila teiks. - Viņas acīs bija manāms satraukums. - Nezin vārdus.

Jondalars vēlreiz pārdomāja, vai vajadzēja šo jautājumu uzdot, bet viņu māca ziņkāre, un sieviete, šķiet, gribēja viņam to izstāstīt. Abi vēlreiz apstājās pie kāda robota klintsgabala, kas pirms nonākšanas pļavā bija atradies klints sienā, no kuras bija izrāvis lielu robu. Jondalars apsēdās uz klintsbluķa malas, kas bija sašķēlies tā, ka no tā sanāca ērts sēdeklis pareizā augstumā un ar slīpumu muguras atspiešanai.

-     Kā tava cilts sevi sauc? - viņš jautāja.

Eila kādu brīdi padomāja. - Cilts. Vīrieši… sievietes… bērni. - Viņa vēlreiz pašūpoja galvu, nezinādama, kā izskaidrot. - Klans. - Viņa vienlaikus žestikulēja ar rokām, lai izskaidrotu šo jēdzienu.

-     Kā ģimene? Ģimene ir vīrietis, sieviete un viņu bērni, kas dzīvo pie viena pavarda… Parasti.

Viņa pamāja. - Ģimene… vairāk.

-     Maza grupa? Vairākas ģimenes, kas dzīvo kopā, ir cilts, - viņš skaidroja, - pat ja tās nedzīvo vienā alā.

-    Jā, - Eila piekrita, - klans mazs. Un vairāk. Klans nozīmē visa cilts.

Jondalars nebija īsti sadzirdējis Eilu pirmoreiz sakām šo vārdu un nesaprata viņas žestu. Tas vārds skanēja smagnēji, izrunāts ar rīkles skaņu, un atkal parādījās tā iezīme, ko viņš vienīgi varēja izskaidrot ar vārda vidusdaļu neizrunāšanu. Viņš pat nebūtu iedomājies, ka tas bija domāts kā vārds. Līdz šim Eila nebija izrunājusi nevienu citu vārdu, tikai tos, ko bija iemācījusies no viņa. Jondalaram radās interese.

-     Gluns? - viņš pārjautāja, cenzdamies Eilu atdarināt.

Tas nebija īsti pareizi, bet uz to pusi bija. - Eila nesaka Jondalara vārdus pareizi, Jondalars nesaka Eilas vārdus pareizi. Jondalars saka labi.

-    Eila, es nezināju, ka tu jau zināji kādus vārdus. Nekad nebiju dzirdējis tevi runājam tavā valodā.

-     Nezinu daudz vārdu. Klans nerunā vārdus.

Jondalars nesaprata. - Kā tad viņi runā, ja ne ar vārdiem?

-    Viņi runā… rokām, - Eila atbildēja, zinādama, ka atbilde nav gluži pareiza.

Viņa pamanīja, ka neapzināti bija veidojusi žestus, lai paskaidrotu. Ieraudzījusi Jondalara izbrīnīto skatienu, sieviete saņēma viņa rokas un virzīja tās pareizām kustībām, kamēr pati atkārtoja savu sakāmo.

-     Klans nerunā daudz vārdu. Klans runā… rokām.

Jondalara izbrīnītā piere pamazām izlīdzinājās, kad viņš sāka saprast. - Tātad tu man saki, ka tava cilts runā ar rokām?! Parādi man! Pasaki kaut ko savā valodā!

Eila kādu bridi padomāja, tad sāka žestikulēt. - Es tik daudz ko gribu tev pateikt, bet man ir jāiemācās to pateikt tavā valodā. Tava valoda ir vienīgā, kas man tagad atlikusi. Kā lai es tev pastāstu, kas ir mana cilts? Es vairs neesmu klana sieviete. Kā lai tev izskaidroju, ka esmu mirusi? Man nav savas cilts. Klans domā, ka es jau staigāju pa citu pasauli, tāpat kā tas vīrietis, ar ko tu kopā ceļoji. Domāju, ka tas bija tavs brālis. Vēl es tev gribētu pateikt, ka virs viņa kapa atstāju zīmes, lai palīdzētu viņam atrast ceļu uz viņsauli un lai bēdas tavā sirdī nebūtu tik lielas. Gribu tev pateikt, ka arī es par viņu sēroju, kaut ari viņu nepazinu. Es nepazīstu tos cilvēkus, kam piedzimu. Man droši vien bija māte un ģimene, kas izskatījās līdzīga man… un tev. Bet es viņus vienīgi pazīstu kā Citus. Iza ir vienīgā māte, kuru atceros. Viņa man iemācīja ārstniecības noslēpumus un izmācīja par zāļu sievu, bet viņa ir mirusi. Arī Krebs ir miris. Jondalar, es tik izmisīgi vēlos tev pastāstīt par Izu, Krebu un Durku…. - Eilai bija jāapstājas, lai dziļi ievilktu elpu. - Arī mans dēls ir man atņemts, bet viņš dzīvo. Tik daudz man ir atlicis. Un tagad Alu Lauva ir atvedis tevi. Es baidījos, ka Citu vīrieši būs tādi paši kā Brouds, bet tu vairāk līdzinies Krebam, esi maigs un pacietīgs. Es gribu domāt, ka būsi mans vīrietis. Kad pirmo reizi tevi ieraudzīju, nodomāju, ka tāpēc esi šeit atsūtīts. Gribēju ticēt, ka tas notika tādēļ, ka biju tik vientuļa, man bija vajadzīgs kāds cilvēks, un tu esi pirmais Citu vīrietis, ko esmu redzējusi… to es skaidri zinu. Tad nebūtu bijis svarīgi, kas tu esi. Es gribēju tevi par savu vīrieti, vienkārši lai man būtu vīrietis. Tagad tā vairs nav. Ar katru dienu, ko tu šeit pavadi, manas jūtas kļūst arvien stiprākas. Es zinu, ka Citi nav pārāk tālu no šejienes, un droši vien ir arī citi vīrieši, un viens no tiem varētu kļūt par manu vīru. Bet es negribu nevienu citu un baidos, ka, tiklīdz atlabsi, tu šeit vairs nepaliksi. Baidos arī par to, ka tad tevi zaudēšu. Kaut varētu tev pateikt, es esmu tik… tik… pateicīga par to, ka tu esi šeit, ka dažkārt šķiet, es to neizturēšu. - Eila apstājās, nespēdama turpināt, bet sajuzdama ari to, ka nebija vēl savu sakāmo pabeigusi.

Vīrietim, kas viņu vēroja, Eilas domas bija pilnīgi nesaprotamas. Viņas kustības - ne tikai ar rokām, bet ar vaibstiem, acīm un visu augumu - bija tik izteiksmīgas, ka Jondalars bija dziļi aizkustināts. Eila viņam atgādināja klusējošu dejotāju, ja neņem vērā tās rīkles skaņas, kas dīvainā kārtā labi saderēja kopā ar graciozajām kustībām. Viņš uztvēra visu tikai ar savām emocijām un nespēja īsti noticēt tam, ka tas, ko viņš juta, bija tas, ko Eila bija teikusi, - bet, kad viņa beidza, Jondalars zināja, ka tieši to viņa bija teikusi. Vīrietis saprata arī to, ka Eilas kustību un žestu valoda nebija - kā viņš sākumā bija uzskatījis - vienkāršs žestu virknējums, ko ari viņš dažkārt lietoja, lai uzsvērtu savu vārdu nozīmi. Drīzāk šķita, ka šajā valodā tika lietotas skaņas, lai uzsvērtu žestu nozīmi.

Beigusi savu sakāmo, Eila kādu brīdi domīgi pastāvēja, tad graciozi nolaidās zemē pie viņa kājām un nolieca galvu. Jondalars gaidīja, un, kad Eila nepakustējās, vīrietis sāka justies neomulīgi. Šķita, ka jaunā sieviete kaut ko gaida no viņa, un radās tāda sajūta, ka izrāda viņam cieņu. Tāda godbijība Lielās Mātes priekšā bija slavējama, bet Viņa tika uzskatīta par greizsirdīgu un neizturējās laipni ne pret vienu no Saviem bērniem, kas saņēma tādu cieņu, kas pienācās Viņai pašai.

Beidzot Jondalars noliecās un pieskārās Eilas rokai. - Eila, celies augšā. Ko tu dari?

Pieskāriens pie rokas nebija gluži tas pats, kas piesitiens pie pleca, bet tik tuvu tam, ka sieviete nodomāja: Jondalars dod viņai klana signālu - atļauju runāt. Viņa pacēla galvu un palūkojās uz sēdošo vīrieti.

-     Klana sieviete sēž, grib runāt. Eila grib runāt ar Jondalaru.

-    Tev nav jāsēž zemē, lai runātu ar mani. - Viņš pasniedzās uz priekšu un gribēja viņu piecelt kājās. - Ja gribi runāt, vienkārši runā.

Eila uzstāja, ka paliks tur, kur ir. - H klanā dara. - Viņas acis lūdzās sapratni. - Eila grib teikt… - Acīs sariesās izmisuma asaras. Viņa iesāka vēlreiz. - Eila nerunā labi. Eila grib teikt, Jondalars dod Eilai runāt, grib teikt…

-     Vai tu mēģini pateikt - paldies?

-     Ko nozīmē paldies?

Vīrietis ieturēja pauzi. - Eila, tu izglābi man dzīvību. Tu esi par mani rūpējusies, ārstējusi manas brūces, barojusi. Par to es pateikšu paldies. Es pateikšu vairāk nekā paldies.

Eila sarauca pieri. - Ne tas. Vīrietim sāp, Eila rūpējas. Eila rūpējas visi cilvēki. Jondalars dod Eilai runu. Ir vairāk. Ir vairāk paldies. - Viņa paskatījās Jondalarā godīgām acīm, vēlēdamās, kaut viņš saprastu.

-    Varbūt tu nerunā labi, bet sazinies ļoti labi. Celies augšā, Eila, vai arī man būs jāmetas zemē tev blakus. Es saprotu, ka esi dziedniece un tavs aicinājums ir palīdzēt ikvienam, kam palīdzība nepieciešama. Tu varbūt nedomā, ka tas ir kas īpašs, ka esi man izglābusi dzīvību, bet tas mani nepadara mazāk pateicīgu. Man liekas sīkums iemācīt tev manu valodu, bet es sāku saprast, ka tev tas ir ļoti svarīgi un tu par to esi pateicīga. Pateicības izteikšana allaž ir grūta, lai kādā valodā tā arī būtu. Manā valodā ir pieņemts pateikt paldies. Man šķiet, ka tev tas sanāk vēl skaistāk. Bet tagad, lūdzu, celies augšā!

Eila juta, ka viņš ir sapratis. Sievietes smaids izteica daudz lielāku pateicību, nekā viņa to apzinājās. Eilai bija grūti to izskaidrot, bet ļoti svarīgi, lai viņš saprastu; tagad viņa piecēlās kājās, juzdamās pacilāta, ka bija izdevies. Sieviete meklēja veidu, kā izteikt savu pacilātību darbībā; ieraudzījusi Vīniju un kumeļu, viņa gari un griezīgi nosvilpās. Ķēve izslēja ausis un aulekšoja pie Eilas. Kad Vīnija bija pieskrējusi klāt, jaunā sieviete palēcās un viegli uzkāpa zirgam mugurā.

Viņas apmeta lielu apli pa pļavu, kumeliņš sekoja cieši blakus. Kopš Jondalara atrašanas Eila bija visu laiku palikusi pie viņa, tāpēc nebija neko daudz izjājusi, un šis jājiens sniedza viņai pacilājošu brīvības izjūtu. Kad sieviete atgriezās pie klints, Jondalars stāvēja kājās, viņu gaidīdams. Viņa mute vairs nebija plati iepletusies, tomēr tā tāda bija bijusi, kad Eila sāka jāt. Uz bridi viņam pār muguru bija noskrējušas tirpas, un viņš nesaprata, vai sieviete nav kāda pārdabiska būtne, varbūt pat doni. Kā pa miglu viņš atcerējās sapni par Mātes garu, kas bija ieņēmis jaunas sievietes veidolu un pastūma malā lauvu.

Tad Jondalars atcerējās Eilas lielo, cilvēcīgo izmisumu par savu nespēju sazināties. Noteikti nevienam Lielās Zemes Mātes garam nebūtu šādas problēmas. Tomēr viņai piemita neparasts talants apieties ar dzīvniekiem. Putni atlidoja pie viņas un ēda no rokas, ķēve - zīdītāja - atskrēja pēc viņas svilpiena un atļāva jāt sev uz muguras. Un kā tad ar tiem cilvēkiem, kas nesarunājās ar vārdiem, bet gan ar žestiem? Glāstīdams kumeliņu, vīrietis prātoja: kopš tās dienas, kad Eila viņam bija to izstāstījusi, Jondalaram bija bijusi laba viela pārdomām. Jo vairāk viņš par šo sievieti domāja, jo dziļāks kļuva viņas noslēpums.

Vīrietis varēja saprast, kāpēc viņa nerunāja, jo arī viņas cilts nerunāja. Bet kas bija tie cilvēki? Kur viņi ir tagad? Eila sacīja, ka viņai neesot savas cilts un viņa dzīvojot ielejā viena pati, bet kas tad bija viņai iemācījis ārstniecības māku un maģisko spēju apieties ar dzīvniekiem? Kur viņa bija dabūjusi uguns akmeni? Eila vēl bija par jaunu, lai būtu tik apdāvināta dziedniece. Parasti pagāja vairāki gadi, dzīvojot nošķirtībā un vientulībā, lai sasniegtu tādas spējas un līmeni, kāds piemita Eilai…

Varbūt šādus cilvēkus Eila uzskatīja par savu cilti? Jondalars zināja, ka eksistē tādas atsevišķas grupas, ko veido tie, kas kalpo Mātei un pilnībā velta sevi, lai iegūtu dziļāku ieskatu pamatīgajos noslēpumos un mistērijās. Šādas ļaužu grupiņas tika turētas lielā cieņā; Zelandoni vairākus gadus bija pavadījuši, dzīvojot kopā ar vienu no tām. Arī Šamuds bija runājis par šo ļaužu pašu uzliktajiem pārbaudījumiem, lai iegūtu dziļākas zināšanas un iemaņas. Vai Eila būtu varējusi dzīvot kopā ar vienu no šīm grupām, kas savā starpā nesarunājās, tikai sazinājās ar žestiem? Vai tāpēc viņa tagad dzīvoja viena, lai pilnveidotu savas iemaņas?

Ak, Jondalar, un tu biji domājis dalīties Baudas veltē ar šo sievieti! Nav brīnums, ka viņa reaģēja tā, kā viņa to izdarīja. Bet cik žēl! Būt tik skaistai kā viņa un atteikties no Baudas veltes! Jondalar, tev noteikti būs jāciena viņas griba, kaut ari šī sieviete ir skaista.

Brūnais kumeliņš badīja ar purniņu un berzējās gar vīrieti, cerēdams saņemt iejūtīgāku pakasišanu no maigajām rokām, kas allaž mācēja atrast īstās vietas, kur jaundzimušā kumeļa pūkainā spalva niezēja visvairāk. Jondalars bija iepriecināts, ka kumeļš viņu uzmeklē. Zirgi viņam nekad nebija nozīmējuši neko vairāk kā barības līdzekļus, tāpēc vīrietim nekad nebija ienācis prātā, ka tie var būt arī sirsnīgi, atsaucīgi dzīvnieki, kam viņa glāsti patīk.

Eila smaidīja, viņa priecājās par pieķeršanos, kas bija izveidojusies starp Jondalaru un Vīnijas kumeliņu. Viņai prātā ienāca aizmirsta doma, un sieviete to nekavējoties pateica.

-    Jondalars dod kumeļam vārdu?

-    Dot kumeļam vārdu? Vai gribi, lai es šim kumeliņam dodu vārdu? - Viņš bija nedrošs un iepriecināts. - Es nezinu, Eila. Es nekad neesmu nevienam devis vārdu, kur nu vēl zirgam. Kādu vārdu lai dod zirgam?

Eila saprata vīrieša samulsumu. Arī viņa šo domu nebija pieņēmusi uzreiz. Vārdi bija jāpiešķir ar nozīmi, tie deva pazīstamību. Vīnijas kā īpašas radības atzīšanai, atšķirot to no jēdziena zirgs, bija noteiktas sekas. Viņa vairs nebija vienkāršs bara dzīvnieks, kas klīst pa stepi. Viņa daudz vairāk līdzinājās cilvēkam, ieguva no cilvēka drošību un dāvāja tam savu uzticību. Starp sev līdzīgajiem sugas brāļiem Vīnija bija kas īpašs. Viņai bija vārds.

Bet tas sievietei uzlika zināmus pienākumus. Dzīvnieka ērtības un labklājība prasīja noteiktas pūles un rūpes. Viņai allaž bija jādomā par zirgu; abu dzīves tika cieši sasaistītas kopā.

Eila bija sākusi apzināties abu - viņas un ķēves - attiecības, īpaši pēc Vīnijas atgriešanās. Kaut arī tas nebija plānots vai aprēķināts, viņas vēlmē, lai Jondalars dod kumeļam vārdu, pastāvēja šis atzīšanas elements. Eila gribēja, lai Jondalars paliek kopā ar viņu. Ja viņš iemīlēs jauno kumeliņu, tas vismaz uz laiku varētu izrādīties papildu iemesls viņa palikšanai te, kur jāpaliek kumeļam, - ielejā, kopā ar Vīniju un Eilu.

Tomēr nebija nekādas vajadzības vīrieti steidzināt. Vēl kādu bridi viņš nekur neies, vismaz tik ilgi, līdz sadzīs kāja.

Eila satrūkusies pamodās. Alā bija tumšs. Viņa gulēja uz muguras, skatīdamās melnajā, necaurredzamajā tumsā, un centās atkal aizmigt. Beidzot viņa klusām izslīdēja no gultas - alas grīdā viņa bija izrakuši šauru bedri savai gultai, tā atradās blakus viņas vecajai guļvietai, kur tagad gulēja Jondalars, - un taustīdamās aizgāja līdz alas ieejai. Sieviete dzirdēja, kā Vīnija nosprauslājas, pazīdama savu draudzeni, kad viņa pagāja garām, lai dotos uz alas izeju.

"Atkal esmu izlaidusi pavardu," viņa nodomāja, iedama gar sienu uz alas pārkāri. "Jondalars tik labi nepārzina alu, kā es to protu. Ja viņam rodas vajadzība nakts vidū piecelties, tad nepieciešama lielāka gaisma."

Izgājusi ārā, Eila kādu brīdi pastāvēja. Izdilis mēness, spīdēdams rietumu pusē, atradās gandrīz vai pie pašas augšējās klints kores upes pretējā krastā un drīz aiz tās pazudīs. Rīts bija tuvāk nekā pusnakts. Lejā valdīja tumsa, ja neskaita sudrabainu zvaigžņu atspulgu čalojošajā upes straumē.

Naksnīgā debess tikko manāmi mainījās no melnas uz tumši zilu nokrāsu, bet to varēja pamanīt tikai zemapziņas līmenī. Pati nesaprazdama, kāpēc, Eila nolēma vairs neiet gulēt. Viņa vēroja, kā mēness kļūst tumšāks, pirms pretējā krasta klints kore to aprij. Pazūdot pašiem pēdējiem gaismas stariem, jaunā sieviete sajuta nelaimi vēstījošus drebuļus.

Pakāpeniski debess kļuva gaišāka un zvaigznes izbālēja zilajā gaismā. Ielejas tālākajā galā pamale krāsojās sārta. Eila vēroja, kā asi izteikts, asinssarkans saules disks uzliesmo zemes malā un pār ieleju met ugunīgu atblāzmu.

-     Austrumos droši vien ir prērijas ugunsgrēks, - Jondalars ierunājās.

Eila apmetās apkārt. Vīrieti apstaroja ugunīgā diska spilgtā gaisma, kas pārvērta viņa acis lavandas krāsā; ugunskura gaismā tās nekad tādas nebija bijušas. - Jā, liels uguns, daudz dūmu. Es nezināju, tu augšā.

-    Jau kādu brīdi esmu nomodā, cerēju, ka tu drīz atgriezīsies. Kad neatgriezies, tad nodomāju, ka arī es varētu celties augšā. Pavards ir izdzisis.

-     Es zinu. Es neuzmanīga. Neuztaisīt pareizi degt naktī.

-    Tu to neierobežoji, lai pavards neizdegtu.

-     Ierobežot, - Eila atkārtoja. - Es eju iedegt.

Jondalars sekoja jaunajai sievietei alā un, ejot iekšā, pielieca galvu. Tā drīzāk bija piesardzība, nevis nepieciešamība. Alas ieeja bija nedaudz augstāka par Jondalara augumu. Eila sadabūja dzelzs pirītu un kramu, kā arī savāca posu un aizkuru.

-     Vai tu neteici, ka atradi uguns akmeni krastmalā? Vai tie tur vēl

ir?

-    Jā. Daudz nav. Ūdens nāk, ņem.

- Plūdi? Upe applūda un izskaloja uguns akmeņus? Varbūt mums vajadzētu iet un salasīt visus, cik vien varam atrast?

Eila izklaidīgi pamāja ar galvu. Šai dienai Eilai bija padomā citi plāni, viņai bija vajadzīga Jondalara palīdzība, bet sieviete nezināja, kā to palūgt. Viņas sarūpētie gaļas krājumi sāka izsīkt, un jaunā sieviete nezināja, vai viņš neiebilstu pret viņas došanos medībās. Laiku pa laikam viņa bija izgājusi medībās ar lingu, bet Jondalars nebija prasījis, no kurienes uzradušās nomedītās stepes žurkas, zaķi un milzīgie kāmji. Pat klana viri Eilai bija atļāvuši ar lingu medīt mazos zvēriņus. Tomēr tagad bija nepieciešams nomedīt kādu lielāku zvēru, tas nozīmēja izjāt ar Vīniju stepē un izrakt lamatu bedri.

Eilai nemaz tik ļoti negribējās to darīt. Viņa būtu devusi priekšroku medībām kopā ar Mazuli, bet lauva bija aizgājis. Lai gan medību partnera prombūtne pašreiz bija mazākais, par ko Eila domāja. Vairāk viņu uztrauca Jondalars. Sieviete zināja, ka pat tad, ja Zelandoni vīrs iebilstu, tas nespētu viņu atturēt. Nebija tā, ka Eila būtu piederīga viņa klanam, - šī bija viņas ala, un Jondalars vēl nebija pilnībā atlabis. Tomēr likās, ka viņam patīk ieleja, Vīnija un kumeliņš; šķita, ka viņam patīk arī Eila pati. Tāpēc viņa negribēja neko mainīt. No savas pieredzes viņa zināja, ka vīriešiem nepatīk sievietes, kas medī, bet Eilai nebija izvēles.

Un viņa cerēja no Jondalara saņemt kaut ko vairāk nekā tikai klusu, negribīgu piekrišanu - sievietei bija nepieciešams viņa atbalsts un palīdzība. Viņa negribēja medībās ņemt līdzi kumeļu. Eila baidījās, ka mazais kumeliņš var iesaistīties dzīvnieku paniskajā bēgšanā un tikt savainots. Viņa bija pārliecināta, ka kumeliņš paliktu alā, ja Jondalars viņu uzraudzītu. Viņa nebūs prom ilgu laiku. Eila izlūkotu ganāmpulku, izraktu bedri, atgrieztos un dotos medībās nākamajā dienā. Bet kā lai viņa palūdz vīrietim pieskatīt kumeliņu, kamēr pati medīs? Pat tādā gadījumā, ja viņš pats nespēj vēl medīt?

Gatavodama rīta gaļas buljonu un pārlūkojot atlikušos gaļas krājumus, sieviete saprata, ka drīz vien kaut kas būs jādara lietas labā. Eila nolēma, ka iesākumā palēnām atklās savu tieksmi uz medībām, nodemonstrējot Jondalaram prasmi rīkoties ar savu iecienītāko medību ieroci. Vīrieša reakcija uz viņas medībām ar lingu sniegs atbildi, vai ir vērts lūgt viņa palīdzību.

Viņiem bija izveidojies paradums no rītiem pastaigāties gar upmalas krūmāju. Tas Jondalaram bija labs treniņš, un ari Eilai šī pastaiga patika. Tajā rītā aizejot jaunā medniece aiz apmetņa jostas iebāza lingu.

Vienīgais, kas viņai bija nepieciešams, lai kāds zvēriņš gribētu sadarboties un parādītos viņu redzeslokā.

Sievietes cerības tika piepildītas ar uzviju, kad, staigājot pa pļavu prom no upmalas, parādījās rubeņu pāris. Ieraudzījusi vienu putnu, Eila paņēma lingu un akmeņus. Pirmais akmens, uzlidojot debesīs, trāpīja vienam rubenim, bet, kad otrs putns pacēlās spārnos, tam trāpīja otrs akmens. Pirms medījuma atnešanas Eila paskatījās uz Jondalaru. Viņa ieraudzīja pārsteigumu, bet, kas vēl svarīgāk, - arī smaidu vīrieša sejā.

-     Tas bija vienreizīgi, sieviete! Vai tādā veidā esi nomedījusi visus tos dzīvniekus? Biju domājis, ka tu liec cilpas. Kas tas par ieroci?

Eila iedeva viņam ādas strēmeli ar izliekumu vidusdaļā un pati devās pēc nomedītajiem putniem.

-    Manuprāt, šo ieroci sauc par lingu, - Jondalars sacīja, kad Eila atgriezās. - Vilomars man stāstīja par šādu ieroci. Toreiz tā īsti nespēju iztēloties, par ko viņš runā, bet šim jābūt tam ierocim. Eila, tev labi sanāk darboties ar lingu. Lai iegūtu šādu prasmi, pat ja ir dabas dots talants, ir daudz jātrenējas.

-     Tev patīk es medīju?

-    Ja tu nemedītu, kurš cits to darītu?

-    Klana vīriem nepatīk sievietes medī.

Jondalars vēroja jauno sievieti. Viņa izskatījās uztraukusies un noraizējusies. Varbūt vīriešiem nepatika, ka sievietes medīja, bet tas nebija viņu atturējis no mācīšanās. Kāpēc Eila bija izvēlējusies tieši šo dienu, lai atklātu savu prasmi? Kāpēc viņam likās, ka Eila gaida viņa piekrišanu un atzinību?

-    Vairums Zelandoni sieviešu medī, vismaz kamēr vēl jaunas. Mana māte bija atzīta pēdu dzinēja. Es neredzu iemeslu, kāpēc lai sievietes to nedarītu, ja vien to vēlas. Eila, man patīk sievietes, kas medī.

Viņš ievēroja, ka Eilas spriedze mazinās; acīmredzot viņš bija pateicis to, ko viņa vēlējās dzirdēt, un tā bija taisnība. Tomēr viņš nesaprata, kāpēc Eilai tas bija tik svarīgi.

-     Man vajag iet medīt, - viņa sacīja. - Vajadzīga palīdzība.

-     Es jau labprāt, bet nedomāju, ka pašreiz būtu tam gatavs.

-     Ne palīdzēt medībās. Es ņemu Vīniju, tu paturi kumeļu?

-    Ak tad tur tas āķis slēpjas, - viņš saprata sievietes domu. - Tātad tu gribi, lai pieskatu kumeļu, kamēr pati dosies medībās ar ķēvi? - Jondalars iesmējās. - Tas nu gan būs kas jauns. Parasti, kad sievietei piedzimst bērni, viņa paliek mājās tos aprūpēt. Tas ir vīrieša pienākums - sagādāt ģimenei medījumu. Jā, es palikšu ar kumeliņu. Kādam ir jāmedī, un es nevēlos, lai mazo radībiņu medību laikā savaino.

Vīrieša smaids sniedza Eilai atvieglojumu. Viņš neiebilda, šķita, ka viņam patiešām nav nekas pretim.

-    Tomēr, pirms plāno doties medībās, vispirms tev vajadzētu izpētīt to ugunsgrēku austrumos. Tik liels ugunsgrēks var tev lieti palīdzēt medībās.

-     Uguns medības? - Eila pārjautāja.

-     Ir dzirdēts, ka veseli ganāmpulki gājuši bojā dūmos. Dažkārt var atrast pat jau ceptu gaļu! Ir kāds jocīgs nostāsts par vīru, kas pēc prērijas ugunsgrēka atradis ceptu gaļu, pēc tam šim vīram grūti klājies pārliecināt pārējos cilts locekļus pagaršot gaļu, kuru viņš esot speciāli uzcepis. Tas jau ir vecs stāsts.

Eilas sejā parādījās saprotošs smaids. Ātri degošā uguns var pieveikt veselu ganāmpulku - varbūt viņai nemaz nebūtu jārok bedre?

Kad Eila sameklēja nesamā groza siksnas un velkamās platformas mietus, Jondalars bija ieinteresēts; viņš neizprata šīs sarežģītās konstrukcijas mērķi.

-    Vinija ved gaļu uz alu, - Eila paskaidroja, rādīdama viņam, kā velkamā platforma ar siksnām tiek piestiprināta pie ķēves. - Vīnija veda tevi uz alu, - viņa piebilda.

-     Ak tad tā es šeit nokļuvu! Es jau ilgu laiku esmu par to domājis. Nesapratu, kā tu viena varēji mani šeit nogādāt. Man ienāca prātā, ka varbūt citi cilvēki mani atraduši un atstājuši pie tevis.

-     Nav… citi cilvēki. Es atradu… tevi… otru vīrieti.

Jondalara vaibsti saspringa un kļuva drūmi. Atgādinājums par Tonolanu nāca negaidīts, un viņu atkal pārņēma zaudējuma sāpes. - Vai tev bija viņš jāatstāj tur? Vai nevarēji ari viņu atvest šurp? - vīrietis pārmeta Eilai.

-    Vīrietis miris, Jondalar. Tu ievainots. Ļoti ievainots, - Eila aizstāvējās, juzdama, ka viņā briest vilšanās izjūta. Sieviete gribēja izstāstīt, ka bija apglabājusi to otru vīrieti, sērojusi par viņu, bet nemācēja izstāstīt. Viņa spēja sniegt informāciju un to saprast, bet neprata izskaidrot savas domas. Eila vēlējās izstāstīt Jondalaram par saviem pārdzīvojumiem, bet nebija pārliecināta, ka spēs tos izteikt vārdiem, un tādēļ jutās sasaistīta. Jau pirmajā dienā vīrietis bija izrādījis savas bēdas, un tagad viņa pat nespēja dalīties viņa sērās.

Eila vēlējās runāt tikpat brīvi kā viņš, spēt dabiski sakārtot vārdus pareizā secībā un neierobežoti izteikties. Bet pastāvēja kāds neredzams šķērslis, kuru sieviete nespēja pārvarēt, kāds trūkums, kuru viņa, kā šķita, tūlīt pat pārvarēs, bet tas izslīdēja no rokām. Intuīcija sacīja priekšā, ka viņai to vajadzētu zināt - šīs zināšanas glabājās viņā apslēptas, ja vien viņa spētu atrast pareizo atslēgu.

-     Piedod, Eila! Man nevajadzēja tā kliegt uz tevi, bet Tonolans bija mans brālis… - Brāļa vārds nāca pār jondalara lūpām gandrīz kā kliedziens.

-     Brālis. Tev un otram vīrietim… ir viena māte?

-    Jā, mums bija viena māte.

Eila pamāja un pagriezās pret zirgu, vēlēdamās, kaut spētu izskaidrot, ka viņa saprot ģimenes saites un to īpašo saikni, kas vieno divus vīriešus, kas dzimuši vienai mātei. Arī Krebs un Brūns bija bijuši brāļi.

Beigusi kravāt vācamos grozus, Eila paņēma savus pīķus, lai iznestu tos laukā cauri šaurajai alas izejai un piesietu pie zirga. Vērodams, kā Eila veic pēdējos sagatavošanās darbus, Jondalars sāka saprast, ka zirgs jaunajai sievietei bija daudz kas vairāk par neparastu alas biedru. Dzīvnieks deva viņai neapstrīdamu priekšrocību. Vīrietis nebija iedomājies, cik zirgs var būt noderīgs. Bet viņš brīnījās par kādu citu pretrunu: Eila izmantoja zirgu medībām un gaļas nogādāšanai mājās - par šādu progresīvu metodi agrāk nebija dzirdēts, tomēr tajā pašā laikā lietoja tik primitīvu pīķi, kādu viņš nekad nebija redzējis.

Jondalars bija medījis kopā ar daudziem cilvēkiem, katrai ļaužu grupai bijis savs īpašais pīķa veids, bet neviens no tiem nav bijis tik krasi atšķirīgs no Eilas pīķa. Tomēr tajā jautās kaut kas pazīstams. Tā gals bija ass un rūdīts uz uguns, pats pīķis - taisns un gluds - bija neparocīgs. Nebija nekādu šaubu par to, ka šis pīķis nebija domāts mešanai; tas bija daudz lielāks nekā tas, ar kuru Jondalars bija medījis degunradzi. Kā gan viņa ar to medīja? Kā gan sieviete spēja pieiet tik tuvu dzīvniekam, lai novaldītu šādu pīķi? Kad viņa atgriezīsies, būs jāpajautā. Tagad tas aizņemtu pārāk daudz laika. Eila mācījās runāt, bet viņai joprojām vēl bija lielas grūtības.

Pirms Eila un Vīnija devās ceļā, Jondalars ieveda kumeliņu alā. Viņš glāstīja, kasīja un runājās ar kumeliņu, līdz bija drošs, ka Eila ar ķēvi jau ir gabalā. Bija dīvaina sajūta atrasties alā vienam pašam, zinot, ka sieviete būs prom lielāko dienas daļu. Ar nūjas palīdzību vīrietis piecēlās kājās un, ļaudams vaļu savai ziņkārībai, atrada lampu un to aizdedzināja. Atstājis nūju - alas iekšpusē tā nebija vajadzīga - un vienā rokā turēdams izgrebto akmens lampu, Jondalars sāka apsekot alas sienas, lai izpētītu, cik tā ir liela un uz kurieni ved. Attiecībā uz alas lielumu nekādu pārsteigumu nebija - tā bija tik liela, kā viņš bija domājis, un, izņemot mazo nišu, tajā nebija nekādu sāneju. Bet nišā atradās pārsteigums: viss norādīja uz to, ka vēl nesen te dzīvojis alu lauva, uz to norādīja pēdas nospiedums - varen liels!

Apskatījis pārējo alu, Jondalars secināja, ka Eila šeit mitinājusies vairākus gadus. Viņš droši vien kļūdījies par alu lauvas pēdām, bet, aizgājis atpakaļ un pārbaudījis nišu daudz uzmanīgāk, vīrietis bija pārliecināts, ka alu lauva dzīvojis tajā stūri vēl pagājušajā gadā.

Vēl viena mīkla! Vai viņš kādreiz atradīs atbildes uz visiem mulsinošajiem jautājumiem?

Jondalars paņēma vienu no Eilas groziem - kā viņš saprata, tas vēl nebija lietots - un nolēma krastmalā pameklēt dzelzs pirītus. Ari viņš varētu kaut kādā veidā izrādīties noderīgs. Kumeliņam lēkšojot pa priekšu, ar nūjas palīdzību vīrietis devās lejā pa stāvo taku, pēc tam atstutēja savu spieķi pie klints sienas blakus kaulu kaudzei. Viņš ļoti priecāsies, kad pienāks tā diena, kad spieķis vairs vispār nebūs jālieto.

Apstājies, lai pamīļotu un pakasītu kumeliņu, kas ar purniņu badīja viņa roku, Jondalars iesmējās, kad jaunais zirdziņš ar eksaltētu sajūsmu sāka vārtīties tajā vietā, kuru abi ar Vīniju jau agrāk bija izmantojuši. Zviegdams labsajūtā, kumeliņš, pacēlis kājas gaisā, vārtījās krastmalas smiltīs. Pēc tam viņš piecēlās un noskurinājās, izmētādams netīrumus uz visām pusēm, un, atradis savu mīļāko vietiņu vītola paēnā, iekārtojās uz atpūtu.

Jondalars lēnām gāja pa akmeņaino upmalu un noliecās, lai pārbaudītu katru akmeni. - Atradu! - viņš sajūsmā iekliedzās; kliedziens izbiedēja kumeļu. Vīrietis sajutās nedaudz jocīgi. - Re, kur vēl viens! - viņš atkal iesaucās un muļķīgi pasmaidīja. Bet, pacēlis metālisko, pelēko akmeni, vīrietis apstājās, ieraudzīdams kādu citu, daudz lielāku akmeni. - Šajā krastmalā ir krams!

Lūk, kur Eila iegūst kramu, no kā gatavo savus darbarīkus! Ja varētu atrast sitamo akmeni un uztaisīt darba vietu un… Jondalar, tu varētu izgatavot darbarīkus! Labus, asus nažus un dzeļus… Piecēlies kājās, viņš novērtēja kaulu un gruvešu kaudzi, ko upe bija izmetusi krastā. Izskatās, ka te ir arī saglabājušies labi kauli un ragi. Tu pat varētu sievietei uztaisīt pieklājīgu šķēpu.

Varbūt viņa nemaz nevēlas pieklājīgu šķēpu, Jondalar? Varbūt viņai ir savi iemesli, lai lietotu to, kas viņai jau ir? Bet tas nenozīmē to, ka tu nevarētu pats sev pagatavot šķēpu. Tas būtu daudz labāk nekā cauru dienu sēdēt bezdarbībā. Tu pat varētu izgatavot kādu grebumu. Pirms tu no tā atteicies, tev bija veikla roka uz kokgriezumiem.

Jondalars parakņājās kaulu un sanēšu kaudzē, kas izskalota gulēja upes krastā pie klints sienas, tad apgāja mēslu kaudzei apkārt no otras puses un pārmeklēja pāraugušos krūmus, vai atkritumos neatradīs kādu sadalījušos kaula fragmentu, galvaskausu vai ragus. Meklējot kādu labu sitamo akmeni, vīrietis atrada vairākus dzelzs pirītus. Pārplēsis pirmā krama gabala čaulu, viņš pasmaidīja. Jondalars pat nebija aptvēris, cik ļoti viņam pietrūka darbošanās savā amatā.

Tagad, atradis kramu, vīrietis jau prātoja par visiem tiem darbarīkiem, kurus varēs uztaisīt. Viņš gribēja izgatavot labu nazi un cirvi, abus ar rokturiem. Vēl viņš gribēja uztaisīt pīķus, un ar labiem īleniem varēs salabot savu apģērbu. Eilai varētu patikt viņa darinātie darbarīki; vismaz viņš tos parādīs.

Diena nevilkās tik gausi, kā vīrietis bija baidījies, un, krēslai iestājoties, zvērādā, ko Jondalars bija aizņēmies no Eilas, viņš jau bija rūpīgi savācis visus nepieciešamos krama apstrādes rīkus, ko bija izgatavojis, un arī dažus jaunos darbarīkus, kurus jau bija paspējis ar tiem uztaisīt. Atgriezies alā, vīrietis pamanīja, ka kumeliņš viņu biksta un pieprasa savu tiesu uzmanības, un laikam ir ari izsalcis. Eila bija atstājusi izvārītu graudu putru, kas likās diezgan pašķidra, no kuras sākumā kumeļš bija atteicies, bet vēlāk apēdis, bet tas jau bija ap pusdienlaiku. Kur gan viņas tik ilgi kavējas?

Kad sāka jau satumst, Jondalars ne pa jokam bija uztraucies. Kumeļam bija vajadzīga Vīnija, un Eilai vajadzētu atgriezties. Vīrietis piecēlās kājās no tālākās klints pārkares malas, kur bija sēdējis un viņu gaidījis, un nolēma iekurt ugunskuru, domādams: ja gadījumā Eila apmaldījusies, tad tas viņai parādīs ceļu mājup. "Viņa neapmaldīsies," viņš pie sevis noteica, bet tik un tā iekurināja ugunskuru.

Bija jau vēls, kad Eila beidzot pārradās. Jondalars izdzirdēja Vīnijas soļus un devās lejā pa taciņu viņām pretī, bet kumeliņš jau bija pasteidzies pirmais. Krastmalā Eila nokāpa no zirga, novilka nost no platformas nomedīto zvēru, pārlika mietus, lai pielāgotu šaurajai takai un veda ķēvi augšup; Jondalars jau bija nokāpis līdz krastmalai un pagāja sānis, lai palaistu viņas garām. Eila atgriezās ar zaru, ko bija paņēmusi no ugunskura un kas kalpoja lāpas vietā. Jondalars to paturēja, kamēr Eila uzkrāva otru nomedīto dzīvnieku uz platformas. Viņš piekliboja klāt, lai palīdzētu, bet jaunā sieviete jau bija to pārvietojusi. Vērodams, kā viņa tiek galā ar nogalinātā brieža smago ķermeni, Jondalars novērtēja sievietes spēku un saprata, kā viņa ieguvusi savus muskuļus. Zirgs un platforma bija ļoti noderīgi, varbūt pat neaizvietojama palīdzība, bet Eila tomēr bija tikai viena pati.

Kumeļš kāri meklēja ķēves pupu, bet sieviete pastūma viņu malā, līdz abas ar Vīniju būs nonākušas alā.

-     Tev taisnība, Jondalar, - Eila ierunājās, sasniegusi klints pārkāri.

-     Liels, liels ugunsgrēks. Es agrāk neredzēt tik lielu uguni. Tālu prom. Daudz, daudz dzīvnieku.

Kaut kas Eilas balsī lika viņam ieskatīties tuvāk. Sieviete bija pārguruši, un asinspirts, ko viņai bija nācies redzēt, bija atstājusi pēdas nedabiski iekritušajās acīs. Viņas rokas bija melnas, seja un apmetnis notraipīti ar sodrējiem un asinīm. Atsprādzējusi siksnas un platformu, jaunā sieviete apskāva Vīnijas kaklu un nogurumā atspieda pieri pret savu mīļo ķēvīti. Zirgs stāvēja ar noliektu galvu un izplestām priekškājām, kamēr kumeļš atviegloja viņas piebriedušos pupus. Arī Vīnija izskatījās tikpat nogurusi kā Eila.

-     Ugunsgrēks droši vien ir tālu no šejienes. Ir jau vēls. Vai tu visu dienu jāji? - Jondalars jautāja.

Eila pacēla galvu un pagriezās pret vīrieti. Kādu īsu brīdi viņa bija piemirsusi, ka arī viņš te atrodas. - Jā, visu dienu, - sieviete atbildēja un dziļi ievilka elpu. Vēl viņa nedrīkstēja padoties nogurumam, vēl priekšā tik daudz darāmā. - Daudzi dzīvnieki mirst. Daudzi nāk ņemt gaļu. Vilks. Hiēna. Lauva. Citus iepriekš neredzēt. Lieli zobi. - Eila tos demonstrēja, atvērdama muti un izbāzdama ārā abus rādītājpirkstus kā pagarinātus acuzobus.

-      Tu redzēji aszobaino tīģeri! Es nemaz nezināju, ka tie īstenībā eksistē! Reiz kāds vecs vīrs Vasaras sapulcē jauniešiem stāstīja, ka savā jaunībā to tīģeri redzējis, bet neviens viņam neticēja. Tu patiešām to redzēji? - Jondalars vēlējās, kaut būtu bijis kopā ar Eilu.

Viņa pamāja un nodrebinājās, savilkdama plecus un aizvērdama acis.

-     Lika Vīnijai baidīties. Uzmācās. Linga lika bēgt. Vīnija, es skriet.

Jondalars iepleta acis par sievietes saraustīti lakonisko notikumu atstāstījumu. - Tu aizdzini aszobaino tīģeri ar savu lingu? Ak Māt! Eila!

-     Daudz gaļas. Tīģeris… nevajag Vīniju. Linga lika tam iet. - Viņa gribēja pateikt ko vairāk, aprakstīt notikušo, pastāstīt par savām bailēm, dalīties visā ar vīrieti, bet diemžēl to nemācēja. Eila bija pārāk nogurusi, lai iztēlotos to žestos un tad domātu, kā tur iederas vārdi.

Jondalars nodomāja: "Nav nekāds brīnums, ka viņa ir tik nogurusi. Varbūt man nevajadzēja viņai ierosināt pārbaudīt to ugunsgrēku, bet tagad viņai ir divi brieži. Tomēr bija vajadzīga drosme, lai vaigu vaigā satiktos ar aszobaino tīģeri. Viņa nu gan ir apbrīnojama sieviete!"

Eila paskatījās uz savām rokām, tad devās atkal lejā pa taciņu uz upmalu. Paņēmusi lāpu, ko Jondalars bija atstājis iespraustu zemē, viņa aiznesa to pie upes un pacēla gaisā, lai pavērtos apkārt. Izrāvusi no zemes balandas stublāju, sieviete plaukstās saberza auga lapas un sakni, pēc tam saberzto masu saslapināja un pielika tai klāt nedaudz smilšu. Tad noberza rokas, nomazgāja no sejas ceļojuma netīrumus un devās atpakaļ, augšā uz alu.

Jondalars uz pavarda bija uzlicis vārāmos akmeņus sildīties, un Eila bija par to pateicīga. Krūze karstas tējas bija tieši tas, kas viņai tagad vajadzīgs. Viņa bija atstājusi vīrietim pārtiku un cerēja, ka viņš negaida, lai viņa tagad sāktu gatavot ēst. Eila pašlaik nespēja rūpēties par maltītes pagatavošanu. Viņai bija jānoģērē āda diviem briežiem, jāsagriež tie gabalos un jāliek žāvēties.

Tā kā Eilai bija vajadzīgas zvērādas, viņa bija meklējusi dzīvniekus, kas nebija apdeguši. Bet, sākusi strādāt, viņa atcerējās, ka bija plānojusi uztaisīt pāris jaunu un asu nažu. No biežās lietošanas vecie naži bija palikuši neasi - no asmens jau sāka nošķelties sīkas šķembiņas. Parasti bija vieglāk uztaisīt jaunus nažus un vecos pēc tam pārtaisīt par kādu citu darbarīku, piemēram, par skrāpi.

Neasais nazis bija pēdējais piliens Eilas pacietības mērā. Viņa centās nodīrāt brieža ādu, un acīs sariesās noguruma un sakāves asaras, kas ritēja lejup pa vaigiem.

- Eila, kas tev kaiš? - Jondalars pavaicāja.

Neko neatbildēdama, sieviete tikai vēl sparīgāk sāka graizīt briedi. Viņa nespēja neko paskaidrot. Vīrietis izņēma no viņas rokas neaso nazi un piecēla kājās. - Tu esi nogurusi. Vai tev nevajadzētu uz brīdi atgulties un nedaudz atpūsties?

Eila papurināja galvu, kaut gan izmisīgi vēlējās darīt tieši tā, kā Jondalars bija sacījis. - Āda briedim, kaltēt gaļu. Nevar gaidīt, hiēna nāk.

Viņš neierosināja ienest briežus alā; Eila vairs nespēja loģiski domāt. - Es tos pasargāšu, - vīrietis piedāvāja. - Tev vajag nedaudz atpūsties. Ej iekšā un pagūli, Eila.

Sievieti pārņēma pateicības jūtas. Viņš tos pieskatīs! Viņa pat nebija domājusi to Jondalaram lūgt; Eila nebija pieradusi, ka kāds viņai varētu palīdzēt. Smagām kājām viņa iesteberēja alā, atviegloti uzelpoja un bezspēkā sabruka uz zvērādām. Jaunā sieviete gribēja pateikt Jondalaram, cik viņa jūtas pateicīga, un juta acīs atkal sariešamies asaras, jo zināja, ka mēģinājums to pateikt būtu nesekmīgs. Viņa nemācēja runāt!

Nakts laikā Jondalars vairākas reizes iegāja alā un atkal iznāca ārā, šad tad pastāvēdams blakus guļošajai sievietei un viņu vērodams; viņa pierē iegūlās rūpju rieva. Eila gulēja nemierīgi, sapņos mētāja rokas un kaut ko nesaprotami murmināja.

Saukdama pēc palīdzības, Eila gāja cauri miglai. Gara auguma sieviete, ietinusies miglas plīvurā, - viņas seju nevarēja saskatīt - izstiepa rokas. - Māt, es solīju, ka būšu uzmanīga, bet kur tu aizgāji? - Eila murmināja. - Kāpēc tu nenāci, kad es tevi saucu? Es saucu un saucu, bet tu nekad nenāci. Kur tu biji? Māt? Māt! Neaizej atkal! Paliec te! Māt, pagaidi mani! Neatstāj mani!

Slaidās sievietes tēls izgaisa, un migla izklīda. Viņas vietā nostājās cita sieviete - drukna un maza auguma. Sievietes spēcīgās, muskuļainās kājas bija nedaudz līkas, uz āru izliektas, bet viņa gāja taisni un stalti. Viņas deguns bija liels un ērglim līdzīgs, ar augstu, izteiktu kūkumu, un uz priekšu izvirzītajam žoklim nebija zoda. Sievietes piere bija zema un lēzena, atpakaļ atvirzīta, bet galva - diezgan liela, kakls - īss un resns. Biezas, nokarenas uzacis aizklāja lielas, brūnas un gudras acis, kurās atspoguļojās mīlestība un skumjas.

Viņa aicinoši pamāja. - Iza! - Eila viņai uzsauca. - Iza, palīdzi man! Lūdzu, palīdzi man! - Bet Iza vienīgi savādi viņā paskatījās. - Iza, vai tu mani nedzirdi? Kāpēc tu nespēj mani saprast?

-    Neviens tevi nespēj saprast, ja tu nemāki pareizi runāt, - sacīja vēl kāda balss. Eila ieraudzīja vīrieti, kas gāja, atspiedies uz spieķa. Viņš bija vecs un klibs. Viena roka pie elkoņa bija amputēta. Kreisā sejas puse bija derdzīgi sakropļota, vīrietim nebija kreisās acs, bet labā acs lūkojās pasaulē ar lielu spēku, gudrību un līdzjūtību. - Tev jāmācās runāt, Eila, - Krebs to sacīja, veidodams žestus ar vienu roku, bet Eila spēja viņu sadzirdēt. Viņš runāja Jondalara balsī.

-     Kā lai es runāju? Es nespēju to atcerēties! Palīdzi man, Kreb!

-     Eila, tavs totēms ir Alu Lauva, - vecais mogurs atgādināja.

Slaidā lēcienā dzeltenbrūns kaķu dzimtas plēsējs uzklupa sumbram

un piespieda pie zemes bailēs baurojošo, milzīgo, sarkanbrūno savvaļas lopu. Eila noelsās, un aszobainais tīģeris uzrūca viņai; tīģera ilkņi un purns mirka asinīs. Tīģeris nāca Eilai virsū, viņa garie, asie ilkņi auga arvien garāki un asāki. Viņa bija paslēpusies pavisam mazā alā,

cenzdamās piespiesties tuvāk klints sienai, kas atradās aiz muguras. Alu lauva ierēcās.

-    Nē! Nē! - Eila kliedza.

Alā iestiepās milzīga ķetna ar izlaistiem nagiem un ieskrāpēja viņas augšstilbā četras paralēlas, dziļas brūces.

-            Nē! Nē! - viņa atkal kliedza. - Es nevaru! Es nevaru! - Visapkārt mutuļoja migla. - Es nevaru atcerēties!

Slaidā, garā sieviete izstiepa rokas. - Es tev palīdzēšu…

Uz bridi migla izklīda, un Eila ieraudzīja seju, kas bija līdzīga viņas pašas sejai. Eilai sametās slikta dūša; no spraugas, kas bija pavērusies zemē, plūda ārā skāņa mitruma un puvuma smaka.

-    Māt! Māt!

-             Eila! Eila! Kas tev kaiš? - Jondalars viņu purināja. Viņš bija atradies ārā uz klints pārkares un izdzirdējis kliedzienu nepazīstamā valodā. Vīrietis iekliboja iekšā daudz ātrāk, nekā bija domājis, ka spēj kustēties.

Eila piecēlās sēdus, un Jondalars apskāva viņu. - Ak, Jondalar! Tas bija sapnis, mans murgs, - sieviete šņukstēja.

-     Eila, viss ir labi. Viss ir kārtībā.

-     Bija zemestrīce. Tā tas notika. Viņu nogalināja zemestrīcē.

-     Ko nogalināja zemestrīcē?

-           Manu māti. Un vēlāk ari Krebu. Ak, Jondalar, es ienīstu zemestrīces! - Sieviete viņa rokās nodrebinājās.

Jondalars apskāva Eilas plecus un palieca viņu atpakaļ, lai varētu uz viņu paskatīties. - Pastāsti man par savu sapni, Eila, - viņš sacīja.

-             Man šie sapņi jau rādījušies tik sen, kopš vien sevi atceros, - tie vienmēr atgriežas. Vienā no tiem es atrodos mazā alā un iekšā iestiepjas lauvas ķetna. Šķiet, ka tā mans totēms mani iezīmēja. Otru sapni es nekad nevaru atcerēties, bet vienmēr pamostos trīcēdama un ar sliktu dūšu. Tikai šoreiz bija citādi, es viņu redzēju, Jondalar. Es redzēju savu māti!

-    Eila, vai tu sevi dzirdi?

-    Kā tu to domā?

-    Tu runā, Eila. Tu runā!

Reiz Eila bija mācējusi runāt, kaut arī valoda nebija tā pati, viņa bija iemācījusies runas valodas izjūtu, ritmu un jēgu. Sieviete bija aizmirsusi runāt tāpēc, ka viņas izdzīvošana bija atkarīga no citas sazināšanās formas un vēl tāpēc, ka gribēja aizmirst traģēdiju, kas bija

atstājusi viņu vienu. Kaut ari tas nenotika apzināti, viņa bija klausījusies un atcerējusies daudz vairāk nekā vienīgi Jondalara valodas vārdu krājumu. Vīrietim runājot, Eila klausījās runas plūdumā, gramatikā, uzsvaros - tas viss bija daļa no skaņām, ko viņš veidoja.

Kā bērns, kas tikko sāk mācīties runāt, viņa bija piedzimusi ar runas dotībām un vēlmi tās īstenot, un vienīgi bija nepieciešama pastāvīga valodas klausīšanās. Eilas motivācija bija daudz spēcīgāka nekā bērnam, viņas atmiņa bija trenēta. Viņa mācījās daudz ātrāk. Kaut arī viņa nevarēja precīzi atdarināt vīrieša valodas intonāciju un modulāciju, Eila bija kļuvusi par runātāju Jondalara dzimtajā valodā.

-     Es runāju! Es to varu! Jondalar, es domāju ar vārdiem!

Viņi abi pamanīja, ka Jondalars bija apskāvis Eilu, un abi to apzinājās. Vīrietis atlaida rokas.

-     Vai jau ir pienācis rīts? - Eila jautāja, pamanīdama, ka pa alas ieeju un dūmu noplūdes atveri līst iekšā gaisma. Viņa nometa zvērādas. - Nevarēju iedomāties, ka tik ilgi nogulēšu. Ak Lielo Māt! Man taču jāsāk žāvēt gaļu. - Eila savā runā bija izmantojusi ari epitetus. Jondalars smaidīja. Bija tik brīnišķīgi dzirdēt, kā Eila bija pēkšņi sākusi runāt, bet tajā pašā laikā bija arī diezgan jocīga sajūta dzirdēt paša frāzes nākam no Eilas mutes, izrunātas ar viņas vienreizējo akcentu.

Jaunā sieviete steidzās uz izeju, tad, paskatījusies ārā, sastinga kā sālsstabs. Izberzējusi acis, viņa paskatījās vēlreiz. Uz klints pārkares, no viena gala līdz otram, bija savilktas aukliņas, uz kurām bija savērtas vienāda lieluma gaļas šķēles, starp kurām pa vidu bija sakurināti vairāki mazi ugunskuri. Vai viņa vēl joprojām sapņoja? Vai pēkšņi Eilai palīgā bija atnākušas visas klana sievietes?

-     Uz iesma ir uzvērts gurna gabals un uzlikts cepties uz ugunskura, ja gadījumā esi izsalkusi, - Jondalars it kā nejauši piebilda, pašapmierināti smaidīdams.

-    Tu? Tu to visu paveici?

-    Jā, es. - Viņa smaids kļuva vēl platāks. Eilas reakcija uz viņa mazo pārsteigumu bija labāka, nekā viņš bija cerējis. Varbūt viņš vēl nevarēja medīt, bet vismaz varēja noģērēt sievietes pārvestos dzīvniekus un salikt gaļu kaltēties, īpaši jau tagad, kad bija uztaisījis jaunos nažus.

-     Bet… tu taču esi vīrietis! - Eila pārsteigti iesaucās.

Jondalara mazais pārsteigums bija iznācis negaidītāks, nekā viņš to apzinājās. Tikai pateicoties atmiņām, klana locekļi apguva izdzīvošanas zināšanas un iemaņas. Viņu atmiņa, kas glabājās smadzeņu puslodes aizmugurējā daļā, bija attīstījusies tā, ka klana cilvēki spēja atcerēties senču iemaņas un nodot tās saviem pēctečiem. Vīriešu un sieviešu darbi daudzu paaudžu laikā bija sadalīti tā, ka ari klanu locekļu atmiņas bija sadalītas pēc dzimumiem. Viena dzimuma pārstāvji nespēja pildīt otra dzimuma funkcijas; tam viņiem nebija atmiņu.

Klana vīrietis varēja medīt vai atrast briedi un pārnest to mājās. Viņš pat savu medījumu mācēja nodīrāt, tomēr ne tik prasmīgi kā sieviete. Ja vajadzība spieda, varēja arī uzlikt gaļas gabalus cepties uz ugunskura. Bet klana vīrietim nekad prātā nebūtu ienākusi doma sagriezt gaļu šķēlēs un izlikt to kaltēties, un, pat ja arī tāda doma būtu radusies, vīrietis nezinātu, ar ko sākt un kas jādara. Viņam noteikti nebūtu sanākušas tik akurātas un precīzi sagrieztas šķēles, kas vienmērīgi kaltētos, kā Eila to redzēja savu acu priekšā.

-    Vai tad vīrietim nav ļauts sagriezt mazliet gaļas? - Jondalars jautāja. Viņš zināja, ka dažām ciltīm ir atšķirīgas paražas, kas attiecas uz vīriešu un sieviešu darbiem, bet viņš bija gribējis tikai palīdzēt un nebija domājis, ka Eila par to apvainosies.

-   Klanā sievietes nedrīkst medīt un vīrieši nedrīkst… gatavot ēdienu, - sieviete centās paskaidrot.

-     Bet tu medī.

Jondalara piezīme sniedza viņai negaidītu atklāsmi. Viņa bija aizmirsusi šīs atšķirības starp klanu un Citiem.

-     Es… es neesmu klana sieviete, - Eila, samulsusi, sacīja. - Es… - Viņa nemācēja to izskaidrot. - Es esmu tāda pati kā tu, Jondalar. Viena no Citiem.

23

Eila apturēja zirgu, noslīdēja no Vīnijas muguras un pasniedza Jondalaram pilošo ūdens somu. Vīrietis to paņēma un izslāpis dzēra lieliem malkiem. Viņi atradās tālu ielejā, gandrīz jau stepē, diezgan lielu gabalu prom no upes.

Visapkārt vējā viļņojās zeltaina zāle. Viņi bija vākuši irbulenes, prosas graudus un savvaļas rudzus, tur bija ari nenogatavojušās smagas miežu vārpas, kā arī parastie un divgraudu kvieši. Tas bija apnicīgs darbs - ar roku noliekt katru stiebru un savākt cietās sēklas. Mazie, apaļie prosas graudiņi, kas bija nolikti vienā groza pusē - grozs bija sadalīts divās daļās un karājās auklā ap kaklu, lai abas rokas būtu brīvas, - viegli atsitās, un graudiem bija nepieciešama atsijāšana. Rudzi, kas atradās otrā groza pusē, brīvi pa to kūļājās.

Eila aplika groza auklu ap kaklu un ķērās pie darba. Drīz pēc tam arī Jondalars viņai pievienojās. Kādu bridi abi plecu pie pleca lasīja graudus, tad Jondalars pagriezās pret jauno sievieti. - Eila, kāda ir sajūta jāt uz zirga? - viņš painteresējās.

-    To ir grūti izskaidrot, - viņa atbildēja, ieturēdama pauzi, lai apdomātu atbildi. - Jājot ātri, ir loti satraucošas izjūtas. Bet, ari lēni jājot, izjūtas ir tādas pašas. Jājot ar Vīniju, mani pārņem labas sajūtas. - Tad viņa atkal pievērsās darbam un pēkšņi apstājās. - Vai tu nevēlētos to pamēģināt?

-     Ko pamēģināt?

-     Izjāt ar Vīniju.

Jondalars lūkojās sievietē, cenzdamies saprast, kā viņa, to pateikusi, īstenībā jutās. Viņš bija gribējis pamēģināt izjāt ar zirgu, bet likās, ka Eilai ar zirgu ir tik personiskas attiecības, ka vīrietis nezināja, kā to taktiski palūgt. - Jā, es vēlētos gan. Bet vai Vīnija man to ļaus?

-    Nezinu. - Jaunā sieviete paskatījās saulē, lai noteiktu, cik vēls jau ir, tad uzmeta grozu uz muguras. - Varam pamēģināt.

-    Tūlīt pat? - Jondalars vaicāja. Viņa pamāja, jau sākdama iet atpakaļ. - Es domāju, ka tu biji aizjājusi pēc ūdens, lai mēs vēl varētu vākt graudus.

-    Tā bija. Biju aizmirsusi, ka ar diviem roku pāriem graudu vākšana noris daudz ātrāk. Es tikai skatījos savā grozā - neesmu pieradusi pie palīdzības.

Vīrieša dažādās prasmes Eilu visu laiku pamatīgi pārsteidza. Viņš ne tikai vēlējās palīdzēt, bet arī mācēja darīt visu, ko darīja Eila; ja nemācēja, tad iemācījās. Viņu interesēja viss, it īpaši viss jaunais. Eila Jondalarā saskatīja sevi pašu. Tikai tagad viņa spēja novērtēt, cik neparasta viņa bija likusies klana ļaudīm. Tomēr viņi bija Eilu pieņēmuši un centušies pieradināt pie sava dzīves modeļa.

Ari Jondalars uzmeta grozu uz muguras un pievienojās jaunajai sievietei. - Esmu gatavs šodien darbu beigt. Eila, tu jau esi savākusi tik daudz graudu, turklāt mieži un kvieši vēl nemaz nav nogatavojušies. Nesaprotu, kāpēc tev vajag vairāk?

-    Tie domāti VInijai un kumeliņam. Viņiem būs vajadzīga arī zāle. Vīnija ziemā barojas laukā, bet, kad sniega sega ir pārāk dziļa, daudzi zirgi aiziet bojā.

Paskaidrojums bija tik izsmeļošs, ka noraidīja visus iebildumus, kas viņam būtu varējuši rasties. Baudīdami siltās saules starus uz kailās ādas, viņi kopā brida atpakaļ pa garo zāli - tagad viņiem vairs nebija tajā jāstrādā. Jondalaram mugurā bija vienīgi gurnauts, un viņa āda bija tikpat brūni nosauļota kā Eilai. Jaunā sieviete bija uzvilkusi vasaras apmetni, kas apklāja augumu no vidukļa līdz lieliem, bet, kas bija pats svarīgākais, - tajā bija ieloces un maisiņi, kur ielikt darbarīkus, lingu un citus priekšmetus. Otrs apģērba aksesuārs, kas Eilai bija mugurā, bija mazais ādas maisiņš ap kaklu. Jondalars jau vairākkārt bija apbrīnojis sievietes tvirto un šmaugo augumu, bet viņš neizrādīja nekādus atklātus žestus, arī Eila viņu uz to neizaicināja.

Jondalars nepacietīgi gaidīja jāšanu zirga mugurā, mocīdamies neziņā, kā Vīnija uz to reaģēs. Ja bija nepieciešams, viņš varēja pārvietoties samērā ātri. Izņemot nelielu pieklibošanu, ar vīrieša kāju viss bija kārtībā, un viņš cerēja, ka ar laiku arī klibošana pāries. Ārstējot viņa kāju, Eila bija paveikusi brīnumu, viņam bija par tik daudz ko viņai jāpasaka paldies. Jondalars bija sācis domāt par došanos prom - nebija vairs nekāda iemesla, lai viņš šeit uzkavētos, bet likās, ka Eila viņu nesteidzina aiziet, un tā nu Zelandoni vīrietis to visu laiku atlika.

Viņš gribēja palīdzēt sievietei sagatavoties gaidāmajai ziemai; vismaz tik daudz viņš bija viņai parādā.

Turklāt Eilai bija ari jāparūpējas par zirgiem. Par to viņš nebija padomājis. - Tas nu gan ir milzīgs darbs, lai sarūpētu zirgiem barību, vai ne?

-     Nav jau nemaz tik liels, - Eila atbildēja.

-     Es tagad domāju, tu teici, ka zirgiem ir vajadzīga ari zāle. Vai tad tu nevarēji nogriezt graudus ar visiem stiebriem un aiznest tos uz alu? Tad tā vietā, lai vāktu graudos šajos, - viņš norādīja uz vācamajiem groziem, - tu varētu izsijāt sēklas grozos. Turklāt iegūtu arī zāli.

Savilkusi pieri, Eila neko neatbildēja, apdomādama šo priekšlikumu.

-    Varbūt… Ja stiebrus pēc to nogriešanas noliktu žāvēties, sēklas pašas izbirtu. Dažas varbūt izbirtu, bet citas ne. Te uz lauka vēl ir palicis daudz miežu un kviešu… vērts pamēģināt. - Eilas sejā iegūla plats smaids.

-    Jondalar, manuprāt, tam vajadzētu izdoties!

Jaunā sieviete izskatījās tik patiesi ar šo ideju aizrāvusies, ka arī Jondalaram bija jāpasmaida. Vīrieša atzinība, pievilcība un prieks par viņu bija tik acīmredzams un atspoguļojās viņa skaistajās, pavedinošajās acīs. Tāpēc Eila atbildēja atklāti un dabiski.

-Jondalar, man tik ļoti patīk, kad tu smaidi… man, ar muti un acīm.

Viņš iesmējās savus negaidītos, nevaldāmos un jautri draiskos smieklus. Vīrietis pie sevis nodomāja: "Šī sieviete ir tik godīga. Nedomāju, ka viņa kādreiz ir bijusi citāda nekā pilnīgi atklāta. Cik gan vienreizīga sieviete viņa ir!"

Arī Eilu aizrāva Jondalara pēkšņie smiekli, jaunās sievietes smaids pārvērtās jautros smieklos un tad pārgāja dabiskā, neierobežotā prieka izpausmē.

Nomierinājušies un apvaldījuši smieklus, abi dziļi ievilka elpu un izslaucīja acis, bet pēc brīža tie no jauna izlauzās uz āru. Ne viens, ne otrs nespēja pateikt, kas bija bijis tik nedzirdēti smieklīgs; smiekli bija radušies paši no sevis. Bet tā bija laba un līksma spriedzes noņemšana tai situācijai, kas bija izveidojusies.

Atsākot iet uz priekšu, Jondalars aplika roku Eilai ap vidukli. Pēc kopīgas smiešanās tas vienkārši bija sirsnīgs reflekss. Vīrietis juta, kā jaunā sieviete saspringst, tāpēc nekavējoties savu roku atrāva. Viņš bija apsolījis sev un arī viņai - pat ja Eila vēl toreiz viņa vārdus nebija sapratusi -, ka ar savu klātbūtni viņai neuzbāzīsies. Ja šī sieviete bija devusi zvērestu atturēties no Baudas veltes, viņš nenostādīs sevi tādā stāvoklī, ka viņai būtu vīrietim jāatsaka. Viņš bija ļoti uzmanīgi un ar lielu cieņu izturējies pret Eilas personību.

Bet Jondalars bija sajutis sievietes smaržu, kas plūda no viņas siltās ādas, viņam patika piebriedušās, pilnās krūtis, kas atradās viņam pie sāniem. Pēkšņi viņš atcerējās, ka jau veselu mūžību nebija gulējis ar sievieti, un gurnauts nespēja viņa domas noslēpt. Vīrietis aizgriezās prom, cenzdamies piesegt piebriedušo locekli, bet tas bija vienīgais, ko viņam atlika darīt, lai uz vietas nebūtu jānoplēš gurnauts no sava auguma. Vīrieša solis kļuva garāks, līdz viņš jau gandrīz vai skrēja Eilai pa priekšu.

- Doni! Kā es gribu šo sievieti! - viņš klusi murmināja.

Asaras sāka tecēt pa Eilas acu kaktiņiem, kad viņa ieraudzīja, ka Jondalars kā bulta aizšaujas uz priekšu. "Ko es izdarīju nepareizi? Kāpēc viņš tā no manis atrāvās? Kāpēc viņš man neparāda savu signālu? Es redzu viņa vajadzību, kāpēc viņš to nevēlas atbrīvot kopā ar mani? Vai esmu tik neglīta?" Eila notrīsēja, atceroties sajūtu, kad vīrieša roka viņu apskāva; sievietes nāsis sajuta vīrieša smaržu. Viņa lēni vilka kājas, negribēdama skatīties viņam acīs, juzdamās tieši tāpat kā bērnībā, kad bija izdarījusi kaut ko tādu, par ko zināja, ka tas ir slikti, - tikai šoreiz viņa nezināja, ko sliktu bija izdarījusi.

Jondalars bija sasniedzis koku paēnu blakus upei. Viņa vajadzība bija tik spēcīga, ka vīrietis vairs nespēja sevi iegrožot. Pēc īsa brīža viņš jau bija pazudis biezajā koku lapotnē, staipīgs, balts šķidrums spazmās tecēja zemē, un tad, joprojām turēdams savu locekli, vīrietis drebēdams atspiedās pret koku. Tas bija atvieglojums, nekas vairāk, bet vismaz tagad viņš varēja skatīties uz sievieti, necenšoties viņu nogrūst zemē un paņemt ar spēku.

Jondalars atrada zariņu un uzrušināja zemi, lai Zemes Mātes klēpī noslēptu savas Baudas ekstraktu. Zelandoni pastāvēja uzskats, ka šī šķidruma veltīga izšļakstīšana ir Mātes veltes izšķērdēšana, bet, ja tā darīt bija nepieciešams, tad to vajadzēja atdot atpakaļ Zemes Mātei, izšļakstīt uz zemes un apslēpt. "Zelandoni bija taisnība," viņš nodomāja. "Tā ir izšķērdība, un no tās nav nekādas baudas."

Iedams gar upes krastu, jaunais vīrietis kautrējās iziet atklātā laukā. Vīrietis redzēja, ka Eila, piegājusi pie liela akmens, viņu gaida; vienu roku sieviete bija aplikusi kumeliņam ap kaklu un pieri piespiedusi Vīnijas kaklam. Viņa izskatījās tik neaizsargāta, pieķērusies dzivniekiem, meklējot atbalstu un mierinājumu. Sievietei vajadzētu pieglausties pie viņa; viņš domāja, ka spētu viņu mierināt. Jondalars bija pārliecināts, ka bija izraisījis Eilai ciešanas, un jutās par to nokaunējies, it kā būtu izdarījis ko nosodāmu. Nelabprāt viņš iznāca ārā no meža.

-    Ir tādas reizes, kad vīrietis nevar sagaidīt, kad atbrīvosies no spiedīgās strūklas, - viņš meloja, vārgi smaidīdams.

Eila bija pārsteigta. Kāpēc viņam bija jārunā nepatiesi vārdi? Viņa taču zināja, ko vīrietis bija darījis. Viņš bija atvieglojis savu vajadzību.

Klana vīrietis būtu palūdzis vadoņa sievietes atļauju, pirms atviegloties. Ja vīrietis nevarēja kontrolēt savu vajadzību, pat vadoņa sieviete, lai cik neglīta arī būtu, saņemtu šo signālu, ja nevienas citas sievietes tuvumā nebūtu. Neviens pieaudzis vīrietis neatvieglotu pats sevi. Tikai pusaudžu vecuma zēni, kas jau sasnieguši briedumu, bet nav vēl ieguvuši savu pirmo medījumu, varētu šādu iespēju apsvērt. Bet Jondalars bija devis priekšroku parūpēties pats par sevi, nevis parādījis viņai signālu. Eila jutās dziļi aizvainota; viņa jutās pazemota.

Sieviete ignorēja viņa vārdus un izvairījās skatīties viņam acīs. - Ja vēlies izjāt ar Vīniju, es viņu pieturēšu, kamēr uzkāpsi uz akmens un pārliksi kāju zirga mugurai. Es pastāstīšu Vīnijai, ka vēlies ar viņu izjāt. Varbūt viņa tev to atļaus.

Jondalars atcerējās, ka šis ir bijis tas iemesls, kāpēc viņi bija beiguši vākt graudus. Kas bija noticis ar viņa entuziasmu? Kā gan tik daudz kas var mainīties, aizejot no viena lauka gala līdz otram? Cenzdamies atstāt iespaidu, ka viss ir normāli, vīrietis uzkāpa uz lielā laukakmens ierobījuma, bet Eila pieveda Vīniju tuvāk, taču ari Jondalars izvairījās skatīties sievietei acīs.

-     Kā tu panāc to, ka viņa iet tur, kur tu vēlies? - viņš jautāja.

Eilai bija jāapsver šis jautājums. - Es nelieku viņai iet, Vīnija pati

iet tur, kur es to vēlos.

-     Bet kā viņa zina, kur tu vēlies doties?

-     Es nezinu… - Viņa to nezināja; Eila par to nebija domājusi.

Jondalars nolēma, ka viņam vienalga. Viņš vēlējās jāt kaut kur projām, vienalga kur zirgs viņu vedīs, ja Vīnija vispār vēlēsies viņu pieņemt. Vīrietis uzlika roku uz zirga skausta, lai sajustos stabilāk, un pēc tam piesardzīgi uzkāpa ķēvei mugurā.

Vīnija atglauda ausis. Viņa zināja, ka tā nav Eila, nasta bija daudz smagāka - tai nepiemita ierastā vadības izjūta, sievietes lielu un kāju muskuļu spriedze. Bet Eila bija tepat tuvumā, turēja Vīnijas galvu, un vīrietis bija pazīstams. Ķēve nepārliecināti saslējās pakaļkājās, bet pēc brīža nostājās atkal vietā.

-    Kas man tagad jādara? - Jondalars pajautāja, sēdēdams mazā zirdziņa mugurā - abas garās kājas nokarājās gar ķēves sāniem - un īsti nezinādams, kur likt rokas.

Eila ar ierasto žestu paglāstīja zirgu, tad vērsās pie Vīnijas valodā, kas daļēji sastāvēja no žestiem un daļēji no klanā pieņemtajiem aprautajiem vārdiem, kā ari daļēji Zelandoni valodā. - Vīnij, Jondalaram patiktu, ja tu viņu pavizinātu.

Eilas balss skanēja ar mudinošu toni, kas nozīmēja doties uz priekšu, un sievietes roka izdarīja maigu spiedienu; tas bija pietiekams mājiens dzīvniekam, kas bija pieradis pie sievietes norādījumiem. Vīnija sāka iet uz priekšu.

-    Ja vēlies viņu apstādināt, apliec rokas viņai ap kaklu, - Eila deva padomu.

Vīnija bija pieradusi, ka viņai mugurā sēž cilvēks. Viņa nelēkāja un neslējās pakaļkājās, bet bez pierastās vadības gāja uz priekšu vilcinādamās. Jondalars paliecās uz priekšu, lai paglāstītu ķēves kaklu un nomierinātu sevi, tāpat arī zirgu, bet šai kustībai bija līdzība ar Eilas norādījumu skriet ātrāk. Negaidītais rāviens uz priekšu lika vīrietim izmantot Eilas padomu. Noliecies tālu uz priekšu, viņš ar rokām apskāva ķēves kaklu. Vīnijai tas bija signāls skriet vēl ātrāk.

Zirgs ar Jondalaru mugurā sāka nesties pilnos auļos taisni uz priekšu pa lauku, jātnieks visiem spēkiem turējās pie zirga kakla; vīrieša garie mati plīvoja viņam aiz muguras. Zelandoni vīrietis varēja sajust vēju sejā un, kad beidzot uzdrīkstējās spraudziņā pavērt acis, ieraudzīja, ka zeme uztraucošā ātrumā kustas uz priekšu. Tas bija biedējoši - un aizraujoši! Tagad viņš saprata, kāpēc Eila nebija spējusi aprakstīt šīs izjūtas. Tas līdzinājās šļūkšanai lejup pa apledojušu kalnu vai arī kā toreiz, kad lielā store vilka viņu uz priekšu pa upi, tikai daudz aizraujošāk. Ar vienu acs kaktiņu Jondalars ieraudzīja pa kreisi no sevis blakus kustamies kādu kontūru. Bērais kumeliņš skrēja vienā solī ar savu mammu.

Vīrietis izdzirdēja attālu svilpienu, kas skanēja skaļš un griezīgs, un pēkšņi ķēve asā leņķī apgriezās apkārt un auļoja atpakaļ.

-     Sēdi taisni! - Eila uzsauca Jondalaram, kad viņi tuvojās. Rikšojot pie sievietes, Vīnija samazināja ātrumu, un vīrietis apsēdās taisni. Pie- rikšojusi pie akmens, ķēve apstājās.

Nokāpis no zirga, Jondalars nedaudz trīcēja, bet viņa acis satraukumā spīdēja. Eila paglāstīja ķēvītes nosvīdušos sānus un, kad Vīnija lēnā riksī devās upmalas virzienā, uz alas pusi, lēnām viņai sekoja.

-    Vai zini, ka kumeļš viņai visu ceļu turējās līdzi? Tas nu gan ir viens varens rikšotājs!

No tā, kā Jondalars to pateica, Eila sajuta, ka vārds izsaka ko vairāk nekā nozīmē. - Kas ir rikšotājs? - viņa pajautāja.

-     Vasaras sapulču laikā ir tādas sacensības - tās ir visvisādas, bet visinteresantākās ir rikšošanas sacensības, skriešanās, - Jondalars paskaidroja. - Skrējējus sauc par rikšotājiem, un šis vārds ieguva plašāku nozīmi - tā sāka saukt tos cilvēkus, kas cenšas uzvarēt vai sasniegt savu mērķi. Tas ir atzinības un pamudinājuma vārds - uzslava.

-    Kumeļš ir rikšotājs, tam patīk skrieties.

Klusējot viņi turpināja iet uz priekšu, ar katru soli klusums kļuva arvien nospiedošāks. - Kāpēc tu man liki sēdēt taisni? - Jondalars beidzot pavaicāja, gribēdams kaut kā aizpildīt klusumu. - Man šķiet, ka iepriekš tu teici, ka nezini, kā pasaki Vīnijai, ko vēlies. Kad izslējos taisni, viņa sāka skriet lēnāk.

-     Agrāk nekad par to nebiju domājusi, bet, kad ieraudzīju tevi tuvojamies, tad pēkšņi nodomāju: "Sēdi taisni!" Sākumā nezināju, kā lai tev to izskaidroju, bet, kad tev bija jāsamazina ātrums, es vienkārši zināju, kas tajā brīdi jādara.

-    Tad jau iznāk, ka tomēr tu dod zirgam kādus signālus, vismaz kaut kādus. Interesanti, vai ari kumeļš varētu iemācīties dažus signālus? - Jondalars skaļi prātoja.

Viņi bija sasnieguši klints sienu, kas sniedzās līdz upei, un, apgājuši tai apkārt, ieraudzīja amizantu skatu, kā Vīnija, lai atvēsinātos, upmalā vārtās dubļos, turklāt vēl īpašā labpatikā stenēdama. Blakus viņai, kājas gaisā sacēlis, vārtījās arī kumeļš. Jondalars smaidīdams apstājās, lai šo skatu pavērotu, bet Eila ar nolaistu galvu turpināja iet uz priekšu. Vīrietis panāca jauno sievieti, kad viņa jau sāka kāpt augšup pa stāvo taku.

-    Eila… - Viņa pagriezās, un tad viņš vairs nezināja, ko teikt. - Es… es., ē… es gribēju tev pateikt paldies,

Tas vēl joprojām bija vārds, kuru Eilai bija grūti saprast. Klanā tam nebija līdzīgu vārdu. Katra mazā klana locekļi savā izdzīvošanā bija tik atkarīgi cits no cita, ka savstarpējā palīdzība bija kļuvusi par dzīvesveidu. Paldies netika lietots, tas būtu tikpat neparasti - kā kad bērns pateiktos par rūpēm mātei, kas to nemaz negaida. īpaši pakalpojumi vai dāvanas uzlika pienākumu atbildēt ar tādu pašu laipnību, un ne vienmēr tās tika pieņemtas ar prieku.

Tuvākais jēdziens paldies nozīmei bija tas, ja kāds zemāks klana loceklis jutās pateicīgs kādam augstākam un godājamākam loceklim - parasti tā bija sieviete, kas jutās pateicīga vīrietim par kādu īpašu pakalpojumu. Eilai likās, ka Jondalars cenšas viņai pateikties par izjādi Vīnijas mugurā.

-    Jondalar, Vīnija tev atļāva sēdēt sev mugurā. Kāpēc tu pateicies man?

-    Eila, tu man palīdzēji ar viņu izjāt. Un turklāt ir vēl tik daudz citu lietu, par ko man tev jāsaka paldies. Tu tik daudz esi darījusi manā labā, rūpējusies par mani.

-     Vai arī kumeļš teiktu paldies Vīnijai, ka tā par viņu rūpējas? Tev bija tāda vajadzība, es par tevi parūpējos. Kāpēc… paldies?

-     Bet tu izglābi man dzīvību.

-    Es esmu sieviete, kas ārstē, Jondalar. - Jaunā sieviete centās izdomāt, kā to izskaidrot: ja kāds izglābj otram dzīvību, viņam pienākas daļa no izglābtā cilvēka dzīvības gara, bet savukārt izglābtajam turpmāk ir pienākums aizsargāt savu glābēju; tā rezultātā abi šie cilvēki kļūst tuvāki nekā asinsradinieki. Bet Eila bija zāļu sieva, tāpēc kopā ar melno mangāna dioksīdu, ko sieviete nēsāja savā amuletu maisiņā, viņai līdzi tika iedota ari daļiņa no katra cilvēka gara. Nevienam vairs nebija nekāda pienākuma dot viņai ko vairāk. - Paldies nav nepieciešams, - viņa atbildēja.

-     Es zinu, ka tas nav nepieciešams. Zinu, ka esi sieviete, kas ārstē, bet man ir svarīgi, lai tu zinātu, kā es jūtos. Cilvēki cits citam saka paldies par palīdzību. Tā ir pieklājība un tradīcija.

Viņi kāpa augšā pa taciņu viens aiz otra. Eila viņam neko neatbildēja, bet Jondalara komentārs atsauca viņai atmiņā Kreba centienus izskaidrot, ka ir nepieklājīgi skatīties pāri robežakmeniem, kas notiek pie citu cilvēku pavarda. Eilai bija bijušas lielākas grūtības iemācīties klana tradīcijas, nevis valodu. Jondalars tikko stāstīja, ka viņa ļaužu vidū esot tradīcija izteikt pateicību un to prasa arī pieklājība, bet tas jauno sievieti vēl vairāk samulsināja.

Kāpēc gan viņš vēlas izteikt pateicību, ja tikko bija viņu apkaunojis? Ja klana vīrietis būtu pret viņu izrādījis tādu necieņu, viņa šim vīrietim vairs neeksistētu. "Arī Jondalara tradīcijas būs grūti apgūstamas," viņa nodomāja, bet šī atziņa nebūt nelika viņai justies mazāk pazemotai.

Jondalars centās pārvarēt barjeru, kas bija abu starpā izveidojusies, un apturēja Eilu, pirms viņa iegāja alā. - Eila, piedod, ja esmu kaut kādā veidā tevi apvainojis.

-    Apvainojis? Es nesaprotu šo vārdu.

-     Man šķiet, ka esmu tevi sadusmojis, licis tev justies slikti.

-     Ne sadusmojis, bet - jā - esi licis man justies slikti.

Atzīšanās pārsteidza vīrieti. - Piedod! - viņš vēlreiz atvainojās.

-     Piedod? Tā atkal ir pieklājība, vai ne? Tradīcija? Jondalar, kāds labums no tādiem vārdiem kā piedod? Tie neko nemaina un neliek man justies labāk.

Vīrietis izbrauca ar roku caur matiem. Viņai bija taisnība. Lai ko viņš arī būtu izdarījis - viņš domāja, ka zina, kas tas bija, - atvainošanās nelīdzēja. Nepalīdzēja arī tas, ka viņš no šī temata bija izvairījies, jo baidījās skatīties patiesībai acīs un turpmāk piedzīvot vēl lielāku vilšanos.

Iegājusi alā, Eila noņēma no muguras vācamo grozu, sarušināja pavardu un sāka gatavot vakara maltīti. Jondalars viņai sekoja, nolika savu grozu blakus viņas grozam un izklāja pie pavarda paklājiņu, lai apsēstos un vērotu sievietes rosīšanos.

Eila bija sākusi lietot dažus darbarīkus, ko pēc brieža sadalīšanas Jondalars bija viņai iedevis; sievietei tie patika, bet dažiem darbiem viņa tomēr deva priekšroku izmantot savu veco asmeni, pie kura bija pieradusi. Zelandoni vīrietis domāja, ka Eila pati bija izgatavojusi primitīvo nazi, apstrādājusi krama gabalu, kas bija daudz smagāks par viņa izgatavotajiem nažiem, bet darījusi to ar tādu pašu prasmi kā jebkurš cits, ko viņš pazina, kas gatavoja mazākus, smalkākus nažus ar spaliem. Viņa profesionālais darbarīku izgatavotāja prāts vērtēja un salīdzināja katras skolas labās un sliktās puses. Viņš domāja: "Nav jau tā, ka vienu nazi ir lietot vieglāk nekā otru. Jebkurš ass nazis veic savu griešanas funkciju, bet cik gan daudz neapstrādāta krama jāpatērē, lai katram izgatavotu šādu nazi. Jau pati krama pārnešana būtu liela problēma."

Eilu padarīja nervozu vīrieša klātbūtne un viņas vērošana. Beidzot viņa piecēlās, lai sameklētu kumelītes tējai, cerot, ka tad viņš beidzot novērsīs uzmanību un viņa pati spēs nomierināties. Jondalars saprata, ka problēmas atlikšana novedīs tikai pie tā, ka drīz ar to būs atkal jāsaskaras. Sakopojis visus gara spēkus, vīrietis nolēma runāt bez aplinkiem.

-     Tev taisnība, Eila. Mana atvainošanās neko daudz nenozīmē, bet es nezinu, ko lai vēl saku. Nezinu ari, ko esmu tādu izdarījis, kas tevi tik ļoti aizvainojis. Lūdzu, pastāsti man, kāpēc tu tik slikti jūties!

"Viņš droši vien atkal saka vārdus, kas nav patiesi," Eila nodomāja. "Kā gan viņš var to nezināt? Tomēr šķiet, ka viņš ir norūpējies." Jaunā sieviete nodūra acis, vēlēdamās, kaut viņš šo jautājumu nebūtu uzdevis. Jau tā bija slikti paciest šādu pazemojumu, kur nu vēl to apspriest. Bet viņš bija uzdevis jautājumu.

-    Jūtos slikti, jo… jo neesmu pieņemama. - Eila paskaidroja, turēdama rokas klēpī, kurās atradās tēja.

-     Kā to saprast, ka neesi pieņemama? Es to nesaprotu.

Kāpēc šis vīrietis viņai uzdeva tādus jautājumus? Vai viņš centās panākt, lai viņa jūtas vēl sliktāk? Eila ieskatījās viņam acīs. Jondalars bija pieliecies uz priekšu, un sieviete viņa acīs un stājā lasīja sirsnību un nemieru.

-     Neviens klana vīrietis nekad pats neatvieglotu savu vajadzību, ia tuvumā ir kāda pieņemama sieviete. - Pēc savas neveiksmes atzīšanas Eila nosarka un nodūra acis klēpī. - Tava vajadzība bija pierietējusi, bet tu no manis aizskrēji projām. Vai tad man nevajadzētu justies slikti, ja neesmu tev pieņemama?

-     Vai tiešām tu saki, ka jūties aizvainota tāpēc, ka es… - Atliecies atpakaļ, vīrietis paskatījās uz augšu. - Ak Doni! Jondalar, kā tu varēji būt tāds stulbenis? - šo jautājumu viņš uzdeva visai alai kopumā.

Izbrīnījusies Eila viņā paskatījās.

-    Es savukārt domāju, ka tu, Eila, nevēlies, lai tev pieskaros. Es vienkārši centos cienīt tavu gribu. Es tik ļoti tevis alku un gribēju, ka nespēju vairs izturēt, bet ikreiz, kad tev pieskāros, tu sastingi. Kā gan tu varēji domāt, ka kaut viens vīrietis spētu tevi uzskatīt par nepieņemamu?

Jaunajai sievietei pēkšņi uzausa apskaidrība; cieši sažņaugtā, sāpošā sirds atlaidās. "Viņš mani gribēja! Jondalars bija domājis, ka es viņu negribu! Atkal šīs tradīcijas, šīs atšķirīgās tradīcijas!" - Jondalar, tev vajadzēja tikai parādīt man signālu. Kāda tam nozīme, ko es gribēju?

-     Kā gan tam, ko tu vēlies, var nebūt nozīme? Vai tad tu… - Tagad jau kārta nosarkt pienāca Jondalaram. - Vai tu mani negribi? - Vīrieša acīs parādījās neziņa un atraidījuma bailes. Eila šīs izjūtas ļoti labi pazina. Viņa bija pārsteigta, ieraugot tādas pašas izjūtas vīrietī, bet šis jautājums izkausēja pēdējās šaubu paliekas, kas vēl bija palikušas, un tā vietā radās sirsnība un maigums.

-    Es gribu tevi, Jondalar. Gribēju tevi jau tad, kad pirmoreiz ieraudzīju. Kad biji ievainots, nebiju pārliecināta, vai izdzīvosi. Skatījos uz tevi un jutu… Man iekšā radās šī sajūta. Bet tu nekad man neparādīji signālu… - Eila atkal nolaida acis. Viņa bija pateikusi vairāk nekā bija domājusi sacīt. Klana sievietes bija radušas izrādīt savus aicinošos mājienus daudz izsmalcinātāk.

-    Un visu šo laiku es domāju… Kāds ir šis signāls, par kuru tu visu laiku runā?

-     Klanā ir pieņemts: ja vīrietis vēlas sievieti, viņš parāda signālu.

-     Parādi to man!

Eila parādīja signālu un nosarka. Sievietes parasti šādus signālus nerādīja.

-    Un tas ir viss? Man tas vienkārši jāparāda? - Jondalars bija nedaudz izbrīnījies, kad jaunā sieviete piecēlās kājās, nometās ceļos un parādīja to, kas viņai šādā gadījumā jādara.

-     Vai tu gribi teikt, ka vīrietis dara tā, bet sieviete - šādi, un tas ir viss? Tad abi ir gatavi?

-     Vīrietis nerāda signālu, kad nav tam gatavs. Vai tad tu šodien nebiji gatavs?

Atkal pienāca Jondalara kārta nosarkt. Viņš jau bija aizmirsis, cik gatavs bija bijis, ko bija darījis, lai atturētu sevi no mešanās virsū sievietei un viņas iegūšanas ar spēku. Tobrīd viņš būtu bijis ar mieru atdot visu, lai zinātu šo signālu.

-    Un kas notiek tad, ja sieviete viņu negrib? Vai ari nav tam gatava?

-     Ja vīrietis parāda signālu, sievietei ir jāieņem viņas poza. - Eila iedomājās Broudu, un, atceroties viņai nodarītās sāpes un pazemojumu, jaunās sievietes seja sadrūma.

-    Vai tas var notikt jebkurā laikā, Eila? - Jondalars ieraudzīja sāpes sievietes sejā un izbrīnījies jautāja: - Pat sievietes pirmajā reizē? - Viņa pamāja. - Vai tā notika ari ar tevi? Kāds vīrietis tev vienkārši parādīja signālu? - Eila aizvēra acis, norija kamolu kaklā un atkal pamāja.

Jondalars bija šausmu pārņemts un sašutis. - Vai tu ar to gribi sacīt, ka klanā nav Pirmās baudas rituāla? Neviens nevēro un neuzmana, vai vīrietis nenodara sievietei pāri un nerada pārāk lielas sāpes? Kas gan tie ir par cilvēkiem? Vai tad viņus neuztrauc jaunas sievietes pirmā reize? Viņi vienkārši ļauj jebkuram vīrietim, kam piebriedis loceklis, paņemt viņu? Paņemt viņu ar varu? Vienalga, vai sieviete ir tam gatava vai nav? Vai viņai sāp vai ne? - Jondalars piecēlās kājās un sāka dusmīgi soļot no viena alas gala uz otru. - Tas ir cietsirdīgi! Tas ir necilvēcīgi! Kā gan kāds to var pieļaut? Vai tad šiem ļaudīm nav līdzcietības? Vai viņiem viss ir vienalga?

Vīrieša emociju uzplūds Eilai bija tik negaidīts, ka viņa vienkārši sēdēja un platām acīm vēroja, kā Jondalars, taisnīga niknuma pārņemts, maršē pa alu. Bet, kad viņa vārdi kļuva pavisam nežēlīgi kritiski, Eila sāka šūpot galvu, noliegdama viņa apgalvojumus.

-     Nē! - viņa iebilda, beidzot sākdama viņam oponēt. - Tā nav taisnība, Jondalar. Viņi nav vienaldzīgi! Iza mani atrada - viņa par mani rūpējās. Šie ļaudis mani pieņēma, padarīja par klana locekli, kaut arī es biju dzimusi Citiem. Viņiem nebija mani jāpieņem.

-     Krebs nesaprata, ka Brouds darīja man pāri, viņam pašam nekad nebija bijusi sieviete. Viņš šajā jomā neko nezināja par sievietēm, un tās bija Brouda tiesības. Un, kad es paliku stāvoklī, Iza rūpējās par mani. Viņa pati saslima, gādādama man zāles, lai es nezaudētu bērnu. Bez Izas es būtu nomirusi, kad Durks nāca pasaulē. Un Brūns manu dēlu pieņēma, kaut ari visi uzskatīja, ka Durks ir kroplis. Bet viņš tāds nebija. Durks ir spēcīgs un veselīgs… - Eila apklusa, ieraudzījusi, ka Jondalars viņu vēro.

-    Tev ir dēls? Kur viņš ir?

Eila nebija runājusi par savu dēlu. Pat pēc tik ilga laika viņai bija sāpīgi par šo tematu runāt. Viņa zināja, ka dēla pieminēšana izraisīs daudz jautājumu, tomēr galu galā kādreiz tam bija jānāk klajā.

-    Jā, man ir dēls. Viņš joprojām dzīvo klanā. Es atdevu viņu Ubai, kad Brouds lika man aiziet.

-     Lika tev aiziet? - Jondalars paliecās uz priekšu. Tātad Eilai bija dēls. Viņam bija taisnība, kad bija radušās aizdomas, ka sieviete bijusi stāvoklī. - Kāpēc gan kādam vajadzētu likt, lai māte atstāj savu bērnu? Kas ir šis… Brouds?

Kā lai viņa izskaidro? Uz bridi Eila pievēra acis. - Viņš ir klana vadonis. Toreiz, kad mani atrada, vadonis bija Brūns. Viņš deva Krebam atļauju pieņemt mani klanā, bet viņš jau bija vecs, tāpēc padarīja Broudu par vadoni. Brouds jau no sākta gala mani ienīda, pat tad, kad biju vēl maza meitene.

-    Viņš ir tas, kas nodarīja tev pāri, vai ne?

-    Kad kļuvu par sievieti, Iza man pastāstīja par to signālu, bet viņa sacīja, ka vīrieši atvieglo savu vajadzību ar tādām sievietēm, kas viņiem patīk. Brouds ar mani to darīja tāpēc, ka viņam sagādāja prieku apziņa, ka var likt man darīt kaut ko tādu, ko es tik ļoti ienīdu. Bet, manuprāt, mans totēms lika viņam to darīt. Alu Lauvas gars zināja, cik ļoti es vēlējos bērniņu.

-     Kāds gan šim Broudam sakars ar tavu bērnu? Lielā Zemes Māte dod savu svētību tām sievietēm, kuras Viņa izvēlas. Vai tavs dēls ir cēlies no viņa gara?

-      Krebs stāstīja, ka gari rada bērnus. Viņš sacīja, ka sieviete norij vīrieša totēma garu. Ja vīrieša totēma gars būs pietiekami spēcīgs, tas uzvarēs sievietes totēmu, paņems viņas dzīvības spēku un aizsāks viņā jaunu dzīvību.

-    Tas ir dīvains šī jautājuma traktējums. Ta ir Māte, kas izvēlas vīrieša garu, lai sajauktu ar sievietes garu, un Viņa svēta sievieti.

-    Man gan neliekas, ka tie ir gari, kas rada bērnus. Ne jau nu totēmu gari vai tavas Lielās Mātes jauktie gari. Manuprāt, dzīvība sākas tad, kad vīrieša loceklis ir piebriedis un viņš to ieliek sievietē. Domāju, ka tāpēc vīriešiem ir tik spēcīga vajadzība un tāpēc ari sievietes tik ļoti vēlas vīriešus.

-    Eila, tā nevar būt. Vai tu maz zini, cik daudz reižu vīrietis var ielikt savu locekli sievietē? Sievietei nevar piedzimt tik daudz bērnu. Vīrietis apvelta sievieti ar Mātes Baudas velti; viņš to atver, lai gars varētu ieiet iekšā. Bet ar Mātes svētāko Dzīvības balvu ir apveltītas vienīgi sievietes. Viņas saņem garus un rada dzīvību, un kļūst par mātēm, tieši tāpat kā Viņa. Ja vīrietis Māti godā, novērtē Viņas veltes, uzņemas pienākumu rūpēties par sievieti un bērniem, Doni var izvēlēties šī vīrieša garu viņa pavarda bērniem.

-     Kas ir Baudas velte?

-    Nu redzi! Tu taču nekad neesi iepazinusi Baudas velti, vai ne? - viņš sacīja, šo domu apsvērdams. - Nav nekāds brīnums, ka tu nezināji, ka es… Tu esi sieviete, kas ir svētīta ar bērnu bez Pirmā baudas rituāla. Tavam klanam jābūt ļoti neparastam. Visi ļaudis, kurus es satiku sava Ceļojuma laikā, zināja par Māti un Viņas veltēm. Baudas velte ir tad, kad sieviete un vīrietis jūt, ka vēlas viens otru un atdodas viens otram.

-    Tas ir tad, kad vīrieša loceklis ir piebriedis un viņam jāatvieglo sava vajadzība ar sievieti, vai ne? - Eila pajautāja. - Tas ir tad, kad viņš savu locekli ieliek tajā vietā, pa kuru nāk ārā bērni. Vai tā ir Baudas velte?

-    Ari tā, bet vēl daudz kas vairāk.

-    Varbūt, bet visi man stāstīja, ka man nekad nebūs bērna, jo mans totēms ir pārāk spēcīgs. Pēc tam visi bija pārsteigti. Mans bērns ari nebija kropls. Bet tas notika tikai pēc tam, kad Brouds man visu laiku rādīja signālu, - tad es paliku stāvoklī. Neviens cits mani negribēja - es esmu pārāk liela un neglīta. Pat klanu Sapulcē nebija neviena vīrieša, kas būtu mani vēlējies, kaut arī man bija Izas statuss, kad klans mani pieņēma par viņas meitu.

Kaut kas Eilas stāstā sāka Jondalaru uztraukt, nelika mierā, bet tajā pašā laikā aizslīdēja projām.

-    Tu stāstīji, ka tevi atrada zāļu sieva - kā viņu sauca? Iza? Kur viņa tevi atrada? No kurienes tu nāci?

-    Es nezinu. Iza sacīja, ka esmu piedzimusi Citiem, pie citiem cilvēkiem, kas līdzīgi man vai tev, Jondalar. Es neatceros neko pirms tā laika, kad nedzīvoju kopā ar klanu, - es pat neatceros savas mātes seju. Tu esi vienīgais cilvēks, kuru esmu satikusi, kas izskatās līdzīgs man.

Klausoties Eilas stāstā, Jondalars sajuta kuņģi savelkamies čokurā.

-    Klanu Sapulcē no kādas sievietes stāsta es uzzināju par kādu Citu vīrieti. Es no viņiem baidījos līdz pat tam brīdim, līdz satiku tevi. Tai sievietei bija bērns, kas bija tik līdzīgs Durkam, ka tā meitenīte būtu varējusi būt manējā meita. Oda gribēja norunāt kopdzīvi manam dēlam un viņas meitai. Arī viņas klanā uzskatīja, ka Odas meitiņa ir kropla, bet es domāju, ka Citu vīrietis aizsāka viņas bērniņu, kad viņš ar to sievieti piespiedu kārtā atviegloja savu vajadzību.

-     Vīrietis viņu piespieda?

-    Un ari nogalināja viņas pirmo meitu. Oda bija kopā ar divām citām sievietēm, kad ieradās daudzi Citu vīrieši, bet viņi neparādīja signālu. Kad viens no viņiem Odu sagrāba, Odas pirmais bērniņš izkrita viņai no rokām un sasita galvu pret akmeni.

Pēkšņi Jondalars atcerējās nostāstu par kādas cilts jaunu vīriešu bariņa rīcību tālu uz rietumiem no šejienes. Viņš negribēja ticēt pats saviem secinājumiem, kurus jau bija sācis pieņemt. Tomēr, ja jau viens jaunu vīriešu bariņš tā uzvedās, kāpēc tad tā nevarēja darīt vēl kāds cits? - Eila tu man visu laiku stāsti, ka nelīdzinies klana ļaudīm. Kā viņi atšķiras no tevis?

-    Viņi ir īsāki - tieši tāpēc es biju tik pārsteigta, kad tu piecēlies kājās. Es allaž esmu bijusi garāka par visiem pārējiem, to skaitā arī par vīriešiem. Tieši tāpēc viņi mani negribēja, esmu pārāk gara un neglīta.

-     Kas vēl? - Viņš nevēlējās šo jautājumu uzdot, bet nespēja sevi atturēt. Viņam tas bija jāzina.

-    Viņu acis ir brūnas. Iza domāja, ka kaut kas nav kārtībā ar manām acīm, jo tās ir debesu krāsā. Durkam ir viņu acis un… Un nezinu, kā lai to pasaka… biezas uzacis, bet piere viņam ir manējā. Viņu galvas ir plakanākas…

-    Plakangalvji! - Jondalara lūpas savilkās riebumā. - Ak Māt, Eila! Tu dzīvoji kopā ar tiem dzīvniekiem! Tu ļāvi vienam no viņu vīriešiem… - Viņš noskurinājās. - Tu dzemdēji… kādu riebīgu garu sajaukumu - pa pusei cilvēku, pa pusei dzīvnieku! - It kā viņš būtu pieskāries kaut kam netīram, Jondalars atvirzījās un pielēca kājās. Tā bija reakcija uz neracionālu aizspriedumu, rupjiem, neapdomātiem pieņēmumiem, ko ļaudis, kurus viņš pazina, nekad neapstrīdēja.

Sākumā Eila neko nesaprata un skatījās uz vīrieti ar pārsteigumā sarauktu pieri. Bet Jondalara sejas izteiksmē varēja lasīt riebumu, tāpat kā Eilas pašas sejā, kad viņa ierauga hiēnas. Tad viņa vārdi pamazām sāka iegūt kādu nozimi.

Dzīvnieki! Jondalars bija nosaucis cilvēkus, ko Eila mīlēja, par dzīvniekiem! Smirdīgām hiēnām! Maigi mīlošo Krebu, kas bija brīnišķīgākais un spēcīgākais klana mogurs. Krebs bija dzīvnieks? Izu, kas bija viņu uzaudzinājusi un bijusi mātes vietā, kas iemācīja viņai dziedniecības mākslu, - Iza bija smirdīga hiēna? Un Durks! Viņas dēls!

- Ko tu ar to gribēji teikt, nosaukdams viņus par dzīvniekiem? - Eila kliedza, kājās piecēlusies un nostājusies viņam pretim. Nekad agrāk Eila nebija dusmās pacēlusi balsi, un viņa pati bija pārsteigta par savas balss skaļumu un niknumu. - Krebs un Iza - dzīvnieki? Mans dēls - pa pusei cilvēks? Klana ļaudis nav tas pats, kas smirdīgu hiēnu bars. Vai dzīvnieki paceltu mazu, ievainotu meiteni? Vai viņi to pieņemtu kā sev līdzīgu? Vai rūpētos par viņu? Audzinātu? Kā tu domā: kur es iemācījos atrast pārtiku? Ja nebūtu to dzīvnieku, es šodien nemaz nebūtu dzīva un arī tevis vairs nebūtu starp dzīvajiem, Jondalar! Tu saki: klans ir dzīvnieki un Citi ir cilvēki? Nu tad atceries: klans izglāba Citu bērnu, bet Citi nogalināja vienu klana bērnu. Ja man būtu jāizdara izvēle starp cilvēkiem un dzīvniekiem, es izvēlētos smirdīgās hiēnas!

Eila izbrāzās ārā no alas, noskrēja lejā pa taciņu un uzsvilpa Vīnijai.

24

Jondalars jutās kā ar ūdeni apliets. Viņš sekoja Eilai ārā no alas un palika uz klints pārkares viņu vērojam. Ar trenētu lēcienu sieviete uzkāpa zirgā un aizaulekšoja prom pa ieleju. Eila vienmēr bija bijusi tik pakļāvīga un nekad agrāk nebija izrādījusi tādas dusmas. Šis pretstats padarīja viņas niknuma izvirdumu vēl pārsteidzošāku.

Zelandoni vīrietis attiecībā uz plakangalvjiem allaž bija sevi uzskatījis par lojālu un brīvu no aizspriedumiem. Viņš uzskatīja, ka plakangalvji jāliek mierā, tos nevajag ne traucēt, ne izaicināt, un viņš nekad nevienu no viņiem apzināti nebūtu nogalinājis. Bet viņa jūtas tika ļoti aizskartas, uzzinot, ka kāds vīrietis Baudas veltes gūšanai izmantojis plakangalvju sievieti. Kāds no plakangalvju vīriešiem bija izmantojis cilvēku sievieti, lai parādītu savu dziļi slēpto naidu. Šī sieviete bija aptraipīta.

Un viņš tik ļoti bija šīs sievietes alcis. Viņš atcerējās vulgāros stāstus, kurus bija pārrunājuši smīkņājoši puikas un jauni vīrieši, un sajuta savu iegurni saraujamies, it kā viņš jau no šīs domas vien būtu apgānīts un viņa loceklis - sarāvies un nopuvis. Ar Lielās Zemes Mātes labvēlību viņš bija ticis no tā visa pasargāts.

Bet vēl ļaunāk bija tas, ka Eila bija dzemdējusi kādu riebīgu radījumu - kucēnu, kurš radies no ļaunprātīgiem gariem un par kuru pieklājīgā sabiedrībā pat nedrīkst ieminēties. Daži ļaudis sparīgi noliedza šādu pēcnācēju eksistenci, tomēr runas par to nekad nerimās.

Eila to nebija noliegusi. Viņa to atklāti bija atzinusi, stāvējusi šeit un aizstāvējusi savu bērnu… tikpat dedzīgi, kā jebkura māte būtu to darījusi, ja viņas bērns būtu apdraudēts. Viņa jutās aizvainota un dusmīga, ka viņš bija nicinoši izteicies par plakangalvjiem. Vai Eilu tiešām bija izaudzinājis plakangalvju bariņš?

Sava Ceļojuma laikā Jondalars bija saticis pāris plakangalvju. Viņa prātā pat bija radies jautājums: vai viņi patiešām ir dzīvnieki? Viņš atsauca atmiņā gadījumu ar jauno plakangalvju puiku un vecāku sievieti.

Atceroties tās dienas notikumus, Jondalars sāka domāt. Vai tad tas puika zivs sadalīšanai uz pusēm nebija lietojis tikpat primitīvi uztaisītu nazi, kādu bija lietojusi Eila? Un viņa māte bija valkājusi tieši tādu pašu apmetni, kādu valkā Eila. Pašā sākumā Eilai bija tieši tāda pati uzvedība - tendence skatīties zemē, turēties malā, lai viņu nepamanītu. Kažokādām uz Eilas guļvietas bija tā pati mīkstuma kvalitāte kā vilkādai, ko tie divi plakangalvji bija viņam iedevuši. Un viņas pīķis! Tas smagais, primitīvais pīķis - vai tad tas nebija tāds pats kā tam plakangalvju bariņam, ko viņi abi ar Tonolanu satika, nokāpuši no ledāja?

Ja tikai viņš būtu uzmanīgāk paskatījies, šie pierādījumi visu laiku ir bijuši viņa acu priekšā. Kāpēc viņš bija sev iestāstījis, ka Eila ir viena no tām, kas kalpo Mātei, iztur pārbaudījumus un pilnveido savu ārstniecības prasmi? Viņa bija tikpat prasmīga kā jebkurš dziednieks, varbūt pat vēl zinošāka. Vai dziedniecības iemaņas viņa patiešām bija iemācījusies no kādas plakangalvju sievietes?

Jondalars vēroja, kā Eila aizjāj tālumā. Savās dusmās viņa bija izskatījusies lieliska. Viņš pazina daudzas sievietes, kas pacēla balsi pie mazākā izaicinājuma. Iedomājies par sievieti, kurai viņš bija solījies, - Maronu -, Jondalars atcerējās, ka viņa varēja spalgi klaigāt, ķildoties un ar savu vētraino raksturu būt īsta spītniece. Bet šajā sievietē jautās tāds spēks, kas viņam šķita apbrīnas vērts. Jondalaram patika stipras sievietes. Viņas bija izaicinājums, spēja pašas par sevi pastāvēt un tik viegli nepakļāvās vīrieša emociju izvirdumiem, kas šad tad gadījās. Redzot Eilas savaldību, viņš bija domājis, ka šī sieviete savā būtībā ir stingra kā klints. "Paskaties tik, kā viņa jāj uz zirga!" viņš pie sevis nodomāja. "Viņa ir vienreizīga un skaista sieviete."

Pēkšņi, kā dabūjis aukstu ūdens šalti, Jondalars aptvēra, ko bija izdarījis. Vīrietis nobālēja. Eila bija izglābusi viņam dzīvību, bet viņš bija atrāvies no viņas, it kā viņa būtu netīra un netikla. Šī jaunā sieviete tik pašaizliedzīgi bija viņu aprūpējusi, bet viņš tai bija atmaksājis ar zemisku, derdzīgu uzvedību. Viņš bija nosaucis viņas bērnu par pretīgu radījumu - bērnu, kuru viņa acīmredzot mīlēja. Jondalars bija sašutis par savu neiejūtību.

Ieskrējis atpakaļ alā, vīrietis iemetās gultā. Viņas gultā. Viņš bija gulējis tās sievietes gultā, no kuras tikko riebumā novērsies.

- Ak Doni! - Jondalars iesaucās. - Kā tu varēji pieļaut, ka es tā uz- vedos? Kāpēc tu man nepalīdzēji? Kāpēc tu mani neapturēji?

Jaunais Zelandoni paslēpa galvu zvērādās. Kopš agras jaunības gadiem viņš nebija juties tik nožēlojami. Viņš domāja, ka tas vairs nekad neatkārtosies. Ari tad viņš bija rīkojies bez domāšanas. Vai viņš nekad to neiemācīsies? Kāpēc viņš nebija apguvis diskrētumu? Drīz viņam būs jādodas projām, viņa kāja jau ir sadzijusi. Kāpēc viņš nemācēja sevi savaldīt līdz aiziešanai?

īstenībā tas ir labs jautājums: kāpēc viņš vēl šeit atrodas? Kāpēc jau nebija sievietei pateicies un aizgājis? Šeit vairs nekas viņu neturēja. Kāpēc viņš bija palicis un piespiedis Eilu atbildēt uz jautājumiem, par ko viņam nebija nekādas darīšanas? Tad viņš visu mūžu būtu varējis viņu atcerēties kā skaistu, noslēpumainu sievieti, kas vientulībā dzīvojusi ielejā, piebūrusi dzīvniekus un izglābusi viņam dzīvību.

"Jo tu nevari aiziet prom no šīs skaistās, noslēpumainās sievietes, Jondalar, un tu to zini!

Kāpēc tevi tas tā uztrauc? Kāda tam nozīme, ka viņa… dzīvojusi kopā ar plakangalvjiem?

Jo tu viņu gribēji. Un tad tu domāji, ka viņa vairs nav gana laba tev, jo bija… viņa bija ļāvusi…

Tu, idiot! Vai tad tu nedzirdēji? Viņa tam plakangalvim neļāva, viņš paņēma viņu ar varu! Bez Pirmās baudas rituāla. Un tagad tu šo sievieti vaino! Viņa tev visu izstāstīja, uzplēsa vecās brūces, un ko izdarīji tu?

Jondalar, vai zini? Tu esi vēl sliktāks par to plakangalvi! Vismaz Eila zināja, ko no viņa var sagaidīt. Tas plakangalvis viņu ienīda un gribēja viņai nodarīt pāri. Bet tu! Ko izdarīji tu pats? Eila tev uzticējās. Viņa tev pastāstīja, ko pret tevi jūt. Jondalar, tu tik ļoti viņu gribēji un būtu varējis viņu iegūt jebkurā laikā, bet baidījies ievainot savu lepnumu.

Ja tu būtu pievērsis viņai vairāk uzmanības un nebūtu tik ļoti uztraucies pats par sevi, tad būtu pamanījis, ka Eila neizturas kā pieredzējusi sieviete. Viņa uzvedas kā nobijusies jauna meitene. Vai tad tev nav bijis gana daudz sieviešu, lai pamanītu atšķirību?

Bet viņa neizskatās pēc nobijušās jaunas meitenes. Nē, viņa ir visskaistākā sieviete, ko tu jebkad esi saticis. Viņa ir tik skaista, zinoša un par sevi pārliecināta, ka tu biji no viņas nobijies. Nobijies, ka viņa varētu tevi atraidīt. Tu, lielais Jondalar! Vīrietis, kuru alkst iegūt katra sieviete. Tagad gan vari būt drošs, ka viņa tevi vairs negrib!

Tu tikai biji domājis, ka viņa ir par sevi pārliecināta, viņa pat nenojauš, ka ir īsta skaistule. Eila īstenībā domā, ka ir liela un neglīta. Kā gan kāds var domāt, ka šī sieviete ir neglīta?

Vai atceries? Viņa taču uzauga pie plakangalvjiem. Kurš gan būtu iedomājies, ka viņi šai atšķirībai pievērsīs tādu uzmanību? Un kurš gan būtu iedomājies, ka viņi pieņems savā vidū šo svešo un dīvaino meiteni? Vai mēs pieņemtu savā vidū plakangalvju bērnu? Interesanti - cik Eilai tobrīd bija gadu? Viņa toreiz vēl nevarēja būt pieaugusi - tās alu lauvas ķetnas atstātās zīmes ir krietni senas. Toreiz droši vien Eila bija pamatīgi nobijusies - apmaldījusies un viena pati, iesprostota alā, kur lauva ar savu ķetnu viņu ķeksēja.

Un viņš bija izdziedēts ar plakangalvju dziedniecības metodēm! Kā gan plakangalvji māk dziedināt? Bet Eila bija to iemācījusies no viņiem, un viņai tas ļoti labi padodas. Tik labi, ka tu pats pat nodomāji, ka viņa ir viena no tām, kas kalpo Mātei. Tev vajadzētu mest pie malas krama darbarīku izgatavotāja amatu un kļūt par stāstnieku! Tu negribēji ieraudzīt patiesību. Tagad, kad tu to zini, vai tam ir kāda nozīme? Vai tad tu esi mazāk dzīvs tikai tāpēc, ka Eila iemācījusies dziedniecības iemaņas no plakangalvjiem? Vai viņa vairs nav tik skaista tāpēc, ka… dzemdējusi kādu pretīgu radījumu? Kāpēc gan lai viņas bērns būtu derdzīgs radījums?

Tu taču viņu vēl joprojām gribi, Jondalar. Ir jau par vēlu. Viņa vairs nemūžam tev neticēs un neuzticēsies. "Jondalaru pārņēma jauns kauna jūtu uzplūds. Viņš savilka dūres un dauzīja zvērādas." Tu, idiot! Tu stulbais, stulbais muļķi! Tu visu esi sabojājis. Vai tev nevajadzētu doties prom?

Tu to nedrīksti. Tev viņa ir jāsatiek, Jondalar. Tev nav ne drēbju, ne ieroču, ne pārtikas, tu nevari tā ceļot - bez nekā.

Kur gan tu visu to dabūsi? Kur gan citur, ja ne šeit - pie Eilas, tev tas viss jāpaņem no viņas. Tev tas viņai jāpalūdz, vismaz kāds krama gabals. Ar darbarīkiem varēsi uztaisīt pīķus. Tad varēsi sev nomedīt iztiku un būs zvērādas, no kā izgatavot apģērbu, guļammaisu un mugursomu. Paies laiks, līdz sagatavosies, un vēl viens gads vai pat vēl vairāk, līdz nokļūsi līdz mājām. Bez Tonolana būs ļoti vientuļi."

Jondalars ierušinājās vēl dziļāk zvērādās. "Kāpēc Tonolanam bija jāaiziet bojā? Kāpēc alu lauva nenogalināja mani, bet viņu?" No vīrieša acu kaktiņiem sāka ritēt asaras. Tonolans nebūtu tik muļķīgi uzvedies. "Ak, mazo brāl, kaut es zinātu, kur tas kanjons atrodas! Kaut nu kāds viedais būtu tev palīdzējis atrast ceļu uz viņsauli! Man derdzas doma, ka tavi kauli balē saulē un grauzēji tos apstrādā un izvazā."

Jondalars izdzirdēja zirga kāju dipoņu pa klinšaino taciņu no upmalas, un nodomāja, ka tā ir Eila, kas atgriežas mājās. Bet tas izrādījās kumeļš. Vīrietis piecēlās, izgāja uz klints pārkares un paskatījās ielejā. Eila nebija redzama.

- Kas noticis, mazo draudziņ? Vai viņas tevi pametušas? Tā ir mana vaina, bet viņas atgriezīsies… kaut vai tevis dēj. Turklāt šeit ir Eilas mājas, viņa šeit dzīvo… viena. Interesanti - cik ilgi viņa jau šeit dzīvo? Viena pati. Interesanti - vai es būtu bijis uz to spējīgs?

"Te nu tu esi, gaudies par savu muļķību, bet paskaties, ko Eilai nācies pārdzīvot. Viņa nemaz par to nesūkstas. Viņa ir tik vienreizīga sieviete. Skaista. Lieliska un brīnišķīga. Un tu, Jondalar, muļķi, visu esi pazaudējis! Ak Doni! Kaut es spētu visu vērst par labu!"

Jondalars bija nodarījis Eilai gauži: viņa raudāja, raudāja tā, kā nekad savā mūžā nebija raudājusi. Raudāšana nemazināja sievietes spēku, raudot tikai bija vieglāk pārciest aizvainojumu. Viņa dzina VIniju uz priekšu, līdz ieleja palika tālu aizmugurē, tad apstājās pie upes likuma, kur veidojās viena no attekām, kas plūda gar viņas alu. Upes līkumā paliene bieži pārplūda, pali atstāja aiz sevis dažādus sanešus, kas nodrošināja auglīgu un leknu augsni. Šī bija tā vieta, kur Eila bija nomedījusi meža rubeni un irbi, kā arī dažādus dzīvniekus - no murkšķa līdz pat lielam briedim, kas nespēja pretoties vilinošajai, leknajai zālei, kura auga šajā zaļajā pļavā.

Eila noslīdēja zemē no Vīnijas muguras, padzērās un noskaloja saraudāto un netīro seju. Viņa jutās tā, it kā atrastos sliktā sapnī. Visa šī diena bija bijusi mulsinošu, reibinošu emocionālu pacēlumu un sāpīgu pārdzīvojumu pilna, katrs no tiem radījis savu kulmināciju un kritumu. Eila nodomāja, ka nespētu vairs pārciest ne pozitīvas, ne negatīvas emocijas.

Rīts bija sācies labi. Jondalars bija pats uzprasījies palīdzēt graudu vākšanā un pārsteidzis viņu ar ātrumu, kādā bija šo darbu iemācījies darīt. Eila bija pārliecināta, ka graudu vākšana nebija tā prasme, kuru viņš bija iepriekš apguvis, bet, tiklīdz viņa vīrietim parādīja, kā šis darbs veicams, viņš to ātri vien apguva. Tomēr šī palīdzība bija daudz kas vairāk par divām čaklām papildu rokām. Tā bija sabiedrība. Pat ja viņi nesarunājās, otra cilvēka klātbūtne lika sievietei apzināties, cik ļoti viņai pietrūcis citu cilvēku klātbūtnes.

Pēc tam notika tas mazais starpgadījums. Nebija jau nekā nopietna. Eila gribēja turpināt graudu vākšanu, bet, kad ūdens soma bija iztukšota, Jondalars bija vēlējies šo nodarbi pārtraukt. Atgriezusies no upes un sapratusi, ka viņš vēlas izmēģināt jāt ar zirgu, Eila bija nodomājusi, ka tas varētu būt labs iemesls, lai noturētu viņu pie sevis. Jondalaram patika kumeļš, un, ja viņam iepatiktos izjāde ar zirgu, tas būtu varējis būt labs iemesls, lai viņš gribētu palikt, līdz kumeļš paaugsies. Kad viņa ierosināja izjādi ar Vīniju, Jondalars bija labprāt piekritis.

Tas abiem bija radījis labu noskaņojumu. Tieši tas bija izraisījis smieklu lēkmi. Kopš Mazuļa aiziešanas Eila vairs nekad nebija tā smējusies. Viņai patika Jondalara smiekli - klausīšanās viņa smieklos radīja sievietē siltas izjūtas.

"Tad viņš man pieskārās," viņa risināja tālāk savu domu pavedienu. "Neviens klanā tā nekad nav man pieskāries, vismaz ne ārpus pavarda robežakmeniem. Kas to lai zina, ko sieviete un vīrietis dara naktī zem zvērādām? Varbūt viņi pieskaras viens otram, tāpat kā Jondalars bija pieskāries man? Vai visi Citi ļaudis tā pieskaras cits citam, kad atrodas ārpus sava pavarda? Man patika, kā vīrietis man pieskārās. Kāpēc viņš aizskrēja projām?"

Pārliecināta par to, ka ir visneglītākā sieviete uz šīs zemes, Eila bija gribējusi no kauna nomirt, kad Jondalars bija pats sevi atvieglojis. Pēc tam alā, kad viņš sacīja, ka gribot viņu un nav iedomājies, ka arī viņa viņu grib, no laimes Eila gandrīz vai bija sākusi skaļi kliegt. No vīrieša skatiena Eila juta sevī briestam siltumu, vēlmi, velkošas sajūtas. Kad viņa izstāstīja par Broudu, Jondalars kļuva tik dusmīgs, ka jaunā sieviete bija pārliecināta par to, ka viņa Jondalaram patīk. Varbūt nākamreiz, kad viņš būs gatavs…

Bet Eila nekad neaizmirsīs to, kas notika pēc tam, - kā Jondalars bija uz viņu skatījies… kā uz kādu sapuvušas gaļas gabalu. Viņš pat bija noskurinājies.

"Iza un Krebs nav dzīvnieki! Viņi ir cilvēki. Cilvēki, kas rūpējās par mani un mīlēja mani. Kāpēc Jondalars viņus ienīst? Sākumā šī bija viņu zeme. Citu cilts ļaudis nāca vēlāk… mani ļaudis. Vai tādi ir mani ļaudis?

Es priecājos, ka atstāju Durku klanā. Viņi var domāt, ka mans dēls ir kropls, Brouds var viņu ienīst, jo Durks ir mans dēls, bet mans dēls nebūs nekāds dzīvnieks… nekāds derdzīgs radījums. Tieši tādu vārdu Jondalars lietoja. Viņam tas nav jāizskaidro."

Pār Eilas vaigiem atkal sāka ritēt asaras. "Mans bērns, mans dēls… Viņš nav kropls - viņš ir veselīgs un stiprs. Un viņš nav dzīvnieks, nav… pretīgs radījums."

"Kā gan Jondalars varēja tik ātri mainīties? Viņš skatījās manī ar savām zilajām acīm, viņš skatījās… Pēc tam atrāvās no manis, it kā es būtu viņu apdedzinājusi vai it kā es būtu kāds ļaunais gars, kura vārdu zina vienīgi moguri. Tas bija vēl ļaunāk par nāves lāstu. Klana ļaudis vienīgi novērsās no manis un mani vairs neredzēja. Viņiem es biju vienkārši mirusi un piederēju viņsaulei. Viņi neskatījās uz mani, it kā es būtu… derdzīgs radījums."

Rietošā saule parūpējās par vakara dzestrumu. Pat karstākajā vasaras laikā ari naktī stepē valdīja aukstums. Eila nodrebinājās savā plānajā vasaras apmetnī. "Ja es būtu iedomājusies paņemt līdzi nojumi un kažokādu… Nē, Vīnija kļūtu nepacietīga, ka kumeliņš palicis alā, un viņai tas jāpabaro."

Kad Eila piecēlās no upes krasta, kur bija sēdējusi, Vīnija pacēla galvu no leknās zāles un, pierikšodama pie sievietes, aizbaidīja kādu irbju pāri. Eilas reakcija bija gandrīz vai instinktīva. Viņa izvilka lingu, kas bija aizbāzta aiz jostas, un vienlaikus pieliecās, lai paceltu oļus. Putni bija tik tikko pacēlušies no zemes, kad nokrita viens un pēc tam arī otrs. Eila savāca putnus, sāka meklēt viņu ligzdu un tad apstājās.

"Kāpēc es meklēju putnu olas? Vai tad es gatavošu Jondalaram Kreba mīļāko ēdienu? Kāpēc gan man viņam būtu jāgatavo ēdiens, turklāt vēl Kreba mīļākais?" Bet, uzgājusi ligzdu, kas atradās gandrīz vai uz pašas zemes un bija vien neliela bedrīte, izkašāta akmens cietajā zemē, kur atradās septiņas olas, Eila paraustīja plecus un uzmanīgi savāca visas olas.

Nolikusi olas zemē, upmalā, blakus beigtajiem putniem, viņa salasīja garās niedres, kas auga pašā ūdens malā. Groziņa pīšana aizņēma vien pāris mirkļu; tas tiks izmantots vienīgi olu pārvešanai, un tad to izmetīs ārā. Vēl pāris niedru tika izmantots, lai sasietu kopā irbju spalvainās kājas. Uz tām jau bija sākušas augt biezās, ziemas sniegu brienamās spalvas.

Ziema. Eila noskurinājās. Viņa negribēja domāt par ziemu, aukstumu un nemīlīgu laiku. Bet ziema nekad viņai neizgāja no prāta. Vasara bija domāta vienīgi tam, lai sagatavotos ziemai.

Jondalars gatavojās iet projām! Viņa to zināja. Bija muļķīgi domāt, ka viņš paliks kopā ar viņu ielejā. Kāpēc gan viņam to vajadzētu darīt? Vai tad viņa pati paliktu, ja viņai būtu tuvi cilvēki, kas gaida mājās? Pēc viņa aiziešanas būs vēl sliktāk… kaut arī viņš bija uz viņu tā skatījies.

- Kāpēc viņam bija šeit jāuzrodas?

Eila pati izbijās no savas balss. Esot vienatnē, sieviete nebija pieradusi sevi dzirdēt runājam. - Bet es varu runāt. Tik daudz Jondalars manā labā izdarīja. Vismaz tad, ja satikšu cilvēkus, varēšu ar viņiem sarunāties. Un es zinu, ka ļaudis dzīvo no šejienes uz rietumiem. Izai bija taisnība, tur jābūt daudz cilvēkiem, daudziem Citiem.

Pārmetuši irbes pār Vīnijas muguru - katra no tām nokarājās savā pusē -, sev starp kājām Eila novietoja olu groziņu. - Es piedzimu Citiem… "Atrodi sev vīrieti," Iza man ieteica. Man šķita, ka mans totēms man atsūtījis Jondalaru, bet vai tad mans totēms būtu atsūtījis tādu vīrieti, kas uz mani tā skatās? Kā gan viņš varēja uz mani tā skatīties? - Eila kliedza, raustīdamās elsās. - Ak Alu Lauva! Es vairs negribu palikt viena! - Jaunā sieviete saguma zirga mugurā, atkal sākdama nevaldāmi raudāt. Vīnija bija pamanījusi Eilas nespēju dot viņai norādījumus, bet tas ķēvei nebija svarīgi. Viņa zināja mājupceļu. Pēc brīža Eila atkal izslējās. - Neviens man neliek šeit palikt. Man jau agrāk par to vajadzēja parūpēties. Tagad es varu sarunāties… un varu viņiem pastāstīt, ka Vīnija nav domāta medījumam, - Eila turpināja runāt skaļā balsī, lai pati sev atgādinātu par savām jaunajām runas spējām. - Es visu sagatavošu un nākamajā pavasari došos projām. - Tagad viņa bija pieņēmusi stingru lēmumu un savu aiziešanu vairs ilgāk neatliks.

"Jondalars taču neaizies tūlīt. Viņam būs vajadzīgs apģērbs un ieroči. Varbūt mans Alu Lauva atsūtīja viņu pie manis, lai vīrietis mani apmāca? Pirms viņa aiziešanas man jāiemācās viss, ko vien varu. Vērošu viņu un uzdošu jautājumus, un nav svarīgi, kā viņš uz mani skatīsies. Brouds mani ienīda visus tos gadus, kamēr dzīvoju klanā. Es varēšu paciest, ja Jondalars… ja viņš… ienīdīs mani." Eila aizvēra acis, lai apvaldītu asaras.

Pasniegusies pēc amuletu maisiņa, jaunā sieviete atcerējās, ko Krebs sen atpakaļ bija viņai sacījis: "Kad atrod zīmi, ko tavs totēms tev atstājis, ieliec to amuletu maisiņā. Tas nesīs tev veiksmi." Visas šis zīmes Eila bija salikusi savā amuletu maisiņā. "Alu Lauva, es tik ilgu laiku esmu bijusi viena, ieliec veiksmi manā amuletu maisiņā!"

Saule jau bija norietējusi aiz upes augšteces aizas sienas, kad Eila jāja gar upi. Tumsa allaž iestājās tik ātri. Jondalars ieraudzīja Eilu jājam mājās un nosteidzās lejā uz upmalu. Eila bija palaidusi Viniju auļos un, pagriežoties aiz klints sienas līkuma, gandrīz vai uzskrēja vīrietim virsū. Ķēve satrūkās, gandrīz vai nomezdama sievieti zemē. Jondalars pasniedza drošu roku, pie kā pieturēties, bet, sajutis kailu miesu, viņš atrāva roku, pārliecināts par to, ka Eila viņu atgrūdis.

"Viņš mani ienīst," Eila nodomāja. "Viņš nespēj man pieskarties!" Jaunā sieviete norija asaras un deva Vīnijai zīmi doties uz priekšu. Zirgs šķērsoja akmeņaino krastmalu un dipināja augšā pa taciņu ar sievieti mugurā. Pie alas ieejas Eila nokāpa zemē un iesteidzās iekšā, vēlēdamās, kaut viņai būtu kāda cita vieta, kurp doties. Viņa gribēja noslēpties. Atstājusi olu groziņu blakus pavardam, saņēmusi pilnas rokas ar spalvainajiem putniem, viņa tos aiznesa uz glabātavu. Nometusi tos zemē otrpus žāvējamās ierīces, starp vēl pavisam jauniem groziem, tepiķīšiem un bļodām, Eila nokrita tiem pa vidu un apklāja galvu ar zvērādām.

Pēc brīža jaunā sieviete izdzirdēja Vīnijas un pēc tam ari kumeliņa soļus. Viņa visa trīcēja, cīnījās ar asarām, pēc kustību skaņas apzinādamās, ka arī vīrietis ienācis alā. Eila vēlējās, kaut viņš būtu aizgājis prom, tad vismaz varētu izraudāties.

Eila nedzirdēja viņa kailo kāju soļus uz alas grīdas, kad vīrietis pienāca klāt, bet viņa zināja, ka Jondalars tur stāv, un centās savu drebēšanu apvaldīt.

-     Eila? - viņš ierunājās. Sieviete neatbildēja. - Eila, es tev atnesu tēju. - Viņa sastinga. - Eila, tev nav šeit jāslēpjas. Es pārvietošos. Pār- celšos otrā pavarda pusē.

"Viņš mani ienīst! Viņš nevar paciest atrasties man blakus," aizturējusi elsas, Eila nodomāja. "Es gribētu, lai viņš iet projām, lai vienkārši aiziet."

-    Es zinu, ka tas vairs neko nedos, bet man tas ir jāpasaka. Piedod, Eila. Es nožēloju to vairāk nekā spēju izsacīt. Tu nebiji pelnījusi tādu izturēšanos. Tu vari man neatbildēt, bet man ar tevi ir jārunā. Tu vienmēr esi bijusi godīga pret mani - nu, pārmaiņas pēc, ir pienācis laiks arī man būt atklātam pret tevi.

Kopš tu aizjāji, es visu laiku par to domāju. Nezinu, kāpēc tā uzve- dos… kā uzvedos, bet gribu to paskaidrot. Pēc tam kad man bija uzbrucis lauva un es pamodos šeit, es nezināju, kur atrodos, un nesapratu, kāpēc tu ar mani nesarunājies. Tu biji viens liels noslēpums. Kāpēc tu šeit atradies viena? Sāku jau sacerēt stāstu par tevi, ka esi dziedniece, kas iztur pārbaudījumus, lai novērtētu savas spējas, ka esi svēta sieviete, kas atsaucas uz Mātes aicinājumu Viņai kalpot. Kad tu neatsaucies uz maniem centieniem dalīties ar tevi Baudas veltē, es nodomāju, ka atturība ir daļa no taviem pārbaudījumiem. Biju izdomājis, ka klans ir dīvaina dziednieku grupa, ar ko tu biji dzīvojusi kopā.

Eila bija pārtraukusi drebēt un klausījās, bet nekustējās.

-     Eila, tobrīd es domāju tikai par sevi. - Jondalars apsēdās zemē. - Neesmu pārliecināts, ka tu tam ticēsi, bet es, ē… es tiku uzskatīts par… pievilcīgu vīrieti. Daudzas sievietes… vēlējās manu uzmanību. Man bija liela izvēle. Un šeit man likās, ka tu mani atraidi. Neesmu pie tā pieradis, tas ievainoja manu pašlepnumu, bet es to nekad neatzinu. Domāju, ka tāpēc sacerēju to stāstu par tevi, lai rastu izskaidrojumu tam, kāpēc tu mani negribēji. Ja es būtu tam pievērsis uzmanību, tad saprastu, ka neesi pieredzējusi sieviete, kas mani atraida, bet drīzāk līdzinies jaunai meitenei pirms Pirmā baudas rituāla - nedroša, mazliet nobijusies, gribēdama iepatikties. Ja es būtu to sapratis, man vajadzētu - es būtu… ak, nepievērs uzmanību. Tam nav nozīmes.

Klausīdamās Jondalara teiktajā tik saspringti, ka dzirdēja ausīs dunam savus sirdspukstus, Eila ļāva zvērādām nokrist no galvas.

-    Vienīgais, ko biju spējīgs saskatīt, bija tas, ka Eila ir sieviete. Un tici man, tu neizskaties pēc meitenes. Man likās, ka tu mani izjoko, kad stāstīji, ka esi liela un neglīta. Bet tā taču nebija, vai ne? Tu patiešām domā, ka tāda esi. Varbūt plak… cilvēkiem, kas tevi uzaudzināja, tu likies pārāk gara un atšķirīga, bet, Eila, tev jāzina: tu neesi ne liela, ne neglīta. Tu esi skaista. Tu esi skaistākā sieviete, ko esmu savā mūžā saticis.

Eila bija pagriezusies un piecēlusies sēdus. - Skaista? Es? - viņa neticīgi jautāja. Tad, nespēdama tam noticēt un negribēdama, lai vēlreiz tiktu sāpināta, jaunā sieviete atkal ierušinājās zvērādu kaudzē. - Tu par mani smejies.

Jondalars paliecās uz priekšu, lai pieskartos viņai, tad apstājās, atvilka roku un izlēma to nedarīt. - Nevaru tevi vainot, ka netici man. Ne pēc… šodien notikušā. Man droši vien vajadzētu saņemties un censties to paskaidrot. Ir grūti iztēloties, ko visu tev nācies piedzīvot: tu kļuvi bārene un tevi izaudzināja… atšķirīgi cilvēki, tev piedzima bērns un tika atņemts. Tev lika atstāt vienīgās mājas, ko tu pazini, un doties nepazīstamā pasaulē un dzīvot šeit vientulībā. Tas ir daudz lielāks pārbaudījums, ko jebkura svētā sieviete reiz uzdrīkstētos izdzīvot. Ne jau daudzi būtu to visu izturējuši. Eila, tu esi ne tikai skaista sieviete, bet ari stipra. Tev ir spēcīga griba. Bet tev ir jābūt vēl stiprākai. Tev ir jāzina, ko cilvēki domā par tiem, kurus tu dēvē par klanu. Arī man bija tāds pats viedoklis - cilvēki domā par viņiem kā par dzīvniekiem…

-    Viņi nav dzīvnieki!

-     Bet, Eila, es to nezināju. Daži ļaudis ienīst tavu klanu. Es nezinu, kāpēc. Kad es par to iedomājos, dzīvniekus - īstus dzīvniekus, kurus medī, - neienīst. Varbūt dziļi sirdī ļaudis zina, ka plakangalvji - Eila, ari tā viņus dēvē, - ir cilvēciskas būtnes. Bet viņi ir tik atšķirīgi. Tas ir biedējoši, varbūt arī draudīgi. Tomēr daži vīrieši piespiež plakangalvju sievietes… es nevaru šeit lietot vārdus dalīties Baudas veltē. Šajā gadījumā šie vārdi ir nevietā. Varbūt var lietot tavu izteicienu: atvieglot savas vajadzības. Es nesaprotu, kāpēc viņi tā dara, ja jau runā par klana ļaudīm kā par dzīvniekiem. Es nezinu, vai viņi ir dzīvnieki, ja jau gari var sajaukties kopā un dzimst bērni…

-    Vai esi pārliecināts, ka tie ir gari? - Eila iejautājās. Jondalars šķita tik pārliecināts, viņai interesēja, vai vīrietim varētu būt taisnība.

-     Lai kas tas arī būtu, Eila, tu neesi vienīgā, kam ir cilvēka un pla- kangalvja bērna sajaukums, kaut arī cilvēki par to nerunā…

-     Viņi ir klans, un viņi ir cilvēki, - Eila pārtrauca Jondalaru.

-    Eila, tev vēl bieži nāksies šo vārdu dzirdēt. Tāpēc ir godīgi tev tagad to atklāt. Tev vajadzētu zināt arī vēl šo: ja vīrietis piespiež ar varu klana sievieti viņam pakļauties, - to neatbalsta, bet skatās uz to caur pirkstiem. Bet sievietei dalīties Baudas veltē ar plakangalvju vīrieti ir… daudziem cilvēkiem nepieņemama lieta.

-    Tas ir pretīgi?

Jondalars nobālēja, bet piespieda sevi atzīties. - Jā, Eila. Tas ir pretīgi.

-     Es neesmu kaut kas pretīgs! - sieviete aizsvilās. - Un arī Durks nav nekāds pretīgs radījums! Man nepatika tas, ko Brouds ar mani darīja, bet tas nebija kaut kas pretīgs. Ja tas būtu bijis kāds cits vīrietis, kurš to būtu darījis, lai atvieglotu savas vajadzības, un nebūtu to darījis aiz naida, es būtu to pieņēmusi, kā jebkura cita klana sieviete to pieņem. Būt par klana sievieti nav nekāds apkaunojums. Es būtu ar viņiem palikusi pat kā Brouda otrā sieviete, ja būtu to varējusi. Tikai tāpēc, lai atrastos blakus savam dēlam. Man ir pilnīgi vienalga, cik daudz cilvēku to neatbalsta!

Jondalaram atlika vienīgi Eilu apbrīnot, bet viņai nebūs viegli visu saprast. - Eila, es jau nesaku, ka tev jākaunas, bet gan tikai to, ar ko tev nāksies saskarties. Varbūt tev vajadzētu teikt, ka uzaugi pie kādiem citiem cilvēkiem?

-    Jondalar, kāpēc tu gribi, lai es saku vārdus, kas nav patiesi? Es nezinu, kā to darīt. Klanā neviens nerunā nepatiesību - to uzreiz atklātu. Tas uzreiz būtu redzams. Pat tad, ja kāds grib kaut ko noklusēt, par to uzzina. Es redzu, kad tu runā vārdus, kas nav patiesi. Par to liecina tava seja, pleci un rokas.

Jondalars nosarka. Vai viņa meli bija tik acīmredzami? Tagad vīrietis priecājās, ka bija izlēmis būt pret Eilu tik pedantiski godīgs. Varbūt viņš varētu kaut ko no šīs sievietes iemācīties? Godīgums un atklātums bija daļa no viņas iekšējā spēka.

-        Eila, tev nav jāmācās melot, bet domāju, ka, pirms aizeju, man tev vajadzēja šīs lietas pateikt.

Eila juta kuņģi savelkamies, un kaklā izveidojās kamols. Viņš grasās iet projām. Jaunā sieviete gribēja atkal ierakties zvērādās un paslēpt galvu. - Tā jau es domāju, - viņa atbildēja. - Bet tev aizceļošanai nav nekas sagatavots. Kas tev ir vajadzīgs?

-        Ja es varētu tev palūgt nedaudz krama, tad izgatavotu darbarīkus un pīķus. Un, ja tu man pateiktu, kur ir tās drēbes, kas bija man mugurā, tad es tās salabotu. Plecu somai vajadzētu būt labā stāvoklī, ja tu to atvedi no kanjona.

-    Kas ir plecu soma?

-        Tas ir kaut kas līdzīgs mugursomai, bet to nēsā pār vienu plecu. Zelandoni valodā tāda vārda nav, bet Mamutu cilts tādu lieto. Tās bija Mamutu drēbes, kas man bija mugurā…

Eila pašūpoja galvu. - Kāpēc tas ir cits vārds?

-    Mamutu ciltij ir cita valoda.

-    Cita valoda? Kādu valodu tu man iemācīji?

Jondalars galigi sašļuka. - Iemācīju tev savu valodu - Zelandoni. Es nedomāju…

-     Zelandoni - vai viņi dzīvo rietumos? - Eila satraukti jautāja.

-        Jā gan, bet ļoti tālu uz rietumiem. Mamutu cilts dzīvo tepat netālu.

-Jondalar, tu man iemācīji tādu ļaužu valodu, kas dzīvo tālu projām, nevis tās cilts valodu, kas apmetusies tepat netālu. Kāpēc?

-        Es… es par to nepadomāju. Es tev vienkārši iemācīju savu valodu, - viņš taisnojās, pēkšņi sajuzdamies briesmīgi. Viņš neko nebija izdarījis pareizi.

-    Un tu esi vienīgais, kas tajā runā?

Viņš pamāja. Eilas kuņģis atkal sarāvās čokurā. Viņa bija domājusi, ka Jondalars viņai atsūtīts, lai iemācītu runāt, bet viņa varēs sazināties tikai ar viņu vienīgo. - Jondalar, kāpēc tu man neiemācīji tādu valodu, kuru zina visi?

-    Tādas valodas nav.

-         Es biju domājusi tādu, kurā jūs sazināties ar saviem gariem vai varbūt ar savu Lielo Māti.

-     Mums nav atsevišķas valodas, kurā sazināties tikai ar Viņu.

-     Kā tad tu sarunājies ar cilvēkiem, kas nezina tavu valodu?

-        Mēs mācāmies cits cita valodu. Es zinu trīs valodas un dažus vārdus ari no citām valodām.

Eila atkal sāka trīcēt. Viņa bija domājusi, ka varēs atstāt ieleju un sarunāties ar cilvēkiem, kurus satiks. Ko lai viņa tagad dara? Jaunā sieviete pieslējās kājās, un arī Jondalars piecēlās. - Jondalar, es gribēju iemācīties visus tavus vārdus. Man ir jāiemācās sarunāties. Tev tas man ir jāiemāca. Tev tas ir jādara.

-    Eila, es nevaru tagad tev iemācīt vēl divas valodas. Tam vajadzīgs laiks. Es pats nemaz tik labi tās nepārvaldu - tas ir kaut kas vairāk nekā vārdi…

-    Mēs varam sākt ar vārdiem. Mums būs jāsāk no sākuma. Kā Mamutu cilts valodā ir uguns?

Jondalars to pateica un atkal sāka celt iebildumus, bet Eila tikai turpināja izjautāt, vārdu pēc vārda, tādā pašā secībā, kā bija tos mācījusies Zelandoni valodā. Pēc tam kad jaunā sieviete jau bija apguvusi garu sarakstu, Jondalars viņu atkal apturēja. - Eila, kāds labums no tā, ka es tev saku tik daudz vārdu? Tu taču tāpat nespēj tos atcerēties.

-    Zinu, ka mana atmiņa varētu būt labāka. Pasaki, kuri vārdi ir nepareizi.

Eila atgriezās pie vārda uguns un atkārtoja visus iemācītos vārdus abās valodās. Kad viņa bija beigusi, Jondalars skatījās viņā ar sajūsmu. Viņš atcerējās, ka, mācoties Zelandoni valodu, Eilai problēmas nesagādāja vārdu atcerēšanās, bet gan valodas uzbūve un priekšstati.

-    Kā tev tas izdodas?

-    Vai es kaut ko izlaidu?

-    Nē, absolūti nevienu!

Eila atvieglojumā pasmaidīja. - Bērnībā mana atmiņa bija daudz sliktāka. Man viss bija jāatkārto tik daudzas reizes. Nezinu, kā Krebam un Izai pietika pacietības mani mācīt. Zinu: daži klana ļaudis domāja, ka es neesmu necik gudra. Tagad man veicas daudz labāk, bet bija vajadzīgs liels treniņš, tomēr ikvienam klana loceklim ir daudz labāka atmiņa nekā man.

-     Vai tad klana locekļi var atcerēties labāk, nekā tu man tikko to parādīji?

-    Viņi neko neaizmirst, bet viņi jau piedzimst ar zināšanām par visu, kas viņiem būs jāzina, tāpēc viņiem neko daudz nav jāmācās. Klana ļaudīm ir tikai jāatceras. Viņiem ir… atmiņas - nezinu, kā citādi tās lai nosauc. Kad bērns aug, viņam ir tikai jāatgādina - vienreiz jāpasaka. Pieaugušajiem vairs nekas nav jāatgādina, viņi māk visu atcerēties. Man nebija klana atmiņu. Tāpēc Izai bija vairākkārt jāatkārto, līdz spēju visu nekļūdīgi atcerēties.

Jondalars bija izbrīnījies par Eilas mnemoniskajām [8] spējām, un viņam bija grūti izprast klana atmiņas koncepciju.

-     Daži uzskatīja, ka bez Izas atmiņām nevaru kļūt par zāļu sievu, bet pati Iza uzskatīja, ka es būšu laba zāļu sieva pat tad, ja nespēju visu tik labi atcerēties. Viņa sacīja, ka man piemītot citas spējas, kuras viņa līdz galam neizprotot, - man piemītot prasme noteikt, kas cilvēkam kaiš, un atrast labāko veidu, kā to izdziedēt. Iza man iemācīja, kā pārbaudīt jaunas zāles, lai es varētu tām atrast lietojumu pat bez klana atmiņām par attiecīgajiem augiem. Klanam ir arī sena valoda. Tajā nav skaņu, tikai žesti. Visi zina šo seno valodu, to izmanto ceremonijās, garu uzrunāšanai un arī tad, ja nesaprot otra cilvēka parasto valodu. Arī es to iemācījos. Man bija jāiemācās viss. Man bija sevi jāpiespiež pievērst uzmanību un koncentrēties, lai tikai pēc vienas atgādināšanas visu atcerētos, lai manis dēļ cilvēki nezaudētu pacietību.

-    Vai es pareizi tevi saprotu? Tie… klana ļaudis visi zina savu valodu un vēl arī kādu senu valodu, ko saprot visi. Ikviens var runāt… sazināties ar visiem pārējiem?

-     Klanu Sapulcē visi saprotas.

-     Vai mēs abi runājam par vieniem un tiem pašiem cilvēkiem? Par plakangalvjiem?

-    Ja tas ir vārds, kādā tu sauc klanu. Es jau tev izstāstīju, kā viņi izskatās. - Eila pabeidza savu sakāmo un nolaida acis. - To es tev pastāstīju pirms tam, kad tu mani nosauci par derdzīgu radījumu.

Eila atcerējās Jondalara dzedro acu skatienu, kad no viņa acīm pazuda sirsnība, noskurināšanos, kad viņš atrāvās projām, nicinājumu. Tas bija noticis tieši tajā brīdī, kad jaunā sieviete bija viņam stāstījusi par klana ļaužu izskatu, kad viņa jau bija domājusi, ka abi viens otru saprot. Likās, ka Jondalaram ir problēmas saprast, ko viņa stāstīja. Pēkšņi Eilu pārņēma uztraukums; viņa tik daudz bija runājusi. Jaunā sieviete ātri piesteidzās pie pavarda un, ieraudzījusi irbes, kuras Jondalars bija nolicis blakus olu groziņam, sāka putniem plūkt spalvas, lai būtu ar kaut ko nodarbināta.

Jondalars bija vērojis, kā Eilas aizdomas pieaug. Viņš Eilu bija aizvainojis pārāk dziļi un nekad vairs neatgūs sievietes uzticēšanos, kaut arī vienu brīdi bija cerējis, ka tas varētu izdoties. Tagad viņš izjuta nicinājumu pats pret sevi. Pacēlis zvērādas, vīrietis tās aiznesa atpakaļ uz Eilas guļvietu, tad paņēma tās, kurās pats bija gulējis, un novietoja otrā pavarda pusē.

Eila nolika putnus zemē - viņai nebija noskaņojuma plūkt spalvas - un aizsteidzās uz savu gultu. Viņa negribēja, lai Jondalars redz asaras, kas sariesās viņas acis.

Jondalars centās ērti sakārtot zvērādas sev apkārt. "Atmiņas," Eila bija teikusi. "Plakangalvjiem piemīt kādas īpašas atmiņas. Un vēl žestu valoda, ko viņi visi pārzina? Vai tas ir iespējams? Tam visam ir grūti noticēt, izņemot vienu lietu: Eila nekad nemelo."

Pēdējo gadu laikā Eila bija pieradusi pie klusuma un vientulības. Jau tikai cita cilvēka klātbūtne vien, kaut ari vēlama, prasīja pielāgošanos un izmaiņas, bet šīs dienas emocionālais pacēlums bija sievieti iztukšojis un nogurdinājis. Viņa negribēja just, domāt par to un reaģēt uz vīrieti, kas dzīvoja viņas alā. Vienīgais, ko Eila šobrīd vēlējās, bija atpūta.

Tomēr miegs vēl nenāca. Viņa bija jutusies tik pārliecināta par savām runas spējām. Viņa šim darbam bija veltījusi visas savas pūles un koncentrēšanos un tagad jutās apkrāpta. Kāpēc viņš bija iemācījis valodu, ar kuru pats izauga? Tagad viņš dosies projām. Viņa vairs nekad Jondalaru neredzēs. Viņai pašai būs pavasarī jāatstāj ieleja un jāsameklē cilvēki, kas dzīvo šeit tuvumā, un varbūt kāds cits vīrietis.

Bet Eila negribēja citu vīrieti. Viņa gribēja Jondalaru, viņa acis un viņa pieskārienus. Eila atcerējās, kā sākumā bija jutusies. Viņš bija pirmais cilvēks no Eilas ļaudīm, kuru viņa satika, un pārstāvēja tos visus kopumā. Viņš neiemiesoja tikai atsevišķu personību. Eila nezināja, kad viņš pārstāja būt par piemēru un kļuva tikai un vienīgi Jondalars. Viņa zināja tikai to, ka tagad viņai pietrūks vīrieša elpas un siltuma blakus. Tukšā vieta, ko Jondalars viņai blakus bija atstājis, vēl vairāk pastiprināja sāpīgo tukšumu, ko Eila sevī izjuta.

Arī Jondalaram nenāca miegs. Viņš nespēja ērti iekārtoties. Sāns, kas bija atradies blakus Eilai, tagad sala, un vīrieti mocīja vainas apziņa. Viņš nespēja atcerēties, kad bija piedzīvojis vēl sliktāku dienu, un turklāt viņš nebija iemācījis Eilai pareizo valodu. Kad gan viņa varēs lietot Zelandoni valodu? Viņa cilts dzīvoja gada ceļojuma attālumā no šīs ielejas - un arī tikai tad, ja gājiena laikā nenotiek nekādas garas apstāšanās.

Jondalars domāja par Ceļojumu, ko bija veicis kopā ar brāli. Tagad tas viss šķita tik bezjēdzīgs. Cik tad ilgs laiks pagājis, kopš viņi atstāja mājas? Trīs gadi? Tas nozīmēja, ka būs pagājuši vismaz četri gadi, līdz viņš atgriezīsies Zelandoni ciltī. Četri gadi no viņa mūža bija pagājuši bez kādas jēgas. Brālis bija miris, ari Džetamio un bērns no brāļa gara bija miruši. Kas bija atlicis?

Jau no jaunības dienām Jondalars bija centies apvaldīt savas emocijas un tās kontrolēt, bet tagad nācās kažokādās noslaucīt slapjumu, kas parādījās viņa acis. Viņš raudāja ne tikai brāļa dēļ, bet ari sevis dēļ - par zaudējumu un bēdām, un zudušo iespēju, kas būtu varējusi izveidoties tik brīnišķīga.

25

Jondalars atvēra acis. Viņa sapnis par mājām bija bijis tik dzīvs, ka raupjās alas sienas šķita svešas, it kā sapnis būtu bijis īstenība, bet Eilas ala - tikai izdomājums. Miega radītās ilūzijas lēnām izgaisa, un sienas šķita atrodamies nepareizā vietā. Piecēlies vīrietis saprata, ka lūkojas uz tām no cita skatpunkta - no otras pavarda puses.

Eila bija izgājusi. Blakus pavardam atradās divas noplūktas irbes un apsegts groziņš ar putnu spalvām; acīmredzot viņa jau sen bija piecēlusies. Krūzīte, kuru Jondalars parasti bija lietojis - kura bija izgrebta tā, ka koka forma atgādināja kādu mazu dzīvnieciņu, - bija nolikta blakus. Tur atradās ari cieši pīts groziņš, kurā Eila bija uzlējusi viņam rīta tēju, un svaigi nomizots bērza zariņš. Sieviete zināja, ka Jondalaram patika košļāt zariņa galu, līdz tas pārvēršas šķiedrās, un izmantot to zobu tīrīšanai, lai noņemtu aplikumu, kas pa nakti uz zobiem izveidojies; Eila bija paradusi no rītiem viņam atstāt nomizotu zariņu.

Vīrietis piecēlās un izstaipījās, juzdamies stīvs no nepierastās, cietās guļvietas. Arī agrāk viņš bija gulējis uz cietas grīdas, bet salmu paklājs gulēšanu padarīja daudz ērtāku, tas patīkami smaržoja pēc tīrības. Eila regulāri mainīja salmus, tāpēc tajos neuzkrājās nepatīkamas smakas.

Tēja katlā - groziņā - bija karsta, viņa nevarēja būt sen aizgājusi. Jondalars ielēja tēju un sajuta patīkamu piparmētru smaržu. Viņš centās uzminēt, kādus augus Eila ikdienā izmantoja. Piparmētras bija vīrieša iecienītākais augs un parasti viena no tējas sastāvdaļām. Iemalkojot tēju, viņam likās, ka sajūt arī aveņu lapu un lucernas garšu. Ejot ārā, viņš paņēma sev līdzi tējas krūzīti un svaigo bērza zariņu.

Stāvēdams uz klinšu pārkares ar skatu uz ieleju, Jondalars košļāja zariņu un vēroja, kā paša slaidā lokā raidītā urīna straume līst uz klints sienas. Viņš joprojām vēl nebija pilnībā pamodies. Viņa darbības tika veiktas ierastajā rutīnā. Pabeidzis atvieglošanos, vīrietis noberza zobus ar sakošļāto koka zariņu un izskaloja muti ar tēju. Arī tas bija viens no rituāliem, kas viņu atsvaidzināja, un parasti tā laikā viņš pārdomāja dienas plānus.

Izdzēris pēdējo tējas malciņu, Jondalars sajuta sevi nosarkstam, un vīrieša pašapmierinātība izgaisa. Tagad vairs nebija tā kā citās dienās. Pie tā bija vainīga viņa vakardienas uzvedība. Viņš jau grasījās aizsviest prom zariņu, tad paskatījās uz to un pacēla tuvāk. Grozīdams to starp īkšķi un rādītājpirkstu, Jondalars domāja par savu tagadējo dzīvi.

Viņa dzīve bija kļuvusi ļoti ērta un viegla, viņš jau bija pieradis, ka Eila par viņu rūpējas; viņa to darīja ar izsmalcinātu pieklājību. Viņam nekad nekas nebija jāprasa, sieviete pati nojauta viņa vēlmes. Zariņš bija tam labs piemērs. Acīmredzot Eila bija piecēlusies daudz agrāk par viņu, nogājusi lejā, lai to nogrieztu, nomizojusi un nolikusi viņam jau gatavu. Kad viņa bija sākusi to darit? Jondalars atcerējās, ka tad, kad pirmoreiz bija spējis nokāpt lejā, viņš kādu rītu bija atradis to noliktu sev blakus. Nākamajā rītā, kad zariņš bija nolikts blakus krūzei, vīrietis par to bija ļoti pateicīgs. Toreiz viņam vēl bija grūti nokāpt lejā pa stāvo taku.

Un karstā tēja. Vienalga, lai cikos arī viņš pamostos, karstā tēja jau viņu gaidīja. Kā viņa zināja, kad to gatavot? Pirmajā reizē, kad Eila viņam pie gultas pienesa karstu tēju, viņš par to bija sirsnīgi pateicies. Kad bija pēdējā reize, kad viņš pateicās Eilai? Kā gan Eila par viņu tik neuzkrītoši un gādīgi rūpējas? Viņa nekad par to nerunā. Martona ir tāda pati - viņa tik dāsni dāvā citiem savu labo sirdi un laiku, ka visi to uztver kā pašu par sevi saprotamu, neviens nejūtas viņai neko parādā. Kad vien Jondalars piedāvāja savu palīdzību, Eila allaž bija pārsteigta un tik pateicīga par to - it kā patiešām par visiem saviem labajiem darbiem negaidītu no viņa neko pretim.

-    Es atdarīju viņai vēl sliktāk nekā ar neko, - viņš skaļi sacīja. - Un pat pēc vakardienas… - Jondalars pacēla zariņu, samīcīja to un pārmeta pāri klints malai.

Viņš pamanīja pļavā ganāmies Vīniju un kumeļu, tie skraidīja apkārt pa lielu loku, abi juzdamies labā noskaņojumā, un, skatīdamies zirgu skrējienā, vīrietis sajuta prieku. - Paskaties tik, kā viņš auļo! Tas kumeļš nu gan būs īsts rikšotājs! īsajā distancē viņš pat varētu noskriet savu mammu!

-    īsajā distancē jaunajiem kumeļiem tas izdodas, bet ne garajā, - Eila sacīja, parādīdamās takas galā. Jondalars strauji pagriezās; vīrieša acis mirdzēja, un smaidā atspoguļojās lepnums par kumeļu. Viņa aizrautībai bija grūti pretoties; par spīti savām bažām, Eila smaidīja. Viņa bija cerējusi, ka vīrietis pieķersies jaunajam kumeļam, taču tagad tam vairs nebija nozīmes.

-     Es jau domāju, kur tu esi palikusi, - viņš sacīja. Jondalars Eilas klātbūtnē jutās neveikli, un viņa smaids izplēnēja.

-     Pirms kāda laika iekūru uguni cepamajā bedrē, lai pagatavotu irbes. Aizgāju apskatīties, vai tur viss gatavs cepšanai. - Pagriezdamās, lai ieietu alā, Eila pie sevis nodomāja: "Nešķiet, ka viņš priecājas, mani redzot." Arī viņas smaids izgaisa.

-    Eila, - Jondalars pasauca, steigdamies viņai pa pēdām. Kad sieviete pagriezās, viņš nezināja, ko sacīt. - Es… ē… es domāju… ē…. es vēlētos pagatavot kādus darbarīkus. Tas ir, ja tu neiebilsti. Negribu izmantot tavus pēdējos krama krājumus.

-     Man nekas nav iebilstams. Katru gadu plūdi kramu aizskalo un pēc tam vietā atnes vēl vairāk, - viņa atbildēja.

-    Ūdens to droši vien atnes no krīta slāņa, kas atrodas upes augštecē. Ja es zinātu, ka tas nav tālu, es dabūtu kramu no pirmavota. Tas ir daudz labāks, ja ir tikko iegūts. Dalanars to ņem no krīta slāņa, kas atrodas blakus viņu apmetnei, un visi novērtē Lanzadoni krama darbarīku kvalitāti.

Jondalara acīs atgriezās dzīvesprieks, kā tas notika vienmēr, kad vīrietis sāka runāt par savu arodu. "Arī Drūgs bija tāds pats," Eila nodomāja. Vecais vīrs mīlēja darbarīku izgatavošanu un visu, kas ar to saistīts. Jaunā sieviete pasmaidīja, atcerēdamās to laiku, kad Drūgs atklāja Agas jaunāko dēlu - to, kas piedzima pēc tam, kad viņi sāka dzīvot kopā pie viena pavarda, - sitam akmeņus kopā. Drūgs par to bija tik priecīgs, ka pat iedeva viņam āmurakmeni. Vecajam vīram patika mācīt citus savā amata prasmē, viņam pat nebija iebildumu noņemties ar mani, kaut arī es biju meitene.

Jondalars pamanīja Eilas apgaroto skatienu un smaida atblāzmu sievietes sejā. - Par ko tu domāji, Eila? - vīrietis pajautāja.

-    Par Drūgu. Viņš bija darbarīku meistars. Ja biju klusa un netraucēju viņam koncentrēties, Drūgs ļāva man vērot, kā viņš strādā.

-Ja vēlies, vari pavērot, kā es strādāju, - Jondalars piedāvājās. - Patiesībā biju cerējis, ka tu man parādīsi, ar kādām metodēm tu pati strādā.

-    Es neesmu lietpratēja. Varu izgatavot tos darbarīkus, kas man nepieciešami, bet Drūga taisītie ir daudz labāki par manējiem.

-    Tevis taisītie darbarīki ir ļoti izturīgi, es vēlētos paskatīties, kā tu tos izgatavo.

Eila pamāja un iegāja alā. Jondalars pagaidīja, un, kad sieviete uzreiz neatgriezās, viņš nesaprata, vai Eila bija domājusi viņam to demonstrēt tagad vai vēlāk. Vīrietis gāja iekšā alā tieši tajā brīdī, kad Eila nāca no tās ārā, un palēca sānis tik ātri, ka gandrīz vai paklupa. Viņš negribēja Eilu aizvainot ar netīšu pieskārienu.

Eila ievilka elpu, iztaisnoja plecus un izslēja zodu. Varbūt šis vīrietis nespēj paciest atrasties viņai blakus, bet viņa tam nerādīs, cik ļoti tas sāp. Driz jau viņa šeit vairs nebūs. Jaunā sieviete sāka kāpt lejā pa taciņu, nesdama abas irbes, groziņu ar olām un lielu vīstokli, ietītu ādā un apsietu ar aukliņu.

-    Ļauj man tev palīdzēt kaut ko panest, - Jondalars piedāvājās, steigdamies viņai pakaļ. Eila apstājās tikai tik ilgi, lai iedotu viņam groziņu ar olām.

-    Vispirms jāķeras pie irbēm, - viņa sacīja, nolikdama vīstokli krastmalā. Tas bija vienkāršs apgalvojums, bet Jondalaram radās iespaids, ka sieviete gaida viņa piekrišanu vai vismaz apstiprinājumu. Arī viņš sekoja pa pēdām, jo nebija tālu atpalicis. Par spīti neatkarībā pavadītajiem gadiem, Eilas uzvedībā joprojām dominēja klana ieradumi. Viņa nebija radusi darīt kaut ko citu, ja vīrietis bija devis pavēli vai lūdzis izdarīt kaut ko sev vēlamu.

-    Protams, ķeries tik klāt! Man ir jāpaņem savi rīki, pirms sāku apstrādāt kramu, - Jondalars piebilda.

Eila aiznesa prāvos putnus aiz klints sienas, uz to vietu, kur jau agrāk bija izrakuši bedri un izlikusi to ar akmeņiem. Bedres dibenā uguns bija izdzisusi, bet akmeņi čūkstēja, kad sieviete tiem uzšļakstīja ūdens lāses. Eila bija pārmeklējusi ieleju krustām šķērsām, lai atrastu pareizos garšaugus un zaļumus, un atnesusi tos pie akmens pavarda. Viņa bija savākusi māllēpes, jo to lapas piedeva mazliet sāļu piegaršu; nātres, balandas un atspirdzinošās savvaļas skābenes - tie visi bija Eilas savāktie zaļumi; savvaļas sīpoli, ķiploki, baziliks un salvija kalpoja par garšaugiem. Arī dūmi dos savu aromātu, un koka pelni - nelielu sāļu piegaršu.

Eila piebāza putnus ar viņu pašu olām, kuras ietina zaļumos: trīs olas - vienā putnā un četras - otrā. Viņa agrāk allaž bija ietinusi putnus vīnogulāju lapās, pirms lika tos cepties bedrē, bet vīnkoki ielejā neauga. Viņa atcerējās, ka zivis dažkārt cepa, ietītas svaigā sienā, un nolēma, ka tas derēs arī putniem. Pēc tam kad irbes bija ieliktas bedres dibenā, viņa tām pa virsu sameta vēl zāli, tad akmeņus un apklāja ar dubļiem.

Jondalars bija sev priekšā izklājis veselu rindu ar raga, kaula un akmens krama apstrādes rīkiem, dažus no tiem Eila pazina. Tomēr citi bija pilnīgi neredzēti. Arī jaunā sieviete attaisīja savu vīstokli un izkārtoja pa rokai savus darbarīkus, tad apsēdās un apklāja klēpi ar ādas gabalu. Tā bija laba aizsardzība; no krama varēja atlēkt ļoti asas skaidas. Eila paskatījās uz Jondalaru. Viņš ar lielu interesi aplūkoja jaunās sievietes priekšā izklātos kaula un akmens darbarīkus.

Vīrietis pabīdīja viņai tuvāk pāris krama sagatavju. Eila pamanīja, ka divas plāksnītes atrodas tuvāk, un atcerējās Drūga vārdus: laba meistara prasme sākas ar pareizo izvēli. Viņa gribēja izvēlēties akmeni ar smalku faktūru, pārskatīja visu piedāvājumu un izvēlējās pašu mazāko gabalu. Neapzināti atbalstīdams sievietes izvēli, Jondalars pamāja ar galvu.

Viņa atcerējās bērnu, kas bija izrādījis interesi par darbarīku izgatavošanu, pirms vēl sācis staigāt. - Vai tu vienmēr zināji, ka būsi darbarīku meistars? - Eila pajautāja.

-     Kādu laiku domāju, ka būšu gravieris, varbūt pat kalpošu Mātei vai strādāšu ar tiem, kas Viņai kalpo. - Vīrieša vaibstos iegūla sāpīga un mokoši ilgpilna izteiksme. - Tad mani aizsūtīja dzīvot pie Dalanara un tā vietā apmācīja par akmens darbarīku meistaru. Tā bija laba izvēle - man tas patika, un izrādījās, ka pat bija uz to talants. Es nekad nebūtu kļuvis par izcilu gravieri.

-     Kas ir gravieris, Jondalar?

-     Nu kā tad! Tieši tas šeit pietrūkst! - Eila salēcās no pārsteiguma pilna izbīļa. - Te nav ne kokgriezumu, ne gleznu, ne kreļļu rotu, ne citu greznumlietu. Pat ne krāsu.

-     Es nesaprotu…

-     Piedod, Eila. Bet kā tu zini, par ko es runāju? Gravieris taisa no akmens zvēru figūriņas.

Eila sarauca pieri. - Kā gan no akmens var izgatavot dzīvnieku? Dzīvnieks ir asinis un miesa, tas dzīvo un elpo.

-     Es jau nebiju domājis īstu dzīvnieku, bet gan tā tēlu, līdzinieku. Gravieris no akmens rada dzīvnieka līdziniekus - liek akmenim izskatīties pēc dzīvnieka. Daži gravieri rada arī Lielās Zemes Mātes figūriņas, ja viņi savās vīzijās ierauga Mātes tēlu.

-     Līdziniekus? No akmens?

-    Arī no citām lietām: mamutu ilkņiem, kauliem, koka, ragiem. Esmu dzirdējis, ka daži ļaudis pat veido tēlus no māliem. Starp citu, man nācies redzēt arī tīri labus sniega figūru līdziniekus.

Eila šūpoja galvu, cenzdamās to saprast, līdz Jondalars pieminēja sniegu. Tad viņa atcerējās, kā vienā ziemas dienā bija sanesusi bļodiņas ar sniegu pie alas ieejas. Vai tad viņa pati vienu brīdi nebija saskatījusi sniega kaudzes līdzību ar Bruņu?

- Līdziniekus no sniega? Jā, - sieviete pamāja. - Šķiet, ka to es saprotu.

Jondalars nebija pārliecināts, vai Eila tiešām saprot, bet nespēja iedomāties, kā lai vienkāršāk paskaidro, ja nebija neviena parauga, ko parādīt. Vīrietis pie sevis nodomāja: "Cik gan vienmuļa un pelēcīga bijusi Eilas dzīve pie plakangalvjiem. Pat viņas apģērbs ir tik vien kā praktisks. Vai viņi tikai medī, ēd un guļ? Viņi pat nenovērtē Mātes Veltes - ne skaistumu, ne noslēpumainību, ne iztēli. Interesanti - vai Eila maz zina, ko viņa palaidusi garām?"

Pūlēdamās izlemt, ar ko sākt, Eila paņēma rokās mazo krama gabalu un vērīgi to aplūkoja. Viņa netaisīs rokas cirvīti - pat Drūgs to uzskatīja par diezgan vienkāršu darbarīku, kaut gan noderīgu. Bet jaunā sieviete nedomāja, ka tieši šo paņēmienu Jondalars vēlētos ieraudzīt. Viņa pasniedzās pēc tāda rika, kas nebija vīrieša darbarīku komplektā, - mamuta pēdas kaula, elastīga kaula, kas krama apstrādes procesā kalpoja par paliktni, lai akmens nekustētos. Šo rīku viņa iekārtoja tā, lai tas ērti iegultu starp kājām.

Pēc tam Eila paņēma āmurakmeni. Starp Jondalara āmurakmeni un šo te nebija nekādas lielās atšķirības, izņemot to, ka Eilas rīks bija mazāks un ērtāk iegūla rokā. Cieši turēdama krama gabalu uz mamuta kaula laktas, Eila sita ar visu spēku. Krama čaula - ārējā kārta - nolūza nost, atsegdama iekšpusē tumši pelēku akmeni. Gabalam, kuru Eila bija atskaldījusi un trāpījusi ar āmurakmeni, bija biezs izliekums - radies sitiena rezultātā, un otrā pusē bija izveidojusies plāna konusveida mala. To varētu izmantot kā griežamo darbarīku, un pirmie naži, kas tika izgatavoti, bija tieši tikpat plāni krama gabali ar asām malām; bet tiem rīkiem, kurus Eila vēlējās izgatavot, bija nepieciešamas daudz sarežģītākas un progresīvākas metodes.

Jaunā sieviete izpētīja dziļo rievu, kas bija izveidojusies kodolā, - tā bija šīs krama sagataves sliktā īpašība. Krāsa bija pareiza; akmens struktūra bija gluda, gandrīz vai mīksta kā vasks; tajā nebija nekādu svešķermeņu pēdu. No šī akmens varētu pagatavot labus rīkus. Eila nocirta vēl vienu ārējās čaulas gabalu.

Eilai turpinot skaldīt akmeni, Jondalars pamanīja, ka, ņemot nost krītaino čaulu, viņa piešķir akmens gabalam formu. Kad čaula bija pilnībā noskaldīta, viņa turpināja noskaldīt nost kādu mazu gabaliņu vienā vietā, kādu lieku izliekumu citā, līdz krama gabals tika izveidots par tādu kā plakanu olu. Pēc tam Eila nomainīja āmurakmeni pret pamatīgu un garu kaula gabalu. Darbodamās ar kaula āmuru, viņa pagrieza krama gabalu uz sāniem un, apstrādādama to virzienā no malas uz centru, noskaldīja nost liekos gabalus. Kaula āmurs bija elastīgāks, un noskaldītie krama gabali bija garāki un plānāki, ar plakanāku sitiena pauguru. Darba beigās lielajai akmens olai bija izveidota diezgan plakana augšpuse, it kā olas gals būtu noskaldīts.

Tad, apstājusies un pasniegusies pēc amuletu maisiņa, kas karājās viņai ap kaklu, Eila aizvēra acis un klusībā vērsās pie Alu Lauvas gara. Drūgs bija allaž vērsies pie sava totēma gara, lai tas palīdz viņam paveikt nākamo darba posmu. Tagad veiksme bija tikpat nepieciešama kā prasme, un Eila nervozēja, jo Jondalars viņu tik cieši vēroja. Jaunā sieviete vēlējās, lai viss izdotos, kā nākas, juzdama, ka darbarīku izgatavošanas process ir daudz svarīgāks par pašiem rīkiem. Ja viņa šo krama gabalu sabojās, tas metīs šaubu ēnu uz Drūga un visa klana spējām un nebūs vairs svarīga viņas attaisnošanās, ka Eila nav nekāds darbarīku izgatavošanas meistars.

Jau agrāk Jondalars bija pamanījis Eilas amuletu maisiņu, bet, vērojot, kā viņa aizvērtām acīm tur to abās rokās, vīrietis gribēja uzzināt, kādu svarīgu lomu maģiskie priekšmeti ieņem jaunās sievietes dzīvē. Likās, ka viņa pret maisiņu izturas ar cieņu, gluži tāpat kā Jondalars pret savu doni. Bet viņa doni bija rūpīgi izgrebta akmens figūriņa, kas attēloja Māti visā tās krāšņumā, - tā bija Lielās Zemes Mātes simbols un brīnumaina radības mistērija. Tāds kunkuļains ādas maisiņš noteikti nevar glabāt kaut ko tikpat svarīgu.

Eila atkal ķērās pie kaula āmura. Bija jāveic vēl viens sagatavošanas darbs, lai no kodola noskaldītu gabalu - sitamo pamatni, kam būtu tāda pati forma kā plakanajam, ovālajam olas galam, bet ar asām un taisnām malām. Viņai bija jānoskalda mazs gabaliņš, kas atstās iedobumu plakanajā akmens malā, kam virsma būs perpendikulāra tam gabalam, ko viņa galu galā gribēja iegūt.

Cieši satvērusi rokā krama gabala kodolu, lai tas turētos stabili, sieviete uzmanīgi nomērķēja. Viņai bija jālieto pareizais sitiena spēks un jānomērķē uz īsto izvēlēto vietu: ja tiks uzsists par vāju, noskaldītajam gabalam var izrādīties nepareizs leņķis; ja uzsitis pārāk stipri, tad sadragās tik rūpīgi izveidoto malu. Ievilkusi dziļi elpu, Eila to aizturēja un ar asu sitienu trieca kaula āmuru pret krama gabalu. Pirmais sitiens vienmēr bija pats svarīgākais. Ja tas izdevās labi, tas vēstīja par turpmāku izdošanos. Maza skaidiņa aizlidoja uz sāniem, un, ieraudzījusi ierobu, Eila atsāka elpot.

Mainot leņķi, kādā viņa turēja kodolu, sieviete sita vēlreiz, bet šoreiz jau spēcīgāk. Kaula āmurs trāpīja precīzi ierobā, un no pusgatavā kodola atlēca vēl viena akmens plāksnīte. Eilas meistardarbam bija garena, ovāla forma. Vienai pusei bija izgatavota plakana virsma. Pretējās puses iekšmalai bija bumbiera forma, tā bija līdzena, pie malas biezāka, bet pārējā mala - viscaur noslīpēta žiletes asumā.

Jondalars to paņēma rokā. - Šis ir grūts akmens apstrādes paņēmiens. Vienlaikus nepieciešams spēks un precizitāte. Tu tik paskaties uz šo malu! Šis nav nekāds primitīvs darbarīks.

Eila izdvesa milzīgu atvieglojuma nopūtu, un viņu pārņēma pabeigta darba gandarījuma siltās izjūtas un vēl kaut kas vairāk - viņa nebija pievīlusi klanu. īstenībā jaunā sieviete bija to godam pārstāvējusi, jo pati nemaz nebija klanā dzimusi. Lai kādas arī Jondalaram būtu antipātijas pret klanu, šim vīrietim, kas pats bija tik atzīts sava amata meistars, vērojot klana locekļa prasmīgo veikumu, bija tas objektīvi jānovērtē.

Eila vēroja Jondalaru grozām akmens gabalu rokās, tad piepeši sajuta sevī dīvainas iekšējas pārmaiņas. Jauno sievieti sagrāba pārdabisks vēsums, un šķita, ka viņa vēro abus no liela attāluma, it kā pati būtu atdalījusies no sava ķermeņa.

Dzīvā atmiņā uzausa tā reize, kad viņa bija piedzīvojusi tādu pašu dezorientējošu stāvokli. Eila bija sekojusi iedegtām akmens lampām dziļi iekšā alā, pašā kalna sirdī, un no augšas vēroja sevi pieķeramies pie mikla akmens; neizskaidrojams spēks viņu toreiz dzina tālāk uz mazo, apgaismoto laukumiņu, kas bija paslēpies aiz masīviem stalaktītu veidojumiem.

Ap ugunskuru bija sēdējuši desmit moguri, bet tieši pats varenākais no visiem moguriem - pats Krebs, kura viedais prāts no dzēriena, ko Iza bija iemācījusi Eilai pagatavot moguru saietam, bija kļuvis vēl spēcīgāks, - bija atklājis Eilas klātbūtni. Arī viņa pati, netīšām iedzērusi šo stipro dziru, izbaudīja to sajūtu, ka viņas prāts bija apreibis un nevadāms. Tas bija pats varenais mogurs Krebs, kas izveda Eilas prātu no dziļajām bezdibeņa dzīlēm un aizveda viņu biedējošā un iespaidīgā prāta ceļojumā, atpakaļ uz pirmatnīgo sākotni.

Šī procesa laikā pats dižākais un svētākais klana vīrs, kura smadzenes savu ļaužu vidū bija nepieredzēti attīstītas, Eilas domāšanā izveidoja jaunas tendences, pirms tam tās bija bijušas tikai aizmetni. Kaut ari pēc tam Eilas smadzenes līdzinājās Kreba domu kalvei, tās nebija gluži tādas pašas. Eila spēja kopā ar Krebu izsekot viņa atmiņām uz pašiem pirmsākumiem un iziet cauri katrai attīstības fāzei, bet, atgriezies atpakaļ, Krebs nespēja savā prātā aiziet tik tālu, cik Eila, - un par soli no viņas atpalika.

Eila nesaprata, kas Krebu bija tik dziļi aizvainojis; viņa zināja tikai to, ka pēc tam vecais mogurs bija mainījies, un arī viņu attiecības vairs nebija līdzšinējās. Tāpat viņa nesaprata ari tās izmaiņas, ko Krebs bija radījis, bet uz vienu brīdi ar pilnīgi skaidru pārliecību Eila juta, ka liktenis bija viņu atsūtījis uz šo ieleju ar kādu noteiktu mērķi - tajā vieta bija atvēlēta arī garajam, blondajam vīrietim.

Ieraudzījusi sevi un Jondalaru sēžam nomaļās ielejas akmeņainajā upes krastā, Eila pamanīja, ka viņiem visapkārt un pa vidu strāvo anomālas gaismas parādības un kustības, ar pārdabisku spēku sabiezinot gaisu un pazūdam tukšumā. Sieviete saskatīja izplūdušu sava likteņa vīziju - kā daudzdzīslainu slepenu saikni, kas caur kardinālu pāreju savienoja pagātni, tagadni un nākotni. Eilu pārņēma stindzinošs aukstums, viņa ievilka elpu un ar izbijušos rāvienu atgriezās īstenībā; viņai pretim vērās dziļās grumbās savilkta piere un norūpējusies seja. Jaunā sieviete nodrebinājās, lai atbrīvotos no spokainās, nereālās jutoņas.

-     Eila, vai ar tevi viss kārtībā?

-    Jā. Jā, viss kārtībā.

Neizskaidrojamais aukstums bija uzdzinis zosādu un licis sacelties pūciņām uz kakla. Jondalars izjuta spēcīgu tieksmi Eilu pasargāt, bet viņš nezināja draudu iemeslu. Šī noskaņa ilga tikai īsu brīdi, vīrietis centās no tās atbrīvoties, bet nemiers palika.

-     Izskatās, ka laiks drīz mainīsies, - viņš sacīja. - Es sajutu aukstu vēja brāzmu. - Abi pacēla galvu uz skaidrajām, zilajām debesīm, pie kurām nebija neviena mākonīša.

-     Šis ir pērkona negaisu laiks; vējš var vienā mirklī sapūst mākoņus.

Jondalars pamāja un, lai atgrieztos pie būtības, atsāka sarunu par sarežģīto darbarīku izgatavošanas procesu.

-     Kāds ir tavs nākamais solis, Eila?

Sieviete atgriezās pie darba. Uzmanīgi koncentrēdamās, viņa noskaldīja vēl piecas asas, ovālas krama plāksnītes un pēc akmens resnā gala pēdējās pārbaudes, lai noteiktu, vai nepieciešams noskaldīt vēl vienu vērtīgu plāksnīti, aizmeta to prom.

Pēc tam Eila pievērsās sešām pelēkā akmens plāksnītēm un izvēlējās visplānāko. Ar gludu, noapaļotu akmeni viņa pielaboja vienu garo, aso malu, aizmugurējā daļā padarīdama to neasu un šaurākajā galā, pretim izliekumam, izveidodama smaili, kas tika iegūta sišanas rezultātā. Kad beidzot Eila ar savu darbu bija apmierināta, viņa uz plaukstas pasniedza to Jondalaram.

Vīrietis to paņēma un uzmanīgi aplūkoja. Šķērsgriezumā tas bija diezgan biezs, bet kļuva smailāks un asāks visas griežamās malas garumā. Tas bija pietiekami plats, lai ērti iegultu rokā, un otra puse bija notrulināta tā, lai lietotājs nesavainotos. Zināmā mērā tas atgādināja Mamutu cilts pīķa uzgali, Jondalars nodomāja, bet tas noteikti nebija domāts piestiprināšanai pie pīķa vai roktura. Tas bija domāts kā nazis, un, novērojot, kā Eila bija lietojusi šim līdzīgu riku, vīrietis zināja, ka tas bija pārsteidzoši praktisks.

Jondalars to atdeva Eilai un pamāja, lai viņa turpina. Viņa paņēma vēl vienu plāno krama plāksnīti un, izmantodama dzīvnieka acuzobu, atdauzīja skaidas no ovālā gala. Šis process to tikai nedaudz padarīja trulāku, tikai tik daudz, lai malu iztaisnotu tā, ka asais, noapaļotais gals nesaplīstu, kad tas tiks lietots spalvu un dzīslu skrāpēšanai no zvērādām. Eila nolika to nost un paņēma nākamo plāksnīti.

Viņa nolika lielu, gludu akmeni uz mamuta pēdas kaula laktas. Tad, ar noasinātu dzīvnieka acuzobu izdarot pret akmeni spiedienu, garās, asās malas vidū iezīmēja V veida gropi, pietiekami lielu, lai arī pīķa kātu nodrāztu tikpat smailu. Izmantojot līdzīgu paņēmienu, no garākās, ovālās plāksnītes viņa izgatavoja darbarīku, ko varētu izmantot caurumu izduršanai zvērādā vai caurumu urbšanai kokā, ragos vai kaulā.

Eila nezināja, kādi vēl citi darbarīki būtu viņai noderīgi, un nolēma abas pārējās akmens plāksnītes atstāt kā sagataves vēlākam laikam. Pagrūdusi nost mamuta kaulu, viņa saņēma aiz malām klēpi izklāto ādas gabalu, aiznesa to aiz klints sienas un izkratīja mēslu kaudzē. Krama skaidas bija tik asas, ka varēja sagriezt pat rūdītākās basās kājas. Jondalars nebija ne vārda bildis par Eilas izgatavotajiem darbarīkiem, bet sieviete ievēroja, ka viņš tos groza, patur rokās, it kā izmēģinātu.

- Es gribētu no tevis aizņemties klēpja pārklāju, - viņš palūdza.

Eila to viņam iedeva, priecādamās, ka viņas paraugdemonstrējumi ir beigušies, un ar nepacietību gaidīja Jondalara uzstāšanos. Vīrietis apklāja savu klēpi ar ādas gabalu, tad aizvēra acis un domāja par akmeni un par to, ko viņš ar to darīs. Tad pacēla vienu no krama gabaliem, ko pats bija atnesis, un to izpētīja.

Cietais silīcija minerāls bija atbrīvojies no krīta atradnēm, kas bija izveidojušās krita perioda laikā. Krītainajā ārējā apvalkā tas joprojām bija saglabājis savu sākotnējo izskatu, kaut arī ticis mētāts pa mutuļojošo upes straumi cauri šaurajam kanjonam un izmests ārā akmeņainajā krastā. Krams bija visnoderīgākais materiāls darbarīku izgatavošanai, un tas bija radies dabiskā ceļā. Tas bija ciets, un tomēr tā smalkās kristālu struktūras dēļ to varēja apstrādāt; tā formas izveidošana un pilnveidošana bija atkarīga vienīgi no meistara prasmes.

Halcedona kramā Jondalars saskatīja izcilas īpašības - tas bija pats nevainojamākais un tīrākais. Viņš izmeta ārā visus pārējos akmeņus, kam bija iesprāgumi vai plaisas, kā ari tos, kas skanēja, ja pa tiem uzsita ar otru akmeni, - pēc viņa dzirdes tas norādīja uz nepilnībām un defektiem. Visbeidzot viņš izraudzījās īsto.

Atbalstījis to pret stilbu, Jondalars turēja krama gabalu kreisajā rokā un ar labo pasniedzās pēc āmurakmens, un pažonglēja to, lai iegūtu pareizo satvērienu. Tas bija jauns, joprojām vēl svešs, un katram āmurak- menim bija savas īpatnības. Ieguvis pareizo sajūtu, vīrietis cieši satvēra krama gabalu un izdarīja sitienu. Atšķēlās liels, balts čaulas gabals. Iekšpusē esošajam krama gabalam bija pelēcīgi bālāka nokrāsa nekā tam, ar kuru Eila bija strādājusi. Tam bija zilgans spīdums un smalka faktūra. Labs akmens. Laba zīme.

Jondalars turpināja sist vēl vairākas reizes. Eila pietiekami labi pārzināja darbarīku izgatavošanas procesu, lai nekavējoties noteiktu vīrieša meistarību. Viņš tālu pārspēja Eilas apgūto prasmi. Vienīgais cilvēks, kuru sieviete kādreiz bija redzējusi kaļam akmeni ar tādu pašu meistarību un pārliecību, bija Drūgs. Bet tā forma, kādu Jondalars piešķīra savam akmenim, nebija ne tuvu līdzīga nevienam darbarīkam, ko bija izgatavojis klana rīku meistars. Eila pieliecās tuvāk, lai labāk visu novērotu.

Jondalara kaltais akmens kodols ieguva drīzāk cilindrisku nekā ol- veida formu, bet arī ne tieši apaļu. Atskaldīdams krama gabalus no abām akmens pusēm, meistars veidoja šķautni, kas gāja pa visu cilindriskās formas akmens gabala garumu. Kad čaula pilnībā tika noskaldīta, šķautne vēl joprojām bija neapstrādāta un nelīdzena, un Jondalars nolika āmurakmeni, lai paņemtu masīvu briežraga gabalu, kas bija nocirsts zem pirmā žubura, lai tam netraucētu pārējie atzari.

Ar briežraga āmuru viņš atskaldīja sīkākus krama gabaliņus, lai šķautni iztaisnotu. Zelandoni meistars apstrādāja ari pašu akmens kodolu, bet neplānoja atskaldīt biezas plēksnes ar jau iepriekš izlemtu formu - tik daudz Eilai bija skaidrs. Kad Jondalars ar šķautnes formu beidzot bija apmierināts, viņš paņēma nākamo riku - to, kas jau iepriekš bija izraisījis jaunās sievietes ziņkārību. Arī šis rīks bija izgatavots no liela brieža raga daļas, tas bija garāks par iepriekšējo un nogriezts virs ragu žubura; no roktura stiepās divi ragu žuburi, un tā apakšējais gals bija nodrāzts smails.

Jondalars piecēlās kājās un ar kāju piespieda krama gabalu pie zemes. Tad novietoja žuburainā raga aso galu pie šķautnes, ko bija tik rūpīgi izveidojis. Viņš turēja augšējo zara žuburu tā, lai zemākais atrastos priekšā un izvirzītos uz āru. Tad ar smago, garo kaulu uzsita pa izvirzīto žuburu.

Smalkā šķautne atdalījās un nokrita. Tā bija tikpat gara kā akmens cilindrs, bet apmēram sestdaļas platumā no visa garuma. Jondalars pacēla to pret sauli un parādīja Eilai. Gaisma tam spīdēja cauri. Šķautne, ko viņš bija tik uzmanīgi veidojis, stiepās no rīka centra ārējās malas visā garumā, un tai bija divas ļoti asas malas.

Ar brieža raga smailā gala novietošanu tieši tajā vietā uz krama, kur tas bija nepieciešams, viņam nebija tik uzmanīgi jānomērķē vai tik tuvu jāizmēra attālums. Sitiena spēks tika mērķēts tieši tur, kur viņš to vēlējās. Un, sadalīts starp diviem elastīgiem mērķiem - kaula āmuru un raga sitamo -, sitiena spēks neizraisīja nekādu izliekumu. Asmens bija garš un šaurs, un vienmērīgi plāns. Tā kā meistaram nebija precīzi jāaprēķina izdarītā sitiena spēks, viņš daudz labāk varēja kontrolēt darba rezultātu.

Jondalara krama apstrādes metode bija revolucionārs uzlabojums, bet tikpat svarīga kā iegūtais asmens bija arī plaisa, kas palika akmens kodolā. Viņa izveidotā bija pazudusi. Tā vietā bija izveidojusies gara grope, kurai katrā pusē atradās pa vienai šķautnei. Tāds ir bijis šīs rūpīgās iepriekšējās sagatavošanas mērķis. Meistars pārvietoja sitamā rika galu tā, ka tas atradās virs vienas no jauniegūtajām šķautnēm, pēc tam ar kaula āmuru uzsita vēlreiz. No akmens gabala atšķēlās vēl viens garš un šaurs asmens gabals, atstādams krama kodolā vēl divas šķautnes. Tādējādi atkal pārvietojot sitamo virs citām izveidotajām šķautnēm, viņš noskaldīja nākamo aso gabalu un izveidoja jaunas gropes un šķautnes.

Kad meistaram izbeidzās lietojamais materiāls, viņam priekšā rindā bija salikti nevis seši, bet gan divdesmit pieci asmeņi - četrreiz vairāk iegūti no tāda paša akmens daudzuma ar četrreiz vairāk izveidotām gropēm. Asmeņi bija gari un tievi, ar īpaši asām malām, tie bija paredzēti lietošanai kā griežamie instrumenti, bet tas nebūt vēl nebija galaprodukts. Tālāk tie tiks pielāgoti daudzējādām funkcijām, galvenokārt citu riku izgatavošanai. Atkarībā no krama gabala formas un kvalitātes ar tik progresīvu metodi no tāda paša lieluma krama gabala varēja iegūt ne tikai četras, bet gan sešas vai septiņas reizes vairāk darbarīku sagatavju. Jaunā metode ne tikai deva meistaram lielāku kontroli pār viņa darbu, bet ari nepārspējamas priekšrocības viņa ļaudīm.

Jondalars paņēma vienu asmens sagatavi un pasniedza to Eilai. Ar īkšķi viegli pieskaroties asmenim, sieviete pārbaudīja tā asumu, izdarot nelielu spiedienu, pārbaudīja tā izturību un pagrieza otrādi. Galos tas bija nedaudz izliekts - tāda bija krama īpatnība bet pats ievērības cienīgākais bija garais, plānais asmens. Eila izstiepa roku un vēroja, kā tas šūpojas uz savas ieliektās muguras. Tomēr asmens forma neierobežoja tā funkcijas.

-    Jondalar… šis ir… es nezinu, kā lai to pasaka. Tas ir brīnišķīgs… nozīmīgs. Tu izgatavoji tik daudz… Tu taču neesi vēl beidzis, vai ne?

Meistars pasmaidīja. - Nē, neesmu gan.

-    Tie ir tik plāni un smalki - vienkārši skaisti. Tomēr šie asmeņi var vieglāk salūzt, bet, ja to malas pielīdzinātu, tie varētu kļūt par teicamiem kasīkļiem. - Eilas praktiskais prāts jau iztēlojās šīs sagataves par darbarīkiem.

-    Jā, un, tāpat kā tavējie, tie kļūs par labiem nažiem, tomēr es vēl gribētu tiem pielikt iedzītni spaliem.

-     Es nezinu, kas ir iedzītnis.

Jondalars paņēma rokās asmeni, lai izskaidrotu. - Varu padarīt šī asmens aizmugurējo daļu neasu un izveidot galu, tad man būs nazis. Ja uzspiežot atskaldīšu pāris plēksnīšu no iekšmalas, tad man pat varbūt izdosies iztaisnot ieliekumu. Pēc tam apmēram asmens vidusdaļā, atkal izmantojot spiedienu, nolauzīšu malu un izveidošu izcilni, un apakšējā galā atstāšu zobu - tas būs iedzītnis.

Viņš paņēma mazu briežraga gabaliņu. - Ja pareizi ielikšu iedzītni kaula gabalā, kokā vai šādā brieža ragā, nazim būs spals. Nazi ir ērtāk lietot, ja tam ir spals. Ja brieža ragu kādu mirkli pavāra, tas piebriest un kļūst mīksts, un pēc tam iedzītni var iedabūt iekšā pašā vidū, kur rags ir mīkstāks. Kad rags izžūst, tas ap iedzītni saraujas un stingri sacietē. Bieži vien tas ilgu laiku turas bez aptīšanas vai līmes.

Eila bija sajūsmā par jauno metodi un vēlējās to pati izmēģināt, kā allaž bija darījusi pēc tam, kad bija vērojusi Drūgu strādājam, bet sieviete nebija pārliecināta, vai tas nebūs Jondalara paražu vai tradīciju pārkāpums. Jo vairāk viņa uzzināja par viņa ļaužu tradīcijām, jo mazāk tās izprata. Jondalaram nebija iebildumu pret viņas medīšanu, bet varbūt viņam nepatiks, ja Eila izgatavos viņa darbarīkus.

-     Es gribētu pamēģināt… Vai jums… ir pretenzijas, ja sievietes izgatavo darbarīkus?

Eilas jautājums Jondalaru iepriecināja. Lai pagatavotu tādus rīkus, kā gatavoja Eila, bija nepieciešama prasme. Vīrietis bija pārliecināts, ka pat pašam labākajam darbarīku meistaram viss nesanāk ar vienlīdz labiem rezultātiem, tomēr pat paši sliktākie paraugi var izrādīties lietojami - pat netīšas uzsišanas rezultātā pa krama gabalu parasti dažus gabalus var izmantot. Jondalars būtu sapratis, ja Eila censtos aizstāvēt savu metodi. Bet viņa par labāku atzina Jondalara metodi - šo lielo sasniegumu - un gribēja to izmēģināt. Meistars domāja, kā viņš pats justos, ja kāds viņam būtu parādījis tik radikālu uzlabojumu.

"Es to droši vien gribētu iemācīties," viņš noteica pie sevis ar sāju smaidu.

-     Sievietes var būt labas krama apstrādes meistares. Joplaja, mana māsīca, ir viena no labākajām. Bet viņa ir liela zobgale un ķircinātāja - tāpēc nekad to viņai neteikšu. Citādi viņa man to allaž atgādinātu. - Gremdējies atmiņās, Jondalars pasmaidīja.

-    Klanā sievietes drīkst izgatavot darbarīkus, bet ne ieročus.

-     Sievietes izgatavo arī ieročus. Pēc tam kad Zelandoni sievietēm piedzimst bērni, viņas reti dodas medībās, bet, ja viņas vēl agrā jaunībā iemācījušās lietot ieročus, tad saprot, kā tie tiek izmantoti. Medībās daudz ieroču tiek salauzti vai pazaudēti. Vīrietim, kura sieviete māk izgatavot ieročus, vienmēr ir jauni krājumi. Un sievietes ir tuvākas Mātei. Daži vīrieši uzskata, ka sieviešu izgatavotie ieroči ir veiksmīgāki. Bet, ja vīrietim neveicas vai trūkst iemaņu, viņš vienmēr vainos ieroču izgatavotāju, īpaši jau tad, ja tā ir sieviete.

-    Vai es varētu iemācīties?

-    Ikviens, kurš māk izgatavot rīkus, kā tu to māki, noteikti var apgūt ari šo metodi.

Jondalars atbildēja uz viņas jautājumu mazliet citādi, nekā Eila bija to domājusi. Viņa zināja, ka ir spējīga to iemācīties, - viņa bija centusies sevi pārliecināt, ka tas ir pieļaujams. Bet vīrieša atbilde lika viņai apstāties un padomāt.

-     Nē… man gan tā nešķiet.

-     Protams, tu vari to iemācīties.

- Es zinu, ka varu to iemācīties, Jondalar, bet ne jau katrs, kas māk izgatavot darbarīkus pēc klana metodes, mācēs tos izgatavot pēc tavējās. Daži to varētu, domāju, ka Drūgs to varētu, bet klana ļaudīm viss jaunais ir grūti saprotams. Viņi mācās no savām atmiņām.

Sākumā Jondalaram likās, ka Eila joko, bet sieviete bija pati nopietnība. Vai viņai varētu būt taisnība? Ja tāda iespēja tiktu dota, vai plak… klana meistari nevis to nevēlētos, bet gan nespētu apgūt?

Tad Zelandoni vīrietim ienāca prātā doma, ka vēl nesen viņš nebūtu pat iedomājies, ka viņi vispār ir spējīgi izgatavot kādus rīkus. Klana ļaudis izgatavoja darbarīkus, savā starpā sazinājās un pieņēma audzināt svešu bāra bērnu. Pāris pēdējo dienu laikā Jondalars bija uzzinājis par plakangalvjiem daudz vairāk, nekā jebkurš cits to zināja, izņemot Eilu, protams. Varbūt būtu noderīgi uzzināt par viņiem vēl ko vairāk? Šķita, ka viņos ir daudz kā interesanta, ko neviens pat nenojauš.

Domājot par plakangalvjiem, Jondalars pēkšņi atcerējās vakardienu, un viņu pārņēma negaidīts kauna un mulsuma vilnis. Koncentrējies uz darbarīku izgatavošanu, vīrietis bija par to aizmirsis. Viņš bija skatījies uz sievieti, bet nemaz tā īsti nebija ievērojis viņas zeltainās bizes, kas saulē spīdēja un asi kontrastēja ar viņas tumši brūno iedegumu; nebija pamanījis viņas acis - zili pelēkas un skaidras, ar izcila krama akmens caurspīdīgo nokrāsu.

Ak Māte! Viņa ir tik skaista! Pēkšņi vīrietis skaudri apzinājās, ka šī skaistā sieviete sēž viņam tik tuvu blakus, un sajuta sava locekļa kustību. Pat ja Jondalars būtu centies, viņš nespētu ierobežot šo pēkšņo intereses uzliesmojumu, bet viņš pat necentās to apslāpēt.

Eila sajuta vīrieša pēkšņo garastāvokļa maiņu; tā pārsteidza viņu nesagatavotu un pārņēma savā varā. Kā gan kādam cilvēkam var būt tik zilas acis? Tās nebija ne debess zilumā, ne arī zilajā genciānas krāsā, kas auga kalnu pļavās, blakus klana alai, bet gan izteikti spilgti dzidri zilā tonī. Eila sajuta, ka… viņu atkal pārņem tā sajūta. Viņas augums trīcēja un sāpīgi ilgojās pēc vīrieša pieskārieniem. Paliekusies uz priekšu, viņa pastiepās - nepārvarams spēks vilka Eilu pie Jondalara, un tikai ar pārdabisku gribasspēku sieviete aizvēra acis un atrāvās atpakaļ.

"Kāpēc gan viņš uz mani tā skatās, ja es esmu… derdzīgs radījums? Viņš nespēj man pieskarties un atraujas, it kā būtu apdedzinājies." Eilas sirds sitās; viņa elsoja tā, it kā tikko būtu skrējusi, un centās savu elpu apvaldīt.

Pirms sieviete atvēra acis, viņa dzirdēja Jondalaru pieceļamies kājās. Adas priekšauts tika atstumts malā un rūpīgi izgatavotie asmeņi izkaisīti pa visu zemi. Eila vēroja, kā viņš stīvām kustībām attālinās, vīrieša pleci bija sakumpuši, līdz viņš pazuda aiz klints sienas. Viņš izskatījās tikpat nelaimīgs kā Eila pati.

Tiklīdz Jondalars bija aizgājis aiz klints, viņš metās skriešus. Viņš skrēja pa pļavu tik tālu, līdz kājas sāka sāpēt un elpa pārvērtās saraustītās raudās; tad viņš sāka skriet lēnāk un elsodams apstājās.

"Tu stulbais muļķi! Kā lai tevi pārliecina? Tikai tāpēc, ka viņa ir pieklājīga un dalās ar tevi savos krājumos, nenozīmē to, ka viņu interesē kaut jel kāda tava ķermeņa daļa… īpaši jau nu tā daļa! Vakar Eila bija apvainojusies un sāpināta, jo tu ne… Tā tas viss notika, pirms tu pats visu sabojāji!"

Jondalars negribēja par to domāt. Viņš zināja, kā pats bija juties, ko viņa redzēja, tas bija riebums un pretīgums. Tad kas gan tagad ir mainījies? Viņa bija dzīvojusi kopā ar plakangalvjiem, vai atceries? Tas noticis gadiem ilgi. Eila bija kļuvusi par vienu no viņiem. Viens no viņu vīriešiem…

Viņš apzināti bija atklājis visu nicinājumu, samaitāto un netīro, kas bija daļa no viņa dzīves. Eila pati bija daļa no plakangalvjiem! Kad Jondalars vēl bija mazs puika un kopā ar citiem zēniem slapstījās pa krūmiem, cits citam atklādami visderdzīgākos vārdus, ko nu katrs bija samācījies, starp tiem bija arī plakangalvju sieviete. Pusaudža gados, kad viņš jau bija pietiekami pieaudzis, lai zinātu, ko nozīmē sievietes atvērējs, tie paši zēni savācās alas tumšākajā stūrī, lai pieklusinātās balsīs runātu par meitenēm, ar ņirdzīgu smīnu plānodami, kā dabūt plakangalvju sievieti, un cits citu biedēdami ar iespējamajām sekām.

Pat toreiz doma par plakangalvju vīrieti un sievieti likās neticama. Tikai tad, kad Jondalars jau bija kļuvis par jaunu vīrieti, tā atkal tika pieminēta un ne tā, ka kāds vecāks cilvēks to dzirdētu. Kad jaunie vīrieši atkal gribēja pārvērsties par zviedzošiem puikām un stāstīja cits citam pašus rupjākos un zemiskākos stāstus, kādus vien spēja izdomāt, tie allaž bija par plakangalvju vīriešiem un sievietēm un par to, kas pēc tam notiks ar to vīrieti, kas dalījies Baudas veltē ar tādu sievieti; tas viss notika, pat neko nezinot un - it īpaši - nenojaušot. Tas bija joks.

Bet viņi nejokoja par derdzīgiem radījumiem vai par sievietēm, kas tos dzemdēja. Tie bija apgānīti dažādu garu sajaukumi, ļaunums, kas izlaists zemes virsū, kurus pat Māte - visas dzīvības radītāja - ienīda. Un sieviete, kas bija tādus radījumus dzemdējusi, bija apgānīta.

"Vai Eila tāda varētu būt? Vai viņa varētu būt apgānīta? Netīra? Iz- virtusi? Ļauna? Godīgā un taisnīgā Eila? Ar savu dziednieces talantu?

Tik gudra un bezbailīga, maiga un skaista? Vai kāds, kurš ir tik skaists, var būt netīrs un amorāls?

Manuprāt, Eila pat nesaprastu šī vārda nozīmi! Bet ko gan domātu citi cilvēki, kas viņu nepazīst? Ja nu viņa, satiekoties ar citiem ļaudīm, pastāstītu, kas viņu uzaudzinājis? Pastāstītu viņiem par… bērnu? Ko tad Zelandoni domātu? Un ko domātu Martona? Un Eila to noteikti viņiem izstāstītu. Viņa tiem izstāstītu par savu dēlu un aizstāvētu pla- kangalvjus. Man šķiet, ka Eila spētu aizstāvēt visus, pat Zelandoni. Viņa pati varētu kļūt par Zelandoni, ņemot vērā viņas dziedniecības zināšanas un prasmi apieties ar dzīvniekiem.

Bet ja Eila nav ļaunums un viss par plakangalvjiem sarunātais ir meli? Neviens tam neticētu."

Jondalars nebija pievērsis uzmanību, uz kurieni viņš gāja, un satrūkās, sajutis rokā maigu purniņu. Viņš nebija pat ievērojis zirgus. Vīrietis apstājās, lai paglāstītu un pabužinātu jauno kumeliņu. Vīnija pakāpeniski virzījās uz alas pusi, pa ceļam barodamās ar zāli. Kad vīrietis to visbeidzot viegli paplikšķināja, kumeliņš aizskrēja mātei pa priekšu. Jondalars īpaši nesteidzās atkal satikt Eilu.

Bet Eilas alā nebija. Viņa bija sekojusi vīrietim aiz klints sienas un vērojusi, kā viņš aizskrien prom pa ieleju. Arī viņai dažkārt uznāca vēlme skriet, bet viņa nesaprata, kāda muša pēkšņi Jondalaram iekodusi, ka bija tik sparīgi jāskrien. Vai tas bija viņas dēļ? Eila uzlika roku virs siltajiem māliem, kas atradās uz cepamās bedres, un tad piegāja pie lielā akmens.

Atkal izsists no domām, Jondalars pacēla galvu un pārsteigts ieraudzīja, ka abi dzīvnieki apstājuši Eilu.

-     Es… piedod, Eila! Man nevajadzēja tā aizskriet prom.

-    Dažkārt arī es izjūtu tādu vajadzību izskrieties. Vakar ļāvu Vīnijai skriet manā vietā. Viņa var aizskriet tālāk.

-     Piedod arī par to.

Viņa pamāja un nodomāja: "Atkal pieklājība, tradīcija. Ko tas īstenībā nozīmē?" Klusēdama Eila pieliecās pie Vīnijas, un ķēvīte uzlika galvu uz sievietes pleca. Jondalars jau arī iepriekš, kad Eila bija apbēdināta, bija redzējis abas stāvam līdzīgā pozā. Izskatījās, ka abas draudzenes meklē viena otras atbalstu. Viņam pašam arī, glāstot kumeļu, bija radušās patīkamas izjūtas.

Bet jaunais kumeļš bija pārāk nepacietīgs, lai tik ilgi samierinātos ar tādu bezdarbību, jo arī viņš gribēja saņemt uzmanību. Mētājot galvu, viņš pacēla asti un aizdrāzās projām. Tad, saslējies pakaļkājās, apgriezās apkārt, metās atpakaļ un uzskrēja vīrietim virsū, it kā aicinādams viņu uz rotaļu. Eila un Jondalars abi smējās, tādējādi mazinot spriedzi.

-    Tu grasījies dot viņam vārdu, - Eila teica. Tas bija vienkāršs atgādinājums, kurā neieskanējās nekādi pavēloši toņi. Ja Jondalars nedos kumeļam vārdu, tad viņa pati to izdomās.

-    Es nezinu, kā lai viņu nosauc. Man nekad agrāk nav bijis jāizdomā neviens vārds.

-     Arī man tas līdz Vīnijai nebija jādara.

-     Un kā tad ar tavu… dēlu? Vai tad viņam tu vārdu nedevi?

-    Krebs deva viņam vārdu. Par Durku sauca kādu vīrieti no leģendas. "It bija mana mīļākā leģenda no visiem stāstiem, un Krebs to zināja. Domāju, ka viņš manu dēlu nosauca par Durku, lai mani iepriecinātu.

-     Nezināju, ka tavam klanam ir leģendas. Kā tad jūs varat stāstīt leģendas, ja nesarunājaties?

-     Tāpat kā jūs to stāstāt ar vārdiem, izņemot tikai to, ka parādīt zināmā mērā ir vieglāk nekā pastāstīt vārdiem.

-    Domāju, ka tev ir taisnība, - Jondalars atbildēja, brīnīdamies, kādus gan notikumus klanā stāsta vai, drīzāk, - rāda. Viņš nebūtu iedomājies, ka plakangalvji ir spējīgi izdomāt stāstus.

Viņi abi vēroja kumeļu, kā tas, asti atšāvis, galvu uz priekšu izslējis, draiskojas pa pļavu. Tas nu gan būs viens varens ērzelis! Kas par skrējēju!

-     Skrējējs! - Jondalars iesaucās. - Ko tu saki par to, ja mēs viņu nosauktu par Skrējēju? - Runājot par kumeļu, Jondalars tik bieži bija lietojis šo vārdu, ka tas zirgam piestāvētu.

-    Man tas patīk. Tas ir labs vārds. Bet, ja tas būs kumeļa īstais vārds, tad tas ir jāpiešķir pareizi.

-     Kā tad zirgu var nosaukt pareizi?

-    Nezinu, vai zirgam tas ir pareizi, bet Vīnijai es devu vārdu pēc tādas pašas tradīcijas, kā klanā tiek doti vārdi bērniem. Es tev to parādīšu.

Zirgiem sekojot pa pēdām, Eila viņu aizveda uz to stepes vietu, kur reiz tecēja upe, bet tagad tā bija izkaltusi un tur tikai mazliet vīdēja ūdens. Viena bedres mala varēja būt nogruvusi erozijas rezultātā, un bija redzami horizontāli zemes slāņi. Jondalaram par pārsteigumu, Eila ar kociņu paurbināja sarkanā okera slāni un savāca pilnas plaukstas ar brūngani sarkano zemi. Aizgājusi atpakaļ pie ūdens, Eila sajauca sarkano zemi ar ūdeni un ieguva dubļainu masu.

-    Krebs sajauca sarkano zemi ar alu lāča taukiem, bet man tādu nav; manuprāt, zirgam būs labi ari vienkārši dubļi. Tie nokaltis un nobirs. Galvenais, lai iztur vārda došanas procedūras laikā. Tev būs jātur kumeļa galva.

Jondalars piekrītot pamāja. Kumeļš bija enerģijas pārpilns, viņa prāts nesās uz nebēdnibām, bet žestu tas saprata. Viņš stāvēja mierīgs, kamēr vīrietis aplika roku viņam ap kaklu un pakasīja to. Eila izdarīja pāris kustību senajā klana valodā, lai pievērstu garu uzmanību. Viņa negribēja, lai šī ceremonija iznāktu pārāk nopietna. Jaunā sieviete joprojām nebija pārliecināta par to, vai gari nebūs apvainojušies, ja šo ceremoniju izmantos vārda došanai zirgam, kaut ari vārda došana VI- nijai nebija radījusi nekādas ļaunas sekas. Tad Eila paņēma pilnu sauju ar sarkanajiem dubļiem.

-    Vīriešu kārtas zirga vārds ir Skrējējs, - viņa sacīja, vienlaikus runādama un rādīdama žestus. Pēc tam uzsmērēja slapjos, sarkanos dubļus kumeliņam uz purna - no baltā spalvu cekula uz pieres līdz pat diezgan garā purna pašam galiņam.

Tas viss tika izdarīts ātri, pirms kumeļš paspēja izlocīties no Jondalara roku tvēriena. Saslējies pakaļkājās un mētādams galvu, kumeļš centās atbrīvoties no neierastā slapjuma uz purna, tad piegrūdās atkal Jondalaram, atstādams viņam uz kailajām krūtīm sarkanu svītru.

-     Man šķiet, zirgs ari man tikko iedeva vārdu, - vīrietis smaidīdams sacīja. Tad atbilstoši savam vārdam Skrējējs aizdrasēja prom pa lauku. Jondalars notīrīja sarkano svītru no krūtīm. - Kāpēc tu lietoji šo? Sarkano zemi?

-    Tā ir īpaša… svēta… gariem, - Eila sacīja.

-     Svēta? Ari mēs to saucam par svētu. Tās ir Mātes asinis.

-    Asinis, jā. Krebs… mogurs iesmērēja Izas ķermeni ar sarkano ziedi un alu lāča taukiem pēc tam, kad viņas gars bija to pametis. Viņš to sauca par dzimšanas asarām un darīja tā tāpēc, lai Iza viņsaulē varētu atdzimt. - Šīs atmiņas Eilai joprojām bija sāpīgas.

Jondalara acis iepletās. - Plakangalvji… es gribēju teikt, tavs klans, izmanto svēto zemi, lai aizsūtītu garu uz viņpasauli? Vai esi par to pārliecināta?

-     Neviens netiek pienācīgi bez tās apglabāts.

-     Eila, ari mēs izmantojam sarkano zemi. Tās ir Mātes asinis. Tās tiek uzliktas uz mirušā cilvēka ķermeņa un uz kapa, lai Viņa ieņemtu aizgājēju atkal dzemdē un tas piedzimtu no jauna. - Jondalara acīs parādījās sāpes. - Tonolanam netika šī sarkanā zeme.

-    Jondalar, man toreiz tās nebija, un es nevarēju tērēt laiku, lai to sameklētu. Man bija tevi jāved uz šejieni, citādi būtu jātaisa otrs kaps blakus. Es noturēju nelielu rituālu un lūdzu Lāča garam, Lielajam Alu Lācim, lai tas palīdz viņam atrast ceļu.

-     Tu viņu apglabāji? Viņa miesas netika atstātas maitēdājiem?

-     Es noliku viņa ķermeni blakus klints sienai, no augšas pastūmu vienu akmeni, tā ka tava brāļa miesas apklāja akmeņi un grants. Bet man nebija sarkanās zemes.

Jondalaram plakangalvju apbedīšanas rituāls likās pilnīgi nesaprotams. Dzīvnieki taču neapbedl savus mirušos. Tikai cilvēki domā par to, no kurienes viņi cēlušies un uz kurieni dosies pēc nāves. Vai viņas klana gari aizvedīs Tonolanu pa to ceļu?

-    Tas ir daudz vairāk, Eila, nekā manam brālim liktenis būtu lēmis, ja tevis tur nebūtu bijis tuvumā. Un man ir ticis vēl daudz vairāk - man ir dota dzīve.

-

26

-    Eila, es nevaru atcerēties, ka kādreiz būtu ēdis kaut ko tik garšīgu. Kur tu iemācījies tā gatavot? - Jondalars pavaicāja, sniegdamies pēc vēl viena sātīga, garda irbes gabala ar garšvielām.

-     To man Iza iemācīja. Kur gan citur es būtu to iemācījusies? Šis bija Kreba mīļākais ēdiens. - Eila nezināja, kāpēc, bet vīrieša uzdotais jautājums viņu nedaudz aizkaitināja. Kāpēc viņai nevajadzētu mācēt gatavot ēst? - Zāļu sieva pārzina augus, Jondalar, gan tos, kas ārstē, gan tos, kas piešķir ēdienam labu garšu.

Vīrietis pamanīja Eilas balss aizkaitināto toni un nesaprata, kas to būtu varējis izraisīt. Viņš bija gribējis tikai izteikt Eilai komplimentu. Maltīte bija brīnišķīga. Īstenībā - izcila. Kad Jondalars sāka atcerēties visu, ko Eila bija gatavojusi, itin viss bija garšīgs. Daudzi ēdieni gan bija viņa gaumei neparasti, bet viens no ceļošanas iemesliem taču bija iepazīt visu jauno; kaut arī ēdiens nebija pazīstams, tā kvalitāte bija nevainojama.

Un Eila to visu mācēja. Piemēram, karstā tēja no rītiem; viņai viss sanāk tik viegli, ka aizmirstas, cik daudz viņa paspēj padarīt. Viņa nomedīja irbes, noplūca tās un sagatavoja šo maltīti. Eila rūpējās par visu. Jondalar, viss, kas tev jādara, ir vienīgi jāēd. Tu neesi devis nekādu artavu. Tu visu esi tikai ņēmis un neko neesi devis pretim… mazāk par neko.

Un tagad tu bārsties ar komplimentiem un skaistiem vārdiem. Vai vari vainot šo sievieti, ka viņa ir aizkaitināta? Viņa priecāsies redzēt tevi no šejienes aizejam, tu viņai sagādā vienīgi vairāk rūpju.

Tu vismaz varētu doties pamedīt, atmaksāt par noēsto gaļu. Pēc visa tā, ko šī sieviete tavā labā darījusi, tas šķiet tik niecīgi. Vai nevari izdomāt ko citu… kaut ko paliekošu? Viņa pati ļoti labi māk medīt. Cik gan vērta ir neliela pamedīšana?

Tomēr - kā gan viņai tas izdodas ar to neērto pīķi? Interesanti… vai viņa domātu, ka aizvainoju viņas klanu, ja piedāvātu…

-     Eila… es, ē… es gribu ko teikt, bet negribu tevi apvainot.

-     Kāpēc tu tagad uztraucies par manu aizvainošanu? Ja tev ir kas sakāms, tad saki. - Aizvainojuma dzirkstelltes bija joprojām redzamas, un sarūgtināts Jondalars tik tikko neapklusa.

-    Tev taisnība. Ir jau par vēlu. Bet es domāju… ē… kā tu vari medīt ar to pīķi?

Eilu šis jautājums apmulsināja. - Es izroku bedri un skrienu, nē, dzenu dzīvnieku baru tajā iekšā. Bet pagājušo ziemu…

-     Bedres slazds! Nu, protams! Tā tu vari pieiet gana tuvu klāt dzīvniekam, lai izmantotu šo pīķi. Eila, tu manā labā esi tik daudz darījusi, tāpēc, pirms aizeju, gribu kaut ko vērtīgu izdarīt arī tavā labā. Bet es negribētu, ka par manu ierosinājumu tu justos aizvainota. Ja tev tas nepatiks, tad vienkārši aizmirsti, ka vispār esmu ko teicis, sarunāts?

Eila nedaudz piesardzīgi pamāja, bet viņu māca ziņkārība.

-    Tu esi… tu esi laba medniece, īpaši ņemot vērā tavu ieroci, bet es tev varu parādīt, kā to var izdarīt vieglāk; ja atļausi, es tev izgatavošu labāku medību ieroci.

Eilas sapīkums vienā mirklī izgaisa. - Tu gribi man parādīt labāku medību ieroci?

-    Un vieglāku veidu, kā medīt, - ja vien tev nav iebildumu. Tam būs nepieciešamas nelielas mācības un treniņi…

Sieviete neticībā pašūpoja galvu. - Klana sievietes nemedī, un neviens vīrietis negribētu, ka es mediju - pat ar lingu ne. Brūns un Krebs man to atļāva tikai tāpēc, lai remdētu manu totēmu. Alu Lauva ir ļoti varens vīrieša totēms, un mans totēms darīja viņiem zināmu, ka tā ir viņa griba, ka es medīju. Klana vadonis un mogurs neuzdrīkstējās tam nepakļauties. - Pēkšņi viņa ļoti dzīvi atcerējās vienu gadījumu. - Viņi noorganizēja īpašu ceremoniju. - Eila pieskārās nelielai rētiņai savā kakla bedrītē. - Krebs ziedoja manas asinis senajiem senčiem, lai es varētu kļūt par Sievieti, kas medī. Kad atradu šo ieleju, vienīgais ierocis, ko pazinu, bija mana linga. Bet ar lingu nebija pietiekami, tāpēc pati pagatavoju tādus pīķus, kādus lieto vīrieši, un iemācījos ar tiem medīt, cik nu labi pratu. - Eila apklusa un nolaida acis, tad pēkšņi turpināja: - Es būtu tev ļoti pateicīga, Jondalar. Nevaru pat izteikt, cik ļoti.

Dziļās spriedzes grumbas vīrieša pierē izlīdzinājās. Viņam pat izlikās, ka ieraudzījis Eilas acīs iemirdzamies asariņu. Vai tas viņai tiešām varētu nozīmēt tik daudz? Un viņš vēl bija uztraucies, ka Eila to nepareizi uztvers. Vai viņš kādreiz spēs šo sievieti saprast? Jo vairāk viņš par

Eilu uzzināja, jo mazāk zināja. Vai tiešām viņa bija mācījusies medīt pašmācības ceļā?

-     Man vajadzēs izgatavot speciālus rīkus. Būs vajadzīgs kāds dzīvnieka kauls, šķiet, ka brieža kājas kauls varētu lieti noderēt, bet man būs tie kauli jāizmērcē. Vai tev ir kāds trauks, kur varētu mērcēt kaulus?

-    Cik lielam tam jābūt? Man ir daudz dažādu trauku, - viņa sacīja pieceldamās.

-    Eila, tas var pagaidīt, līdz tu pabeigsi maltīti.

Jaunajai sievietei vairs nebija apetītes, viņa jutās pārāk satraukusies. Bet Jondalars pats vēl nebija beidzis ēst. Apsēdusies savā vietā, viņa knābāja ēdienu, līdz Jondalars pamanīja, ka viņa nemaz neēd.

-     Vai gribi tagad iet sameklēt piemērotu trauku? - vīrietis pajautāja.

Eila pielēca kājās un devās uz savu mantu glabātavu, tad atgriezās, lai paņemtu akmens lampu. Alas dibenā bija tumšs. Viņa iedeva Jondalaram paturēt lampu, kamēr pati vilka ārā grozus, bļodas un bērza tāss cibiņas, kas bija ielikti cits citā un sakrauti kaudzē. Vīrietis pacēla lampu augstāk, lai kristu lielāka gaisma, un paskatījās apkārt. Te visa kā bija tik daudz, daudz vairāk, nekā šī sieviete jebkad spētu izlietot.

-    Vai tu pati to visu uztaisīji?

-    Jā, - viņa atbildēja, rakdamās cauri kaudzēm.

-     Tas droši vien aizņēma dienas… mēnešus… gadus. Cik ilgu laiku tas aizņēma?

Eila centās izdomāt, kā lai viņam to pasaka. - Gadalaikus. Vairākus gadalaikus. Vairums no šīm lietām tika taisītas aukstajos gadalaikos. Tad man nebija nekā cita, ko darīt. Vai kāds no šiem būs vajadzīgajā izmērā?

Jondalars aplūkoja traukus, ko Eila bija izlikusi uz zemes, un dažus no tiem paņēma, drīzāk lai novērtētu meistarību nekā kādu no tiem izvēlētos. Bija grūti to aptvert un noticēt. Nebija runa par šīs sievietes meistarību vai viņas darba ātrumu; smalki pīto grozu un nevainojami noslīpēto bļodu izgatavošana bija prasījusi milzum daudz laika. Cik ilgu laiku Eila bija šeit pavadījusi? Viena pati.

-    Šis derēs, - Jondalars sacīja, izvēlēdamies lielu, abrai līdzīgu koka bļodu ar augstām malām. Jondalaram turot lampu, Eila visu kārtīgi salika atpakaļ pa vietām. "Viņa droši vien vēl bija meitene, kad šeit ieradās," vīrietis nodomāja. "Viņai nevar būt daudz gadu; interesanti - cik Eila ir veca? To ir grūti pateikt. Viņai piemīt mūžīgās jaunības īpašības, zināms dabiskums, kas nesader kopā ar viņas attīstīto, nobriedušas sievietes augumu. Viņa bija dzemdējusi; viņa ir pilnvērtīga sieviete. Interesanti - cik Eilai gadu?"

Nogājis lejā pa taciņu, Jondalars piepildīja trauku ar ūdeni un apskatīja dzīvnieku kājas kaulus, ko bija atradis mēslu kaudzē. - Šim te ir plaisa, nebiju to agrāk pamanījis, - vīrietis sacīja, parādīdams Eilai kaulu, pirms aizmeta to prom. Pārējos atlasītos kaulus viņš iemērca ūdenī. Kamēr abi gāja atpakaļ uz alu, Jondalars centās noteikt Eilas vecumu. Viņa nevar būt pārāk jauna, jo ir Joti prasmīga dziedniece. Tomēr varbūt Eila ir manos gados?

-     Eila, cik ilgi tu jau šeit atrodies? - nespēdams apslāpēt ziņkārību, Jondalars jautāja, kad viņi iegāja alā.

Jaunā sieviete apstājās, nezinādama, kā uz šo jautājumu lai atbild un kā viņam to izskaidrot. Tad viņai prātā ienāca iezīmētās nūjas, kaut ari Krebs bija viņai parādījis, kā izdarīt atzīmes, viņa kā klana sieviete to nedrīkstēja zināt. "Varbūt Jondalars to nosodīs? Bet viņš taču drīz dosies prom," Eila nodomāja.

Izvilkusi nūju saišķi, uz kuriem katru dienu bija izdarījusi atzīmi, jaunā sieviete to atsēja un izklāja sev priekšā.

-     Kas tas ir? - vīrietis brīnījās.

-    Tu gribēji zināt, cik ilgu laiku esmu šeit dzīvojusi. Nezinu, kā tev to pateikt, bet, kopš atradu šo ieleju, katru vakaru šajās nūjās iegriezu vienu robiņu. Esmu šeit pavadījusi tik daudz dienu, cik uz nūjām ir iegrieztu robiņu.

-     Vai tu zini, cik daudz robiņu tur ir?

Eila atcerējās savu vilšanos, ko bija izjutusi, kad jau iepriekš bija centusies tikt skaidrībā ar iegrieztajiem robiņiem uz nūjām. - Tik, cik tur ir, tik ir, - viņa atbildēja.

Ieintriģēts Jondalars paņēma vienu no nūjām. Eila nemācēja skaitļus, tomēr viņai par tiem bija kāda sajēga. Pat visi Zelandoni cilts ļaudis tos nesaprata. Skaitļu varenā maģija nebija lemta visiem prātiem. Zelandoni viedais virs bija kaut ko Jondalaram iemācijis un izskaidrojis. Viņš neizprata visu skaitļu maģiju, bet zināja daudz vairāk par tiem, kam skaitļi nebija aicinājums. Kur Eila bija iemācījusies izdarīt atzīmes uz nūjām? Kā gan kāds, kas uzaudzis pie plakangalvjiem, var kaut ko saprast par skaitļiem?

-     Kā tu to iemācījies?

-     Krebs man to parādīja. Tas bija tik sen, kad vēl biju maza meitene.

-    Krebs? Vai tas bija vīrietis, pie kura pavarda tu dzīvoji? Viņš zināja, ko tie nozīmē? Tātad viņš neizdarīja tikai vienkāršas atzīmes?

-     Krebs bija… mogurs… svēts vīrs. Klans paļāvās uz viņu, lai zinātu īsto laiku noteiktām ceremonijām - tādām kā vārda došanas dienas vai klanu Sapulce. Tieši šādā veidā viņš to zināja. Nedomāju, ka Krebs apjauta, ka es kaut ko no viņa skaidrotā sapratu, to saprast ir grūti pat moguriem. Viņš man to izstāstīja, lai neuzdodu pārāk daudz jautājumu. Pēc tam viņš man pieteica vairs nekad tādus jautājumus neuzdot. Vēlāk, kad biju jau vecāka, Krebs mani reiz pieķēra, atzīmējot mēness cikla dienas, un ļoti par to sadusmojās.

-     Tas… mog-urs, - Jondalaram bija grūti šo vārdu izrunāt, - tātad viņš bija cienījams vīrs - tāds kā svētais, kā dziednieks?

-     Es nezinu. Tu šo vārdu lieto, kad runā par tiem, kas dziedē citus. Mogurs nebija dziednieks. Iza pārzināja augus un zālītes - viņa bija zāļu sieva. Mogurs pārzināja garus. Viņš palīdzēja Izai ar tiem sazināties.

-    Dziedniekam var būt ari citi talanti; tas ir cilvēks, kas atsaucies Mātes aicinājumam Viņai kalpot. Dažiem no šiem cilvēkiem nav nekādu īpašo talantu, tikai liela vēlēšanās Viņai kalpot. Viņi var sarunāties ar Māti.

-    Krebam piemita citas spējas. Viņš bija pats augstākstāvošais un varenākais. Viņš varēja… viņš mācēja… es nezinu, kā to visu izskaidrot.

Jondalars pamāja. Nebija viegli ari izskaidrot viņam pazīstamo dziednieku spējas, tomēr šie cilvēki bija arī īpašu zināšanu glabātāji. Viņš atkal pievērsās nūjiņām. - Ko šis te nozīmē? - Jondalars pajautāja, norādīdams uz papildu izdarītajām atzīmēm pie robiņiem.

Eila nosarka. - Tās… tās ir… manas sieviešu dienas, - viņa atbildēja, meklēdama veidu, kā to izskaidrot.

Klana sievietēm menstruāciju dienās bija jāizvairās no vīriešiem, un vīrieši šajās dienās pilnīgi viņas ignorēja. Sievietes cieta no daļējas atstumtības - sievietes lāsta, jo vīrieši baidījās no mistiskā dzīves spēka, kas sievietēm deva iespēju radīt jaunu dzīvību. Tas piepildīja sievietes totēma garu ar īpašu spēku, kas cīnījās ar apaugļojošo vīrieša totēma būtību. Kad sieviete asiņoja, tas nozīmēja, ka viņas totēms bija uzvarējis un bija aizvainojis vīrieša totēma garu - bija to izmetis ārā. Neviens vīrietis sieviešu menstruāciju laikā nevēlējās, lai viņa totēma gars tai laikā tiktu iesaistīts cīņā.

Bet drīz pēc tam, kad viņa bija atvedusi Jondalaru uz alu, Eila nostājās dilemmas priekšā. Kad viņai sākās asiņošana, Eila nevarēja strikti no vīrieša norobežoties, jo viņa dzīvība karājās mata galā un viņu bija nepieciešams visu laiku uzmanīt. Tolaik viņai bija jāpārkāpj klana stingrie noteikumi. Vēlāk tādās reizēs Eila centās ar viņu kontaktēties pēc iespējas mazāk, bet sieviete nespēja no viņa izvairīties, jo viņi tikai divatā dzīvoja alā. Tāpat viņa tajā laikā nevarēja tikai pievērsties sieviešu darbiem, kā tas bija pieņemts klanā. Šeit nebija citu sieviešu, kas varētu ieņemt viņas vietu. Viņai bija jāmedī, lai apgādātu vīrieti, un Jondalars gribēja, lai Eila kopā ar viņu ietur maltītes.

Vienīgais, ko Eila varēja darīt, lai saglabātu kādu šķietamību par sievietes pieklājību, bija izvairīties par šo tematu runāt un vienatnē par sevi parūpēties, lai padarītu šo faktu tik neuzkrītošu, cik vien iespējams. Tad kā lai viņa tagad atbild uz Jondalara jautājumu?

Bet vīrietis pieņēma viņas atbildi bez nekādām acīmredzamām bažām vai pārmetumiem. Eila vispār nemanīja nekādas pazīmes, ka tas Jondalaru uztrauktu.

-    Vairums sieviešu to kaut kā atzīmē. Vai tev to iemācīja darīt Krebs vai Iza? - viņš painteresējās.

Eila nolieca galvu, lai slēptu savu apmulsumu. - Nē, es to darīju pati, lai zinātu. Es negribēju, ka tādās reizēs, kad atrodos tālu prom no alas, tas mani pārsteidz nesagatavotu.

Vīrieša saprotošais galvas mājiens Eilu pārsteidza. - Sievietes izdomājušas stāstu par skaitāmajiem vārdiem, - viņš turpināja. - Viņas stāsta, ka Mēness - Lumi - ir Lielās Zemes Mātes mīļākais. Tajās dienās, kad Doni asiņo, Viņa nedalās Baudas veltē ar savu mīļāko. Tas Lumi sanikno un aizvaino viņa lepnumu. Tad viņš aizgriežas no Viņas un paslēpj savu gaismu. Bet viņš ilgi nespēj to izturēt. Lumi kļūst vientuļi, viņam pietrūkst Mātes siltās, pilnīgās miesas, un viņš atgriežas, lai uz Māti palūkotos. Tajā laikā Doni ir apbēdināta un uz Lumi neskatās. Bet, kad viņš apgriežas apkārt un visā savā krāšņumā pārlej Viņu ar savu gaismu, Māte vairs nespēj viņam pretoties. Viņa atkal atveras Lumi, un abi ir laimīgi.

-    Tieši tāpēc vairums Viņas svētku notiek pilnmēness laikā. Sievietes saka, ka viņu fāzes saskan ar Mātes cikliem - viņas šo asiņošanas laiku sauc par Mēness laiku, un, vērojot Lumi, var noteikt, kad tas ir gaidāms. Viņas saka, ka Doni iedevusi viņām skaitāmos vārdus, lai zinātu, kad Mēness paslēpjas aiz mākoņiem; tagad tas tiek izmantots daudzos nozīmīgos veidos.

Kaut arī Eila bija samulsusi, dzirdot vīrieti tik ikdienišķi runājam par sievietes intīmajām lietām, viņu šis stāsts ļoti sajūsmināja. - Dažkārt arī es vēroju mēnesi, - viņa atzinās, - bet es atzīmēju robiņus arī nūjā. Kādi ir tie skaitāmie vārdi?

-      Tie ir… vārdi atzīmēm uz tavām nūjiņām, kurus lieto dažādiem gadījumiem. Tie tiek lietoti, lai noteiktu skaitu… it visam. Tie var izteikt, cik izlūks ir redzējis briežu vai cik dienu attālumā ganāmpulks atrodas. Ja tas ir liels dzīvnieku bars, kā bizoni rudeni, tad viedajam vīram, kas māk īpašā veidā izmantot skaitāmos vārdus, ir jāizlūko ganāmpulks.

Caur sievietes apziņu izstrāvoja apslēptas paredzēšanas izjūtas; viņa gandrīz vai visu saprata, ko vīrietis bija domājis. Viņa jau bija tuvu tam, lai rastu atbildes uz tiem jautājumiem, kurus iepriekš nebija izpratusi.

Garais, blondais vīrietis nopētīja kaudzi ar apaļiem vārāmajiem akmeņiem un iegrāba tos abās rokās. - Es tev parādīšu, - viņš piedāvāja. Viņš salika akmeņus rindā un, uz katru no tiem pēc kārtas norādot, sāka skaitīt: - Viens, divi, trīs, četri, pieci, seši, septiņi…

Eila viņu vēroja ar pieaugošu satraukumu.

Beidzis skaitīt akmeņus, Jondalars palūkojās apkārt, ko vēl varētu saskaitīt, un pacēla sievietes iezīmētās nūjas. - Viens, - viņš skaitīja, nolikdams pirmo nūju, - divi, - viņš turpināja, nolikdams otru blakus pirmajai, - trīs, četri, pieci…

Eilai spilgti atausa atmiņā Kreba stāstītais: - Dzimšanas gads, staigāšanas gads, gads, kad bērnu atšķir no krūts… - Un mogurs norādīja uz meitenes izstieptajiem pirkstiņiem. Sieviete pacēla roku un, skatīdamās uz Jondalaru, norādīja uz katru pirkstu. - Viens, divi, trīs, četri, pieci, - viņa skaitīja.

-     Nu re! Ieraugot tavas nūjas, es zināju, ka tu neesi tālu no īstenības.

Eilas smaids bija triumfējošs. Viņa pacēla vienu nūju un sāka skaitīt robiņus. Jondalars viņai palīdzēja, turpinot ar nākamajiem skaitļa vārdiem, kurus Eila vēl nezināja, bet pat viņam bija jāapstājas dažus robiņus aiz otrās papildu atzīmes. Vīrieša pierē iegūla koncentrēšanās rievas. - Tātad šīs visas nūjas izsaka to laiku, cik ilgi tu esi šeit pavadījusi? - vīrietis jautāja, norādot uz vairākām nūjām, ko Eila bija atnesusi.

-     Nē, - viņa atbildēja un atnesa arī pārējās. Atsējusi saišķi, viņa izklāja visas atlikušās nūjas.

Jondalars paskatījās tuvāk un nobālēja. Viņa kuņģis sarāvās. Gadi! Izdarītās zīmes liecināja par gadiem! Viņš salika visas nūjas tā, lai redzētu visus iezīmētos robiņus, tad kādu bridi tās pētīja. Kaut arī Zelandoni viedais vīrs viņam bija izstāstījis dažus paņēmienus, kā sarēķināt lielākus ciparus, viņam bija jāpadomā.

Tad Jondalars pasmaidīja. Viņš skaitīs nevis dienas, bet papildu atzīmes katrā mēnesī - tās, kas apzīmēja pilnu mēness fāžu ciklu, kā arī sievietes mēnešreizes. Norādīdams uz katru atzīmi, viņš to piezīmēja smiltīs, skaļi izrunādams katru skaitli. Pēc trīspadsmit atzīmēm viņš sāka otro rindu, bet izlaida pirmo atzīmi, kā viedais vīrs bija skaidrojis, un atzīmēja divpadsmit svītriņas. Mēness cikli pilnībā precīzi neatbilst gadalaikiem vai gadiem. Trešās rindas beigās viņš jau bija saskaitījis visas atzīmes un ar apbrīnu paskatījās Eilā.

-    Trīs gadi! Tu esi šeit nodzīvojusi trīs gadus! Tieši tik ilgu laiku es esmu pavadījis savā Ceļojumā. Vai visu šo laiku tu biji viena?

-     Man bija Vīnija un līdz…

-     Bet tu neesi satikusi nevienu cilvēku?

-    Nē, kopš atstāju klanu.

Viņa domāja par gadiem, kā pati bija tos skaitījusi. Sākums - kad viņa atstāja klanu, atrada ieleju un sāka dzīvot kopā ar mazo ķēvīti - tas bija Vīnijas gads. Nākamais pavasaris - attīstības sākuma cikls -, tad viņa atrada lauvēnu un nosauca to par Mazuļa gadu. Pēc Vīnijas un Mazuļa gada sekoja Jondalara gads. Patiesībā trešais bija Jondalara un kumeļa gads. Eila labāk atcerējās gadus, skaitot tos pa savam, bet viņai patika skaitļa vārdi. Vīrietis bija licis atzīmētajiem robiņiem pastāstīt viņam, cik ilgi Eila šeit nodzīvojusi, ari viņa gribēja to iemācīties.

-      Eila, vai tu zini, cik tev ir gadu? Cik gadu tu esi nodzīvojusi? - Jondalars pēkšņi jautāja.

-     Ļauj man par to padomāt, - sieviete atbildēja. Viņa pacēla vienu roku ar izstieptiem pirkstiem. - Krebs sacīja, ka Iza domājusi, ka man ir tik… pieci gadi… kad viņi mani atrada. - Jondalars uzvilka piecas svītriņas zemē. - Durks piedzima tā gada pavasarī, kad mēs devāmies uz klanu Sapulci. Es paņēmu viņu līdzi. Krebs sacīja, ka starp klanu Sapulcēm ir tik daudz gadu. Eila pacēla vēl divus pirkstus klāt veselas rokas pirkstiem.

-     Septiņi, - Jondalars piefiksēja.

-     Iepriekšējā klanu Sapulce bija notikusi vienu vasaru pirms tam, kad viņi mani atrada.

-     Tas ir… viens gads mazāk - ļauj man padomāt, - Jondalars rēķināja, izdarīdams atzīmes smiltīs. - Vai esi par to pārliecināta? Tas nozīmē, ka tev piedzima dēls vienpadsmit gados!

-     Esmu par to pārliecināta, Jondalar.

-    Man bija nācies dzirdēt par dažām sievietēm, kas dzemdējušas tik agri, bet ne jau tik agri. Parasti tas notiek trīspadsmit vai četrpadsmit gadu vecumā, un daži turklāt uzskata, ka arī tas vēl ir par agru. Tu jau pati vēl biji tikai bērns.

-    Nē, es nebiju bērns. Es jau vairākus gadus pirms tam vairs nebiju bērns. Biju pārāk liela, lai būtu bērns, biju garāka par visiem pārējiem, arī par vīriešiem. Un, kad kļuvu par sievieti, biju vecāka nekā citas klana meitenes, kad viņas kļūst par sievietēm. - Eilas mute savilkās sājā smaidā. - Nedomāju, ka būtu varējusi gaidīt vēl ilgāk. Daži uzskatīja, ka es nekad nekļūšu par sievieti, jo man bija tik spēcīgs vīrieša totēms. Iza bija tik priecīga, kad… kad man sākās mēnešreizes. Tāpat arī es, līdz… - Eilas smaids pazuda. - Tas bija Brouda gads. Bet nākamais bija Durka gads.

-     Gads, pirms piedzima tavs dēls, - desmit! Viņš tevi piespieda atdoties desmit gadu vecumā? Kā viņš tā varēja?

-     Es biju sieviete, garāka par visām pārējām. Garāka arī par Broudu.

-     Bet ne vecāka par viņu! Esmu redzējis dažus no tiem plakangalvjiem! Viņi varbūt nav gara auguma, bet ļoti spēcīgi gan. Man pašam negribētos ar tādu vīru cīnīties aci pret aci.

-     Viņi ir vīrieši, Jondalar, - Eila pieklājīgi izlaboja. - Viņi nav pla- kangalvji - viņi ir klana vīrieši.

Tas Jondalaru atvēsināja. Kaut arī viņa aizrādīja pieklājīgi, Eilas zodā bija redzama spītība.

-     Pēc visa, kas noticis, tu vēl joprojām uzstāj uz to, ka viņš nav dzīvnieks?

-    Tu vari sacīt, ka Brouds bija dzīvnieks, jo piespieda mani atdoties viņam, bet kā tad tu nosauksi tos vīriešus, kas ar varu piespieda klana sievietes atdoties viņiem?

Jondalars nebija domājis par šādu jautājuma traktējumu.

-    Ne jau visi vīrieši bija tādi kā Brouds, Jondalar. Krebs tāds nebija - viņš bija laipns un maigs, kaut arī skaitījās ietekmīgs mogurs. Arī Brūns tāds nebija, kaut arī bija klana vadonis. Viņš bija cilvēks ar raksturu, tomēr taisnīgs. Viņš mani pieņēma klanā. Dažas lietas viņam vienkārši bija jādara - tā klanā bija pieņemts, bet Brūns mani aplaimoja ar savu atzinību. Klana vīrieši ļoti reti izrāda sievietei atzinību pārējo ļaužu priekšā. Vadonis atļāva man medīt; viņš pieņēma klanā ari Durku. Man aizejot, Brūns apsolīja par manu dēlu rūpēties.

-     Kad tu aizgāji?

Eila ieturēja pauzi, lai padomātu. Dzimšanas gads, staigāšanas gads, zīdīšanas pārtraukšanas gads. - Durkam bija trīs gadi, kad es aizgāju, - viņa sacīja.

Jondalars piezīmēja vēl trīs svītriņas. - Tev bija četrpadsmit? Tikai četrpadsmit? Un kopš tā laika esi šeit dzīvojusi viena pati? Trīs gadus? Vīrietis saskaitīja kopā visas svītriņas. - Eila, tev tagad ir septiņpadsmit gadu. Tu savos septiņpadsmit gados jau esi izdzīvojusi veselu mūžu, - Jondalars secināja.

Eila kādu laiku sēdēja klusēdama, dziji iegrimusi domās, un tad ierunājās. - Durkam tagad ir seši gadi. Klana vīri jau būs sākuši viņu ņemt līdzi trenēties uz lauka. Grods viņam uztaisīs pīķi, atbilstošu Durka augumam, un Brūns viņam iemācīs, kā ar to rīkoties. Un, ja vecais Zūgs vēl ir dzīvs, tad iemācīs viņam rīkoties ar lingu. Durks kopā ar savu draugu Grevu mācīsies medīt mazos dzīvnieciņus - Durks ir jaunāks, bet garāks par Grevu. Mans dēls vienmēr bija garāks par sava vecuma zēniem - tas viņam iedzimts no manis. Viņš māk ātri skriet; neviens nespēj skriet ātrāk par Durku. Un viņš prasmīgi rīkojas ar lingu. Un Uba viņu mīl. Viņa manu dēlu mīl tikpat stipri, cik es pati.

Eila nebija pamanījusi, ka pār viņas vaigiem rit asaras, līdz ievilka elpu, kas pārvērtās šņukstā, un nepamanīja arī to, kā bija nonākusi Jondalara apskāvienos un viņas galva atradās uz vīrieša pleca.

- Ir jau labi, Eila, - vīrietis viņu mierināja, maigi glāstīdams. Vienpadsmit gadu vecumā viņa kļuvusi par māti, un četrpadsmit gados atrauta no sava dēla. Bez iespējām vērot, kā dēls pieaug, un pat nebūdama pārliecināta par to, vai viņš ir dzīvs. Viņa ir pārliecināta par to, ka kāds viņas dēlu mīl un rūpējas par viņu, māca medīt… kā jebkuru citu bērnu.

Kad Eila beidzot pacēla galvu no vīrieša pleca, viņa atraisījās no Jondalara rokām un sajutās atvieglotāka, it kā bēdas vairs tik ļoti viņas sirdi nenospiestu. Kopš klana atstāšanas šī bija pirmā reize, kad Eila bija dalījusies savās bēdās ar kādu cilvēcisku būtni. Viņa pateicībā uzsmaidīja.

Arī Jondalars pasmaidīja pretim ar maiguma un līdzjūtības pilnu smaidu, bet Eila sajuta vēl ko vairāk, kas bija slēpts vīrieša zemapziņas dzīlēs un atspoguļojās zilo acu bezdibeni. Tas rada atsaucīgu stīgu sievietes dvēselē. Abi labu brīdi klusējot pavadīja intīmā gaisotnē, skatīdamies viens otra vaļsirdīgajās acīs, tikai ar acīm izteikdami to, ko nekad nebūtu atļāvušies teikt skaļi.

Eilai šī saspringtā skatīšanās Jondalara acīs bija pāri viņas spēkiem; viņa vēl joprojām nebija pieradusi pie atklāta acu skatiena. Sieviete novērsa acis un sāka vākt kopā ierobītās nūjas. Arī Jondalaram bija nepieciešams kāds brīdis, lai savāktos un palīdzētu viņai sasiet nūjas saišķi. Strādāšana blakus Eilai lika Jondalaram vēl pilnīgāk apjaust šīs sievietes silto augumu un patīkamo smaržu nekā viņas mierināšana apskaujot. Ari Eila savā augumā sajuta patīkamas trīsas tajās vietās, kur viņu ķermeņi bija saskārušies, kur Jondalara maigās rokas bija Eilai pieskārušās; viņa bija jutusi vīrieša ādas sāļo garšu, kas bija sajaukusies ar pašas sūrajām asarām.

Viņi abi apjauta to, ka bija viens otram pieskārušies, un neviens par to nejutās apvainots, bet tomēr uzmanījās pārāk cieši lūkoties otram acīs vai pieiet pārāk tuvu klāt, baidīdamies, ka tas varētu izjaukt neplānoto maiguma brīdi.

Eila pacēla sasietos saišķus, tad pagriezās pret vīrieti. - Jondalar, cik tev ir gadu?

-    Kad sāku Ceļojumu, man bija astoņpadsmit. Tonolanam bija piecpadsmit… un astoņpadsmit, kad viņš aizgāja bojā. Tik jauns. - Vīrieša sejā atkal parādījās sāpīgi vaibsti, tad viņš turpināja: - Tagad man ir divdesmit viens gads un vēl nav savas sievietes. Esmu par vecu, lai būtu viens, bez sievietes. Vairums vīriešu, būdami daudz jaunāki par mani, jau ir atraduši sev sievietes un nodibinājuši paši savu pavardu. Pat Tonolanam tas izdevās. Precību brīdī viņam bija sešpadsmit.

-     Es atradu tikai divus vīriešus; kur ir viņa sieviete?

-    Viņa nomira dzemdībās. Ari viņas dēls nomira. - Eilas acīs parādījās līdzjūtība. - Tāpēc mēs atkal devāmies Ceļojumā. Tonolans nespēja tur palikt. Jau no paša sākuma tas bija vairāk viņa Ceļojums nekā manējais. Viņš allaž bija tas piedzīvojumu meklētājs un karstgalvis. Viņš uzdrīkstējās darīt visu, bet visi cilvēki bija viņa draugi. Es vienkārši gāju viņam līdzi. Tonolans bija mans brālis un labākais draugs, kāds man jebkad ir bijis. Pēc tam kad Džetamio nomira, es centos viņu pierunāt doties mājās kopā ar mani, bet viņš negribēja. Viņš bija tik bēdu nomākts, ka vēlējās sekot savai mīļotajai pa pēdām uz viņsauli.

Eila atcerējās Jondalara neizmērojamās bēdas, kad viņš pirmoreiz bija aptvēris, ka brālis ir miris; viņa joprojām saskatīja šīs sāpes, kas nekur nebija zudušas. - Varbūt tagad viņš ir laimīgāks, ja tieši to vēlējās? Ir grūti turpināt dzīvot, ja esi zaudējis kādu, ko tik ļoti mīli, - viņa klusi piebilda.

Jondalars atcerējās brāļa neremdināmās bēdas un tagad tās saprata daudz labāk. Varbūt Eilai bija taisnība? Viņai to vajadzētu zināt; šī sieviete bija pārcietusi pietiekami daudz bēdu un grūtību. Un tomēr izvēlējusies dzīvot. Tonolanam piemita drosme, pārgalvība un dedzība; Eilas drosme ir apdomāta.

Eila slikti gulēja, čaboņa un grozīšanās no otras pavarda puses liecināja par to, ka ari Jondalars vēl arvien ir nomodā. Viņa gribēja piecelties un doties pie vīrieša, bet piesardzīgais maigums, kas bija radies abu starpā, daloties bēdās, šķita tik trausls, ka viņa baidījās to sabojāt, gribot ko vairāk, nekā viņš vēlētos dot.

Blāvajā, sarkanīgajā gaismā, kas atspīdēja no ierobežotā pavarda, Eila varēja saskatīt Jondalara auguma aprises - viņš bija ietinies zvērādās. Viena saulē iedegusi roka un muskuļots kājas liels, kura papēdis atradās smiltīs, bija izbāzti ārā. Ar aizvērtām acīm Eila vīrieti redzēja daudz skaidrāk, nekā tās atverot un ieraugot elpojošo kalnu otrpus pavardam. Viņa taisnie, dzeltenie mati bija sasieti ar aukliņu, bārda bija tumšāka par matiem un sprogaina; vīrieša pārsteidzošās acis izteica vairāk par vārdiem, un lielās, jutekliskās rokas ar garajiem pirkstiem sniedzās daudz dziļāk, nekā to varēja saskatīt. Šīs rokas Eilu piepildīja ar dvēselisku mieru. Viņš allaž zināja, ko darīt ar rokām, - vai nu turēja tajās kādu krama gabalu, vai atrada pareizo vietiņu, kur pakasīt kumeļu. Skrējēju. Tas bija labs vārds. Vīrietis bija devis kumeļam vārdu.

Kā gan tik garš un tik spēcīgs vīrietis var būt tik maigs? Eila bija sajutusi viņa cietos muskuļus, jutusi, kā tie kustas, kad viņš bija Eilu mierinājis. Jondalars nekautrējās izrādīt rūpes vai parādīt savas bēdas. Klana vīrieši bija atturīgāki un rezervētāki. Pat Krebs - kaut ari Eila zināja, ka vecais mogurs viņu mīl, - savas jūtas nekad nebija atklāti izrādījis, pat ne sava pavarda robežās.

Ko viņa darīs, kad Jondalars būs aizgājis? Eila negribēja par to domāt. Bet viņai bija par to jādomā - vīrietis grasījās aiziet. Viņš bija teicis, ka pirms savas aiziešanas vēlas viņai kaut ko iedot, viņš teica, ka ies projām.

Cauru nakti Eila mētājās un grozījās savā gultā, uzmezdama acis vīrieša kailajām, saulē iedegušajām krūtīm, pakausim un platajiem pleciem un tikai vienreiz viņa kailajam augšstilbam ar roboto rētu, bet nekam citam. Kāpēc viņš bija atsūtīts? Viņa mācījās jaunos vārdus - vai tas bija tāpēc, lai iemācītos runāt? Jondalars viņai grasījās iemācīt jaunu medīšanas paņēmienu, daudz labāku par to, kā Eila bija radusi medīt. Kurš gan būtu iedomājies, ka vīrietis vēlēsies viņai iemācīt jaunu medīšanas paņēmienu? Ari šajā ziņā Jondalars atšķīrās no klana vīriešiem. "Varbūt ari es varu izdarīt viņa labā ko īpašu, lai viņš mani atcerētos?"

Eila iesnaudās, sapņodama par to, cik ļoti viņa vēlētos, lai vīrietis atkal viņu apskauj, cik ļoti viņa vēlētos izjust viņa siltumu un ādas pieskārienu. Jaunā sieviete pamodās pirms pašas rītausmas, sapņojusi par

Jondalaru, kas ziemā iet pa stepi, un uzreiz saprata, kas viņai jādara. Eila viņam gribēja pagatavot kaut ko tādu, kas allaž atradīsies pie viņa ādas, kaut ko, kas viņu sasildītu.

Viņa klusām piecēlās un sameklēja Jondalara drēbes, ko pirmajā vakarā bija pārgriezusi, un pienesa tās tuvāk pavardam. Tās joprojām bija stīvas no sakaltušajām asinīm, bet, ja viņa tās izmērcētu, tad saprastu, kā tās tika izgatavotas. Eila nodomāja: ja viņa nomainītu piedurknes, tad kreklu ar vienreizīgo rotājumu vēl varētu izglābt. Bikses būs jāizgatavo no jauna materiāla, bet viņa varētu saglābt arī daļu no siltās jakas. Kājauti nebija bojāti, tiem bija vajadzīgas tikai jaunas auklas.

Pētīdama drēbju vīles, jaunā sieviete pieliecās tuvāk kvēlojošajām oglēm. Apģērba malās bija izdurti mazi caurumiņi, un malas bija savilktas kopā ar dzīvnieku cīpslām un plānām ādas aukliņām. Eila jau agrāk bija tās pētījusi - tajā vakarā, kad bija Jondalara drēbes pārgriezusi. Viņa nebija pārliecināta, ka spēs visu apģērbu atjaunot, tomēr pacentīsies.

Jondalars pagrozījās, un Eila aizturēja elpu. Sieviete negribēja, ka viņu ierauga ar vīrieša drēbēm rokās, viņa negribēja, ka Jondalars uzzina, ko viņa dara, līdz tās būs gatavas. Pēc tam viņš atkal iemiga, par to liecināja dziļa miega smagā elpa. Eila atkal savīkstīja viņa drēbes un pabāza tās zem savas guļvietas zvērādām. Vēlāk viņa varēs pārskatīt savu apstrādāto zvērādu kaudzi un izvēlēties tās ādas, kas būs piemērotas Jondalara apģērbam.

Vārgai dienas gaismai iespīdot pa alas ieeju, nelielas izmaiņas Jondalara kustībās un elpošanā liecināja par to, ka viņš drīz modīsies. Eila piemeta malku pavardam, novietoja vārāmos akmeņus, lai karsējas, un uzlika katliņu uz uguns. Ūdens soma bija gandrīz tukša, un tēja labāk garšoja, ja bija pagatavota no svaiga ūdens. Vīnija ar kumeļu stāvēja savā alas pusē, piecēlušies kājās. Pa ceļam, ejot ārā no alas, Eila pie viņiem apstājās; ķēve klusi iesprauslojās.

- Man ir brīnišķīga ideja, - viņa smaidot sacīja zirgam klusajā žestu valodā. - Es izgatavošu Jondalaram apģērbu, tādu, kādu viņš nēsāja. Vai tu domā, ka viņam tas patiks? - Tad Eilas smaids izdzisa. Vienu roku viņa aplika ap Vīnijas kaklu, bet otru - ap Skrējēja, un ar pieri piespiedās pie savas mīļās ķēvītes. "Un pēc tam viņš mani atstās," viņa nodomāja. Jaunā sieviete nevarēja Jondalaru piespiest palikt. Viņa vienīgi varēja viņam palīdzēt aiziet.

Austot pirmajai rīta gaismai, Eila nogāja lejā pa taciņu, cenzdamās nedomāt par savu drūmo nākotni bez Jondalara un cerēdama rast mierinājumu no domas, ka viņam mugurā būs viņas pagatavotās drēbes.

Izslīdējusi no apmetņa, jaunā sieviete ļāvās atspirdzinošai rīta peldei, tad atrada pareizā lieluma zariņu un piepildija ūdens somu.

Viņa nodomāja: "Šorīt es mēģināšu pagatavot kādu citu tēju - no amoliņa un kumelītēm." Uzgājusi augšā, Eila nomizoja zariņu, nolika to blakus krūzei un uzlēja tēju. Avenes jau nogatavojušās, šodien būs jāsalasa.

Sieviete nolika Jondalaram karsto tēju, paņēma vācamo grozu un devās atkal ārā no alas. Vīnija un Skrējējs sekoja viņai pa pēdām un ganījās pļavā blakus aveņu pudurim. Eila vēl izraka savvaļas burkānus, kas bija mazi un bāli dzeltenā krāsā, un baltos, cieti saturošos zemesriekstus, kurus varēja ēst ari zaļus, kaut gan Eilai tie labāk garšoja grauzdēti.

Eilai atgriežoties, Jondalars atradās alas ārpusē, uz saulainās klints pārkares. Skalojot upē saknes, Eila viņam pamāja, tad uznesa visu augšā un pielika saknes pie zupas, kur jau bija sākusi vārīties kaltētā gaļa. Pagaršojusi to, Eila pievienoja garšaugus un sadalīja avenes divās porcijās, pēc tam ielēja sev un vīrietim krūzīti aukstas tējas.

-    Kumelītes, - Jondalars sacīja, - un nezinu, kas vēl.

. - Nezinu, kā tu to sauc, tā ir tāda kā salda zāle, es tev kādreiz to augu parādīšu. - Eila pamanīja, ka vīrieša darbarīki kopā ar vairākiem asmeņiem, ko viņš bija pagatavojis iepriekšējā reizē, bija iznesti ārā no alas.

-   Izdomāju, ka sākšu strādāt no paša rīta, - viņš sacīja, pamanīdams sievietes interesi. - Ir daži rīki, kas man jāizgatavo vispirms.

-    Ir pienācis laiks doties medībās, kaltētā gaļa ir tik liesa. Dzīvnieki vasaras beigās būs uzkrājuši tauku kārtu. Man tik ļoti kārojas svaigi cepta gaļa, no kuras pil tauki.

Jondalars pasmaidīja. - Jau no runāšanas vien arī man siekalas saskrien mutē. Tā tas ir, Eila. Tu pasakaini labi gatavo ēst.

Jaunā sieviete nosarka un nolieca galvu. Bija jauki, ka viņš tā domā, bet dīvaini, ka vīrietim vajadzēja atzīmēt ko tādu, kas bija pats par sevi saprotams.

-    Es negribēju tevi samulsināt.

-    Iza mēdza sacīt, ka komplimenti garus padara greizsirdīgus. Vajadzētu pietikt ar to, ka darbs tiek godam paveikts.

-     Man šķiet, ka Martonai būtu tava Iza patikusi. Ari viņa necieš komplimentus. Viņa mēdza sacīt: "Labākais kompliments ir labi padarīts darbs." Droši vien visas mātes ir vienādas.

-    Martona ir tava māte?

-    Jā, vai tad es tev to neteicu?

-     Man jau tā likās, bet nebiju par to droša. Vai tev ir arī brāļi un māsas? Vēl kāds bez tā brāļa, kas aizgāja bojā?

-    Man ir vecākais brālis - Jorens. Viņš tagad ir Devītās alas vadonis. Viņš piedzima pie Jokonana pavarda. Pēc tam kad Jokonans nomira, māte kļuva par Dalanara sievieti. Es piedzimu pie Dalanara pavarda. Pēc tam Martona un Dalanars sastrīdējās un viņa izgāja par sievu pie Vilomara. Tonolans piedzima pie Vilomara pavarda, tāpat ari mana jaunākā māsa Folara.

-     Tu dzīvoji kopā ar Dalanaru, vai ne?

-    Jā, trīs gadus. Viņš man iemācīja amatu - mācījos no paša labākā meistara. Man bija divpadsmit gadu, kad aizgāju dzīvot pie viņa, un jau gadu kopš biju kļuvis par vīrieti. Es ļoti agri kļuvu par vīrieti, un saviem gadiem biju arī liela auguma. - Jondalara sejai pārskrēja savāda, nesaprotama izteiksme. - Bija labāk, ka es aizgāju.

Tad viņš pasmaidīja. - Tieši tad es iepazinu savu māsīcu - Joplaju. Viņa ir Jerikas meita, dzimusi pie Dalanara pavarda pēc tam, kad abi apprecējās. Joplaja ir divus gadus jaunāka par mani. Dalanars mūs abus vienlaikus mācīja strādāt ar kramu. Tā mūždien izvērtās par sacensību - tieši tāpēc nekad nevarēju Joplajai pateikt, cik viņai šis amats labi padodas. Tomēr viņa pati to ļoti labi zina. Viņai ir precīza acs un droša roka - reiz viņa būs tikpat labs meistars kā Dalanars.

Eila kādu brīdi klusēja. - Jondalar, es tā īsti kaut ko nesaprotu. Folarai un tev ir viena māte, un viņa ir tava māsa, pareizi?

-    Jā, pareizi.

-    Tu piedzimi pie Dalanara pavarda, un ari Joplaja piedzima pie Dalanara pavarda, bet viņa ir tava māsīca. Kāda ir atšķirība starp māsu un māsīcu?

-     Brāļiem un māsām ir viena māte. Māsīcas un brālēni nav tik tuvi radinieki. Es piedzimu pie Dalanara pavarda - varbūt esmu cēlies no viņa gara. Ļaudis saka, ka mēs esot līdzīgi. Manuprāt, arī Joplaja ir cēlusies no Dalanara gara. Viņas māte ir maza auguma, bet Joplaja ir tikpat gara kā Dalanars. Nu, nepavisam tik gara, bet man šķiet, ka mazliet garāka par tevi.

-    Neviens to tieši nezina, kura vīrieša garu Lielā Māte izvēlēsies sajaukt ar sievietes garu, tāpēc iespējams, ka mēs abi ar Joplaju esam cēlušies no Dalanara gara, bet kas lai to zina? Tāpēc viņa ir mana māsīca.

Eila pamāja. - Varbūt Uba būtu mana māsīca, bet man viņa bija kā māsa.

-     Māsa?

-    Mēs oficiāli neskaitījāmies māsas. Uba bija Izas meita, piedzima pēc tam, kad mani atrada. Iza allaž mēdza sacīt, ka abas esam viņas meitas. - Eila risināja tālāk savu domu pavedienu. - Ubu izdeva par sievu, bet ne tam vīrietim, ko viņa pati būtu izvēlējusies. Bet tam citam vīrietim citādi būtu jāņem par sievu sava māsa, bet klanā nedrīkst saieties kopā ar savām māsām un brāļiem.

-    Arī mūsu brāļi un māsas savā starpā neprecas, - Jondalars piekrita. - Ari brālēni un māsicas cits ar citu neprecas, kaut gan tas nav strikti aizliegts. Uz to skatās caur pirkstiem. Dažu brālēnu un māsīcu starpā ir pieļaujamas precības.

-     Kas tie ir par brālēniem un māsīcām?

-    Dažādi, citi ir tuvākas radniecības nekā pārējie. Tavas mātes māsas bērni ir tavi brālēni vai māsīcas; mātes brāļa sievas bērni ir…

Eila šūpoja galvu. - Tas ir pārāk sarežģīti! Kā gan tu vari viņus visus atšķirt un zināt, kurš ir tavs brālēns un kurš nav? Gandrīz visi savā starpā ir radinieki… Ar ko tad tu savā ciltī vari apprecēties?

-     Vairums ļaužu neprecas ar savas cilts locekļiem. Bieži vien viņi satiek savas otrās pusītes Vasaras sapulcē. Dažkārt precēšanās ar māsīcām un brālēniem ir atļauta, jo var gadīties, ka nemaz nezini, ka cilvēks, ar kuru tu grasies precēties, ir tavs radinieks, līdz nenoskaidrojat savas… radniecības saites. Ļaudis parasti pazīst savus tuvākos radiniekus, pat ja tie dzīvo citā ciltī.

-     Kā Joplaja?

Jondalars piekrītoši pamāja, jo viņa mute bija pilna ar avenēm.

-    Jondalar, ja nu tie nemaz nav gari, kas rada bērnus? Ja nu tas ir vīrietis? Vai tad tas nenozīmētu to, ka tādā gadījumā bērni rodas ne tikai no sievietes, bet ari no vīrieša?

-     Eila, bērns izaug sievietē un nāk no viņas.

-    Tad kāpēc vīriešiem un sievietēm patīk kopoties?

-     Kāpēc Māte mums piešķīrusi Baudas velti? Tev tas būtu jāpajautā Zelandoni viedajam vīram.

-     Kāpēc tu vienmēr saki Baudas velte? Daudzas lietas dara cilvēkus laimīgus un izraisa viņos baudu. Vai tad vīrietim tā ir tāda milzīga bauda - ielikt savu locekli sievietē?

-     Ne jau tikai vīrietim, sievietei… bet tu jau to nezini, vai ne? Tev taču nav bijis Pirmās baudas rituāla. Vīrietis tevi atvēra, padarīja par sievieti, bet tas jau nav tas pats. Tas bija apkaunojoši! Kā gan tie cilvēki pieļāva, ka kaut kas tāds notika?

-    Viņi to nesaprata, vienkārši redzēja, ka viņš to darīja. Tas, ko Brouds darīja, nebija apkaunojoši, tikai pats veids, kā viņš to darīja, bija apkaunojošs. Tas netika darīts baudas dēļ - Brouds to darīja, naida vadīts. Man sāpēja, un es biju dusmīga, bet ne apkaunota. Tā nebija nekāda bauda. Jondalar, es nezinu, vai Brouds aizsāka manī bērnu vai padarīja mani par sievieti, kam varēja dzimt bērni, bet mans dēls darīja mani laimīgu. Durks bija mans prieks un acuraugs.

-     Mātes dzīvības došanas velte ir iepriecinājums, bet vīrieša un sievietes savienība ir daudz kas vairāk. Ari tā ir velte, kuru vajadzētu baudīt ar prieku, godinot Māti.

Eila nodomāja: "Varbūt ir vēl kas vairāk, nekā tu iedomājies?" Tomēr Jondalars izskatījās tik pārliecināts par savu taisnību. Vai viņam varētu būt taisnība? Eila tā īsti viņa teiktajam neticēja, bet gribēja to noskaidrot.

Pēc maltītes Jondalars pārcēlās uz klints pārkares platāko posmu, kur bija salikti viņa darbarīki. Eila viņam sekoja un iekārtojās blakus. Meistars izklāja asmeņus, ko bija pagatavojis, lai tos salīdzinātu. Mazas nianses katru no tiem padarīja piemērotāku vienam rīkam nekā citam. Viņš paņēma vienu sagatavi, pacēla to pret sauli un parādīja sievietei.

Asmens bija garāks par četrām collām un mazāk nekā collu plats. Mala pie ārējās vidusdaļas bija taisna un no asmens muguriņas līdz otrai malai tik gludi izkalta, ka gaisma tam spīdēja cauri. Augšējā daļā tas bija izliecies pret gludo, iekšējo sitiena pauguru. Tikai tad, kad asmens tika pacelts pret sauli, tās staros uz sitiena paugura varēja saskatīt smalkas plīsuma līnijas. Abas griežamās malas bija taisnas un asas. Jondalars izrāva matu no savas bārdas un pārbaudīja asmeni. Tas tika pārgriezts bez jebkādām pūlēm. Šis asmens bija sanācis tik tuvu pilnībai, cik vien bija iespējams tā izgatavot.

-     Šo asmeni es pietaupīšu bārdas skūšanai, - viņš paziņoja.

Eila nesaprata, ko vīrietis ar to bija domājis, bet viņa bija iemācījusies no Drūga pieņemt jebkurus komentārus un paskaidrojumus, neuzdodot liekus jautājumus, kas varētu traucēt meistaram koncentrēties. Jondalars atlika asmeni vienā malā un paņēma nākamo. ŠI asmens abas griežamās malas augšdaļā sašaurinājās. Meistars pasniedzās pēc gluda oļa, kas bija divreiz lielāks par viņa paša dūri, un nolika asmens šauro daļu pret akmeni. Tad ar trulo brieža raga galu viņš izkala tā galu trīsstūra formā. Piespiedis trīsstūra malas pret akmens laktu, viņš nokala nost mazas skaidiņas un izveidoja asmenim asu, šauru galu.

Parāvis sava ādas gurnu apsēja vienu malu, Jondalars ieurba tajā mazu caurumiņu. - Šis ir īlens, - meistars sacīja, parādīdams instrumentu Eilai. - Ar to ādas apģērbā taisa mazus caurumiņus, lai ievērtu tajos cīpslas, izvilktu tās cauri, tādējādi apģērbu sašujot.

Eila pēkšņi iedomājās: "Jondalars bija redzējis mani pētām viņa drēbes. Šķita, ka viņš nojauš, kas man ir padomā."

-     Es grasos izgatavot arī urbi. Tas ir līdzīgs īlenam, tikai lielāks un masīvāks; ar to var taisīt caurumus kokā, kaulā vai ragos.

Eila izjuta atvieglojumu; Jondalars tikai runāja par saviem rīkiem.

-    Man nācies lietot… īlenu, lai pagatavotu caurumiņus maisiņos, bet neviens īlens nav bijis tik smalks kā šis.

-     Vai vēlies to sev? - Viņš pasmaidīja. - Varu sev uztaisīt citu.

Eila to paņēma, tad nolieca galvu, tādējādi klanā pieņemtajā manierē izsacīdama pateicību. Pēc tam kaut ko atcerējās. - Paldies, - viņa piebilda.

Jondalars nozibināja lielu, apmierinātu smaidu. Tad paņēma citu asmeni un pielika to pie akmens. Ar trulo raga āmuru viņš izveidoja asmens galu tā, lai tas būtu nelielā leņķī. Tad, turēdams iztaisnoto galu tā, lai tas atrastos perpendikulāri sitienam, meistars asi uzsita pa vienu asmens malu. Atšķēlās garš gabals - dzeļa šķemba, asmens ieguva stipru, asu kalta galu.

-     Vai pazīsti šo riku? - viņš pajautāja. Eila to uzmanīgi aplūkoja, tad pašūpoja galvu un atdeva to atpakaļ.

-     Tas ir dzēlis, - meistars skaidroja. - To izmanto kokgriezēji un skulptori - viņu dzeļi gan ir nedaudz atšķirīgi. Grasos to izmantot ierocim, par ko tev stāstīju.

-     Dzēlis, dzēlis, - Eila to divreiz atkārtoja, lai pie šī vārda pierastu.

Izgatavojis vēl vairākus rīkus, kas bija līdzīgi tiem, ko viņš jau bija

taisījis, Jondalars pār klints pārkares malu nopurināja priekšautu un pavilka tuvāk abrai līdzīgo trauku. Izņēmis no abras garo kaulu, vīrietis to noslaucīja, tad, pagrozījis rokās dzīvnieka priekškāju, sāka prātot - no kura gala tam ķerties klāt. Apsēdies meistars novietoja kaulu pret savu kāju un, izmantodams dzēli, nogrieza garu stiegru visā kaula garumā. Tad nogreba vēl vienu gabalu, kas vienā posmā savienojās ar pirmo. Trešā - īsākā - stiegra savienoja iegareno trīsstūri pie pamatnes.

Meistars nogrieza pirmo šķiedru un notīrīja garas spirālveida kaula skaidas, pēc tam ar kalta galu turpināja atšķelt šķiedras - katru reizi iegriezdams kaulā arvien dziļāk. Tā viņš grieza, līdz aīzurbās līdz kaula tukšajām viducim, un, vēl pēdējo reizi pārliecinājies, ka neviena vietiņa nav palikusi neskarta, viņš uzspieda uz kaula pamatnes. Garākais trīsstūra gals izlēca ārā, un viņš to pacēla. Nolicis veidojumu malā, Jondalars atgriezās pie kaula un turpināja grebt, līdz vēl viena gara šķiedra savienojās ar citu, nesen izgrebtās šķiedras sānu malu.

Eila uzmanīgi vēroja, negribēdama neko palaist garām. Bet pēc pirmās reizes sekoja tas pats, un sievietes domas aizklīda pie viņu brokastu laika sarunas. Eila saprata, ka Jondalara attieksme ir mainījusies. Par to neliecināja kāds viņa īpašs izteikums, drīzāk gan visa teiktā saturs.

Viņa atcerējās Jondalaru stāstām: "Martonai tava Iza būtu patikusi," - un vēl kaut ko par to, ka visas mātes ir vienādas. Jondalara mātei būtu patikusi plakangalvju sieviete? Viņas bija līdzīgas? Un vēlāk, kaut arī vīrietis bija bijis dusmīgs, viņš bija nosaucis Broudu par vīrieti - vīrietis, kas bija atvēris Eilai ceļu, lai viņa varētu kļūt par māti. Un vēl viņš teica, ka nesaprotot, kā tie cilvēki spēja kaut ko tādu pieļaut. Viņš nemaz nebija pamanījis, ka bija sācis dēvēt klana ļaudis par cilvēkiem, nevis plakangalvjiem, dzīvniekiem vai pretīgiem radījumiem - bet cilvēkiem! Tas Eilu iepriecināja visvairāk.

Sieviete atkal pievērsa uzmanību vīrietim, tiklīdz viņš sāka nodarboties ar ko citu. Pacēlis vienu no izveidotajiem kaula trīsstūriem un izturīgu krama skrāpi ar asām malm, viņš sāka nolīdzināt kaula asās malas, nogrebdams nost garas spirālveida šķiedras. Nepagāja necik ilgs laiks, kad meistars pacēla nopulēto kaula daļu ar smailu galu.

-    Jondalar, tu taisi… pīķi?

Vīrietis pasmaidīja. - Kaulu var noslīpēt tikpat smailu kā koku, tikai kauls ir izturīgāks, tam nav skabargu, un tas ir vieglāks.

-     Vai šis pīķis nav pārāk īss? - Eila painteresējās.

Jondalars iesmējās savus sirsnīgos smieklus. - Tāds tas būtu, ja tik vien no tā būtu. Tagad es tikai izgatavoju pašus pīķa uzgaļus. Dažas ciltis piķiem lieto krama uzgaļus. Piemēram, Mamutu cilts, īpaši - dodoties mamutu medībās. Krams ir trausls, un tas lūst, bet ar izcili noasinātām malām pīķis ar krama uzgali daudz vieglāk caururbs mamuta biezo ādu. Tomēr pārsvarā gadījumu medībās izmanto kaula uzgaļus. Pīķa kāti būs no koka.

-     Kā tu tos saliksi kopā?

-     Skaties, - viņš sacīja, pagriezdams uzgali otrādi, lai parādītu tā pamatni. - Ar dzeļa un naža palīdzību es varu šo galu sašķelt, tad noasināt koka daļas galu, lai tas ietilpst šķēluma vietā. - Jondalars to parādīja, turēdams vienas rokas rādītājpirkstu starp otras rokas īkšķi un rādītājpirkstu. - Tad es varu izmantot arī līmi vai piķi un stingri to notīt ar samitrinātu cīpslu vai auklu. Kad tas izžūs un sarausies, tad abi - uzgalis un kāts - turēsies kopā.

-     Uzgalis ir tik mazs. Tad jau kātam jābūt zariņa izmērā!

-     Tas būs lielāks par zariņu, bet nebūs tik smags kā tavējais pīķis. Tas nedrīkst būt smags, jo tev tas būs jāmet.

-    Jāmet? Jāmet pīķis?

-    Tu taču met akmeņus ar savu lingu, vai ne? To pašu var darīt arī ar pīķi. Tiklīdz būsi apguvusi vajadzīgās iemaņas, varēsi medīt skrienošus dzīvniekus, tev vairs nebūs jārok bedres lamatām. Tā kā ar lingu tu trāpi ļoti precīzi, domāju, ka ari šo metodi ātri apgūsi.

-Jondalar! Vai tu maz spēj iedomāties, cik bieži esmu vēlējusies, kaut varētu ar lingu nomedīt briedi vai bizonu? Nekad nebiju iedomājusies, ka to var izdarīt, metot pīķi. - Eila sarāva pieri grumbās. - Vai tas jāmet ar lielu spēku? Ar lingu varu aizmest daudz tālāk un spēcīgāk nekā ar roku.

-     Tam nav vajadzīgs liels spēks, tā tu iegūsi attāluma priekšrocību. Tomēr tev taisnība. Žēl, ka nevar mest pīķi ar lingu, bet… - Jondalars apklusa pusteikumā. - Interesanti būtu… - Vīrieša pierē iegūla rievas no satraucošās domas, kas tik pēkšņi bija ienākusi viņam prātā, ka to nekavējoties vajadzēja īstenot. - Nē, es tā nedomāju gan… Kur mēs varētu atrast pīķa spalus?

-    Pie upes. Jondalar, vai ir kāds iemesls, kāpēc es nedrīkstu palīdzēt izgatavot šos pīķus? Es ātrāk iemācītos, ja tu būtu līdzās un pateiktu man, ko es daru nepareizi.

-   Jā, protams, - viņš atbildēja, bet, kāpdams lejā pa taciņu, Jondalars sajuta smagumu sirdī. Viņš jau bija aizmirsis par došanos prom, un tagad vīrietim bija žēl, ka Eila viņam bija par to it kā atgādinājusi.

27

Pieliekusies zemu, līdz ar nobriedušo vārpu smagajām galvām, Eila skatījās cauri garajai, zeltainajai zālei un koncentrējās uz dzīvnieka aprisēm. Labajā rokā viņa turēja pīķi, gatavu sviedienam, un vēl otrs atradās jaunās mednieces kreisajā rokā. Pār sievietes seju bija atrisusi gara blondo matu šķipsna, kas bija atraisījusies no cieši sapītajām bizēm. Meklēdama pareizo līdzsvaru, viņa nedaudz šūpoja garo pīķi, tad, piemiegdama acis, satvēra pīķi ciešāk un nomērķēja. Izdarot lēcienu uz priekšu, Eila izmeta pīķi.

-    Ak, Jondalar! Es nekad mūžā neiemācīšos precīzi izmest pīķi! - Eila iesaucās, izvesta no pacietības. Viņa devās pie koka, piegāja pie zvērādas, kas bija izbāzta ar zāli, un izvilka vēl joprojām trīsuļojošo pīķi no bizona rumpja, ko Jondalars bija uzzīmējis ar ogli.

-    Eila, tu pret sevi esi pārāk barga, - Jondalars atzina, no lepnuma starodams. - Tev sanāk daudz labāk, nekā tu pati domā. Tu visu ļoti ātri apgūsti, reti kad man nācies redzēt tādu apņēmību. Tu trenējies katrā brīvajā brīdī. Manuprāt, tieši tā šobrīd arī ir tava problēma. Tu pārāk daudz nopūlies. Tev vajag atpūsties.

-     Ar lingu es iemācījos rīkoties, tikai daudz trenējoties.

-    Tu taču neapguvi to ieroci vienas diennakts laikā, vai ne?

-     Nē, tas prasīja vairāku gadu treniņus. Bet es negribu gadiem ilgi gaidīt, līdz ar šo pīķi varēšu medīt.

-    Tev nebūs tik ilgi jāgaida. Varbūt tu varētu jau tūlīt kaut ko nomedīt? Eila, medīšanai ar pīķi tev vēl nav pareizā dūriena un ātruma, pie kā tu esi pieradusi, un nekad arī nebūs. Te ir jāapgūst jaunas metodes. Ja vēlies patrenēties, tad kādu brīdi pavingrinies ar savu lingu.

-     Man nevajag vingrināties ar lingu.

-     Bet tev nepieciešams atpūsties, un man šķiet, ka tas tev palīdzēs atslābināties. Pamēģini!

Paņemot rokā tik pazīstamo ādas strēmeli, izjūtot lingas ritmu un kustības, Eila juta, kā spriedze pazūd. Jaunā medniece izbaudīja patīkamu apmierinājumu par savu iegūto prasmi, kaut arī tās apgūšanai bija jāpiedzīvo īsta cīņa. Viņa spēja notriekt gar zemi jebko, uz ko nomērķēja, it īpaši nekustīgos treniņa mērķus. Vīrieša acīmredzamā apbrīna iedrošināja Eilu parādīt savu plašo spēju gammu.

No upmalas viņa paņēma pāris sauju ar oļiem, pēc tam devās uz lauka tālāko galu, lai nodemonstrētu savu prasmi pilnā apjomā. Jaunā medniece parādīja savu zibenīgo divu akmeņu sviešanas tehniku un tad nodemonstrēja, cik ātri spēj izmest nākamos divus akmeņus.

Jondalars pievienojās paraugdemonstrējumos un uzstādīja mērķus, kas pārbaudīja Eilas precizitāti. Uz palielāka laukakmens vīrietis nolika četrus oļus; sieviete tos notrieca ar četriem ātriem sviedieniem. Viņš pameta divus oļus gaisā, vienu pēc otra; Eila tos notrieca lidojumā. Tad Jondalars izdarīja ko tādu, kas jauno mednieci pārsteidza. Vīrietis nostājās lauka vidū un uzlika pa vienam akmenim uz katra no saviem pleciem un smaidot paskatījās Eilā. Viņš ļoti labi apzinājās, ka akmens tiek sviests ar tādu spēku, ka trāpījums mazākā mērā varētu būt ļoti sāpīgs, bet, trāpot kādā jutīgā punktā, - fatāls. Šis pārbaudījums pierādīja vīrieša paļaušanos uz Eilu, un vēl vairāk - tas pārbaudīja viņas paļāvību savām spējām.

Zelandoni vīrietis izdzirdēja vēja svilpoņu, trulu atsitiena skaņu, kad mestais akmens notrieca to, kas atradās uz viņa pleca, un pēc neilga brīža tika notriekts ari otrs akmens. Pēc šī bīstamā trika Jondalars gluži sveikā neizspruka. No akmens atšķēlās sīka skaidiņa un trāpīja vīrietim kaklā. Viņš nesaviebās un nenoraustījās, bet maza asins strūkliņa, kas, izvelkot sīko šķembu, izsmērējās pa kaklu, viņu nodeva.

-    Jondalar! Tu esi ievainots! - ieraudzījusi ievainojumu, Eila iekliedzās.

-    Tā ir tikai sīka šķemba, nekas vairāk. Bet, sieviete, darbojoties ar lingu, tu esi izcila! Nekad neesmu nevienu redzējis, kas tik prasmīgi rīkotos ar šādu ieroci.

Savukārt Eila nekad mūžā nebija redzējusi nevienu, kas skatītos viņā ar tādām acīm kā Jondalars. Vīrieša acis iemirdzējās no cieņas un apbrīnas; no sirsnīgās uzslavas balss skanēja piesmakusi. Jaunā medniece nosarka, sievietē virmoja tāda emociju gamma, kas izsauca prieka asaras.

-    Ja tu iemācītos tā mest pīķi… - Jondalars apklusa un aizvēra acis, cenzdamies gara acīm kaut ko saskatīt. - Eila, vai drīkstu paņemt tavu lingu?

-     Vai gribi iemācīties rīkoties ar lingu? - viņa jautāja, iedodama to viņam.

-     Ne gluži.

Vīrietis pacēla vienu no daudzajiem pīķiem, kas gulēja zemē, un centās ielikt pīķa resno galu lingas kabatā, kas bija piemērota apaļu akmeņu mešanai. Bet Jondalars tik labi nepārzināja lingas sviešanas tehniku un pēc dažiem neveikliem mēģinājumiem to atdeva atpakaļ kopā ar pīķi.

-     Kā tu domā, vai būtu iespējams izmest pīķi ar lingas palīdzību?

Eila redzēja, ko vīrietis bija centies izdarīt, un pamēģināja kādu neveiklu paņēmienu - pīķa resnais gals izstiepa lingu; turēdama abus lingas galus, viņa vienlaikus satvēra arī pīķa kātu. Medniece nespēja iegūt labu līdzsvaru - nevarēja to izsviest ar pietiekamu spēku un kontroli pār garo metamo ieroci, bet viņai tomēr izdevās to izmest.

-    Tad metamajam ir jābūt garākam vai arī pīķim īsākam, - Jondalars konstatēja, cenzdamies prātā iztēloties ko tādu, ko nekad savām acīm nebija redzējis. - Linga ir pārāk elastīga. Pīķim nepieciešams stingrāks atbalsts. Jāizdomā, pret ko to varētu atbalstīt… varbūt kādu koka gabalu vai kaulu… ar atbalstu, lai tas neizslīdētu. Eila! Neesmu vēl pārliecināts, bet domāju, ka tas varētu izdoties. Es uztaisīšu… pīķa metēju.

Eila vēroja Jondalara konstruēšanu un izmēģinājumus, viņa bija ne tikai sajūsmā par to, ka no idejas var uztaisīt ko jaunu, bet arī par pašu izgatavošanas procesu. Vide, kurā jaunā sieviete bija izaugusi, nebija atvērta jauniem izgudrojumiem, un viņa pati nemaz neaptvēra, ka no līdzīgiem radošiem avotiem bija smēlusies idejas pat jaunām medību metodēm un velkamās platformas izgatavošanai.

Jondalars izmantoja materiālus, kas atbilda viņa vajadzībām, un piemēroja darbarīkus jaunajām prasībām. Vīrietis lūdza Eilai padomu par sviežamo ieroci, jo sievietes prasme bija iegūta vairāku gadu ilgā pieredzē, bet drīz vien kļuva redzams, ka izgudrojums, kas tika meistarots - kaut arī tā pamatideja bija radusies no lingas -, bija pilnīgi jauna un unikāla ierīce.

Tiklīdz meistars bija izstrādājis pamatprincipus, viņš ķērās pie paša pīķa pārveidošanas, lai uzlabotu tā darbības sniegumu; Eila nebija pieredzējusi smalkajās pīķa mešanas niansēs, tāpat kā Jondalars labi nepārzināja lingas tehniku. Ar lielu iepriecinājumu Jondalars sievieti brīdināja, ka, tiklīdz viņš būs izgatavojis labus paraugus, viņiem abiem vajadzēs trenēties.

Lai ātrāk pabeigtu divu pīķu paraugus, Eila nolēma atļaut Jondalaram izmantot tos instrumentus, ko viņš tik labi pārzināja. Viņa pati gribēja izmēģināt citus viņa darbarīkus. Viņai vēl diez ko labi nevedās ar vīrieša apģērba izgatavošanu. Viņi kopā pavadīja dienas lielāko daļu, tāpēc Eilai tam neatlika laika; jaunā sieviete šim darbam varēja atlicināt vien agrās rīta stundas vai nakts melnumu, kamēr viņš gulēja.

Kamēr Jondalars strādāja un veica pēdējos darbus pie pīķu paraugiem, Eila uz klints pārkares iznesa ārā vīrieša veco apģērbu un jaunos, atlasītos materiālus. Dienas gaismā viņa varēja labāk saskatīt, kā vecie drēbju gabali tikuši sašūti kopā. Viņa uzskatīja šo paņēmienu par ļoti interesantu, un pašas drēbes sievieti tik ļoti ieintriģēja, ka viņa nolēma pagatavot arī sev kaut ko līdzīgu. Viņa necentās atdarināt smalkos krekla rotājumus un krokojumus, bet, uzmanīgi tos izpētījusi, nolēma, ka tas būtu viņai jauns izaicinājums, ar ko varētu nodarboties garajā, dīkajā ziemas sezonā.

No sava novērošanas punkta Eila varēja redzēt Jondalaru rosāmies upmalā un pļavā un, pirms viņš atgriezās alā, bija jau visu atkal rūpīgi noslēpusi. Bet tajā dienā, kad vīrietis uzskrēja augšā pa taciņu, lepni rādīdams divus pabeigtos piķu metējus, Eila tik tikko paspēja pabāzt viņa drēbju murskuli zem neuzkrītošas ādu kaudzes. Taču Jondalars bija tik pārņemts ar savu pabeigto darbu, ka neko citu sev apkārt neredzēja.

-     Eila, ko tu par to domā? Vai tas varētu izdoties?

Viņa paņēma vienu jauno ierīci no Jondalara rokām. Tas bija vienkāršs, tomēr asprātīgs izgudrojums: plakans, šaurs koka gabals, apmēram uz pusi tik garš, cik pats pīķis, vidū ierievis, kur ielikt pīķi, un atbalsts, izgrebts āķa formā. Priekšpusē, katrā pīķa metēja pusē, bija piestiprinātas divas ādas cilpas pirkstu ielikšanai.

Sākumā metējs bija jātur horizontālā stāvokli, cauri ādas cilpām bija jāizbāž divi pirksti un vienlaikus jātur rokās metējs un pīķis, kas bija ielikts garajā ierievī un novietots pret atbalstu. Izmetot piķi, metēja priekšpuse bija jātur cilpās, tādējādi palielinot sviediena spēka trajektoriju un liekot metēja aizmugurējai daļai pacelties augšā. Papildu sviras iedarbība palielināja ātrumu un spēku, ar kādu pīķis tika izmests no sviedēja.

-    Jondalar, es domāju, ka ir īstais laiks sākt trenēties.

Treniņi viņiem aizņēma augas dienas. Adas izbāznis, kas bija pielikts pie mērķa koka, no biežajiem caursitieniem izjuka, tā vietā tika uzlikts otrs. Šoreiz Jondalars uzzīmēja brieža kontūras. Abiem medniekiem, iegūstot profesionalitāti, neliela pielāgošanās pati diktēja savus noteikumus. Katrs no viņiem izmantoja to ieroča lietošanas tehniku, ar kuru jau iepriekš bija pieradis medīt. Jondalara spēcīgi raidītajiem pīķiem bija tendence lidot augstāk; Eilas ieroči, vairāk mērķēti leņķī no sāniem, lidoja pa līdzenāku trajektoriju. Abi divi nedaudz pielaboja savu pīķu metēju tā, lai tas atbilstu individuālajam stilam.

Abu starpā attīstījās draudzīga konkurence. Eila mēģināja, bet nespēja izpildīt Jondalara spēcīgos metienus, kas deva ierocim lielāku lidojuma amplitūdu, Jondalars savukārt nespēja atkārtot Eilas nevainojamo precizitāti. Abi bija pārsteigti par jaunā ieroča milzīgo priekšrocību. Tiklīdz Jondalars bija apguvis attāluma noteikšanas iemaņas, ar šī metēja palīdzību - ar lielāku spēku un izcilu kontroli - viņš varēja aizsviest pīķi divreiz tālāk. Bet viens kopīgo treniņu procesu aspekts atstāja uz Eilu daudz lielāku iespaidu nekā pats ierocis.

Jaunā sieviete allaž bija trenējusies un medījusi vienatnē. Sākumā tas bija noticis slepenībā, bailēs, ka kāds to pamanīs. Pēc tam sekoja nopietni treniņi, kas notika ne mazākā slepenībā. Kad Eilai atļāva medīt, atļauja tika dota nelabprāt. Neviens klana vīrietis nekad kopā ar Eilu nemedīja. Kad jaunā medniece netrāpīja mērķī, neviens viņu nekad neiedrošināja, bet, kad lingas sviediens bija trāpījis mērķī, neviens ar viņu nedalījās triumfā. Neviens kopīgi neapsprieda labāko ieroča izmantošanas tehniku, neierosināja viņai jaunas lietojuma metodes, ar cieņu un interesi neuzklausīja sievietes ierosinājumus. Un neviens nekad nebija viņu paķircinājis, izjokojis vai kopīgi ar viņu pasmējies. Eila nekad nebija izbaudījusi biedriskumu, draudzību un prieku par otra cilvēka sabiedrību medībās.

Tomēr, kaut arī treniņu laikā spriedze mazinājās, abi jaunie cilvēki savā starpā saglabāja distanci, ko nespēja pārvarēt. Sarunas par tādiem nekaitīgiem tematiem kā medības vai ieroči bija dzīvas, diskusijās viņi iekarsa, bet, līdzko tika aizskarts kāds personiskas dabas jautājums, tā radās neveikli klusuma brīži un pieklājīga izvairīšanās. Kāds netīšs pieskāriens radīja zibens spēriena efektu, no kura abi atlēca sānis, un pēc tam parasti sekoja stīva un formāla gaisotne un katra individuālas, ilgstošas pārdomas.

-     Rītdien! - Jondalars paziņoja, izņemdams strinkšķošo pīķi. Kopā ar pīķi iznāca ari nedaudz siena, jo ādas izbāznī bija izveidojies paliels un robots caurums.

-     Ko rītdien? - Eila pajautāja.

-     Rītdien dosimies medībās. Esam jau gana ilgi spēlējušies. Vairs nemedīsim pa tukšo. Pienācis laiks nopietnām darbībām.

-     Rītdien, - Eila piekrita.

Paņēmuši pāris pīķu, abi mednieki gatavojās doties atpakaļceļā. - Eila, tu pārzini šo apkārtni. Kurp mēs varētu doties?

-     Vislabāk es pazīstu stepi austrumu virzienā, bet varbūt man vispirms to vajadzētu izlūkot? Varētu izjāt ar Vīniju. - Eila pavērās debesīs, nosakot saules atrašanās vietu. - Vēl ir agrs.

-     Laba ideja. Jūs abas esat daudz labāks izlūku pāris nekā bariņš izlūku, kas pārvietojas kājām.

-     Vai pieskatīsi Skrējēju, lai nedodas mums līdzi? Jutīšos labāk, ja būšu droša, ka kumeļš mums neseko.

-     Un kā tad rītdien, kad dosimies medībās?

-     Mums būs viņš jāņem līdzi. Mums būs vajadzīga Vīnija, kas pārnesis medījumu mājās. Medībās Vīnija allaž nedaudz satraucas, bet ir jau pie tām pieradusi. Viņa paliks tur, kur es likšu, bet, ja viņas kumeļš satrauksies, sāks skriet un, vēl ļaunāk, iekļūs panikā bēgošo dzīvnieku vidū… tad es nezinu, kas būs.

-    Tagad par to neuztraucies. Mēģināšu kaut ko izdomāt.

Eilas griezīgais svilpiens atsauca pie viņiem ķēvi un kumeļu. Kamēr Jondalars aplika roku Skrējēja kaklam, pakasīja kumeļa niezošās vietas un aprunājās ar to, Eila uzkāpa Vīnijai mugurā un lika tai auļot prom. Jaunajam kumeļam patika vīrieša sabiedrība. Pēc tam kad sieviete un ķēve jau bija labā gabalā, Jondalars pacēla abu pīķu metēju arsenālu.

-     Nu, Skrējēj, vai dosimies uz alu vai arī pagaidīsim viņas šeit?

Jondalars nolika pīķus zemē pie nelielas ieejas kanjona sienā un

iegāja alā. Viņš jutās nemierīgs un nezināja, kā sevi nodarbināt. Parušinājis pavarda uguni un sarausis kopā ogles, vīrietis piemeta pāris žagaru, tad izgāja ārā uz klints pārkares un paskatījās lejā uz ieleju. Kumeļa purniņš pasniedzās pēc vīrieša rokas, un, iegrimis domās, Jondalars izklaidīgi glāstīja jaunā kumeļa pinkaino spalvu. Izlaidis pirkstus caur jaunā dzīvnieka spalvu, kas sāka kļūt arvien biezāka, viņš iedomājās par ziemu.

Zelandoni vīrietis centās domāt par ko citu. Šobrīd likās, ka siltās vasaras dienas nekad nebeigsies, tās līdzinājās cita citai; likās, ka laiks ir apstājies. Lēmumus varēja tik viegli atlikt. Drīz jau pienāks tas brīdis, kad būs jāsāk domāt par gaidāmo aukstumu… jāsāk domāt par došanos prom. Viņš paskatījās uz plāno gurnautu, kas bija apsiets ap gūžām un kalpoja viņam kā vienīgais apģērba gabals.

-     Mazo draudziņ, man neuzaugs tāds biezs ziemas kažoks kā tev. Man drīz vien būs sev jāpagatavo kādas siltākas drēbes. Esmu Eilai atdevis šūšanai paredzēto īlenu un tā ari neesmu sev pagatavojis citu vietā. Varbūt ar to man tagad vajadzētu nodarboties - izgatavot kādu jaunu instrumentu? Un vēl man jāizdomā, kā tevi rītdien medībās pasargāt no savainošanas.

Jondalars iegāja atpakaļ alā, pārkāpa pāri savai guļvietai ar izklātajām zvērādām un raidīja ilgpilnu skatienu uz Eilas guļvietas pusi, otrpus pavardam. Pavandljies mantu glabātavā, lai sameklētu kādu izturīgu auklu vai ādas strēmeli, vīrietis atrada zvērādu saišķi, kas bija sarullēts un atlikts malā. "ŠI sieviete gan zina, kā apstrādāt zvērādas," Jondalars nodomāja, pataustīdams samtaini maigo ādas struktūru. "Varbūt viņa man atļaus izmantot kādu zvērādu no saviem krājumiem? Tomēr man negribētos to lūgt."

"Ja šie piķu metēji attaisnos uz tiem liktās cerības, tad pats nomedīšu pietiekami daudz dzīvnieku, lai no to ādām pagatavotu sev apģērbu. Varbūt man iegrebt uz metējiem kādu talismanu veiksmei? Tas netraucēs. Lūk, kur virves ritulis! Varbūt no šīs auklas varēšu pagatavot kaut ko Skrējējam? Tas kumeļš nu gan ir brašs skrējējs - kas notiks, kad viņš paaugsies? Vai kumeļš ļaus kādam kāpt sev mugurā un jāt? Vai es varētu likt viņam skriet tur, kur pats to vēlētos? To es nekad neuzzināšu. Jondalar, tevis šeit nebūs, kad kumeļš būs pieaudzis. Tu dodies projām."

Jondalars pacēla virves rituli, apstājās, lai paņemtu savu saini ar krama rīku izgatavošanas instrumentiem, un devās lejā pa taku uz upmalu. Upe izskatījās tik vilinoša, viņš jutās sakarsis un nosvīdis. Noņēmis gurnautu, vīrietis iebrida ūdenī, tad laidās peldus pret straumi. Sasniedzis šauro aizu, viņš parasti griezās atpakaļ. Šoreiz viņš nolēma papētīt, kas atrodas tur tālāk. Papeldējis garām pirmajām krācēm, aiz pēdējā līkuma vīrietis ieraudzīja dārdošu, baltu ūdens sienu. Pēc tam viņš peldēja atpakaļ.

Pelde Jondalaru uzmundrināja, un izjūta, ka viņš ir atklājis ko jaunu, ierosināja vēlmi pēc pārmaiņām. Saņēmis matus pakausī, vīrietis tos izspaidīja, pēc tam to pašu izdarīja arī ar bārdu. "Jondalar, tu jau visu vasaru esi nēsājis bārdu; vasara jau gandrīz beigusies, vai nedomā, ka pienācis laiks no tās atbrīvoties? Vispirms es noskūšos, pēc tam pagatavošu kaut ko Skrējējam, lai medībās nemaisās pa kājām. Negribu vienkārši uzmest tam striķi ap kaklu. Pēc tam izgatavošu īlenu un kādu pārīti dzeļu, lai varētu iegrebt kaut ko pīķa metējos. Un vēl man šķiet, ka pagatavošu maltīti šim vakaram. Esot blakus Eilai, vīrietis var aizmirst, kā jāgatavo ēst. Es jau nespēšu līdzināties viņai ēst gatavošanas prasmē, tomēr kaut ko varu pagatavot. Māte zina, ka Ceļojuma laikā esmu to darījis gana bieži. Kādus talismanus lai es iegrebju uz šķēpu metējiem? Doni nes vislabāko veiksmi, bet es savējo atdevu Norijai. Interesanti - vai viņai kādreiz piedzims bērns ar zilām acīm? Eilas ideja par to, ka bērns rodas no vīrieša, ir pavisam divaina. Kas būtu domājis, ka tieši to vecā Haduma vēlējās? Pirmais Daudas rituāls. Eilai nekad nav bijis Pirmā baudas rituāla. Šī sieviete ir tik daudz pārdzīvojusi un ar lingu dara īstus brīnumus. Ari ar piķu metēju viņai veicas tīri labi. Manuprāt, iegrebšu bizonu uz Eilas metēja. Vai talismani tiešām palīdzēs? Kaut man būtu doni! Varbūt es varētu mēģināt to izgatavot…"

Vakara debesij satumstot, Jondalars no klints pārkares sāka vērot, vai neparādīsies Eila ar Vīniju. Kad ieleja pārvērtās par melnu bezdibeņa bedri, vīrietis uz klints pārkares iekūra ugunskuru, lai Eila varētu atrast ceļu mājup; visu laiku viņam likās, ka dzird Eilu kāpjam augšup pa taku. Beidzot viņš pagatavoja lāpu un nokāpa lejā. Jondalars devās uz priekšu gar upes malu, apgāja apkārt klints izvirzījumam un būtu gājis vēl tālāk, ja nebūtu izdzirdējis zirga kāju dipoņu.

-     Eila! Kur tu biji tik ilgi?

Sievieti pārsteidza vīrieša valdonīgais tonis. - Es izlūkoju ganāmpulkus, tu taču to zini.

-     Bet sen jau ir tumšs!

-    Es zinu, bija jau gandrīz satumsis, kad devos mājupceļā. Šķiet, ka atradu īsto vietu, dienvidaustrumos ir bizonu bars…

-    Bija jau gandrīz satumsis, un tu vēl turpināji sekot bizonu baram! Tumsā taču nevar saredzēt bizonus!

Eila nekādi nespēja saprast, kāpēc Jondalars ir tik satraucies un kāpēc viņš uzdod jautājumus tik kategoriskā tonī. - Es neskatījos uz bizoniem tumsā, un kāpēc tu gribi šeit stāvēt un pļāpāt?

Ar spalgu zviedzienu lāpas gaismas lokā parādījās kumeļš un piebikstīja savai mammai. Vīnija atbildēja, un, pirms Eila paspēja nokāpt no ķēves muguras, kumeliņš jau ar purniņu meklējās starp mammas kājām. Tikai tad Jondalars saprata, ka bija izturējies pret Eilu tā, it kā viņam būtu kādas tiesības šo sievieti izvaicāt; vīrietis aizgriezās no lāpas gaismas, pateicīgs, ka varēja tumsā noslēpt savu piesarkušo seju. Kad viņa kāpa augšup pa taciņu, jaunais Zelandoni sekoja Eilai pa pēdām un jutās tik samulsis, ka nepamanīja viņas nogurušo izskatu.

Paķērusi guļamādu un aptinusi to sev apkārt, sieviete nosēdās pie pavarda. - Biju aizmirsusi, cik naktīs ir auksts, - viņa sacīja. - Man vajadzēja paņemt silto apmetni, bet nezināju, ka došos tik tālu prom stepē.

Jondalars redzēja, kā sieviete drebinās, un jutās vēl vairāk apbēdināts. - Tu esi nosalusi. Iedošu tev ko siltu dzeramu. - Viņš ielēja Eilai krūzītē karstu zupu.

Jaunā sieviete nebija pievērsusi Jondalaram nekādu lielo uzmanību - viņa tik dedzīgi bija vēlējusies nokļūt ātrāk pavarda siltumā, bet, paņēmusi krūzīti, Eila viņā paskatījās un gandrīz vai izmeta to no rokām.

-     Kas noticis tavai sejai? - viņa iesaucās, vienlaikus nobažījusies un uztraukusies.

-     Kā tu to domā? - viņš jautāja uztraucies.

-    Tava bārda… ir pazudusi!

Šoks, kas Jondalaram bija radies no Eilas uztraukuma, pārvērtās smaidā. - Es to noskuvu.

-     Noskuvi?

-     Nogriezu. Tuvu ādai. Vasarās es tā parasti daru. Kad ir karsti un svīstu, tā niez.

Eila nespēja atturēties, viņai bija jāpieskaras gludajam vīrieša vaigam; paberzējot pret spalvu, varēja just nelielu rugāju asumu, kas skrāpējās kā lauvas mēle. Jaunā sieviete atcerējās, ka toreiz, kad viņa Jondalaru bija atradusi, arī tad viņam nebija bārdas, bet pēc tam, kad tā atkal bija atauguši, viņa par to jau bija aizmirsusi. Bez bārdas viņš izskatījās tik jauns, valdzinošs kā bērns, nevis kā vīrietis. Eila nebija pieradusi redzēt, ka pieaugušiem vīriem nav bārdas. Viņa ar pirkstu pārbrauca Jondalara spēcīgajam žoklim un nelielajai bedrītei uz stingrā zoda.

Sievietes pieskāriens padarīja viņu nemierīgu. Viņš nespēja atrauties. Ar katru nervu galiņu vīrietis sajuta viņas pirkstu galu vieglo pieskārienu. Kaut ari Eilai nebija padomā nekas erotisks un viņu vadīja tikai neliela ziņkāre, Jondalarā pamodās daudz dziļākas dziņas. Nekavējoties sākās neatlaidīga, saspringta pulsācija cirksnī, kas bija tik spēcīga, ka pašu vīrieti pārsteidza nesagatavotu.

Vīrieša acu skatiens izteica nevaldāmu iekāri, kas, par spīti viņa jauneklīgajam izskatam, liecināja par viņu kā par nobriedušu vīrieti. Viņš pakustējās, lai sniegtos pēc Eilas rokas, lai paturētu to pie savas sejas, tikai ar pūlēm sieviete to atrāva nost. Pacēlusi krūzīti, viņa dzēra šķidrumu, garšu neizjūtot. Pieskaršanās viņam bija kas vairāk par bikluma pārvarēšanu. Pēkšņi viņai dzīvā atmiņā atausa pēdējā reize, kad abi bija sēdējuši viens otram pretim pie ugunskura un vīrieša acīs bija parādījies tas pats skatiens. Un šoreiz Eila bija viņam pieskārusies. Sieviete baidījās uz viņu paskatīties, baidījās, ka atkal viņa acīs ieraudzīs to šausmīgo, pazemojošo skatienu. Bet, atceroties Jondalara gludi raupjo vaigu, jaunās sievietes pirkstu galiņi iekņudējās.

Jondalars bija apjucis par savu pēkšņo, gandrīz vai mežonīgo reakciju uz Eilas maigo pieskārienu. Viņš nespēja novērst acis no sievietes, kaut arī viņa izvairījās skatīties viņam acīs. Sēžot šādā pozā, ar nolaistām acīm, Eila izskatījās tik bikla un trausla, kaut arī viņš apzinājās sievietes lielo iekšējo spēku. Viņš domāja par šo sievieti kā par skaistu krama asmeni, tik nevainojamu kā krama gabalu, kas atšķeļas no akmens; tā plānās malas ir trauslas un caurspīdīgas, tomēr tajā pašā laikā tik cietas, ka ar vienu griezienu var pārgriezt visstingrāko zvērādu.

"Ak Māt! Viņa ir tik skaista!" viņš nodomāja. "Ak Doni, Lielo Zemes Māt, es gribu šo sievieti! Es gribu viņu tik ļoti…"

Pēkšņi Jondalars pielēca kājās. Viņš vairs nespēja paciest vienkāršu skatīšanos uz viņu. Tad viņš atcerējās par maltīti, ko bija pagatavojis. "Te nu viņa ir, pārradusies nosalusi un nogurusi, un es tā vienkārši sēžu." Jondalars devās sameklēt mamuta gurna kaula paplāti, ko Eila parasti bija lietojusi.

Eila dzirdēja viņu pieceļamies kājās. Vīrietis bija pielēcis kājās tik strauji, ka Eila nodomāja, ka viņu atkal pārņēmis pretīgums pret viņu. Sākusi trīcēt, jaunā sieviete sakoda zobus, lai trīcēšanu pārtrauktu. Viņa nespēja to vēlreiz piedzīvot. Viņa gribēja Jondalaram pateikt, lai viņš iet projām, lai nekad vairs nebūtu viņš jāredz, lai nebūtu jāredz, kā vīrieša acis viņu apsūdz par… derdzīgu radījumu. Kaut ari viņas acis bija aizvērtas, Eila sajuta, ka Jondalars stāv viņas priekšā un aiztur elpu.

-     Eila? - Vīrietis pamanīja viņas trīcēšanu, neskatoties uz pavarda izstaroto siltumu un biezajām zvērādām. - Es domāju, ka būs jau vēls, kad tu atgriezīsies, tāpēc es parosījos un pagatavoju mums ko ēdamu. Vai nevēlies nogaršot? Ja neesi pārāk nogurusi?

Vai viņa nebija pārklausījusies? Eila lēnām atvēra acis. Jondalars turēja rokās paplāti. Nolicis to viņai priekšā, vīrietis pavilka sev apakšā tepiķīti un apsēdās viņai blakus. Uz paplātes atradās zaķis, uzdurts uz iesma un izcepts, nedaudz vārītu sakņu kaltētās gaļas zupā, ko viņš jau iepriekš bija viņai ielējis krūzītē, un pat nedaudz melleņu.

-    Tu… to pagatavoji… man? - Eila neticīgi jautāja.

-    Es jau zinu, ka šī maltīte nav tik laba, kā tu to būtu pagatavojusi, bet ceru, ka būs garšīgi. Nodomāju: ja tagad lietošu pīķa metēju, tas var atnest nelaimi, tāpēc izmantoju vienu pašu pīķi. Tam nepieciešama cita mešanas tehnika, un nebiju pārliecināts, vai visa tā trenēšanās ar metēju nebūs sabojājusi manu mērķa izjūtu, bet, kā redzams, to nevar pazaudēt. Nu tad pagaršo!

Klana vīrieši negatavoja ēst. Viņi to vienkārši nemācēja - viņiem nebija tādu atmiņu. Eila zināja, ka Jondalara spējas ir daudz plašākas, bet sievietei nekad nebija ienācis prātā, ka viņš varētu pagatavot ēst; ne jau tad, kad blakus ir sieviete. Vēl vairāk viņu pārsteidza nevis tas, ka viņš to varēja izdarīt, bet gan tas, ka patiešām bija to izdarījis un galvenokārt par to padomājis. Klanā, kaut ari Eilai atļāva medīt, no viņas gaidīja arī ikdienas darbu veikšanu. Šī maltītes pasniegšana bija tik negaidīta, tik… smalkjūtīga. Eilas bailes bija pilnībā nepamatotas, viņa nezināja, ko sacīt. Jaunā sieviete paņēma zaķa kāju, ko Jondalars bija nogriezis, un nokoda kumosiņu.

-     Nu, kā ir? Vai garšo? - vīrietis, nepacietībā degdams, jautāja.

-    Zaķis ir brīnišķīgs, - Eila atbildēja ar pilnu muti.

Tas bija garšīgs, bet nebūtu bijusi nekāda vaina pat tad, ja tas būtu bijis sadedzināts kraukšķīgs, - viņai, vienalga, tas būtu bijis gards. Eilai bija tāda sajūta, ka tūlīt sāks raudāt. Viņš pasmēla pilnu karoti ar garām, tievām saknēm. Eila vienu paņēma un iekodās. - Vai šīs ir… āboliņa saknes? Garšīgas.

-Jā, - Jondalars atbildēja, pats ar sevi apmierināts. - Tās ir garšīgākas, kad iemērc eļļā. Šis ir viens no tiem ēdieniem, ko sievietes parasti pasniedz vīriešiem īpašās svētku reizēs; šis kārums ir ļoti iecienīts. Ieraudzīju upes augštecē āboliņu un nodomāju, ka varbūt tev tas garšos. - Priecādamies par Eilas izrādīto pārsteigumu, viņš pie sevis nodomāja: "Tā bija laba ideja - pagatavot maltīti."

-    Āboliņa sakņu izrakšana nemaz nav tik viegls darbs. Pie katra stāda nav neko daudz sakņu, bet nezināju, ka tās būs tik garšīgas. Es pati šīs saknes izmantoju vienīgi zālēm - pavasara tonikām.

-     Mēs arī tās parasti ēdam pavasarī. Āboliņš ir viens no pirmajām svaigajām saknēm, ko izmanto maltītēs.

Izdzirdējuši uz klints pārkares zirgu kāju dipoņu, abi pagriezās, kad alā ienāca Vīnija un Skrējējs. Pēc brīža Eila piecēlās un iekārtoja zirgiem guļvietu. Tas bija ikvakara rituāls, kas sastāvēja no apsveicināšanās, dalīšanās mīlestībā, svaiga siena, graudiem, ūdens un - īpaši pēc garām izjādēm - noberšanas ar absorbējošu ādas gabalu un sukāšanas ar aso dadzi. Eila pamanīja, ka svaigs siens, graudi un ūdens jau bija nolikti.

-     Tu atcerējies arī par zirgiem, - sieviete viņu paslavēja, apsēzdamās, lai pabeigtu ēst savu melleņu porciju. Pat ja viņa nebūtu izsalkusi, mellenes viņa noteikti apēstu.

Jondalars pasmaidīja. - Man nebija nekā daudz darāma. 0! Man kaut kas tev jāparāda! - Viņš piecēlās un atgriezās ar diviem piķu metējiem. - Ceru, ka neiebilsti. Tas būs veiksmei.

-Jondalar! - Eila gandrīz vai baidījās savējam pieskarties. - Vai tu to uztaisīji? - Viņas balsi nebija noslēpjama sajūsma. Jau toreiz, kad Jondalars mērķa vietā bija uzzīmējis dzīvnieku, Eila bija bijusi pārsteigta, bet šis te bija kas vairāk. - Tas… tas ir tā, it kā tu būtu paņēmis totēmu, bizona garu, un uzlicis viņu šeit.

Vīrietis smaidīja. Eila tik ļoti priecājās par pārsteigumiem. Uz Jondalara pīķu metēja bija iegrebts milzīgs briedis ar lieliem, žuburainiem ragiem, viņa apbrīnoja arī šo meistardarbu. - Tas domāts, lai notvertu dzīvnieka garu, lai ierocis viņu pievilktu. Neesmu nekāds dižais kokgriezējs, tev vajadzētu redzēt, kādi ir īsto kokgriezēju, gravieru, skulptoru un mākslinieku - meistaru - darbi, kas gleznoti uz svētītajām sienām.

-     Esmu pārliecināta, ka šajos zīmējumos esi ielicis spēcīgu maģiju. Tur, dienvidaustrumos, es neredzēju briežus, bet gan bizonu baru. Manuprāt, šie dzīvnieki sāk pulcēties kopā vienā lielā ganāmpulkā. Vai bizonu piesaistīs tāds ierocis, uz kura uzzīmēts briedis? No rīta varu izjāt vēlreiz un izlūkot kādu briedi.

-     Tas derēs arī bizonam. Tomēr tavs ierocis būs veiksmīgāks. Priecājos, ka uz tavējā izgrebu bizonu.

Eila vairs nezināja, ko sacīt. Jondalars bija vīrietis, kas priecājās par to, ka bija viņai sarūpējis lielāku veiksmi medībās nekā sev pašam.

-     Es grasījos izgatavot arī doni veiksmei, bet man nebija laika to pabeigt.

-    Jondalar, esmu apmulsusi. Kas ir doni? Vai tā ir tava Zemes Māte?

-    Lielā Zemes Māte ir Doni, bet Viņa ieņem arī citus veidolus, un tie visi tiek saukti par doni. Doni parasti ir Viņas gara veidols, kad Viņa traucas ar vēja spārniem vai parādās sapnī, - vīrieši bieži sapņo par Viņu kā par skaistu sievieti. Doni ir arī izgrebta sievietes figūriņa - parasti tā ir miesās ražena māte, jo sievietes saņem Viņas svētību. Māte tās izveidojusi pēc sava vaiga, lai sievietes radītu dzīvību, tāpat kā Viņa pati radīja visu dzīvo. Viņai daudz labāk patīk ieņemt mātes veidolu. Doni tiek parasti atsūtīta, lai pavadītu vīriešus uz Viņas garu pasauli, - ļaudis uzskata, ka sievietēm pavadonis nav vajadzīgs, viņas pašas zina ceļu uz turieni. Un dažas sievietes apgalvo, ka var pārvērsties doni, kad vien pašas to vēlas, - ne vienmēr tas notiek vīrieša dēļ. Šaramudu cilts, kas dzīvo rietumos no šejienes, uzskata, ka Māte ieņem putna veidolu.

Eila pamāja. - Klanā tikai pašiem senākajiem gariem ir sievietes veidols.

-     Un kā ir ar jūsu totēmiem? - Jondalars painteresējās.

-     Aizsargājošie totēmu gari visi ir vīriešu dzimtes, tos piešķir gan vīriešiem, gan sievietēm, bet sieviešu totēmi parasti tiek pārstāvēti ar mazākiem dzīvniekiem. Ursus, Lielais Alu Lācis, ir visa klana aizstāvis - ikviena totēms. Ursus bija Kreba personiskais totēms. Ursus viņu izvēlējās, tieši tāpat kā Alu Lauva izvēlējās mani. To var redzēt pēc man atstātajām zīmēm. - Eila parādīja vīrietim četras paralēlās rētas uz sava kreisā augšstilba, kur viņai bija ieskrāpējis alu lauva, kad Eila vēl bija piecus gadus veca meitene.

-    Eila, man nebija ne jausmas, ka pl… tavs klans vispār izprot garu pasauli. Tam joprojām ir grūti noticēt - es tev patiešām ticu, bet ir grūti noticēt, ka tie cilvēki, par kuriem tu runā, ir tie paši, par kuriem vienmēr esmu domājis kā par plakangalvjiem.

Eila nolieca galvu, tad atkal viņā paskatījās. Sievietes acis bija nopietnas, un tajās bija redzamas bažas. - Jondalar, man šķiet, ka Alu Lauva ir izvēlējies tevi. Manuprāt, tas tagad ir arī tavs totēms. Krebs man stāstīja, ka nav viegli sadzīvot ar spēcīgu totēmu. To pārbaudot, viņš zaudēja aci, bet ieguva lielu varu. Nākamais ietekmīgākais totēms aiz Ursus ir Alu Lauva, un nav bijis viegli ar to sadzīvot. Alu Lauvas pārbaudījumi ir bijuši grūti, bet, tiklīdz es sapratu iemeslu, nekad neesmu to nožēlojusi. Domāju, ka tev to vajadzētu zināt, ja nu gadījumā tas tagad ir tavs totēms. - Eila nodūra acis, cerot, ka nav pārāk daudz runājusi.

-    Totēmi jums - tavam klanam - bija ļoti nozīmīgi, vai ne?

-    Es gribēju būt klana sieviete, bet nevarēju tāda būt. Es nespēju par tādu kļūt. Neesmu viņiem līdzīga. Es esmu cēlusies no Citiem. Krebs to zināja, un Iza man ieteica iet prom un atrast sev līdzīgos cilvēkus. Es negribēju nekur iet, bet man bija jāiet prom, un es nekad nedrīkstu tur atgriezties. Man ir uzlikts nāves lāsts. Esmu mirusi.

Jondalars nesaprata, ko Eila ar to bija domājusi, bet vīrietim uzmetās zosāda, kad Eila to pateica. Jaunā sieviete dziļi ievilka elpu un turpināja:

-    Es neatcerējos sievieti, kam piedzimu, ne ari savu dzīvi pirms klana. Es centos, bet nespēju iztēloties, kāds izskatās Citu vīrietis, kas varētu būt līdzīgs man. Tagad, kad cenšos iztēloties citus cilvēkus, tad redzu tikai tevi. Jondalar, tu esi pirmais man līdzīgais cilvēks, ko jebkad esmu redzējusi. Nav svarīgi, kas notiks, es tevi nekad neaizmirsīšu. - Eila apklusa, juzdama, ka ir jau pateikusi pārāk daudz. Viņa piecēlās kājās. - Ja mēs grasāmies no rīta doties medībās, tad, pēc manām domām, būtu prātīgi tagad doties pie miera.

Jondalars zināja, ka Eila bija izaugusi pie plakangalvjiem un pēc tam, kad no viņiem aizgāja, viena pati dzīvojusi ielejā. Bet tikai tad, kad viņa to pateica, vīrietis pilnībā saprata, ka ir pirmais cilvēks, ko viņa redzējusi. Jondalaru uztrauca doma par to, ka viņš pārstāv visu cilvēku rasi, un nebūt nelepojās ar to, ko bija izdarījis. Tomēr viņš zināja arī to, ko visi ļaudis domāja par plakangalvjiem. Ja viņš to sievietei būtu pateicis citādi, vai tas uz viņu būtu atstājis tādu pašu iespaidu? Vai tad viņa saprastu, kas viņu sagaida?

Vīrietis devās gulēt ar nemierīgu prātu un dalītām jūtām. Apgūlies savā guļvietā, Jondalars skatījās pavarda liesmās un domāja. Pēkšņi viņš sajuta kaut ko neparastu, kaut ko līdzīgu reibonim, bet bez paša reiboņa pazīmēm. Viņš ieraudzīja sievieti, it kā tā atspoguļotos dīķī, kurā tikko iemests akmens, - tas bija kustīgs attēls, no kura viļņi izpletās arvien lielākos un lielākos apļos. Viņš negribēja, ka sieviete viņu aizmirst, - bija svarīgi, ka Eila viņu atceras.

Jondalars izjuta diverģenci [9] - it kā ceļš viņa priekšā sadalītos, pavērtos vairākas iespējas, un nebija neviena, kas dotu viņam padomu. Silta gaisa plūsma sacēla spalviņas uz vīrieša skausta. Zelandoni vīrietis zināja, ka Viņa viņu pamet. Viņš nekad apzināti nebija jutis Viņas klātbūtni, bet zināja, ka Viņa ir prom, un tukšums, ko Viņa aiz sevis atstāja, ir sāpīgs. Tas bija beigu sākums: ledāju beigas, laikmeta beigas, beigas tam laika posmam, kad Viņas veltes bija visus apgādājušas. Zemes Māte atstāja Savus bērnus, lai tie paši atrastu savu ceļu, veidotu paši savu dzīvi, paši maksātu par savas rīcības sekām - kļūtu pieauguši. Tas nenotiks Jondalara dzīves laikā, ne ari vairāku nākamo paaudžu laikā, bet pirmais nelokāmais solis jau bija sperts. Viņa bija pasniegusi Savu atvadu velti - Savu Zināšanu velti.

Jondalars sajuta pārdabiski spalgu vaidu un saprata, ka dzird Mātes raudas.

Atgriezās realitātes izjūta - it kā aukla, kas bijusi saspringti novilkta, tagad tiktu palaista vaļā. Bet šī aukla bija pārāk izstaipījusies un nespēja vairs ieņemt savu agrāko stāvokli. Jondalars juta, ka kaut kas vairs nav tā, kā bijis. Vīrietis palūkojās pāri pavardam uz Eilas guļvietu un ieraudzīja pa sievietes vaigiem ritam asaras.

-     Eila, kas noticis?

-     Es nezinu.

-     Vai esi droša, ka Vīnija mūs abus spēs panest?

-    Nē, neesmu vis, - Eila atbildēja, vezdama VIniju, uz kuras muguras jau bija uzkrauti vācamie grozi. Skrējējs sekoja mammai pa pēdām un tika vests auklā, kas bija piesieta pie tādas kā pavadas un izgatavota no ādas siksnām. Tā atļāva kumeļam ganīties un grozīt galvu, tā ari nesavilksies ap viņa kaklu un zirgu nenosmacēs. Sākumā pavada bija Skrējēju uztraukuši, bet vēlāk viņš pie tās pierada.

-   Ja mēs abi varēsim jāt, tad daudz ātrāk tiksim uz priekšu. Ja VInijai tas nepatiks, viņa darīs man to zināmu. Tad varēsim jāt pārmaiņus vai abi iet kājām.

Kad abi bija sasnieguši lielo laukakmeni pļavas vidū, Eila pirmā uzkāpa zirgā, nedaudz pavirzījās uz priekšu un turēja ķēvi, lai tā stāv mierīgi, kamēr ari Jondalars uzkāpa tai mugurā. Sajutusi papildu svaru, Vīnija atglauda ausis, ķēve nebija pie tā pieradusi, bet bija stiprs un izturīgs zirgs un pēc Eilas signāla sāka iet uz priekšu. Sieviete ļāva ķēvītei vienmērīgi rikšot un stingri sekoja, vai Vīnija nemaina soļu ritmu, kas nozīmētu to, ka pienācis laiks apstāties un atpūsties.

Pēc pirmās apstāšanās Jondalars jau jutās brīvāks, bet vēlējās, kaut joprojām justos nervozs. Bez šī sākotnējā saspringtā uztraukuma tagad viņš pilnībā apzinājās, ka viņam priekšā sēž sieviete. Vīrietis sajuta, ka pie viņa priekšpusē piespiedies Eilas dibentiņš, sievietes augšstilbi piekļāvās viņa kājām, un Eila bija kļuvusi jutīgāka ne tikai attiecībā uz zirgu. Viņa juta aizmugurē veidojamies karstu, cietu spiedienu, ko Jondalars nespēja kontrolēt, un katra zirga kustība viņus piegrūda vienu pie otra tuvāk. Eila vēlējās, kaut šis cietais spiediens pazustu, - un tomēr to nevēlējās.

Jondalars sāka izjust sāpes, kādas agrāk nekad nebija jutis. Vīrietis nekad nebija sevi piespiedis tik ļoti apvaldīt savu piebriedušo locekli un vēlmi. Jau no pirmajām dienām, kad viņš kļuva par vīrieti, vienmēr bija bijuši dažādi līdzekļi, lai šo vēlmi atvieglotu, bet šeit nebija nevienas citas sievietes, izņemot Eilu. Viņš atteicās vēlreiz pats sevi apmierināt un centās to paciest.

-    Eila, - Jondalara balss skanēja saspringti, - man šķiet… man šķiet, ir pienācis laiks atpūtai, - viņš izmocīja savu sakāmo.

Eila apstādināja zirgu un nokāpa no tā, cik vien ātri varēja. - Nav vairs tālu, - sieviete paziņoja. - Pārējo ceļu varam iet kājām.

- Jā, tā Vīnija varēs atpūsties.

Eila nestrīdējās, tomēr zināja, ka tas nav īstais iemesls, kāpēc viņai jāiet kājām. Visi tris gāja vienā soli - zirgs pa vidu. Abi jaunieši sarunājās pāri Vīnijas mugurai. Pat tad Eila tik tikko spēja koncentrēties uz ceļa norādēm, un Jondalars gāja ar sāpošiem cirkšņiem, pateicīgs par Vīnijas sagādāto aizsegu.

Nonākuši tiktāl, ka beidzot bija redzams bizonu bars, īstais medību satraukums ar pīķu metēju sāka mazināt abu saspīlēto kaisli, tomēr viņi uzmanījās, lai nestāvētu viens otram par tuvu, un labprātāk sev pa vidu turēja vai nu vienu, vai otru zirgu.

Bizoni ganījās pie mazas upītes. Bars bija lielāks nekā tad, kad Eila viņus pirmoreiz bija redzējusi. Vairākas mazas grupiņas bija pievienojušās pamata baram, un vēl vairākas pievienosies pa ceļam. Pēdīgi desmitiem tūkstoši cieši kopā saspiedušies pinkaini, brūngani melni dzīvnieki skries pāri pauguriem un upes ielejām - maujošs, milzīgi liels un dzīvs paklājs. Tajā barā katram atsevišķam dzīvniekam bija maza nozīme; bizonu izdzīvošanas stratēģija balstījās uz lielo skaitu.

Pat mazais dzīvnieku bariņš, kas bija sapulcējies pie upes, bija pakļāvis savu izdzīvošanu bara instinktam. Vēlāk izdzīvošana tos atkal piespiedīs sadalīties mazākās saimēs, lai izklīstu un meklētu barību ar iztiku nabadzīgajā gadalaikā.

Eila aizveda Vīniju upes malā pie dzīvīgas, vējā saliektas priedes. Klana žestu valodā sieviete pieteica ķēvei palikt tuvumā un pieskatīt savu kumeļu; Eila zināja, ka viņai nebūs par Skrējēju jāraizējas. Vīnija pati bija pilnīgi spējīga pasargāt savu kumeļu no briesmām. Bet Jondalaram bija radusies ķeza rast risinājumu problēmai, kuru Eila jau bija paredzējusi, un viņai ļoti interesēja, kā viņš to atrisinās.

Vīrietis un sieviete katrs paņēma savu pīķa metēju un garo pīķu turētāju un kājām turpināja ceļu uz ganāmpulka pusi. Smagās bizonu kājas bija ielauzušas stepes zemes izkaltušo, sauso garozu un sacēlušas gaisā putekļu mākoni, kas plānā kārtiņā nosēdās uz viņu pinkainajiem kažokiem. Bara pārvietošanos iezīmēja smacējoši putekļi; tāpat kā prērijas gruzdošais ugunsgrēks rādīja ceļu liesmai - līdzīga iznīcība gāja bizonu baram pa pēdām.

Jondalars un Eila meta lokus, lai nokļūtu pa vējam no lēni migrējošā bizonu bara, ar acīm meklēdami atsevišķus dzīvniekus, un vējš, kas atnesa karstu un spēcīgu bizonu smaku, pūta viņu sejās smalkus smilšu putekļus. Aurojoši bizonu mazuļi noklīda no savām mammām, un gadu veci telēni badīdamies pārbaudīja kuprainu buļļu pacietību.

Kāds vecs bullis, izvārtījies putekļos, slējās kājās, lai nostātos uz visām četrām. Bizona masīvā galva bija zemu pieliekta, it kā milzīgie, melnie ragi ar savu svaru spiestu to pie zemes. Jondalara sešu pēdu un sešu collu garais augums sniedzās pāri buļļa kūkumainajiem pleciem - bet tikai nedaudz. Bullim bija spēcīgas, ar biezu spalvu klātas priekškājas, bet daudz zemākas un vājākas pakaļkājas. Milzīgajam, vecajam zvēram - jau krietni pāri pusmūžam - bija pārāk sīksta un stiegraina gaļa, kas neatbilda mednieku prasībām, bet abi zināja, ka dzīvnieks var būt grūti pieveicams, kad tas apstājās un viņus aizdomīgi nopētīja. Jondalars un Eila nogaidīja, līdz tas aizgāja.

Viņiem pietuvojoties vēl ciešāk baram, dārdošais, tālumā dzirdamais bizonu pārvietošanās troksnis kļuva stiprāks un sadalījās atsevišķās aurojošu un maujošu skaņu toņkārtās. Jondalars norādīja uz jaunu teli. Tā bija gandrīz jau pieaugusi, gatava dzemdēt pēcnācējus un nobarojusies pēc vasaras leknajām ganībām. Eila piekrītoši pamāja. Abi mednieki ielika metējos pīķus, un Jondalars ar zīmēm lika saprast savu nodomu apiet jaunajai telei no otras puses.

Kādu nezināmu instinktu vadīta vai arī varbūt tāpēc, ka bija pamanījusi vīrieti pārvietojamies, tele sajuta, ka ir izvēlēta par medījumu. Tā nervozi pievirzījās tuvāk bizonu baram. Pārējie dzīvnieki sastājās tai apkārt un novērsa Jondalara uzmanību. Eila bija pārliecināta, ka viņi teli pazaudēs. Jondalars bija nostājies pret sievieti ar muguru, tāpēc Eila viņam nevarēja neko ar zīmēm parādīt, un tele jau virzījās prom no medību vietas. Sieviete nedrīkstēja neko uzsaukt; pat ja Jondalars viņu sadzirdētu, - tas varētu brīdināt bizonus.

Jaunā medniece pieņēma lēmumu un nomērķēja. Jondalars paskatījās atpakaļ, kad Eila jau bija gatava pīķa sviedienam, novērtēja situāciju un sagatavoja arī savu pīķa metamo ierīci. Pārējos bizonus bija satraukuši ātri skrienošā tele un mednieku klātbūtne. Vīrietis un sieviete bija domājuši, ka putekļu mākonis būs pietiekams aizsegs, bet bizoni bija pie tā pieraduši. Jaunā govs jau gandrīz bija sasniegusi drošību barā, kuram pievienojās arī citi bizoni.

Jondalars metās teles virzienā un izmeta pīķi. Pēc īsa brītiņa, kad Jondalara mestais pīķis bija trāpījis teles mīkstajā pavēderē, arī Eila sekoja viņam pa pēdām un savu pīķi nomērķēja teles spalvainajā kaklā. Ierāvuši teli savā barā, bizoni nekavējoties skrēja prom, bet pēc kāda brīža ievainotās teles gaita kļuva lēnāka. Tā sagrīļojās, sāka meimurot un noslīga uz ceļiem. Visbeidzot, sabrukusi pie zemes, tele salauza Jondalara piķi. Zvēru bars saoda asins smaku. Nervozi iemaudamies, daži bizoni apostīja nokritušo teli. Citi atkal, grūstīdamies un skraidīdami tai apkārt, nobauroja nāves māvienu; gaisā bangoja spriedze.

Eila un Jondalars katrs no savas puses skrēja pie medījuma. Pēkšņi vīrietis sāka māt ar rokām un kaut ko viņai kliegt. Viņa signālus nesapratusi, sieviete pašūpoja galvu.

Jauns bullēns, kas bija badīdamies rotaļājies, beidzot bija sagaidījis vecā patriarha atļauju un, skriedams prom, uzdrāzās virsū kādai nervozai bizonu govij. Jaunulis, nesaprazdams, ko darīt, uztraucies atkāpās, bet vecais bullis pārtrauca viņa haotisko uzvedību. Bullēns nezināja, uz kuru pusi skriet, līdz zvēra uzmanību piesaistīja kustīga, divkājaina būtne. Dzīvnieks nolieca galvu un metās tai virsū.

-    Eila! Uzmanies! - Jondalars kliedza, skriedams pie sievietes. Viņam rokās bija pīķis, ko bija jau nomērķējis.

Eila pagriezās un ieraudzīja, ka jaunais bullis nesas viņai virsū. Pirmā doma, kas sievietei ienāca prātā, bija - linga. Tā šķita gandrīz vai instinktīva reakcija. Linga allaž bija bijusi viņas pirmais aizsardzības līdzeklis. Bet šo domu Eila ātri atmeta un ielika pīķi metamajā ierīcē.

īsu brīdi pirms Eilas metiena Jondalars ar roku izsvieda savu pīķi, bet sievietes metamā ierīce attīstīja lielāku pīķa ātrumu. Jondalara pīķis trāpīja dzīvniekam sānos, un tas vienā mirkli novirzīja jaunā bullēna skrējiena trajektoriju. Kad vīrietis paskatījās, Eilas pīķis, joprojām trīsēdams, bija ieurbies zvēra acī; dzīvnieks jau bija miris, pirms tas paspēja nokrist.

Jauna asiņu smaka satrauca bezmērķīgi riņķojošo un maujošo bizonu baru, pēdīgi tie saskaņoti sāka doties vienā virzienā - prom no uztraucošajām darbībām. Pēdējie no bara aizklīdušie dzīvnieki paskrēja garām saviem kritušajiem ciltsbrāļiem, lai pievienotos pārējiem, kas, zemi tricinādami, bēga prom. Vēl ilgi pēc tam, kad putekļi jau bija nosēdušies, bija dzirdama skrienošo zvēru kāju dunoņa.

Stāvēdami tukšajā līdzenumā un skatīdamies uz diviem beigtajiem bizoniem, vīrietis un sieviete uz kādu brīdi bija palikuši mēmi un apstulbuši.

-    Viss ir beidzies, - Eila sacīja, juzdamās kā ar ūdeni aplieta. - Tieši tā.

-     Kāpēc tu neskrēji prom? - Jondalars iesaucās, ļaudamies bailēm par Eilu tikai tagad, kad viss jau bija beidzies. Vīrietis piegāja viņai klāt. - Tevi varēja nogalināt!

-     Es nevarēju griezt muguru bullim, kas pilnā ātrumā nesās man virsū, - Eila deva pretim. - Bullēns būtu mani nobadījis. - Jaunā medniece vēlreiz paskatījās uz bizonu. - Nē, manuprāt, tavs piķis būtu viņu apturējis… bet to es nezināju. Nekad agrāk nebiju ar kādu kopā medījusi. Man vienmēr ir bijis pašai jārūpējas par savu drošību, ja es tā nebūtu darījusi, tad neviens cits to manā vietā ari nebūtu darījis.

Eilas vārdi ielika pēdējo iztrūkstošo gabaliņu kopējā mozaīkā, un pēkšņi vīrietim radās kopaina par viņas dzīvi. Jondalars ieraudzīja Eilu jaunā gaismā. Viņš nodomāja: "ŠI sieviete, šī maigā, gādīgā, mīlošā sieviete ir piedzīvojusi daudz vairāk, nekā kāds varētu to iedomāties. Nē, viņa nespētu aizskriet prom - ne no kā, ne no viena, pat no tevis ne. Jondalar, kad vien tu atslābinājies un zaudēji kontroli, cilvēki no tevis novērsās. Bet arī tad, kad tu nebiji savā labākajā formā, Eila nepadevās."

-     Eila! Tu, skaistā, mežonīgā un brīnišķīgā sieviete! Paskat tik, kas tu esi par varenu mednieci! - Vīrietis pasmaidīja. - Paskaties, ko esi sadarījusi! Divi bizoni ir beigti. Kā mēs tos abus nogādāsim mājās?

Beidzot, aptvērusi padarīto, viņa pasmaidīja, un jauno sievieti pārņēma apmierinājums, triumfs un prieks. Jondalars atcerējās, ka nemaz tik bieži nav nācies šādu smaidu redzēt. Kad Eila šādi smaidīja, viņa bija ļoti skaista sieviete; viņa mirdzēja, it kā no iekšpuses viņu apspīdētu uguns liesma. Pēkšņi Jondalars sāka smieties - nevaldāmiem un aizrautīgiem smiekliem. Eila viņam pievienojās, jo nespēja atturēties. Tas bija abu uzvaras un veiksmes apliecinājums.

-     Jondalar! Paskaties tik! Kas tu par varenu mednieku! - sieviete viņu paslavēja.

-     Tie ir pīķu metēji - tie šoreiz pie vainas. Mēs iegājām tajā barā, un, pirms kāds vēl ko aptvēra… divi pagalam! Padomā, ko tas var nozīmēt!

Eila zināja, ko tas viņai var nozīmēt. Ar šo jauno ieroci viņa tagad vienmēr varēs sev sagādāt medījumu - gan vasarā, gan ziemā. Nebūs vairs jārok lamatu bedres. Viņa varēs ceļot un medīt. Salīdzinājumā ar lingu pīķu metējam bija daudz lielākas priekšrocības.

-    Es zinu, ko tas nozīmē. Tu man apsolīji parādīt labāku un vieglāku medīšanas veidu. Tu izdarīji daudz vairāk, nekā es spēju iedomāties. Nezinu, kā lai tev pasaku… esmu tik…

Eilai eksistēja tikai viens veids, kā viņa mācēja izteikt savu pateicību, veids, ko sieviete bija apguvusi klanā. Pietupusies zemē, sieviete nolieca galvu. Varbūt Jondalars nepiesitīs viņai pie pleca, lai pareizā veidā dotu atļauju runāt, bet viņai tas bija jāpamēģina.

-    Ko tu dari? - Jondalars nesaprata, noliekdamies lejup, lai pieceltu Eilu kājās. - Eila, nevajag tā darīt!

-     Kad klana sieviete virietim vēlas pateikt ko svarīgu, šādi viņa pievērš vīrieša uzmanību, - Eila skaidroja, paceldama galvu. - Man ir svarīgi tev pateikt, cik daudz tas man nozīmē, cik ļoti esmu tev pateicīga par jauno ieroci, arī par to, ka iemācīji man savus vārdus, un par visu pārējo.

-     Eila, lūdzu, celies augšā! - vīrietis sacīja, pieceldams viņu kājās. - Tas nebiju es, kas tev iedeva šo ieroci, tu man pati to parādīji. Ja nebūtu redzējis, kā tu rīkojies ar lingu, es nebūtu par šo ieroci iedomājies. Esmu tev pateicīgs par daudz ko vairāk nekā tikai par šo ieroci.

Jondalars turēja Eilas rokas, sajuzdams sievietes augumu pavisam tuvu klāt. Viņa skatījās vīrieša zilajās acīs, nespēdama un negribēdama no tām novērsties. Viņš pieliecās tuvāk un uzspieda skūpstu uz sievietes lūpām.

Eilas acis pārsteigumā plati ieplētās. Tas notika tik negaidīti. Ne jau tikai vīrieša rīcība, bet arī viņas pašas reakcija bija negaidīta. Sieviete sajuta vīrieša muti uz savām lūpām, un cauri viņas augumam izskrēja zibens šautra. Eila nezināja, kā viņai jārīkojas.

Un beidzot Jondalars saprata. Viņš neies tālāk par šo maigo skūpstu - vēl ne.

-     Ko nozīmē tava mute pie manas mutes?

-    Tas ir skūpsts, Eila. Šis ir tavs pirmais skūpsts, vai ne? Es to allaž aizmirstu, bet ir tik grūti skatīties uz tevi un… Zini, Eila, dažkārt es esmu pēdējais stulbenis.

-     Kāpēc tu tā saki? Tu nemaz neesi stulbs.

-     Esmu gan. Pats nespēju noticēt, kāds stulbenis esmu bijis. - Viņš atlaida Eilu vaļā. - Bet tagad, šķiet, mums labāk vajadzētu izdomāt, kā tos bizonus nogādāt atpakaļ alā, jo, ja tā turpināšu stāvēt tev blakus, tad nekad nespēšu to pareizi izdarīt - tā, kā tas ir jādara ar sievieti pirmajā reizē.

-     Kas jādara pirmajā reizē? - Eila pajautāja, nemaz negribēdama, ka Jondalars palaiž viņu vaļā.

-     Eila, ja tu man to atļausi, es tev sarīkošu Pirmās baudas rituālu.

28

-    Nedomāju, ka Vīnija būtu aizvilkusi abus bizonus līdz alai, ja mēs nebūtu atstājuši to galvas uz lauka, - Eila sacīja. - Tā bija laba doma. - Pa abiem viņi bija nocēluši bullēna ķermeni no velkamās platformas un uzlikuši uz klints pārkares. - Te ir tik daudz gaļas! Paies ilgs laiks, līdz to sagriezīsim. Vajadzētu tūlīt pat ķerties pie darba.

-    Eila, tas var kādu brīdi pagaidīt. - Jondalara smaids un acis pildīja sievieti ar siltumu. - Manuprāt, tavs Pirmais baudas rituāls ir svarīgāks. Palīdzēšu tev noņemt siksnu no Vīnijas - tad došos nopeldēties. Esmu notriepies asinīm un sasvīdis.

-Jondalar… - Eila saminstinājās. Viņa bija satraukta, tomēr vēl kautrējās. - Šis Pirmais baudas rituāls ir ceremonija, vai ne?

-    Jā, tā ir ceremonija.

-     Iza mani mācīja sagatavoties ceremonijām. Vai šai ceremonijai ir kāda… īpaša sagatavošanās?

-     Parasti vecākas sievietes palīdz jaunajai sievietei sagatavoties. Es nezinu, ko viņas saka vai dara. Manuprāt, dari to, kas tev pašai liekas piemērots.

-     Tad atradīšu ziepju sakni un nomazgāšos, attīrīšu sevi tā, kā Iza man to mācīja. Pagaidīšu, līdz tu būsi nopeldējies. Gatavojoties man jābūt vienai. - Eila nosarka un nodūra acis.

"Viņa izskatās tik jauna un kautrīga," Jondalars pie sevis nodomāja. "Tieši tāpat kā vairums jaunu sieviešu Pirmās baudas rituāla laikā." Viņš sajuta pazīstamo maiguma un satraukuma saviļņojumu. Pat viņas gatavošanās bija pareiza. Vīrietis pacēla Eilas zodu un atkal viņu noskūpstīja, tad stingri un ar lielu piespiešanos atrāvās no sievietes. - Arī man noderētu mazliet ziepju saknes.

-     Es tev to atnesīšu, - viņa piedāvāja.

Smaidīdams Jondalars gāja Eilai pa pēdām gar upes krastu, un pēc tam, kad viņa bija izrakuši ziepju sakni un devusies atpakaļ uz alu, vīrietis ar milzīgu šļakstu iemetās ūdenī; viņš jutās daudz labāk - tā, kā jau sen nebija juties. Izdauzījis no saknes ziepjainas putas, Jondalars iezieda ar tām savu ķermeni, tad noņēma ādas saitīti un ieberza putas ari matos. Parasti viņš tīri labi bija izticis ar smiltīm, bet ziepju sakne bija daudz labāka.

Vīrietis ienira ūdenī un peldēja augšup pret straumi, aizpeldēja gandrīz līdz ūdenskritumam. Atgriezies krastmalā, Jondalars aplika gurn- autu un steidzās augšā uz alu. Uz ugunskura bija uzlikta cepties gaļa, tā garšīgi smaržoja. Viņš jutās tik atbrīvots un laimīgs, ka pats nespēja tam noticēt.

-     Priecājos, ka esi atgriezies. Man vajadzēs laiku, lai kārtīgi sevi attīrītu, es negribēju, ka tas ievilktos pārāk vēlu. - Eila paņēma bļodu ar kūpošu šķidrumu, kurā atradās kosu uzlējums matu skalošanai, un tīru apmetni, kas vēl ne reizes nebija vilkts mugurā.

-    Gatavojies tik ilgi, cik tev tas nepieciešams, - Jondalars sacīja, viņu maigi noskūpstīdams.

Eila sāka iet lejā pa taciņu, tad apstājās un pagriezās. - Jondalar, man patīk mute uz mutes… tas skūpsts, - sieviete atzinās.

-     Ceru, ka tev patiks ari viss pārējais, - Jondalars sacīja, kad viņa bija jau aizgājusi.

Apstaigājot alu, šoreiz viņš uz visu skatījās ar jaunām acīm. Pārbaudījis bizona gurna cepeti, viņš pagrieza iesmu un pamanīja, ka Eila bija lapās satinusi dažas saknes un nolikusi tās netālu no oglēm, kā ari atrada karstu tēju, ko sieviete bija viņam pagatavojusi. Viņš nodomāja: "Eila droši vien tās saknes izrakuši, kamēr es peldējos."

Pamanījis savas guļvietas zvērādas, kas joprojām atradās pavarda otrā pusē, vīrietis savilka pieri grumbās un ar lielu iepriecinājumu tās pārnesa un nolika tukšajā vietā, blakus Eilas guļvietai. Sakārtojis tās, viņš devās pēc savu darbarīku saiņa, kurā atradās viņa instrumenti, un atcerējās par doni figūriņu, kuru bija sācis grebt. Apsēdies uz paklājiņa, kas bija palikts zem viņa guļvietas zvērādām, lai tās neatrastos uz zemes, vīrietis atvēra briežādas saini.

Apskatījis mamuta ilkņa gabalu, no kura bija sācis izgrebt sievietes figūriņu, viņš nolēma to pabeigt. Varbūt viņš nebija pats labākais grebšanas meistars, bet nešķita pareizi noturēt vienu no Mātes pašām svarīgākajām ceremonijām bez doni klātbūtnes. Paņēmis dažus grebšanai domātos dzeļus, Jondalars iznesa mamuta ilkni ārā uz klints pārkares.

Sēdēdams uz pārkares, grebdams un veidodams figūriņas formu, Jondalars saprata, ka mamuta ilkņa veidojums nebūt neizskatās pēc mātišķa un ražena sievietes auguma. Tas ieņēma jaunas sievietes apveidus. Viņš bija atteicies no doni tradicionālā senā matu sakārtojuma, tāpat nesanāca ari ierastais galvas un pakauša atveidojums, tas drizāk atgādināja bizes, kas sapītas viscaur apkārt galvai, izņemot seju. Seja bija bez vaibstiem. Doni figūriņām parasti nebija sejas. Kurš gan uzdrīkstētos skatīties Mātes sejā? Kurš gan varētu zināt, kā tā izskatās? Viņa iemiesoja visas sievietes un nevienu konkrēti.

Pārtraucis grebšanu, vīrietis palūkojās upē, abos tās virzienos, cerēdams, ka ieraudzīs Eilu, kaut arī viņa bija piekodinājusi, ka gribot pabūt vienatnē. Vai viņš spēs sagādāt viņai baudu, viņš prātoja. Kad Vasaras sapulču laikā Jondalars tika uzaicināts uz Pirmās baudas rituāliem, viņš nekad nebija par savām spējām šaubījies, bet tās sievietes zināja tradīcijas un saprata, kas gaidāms. Viņām blakus bija vecākas sievietes, kas mācēja visu paskaidrot.

"Vai man vajadzētu mēģināt ko paskaidrot? Nē, Jondalar, tu taču nezini, ko sacīt. Vienkārši parādi viņai to. Eila tev darīs zināmu, ja viņai kaut kas nepatiks. Godīgums, nevis neliela kautrība ir viena no šīs sievietes pievilcīgākajām īpašībām. Tas ir kas patīkami jauns.

Kā tas būs - parādīt Mātes Baudas velti sievietei, kura nemāk izlikties? Kura netēlos iepriecinājumu un to neslēps?

Kāpēc Eilai Pirmās baudas rituāla laikā būtu jābūt citādai nekā pārējām sievietēm? Jo viņa sava Pirmā baudas rituāla laikā nav tāda kā citas. Viņa bija tikusi atvērta ar lielām sāpēm. Un ja nu tu nespēsi pārvarēt to briesmīgo pieredzi? Ja nu Eila nespēs izjust baudu, ja nu tu nespēsi viņai likt to izjust? Kaut būtu kāds veids, kā viņa varētu aizmirst negatīvo pieredzi! Ja vien es spētu viņu piesaistīt pie sevis, pārvarēt pretestību un iekarot viņas dvēseli!

Iekarot viņas dvēseli?"

Jondalars paskatījās uz figūriņu, kas atradās viņam rokā, un pēkšņi viņa domas sāka auļot lielā ātrumā. Kāpēc viņi iegravēja dzīvnieka attēlu uz ieročiem un svētajām sienām? Lai pietuvotos Mātes garam, pārvarētu Viņas pretestību un uztvertu būtību.

"Neesi smieklīgs, Jondalar! Tu nedrīksti tādā veidā iekarot Eilas dvēseli. Tā nebūs pareizi, neviens nekad nepiešķir doni kādu konkrētu seju. Cilvēki nekad netiek atveidoti - līdzība var iekarot gara būtību. Bet kam tā būs liktenīga?

Nevienam nav tiesības turēt otra cilvēka dvēseli gūstā. Atdod doni Eilai! Tā viņa atgūs atpakaļ savu dvēseli. Vai tad ne? Ja grasies to uz kādu brīdi paturēt, tad pēcāk… atdod to viņai atpakaļ.

Ja tu šai figūriņai izgrebsi Eilas seju, vai tas viņu pārvērtis par doni? Tu jau tagad viņu par tādu uzskati, jo sievietei piemīt izcilas dziednieces dotības un dzīvnieku pieburšanas prasme. Ja viņa ir doni, tad var izdomāt iekarot tava paša dvēseli. Vai tas būtu tik slikti?

Jondalar, tu taču gribi, lai ari tev pašam tiktu viņas dvēseles gabaliņš. Tāds dvēseles stūrītis, kas vienmēr atrodas radītāja rokās. Atzīsties, tu taču gribi iegūt šo viņas daļiņu, vai ne?

Ak, Lielo Māt, pasaki, vai tas būtu ļoti briesmīgi, ja es to izdarītu? Ja piešķirtu doni Eilas seju?"

Jondalars skatījās mazajā kaula figūriņā, ko tikko bija pagatavojis. Tad, paņēmis dzēli, viņš sāka grebt sejas vaibstus - tie bija pazīstamas sejas vaibsti.

Kad darbs bija pabeigts, meistars pacēla kaula figūriņu un lēnām pagrieza to apkārt. īsts grebšanas meistars būtu to paveicis labāk, tomēr nebija nemaz tik slikti. Tā atgādināja Eilu, bet drīzāk pēc izjūtām, nevis patiesās līdzības - tā atspoguļoja Jondalara skatījumu uz Eilu, viņa jūtas. Iegājis atpakaļ alā, viņš centās izdomāt, kur lai to noliek. Doni vajadzētu atrasties kaut kur tuvumā, bet pagaidām viņš vēl negribēja, ka Eila to ierauga. Ieraudzījis zvērādu saišķi pie sienas, viņš tajā paslēpa kaula figūriņu.

Izgājis atkal ārā, vīrietis pavērās tālu pāri klints pārkarei. Kur viņa tik ilgi kavējas? Viņš ieraudzīja abus bizonus, kas bija nolikti uz klints pārkares - viens blakus otram. Tie nekur nepazudīs. Pīķi un pīķu metēji stāvēja atstutēti pie klints sienas, blakus alas ieejai. Pacēlis medību rīkus, Jondalars tos ienesa alā un tad izdzirdēja soļu dipoņu pa grantēto akmens taciņu. Vīrietis pagriezās.

Eila sakārtoja sava jaunā apmetņa aukliņu, aplika ap kaklu amuletu maisiņu, atglauda matus no pieres un ar asā dadža palīdzību tos izķemmēja, bet pavisam neizžāvēja. Paņēmusi veco, netīro apmetni, viņa sāka iet augšup pa taciņu. Sieviete nervozēja un bija satraukusies.

Viņa varēja iedomāties, ko Jondalars bija domājis ar Pirmās baudas rituālu, bet bija aizkustināta par viņa vēlmi to darīt kopā ar viņu. Viņa nedomāja, ka ceremonija varētu būt pārāk slikta, pat Brouds pēc pāris pirmajām reizēm vairs nebija viņai nodarījis sāpes.

Ja vīrieši rādīja šo signālu tikai tām sievietēm, kas viņiem patīk, vai tas varētu nozīmēt, ka Jondalaram viņa sākusi iepatikties?

Kad Eila bija jau gandrīz nonākusi līdz pašai augšai, viņu no domām iztraucēja dzeltenbrūnas, neskaidras kontūras ātra kustība.

-      Nenāc klāt! - Jondalars kliedza. - Nenāc klāt, Eila! Tas ir alu lauva!

Vīrietis stāvēja pie alas ieejas, rokā piķis, notēmēts metienam uz milzīgo kaķi, kas bija pietupies un gatavs lēcienam no lauvas rīkles nāca dārdošs rūciens.

-     Nē, Jondalar! - Eila iekliedzās, mezdamās abiem pa vidu. - Nē!

-    Eila, nevajag! Ak, Māt! Apturi taču šo sievieti! - vīrietis iekliedzās, kad Eila nostājās viņam priekšā, lēcienam gatavā lauvas priekšā.

Sieviete izdarīja asu, pavēlošu kustību un rīkles skaņām bagātajā klana valodā nokliedzās: - Pārtraukt!

Milzīgais lauva ar rūsganajām krēpēm ar rāvienu pagriezās un, atbrīvojies no lēciena pozas, notupās pie Eilas kājām. Tad paberzēja savu milzīgo galvu pie viņas stilbiem. Jondalars stāvēja kā pārakmeņojies.

-     Mazuli! Ak, Mazuli! Tu atgriezies, - Eila sarunājās zīmju valodā, nemaz nesvārstīdamās, un bez mazākajām bailēm apskāva milzīgā lauvas kaklu.

Mazulis, cik vien maigi spēdams, nogāza Eilu no kājām, un Jondalars pavērtu muti vēroja, kā lielākais alu lauva, ko viņš jebkad savā mūžā bija redzējis, ar savām priekšķetnām apskāva sievieti ar neizsakāmu mīļumu, grūti būtu iedomāties, ka lauva uz ko tādu ir spējīgs. Lielais kaķis ar aso mēli laizīja sāļās asaras no sievietes sejas, un vaigi tādas apmīļošanas reizē tika nobrāzti.

-     Nu jau būs gana, - Eila sacīja, pieceldamās sēdus, - citādi man nebūs vairs sejas.

Viņa sameklēja tās vietiņas ap lauvas ausīm un krēpēm, kur Mazulim patika, ka viņu pakasa. Mazulis apvēlās uz muguras, atvēra rīkli un labsajūtā izdeva dziļu apmierinājuma rūcienu par Eilas palīdzību.

-     Mazuli, es nedomāju, ka vēl kādreiz tevi ieraudzīšu, - Eila sacīja, kad bija beigusi kasīšanu un lielais kaķis apvēlās otrādi. Mazulis bija izaudzis lielāks, nekā Eila viņu atcerējās. Tas bija nedaudz kārns, tomēr izskatījās veselīgs. Lauvam bija parādījušās jaunas rētas, ko Eila senāk nebija redzējusi, un viņa nodomāja, ka Mazulis droši vien cīnījies par savu teritoriju un šo cīņu uzvarējis. Eilu pārņēma lepnums. Tad, ieraudzījis Jondalaru, Mazulis atkal ierūcās.

-     Nerūc uz viņu! Šo vīrieti tu pats man atsūtīji. Tev ir draudzene… Šķiet, ka tagad tev jau tādu ir daudz… - Lauva piecēlās, pagrieza vīrietim muguru un piečāpoja pie bizona.

-    Vai tev nekas nebūs pretim, ja vienu medījumu atdosim viņam? - Eila uzsauca Jondalaram. - Mums patiešām ir par daudz.

Joprojām turēdams pīķi rokā un stāvēdams alas ieejā, Jondalars bija apstulbis. Viņš centās atbildēt, bet pār vīrieša lūpām iznāca tikai vārgs pīkstiens. Tad, atguvis balsi, viņš sacīja: - Nebūs pretim? Tu jautā man, vai man nebūs iebildumu? Atdod viņam tos abus divus. Dod viņam visu, ko vien viņš vēlas!

-      Mazulim nevajag abus. - Eila izrunāja lauvas vārdu valodā, ko Jondalars nezināja, bet viņš nojauta, ka tas bija vārds. - Nē, Mazuli! Telīti neaiztiec, - Eila runāja skaņās un žestos, ko Jondalars vēl aizvien neuztvēra par valodu, bet pār viņa lūpām izlauzās elsas, kad sieviete alu lauvam atņēma bizonu un pagrūda tam otru nomedīto zvēru. Ar milzīgajiem žokļiem lauva satvēra spēcīgā buļļa kaklu un vilka to prom pa klints pārkāri. Tad, satvēris to pavisam cieši, sāka kāpt lejup pa tik pazīstamo taciņu.

-     Es tūlīt atgriezīšos, Jondalar, - Eila uzsauca. - Tur lejā var būt Vīnija un Skrējējs, un es negribētu, ka Mazulis izbiedē kumeļu.

Jondalars vēroja, kā sieviete seko pa pēdām lauvam, līdz viņa pazuda skatam. Pēc tam viņa parādījās vēlreiz pie klints sienas, ielejas pusē, ikdienišķi iedama blakus lauvam, kas zem sava ķermeņa, starp kājām, vilka beigto bizonu.

Abiem sasniedzot lielo laukakmeni, Eila apstājās un vēlreiz noglāstīja Mazuli. Lauva palaida vaļā bizonu, un, ieraudzījis sievieti uzkāpjam niknākā plēsēja mugurā, Jondalars neticībā nogrozīja galvu. Pacēlusi roku, Eila to pavicināja un, kad dzīvnieks metās skriešus, pieķērās pie sarkanbrūnajām krēpēm. Lauva rāvās uz priekšu lielā ātrumā. Eila turējās cieši, mati plīvoja viņai aiz muguras. Tad Mazulis sāka skriet lēnāk un atgriezās atpakaļ pie laukakmens.

Dzīvnieks atkal saķēra jauno bullēnu un aizvilka to prom pa ieleju. Skatīdamās Mazulim pakaļ, Eila stāvēja blakus lielajam akmenim. Tālu prom pļavā Mazulis vēlreiz atlaida medījumu. Izdevis veselu ņurdienu gūzmu, savu pazīstamo ņarr-ņarr, Mazulis tik skaļi ierūcās, ka Jondalaram mati saslējās stāvus.

Kad alu lauva bija prom, sajuzdams vājumu, Zelandoni vīrs dziļi ievilka elpu un atspiedās pret sienu. Uz vīrieti tas bija atstājis milzīgu iespaidu, un viņš bija nedaudz nobijies. "Kas ir šī sieviete?" viņš domāja. "Kāda maģija viņai piemīt? Iā iedarbojas uz putniem, pat zirgiem. Bet ari uz alu lauvu? Turklāt uz pašu lielāko alu lauvu, kādu esmu redzējis."

"Vai viņa bija… doni? Kurš gan cits, izņemot pašu Māti, varētu likt dzīvniekiem viņai paklausīt? Un kā tad ar viņas dziednieces spējām? Vai ar viņas fenomenālo spēju sākt pēkšņi tik labi runāt? Lai gan viņai piemita neparasts akcents, Eila jau bija iemācījusies gandrīz visu, ko jondalars zināja no Mamutu cilts valodas, un arī dažus vārdus Šaramudu valodā. Vai viņa bija kāda Mātes līdziniece?"

Izdzirdējis Eilu nākam augšā pa taciņu, Jondalars sajuta, ka viņu pārņem baiļu drebuļi. Viņš jau pa pusei gaidīja, ka Eila viņam paziņos, ka ir Lielās Zemes Mātes iemiesojums, un viņš būtu tam noticējis. Tā vietā viņš ieraudzīja sievieti ar izspūrušiem matiem un asarām acīs, kas ritēja pār vaigiem.

-    Kas noticis? - vīrietis apjautājās, maigums guva virsroku pār iedomātajām bailēm.

-     Kāpēc man vienmēr jāzaudē savi bērni? - Eila šņukstēja.

Vīrietis nobālēja. Viņas bērni? Tas lauva bija viņas bērns? Šokēts viņš

atcerējās raudošo Māti - visas dzīvās radības Māti.

-    Tavi bērni?

-     Vispirms Durks un tad Mazulis.

-    Vai tas ir lauvas vārds?

-     Mazulis? Tas nozīmē bērns, maziņš, - viņa atbildēja, cenzdamās pārtulkot.

-     Maziņš! - viņš nosprauslojās. - Tas bija pats lielākais alu lauva, ko jebkad mūžā esmu redzējis!

-    Es zinu. - Mātes lepnums iemirdzējās cauri sievietes asarām. - Es vienmēr rūpējos, lai viņam būtu pietiekami daudz ēdamā, lai viņš nebūtu izsalcis kā bara lauvēni. Bet, kad es viņu atradu, lauvēns bija vēl pavisam mazs. Nosaucu viņu par Mazuli, un man nekad neienāca prātā dēvēt viņu citādi.

-     Tu viņu atradi? - Jondalars brīnījās, joprojām vēl nedaudz svārstīdamies.

-     Viņš bija atstāts nomirt. Manuprāt, lauvēnu bija saminis briedis. Toreiz es dzinu briežus savā izraktajā slazdā. Brūns dažkārt man atļāva aprūpēt alā mazus dzīvnieciņus, ja tie bija savainoti un tiem bija nepieciešama mana palīdzība, bet nekad neļāva ienest gaļēdājus. Es nemaz negrasījos savākt to mazo alu lauvu, bet tad uzradās hiēnas. Es tās aizbaidīju ar lingu un atvedu lauvēnu uz alu.

Eilas acīs pavīdēja aizdomājies skatiens, un ap muti savilkās sājš smaids. - Kad Mazulis bija vēl pavisam mazs, viņš bija tik jocīgs, allaž lika man smieties. Bet sākumā medījuma sagādāšana Mazulim nemaz nebija tik viegla, tomēr jau otrajā ziemā mēs iemācījāmies medīt kopā. To mēs darījām visi kopā, arī Vīnija. Neesmu redzējusi Mazuli kopš… - Pēkšņi Eila aptvēra, kopš kura laika.

-     Ak, Jondalar! Man ir tik žēl. Mazulis ir tas lauva, kas nogalināja tavu brāli. Bet, ja tas būtu bijis kāds cits lauva, es nekad nebūtu spējusi dabūt tevi prom no viņa ķetnām.

-    Tu esi doni! - Jondalars iesaucās. - Redzēju tevi sapni! Es domāju, ka doni ieradusies, lai aizvestu mani uz viņpasauli, bet patiesībā viņa lika lauvam atkāpties.

-     Tajā brīdī tu droši vien vēl biji pie samaņas, Jondalar. Tad, kad es tevi atradu, tu jau biji no sāpēm atslēdzies. Man bija steidzīgi tevi jādabū prom no tās vietas. Zināju, ka Mazulis man nenodarīs pāri, - dažkārt viņš ir nedaudz skarbs, bet īstenībā viņš tāds nav. Tāda nu ir lauvas daba. Tomēr bija jāuzmanās, jo nezināju, kad atgriezīsies viņa lauvene.

Vīrietis šūpoja galvu neticībā un pārsteigumā. - Vai tu tiešām medīji kopā ar to lauvu?

-     Tas bija vienīgais veids, kā varēju viņu pabarot. Sākumā, pirms Mazulis pats vēl nemācēja nogalināt medījumu, viņš notrieca dzīvnieku zemē, es piejāju klāt un ar pīķi to nogalināju. Toreiz es nezināju, ka pīķi var arī mest. Kad Mazulis bija jau paaudzies un pats mācēja medīt, dažkārt paņēmu kādu gabalu sev, pirms viņš sāka ieturēt maltīti vai arī ja gribēju saglabāt zvērādu…

-    Tātad tu pastūmi viņu malā tāpat kā gadījumā ar šo bizonu? Vai tu nezini, ka ir bīstami atņemt lauvam gaļu? Esmu redzējis, kā viens lauva tādā reizē nogalina pats savu mazuli!

-    Arī es esmu to redzējusi. Bet Mazulis ir citāds, Jondalar. Viņš neuzauga lauvu barā. Viņš uzauga šeit - kopā ar Vīniju un mani. Mēs kopā medījām - viņš ir pieradis ar mani dalīties. Tomēr priecājos, ka viņš atrada lauveni, lai varētu dzīvot kā īsts lauva. Vīnija kādu brīdi devās atpakaļ uz zirgu baru, bet viņa tur nebija laimīga, tāpēc atgriezās…

Eila pašūpoja galvu un nodūra acis. - Tā nav taisnība. Es tikai gribu tam ticēt. Manuprāt, atrazdamās zirgu barā un kopā ar savu ērzeli, viņa tomēr bija laimīga. Toties es nebiju laimīga bez Vīnijas. Es tik ļoti priecājos, ka viņa gribēja nākt atpakaļ pēc tam, kad viņas ērzelis aizgāja bojā.

Eila pacēla savu netīro apmetni un devās uz alu. Pamanījis, ka joprojām tur rokās pīķi, Jondalars to pieslēja pie sienas un sekoja sievietei. Eila bija domīga. Mazuļa atgriešanās bija uzjundījusi tik daudz atmiņu. Paskatījusies uz bizona cepeti, jaunā sieviete pagrieza iesmu un parušināja uguni. Tad no ūdens somas, kas karājās uz staba un bija izgatavota no liela kulana kuņģa, ielēja ūdeni vārāmajā grozā un ielika pavardā uzkarsēt pāris vārāmo akmeņu.

Jondalars vienkārši vēroja sievieti, joprojām apstulbis no alu lauvas apciemojuma. Tas bija bijis šoks - redzēt, kā lauva nolec uz klints pārkares, bet pēc tam - kā Eila bija nostājusies viņam priekšā un apturējusi milzīgo plēsēju… Neviens tam neticētu.

Skatoties uz sievieti, Jondalaram radās nojauta, ka Eilā ir kaut kas mainījies. Tad viņš pamanīja, ka viņas mati ir izlaisti. Vīrietis atcerējās pirmo reizi, kad bija redzējis viņu ar izlaistiem matiem un saulē zeltaini mirdzošu. Viņa bija uznākusi no upmalas, un viņš bija Eilu ieraudzījis kailu - izlaistos matus un sievietes brīnišķīgo augumu.

-     … labi atkal ieraudzīt Mazuli. Tie bizoni droši vien bijuši viņa teritorijā. Viņš acīmredzot saoda medījumu un tad sekoja mums pa pēdām. Ieraugot tevi, viņš bija pārsteigts. Nezinu, vai viņš tevi atcerējās. Kā jūs nonācāt tajā kanjonā, kurā nav izejas?

-     Ko…? Piedod - ko tu teici?

-     Gribēju zināt - kā jūs abi ar brāli nonācāt tajā kanjonā, kur bija Mazulis? - viņa atkārtoja, paskatīdamās uz vīrieti. Eilu vēroja spožas, violetas acis, kas lika sievietes sejai nosarkt.

Ar lielām pūlēm Jondalars koncentrēja savas domas uz jaunās sievietes jautājumu. - Mēs sekojām briedim. Tonolans to nogalināja, bet lauvene bija izvēlējusies to pašu medījumu. Viņa to vilka projām, un Tonolans sekoja pa pēdām. Es jau viņam sacīju, lai ļauj viņai to ņemt, bet brālis manī neklausījās. Redzējām, kā lauvene ieiet alā un tad dodas prom. Tonolans cerēja, ka varēs dabūt atpakaļ savu pīķi un nogriezt kādu gaļas gabalu, pirms lauvene atgriežas. Bet lauvu tēviņam bija kas cits padomā.

Jondalars uz bridi aizvēra acis. - Nevaru viņu vainot. Bija stulbi sekot tai lauvenei, bet es nespēju brāli atturēt. Tonolans mūždien ir bijis pārgalvīgs, bet pēc Džetamio nāves viņš kļuva pilnīgi nekontrolējams. Viņš gribēja mirt. Tagad es saprotu, ka man nevajadzēja viņam sekot.

Eila zināja, ka Jondalars joprojām vēl sēro par brāli, tāpēc mainīja tematu: - Neredzēju Vīniju pļavā. Viņa droši vien kopā ar Skrējēju aizaulekšojusi uz stepi. Pēdējā laikā Vīnij ai tur patīk. Tas, kā tu biji aplicis tās saites ap Skrējēja galvu, bija gudri izdomāts, bet nezinu, vai bija nepieciešams viņu piesiet pie Vīnijas.

-    Virve bija pārāk gara. Nebiju domājis, ka tā sapīsies krūmos. Tomēr tā viņu noturēja. To vajadzētu atcerēties, ja gribi, lai zirgi paliek pie vietas. Vismaz Skrējējs. Vai Vīnija vienmēr dara to, ko tu gribi?

-    Šķiet, ka jā, bet drīzāk izskatās, ka viņa pati to vēlas. Viņa zina, ko es vēlos, un to dara. Savukārt Mazulis veda mani tur, kur pats gribēja

iet, bet viņš skrien tik ātri… - Domājot par pēdējo izjādi Mazuļa mugurā, Eilas acis iemirdzējās. Jāšana lauvas mugurā vienmēr ir bijusi aizraujoša.

Jondalars atcerējās, kā Eila bija turējusies lauvam mugurā, viņas mati, zeltaināki par lauvas sarkanīgajām krēpēm, plīvoja vējā. Vērojot viņu, Jondalars bija baiļojies par jauno sievieti, bet tas bija aizraujoši - kā Eila pati. Tik mežonīga un brīva, tik skaista…

-             Eila, tu esi apbrīnojami aizraujoša sieviete, - viņš sacīja. Vīrieša acīs atspoguļojās pārliecība par izteiktajiem vārdiem.

-            Aizraujoša? Aizraujoši ir… mest piķi vai ātri auļot Vīnijas mugurā… arī Mazulis tāds ir, vai ne? - Jaunā sieviete bija uztraukusies.

-    Pareizi. Tāpat arī Eila man… ir aizraujoša un skaista.

-            Jondalar, tu taču joko. Skaisti ir ziedi vai debesis, vai saule, kas noriet pamalē. Es neesmu skaista.

-    Vai tad sieviete nevar būt skaista?

Eila aizgriezās no vīrieša ciešā skatiena. - Es… es nezinu. Bet es neesmu skaista. Es esmu… liela un neglīta.

Jondalars piecēlās un, paņēmis Eilas roku, mudināja arī viņu piecelties kājās. - Nu, kurš ir garāks?

Vīrietis neatvairāmi stāvēja tik tuvu. Viņa pamanīja, ka Jondalars atkal ir noskuvies. Stāvot pavisam tuvu, bija pamanāmi īsie bārdas rugāji. Sieviete alka pieskarties viņa raupjajai un tajā pašā laikā gludajai sejai, un vīrieša acis lika viņai sajust, ka tās ieskatās dziļi viņas dvēselē.

-    Tu esi garāks, - Eila klusi atbildēja.

-            Tad jau iznāk, ka neesi nemaz tik liela, vai ne? Un tu neesi neglīta, Eila. - Jondalars pasmaidīja, bet Eila to nojauta tikai no viņa acīm. - Tas patiešām ir dīvaini. Skaistākā sieviete, ko jebkad esmu redzējis, domā, ka ir neglīta.

Eilas ausis to dzirdēja, bet viņa bija apmaldījusies acis, kas turēja viņu gūstā, pārāk satraukta par sava pašas ķermeņa reakciju, lai saprastu Jondalara vārdus. Viņa redzēja, kā vīrietis pieliecas tuvāk, pieliek savu muti pie viņas lūpām, un sajuta, ka, aplicis viņai rokas, pievelk viņu tuvāk.

-    Jondalar, - Eila ievilka elpu. - Man patīk tā… mute pie mutes.

-             Skūpsts, - viņš izlaboja. - Eila, šķiet, ka ir pienācis laiks. - Viņš paņēma jauno sievieti aiz rokas un veda uz guļvietas pusi.

-     Kam pienācis laiks?

-    Pirmajam baudas rituālam, - viņš atbildēja.

Abi apsēdās uz zvērādām. - Kas tā ir par ceremoniju?

-             Tā ir ceremonija, kurā kļūst par sievieti. Nevaru tev visu par to izstāstīt. Vecākas sievietes parasti stāsta meitenēm, ko sagaidīt un ka var sāpēt, bet tas ir nepieciešams, lai meitenes atvērtu un viņas varētu kļūt par sievietēm. Tam tiek izvēlēts vīrietis. Vīrieši grib, lai viņus izvēlas, bet daži no tā baidās.

-    Kāpēc viņi baidās?

-            Viņi baidās, ka nodarīs sievietei pāri, baidās, ka būs neveikli vai nespējīgi, ka loceklis, kas padara meitenes par sievietēm, nepacelsies.

-    Tas nozīmē vīrieša orgānu? Tam ir tik daudz dažādu vārdu.

Jondalars iedomājās par visiem šiem vārdiem - daudzi no tiem bija

vulgāri vai ar humora pieskaņu. - Jā, to sauc daudz un dažādos vārdos.

-    Kurš no tiem ir īstais?

-             Loceklis, es domāju, - vīrietis atbildēja, - tāpat to dēvē arī par sieviešu atvērēju.

-     Kas notiek, ja loceklis nepaceļas?

-            Tad ir jāsauc kāds cits vīrietis - tas ir ļoti apkaunojoši. Bet vairums vīriešu tomēr grib, lai sievietes Pirmajam baudas rituālam izvēlas tieši viņus.

-    Vai tev patika, ja tevi izvēlējās? -Jā-

-    Vai tevi bieži izvēlējās? -Jā-

-    Kāpēc?

Jondalars pasmaidīja un nesaprata, vai Eila uzdod jautājumus ziņkārības vai nervozitātes dēļ. - Domāju, tāpēc, ka man tas patīk. Sievietes pirmā reize arī man ir īpašs notikums.

-Jondalar, kā mēs varam rīkot Pirmās baudas rituālu? Man jau pirmā reize ir bijusi, es jau esmu atvērta.

-             Es zinu, bet šajā rituālā ir daudz kas vairāk nekā tikai sievietes atvēršana.

-    Es nesaprotu. Kas tur var būt vairāk?

Vīrietis atkal pasmaidīja, tad pieliecās tuvāk un pielika savu muti pie Eilas lūpām. Arī jaunā sieviete paliecās uz priekšu, bet izbijās, kad Jondalara mute atvērās un viņa sajuta vīrieša mēli ieejam savā mutē. Viņa atkāpās.

-    Ko tu dari? - Eila pajautāja.

-    Vai tev tas nepatīk? - Vīrieša pierē iegūla izbaiļu rievas.

-    Nezinu.

-    Vai gribi vēlreiz pamēģināt un pārbaudīt? - Viņš pats sevi norāja: "Esi rāmāks! Nesteidzies!" - Manuprāt, tev labāk vajadzētu atgulties un atslābināties.

Viņš maigi pastūma Eilu gultā atlaisties, tad nogūlās viņai blakus, paslējies uz viena elkoņa. Paskatījies lejup uz sievieti, Jondalars atkal uzspieda muti uz viņas lūpām. Pagaidījis, kamēr viņas sasprindzinājums pāriet, viņš viegli nobrauca ar mēli pār sievietes lūpām. Nedaudz piecēlies, viņš ievēroja, ka Eilas mute smaida un acis ir aizvērtas. Kad viņa atkal atvēra acis, vīrietis vēlreiz pieliecās, lai viņu noskūpstītu. Eila pastiepās vīrietim pretim. Šoreiz viņš noskūpstīja viņu kaislīgāk un ar atvērtu muti. Kad vīrieša mēle meklēja ceļu Eilas mutē, viņa to atvēra un saņēma.

-    Jā, - viņa atzinās. - Šķiet, ka man tas patīk.

Jondalars pasmaidīja. Eila uzdeva jautājumus, izgaršoja, pārbaudīja, un vīrietis priecājās, ka viņa nav pamanījusi viņa vēlmi.

-     Ko tālāk? - viņa pajautāja.

-    Vēl to pašu?

-     Labi.

Jondalars atkal viņu skūpstīja, maigi apsekodams sievietes lūpas, aukslējas un mēles pamatni. Tad lūpas pārgāja pie zoda. Atradis Eilas ausi, viņš tajā iepūta siltu dvašu, iekoda auss ļipiņā un pēc tam ar meklējošo mēli apklāja viņas kaklu skūpstiem. Vēlāk atkal atgriezās pie mutes.

-     Kāpēc tas liek man justies kā drudzī un uzdzen drebuļus? - Eila pajautāja. - Bet tie nav slimības drebuļi, tie ir daudz patīkamāki.

-     Tagad tev nav jābūt zāļu sievai, tā nav nekāda slimība, - viņš skaidroja. Tad pēc brīža piebilda: - Eila, ja tev ir karsti, kāpēc neattaisīt apmetni?

-     Ir jau labi. Nav jau nemaz tik karsti.

-     Vai tu iebilstu, ja es atvērtu tavu apmetni?

-     Kāpēc tas ir vajadzīgs?

-    Jo es to gribu. - Viņš atkal Eilu noskūpstīja, mēģinādams atsiet mezglu saitītē, kas saturēja apmetni. Jondalaram neizdevās, viņš jau bija gatavs uz tālākām diskusijām.

-    Es to attaisīšu, - viņa pačukstēja, kad vīrietis atrāva muti no viņas lūpām. Jaunā sieviete veikli atsēja mezglu un izliecās, lai atraisītu jostu. Adas apmetnis nokrita, un Jondalars aizturēja elpu.

-   Ak, sieviete! - Viņa balss bija piesmakusi no lielās vēlmes un cirkšņi - saspringuši. - Eila! 0! Doni! Kas par sievieti! - Viņš kaislīgi skūpstīja sievietes pavērto muti, tad ar seju piespiedās viņas kaklam un uzsūca ādas siltumu. Smagi elpodams, viņš nedaudz atrāvās un ieraudzīja, ka uz Eilas kakla bija atstājis sarkanu plankumu. Cenzdamies atgūt kontroli, Jondalars dziļi ievilka elpu.

-     Vai kaut kas nav labi? - Eila pajautāja, sievietes pierē iegūla uztraukuma rieva.

-     Tikai tas, ka es tevi tik ļoti gribu. Gribu visu izdarīt pareizi, bet nezinu, vai spēšu. Tu esi… tik skaista, tik sievišķīga.

Eilas rūpju rieva pārvērtās smaidā. - Jondalar, lai ko tu arī darīsi, viss būs pareizi.

Atkal viņu noskūpstījis, šoreiz daudz maigāk, viņš vairāk nekā jebkad gribēja šai sievietei sagādāt baudu. Noglāstījis Eilas sānu, viņš sajuta krūts smagumu, vidukļa izliekumu, līdzeno gūžas pacēlumu, sasprindzināto augšstilba muskuli. Eila no viņa pieskārieniem trīsēja. Jondalara roka pieskārās zeltainajiem kaunuma matiem, pēc tam virzījās augšup pāri vēderam uz piebriedušajām krūtīm un sajuta, kā krūtsgaliņš viņa plaukstā paliek ciets. Noskūpstījis sīko rētiņu uz Eilas kakla, vīrietis sameklēja otru krūti un iesūca krūtsgaliņu mutē.

-     Sajūta nav tāda pati, kā kad bērns to dara, - viņa atzina.

Tas kliedēja saspringumu, Jondalars smiedamies piecēlās sēdus. - Eila, tev tagad tas nav jāanalizē.

-     Nu, vienalga, sajūta nav tāda pati, kā kad bērns sūc krūti, un es nezinu, kāpēc. Es vispār nesaprotu, kāpēc vīrietis grib zīst tāpat kā bērns, - sieviete sacīja, gribēdama aizsargāties.

-     Vai tev nepatīk, ka es tā daru? Es tā nedarīšu, ja tev tas nepatīk.

-    Es neteicu, ka man tas nepatīk. Ir laba sajūta, kad bērns zīž krūti. Tomēr, kad tu to dari, sajūta ir cita, bet tik un tā patīkama. Es to izjūtu visā ķermenī. Bērns nerada tādas izjūtas visā ķermenī.

-    Tieši tāpēc vīrietis to dara, lai sieviete tā justos un lai pats tā justos. Tieši tāpēc es gribu tev pieskarties, sniegt baudu tev un arī pats sev. Tā ir Mātes Baudas velte, ko Viņa sniedz saviem bērniem. Viņa mūs radīja, lai mēs šo baudu iepazītu, un mēs Viņu godinām, Viņas velti pieņemot. Eila, vai ļausi man sniegt Baudas velti tev?

Jondalars skatījās Eilā. Jaunās sievietes zeltainie mati, izjukuši uz zvērādas, iekļāva viņas seju. Viņas ieplestās acis, dziļas un maigas, dega ar slēptu liesmu un šķita asaru pilnas, it kā jebkuru bridi tās varētu iet pāri malām. Kad Eila pavēra muti, lai atbildētu, tā notrīcēja; viņa neatbildēja, bet pamāja.

Vīrietis noskūpstīja vienu aizvērto aci, tad otru un pamanīja asaru. Ar mēles galiņu viņš izgaršoja sāļo pilienu. Atvērusi acis, Eila pasmaidīja.

Noskūpstījis viņas degungaliņu, tad muti un katru krūtsgaliņu, Jondalars piecēlās kājās.

Sieviete vēroja, kā viņš pieiet pie pavarda un noņem no uguns uz iesma uzdurto cepeti un pagrūž lapās ietītās saknes prom no oglēm. Neko nedomādama, Eila gaidīja to, ko pati nezināja. Vīrietis bija licis viņai justies tā, kā viņa nekad nespēja iedomāties, ka viņas ķermenis var tā justies; viņā bija pamodusies neizskaidrojama iekāre un ilgas.

Ielējis krūzītē ūdeni, Jondalars to atnesa pie guļvietas. - Negribu, lai kaut kas mums traucētu, - viņš paskaidroja, - domāju, ka tu varbūt gribi padzerties.

Eila noraidoši pašūpoja galvu. Iedzēris malciņu, Jondalars nolika krūzīti malā, tad, atraisījis gurnauta saiti, palika stāvam, skatīdamies uz sievieti; viņa iespaidīgais loceklis bija piebriedis un sacēlies. Eilas acīs varēja lasīt vienīgi uzticību un vēlēšanos, tajās nebija ne miņas no bailēm par iespaidīgo locekļa izmēru, kas dažkārt parādījās jaunākās sievietēs un arī vairs ne tik jaunās, kad viņas to pirmoreiz bija ieraudzījušas.

Apguļoties blakus Eilai, Jondalara acis veldzējās sievietes daiļumā. Viņas mati - mīksti, kupli, krāšņi; acis - dziļas un gaidošas; lieliskais augums - viss šajā skaistajā sievietē gaidīja viņa pieskārienu, viss gaidīja, lai viņš atmodina viņā tās izjūtas, kuras viņš zināja tur esam. Vīrietis gribēja pēc iespējas ilgāk izbaudīt šo pirmo Eilas iepazīšanu. Šobrīd viņš jutās daudz vairāk uztraucies, nekā jebkad bija bijis Pirmās baudas rituāla laikā, atrodoties kopā ar tikko izveidojušos sievieti. Eila nezināja, ko gaidīt; neviens to viņai nebija gari un plaši izskaidrojis. Agrāk viņa bija tikusi vienīgi rupji izmantota.

"Ak, Doni! Palīdzi man visu izdarīt pareizi," Jondalars nodomāja, uz brīdi sajuzdams, ka drīzāk uzņemas milzīgu atbildību nekā ar priecīgu prātu nododas Baudas veltei.

Eila gulēja mierīgi, sievietei ne muskulītis nenodrebēja, tomēr viņa trīsēja. Viņa jutās tā, it kā jau veselu mūžību būtu gaidījusi kaut ko, ko nespēja izskaidrot un vārdos aprakstīt, bet ko šis vīrietis varēja viņai sniegt. Jau viņa acis vien spēja ielauzties dziļi sievietes dvēselē; viņa nespēja izskaidrot pulsējošo, trīcošo sajūtu, ko izraisīja viņa roku, mutes un mēles pieskāriens, tomēr Eila ilgojās saņemt vēl vairāk. Viņa sajutās tā, ka kaut kas nav pabeigts un izdarīts līdz galam. Kamēr Jondalars nebija viņai ļāvis izbaudīt garšu, sieviete savu izsalkumu nebija apzinājusies, bet, tiklīdz tas radās, to vajadzēja apmierināt.

Kad vīrieša acis bija pietiekami piesātinājušās ar sievietes kailumu, Jondalars tās aizvēra un atkal viņu noskūpstīja. Eilas mute bija pavērta un gaidoša. Viņa iesūca vīrieša meklējošo mēli savā mutē un piesardzīgi izmēģināja darboties ar savu mēli. Jondalars pacēla galvu un iedrošinoši uzsmaidīja. Vīrietis pielika pie lūpām bagātīgu, krāšņu sievietes matu šķipsnu un ar seju iejaucās biezajā, mīkstajā, zeltainajā matu kronī. Noskūpstījis viņas pieri, acis un vaigus, Jondalars gribēja iepazīt viņu visu.

Viņš sameklēja sievietes ausi, siltā elpa no jauna lika viņas augumam patīkami ietrīsēties. Paknibinājis auss ļipiņu, vīrietis to pasūca. Jondalars atrada jutīgos nervu galiņus uz Eilas kakla un rīkles, kas izraisīja patīkamas trīsas auguma iekšpusē tajās vietās, kur neviens nekad nebija vēl pieskāries. Vīrieša lielās, ekspresīvās un jutekliskās rokas viņu glāstīja un pētīja, pieskārās zīdainajiem matiem, vaigam un zodam, apvilka plecu un roku līnijas. Sasniedzis Eilas roku, Jondalars pielika to pie lūpām, noskūpstīja plaukstu un noglāstīja katru pirkstiņu, tad turpināja glāstīt rokas iekšpusi.

Sievietes acis bija aizvērtas, izbaudīdamas ritmiskos sajūtu uzplūdus. Viņa siltā mute sameklēja rētiņu kakla bedrītē, tad brauca zemāk starp krūtīm un apvilka vienas krūts kontūru. Ar mēli iezīmēdams arvien mazākus apļus un sasniedzis krūtsgaliņa aplīti, vīrietis sajuta, ka Eilas ādas struktūra mainās. Sieviete noelsās, kad viņš iesūca krūtsgaliņu mutē, un Jondalars pats sajuta cirkšņos pulsējam karstuma vilni.

Glāstot katru krūti, viņa roka pieskaņojās mēles kustībām un pirksti atklāja, ka krūtsgaliņš ir ciets un izslējies. Sākumā viņš to maigi pasūca, bet, kad Eila sniedzās viņam pretim, vīrietis sāka sūkt stiprāk. Viņa smagi elpoja un klusi vaidēja. Vīrieša elpa pieskaņojās sievietes vēlmei; viņš nebija pārliecināts, ka spēs vēl ilgāk noturēties. Pārtraucis Jondalars atkal paskatījās uz Eilu. Viņas acis bija aizvērtas un mute pavērta.

Viņš gribēja viņu visu, visu un uzreiz. Piespiedies viņas mutei, vīrietis iesūca Eilas mēli savā mutē. Atlaižot to, arī Eila, sekojot viņa piemēram, iesūca viņa mēli un sajuta vīrieša karstumu. Sameklējis atkal sievietes kaklu, viņš vilka mitrus apļus ap otru piebriedušo krūti, līdz sasniedza krūtsgaliņu. Alkdama un trīsēdama Eila tiecās viņam pretim, un viņš atbildēja ar ciešu apskāvienu.

Jondalara roka glāstīja Eilas vēderu, gūžas, tad nonāca pie iekšstilba. Sievietes stingrie muskuļi nedaudz saspringa, tad atbrīvojusies viņa paplēta kājas. Jondalars noglāstīja tumši zeltaino matiņu pauguriņu un sajuta siltu miklumu. Viņu pārsteidza paša spēcīgais atbildes trieciens cirkšņos. Cīnoties atgūt savaldību, viņš saglabāja mieru un gandrīz to atkal zaudēja, kad sajuta savā rokā vēl vienu mikluma uzplūdu.

Atstājis krūtsgaliņu, viņš ar roku apļoja sievietes vēderu un nabu. Sasniedzis pauguriņu, viņš paskatījās Eilā. Viņa saraustīti elsoja, sievietes mugura izliecās un gaidās saspringa. Viņa bija gatava. Noskūpstījis kaunuma pauguriņu, viņš sajuta sprogainos matiņus un noslīdēja zemāk. Eila trīsēja, kad vīrieša mēle šaurās atveres augšdaļā atrada mazo izcilnīti, viņa iekliegdamās palēcās un pēc tam vaidot atkrita atpakaļ.

Kad viņš mainīja pozu un ar muti ieslīdēja starp sievietes kājām, Jondalara loceklis nepacietībā dedzīgi pulsēja. Pavēris ieloces, Jondalars ilgi un maigi tās izgaršoja. Eila vairs nedzirdēja, kādas skaņas pati izdod, jo bija pazudusi negaidītos izjūtu uzplūdos, kas strāvoja viņai cauri, kad vīrieša mēle izpētīja katru ieloci un krunciņu.

Lai savaldītu savu arvien pieaugošo vajadzību, Jondalars koncentrējās vienīgi uz Eilas baudu, sameklēja klitoru, kas bija mazs, bet pats baudas centrs, un sāka to stingri un ātri apļot. Kad sieviete locījās un elsoja no tādas ekstāzes, kādu nekad agrāk nebija izjutusi, vīrietis baidījās, ka ir sasniedzis paškontroles robežu. Ar diviem garajiem pirkstiem viņš iegāja miklajā atverē un no iekšpuses paspieda.

Pēkšņi Eila izlieca muguru un iekliedzās, Jondalars izgaršoja jaunu mikluma uzplūdu. Sievietes rokas sažņaudzās dūrēs un atlaidās, neapzināti izdarīdamas konvulsīvas aicinošas kustības, kas pielāgojās viņas spazmatiskajai elpošanai.

-Jondalar! - viņa iesaucās. - Ak, Jondalar, man vajag… vajag tevi… vajag kaut ko… *

Vīrietis nostājās uz ceļiem un, sakodis zobus, pūlējās atturēties no straujām kustībām un ieiet viņā piesardzīgi. - Es cenšos… to izdarīt saudzīgi, - viņš ar grūtībām sacīja.

- Tas… man nesāpēs, Jondalar…

Tā bija taisnība! Īstenībā šī taču nebija viņas pirmā reize. Kad Eila izliecās, lai saņemtu viņu pretim, Jondalars atļāvās viņā ieiet. Nebija nekādas pretestības. Cerēdams sajust pretestību sievietes makstī, viņš iespiedās vēl dziļāk un juta locekli slīdam iekšā vēl dziļāk, sajuta viņas siltumu, miklās dzīles atveramies un viņu ieskaujam, līdz - viņam par pārsteigumu - Eila viņu uzņēma pilnībā. Viņš pavilkās atpakaļ un vēlreiz dziļi viņā iegrima. Lai ievilktu viņu sevī pilnīgi, Eila ar kājām apskāva vīrieti. Vēlreiz izvilkdams locekli un par jaunu viņā iespiezdamies, viņš sajuta sievietes maksts brīnumaino pulsāciju, kas glāstīja viņa locekli visā garumā. Tas bija kas vairāk, nekā viņš bija gaidījis. Ar neierobežotu aizrautību ieiedams viņā atkal un atkal, Jondalars beidzot ļāva vaļu pats savām vajadzībām.

-     Eila!… Eila!… Eila! - viņš izsaucās.

Spriedze sasniedza kulmināciju. Vīrietis sajuta, kā tā koncentrējas viņa cirkšņos. Viņš vēlreiz izvilka locekli. Eila sniedzās viņam pretim ar katru saspringto nerva galiņu un muskuli. Jondalars iegāja viņā, nododamies baudas kulminācijas sajūtai, pilnībā iegremdēdams savu vareno vīrietību sievietes karstajās dzīlēs. Abi saspringa, Eila izkliedza viņa vārdu, un, izdarīdams pēdējo grūdienu, Jondalars viņu piepildīja ar savu sēklu.

Brīdi, kas vilkās veselu mūžību, vīrieša zemās rīkles skaņas saplūda harmonijā ar sievietes elsām, kas ik pa brīdim atkārtoti izsauca viņa vārdu; abus caurstrāvoja baudas trīsas. Tad ar neizsakāmu atvieglojumu Jondalars sabruka virs sievietes.

Kādu labu brīdi bija dzirdama tikai abu elpa. Viņi nespēja pakustēties. Viņi bija atdevuši sevi viens otram līdz pēdējam, katra šūniņa bija piedalījusies baudas sniegšanā. Vēl pēc kāda laika viņi joprojām palika guļam, negribēdami kustēties, negribēdami, lai tas beidzas, kaut arī zināja, ka tas ir beidzies. Tā bija bijusi Eilas atmoda; viņa nekad nebija izbaudījusi to, ko vīrietis varētu viņai sniegt. Jondalars zināja, ka bauda Eilu atmodinās, bet viņa bija sagādājusi vīrietim negaidītu pārsteigumu, sagādājusi viņam neizmērojamu iepriecinājumu.

Tikai dažas sievietes līdz šim bija spējušas pilnībā ieņemt viņa vareno locekli; vīrietis bija iemācījies kontrolēt iespiešanās dziļumu, lai pielāgotos sievietei, un darīja to ar iejūtību un meistarību. Tieši tā vairs nekad nebūs, bet izbaudīt Pirmās baudas rituālu un vienlaikus reto un pasakaino atvieglojuma sajūtu pēc pilnīgas locekļa ieiešanas sievietē bija kas pilnīgi neticams.

Jondalars allaž bija ļoti pūlējies tieši Pirmās baudas rituāla laikā; šajā ceremonijā bija kaut kas tāds, kas izcēla viņā pašu labāko. Vīrieša rūpes un uzmanība bija neviltotas, viņa pūlēm vajadzēja iepriecināt sievieti, un viņa apmierinājums radās no sievietes iegūtās baudas tāpat kā no savējās. Bet Eila bija viņu iepriecinājusi, apmierinājusi līdz tādai pakāpei, par ko vīrietis nebija sapņojis pat pārdrošākajās fantāzijās. Nekad agrāk viņš nebija izjutis tik dziļu piepildījumu. Kādu brīdi bija licies, ka abi kļuvuši par vienu veselu.

-     Es droši vien kļūstu ļoti smags, - Jondalars konstatēja, daļēji atbalstīdams svaru uz viena elkoņa.

-    Nē, - Eila atbildēja maigā balsī. - Tu nemaz neesi smags. Nedomāju, ka kādreiz vēlēšos, lai tu no manis piecelies.

Vīrietis noliecās, lai pakutinātu viņas ausi un noskūpstītu kaklu. - Arī es negribu celties augšā, tomēr šķiet, ka tas būs jādara. - Jondalars lēnām atbrīvojās un apgūlās Eilai blakus, palikdams roku zem sievietes galvas tā, lai tā atbalstītos viņa pleca bedrītē.

Eila jutās miegaini apmierināta, pilnīgi atbrīvojusies, un spēcīgi izbaudīja vīrieša klātbūtni. Jaunā sieviete sajuta roku, kas bija viņu apskāvusi, pirkstus, kas viegli glāstīja, krūšu muskuļu spēli zem sava vaiga; viņa varēja ausī dzirdēt vīrieša sirdspukstus vai varbūt pati savējos; viņa varēja sasmaržot vīrieša siltās ādas muskusa smaržu un abu divu Baudas veltes smaržu. Jaunā sieviete nekad nebija jutusies tik lutināta un aprūpēta.

-    Jondalar, - Eila pēc brīža ierunājās, - kā tu zini, kas jādara? Es nemaz nezināju, ka manī mājo tādas sajūtas. Kā tu to zināji?

-     Kāds man to parādīja, iemācīja, palīdzēja uzzināt, kas sievietei nepieciešams.

-     Kas?

Eila juta vīrieša muskuļus saspringstam, pamanīja izmaiņas viņa balss tonī.

-     Ir pieņemts, ka vecākas, pieredzējušākas sievietes apmāca jaunus vīriešus.

-    Tā kā Pirmajā baudas veltē?

-    Ne gluži. Tas ir daudz neoficiālāk. Kad jaunie vīrieši sasniedz briedumu, sievietes to parasti zina. Viena vai vairākas, kas saprot, ka viņš ir nervozs un par sevi nedrošs, allaž būs blakus un palīdzēs vīrietim to pārvarēt. Bet tā nav ceremonija.

-    Klanā, kad zēns īstās medībās, ne jau nogalinot kādus mazus zvēriņus, iegūst pirmo medījumu, tad kļūst par īstu vīrieti un viņam par godu tiek noturēta vīrietības ceremonija. Briedumam nav nozīmes. Tieši medības padara viņu par vīrieti. Tajā brīdī viņam jāuzņemas pieaugušo saistības.

-     Medības ir svarīgas, bet daži vīrieši nekad nemedī. Viņi attīsta citas iemaņas. Domāju, ka man arī nebūtu bijis jāmedī, ja pats to nebūtu vēlējies. Es māku izgatavot rīkus un ietirgotu tos pret gaļu un zvērādām vai vienalga ko citu, kas man nepieciešams. Tomēr vairums vīriešu medī, un zēna pirmais medījums ir kas īpašs.

To atceroties, Jondalara balsī ieskanējās maigi toņi. - Netiek rīkota nekāda īpaša ceremonija, bet viņa medījums tiek sadalīts visai ciltij - viņš no tā nedrīkst apēst ne kumosiņu. Ļaudis, ejot zēnam garām, cits citam saka tā, lai jaunais vīrietis to dzird: cik liels un brīnišķīgs ir viņa medījums, cik tas ir mīksts un garšīgs. Vīri viņu aicina piedalīties spēlēs un sarunās. Sievietes sāk pret viņu izturēties kā pret vīrieti, nevis puiku un draudzīgi ar viņu pajoko. Gandrīz katra sieviete būs viņam pieejama, ja zēns ir pietiekami nobriedis un tieši to vēlas. Pirmais medījums liek viņam sajusties kā vīrietim.

-    Bet nav vīrietības ceremonijas?

-     Katru reizi, kad vīrietis padara kādu meiteni par sievieti, atver viņu, ļauj viņā ieplūst dzīves spēkam, viņš apliecina savu vīrietību. Tieši tāpēc viņa ierocis, viņa loceklis - vīrietība - tiek saukts par sieviešu atvērēju.

-     Tas var izdarīt ko vairāk nekā tikai padarīt par sievieti. Tas var aizsākt bērniņu.

-    Eila, Lielā Māte svētī sievieti ar bērniem. Viņa tos ieved pasaulē pie vīrieša pavarda. Doni radīja vīriešus, lai tie sievietei palīdz, lai apgādā viņu, kad tā ir uz grūtām kājām un gaida bērniņu nākam pasaulē vai kad viņa zīda un aprūpē zīdaini. Un arī tāpēc, lai padarītu meitenes par sievietēm. Es nemāku to labāk izskaidrot. Varbūt kāds viedais to māk labāk?

"Varbūt viņam ir taisnība?" Eila nodomāja, ērti iekārtodamās blakus un pieglauzdamās vīrietim. "Bet, ja nav, tad varbūt jau tagad manī aug bērniņš?" Jaunā sieviete pasmaidīja. "Bērniņš - kā Durks, ko aijāt un lolot, par ko rūpēties, kas būs daļiņa no Jondalara."

"Bet kurš man palīdzēs, kad viņš būs prom?" Eila turpināja risināt domu pavedienu, izjuzdama sāpju dūrienu. Viņa atcerējās savu iepriekšējo smago grūtniecību, cīņu ar nāvi dzemdību laikā. "Bez Izas es nebūtu palikusi dzīva. Un, pat ja man izdotos vienai piedzemdēt, tad kā es vienlaikus varētu medīt un rūpēties par bērnu? Ja nu mani ievaino vai nogalina? Kas tad parūpēsies par manu bērnu? Bērniņš vienatnē nomirs."

"Es tagad nedrīkstu dzemdēt vēl vienu bērnu!" Eila kā bulta pielēca kājās. "Un ja nu tas ir jau aizsākts? Ko man iesākt? Izas zālītes! Biškrēsliņi vai āmuļi, vai… nē, ne āmuļi. Tie aug tikai uz ozola, bet šeit tuvumā nav ozolu. Toties šeit aug vairākas zālītes, kas varētu palīdzēt, - man būs par to jāpadomā. Tas varētu būt bīstami, bet labāk zaudēt bērniņu tagad nekā pēc piedzimšanas atstāt viņu hiēnai."

-     Eila, vai kas noticis? - Jondalars apjautājās, pasniegdamies, lai saņemtu rokā vienu pilnīgu un tvirtu krūti, jo zināja, ka ir atguvis spēkus, un tas viņā izraisīja jaunu vēlmi.

Atcerēdamās vīrieša pieskārienus, Eila atspiedās pret viņa roku. - Nē, nekas nav noticis.

Atcerēdamies savu dziļo apmierinājumu, vīrietis pasmaidīja un sajuta jaunus vēlmes uzplūdus. "Driz," viņš nodomāja. "Šķiet, ka Eilai piemīt Hadumas pieskāriens!"

Sieviete saskatīja virieša acis sirsnību un iekāri. "Varbūt viņš vēlreiz grib dalīties ar mani Baudas veltē?" Eila nodomāja, ari uzsmaidīdama viņam. Tad sievietes smaids izdzisa. "Ja bērniņš vēl nav aizsākts un mēs atkārtosim Baudas velti, tas var aizsākties. Varbūt man vajadzētu iedzert Izas slepeno zālīti? To, par kuru viņa piekodināja nevienam neteikt."

Jaunā sieviete atcerējās Izas stāstīto par augiem - zeltīto vlteni un antilopes salviju - ka tiem piemīt tik spēcīga maģija, kas var piešķirt spēku sievietes totēmam cīnīties ar vīrieša apaugļojošo ekstraktu un aizkavēt dzīvības rašanos. Toreiz Eila tikko bija uzzinājusi, ka ir stāvoklī. Agrāk Iza viņai nebija stāstījusi par šo līdzekli - neviens nedomāja, ka Eilai reiz varētu būt bērns, un tas nebija iekļauts mācībās. "Kaut arī man ir spēcīgs totēms, man piedzima bērns, un tas var notikt vēlreiz. Nezinu, vai tas ir no gara vai vīriešiem, bet Izai šis līdzeklis palīdzēja, tāpēc domāju, ka man būtu jāiedzer šīs vai kādas citas zālītes, lai bērna nebūtu."

"Kaut man tas nebūtu jādara! Kaut es varētu bērniņu paturēt! Es gribētu bērnu no Jondalara." Eilas smaids bija tik maigs un pavedinošs, ka vīrietis pasniedzās un novilka viņu sev blakus. Amuletu maisiņš, kas bija aplikts Eilai ap kaklu, iesita viņam pa degunu.

-     Ak vai! Jondalar! Vai tev sāpēja?

-     Kas tev tur iekšā? Tur droši vien pilns ar akmeņiem! - vīrietis iesaucās, pieceldamies sēdus un berzēdams savu degunu. - Kas tas ir?

-    Tas ir… manam totēma garam, lai tas varētu mani atrast. Tas satur mana gara daļu, ko viņš pazīst. Kad totēms man parādīja zīmes, es tās glabāju šajā maisiņā. Ikvienam klana loceklim ap kaklu ir tāds maisiņš. Krebs sacīja: ja es to pazaudēšu, tad miršu.

-     Tas ir talismans vai amulets, - Jondalars secināja. - Tavs klans patiešām izprot garu pasaules noslēpumus. Jo vairāk es par viņiem uzzinu, jo vairāk viņi liekas līdzīgāki cilvēkiem, tomēr tie nelīdzinās nevienam, ko pazīstu. - Vīrieša acis parādījās nožēla. - Eila, tā bija mana nezināšana, kas lika man uzvesties tā, kā es to darīju, kad pirmoreiz sapratu, par ko tu runāji, pieminēdama klanu. Tā bija kaunpilna uzvedība, un man ļoti žēl, ka tā notika.

-     Jā, tas bija apkaunojoši, bet es vairs nedusmojos un neesmu aizvainota. Tu liki man justies… Ari es gribu atbildēt ar laipnību. Kas attiecas uz šodienu, uz Pirmās baudas rituālu, gribu pateikt… paldies.

Jondalars pasmīnēja. - Nedomāju, ka agrāk kāds man par to būtu pateicies. - Smīns pazuda, bet smaids sejā saglabājās, kaut ari vīrieša acis raudzījās nopietni. - Ja kādam par to būtu jāpateicas, tad tam būtu jābūt man. Paldies, Eila! Tu nemaz nezini, kādu pārdzīvojumu man sniedzi. Neesmu tik patīkami juties kopš… - Jondalars apklusa, un Eila pamanīja sāpīgu izteiksmi vīrieša sejā, - …kopš Zolenas.

-     Kas ir Zolena?

-     Zolenas vairs nav. Tā bija sieviete, kuru pazinu, kad biju vēl jauns. - Jondalars atlaidās un skatījās alas griestos; viņš tik ilgi klusēja, ka Eila vairs necerēja, ka viņš vēl kaut ko teiks. Tad, drīzāk sev nekā viņai, Jondalars sāka runāt:

-     Toreiz viņa bija skaista. Visi vīrieši par viņu vien runāja, un visi puikas par viņu vien domāja, bet neviens cits to nedarīja vairāk par mani, pat pirms tam, kad doni atnāca pie manis miegā. Tajā naktī, kad ieradās mana doni, viņa ieradās Zolenas izskatā, un, kad pamodos, visas zvērādas, uz kurām biju gulējis, bija slapjas no mana dzīvības ekstrakta un galva pilna ar domām par Zolenu. Atceros, kā viņai sekoju vai meklēju kādu vietu, kur varētu viņu vērot. Lūdzos Mātei, ka gribu viņu. Tāpēc nespēju noticēt tam, ka Zolena atnāca pie manis. Tā būtu varējusi būt jebkura cita sieviete, bet vienīgā, ko patiešām vēlējos, bija Zolena. Ak, kā es viņu gribēju! Un viņa pie manis atnāca. Vispirms es ar viņu guvu baudu. Pat toreiz es jau biju liels savam vecumam - daudzējādā ziņā. Zolena man iemācīja, kā sevi kontrolēt, kā to izmantot, un vēl viņa man iemācīja, kas sievietei vajadzīgs. Iemācījos, ka varu saņemt baudu no sievietes, pat ja nevaru viņā ieiet pietiekami dziļi, ja vien sagatavoju sievieti, bet pats sevi savaldu un kontrolēju, cik vien ilgi tas iespējams. Tad man nebūs svarīgi, cik dziļi varēšu ieiet, un viņa gūs lielāku baudu. Ar Zolenu man nebija jāuztraucas. Tomēr viņa mācēja padarīt laimīgus ari tos vīriešus, kas bija mazāki, - viņai bija savi kontroles veidi. Nebija tāda vīrieša, kas negribētu Zolenu, bet viņa izvēlējās mani. Pēc kāda laika viņa jau sāka mani izvēlēties pastāvīgi, kaut arī toreiz biju vēl gandrīz tikai puika. Bet bija viens vīrietis, kas Zolenu vajāja, kaut arī viņa to negribēja. Tas mani sadusmoja. Ieraudzījis mūs abus kopā, viņš Zolenai ieteica pārmaiņas pēc izvēlēties vīrieti. Vīrietis nebija tik vecs kā Zolena, bet bija vecāks par mani. Tomēr es biju par viņu lielāks.

Jondalars aizvēra acis, bet turpināja savu stāstu: - Tas bija tik stulbi! Man to nevajadzēja darīt, tas vienīgi pievērsa mums uzmanību, bet viņš nelika Zolenu mierā. Tas vīrietis mani tā sadusmoja. Reiz kādu dienu es viņam iesitu un pēc tam vairs nespēju apstāties. Saka, ka jaunam vīrietim nav labi būt pārāk ilgi kopā ar vienu sievieti. Ja viņam ir vairākas sievietes, tad pastāv mazāka iespēja, ka izveidosies spēcīgas jūtas. Jauniem vīriešiem jāsatiekas ar jaunām sievietēm; vecākām sievietēm šos jaunekļus vajadzētu vienīgi apmācīt. Vienmēr tiek vainota sieviete, ja jauneklis viņai pārāk pieķeras. Bet manā gadījumā sievieti nevajadzēja vainot. Es negribēju nevienu citu sievieti, es gribēju vienīgi Zolenu.

Tās pārējās sievietes likās tik primitīvas, neiejūtīgas, kaitinošas, visu laiku ķircināja vīriešus, it īpaši jaunekļus. Iespējams, ka, dzīdams viņas prom un apsaukādams, arī es pats nebiju iejūtīgs.

Viņas ir tās, kas izvēlas vīrieti Pirmās baudas rituālam. Visi vīrieši alkst, lai izvēlas tieši viņus, - viņi vienmēr par to runā. Tas ir pagodinājums, un tas ir aizraujoši, bet vīrieši uztraucas, ka var būt pārāk rupji, pārāk steidzīgi vai pat var gadīties vēl kas sliktāks. Kāda jēga tādam vīrietim, kas pat nespēj atvērt sievieti? Ikreiz, kad tāds vīrietis paiet garām sieviešu bariņam, viņas to paķircina.

Jondalars pārvērta savu balsi falsetā un mēdījās: "Re, kur aiziet smukulītis! Vai nevēlies, lai tev iemācu kādu jaunu paņēmienu?" Vai ari: "Neesmu bijusi spējīga viņam neko iemācīt, vai kāda cita nevēlas pamēģināt?"

Tad turpināja pats savā balsi: - Vairums viriešu, tāpat kā pašas sievietes, iemācās atcirst pretim un uzjautrinās par šo apcelšanos, bet jaunajiem vīriešiem tas ir grūti. Jebkurš vīrietis, kas iet garām smejošu sieviešu bariņam, domā, vai tik viņas to neapceļ. Zolena tāda nebija. Citām sievietēm viņa diez ko nepatika; varbūt tāpēc, ka viņa ļoti patika vīriešiem? Jebkurā no Mātes svētkiem vai saietiem viņu allaž izvēlējās pirmo…

Vīrietis, kam es iesitu, pazaudēja vairākus zobus. Ir smagi tik jaunam vīrietim palikt bez zobiem. Viņš nespēj neko sakošļāt, un arī sievietes viņu negrib. Kopš tā laika man allaž bijis viņa žēl. Tas bija tik stulbi! Mana māte viņam atlīdzināja zaudējumus, un tas vīrietis pārcēlās dzīvot uz citu alu. Bet viņš ierodas Vasaras sapulcēs, un ikreiz, kad viņu ieraugu, tā saviebjos. Zolena bija iesākusi runas par nodošanos Mātes kalpībā. Es domāju, ka kļūšu par kokgriezēju un tādā veidā Viņai kalpošu. Tieši tad Martona izlēma, ka man ir talants uz akmens apstrādi, un aizsūtīja Dalanaram ziņu. Nepagāja necik ilgs laiks, Zolena devās prom, lai izietu īpašu mācību kursu, un Vilomars mani aizveda dzīvot pie Lanzadoni. Martonai izrādījās taisnība. Tā bija labāk. Kad pēc trim gadiem atgriezos, Zolenas vairs nebija.

-      Kas ar viņu notika? - Eila pajautāja, gandrīz vai baidīdamās ierunāties.

-     Tie, kas kalpo Mātei, atsakās no savas personības un pieņem to ļaužu identitāti, par kuriem viņi aizlūdz. Māte tiem pretim sniedz tādas veltes, kas nepiemīt nevienam parastam Viņas bērnam: tā ir maģija, prasme un zināšanas, kā arī spēks. Daudzi no tiem, kas dodas kalpot Mātei, nekad netiek tālāk par palīga lomu. No visiem tiem, kas saņem Viņas aicinājumu, tikai daži ir patiesi talantīgi, bet tie ļoti ātri izceļas pārējo Mātes kalpu vidū.

-    Tieši pirms tam, kad es aizgāju, Zolena tika iecelta Zelandoni Augstās priesterienes kārtā; vispirms viņa tika iecelta par priesterieni to ļaužu vidū, kas kalpo Mātei.

Pēkšņi Jondalars pielēca kājās un pa alas ieeju ieraudzīja sarkanīgi zeltainās rietumu pamales debesis. - Vēl joprojām ir gaišs. Man gribas aiziet izpeldēties, - viņš noteica un ātri izsteidzās no alas. Paņēmusi savu apmetni un garo jostu, Eila viņam sekoja. Kad Eila sasniedza upmalu, Jondalars jau bija ieniris ūdenī. Noņēmusi amuletu maisiņu, ari Eila iebrida pāris pēdu ūdenī un laidās peldus. Vīrietis jau bija aizpeldējis tālu prom pret straumi. Jondalaram peldot atpakaļ, Eila viņu satika.

-    Cik tālu tu aizpeldēji? - sieviete pajautāja.

-     Līdz ūdenskritumam, - viņš atbildēja. - Vai zini, Eila? Neesmu nevienam un nekad par Zolenu stāstījis.

-    Vai pēc tam vēl kādreiz satiki Zolenu?

Jondalara pēkšņie smiekli ieskanējās ar rūgtuma noskaņu. - Nevis Zolenu, bet Zelandoni priesterieni. Jā, esmu viņu saticis. Esam labi draugi. Esmu pat dalījies Baudas veltē ar Zelandoni priesterieni, - viņš atbildēja. - Bet viņa vairs neizvēlas tikai mani.

Jondalars sāka ātri un strauji peldēt lejup pa straumi.

Eila sarauca pieri un pašūpoja galvu, tad devās viņam pakaļ - atpakaļ uz upes krastu. Liekot kaklā amuletu maisiņu un aizsienot apmetni, jaunā sieviete sekoja Jondalaram augšā pa taciņu. Kad Eila ienāca alā, Zelandoni vīrietis stāvēja pie pavarda un skatījās dziestošajās oglēs. Sakārtojusi apmetni, sieviete paņēma malku un pielika to pavardam. Jondalars vēl joprojām bija slapjš un trīcēja. Viņa devās pēc vīrieša guļamādas.

-    Gadalaiki mainās, - Eila konstatēja. - Vakari kļūst vēsi. Paņem šo zvērādu, citādi saaukstēsies.

Jondalars to neveikli aplika ap pleciem. Eila nodomāja: "Viņam neder un nepiestāv zvērādas apmetnis. Un, ja viņš grasās aiziet, tad tas jādara driz, pirms nav mainījušies gadalaiki." Sieviete piegāja pie savas guļvietas un paņēma saini, kas stāvēja pie sienas.

-    Jondalar…?

Vīrietis papurināja galvu, lai atgrieztos tagadnē, un uzsmaidīja Eilai, bet viņa acis nesmaidīja. Sievietei raisot saini vaļā, kaut kas no tā izkrita, viņa to pacēla.

-     Kas tas ir? - viņa pavaicāja bailīgi un vienlaikus izbrīnīti. - Kā tas te nokļuva?

-    Tā ir doni, - Jondalars paskaidroja, ieraudzījis izgrebtu kaula gabalu.

-     Doni?

-     Es to izgatavoju tev - tavam Pirmajam baudas rituālam. Tādos gadījumos doni allaž ir jābūt klāt.

Eila nolieca galvu, lai noslēptu pēkšņos asaru uzplūdus. - Nezinu, ko lai saku. Nekad neesmu redzējusi neko līdzīgu. Viņa ir skaista. Viņa izskatās īsta, kā cilvēks. Gandrīz vai līdzīga man.

Jondalars pacēla Eilas zodu. - Eila, es jau arī gribēju, lai viņa izskatās pēc tevis. īsts kokgriezējs būtu to izgrebis labāk… nē. īsts kokgriezējs nebūtu izgatavojis šādu doni. Neesmu pārliecināts, vai arī man to vajadzēja darīt. Parasti doni figūriņām nav sejas - Mātes seja ir nezināma. Tavas sejas piešķiršana doni figūriņai var tai piesaistīt tavu garu. Tieši tāpēc tā ir domāta tev, lai tu to glabātu pie sevis - kā manu dāvanu tev.

-     Nesaprotu, kāpēc tu biji nolicis savu dāvanu šeit, - Eila sacīja, beigdama raisīt vaļā saini. - Šo es pagatavoju tev.

Jondalars papurināja zvērādas, un, ieraugot apģērbu, vīrieša acis iemirdzējās. - Eila! Es nezināju, ka tu pieproti šūšanas un apģērba dekorēšanas darbus, - viņš sacīja, pētot jaunās drānas.

-    Es neesmu neko rotājusi, tikai pagatavoju jaunas daļas tam pašam kreklam, kas tev pirms tam bija mugurā. Izārdīju pārējo apģērbu, lai zinātu, kāda lieluma un formas drēbes ir jāizgatavo, izpētīju, kā tās bija sastiprinātas kopā, lai saprastu, kā to izdarīt. Šūšanai izmantoju īlenu, ko tu pats man izgatavoji, - nezinu, vai lietoju to pareizi, bet viss izdevās.

-     Apģērbs ir lielisks! - Jondalars bija sajūsmā, pielikdams sev klāt kreklu. Viņš pielaikoja bikses un pēc tam arī kreklu. - Es jau pats biju domājis pagatavot sev apģērbu, kas būtu piemērotāks ceļošanai. Šiem apstākļiem gurnauts ir labs, bet…

Tas nu bija izteikts. Pateikts skaļi. Tas notika tāpat kā ar Kreba ļaunajiem gariem - ja tos piesauca skaļi, tad to vara stājās spēkā; Jondalara aiziešana bija kļuvusi par faktu. Tā vairs nebija kāda tāla un neskaidra nojausma, kas kādudien ieņems reālas aprises, - tagad tā bija īstenība. Tā kā abu domas koncentrējās uz šo īstenību, tā ieņēma arvien reālāku seju, līdz šī fakta nospiedošā fiziskā klātbūtne bija ienākusi alā un vairs to neatstāja.

Jondalars ātri novilka drēbes un salocīja tās kaudzītē. - Paldies, Eila! Nespēju tev izteikt, cik daudz tas man nozīmē. Kad kļūs aukstāks, šis apģērbs būs tieši laikā, bet tagad man to vēl nevajag, - vīrietis noteica un apsēja gurnautu.

Neuzticēdamās savai balsij, baidīdamās, ka nespēs parunāt, Eila pamāja. Viņa sajuta acīs atkal sariešamies asaras, un jaunās sievietes acu priekšā izplūda kaula figūriņas aprises. Viņa to piespieda pie krūtīm; doni figūriņa Eilai bija ļoti mīļa. Tā bija izgatavota Jondalara rokām. Viņš bija sevi nosaucis par darbarīku meistaru, bet īstenībā viņš spēja izgatavot daudz ko vairāk. Vīrieša rokas bija tik prasmīgas, lai pagatavotu šo figūriņu, kas sniedza Eilai tādas pašas maiguma izjūtas, kādas viņa izjuta tad, kad Jondalars lika viņai iepazīt un apzināties - kā ir būt par sievieti.

-     Paldies! - viņa pateicās, atcerēdamās par pieklājību.

Vīrietis sarauca pieri. - Nekad to nepazaudē, - viņš pieteica. - Ja Doni ir tava seja un varbūt tajā mājo arī tavs gars, nebūs droši, ja kāds cits to atradīs.

-    Manos amuletos iemiesojusies daļa no manis pašas gara un mana totēma gara. Tagad arī šī doni iemieso daļu mana gara un daļu tavas Zemes Mātes gara. Vai tas to padara par manu amuletu?

Jondalars nebija par to domājis. Vai tagad viņa bija daļa no Mātes? Viena no Zemes bērniem? Varbūt viņam nevajadzēja aiztikt spēkus, kurus viņš nepazina? Vai varbūt viņš bija to pārstāvis?

-     Es nezinu, Eila, - Jondalars godīgi atbildēja. - Bet nepazaudē to.

-Jondalar, ja tu domāji, ka tas varētu būt bīstami, kāpēc tad piešķīri

doni manu seju?

Vīrietis saņēma viņas rokas, kas turēja figūriņu. - Jo es gribēju sagūstīt tavu garu, Eila. Ne jau paturēt, bet pēc tam biju domājis to atdot atpakaļ. Es gribēju tev sniegt Baudas velti un nezināju, vai to spēšu. Nezināju, vai tu to sapratīsi; tu nebiji tā audzināta, lai Viņu iepazītu. Biju domājis: ja piešķiršu doni tavu seju, tad tas varbūt piesaistīs tevi pie manis.

-     Tādēļ nevajadzēja doni piešķirt manu seju. Pirms es nebiju iepazinusi, kas ir Baudas velte, es būtu bijusi laimīga, ja tu ar mani vienkārši gribētu atvieglot savas vajadzības.

Jondalars ieskāva Eilu ar visu doni figūriņu savās rokās. - Nē, Eila, tu varbūt ari biji tam gatava, bet man pašam vajadzēja saprast, ka tā ir tava pirmā reize, jo citādi tas nebūtu bijis pareizi.

Jaunā sieviete atkal bija apmaldījusies Jondalara acīs. Vīrieša apskāviens kļuva spēcīgāks, un, tiecoties pretim, viņa padevās valdzinājumam, līdz vienīgais, ko Eila bija spējīga aptvert, bija spēcīgās rokas, kas turēja viņu apskautu, pēc skūpstiem izslāpusi mute pie viņas mutes, vīrieša augums, kas piespiedies pie viņas, un reibinošas alkas pēc viņa. Eila vairs neaptvēra, kad Jondalars bija viņu pacēlis un aiznesis prom no pavarda.

Eila attapās zvērādām klātajā guļvietā. Jaunā sieviete sajuta, ka viņš piņķerējas ap viņas apmetņa jostas mezglu, tad, atmetis šo domu, vienkārši to pacēla augšā. Eila dedzīgi tiecās viņam pretim, juta, kā viņa piebriedušais, stingrais loceklis meklē ieeju un to atrod.

Nevaldāmi, gandrīz vai neprātīgi, Jondalars ievadīja savu locekli dziļi Eilā, it kā lai vēlreiz pārliecinātos, ka sieviete vēl ir tepat blakus un viņam nav sevi jāierobežo. Viņa pacēlās augšup, lai ieņemtu vīrieti sevī, gribēdama viņu tikpat ļoti, kā viņš gribēja Eilu.

Sajutis pieaugam uzbudinājumu, Jondalars izņēma locekli un iegāja viņā vēlreiz. Izjutis, kā sievietes maksts pilnībā iekļāvusi sevī viņa locekli, Jondalars izbaudīja šo pārgalvīgo prieku un pilnībā nodevās kaisles varai, ar mežonīgām alkām viņš ļāvās gaidāmajai ekstāzei. Eila pieskaņojās katrai vīrieša kustībai un grūdienam, izliekdamās, lai vadītu viņa kustību spēku.

Bet Eilas izjūtas sniedzās daudz tālāk par grūdieniem makstī. Ikreiz, kad Jondalars viņā iegāja, sieviete apzinājās vienīgi viņu; viņas augums - nervi, muskuļi, cīpslas, muskulatūra - bija viņa piepildīts. Vīrietis izjuta, ka spriedze gurnos palielinās, kļūst arvien spēcīgāka un spēcīgāka; tad ar neizturamu, arvien pieaugošu intensitāti, kad spiediens ar trīsošu izvirdumu lauzās uz āru, viņš iegāja sievietē, lai vēlreiz viņu piepildītu. Viņa pacēlās pretim, lai saņemtu pēdējo, neprātīgo grūdienu, un ar baudkāru atvieglojumu spēcīga eksplozija izgāja cauri visam viņas augumam.

29

Vēl būdama pusmiegā, Eila pārvēlās uz otriem sāniem, bet sajuta kaut ko spiežamies. Tas cietais priekšmets zem viņas nekur nepazuda, līdz beidzot sieviete pilnībā pamodās un pasniedzās pēc tā. Jau gandrīz izdzisušā pavarda blāvajā, sarkanīgajā gaismā, pacēlusi traucējošo priekšmetu, Eila ieraudzīja doni figūriņas siluetu. Jaunās sievietes atmiņā pēkšņi skaidri atausa iepriekšējās dienas notikumi, un viņa zināja, ka siltais, blakus guļošais augums ir Jondalars.

"Pēc Baudas veltes mēs droši vien iemigām," viņa nodomāja. Laimīgi smaidīdama, jaunā sieviete ērti iekārtojās blakus Jondalaram un aizvēra acis. Bet miegs jau bija pazudis. Viņas prātā atausa ainu fragmenti, kuri Eilas zemapziņā izskrēja cauri kā dzīvi. Medības, Mazuļa atgriešanās. Pirmais baudas rituāls un pāri visam - Jondalars. Jūtas, ko viņa izjuta pret šo vīrieti, bija vārdos neizsakāmas, bet tās piepildīja jauno sievieti ar visaptverošu prieku. Gulēdama blakus, Eila domāja par viņu, līdz kļuva neizturami; tad viņa klusām izslīdēja no gultas, līdzi paņemot kaula figūriņu.

Piegājusi pie alas ieejas, Eila ieraudzīja Vīniju un Skrējēju, kas, tuvu viens otram pieliekušies, stāvēja kopā. Pazinusi sievieti, kas viņiem tuvojās, ķēve klusi iezviedzās.

-    Vīnij, vai tev bija tāpat? - Eila klusā balsī jautāja savai draudzenei. - Vai tavs ērzelis sniedza tev Baudas velti? Ak, Vīnij! Nekad nevarēju iedomāties, ka tas ir tā. Kā gan ar Broudu tas varēja būt tik briesmīgi, bet ar Jondalaru tik brīnišķīgi?

Jaunais kumeliņš piebāza purniņu, lai saņemtu savu uzmanības tiesu. Eila viņu paglāstīja un pakasīja, tad apskāva. - Nav svarīgi, ko saka Jondalars, Vīnij, es domāju, ka tavs ērzelis aizsāka tevī kumeliņu. Skrējējs ir tieši tādā pašā krāsā kā ērzelis, un šajā apkārtnē nav nemaz tik daudz brūnu zirgu. Tas būtu varējis būt arī ērzeļa gars, bet man tā neliekas.

-     Kaut man varētu būt bērniņš! Jondalara bērniņš. Es to nevaru - ko gan es iesāktu pēc tam, kad viņš aizies? - Eila nobālēja, sievieti pārņēma baiļu izjūta. - Aizies! Ak, Vīnij, Jondalars grasās aiziet!

Jaunā sieviete izmetās ārā no alas un skrēja lejup pa stāvo taku, darīdama to vairāk pēc izjūtas, nevis redzes. Viņas acis bija asaru pilnas. Pārskrējusi pāri akmeņainajam upes krastam, Eila atdūrās klints sienā un, piespiedusies pie tās, sāka šņukstēt. Jondalars aizies. Ko viņa iesāks? Kā viņa to pārdzīvos? Ko Eila varētu darīt, lai viņš paliktu? Neko!

Apskāvusi sevi rokām, jaunā sieviete noslīga ceļos, piespiedusies klints sienai, it kā cenzdamās atvairīt spēcīgu sitienu. Kad Jondalars aizies, viņa atkal paliks viena. Bez Jondalara būs vēl ļaunāk nekā iepriekš. Ko Eila šeit bez viņa iesāks? Varbūt arī viņai vajadzētu iet prom, sameklēt Citus un palikt kopā ar tiem? Nē, to viņa nespēj izdarīt. Citi Eilu izvaicās, no kurienes viņa ir ieradusies, un Citi ienīst klana ļaudis. Viņiem Eila būs tikai pretīgs radījums, ja vien nerunās nepatiesus vārdus.

"To es nevaru. Es nespēju apkaunot Kreba un Izas piemiņu. Viņi mani mīlēja un rūpējās par mani. Uba ir mana māsa, un viņa gādā par manu dēlu. Klans ir mana ģimene. Kad man neviena nebija, klans par mani rūpējās, un tagad Citi mani negrib.

Un Jondalars ies projām. Visu atlikušo mūžu man būs šeit jādzīvo vienai pašai. Tikpat labi jau es varētu būt arī mirusi. Brouds mani nolādēja; galu galā viņš tomēr uzvarēja. Kā lai es dzīvoju bez Jondalara?"

Eila raudāja tik ilgi, līdz visas asaras bija izraudātas, iekšā bija palicis vienīgi izmisīgs tukšums. Ar plaukstām izberzējusi acis, jaunā sieviete pamanīja, ka viņai rokā arvien vēl ir doni figūriņa. Pagriezusi to otrādi, viņa vairāk apbrīnoja ideju, nevis brīnījās par pašu figūriņu: kā no kaula gabala var iztaisīt sievietes augumu? Mēnesgaismā tā vēl vairāk atgādināja pašu Eilu. Figūriņas mati bija izgrebti bizītēs, acis slēpās ēnā, deguns un vaigu forma atgādināja viņas pašas redzēto atspulgu dīķa ūdenī.

Kāpēc gan Jondalars šim Zemes Mātes simbolam, ko Citi godāja un bijāja, bija piešķīris Eilas seju? Vai viņas gars bija sagūstīts, savienots ar to, ko viņš sauca par Doni? Krebs bija stāstījis, ka viņas gars ar amuleta palīdzību ir piesaistīts Alu Lauvam un Ursum, Lielajam Alu Lācim, klana totēmam. Kļūstot par zāļu sievu, Eila pārmantoja katra klana locekļa gara mazu daļiņu, un pēc viņas nāves lāsta tie netika atņemti.

Klans un Citi, totēmi un Māte - visi pretendēja uz viņas dvēseles daļiņu. "Liekas, ka mana dvēsele ir apmulsusi," viņa nodomāja.

Saltais vējš mudināja Eilu ātrāk atgriezties alā. Pabīdījusi atdzisušo cepeti nost un cenšoties nepamodināt Jondalaru, jaunā sieviete iekūra pavardā mazu liesmiņu un sāka karsēt ūdeni tējai, kas palīdzētu viņai nomierināties. Viņai vairs negribējās gulēt. Gaidīdama, līdz uzvārīsies ūdens, Eila skatījās uguns liesmās un domāja par visām tām neskaitāmajām reizēm, kad bija skatījusies kvēlojošajā pavardā un centusies izprast dzīves jēgu. Karstās uguns mēles dejodamas laizīja malku, cenzdamās nogaršot katru jaunu pagali, tad atkāpdamās un atkal mezdamās tai virsū, līdz savu panāca un kāri visu aprija.

-     Doni! Tā esi tu! Tā esi tu! - Jondalars miegā kliedza. Eila pielēca kājās un piegāja pie vīrieša. Acīmredzot sapņodams, jaunais Zelandoni vīrietis grozījās un mētājās no vieniem sāniem uz otriem. Sieviete nezināja, vai Jondalaru vajadzētu pamodināt. Pēkšņi viņš atvēra acis un izbijies paskatījās Eilā.

-    Jondalar, vai ar tevi viss kārtībā? - viņa apjautājās.

-     Eila? Eila! Vai tā esi tu?

-    Jā, tā esmu es.

Vīrieša acis atkal aizvērās, un viņš nomurmināja kaut ko nesakarīgu. Jaunā sieviete saprata, ka viņš nav pamodies. Tā bija bijusi tikai daļa no viņa sapņa, bet tagad viņš gulēja mierīgāk. Eila viņu vēroja, līdz vīrietis kļuva pavisam mierīgs, un tad atgriezās pie pavarda. Malkodama tēju, viņa ļāva liesmai izdzist. Beidzot, ari pati sajuzdamās miegaina, jaunā sieviete novilka apmetni un, ierāpusies gultā blakus Jondalaram, ietinās zvērādās. Guļošā vīrieša auguma siltums lika viņai atkal atgriezties pie domām - kā būs tad, kad viņš būs aizgājis? Un jaunas asaru straumes atkal sāka lauzties uz āru no pašiem Eilas dvēseles dziļumiem. Viņa raudāja, līdz iemiga.

Jondalars elsodams skrēja, cenzdamies atgūt elpu un sasniegt alu, kas atradās viņam priekšā. Pacēlis acis, vīrietis ieraudzīja alu lauvu. Nē, nē! Tonolan! Tonolan! Alu lauva skrēja viņam pakaļ, pietupās un lēca. Pēkšņi parādījās Māte un, izteikdama pavēli, aizdzina lauvu projām.

-     Doni! Tā esi tu! Tā esi tu!

Māte pagriezās, un Jondalars ieraudzīja viņas seju. Viņas seja bija tāda pati kā doni figūriņai un atgādināja Eilu. Viņš sauca Viņu.

-     Eila? Eila? Vai tā esi tu?

Izgrebtā figūriņas seja atdzīvojās; Viņas mati bija kā zeltīts oreols, tos ieskāva sarkans liesmu atspulgs.

-    Jā, tā esmu es.

Eila - doni - pārvērtās un mainīja formu, tā ieņēma senās doni izskatu, no kuras viņš bija atteicies; viņš redzēja to, kas vairākas paaudzes bija kalpojusi viņa ģimenei. Viņa bija dūšīga un izskatījās pēc Mātes, auga arvien lielāka un raženāka, lidz ieņēma kalna apmērus. Tad Viņa sāka dzemdēt. No Viņas dziļās atveres dzemdību ūdeņiem plūda ārā visa jūras radība, pēc tam spietiem vēlās ārā dažnedažādi kukaiņi un izlidoja putni. Tiem sekoja sauszemes radības - truši, brieži, bizoni, mamuti, alu lauvas un dūmakā pa gabalu viņš ieraudzīja kūņojamies arī neskaidras cilvēku aprises.

Dūmakai izklīstot, ļaudis nāca arvien tuvāk, un pēkšņi viņš tos skaidri saskatīja. Tie bija plakangalvji! Ieraudzījuši Jondalaru, tie skrēja prom. Vīrietis sauca tiem pakaļ, un viena sieviete pagriezās. Sievietei bija Eilas seja. Jondalars skrēja viņai pretim, bet sievieti ieslēdza miglas plīvurs, un viņš to pazaudēja.

Taustīdamies cauri sarkanai miglai, viņš izdzirdēja attālu dunoņu - it kā ūdenskrituma dārdus. Tie kļuva arvien skaļāki un draudoši ātri tuvojās. Jondalaru ielenca ļaužu straume, kas plūda ārā no ietilpīgās Zemes Mātes - no grandiozās, kalnam līdzīgās Zemes Mātes ar Eilas seju - milzīgās dzemdes.

Lauzdams ceļu cauri ļaužu pūlim, cenšoties nokļūt pie Viņas, Jondalars beidzot sasniedza Viņas milzīgo dobumu, Viņas dziļo atveri. Vīrietis iegāja viņā, viņa loceklis iegrima Viņas siltajās ielocēs, līdz tās ieslēdza viņu savās kairajās dzīlēs.

Ar neapvaldītu prieku, mežonīgi jādams uz Viņas, Jondalars ieraudzīja Viņas seju, kas bija asarām noplūdusi. Viņas augums no šņukstiem trīcēja. Vīrietis gribēja Viņu mierināt un lūgt neraudāt, bet nevarēja parunāt. Viņš tika nostumts nost.

Jondalars attapās milzīga ļaužu pūļa vidū, kas plūda ārā no Viņas dzemdes, tiem visiem mugurā bija krellītēm izšūti krekli. Viņš centās izcīnīt ceļu atpakaļ pie Viņas, bet spēcīgais ļaužu pūļa spiediens aiznesa viņu prom kā baļķi, kas ierauts dzemdes ūdeņu straumē, - tas bija baļķis, kuru nesa Lielās Mātes upes ūdeņi, un pie tā bija pieķēries asiņains krekls.

Izstiepis kaklu, Jondalars atskatījās un ieraudzīja Eilu stāvam pie dobuma atveres. Viņas raudas atbalsojās vīrieša ausīs. Tad ar iespaidīgu grāvienu pār atveri nobira blīvs akmeņu lietus. Viņš palika stāvam viens un raudam.

Jondalars tumsā atvēra acis. Eilas mazajā pavardā bija izdegusi visa malka. Piķa melnajā tumsā vīrietis nebija īsti pārliecināts, vai patiešām ir pamodies. Alas sienai nebija skaidras aprises, nekādi pazīstami pieturas punkti, pēc kuriem viņš varētu noteikt savu atrašanās vietu.

Tā kā acis neko neredzēja, viņš tikpat labi varēja būt iesprostots neizdibināmā tukšumā. Sapņa dzīvās vīzijas bija daudz spēcīgākas. Tās atspoguļojās vīrieša domās pa fragmenta gabaliņiem, nostiprinādamās viņa zemapziņā.

Kad nakts tumsa jau bija kļuvusi caurredzamāka un sāka iezīmēties aptuvenas alas sienu un ieejas kontūras, Jondalars bija sācis piešķirt nozīmi saviem sapņa tēliem. Nemaz tik bieži viņš savus sapņus neatcerējās, bet šis bija bijis tik iespaidīgs un reāls, ka tam vajadzēja būt bijušam Mātes vēstījumam. Ko gan Viņa centās pateikt? Jondalars tagad labprāt būtu aprunājies ar Zelandoni viedo vīru, kas būtu viņam palīdzējis sapni izskaidrot.

Blāva gaisma sāka pamazām iespīdēt alā, vīrietis ieraudzīja blondu matu krāšņo rotu, kas ieskāva guļošās Eilas seju, un sajuta sievietes auguma siltumu. Tumsas ēnām kļūstot gaišākām, viņš klusumā vēroja jauno skaistuli. Negribēdams viņu modināt, Jondalars sajuta nepārvaramu tieksmi sievieti noskūpstīt. Pielicis pie lūpām garu, zeltainu matu cirtu, viņš klusām piecēlās. Atradis remdenu tēju, viņš ielēja to sev krūzītē un izgāja ārā uz klints pārkares.

Vienā gurnautā bija diezgan vēss, Jondalars neņēma vērā zemo temperatūru, kaut arī prātā iezagās doma par Eilas izgatavotajām siltajām drēbēm. Vērodams, kā austrumu pamale kļūst arvien gaišāka un ielejas aprises ieņem konkrētu formu, Jondalars vēlreiz atgriezās pie sava sapņa, cenzdamies izsekot samudžinātajam pavedienam un atminēt tā noslēpumu.

Kāpēc gan Doni vajadzēja parādīt, ka dzīvība ceļas no Viņas? Viņš to zināja; tas bija ar viņa eksistenci apliecināts fakts. Kāpēc Viņai vajadzēja parādīties sapnī, dzemdējot visas tās zivis, putnus, dzīvniekus un…

Plakangalvju Nu, protams! Māte viņam gribēja pateikt, ka klana ļaudis ari ir Viņas bērni. Kāpēc gan agrāk neviens to nebija skaidri pateicis? Neviens nekad neapstrīdēja, ka visa dzīvā radība cēlusies no Mātes. Kāpēc tos ļaudis tā nozākāja? Viņi tika saukti par dzīvniekiem, it kā dzīvnieki būtu ļauni. Kas plakangalvjus padarīja ļaunus?

Tas, ka viņi nebija dzīvnieki. Viņi bija cilvēki, tikai citādi! Tieši to Eila visu laiku bija centusies viņam iestāstīt. Vai tāpēc vienam no viņiem bija Eilas seja?

Jondalars varēja saprast, kāpēc doni, ko viņš bija izgatavojis, bija Eilas seja - tā, kas sapnī apturēja lauvu. Neviens nemūžam neticētu tam, ko Eila bija patiesībā paveikusi, tas bija pat vēl neticamāks par pašu sapni. Kāpēc senajai doni bija Eilas seja? Kāpēc gan pašai Lielajai Zemes Mātei vajadzētu būt līdzīgai Eilai?

Jondalars zināja, ka visu sapni kopumā nekad nebūs spējīgs izprast, bet aptvēra, ka joprojām trūkst kaut kā svarīga. Vīrietis pārdomāja sapni atkal un atkal un atcerējās, ka ala, pie kuras stāvēja Eila, grasījās sabrukt, viņš jau gandrīz viņai uzsauca, lai paiet nost.

Skatīdamies tālu projām, vīrietis bija nogrimis dziļās pārdomās, šobrīd, tāpat kā sapnī, sajuzdams to pašu pamestību un vientulību kā tad, kad bija stāvējis viens pats, bez Eilas. Asaras plūda pār viņa seju. Kāpēc viņš izjuta tik lielu izmisumu? Kas bija tas, ko viņš nespēja izprast?

Viņš domāja par ļaudīm krellītēm rotātos kreklos, tie nāca ārā no Mātes dzemdes. Eila bija izlabojusi viņa krellītēm rotāto kreklu. Bija izgatavojusi jaunu apģērba kārtu, kaut arī agrāk nemaz neprata šūt. Tās bija ceļošanas drēbes, ko viņš vilks mugurā aizejot.

Aizejot? Atstāt Eilu? Pamalē uzausa ugunīga gaisma. Aizvēris acis, vīrietis iztēlē ieraudzīja siltu, zeltainu atblāzmu.

"Ak Lielo Māt! Jondalar, tu nu gan esi lielākais muļķis uz pasaules! Atstāt Eilu? Kā gan viņu var atstāt? Tu viņu mīli! Kāpēc esi bijis tik akls? Kāpēc gan Mātei sapni bija nepieciešams tev pateikt ko tādu, kas jau tāpat pats par sevi ir saprotams un ikvienam bērnam būtu skaidrs?"

Jondalars sajuta no pleciem nokrītam lielu smagumu, viņam radās priecīga brīvības izjūta, pēkšņa viegluma apziņa. "Es viņu mīlu! Beidzot tas ir noticis arī ar mani! Es viņu mīlu! Nebiju domājis, ka tas kādreiz ar mani notiks, bet es mīlu Eilu!"

Zelandoni vīrietis izjuta neizmērojamu prieku, viņš bija gatavs to izkliegt visai pasaulei, gatavs skriet iekšā alā un pateikt to Eilai. Viņš nodomāja: "Nekad nevienai sievietei neesmu teicis, ka mīlu viņu." Jondalars iesteidzās atpakaļ alā, bet Eila vēl gulēja.

Izgājis atkal ārā, viņš atgriezās ar malkas klēpīti un, izmantodams kramu un uguns akmeni, kas joprojām viņu pārsteidza, ātri iekurināja pavardu. Reizi par visām reizēm viņam izdevies pamosties agrāk par Eilu, un pārmaiņas pēc Jondalars gribēja viņu pārsteigt ar karstu tējas krūzīti. Atradis Eilas piparmētru krājumus, viņš drīz vien jau bija uzlējis tēju un sagatavojies pārsteigumam, bet Eila vēl joprojām gulēja.

Vīrietis vēroja, kā sieviete miegā elpo un pagriežas, - viņš mīlēja garos, brīvi izlaistos matus. Jondalaram ļoti gribējās viņu pamodināt. Nē, Eila droši vien vēl ir nogurusi. Ir jau gaišs, un viņa vēl nav pamodusies.

Nogājis lejā upmalā, viņš sameklēja zariņu, ar ko iztīrīt zobus, un nopeldējās. Pēc peldes viņš jutās atsvaidzinājies, enerģijas pārpilns un izsalcis. Vakar viņi tā ari nebija paēduši. Atcerējies iemeslu, Jondalars pie sevis pasmaidīja; šī doma lika viņa loceklim sacelties.

Viņš iesmējās. Jondalar, tu savam mazajam draudziņam visu vasaru nebiji ļāvis brīvu vaļu. Tāpēc tagad, kad viņš uzzināja, ko palaidis garām, nedrīksti draudziņu vainot pārāk lielā dedzībā. Bet nesteidzini viņu. Varbūt Eilai nepieciešama atpūta - viņa nav pie tā pieradusi. Uzskrējis augšā pa stāvo taciņu, Jondalars klusām iegāja alā. Zirgi bija devušies ganībās. Tie droši vien aizgājuši, kamēr viņš peldējās, bet Eila vēl joprojām nav pamodusies. Vai ar viņu viss kārtībā? Varbūt Jondalaram vajadzētu viņu pamodināt? Sieviete pavēlās uz otriem sāniem, un parādījās viena kaila krūts, kas tikai deva jaunu stimulu vīrieša pirmītējām domām.

Apspiedis savu seksuālo dziņu, Jondalars devās pie pavarda, lai ielietu sev vēl tēju un gaidītu. Viņš pamanīja pārmaiņu Eilas nejaušajās kustībās un ieraudzīja, ka viņa kaut ko meklē.

-   Jondalar! Jondalar! Kur tu esi? - viņa iesaucās, strauji pieceldamās sēdus.

-     Esmu te, - vīrietis atsaucās, piesteigdamies pie viņas.

Eila viņam piekļāvās. - Ak, Jondalar! Es jau domāju, ka esi aizgājis.

-    Eila, es esmu tepat. Esmu tev līdzās. - Viņš turēja sievieti apskautu, līdz viņa nomierinājās. - Vai tagad tev ir labāk? Atnesīšu tev tēju.

Ielējis krūzītē tēju, Jondalars to aiznesa Eilai. Pagaršojusi mazu malciņu, viņa labprāt iedzēra arī vairāk. - Kas to pagatavoja? - viņa painteresējās.

-     Es. Gribēju tevi pārsteigt ar karstu tēju, bet tā vairs nav gluži karsta.

-    Tu to pagatavoji? Man?

-    Jā, pagatavoju to tev, Eila. Nekad nevienai sievietei agrāk neesmu to teicis, bet es tevi mīlu.

-     Mīli? - viņa pārjautāja. Viņa gribēja būt droša, ka Jondalars patiešām domājis to pašu, ko sieviete nebija uzdrošinājusies cerēt. - Ko nozīmē vārds mīlēt?

-     Ko nozīmē…? Jondalar! Tu uzpūtīgais muļķi! - Vīrietis piecēlās kājās. - Tu, lielais Jondalars, tas, kuru grib iegūt ikviena sieviete. Tu to biji sev iestāstījis, tik rūpīgi glabādams šo vienu vārdu, ko visas sievietes alka dzirdēt. Tu lepojies pats ar sevi, ka nevienai vēl nebiji to teicis. Tagad tu beidzot esi iemīlējies - un tu pat pats sev nespēji to atzīt. Doni to vajadzēja tev pateikt sapnī! Jondalars beidzot grasās šo vārdu izteikt, grasās atzīt, ka viņš mīl sievieti. Tu jau gandrīz vai gaidīji, ka sieviete no pārsteiguma paģībs, bet viņa pat nezina šī vārda nozīmi!

Eila apjukumā vēroja, kā vīrietis, skandinādams skaļas frāzes par mīlestību, soļo šurpu turpu pa alu. Viņai bija tas vārds jāiemācās.

-    jondalar, ko nozīmē vārds mīlestība? - Eila izskatījās nopietna un izklausījās nedaudz aizkaitināta.

Viņš nokrita ceļos sievietes priekšā. - Tas ir vārds, ko man jau sen vajadzēja tev izskaidrot. Mīlestība ir jūtas, kas tev rodas pret cilvēku, kas tev patīk. Tās ir tās pašas jūtas, ko māte izjūt pret bērniem vai vīrietis pret savu brāli. Starp vīrieti un sievieti šīs jūtas nozīmē to, ka viņi viens otram tik ļoti patīk, ka vēlas mūžu pavadīt kopā un nekad nešķirties.

Aizvērusi acis, Eila juta, ka, dzirdot šos vārdus, viņas lūpas sāk trīcēt. Vai viņa bija dzirdējusi pareizi? Vai viņa bija sapratusi pareizi?

-    Jondalar, - Eila iesāka savu sakāmo. - Es to vārdu nezināju, bet sapratu šī vārda jēgu. Es to sapratu tajā brīdī, kad tu ieradies, un, jo ilgāk tu šeit uzturējies, jo labāk es šo vārdu izpratu. Tik daudz reižu es biju gribējusi uzzināt vārdu, ar kuru varētu izteikt šādas jūtas. - Jaunā sieviete atkal aizvēra acis, bet nespēja apvaldīt prieka un atvieglojuma asaras. - Jondalar, arī es… mīlu.

Piecēlies kājās, vīrietis piecēla kājās arī Eilu un, maigi noskūpstījis, apskāva viņu kā jaunatrastu dārgumu, ko nevēlētos ne salauzt, ne pazaudēt. Eila piekļāvās Jondalara krūtīm un turēja viņu tik cieši, it kā tas būtu sapnis un, ja viņa palaistu Jondalaru vaļā, vīrietis varētu izgaist. Jaunais Zelandoni vīrietis skūpstīja viņas lūpas un seju, kas bija sāļa no asarām, un, kad Eila piekļāva galvu viņa plecam, viņš paslēpa seju zeltainajā matu vilnī, lai nosusinātu pats savas asaras.

Jondalars nespēja parunāt. Viņš spēja vienīgi turēt Eilu un brīnīties par savu neticamo laimi, ka bija viņu atradis. Viņam bija jāaizceļo uz otru pasaules malu, lai atrastu sievieti, kuru viņš spētu iemīlēt, un

tagad vairs nekas viņu nepiespiedīs Eilu pamest.

* * *

-     Kāpēc mēs nevaram palikt šeit? Šī ieleja ir tik bagātīga. Ja būsim divatā, mums būs daudz vieglāk. Mums ir pīķu metēji, un Vīnija ir liels atspaids. Arī Skrējējs ar laiku būs noderīgs, - Eila izteica savas domas.

Abi jaunieši tāpat, bez nekāda iemesla, pastaigājās pa pļavu, lai parunātos. Viņi jau bija savākuši visas sēklas, ko Eila bija gribējusi savākt; nomedījuši un izkaltējuši pietiekami daudz gaļas, lai pietiktu visai ziemai; novākuši un nolikuši glabāties nogatavojušos augļus un saknes, kā ari ārstniecības augus zālēm un sagādājuši dažnedažādus materiālus ziemas nodarbēm. Eila gribēja izmēģināt roku apģērba izdaiļošanā, un Jondalars domāja, ka varētu izgrebt dažas spēļu figūriņas un iemācīt Eilai kādu spēli. Bet jaunās sievietes īstākais iepriecinājums bija tas, ka Jondalars viņu mīlēja - viņa vairs nebūs viena.

-    Šī ir skaista ieleja, - vīrietis piekrita. "Kāpēc gan nepalikt šeit kopā ar Eilu? Tonolans bija gribējis palikt kopā ar Džetamio," Jondalars turpināja savu domu gājienu. Bet viņi nebija tikai divi vien. Cik ilgi viņš izturēs dzīvošanu noslēgtībā bez citiem cilvēkiem? Eila bija dzīvojusi viena trīs gadus. Viņiem nevajadzētu dzīvot vientulībā. Ņemsim par piemēru Dalanaru! Viņš iekārtoja jaunu alu, bet sākumā viņam bija tikai Jerika un viņas mātes vīrietis Hokamans. Vēlāk viņiem pievienojās arvien vairāk ļaužu un sāka dzimt bērni. Tagad jau viņi plāno nodibināt otru Lanzadoni alu. Kāpēc tu nevari nodibināt jaunu alu, tāpat kā to izdarīja Dalanars? Varbūt tu to vari, Jondalar? Bet, lai ko tu arī pasāktu, tu to darīsi kopā ar Eilu.

-     Eila, tev jāiepazīst citi ļaudis, un es gribu tevi vest sev līdzi uz mājām. Zinu, ka tas būs garš ceļojums, bet domāju, ka gada laikā varēsim to paveikt. Tev patiks mana māte, un esmu pārliecināts, ka arī Martonai tu patiksi. Tāpat arī manam brālim Jorenam, māsai Folarai - tagad jau viņa droši vien kļuvusi par jaunu sievieti. Un Dalanaram.

Eila pielieca galvu un tad pacēla acis. - Cik ļoti es viņiem patikšu tad, kad ļaudis uzzinās, ka nāku no klana? Vai viņi mani laipni uzņems ari tad, kad uzzinās, ka man ir dēls, kas piedzima tad, kad dzīvoju klanā, kas viņiem nozīmē tikai pretīgus radījumus?

-     Tu nevari visu atlikušo mūžu slēpties no cilvēkiem. Vai tad tā sieviete… Iza… neteica, lai tu sameklē savus ļaudis? Vai zini? Viņai bija taisnība. Tas nebūs viegli - es nevaru šo patiesību no tevis slēpt. Vairums nezina, ka klana ļaudis ari ir cilvēki. Bet tu mani pārliecināji, un būs vēl daudzi citi, kas par to brīnīsies, un tev būs viņi jāpārliecina. Eila, vairums ļaužu ir krietni. Tiklīdz viņi tevi iepazīs, tu viņiem iepatiksies. Un es būšu tev līdzās.

-     Nezinu. Vai mēs varam par to padomāt?

-    Protams, varam, - Jondalars piekrita. Pie sevis viņš nosprieda: "Tāpat līdz pavasarim mēs nevaram doties garajā Ceļojumā. Pirms ziemas iestāšanās mēs spētu nokļūt līdz Šaramudiem, bet varam pārlaist ziemu arī šeit. Tā Eila pierastu pie šīs idejas."

Eila pasmaidīja ar neviltotu atvieglojumu un pielika soli. Iepriekš viņas solis bija gauss un ari domas bija bijušas tikpat gausas. Jaunā sieviete zināja, ka Jondalaram pietrūkst viņa ģimenes un viņa ļaužu, un, ja viņš izlems doties projām, Eila ies vīrietim līdzi, lai ari kur viņš dotos. Tomēr viņa cerēja, ka pēc pārziemošanas Jondalars varētu pārdomāt un vēlētos šajā ielejā palikt un iekārtot mājas kopā ar viņu.

Viņi bija aizgājuši tālu no upes, gandrīz vai līdz stepes nogāzei, kad Eila apstājās, lai paceltu kādu sen pazīstamu priekšmetu.

-    Tas ir mans sumbra rags! - viņa sacīja Jondalaram, notraukdama netīrumus no raga un aplūkodama tā apdegušo iekšpusi. - To es izmantoju, lai pārnēsātu oglītes. Es to atradu ceļodama pēc tam, kad biju aizgājusi no klana. - Eilas atmiņā uzvirmoja emocijas. - Un es tajā pārnēsāju ogles, lai aizdedzinātu lāpas, kas palīdzēja man iedzīt zirgu pirmajā lamatu bedrē. Toreiz lamatās iekrita Vīnijas mamma, un, kad hiēnas metās virsū jaunajam kumeliņam, es tās aizdzinu prom un paņēmu jauno ķēvīti līdzi uz alu. Kopš tā laika tik daudz kas ir noticis.

-     Ceļojot daudzi ļaudis pārnēsā uguni, bet, tā kā mums ir uguns akmeņi, tad par to nav jāuztraucas. - Jondalara piere pēkšņi saraucās grumbās, un Eila zināja, ka viņš ko cītīgi domā. - Mēs esam ziemai nodrošināti, vai ne? Mums nekas vairs nav jādara.

-     Nē, viss ir sagādāts.

-    Tad kāpēc mums nedoties Ceļojumā? īsā Ceļojumā? - vīrietis piebilda, ieraudzījis Eilas sejā izbailes. - Tu neesi izpētījusi teritoriju rietumu pusē. Mēs varētu paņemt telti, guļamādas, pārtiku un to izpētīt. Mums jau nav tālu jāiet.

-     Un kā tad būs ar Vīniju un Skrējēju?

-    Ņemsim viņus līdzi. Vīnija kādu laiku varēs mūs, varbūt arī pārtiku un pārējās mantas panest uz savas muguras. Eila, tas būtu jautri. Mēs būtu tikai divi vien, - Jondalars centās viņu pierunāt.

Ceļošana prieka pēc bija Eilai kaut kas jauns un grūti pieņemams, bet sieviete nespēja izdomāt nevienu iebildumu. - Droši vien to varētu, - viņa piekrita. - Tikai mēs divatā… Kāpēc gan ne? - Pie sevis viņa nodomāja: "Nebūtu slikti vairāk izpētīt to teritoriju rietumu pusē."

-    Šeit, alas dibenā, nemaz nav tik dziļi dubļi, - Eila konstatēja, - bet šī ir labākā vieta slēptuvei, un šim nolūkam varam izmantot dažus atlūzušus klintsgabalus.

Jondalars pacēla lāpu augstāk, lai šaudīgā uguns apgaismotu lielāku platību. - Vai tu nedomā, ka labāk būtu izveidot vairākas mazas slēptuves?

-     Tātad, ja kāds dzīvnieks te ielauzīsies, viņš neko nedabūs. Laba ideja!

Jondalars pārvietoja lāpu tā, lai ieskatītos nokritušo klintsgabalu spraugās, kas atradās alas tālākajā stūrī. - Reiz jau es šeit ieskatījos. Toreiz man likās, ka redzu alu lauvas atstātas pēdas.

-     Tā bija Mazuļa vieta. Arī pirms ievākšanās alā es pamanīju alu lauvas atstātas pēdas, tās bija diezgan senas. Toreiz man šķita, ka totēms man dod zīmi, lai beidzu klīst pa pasauli un apmetos šajā alā uz ziemu. Es nedomāju, ka uzkavēšos šeit tik ilgu laiku. Tagad liekas, ka man bija lemts šeit sagaidīt tevi un Alu Lauvas gars atveda tevi uz šejieni un tad izvēlējās tevi, lai tavs totēms būtu tikpat spēcīgs kā manējais.

-     Es vienmēr biju domājis, ka mani vada Doni gars.

-    Varbūt Viņa tevi vadīja, bet, manuprāt, Alu Lauva tevi izvēlējās.

-     Varbūt tev ir taisnība. Visu dzīvo radību gari nāk no Doni, arī alu lauva pieder Viņai. Mātes ceļi ir neizdibināmi.

-Jondalar, ir smagi sadzīvot ar Alu Lauvas totēmu - ne vienmēr biju pārliecināta, ka izdzīvošu, bet totēma veltes bija tā vērtas. Pati lielākā balva esi tu, - Eila savu sakāmo pabeidza klusā balsī.

Iebāzis lāpu spraugā, Jondalars apskāva sievieti, ko mīlēja. Viņa bija tik atklāta un godīga, un uz skūpstu Eila tik dedzīgi atsaucās, ka viņš jau gandrīz padevās savai vēlmei viņu iegūt.

-     Mums tas ir jāpārtrauc, - vīrietis sacīja, turēdams viņu aiz pleciem un saglabādams distanci, - citādi mēs nekad nesagatavosimies Ceļojumam. Man šķiet, ka tev piemīt Hadumas pieskāriens.

-     Kas ir Hadumas pieskāriens?

-     Haduma bija kāda veca sieviete, ko mēs satikām Ceļojuma laikā, - sešu paaudžu māte, kuru viņas pēcteči turēja lielā godā. Viņai piemita daudzas no Mātes spējām. Vīrieši ticēja: ja viņa pieskarsies viņu loceklim, tad tas sasliesies tik bieži, cik vien viņi vēlēsies, lai apmierinātu jebkuru sievieti vai vismaz ļoti daudzas. Daudzi vīri tieši to vēlējās. Dažas sievietes pārvalda paņēmienus, kā vīriešus uz to pamudināt. Eila, vienīgais, kas tev ir jādara, ir jāpienāk man tuvu klāt. Tā notika šorīt un pagājušajā naktī. Cik reižu tas notika vakar? Un aizvakar? Agrāk nekad es nebiju spējīgs tik daudz reižu mīlēties un arī pats nemaz to negribēju. Bet, ja tagad mēs sāksim mīlēties, tad šorīt vairs nepabeigsim taisīt slēptuves.

Attīrījuši gruvešus, ar sviras palīdzību nostūmuši malā lielos akmens bluķus, viņi izvēlējās vietu, kur izveidot slēptuves. Laikam ritot, Jondalars pamanīja, ka Eila ir neparasti klusa un sevī noslēgusies, un nevarēja saprast, vai tas ir saistīts ar to, ko viņš bija pateicis vai izdarījis. Varbūt viņam nevajadzēja būt tik kaislīgam? Bija grūti noticēt tam, ka ikreiz, kad viņš Eilu grib, viņa ar prieku atsaucas.

Viņš zināja, ka daudzas sievietes ir atturīgas un liek vīriešiem nopūlēties, lai tie tiktu pie Baudas veltes, kaut gan arī pašām šī velte tīri labi patīk. Pašam Jondalaram reti bija nācies ar šādu problēmu saskarties, bet viņš bija iemācījies savu kaisli apvaldīt un neizrādīt: sievietei bija lielāks izaicinājums, ja vīrietis uzvedās nedaudz atturīgāk.

Sākot pārvietot pārtikas krājumus uz alas aizmuguri, Eila šķita kļuvusi vēl izvairīgāka - bieži nolieca galvu un klusēdama pietupās, pirms paņēma jēlādā ietītu kaltētas gaļas saini vai grozu ar saknēm. Līdz tam laikam, kad viņiem nācās staigāt lejā uz upmalu, lai uznestu augšā vairāk akmeņu, ko sakraut ap saviem ziemas krājumiem, Eila jau bija uzkrītoši sarūgtināta. Jondalars bija pārliecināts, ka tā ir viņa vaina, bet nezināja, ko tādu ir izdarījis. Bija jau vēla pēcpusdiena, kad vīrietis pamanīja, ka Eila dusmīgi cenšas pacelt kādu laukakmeni, kas viņai ir par smagu.

-     Eila, mums nevajag to akmeni. Domāju, ka mums vajadzētu atpūsties. Ir tik silts, un mēs visu dienu esam smagi strādājuši. Ejam izpeldēties!

Beigusi stīvēties ar smago akmeni, Eila notrauca matus no acīm, atsēja apmetņa jostu un, apģērba gabalam nokrītot, noņēma arī amuletu maisiņu. Jondalars sajuta tik pazīstamo pulsāciju cirkšņos. Tas notika ikreiz, kad viņš ieraudzīja Eilu kailu. Apbrīnodams sievietes slaido, lokano augumu, kad viņa ieskrēja ūdenī, vīrietis nodomāja: "Viņa kustas ar lauvas grāciju." Ari Jondalars nometa savu gurnautu un metās viņai pakaļ.

Eila tik sparīgi kūlās pret straumi, ka Jondalars nolēma pagaidīt, līdz viņa peldēs atpakaļ pa straumi. Bet tagad - lai viņa izlādējas, jāļauj viņai izgāzt savu aizkaitinājumu. Eila viegli peldēja atpakaļ pa straumi, kad vīrietis viņu noķēra, tagad jau viņa likās atbrīvotāka. Eilai pagriežoties otrādi, lai peldētu tālāk, vīrietis pieskārās viņas mugurai un ar roku pārbrauca no pleca līdz vidukļa izliekumam un pāri tvirtajam, apaļajam dibentiņam.

Jondalaram brienot ārā no ūdens, Eila jau bija pirmā izmetusies krastā un pašreiz karināja kaklā savu amuletu maisiņu, tad sniedzās pēc apmetņa.

-    Eila, ko es esmu izdarījis aplam? - Jondalars pajautāja, stāvēdams sievietes priekšā; ūdens lāses ritēja pa viņa augumu.

-     Ne jau tu. Es esmu tā, kas rīkojas aplam.

-    Tu neko aplamu nedari.

-    Daru gan. Visu dienu centos tevi pamudināt uz mīlēšanos, bet tu klana žestus nesaproti.

Kad Eila pirmoreiz bija kļuvusi par sievieti, Iza bija viņai izskaidrojusi ne tikai to, kā jārūpējas par sevi asiņošanas laikā, bet ari to, kā jāap- mazgājas, kad viņa bijusi kopā ar vīrieti, kā arī žestus un pozas, kas iedrošinās vīrieti parādīt viņai signālu, tomēr Iza bija šaubījusies, vai Eilai šī informācija noderēs. Klana vīrieši neuzskatīja Eilu par pievilcīgu sievieti, tāpēc nebija svarīgi, kādus žestus viņa rādīja.

-     Es zinu, ka tas, ka tu piespied savu muti manējai vai pieskaries man īpašā veidā, ir tavs signāls, bet es nezinu tos paņēmienus, kā tevi uz to pamudināt, - Eila turpināja.

-    Eila, vienīgais, kas tev jādara, ir jābūt man blakus, lai mani uz to pamudinātu.

-     Ne jau to es biju domājusi, - viņa attrauca. - Es nezinu, kā lai pasaku, ka gribu, lai tu dalies ar mani Baudas veltē. Nezinu, kā tas jādara… Tu stāstīji, ka dažas sievietes zinot dažus paņēmienus, kā vīriešus uz to pamudināt.

-    Ak, Eila! Vai tieši tas tevi uztrauc? Tātad tu vēlies uzzināt, kā mani uz to pamudināt?

Sajuzdama mulsumu, sieviete pamāja un nolieca galvu. Klana sievietes nebija tik tiešas. Viņas ar īpašu pieticību izrādīja savu tieksmi pēc vīrieša, it kā tik tikko spētu paciest uzbudinātas vīrišķības apliecinājumu, - tajā pašā laikā ar kautrīgu skatienu un nevainīgu pozu, kas atgādināja to sievietes stāvokli, kas bija tai jāieņem, kopojoties ar vīrieti, lika tam saprast, ka viņš ir neatvairāms.

-    Paskaties, sieviete! Kā tu esi mani uzbudinājusi! - Jondalars iesaucās, zinādams, ka, sarunājoties ar Eilu, viņam bija radusies spēcīga erekcija. Viņš nespēja tai pretoties un nespēja to noslēpt. Ieraugot vīrieti tik acīm redzami uzbudinātu, sieviete pasmaidīja, arī viņa nespēja no tā izvairīties. - Eila, - Jondalars ierunājās un pacēla viņu abām rokām, - vai tad tu nezini, ka uzbudini mani tikai ar to, ka esi blakus?

Nesdams sievieti rokās, Jondalars šķērsoja upmalu un devās taciņas virzienā. - Vai tu nesaproti, ka mani uzbudina jau tikai skatīšanās uz tevi? Jau pirmajā reizē, kad tevi ieraudzīju, es tevi gribēju. - Viņš turpināja iet augšā pa taciņu, nesdams rokās ļoti pārsteigto Eilu. - Tu esi tik ļoti sievišķīga, ka tev nav vajadzīgi nekādi īpaši paņēmieni, lai mani uzbudinātu, - tev nekas nav jāmācās. Viss, ko tu dari, liek man tevi gribēt vēl vairāk. - Viņi bija sasnieguši alas ieeju. - Ja tu mani gribi, tad vienīgais, kas tev jādara, ir tas man jāpasaka vai labāk tomēr jāizdara šādi. - Vīrietis viņu noskūpstīja.

Jondalars ienesa Eilu alā un noguldīja zvērādām apklātajā gultā. Tad ar atvērtu muti un maigi meklējošu mēli noskūpstīja viņu vēlreiz. Sieviete sajuta, ka starp viņiem atrodas vīrieša cietais un karstais loceklis. Jondalars piecēlās sēdus, un viņa sejā parādījās ķircinošs smaidiņš.

-    Tu teici, ka visu dienu esi centusies mani uz to pamudināt. Kāpēc tu domā, ka mani neuzbudināji? - viņš pajautāja. Tad viņš izdarīja ko pilnīgi negaidītu - viņš parādīja zīmi.

Eilas acis no pārsteiguma iepletās. - Jondalar! Tas… tas taču ir signāls!

-Ja jau tu grasies man rādīt savus klana signālus, tad ir tikai godīgi man atbildēt ar to pašu.

-     Bet… es… - Eilai trūka vārdu, bet viņa zināja, kas ir šādā gadījumā jādara. Viņa piecēlās, pagriezās otrādi, notupās ceļos, paplēta tos un atklāja sevi vīrietim.

Jondalars bija izdarījis šo kustību kā joku; viņš nebija domājis, ka tik ātri tiks stimulēts. Bet, skatīdamies uz viņas tvirto, apaļīgo diben- tiņu, atklātajām sievietes ģenitālijām, kas bija tumši rozā krāsā un tik vilinošas, Jondalars vairs nespēja pretoties. Pirms viņš pats spēja to apzināties, vīrietis jau bija nokritis ceļos viņai aiz muguras un iegāja viņas siltajā, pulsējošajā un dziļajā atverē.

Brīdī, kad Eila ieņēma kopošanās pozu, viņas atmiņā atausa domas par Broudu. Pirmo reizi mūžā viņai bija ienācis prātā Jondalaram atteikt - ja būtu to spējusi. Pretīgās atmiņas bija spēcīgas, bet agrākā audzināšana pakļauties signālam ņēma virsroku.

Jondalars iegāja Eilā. Iekliegdamās negaidītā baudas izjūtā, viņa sajuta, kā vīrietis viņu piepilda. Šī poza lika sievietei izjust spiedienu uz jaunām vietām, un locekļa ieiešana un izņemšana radīja berzi, kas kairināja pavisam citas un līdz šim neapjaustas vietiņas. Jondalaram ieejot viņā vēlreiz, Eila pieskaņoja viņam arī savas kustības. Kamēr vīrietis izdarīja spēcīgus grūdienus no mugurpuses, viņai pēkšņi ienāca prātā Vīnija un viņas bērais ērzelis. Šīs atmiņas izraisīja patīkami siltas trīsas un pulsējošu sasprindzinājumu. Vaidēdama un labsajūtā kunkstēdama, Eila saslējās, piekļāvās vēl ciešāk un pieskaņoja savas kustības vīrieša grūdieniem.

Kulminācija tuvojās ātri; sievietes ritmiskās kustības un vīrieša alkas dzina viņu uz priekšu arvien ātrāk. - Eila! Ak, sieviete! - viņš iekliedzās.

- Skaistā, mežonīgā sieviete! - viņš noelsās grūzdams, grūzdams un vēlreiz grūzdams. Saņēmis Eilu aiz gurniem, viņš pievilka sievieti sev tuvāk klāt, Eila piekļāvās, un, sasniedzis apmierinājumu un piepildījis viņu ar savu sēklu, Jondalars nodrebēja patīkamā apmierinājuma sajūtā.

Kādu bridi abi trīcēdami palika šādā pozā; Eilas galva bija noliekta. Tad, apņēmis sievieti, Jondalars apvēlās uz sāniem, un tā abi palika nekustīgi guļam. Sievietes mugura bija piespiedusies vīrietim, viņa loceklis joprojām atradās viņā. Apskāvis Eilu, Jondalars ar vienu roku pasniedzās pēc viņas krūts.

-     Man jāatzīst, - pēc brīža viņš ierunājās, - šis signāls nemaz nav tik slikts. - Pieglaudies sievietes pakausim, viņš meklēja austiņu.

-    Sākumā es no tā baidījos un nebiju droša, bet kopā ar tevi, Jondalar, viss ir lieliski. Viss ir Baudas velte, - Eila atbildēja, ērtāk iekārtodamās viņam blakus.

-    Jondalar, ko tu meklē? - Eila no klints pārkares uzsauca Jondalaram, kas atradās upmalā.

-     Skatos, vai neatradīšu vēl kādu uguns akmeni.

-    Es vēl neesmu nolietojusi pirmo akmeni, ko atradu. Tas vēl kalpos ilgu laiku - mums pašlaik nav vajadzīgi jauni akmeņi.

-    Zinu, bet vienu vēl ieraudzīju un nodomāju, ka atradīšu vēl kādu. Vai esam jau gatavi?

-     It kā viss būtu sagatavots, nevaru iedomāties, ko vēl mums vajadzētu. Mēs nevaram palikt prom pārāk ilgi - šajā gadalaikā laikapstākļi ļoti ātri mainās. No rīta var būt karsts, bet pie vakara var sākties sniega vētra, - Eila sacīja, kāpdama lejā pa taciņu.

Jondalars ielika savā maisā jaunatrastos akmeņus, vēlreiz pavērās apkārt un paskatījās uz sievieti. Tad vēlreiz palūkojās uz viņu.

-     Eila! Kas tev ir mugurā?

-     Vai tad tev nepatīk?

-     Man patīk! Kur tu šīs drēbes dabūji?

-    Uztaisīju tajā pašā laikā, kad darināju tavējās. Izgatavoju tās līdzīgas tavējām, tikai pēc sava izmēra, bet nebiju pārliecināta, vai man būs vajadzība tās valkāt. Varbūt šīs drēbes var nēsāt vienīgi vīrieši? Un vēl nezināju, kā pareizi jāizrotā krekls. Vai ir labi sanācis?

-     Šķiet, ka jā. Neatceros, ka sieviešu apģērbs izskatītos citādi. Šis ir Mamutu cilts apģērbs. Savējo Zelandoni apģērbu es pazaudēju, kad bijām nonākuši Lielās Mātes upes galā. Eila, šis apģērbs tev ļoti piestāv.

Ceru, ka tev tas ari iepatiksies. Kad kļūs auksts, tu sajutīsi, cik tas ir silts un ērts.

-     Man prieks, ka tev patīk. Es gribēju apģērbties… tavā stilā.

-     Manā stilā… Nezinu, vai pats maz vairs zinu, kas ir mans stils. Paskaties tik uz mums! Vīrietis, sieviete un divi zirgi! Vienam no zirgiem uzkrauta mūsu telts, pārtika un papildu apģērbs. Ir dīvaina sajūta uzsākt Ceļojumu tik neapkrautam ar mantām, kad nekas cits kā pīķi un pīķu metējs nav jānes. Un mans maiss ir pilns ar uguns akmeņiem. Šķiet, ka mēs krietni vien pārsteigsim citus, ja mūs kāds ieraudzīs. Bet vēl pārsteigtāks esmu pats par sevi. Es vairs neesmu tas pats cilvēks, kāds biju, kad tu mani atradi. Sieviete, tu esi mani mainījusi, un es tevi par to mīlu.

-    Arī es, Jondalar, esmu mainījusies. Es tevi mīlu.

-    Nu tad uz kuru pusi dosimies?

Šķērsojot ieleju kopā ar Jondalaru, Vīniju un kumeļu, Eila pārdzīvoja nemierpilnu zaudējuma izjūtu. Kad viņi bija sasnieguši pagriezienu ielejas otrā galā, jaunā sieviete atskatījās.

-    Jondalar! Palūk! Zirgi ir atgriezušies ielejā. Neesmu tos redzējusi kopš tā brīža, kad pirmoreiz šeit ierados. Viņi aizgāja tad, kad tos medīju un Vīnijas mammu iedzinu lamatās. Priecājos, ka viņi ir atgriezušies. Vienmēr esmu uzskatījusi, ka šī ir zirgu ieleja.

-     Vai šis ir tas pats bars?

-    Nezinu. Ērzelis bija dzeltenā krāsā tāpat kā Vīnija. Šobrīd es neredzu ērzeli, tikai galveno bara ķēvi. Pagājis jau ilgs laiks.

Arī Vīnija bija ieraudzījusi zirgus un skaļi iezviedzās. Pārējie zirgi viņai atbildēja, un Skrējējs ieinteresēts saspicēja ausis uz zirgu bara pusi. Pēc tam ķēve turpināja sekot sievietei, un viņas kumeliņš rikšoja nopakaļ.

Eila gāja gar upi uz dienvidiem un, tās otrā pusē ieraudzījusi stāvu nogāzi, to šķērsoja. Apstājušies kalna galā, abi uzkāpa Vīnijai mugurā. Sieviete pazina savas norādes un devās uz dienvidrietumiem. Apkārtnes reljefs kļuva arvien nelīdzenāks, parādījās plaisas un gropes; klinšaini kanjoni un stāvas nogāzes mijās ar lēzeniem kāpumiem. Tuvojoties kanjona ieejai izrobotā klinšu sienā, Eila nokāpa no zirga un pārbaudīja zemi. Svaigu pēdu šobrīd nebija. Viņa ieveda visus iekšā kanjona strupceļā, tad uzkāpa uz klintsgabala, kas bija nošķēlies no sienas. Eila devās uz kanjona tālāko galu, kur bija akmens nogruvums; Jondalars viņai sekoja.

-   Jondalar, šī ir īstā vieta, - viņa paziņoja. Izņēmusi no tunikas maisiņu, Eila to pasniedza Jondalaram.

Viņš šo vietu pazina. - Kas tas ir? - viņš jautāja, turēdams rokā mazo ādas maisiņu.

-    Tā ir sarkanā zeme, Jondalar. Tava brāļa kapam.

Nespēdams izteikt ne vārda, vīrietis pamāja. Jondalars sajuta acis rie- šamies asaras un nemaz nemēģināja tās aizturēt. Paņēmis vienu sauju ar sarkano okeru, viņš to izkaisīja pār klintīm un granti, pēc tam izsēja ari ar otru sauju. Eila gaidīja, kamēr Jondalars ar miklām acīm skatījās uz akmeņaino nogāzi, un, kad vīrietis pagriezās promiešanai, Eila pār Tonolana kapu izdarīja vienu žestu.

Brīdi viņi jāja klusēdami, tad Jondalars ierunājās: - Tonolans bija Mātes mīlulis. Viņa gribēja paņemt to atpakaļ pie sevis.

Pajājis vēl tālāk, vīrietis iejautājās: - Kas tas bija par žestu, ko tu izdarīji?

-    Es lūdzu Lielajam Alu Lācim ceļojuma laikā uz viņsauli tavu brāli aizsargāt un novēlēju viņam veiksmi. Tas nozīmē: "Dodies līdzi Ur- sum!"

-     Eila, toreiz, kad tu man to stāstīji, es to nepratu novērtēt. Bet tagad gan. Esmu ļoti pateicīgs, ka tu apglabāji manu brāli un lūdzi, lai klana totēmi viņu aizsargā. Domāju, ka, pateicoties tev, viņš atradīs savu ceļu garu pasaulē.

-    Tu stāstīji, ka Tonolans bija drosmīgs. Nedomāju, ka drosmīgajiem nepieciešama palīdzība ceļa meklēšanā. Tiem, kas ir bezbailīgi, tam vajadzētu būt aizraujošam piedzīvojumam.

-     Tonolans bija drosmīgs, un viņam patika piedzīvojumi. Viņš bija tik dzīvespriecīgs - it kā censtos izdzīvot mūžu vienā elpas vilcienā. Ja nebūtu mana brāļa, es nekad nebūtu devies Ceļojumā. - Jājot divatā uz zirga, Jondalars bija apskāvis Eilu. Piespiezdams sievieti tuvāk, viņš apskāva viņu vēl ciešāk. - Un tad es nebūtu atradis tevi.

-     Tad to Šamuds bija domājis, sacīdams, ka tas ir mans liktenis! "Tas aizvedīs tevi uz turieni, kur citādi nekad nebūtu gājis," - tādi bija Šamuda vārdi. Tonolans mani aizveda pie tevis… un tad sekoja savai mīlestībai uz viņsauli. Es negribēju, lai viņš tur dodas, bet tagad es brāli saprotu.

Rietumu virzienā saplaisājusī zeme atkal pārvērtās līdzenā, klajā stepē, kuru šķērsoja upes un strauti, kas bija izveidojušies no lielā ziemeļu ledāja izkusušajiem ūdeņiem. Ūdensceļi lauzās cauri šur tur redzamajiem augstajiem klinšu kanjoniem un aizlīkumoja tālāk pa lēzenajām nogāzēm. Tie retie koki, kas rotāja stepi, cīnīdamies par izdzīvošanu.

bija pundura lielumā. Pat tiem kokiem, kuri auga ūdens tuvumā un kuru saknes saņēma tik nepieciešamo ūdens veldzi, bija kroplīga forma, un, liekdamies prom no aukstajām vēja brāzmām, tie izskatījās kā sasaluši.

Kad vien tas bija iespējams, viņi centās jāt pa ielejām, lai koku aizsegā patvertos no vēja. Tikai pasargāti no vēja, bērzi, vītoli, priedes un lapegles auga vairumā. Stepēs dzīvoja milzums dzīvnieku. Ar jauno ieroci vīrietis un sieviete medīja, kad vien tas viņiem ienāca prātā, kad vien viņi vēlējās svaigu gaļu. Bieži vien viņi atstāja sava medījuma pārpalikumus plēsējiem un maitēdājiem.

Viņi jau bija ceļojuši pusi no mēness fāžu cikla, kad diena uzausa karsta un neparasti mierīga. Lielāko rīta daļu viņi bija nogājuši kājām un uzkāpa zirga mugurā tikai tad, kad tālumā ieraudzīja nelielu, zaļu pleķīti. Jondalars, uzbudināts no Eilas siltuma un tuvuma, bija pabāzis roku zem sievietes tunikas, lai viņu paglāstītu. Uzjājuši kalna galā, viņi ieraudzīja lejā paveramies skatu uz brīnišķīgu ieleju, kurai cauri tecēja upe. Kad saule jau bija pašā zenītā, abi jaunieši sasniedza upi.

-    Jondalar, vai dosimies uz ziemeļiem vai dienvidiem?

-    Pašlaik nedosimies nekur, bet labāk ierīkosim apmetni, - Jondalars ierosināja.

Eila sāka iebilst tikai tāpēc, ka nebija radusi tik agri un bez jebkāda iemesla apstāties. Kad vīrietis pakutināja viņas kaklu un maigi saspieda krūtsgaliņu, ari viņa nolēma, ka nav nekādas vajadzības doties tālāk un ir vairāki iemesli, kāpēc apstāties.

-     Nu labi. Taisām apmetni! - viņa piekrita. Pārmetuši kāju zirga mugurai, Eila noslīdēja lejā. Arī Jondalars nokāpa no zirga un palīdzēja sievietei noņemt grozus no Vīnijas muguras, lai ķēvīte varētu atpūsties un brīvi paganīties. Tad, apskāvis Eilu un viņu noskūpstījis, Jondalars atkal pabāza roku zem sievietes tunikas.

-    Vai man labāk to nevajadzētu novilkt? - viņa jautāja.

Vīrietis smaidīja, kamēr viņa novilka tuniku pāri galvai, atsēja ap vidukli apjozto jostu apakšējam apģērba gabalam un izkāpa no tā ārā. Ari Jondalars novilka savu tuniku pāri galvai un izdzirdēja Eilas smiekliņus. Paskatījies viņš saprata, ka jaunā sieviete ir aizgājusi. Viņa iesmējās vēlreiz un ielēca upē.

-     Es nolēmu izpeldēties, - viņa sacīja.

Jondalars pasmaidīja, novilka bikses un sekoja viņai. Upe bija dziļa, ūdens - auksts, un straume - spēcīga, bet Eila tik sparīgi peldēja pret straumi, ka vīrietim bija grūti viņu panākt. Beidzot viņš Eilu noķēra un, airēdamies ūdeni, viņu noskūpstīja. Smiedamās viņa izlocījās no apskāviena un peldēja uz krastu.

Viņš peldēja pakaļ, bet, kad sasniedza krastu, Eila jau bija aizskrējusi prom pa ieleju. Jondalars metās viņai pakaļ, un tieši tad, kad bija jau viņu panācis, jaunā sieviete atkal izlocījās. Pielikdams visas pūles, viņš vēlreiz dzinās viņai pakaļ un beidzot satvēra aiz vidukļa.

-     Sieviete, šoreiz tu vairs netiksi prom! - viņš sacīja, pievilkdams viņu cieši klāt. - Likdama sev dzīties pakaļ, tu mani nogurdināsi, tad es nespēšu tev sniegt Baudas velti, - Jondalars atzinās, iepriecināts par viņas rotaļīgo noskaņojumu.

-    Es negribu, lai tu man sniedz Baudas velti, - viņa atbildēja.

Vīrieša mute pavērās, un pierē iegūla rūpju rievas. - Tu negribi, lai

es… - nepabeidzis teikumu, viņš palaida viņu vaļā.

-     Šoreiz es gribu tev sniegt Baudas velti.

Jondalara sirds atkal sāka sisties straujāk. - Eila, tu taču man sniedz Baudas velti, - viņš sacīja, atkal viņu apskaudams.

-     Es zinu, ka tevi iepriecina tas, ka vari man sniegt Baudas velti, - ne jau to es biju domājusi. - Eilas acis raudzījās nopietni. - Es gribu iemācīties sniegt baudu tev, Jondalar.

Viņš nespēja Eilai pretoties. Piekļaudams sievieti vēl tuvāk klāt, viņš skūpstīja viņu tā, it kā nekad nebūtu viņas gana; viņiem pa vidu atradās ciets un piebriedis loceklis. Sekojot vīrieša piemēram, Eila atbildējā uz skūpstiem. Abi jaunieši ilgi skūpstījās - viens otru izgaršodami, pie- skardamies un izpētīdami.

-     Eila, es tev parādīšu, kā mani iepriecināt, - Jondalars sacīja. Paņēmis Eilu aiz rokas, viņš aizveda sievieti uz zaļas zāles laukumiņu upes malā. Pēc tam kad abi bija apsēdušies, vīrietis atkal sāka viņu skūpstīt, tad pasniedzās pēc sievietes auss un, skūpstīdams kaklu, lika viņai apgulties. Viņa roka atradās uz sievietes krūts, un, kad viņš ar mēli sniedzās pēc tās, Eila piecēlās sēdus.

-     Es gribu iepriecināt tevi, - viņa atkārtoja.

-    Eila, man ir liels iepriecinājums sniegt Baudas velti tev - es nezinu, kā tu vēl vairāk vari mani iepriecināt.

-     Vai tas tevi iepriecinās mazāk? - viņa pajautāja.

Jondalars atmeta galvu, iesmējās un ieskāva Eilu savās rokās. Viņa smaidīja, bet nesaprata, kas vīrieti bija tik ļoti sasmīdinājis.

-     Domāju, ka jelkas, ko tu darītu, sagādātu man prieku. - Tad, skatīdamies Eilā ar savām izteiksmīgajām, zilajām acīm, viņš noteica: - Es mīlu tevi, sieviete.

-    Es mīlu tevi, Jondalar. Es izjūtu mīlestību, kad tu man tā uzsmaidi, tā manī paskaties ar savām burvīgajām acīm un - vēl vairāk - kad tu smejies. Klanā neviens nesmējās, un viņiem nepatika, ka es smējos. Es vairs nekad negribu dzīvot kopā ar tādiem ļaudīm, kas neļaus man smaidīt vai smieties.

-     Eila, tu smiesies un smaidīsi. Tev ir brīnišķīgs smaids. - Par šiem vārdiem Eila nevarēja nepasmaidīt. - Eila, ak, Eila! - Jondalars sacīja, paslēpdams seju pie viņas kakla un glāstīdams viņu.

-   Jondalar, man patīk, kad tu man pieskaries un skūpsti manu kaklu, bet es gribu zināt, kas patīk tev.

Vīrietis sāji pasmaidīja. - Es nevaru ar sevi neko padarīt - tu mani pārāk uzbudini. Eila, dari ar mani to, kas tev patīk un šķiet pieņemams.

-    Vai tev tas patiks?

-     Pamēģini.

Viņa noguldīja vīrieti uz muguras un pārliecās pāri, lai ar pavērtu muti un izmantojot mēli viņu noskūpstītu. Jondalars atbildēja, bet turēja sevi grožos. Pēc tam viņa noskūpstīja vīrieša kaklu, viegli pabraucot ar mēli. Sajūtot viņu nedaudz notrīsam, Eila paskatījās un, gribēdama saņemt apstiprinājumu, pajautāja:

-     Vai tā tev patīk?

-    Jā, Eila, tā man patīk.

Tā patiešām arī bija. Atturot sevi un pakļaujoties sievietes eksperimentālajiem glāstiem, Jondalars uzbudinājās vēl vairāk, nekā bija spējis to iedomāties. Viņas maigie skūpsti dedzināja kā uguns. Eila bija nedroša par sevi - tik nepieredzējusi kā meitene, kura jau bija sasniegusi pubertāti, bet kurai vēl nav bijis Pirmās baudas rituāls; neviena nevarēja būt iekārojamāka par viņu. Šādiem maigiem skūpstiem bija daudz lielāks spēks uzbudināt vīrieti nekā daudz dedzīgākiem un jutekliskākiem pieredzējušas sievietes glāstiem - jo tie bija bijuši liegti.

Daudzas sievietes līdz zināmai robežai bija pieejamas; Eila bija neaizskarama. Nepieredzējusi jauna sieviete varēja padarīt trakus gan jaunus, gan vecus vīriešus, ļaudama sevi kādā tumšā alas stūri glāstīt. Katra māte visvairāk baiļojās par to, ka viņas meita kļūs par sievieti tieši pēc Vasaras sapulces priekiem, bet līdz nākamajai būs priekšā gara ziema. Daudzām sievietēm jau pirms Pirmā baudas rituāla bija iegūta pieredze ar skūpstiem un glāstiem, un Jondalars zināja, ka dažām rituāls nemaz nebija pirmā reize, tomēr viņš to neatklāja, lai neiegrūstu sievietes negodā.

Viņš prata novērtēt jauno sieviešu pievilcību - tieši tā Pirmās baudas rituālā viņam sagādāja lielāko iepriecinājumu, un Eilai piemita tāda pievilcība. Viņa skūpstīja vīrieša kaklu. Sajūtot patīkamas trīsas, Jondalars aizvēra acis un ļāvās baudai.

Eila slīdēja vēl zemāk un, ar mēli kutinot, vilka mitrus aplīšus uz vīrieša auguma, sajuzdama, ka ari pašas uzbudinājums pieņemas spēkā. Jondalaram tās bija gandrīz vai mocības - izsmalcinātas mocības, daļēji kairinoša un dedzinoša stimulēšana. Kad Eila bija sasniegusi vīrieša nabu, viņš vairs nespēja sevi kontrolēt. Uzlikdams rokas uz Eilas galvas, viņš to maigi pastūma zemāk, līdz viņa sajuta, ka vīrieša karstais loceklis atrodas viņai pie vaiga. Sieviete smagi elpoja, izbaudīdama dziļi savā ķermenī velkošas un kņudošas sajūtas. Viņas maigā mēle bija kas vairāk, nekā Jondalars spēja paciest. Viņš vadīja Eilas galvu uz izslējušos, cieto locekli. Viņa pavērās augšup.

-    Jondalar, vai tu vēlies, lai es…

-    Tikai tad, Eila, ja pati to vēlies.

-    Tas tevi iepriecinās?

-    Tas mani iepriecinās.

-    Tad es to gribu.

Viņš sajuta, ka silts mitrums ieskauj pulsējošā locekļa galviņu un ne tikai galviņu. Jondalars ievaidējās. Eilas mēle izpētīja locekļa gludo, apaļo galviņu, pārbaudīja mazo spraudziņu un ādas trauslumu. Kad viņas pirmās darbības bija izsaukušas vīrietim baudu, viņa kļuva vēl pārliecinātāka. Viņai patika jaunie atklājumi, un sieviete pati juta sevī pulsējam baudkāras alkas. Eila ar mēli pārbrauca loceklim visā tā garumā. Jondalars izkliedza viņas vārdu, Eila vēl ātrāk sāka kustināt mēli un sajuta mitrumu sev starp kājām.

Jondalars sajuta sūkšanu un mitru siltumu, kas cilājās augšup un lejup. - Ak Doni! Ak, sieviete! Eila, Eila! Kā tu iemācījies kaut ko tādu darīt!

Eila centās atklāt, cik daudz pati spēj izturēt. Viņa iesūca locekli tik dziļi, ka pati gandrīz aizrijās. Vīrieša kliedzieni un vaidi iedrošināja viņu to darīt vēlreiz un vēlreiz, līdz viņš pieslējās, lai paceltu sievieti augšā.

Tad, sajuzdama Jondalara vajadzību pēc viņas dzīlēm - un ari pati savu vajadzību -, jaunā sieviete piecēlās, pārlika kāju viņam jāteniski pāri, uzsēdās uz cietā un piebriedušā locekļa un ievadīja to sevī. Izliecot muguru un Jondalaram dziļi viņā ieejot, Eila izjuta Baudas velti.

Paskatījies uz Eilu, vīrietis ieraudzīja skaistu ainu. Saule aiz Eilas muguras bija pārvērtusi viņas matus zelta nimbā. Sievietes acis bija ciet un mute pavērta, un seju pārņēmusi ekstāze. Augumam atliecoties atpakaļ, viņas skaistās krūtis izvirzījās uz priekšu, un nedaudz tumšākie krūtsgaliņi bija piebrieduši. Viņas lokanais augums mirdzēja saulē; paša vīrieša loceklis, iegājis dziļi viņas dzīlēs, bija gatavs ekstāzē eksplodēt.

Sieviete kustējās vienā ritmā ar vīrieša locekli - cēlās augšā un laidās lejā. Jondalars aizturēja elpu. Viņš sajuta tādu ekstāzes kulmināciju, ko nebūtu bijis spējīgs kontrolēt, pat ja būtu to centies darīt. Eilai vēlreiz paceļoties, viņš iekliedzās. Nolaidusies lejā, sieviete sajuta spēcīgu strūklu ieplūstam sevī un vīrieti nodrebam no atvieglojuma.

Pasniedzies pēc viņas, Jondalars novilka Eilu sev virsū, viņa mute meklēja krūtsgaliņu. Pēc brīža, kad dziļā apmierinājuma sajūta bija norimusi, Eila pavēlās uz sāniem. Jondalars piecēlās, noliecās, lai viņu noskūpstītu, tad saņēma abas sievietes krūtis un ielika starp tām savu galvu. Pasūcis vienu, tad otru, viņš vēlreiz noskūpstīja viņu uz lūpām. Tad, noguldījis sievietes galvu uz sava pleca, atlaidās viņai blakus.

-    Jondalar, man patīk tev sniegt Baudas velti.

-    Eila, nekad neviena nav mani vairāk iepriecinājusi.

-     Bet tev labāk patīk sniegt Baudas velti man.

-     Nu, ne gluži labāk, bet… kā tu mani tik labi pazīsti?

-     Tas ir tas, ko tu esi iemācījies darīt. Tas ir tavs talants, tāpat kā darbarīku izgatavošana. - Eila pasmaidīja, tad iesmējās. - Jondalaram ir divi talanti. Viņš ir darbarīku taisītājs un sieviešu atvērējs, - viņa sacīja, izskatīdamās ar sevi apmierināta.

Vīrietis iesmējās. - Eila, tu nu gan pateici joku, - viņš noteica, greizi pasmīnēdams. Tas bija diezgan tuvu patiesībai, un tas joks jau bija dzirdēts iepriekš. - Bet tev ir taisnība. Man patīk tev sniegt Baudas velti. Es mīlu tavu augumu un tevi visu.

-     Arī man patīk, kad tu to dari. Tas dod manai mīlestībai piepildījumu. Tu vari to darīt, cik bieži vien vēlies, tikai dažreiz es gribu sniegt Baudas velti arī tev.

Viņš atkal iesmējās. - Sarunāts. Un, tā kā tu vēlies tik daudz iemācīties, varu tev iemācīt vēl ko vairāk. Vai zini, ka varam vienlaikus sniegt viens otram baudu? Kaut tā būtu bijusi mana kārta, kad varētu "sniegt tavai mīlestībai piepildījumu". Bet tu to paveici tik labi, es nedomāju, ka pat Hadumas pieskāriens varētu manu locekli sacelt vēl vairāk.

Eila kādu brīdi klusēja, tad sacīja: - Tas nav svarīgi, Jondalar.

-    Kas nav svarīgi?

-     Pat ja tavs loceklis nekad vairs nepaceltos, tu joprojām sniegtu manai mīlestībai piepildījumu.

-    Nekad tā nerunā! - Viņš pasmaidīja, bet nedaudz noskurinājās.

-    Tavs vīrietības simbols atkal pacelsies, - viņa ļoti nopietni to pateica un tad iesmējās.

-     Sieviete, pastāsti man, no kurienes radusies tāda asprātība? Ir dažas lietas, par kurām nevajadzētu jokot, - viņš ierunājās ar pietēlotu aizvainojumu, tad nenoturējās un pats iesmējās. Jondalars bija pārsteigts un iepriecināts par Eilas rotaļīgo noskaņojumu un jauno humora izpratni.

-    Man patīk, kad tu smejies. Smiešanās kopā ar tevi ir gandrīz tikpat laba kā tevis mīlēšana. Gribu, lai tu vienmēr smejies kopā ar mani. Tad man šķiet, ka tu nekad nebeigsi mani mīlēt.

-    Beigt tevi mīlēt? - viņš pārjautāja, nedaudz pieceldamies un paskatīdamies uz sievieti. - Eila, es tevi meklēju visu savu mūžu un nemaz nezināju, ka meklēju. Tu esi viss, ko jebkad esmu vēlējies un sapņojis ieraudzīt katrā sievietē, pat vēl vairāk. Tu esi aizraujošs noslēpums, paradokss. Tu esi absolūti godīga, atklāta, neko neslēp, tomēr tajā pašā laikā esi noslēpumainākā sieviete, kādu jebkad savā mūžā esmu saticis.

Tu esi stipra, neatkarīga, pilnībā spējīga parūpēties par sevi un arī par mani; tajā pašā laikā tu esi gatava sēdēt pie manām kājām - ja vien es tev to atļautu - bez jebkāda kauna vai aizvainojuma un darīt to tikpat nepiespiesti, kā es godinu Doni. Tu esi bezbailīga un drosmīga; tu izglābi man dzīvību, ārstēji mani un atdevi veselību, medīji, lai man būtu, ko ēst, un gādāji par manām ērtībām. Es neesmu tev vajadzīgs. Tomēr tu izraisi manī vēlēšanos tevi aizsargāt, pieskatīt un rūpēties, lai tev nenotiek nekas ļauns.

Es varētu nodzīvot ar tevi visu mūžu un pa īstam nekad tevi neiepa- zlt. Tevī mīt tāds dziļums, kas prasītu vairākus mūžus, lai to izpētītu. Tu esi tikpat gudra un senatnīga kā pati Māte un tikpat svaiga un jauna kā sieviete Pirmās baudas rituālā. Un tu esi skaistākā sieviete, kādu jebkad mūžā esmu redzējis. Nespēju noticēt tam, cik laimīgs es esmu, ka man ticis tik daudz. Es nedomāju, ka esmu spējīgs kādu iemīlēt, tagad es zinu, ka biju vienīgi gaidījis tevi. Eila, es nedomāju, ka esmu spējīgs mīlēt, bet es tevi mīlu vairāk par pašu dzīvi.

Eilas acīs mirdzēja asaras. Jondalars noskūpstīja abus sievietes plakstiņus un piekļāva sev tuvāk, it kā baidītos viņu pazaudēt.

Kad nākamajā rītā viņi pamodās, zemi klāja plāna sniega kartiņa. Abi ļāva telts ieejas aizsegam nokrist lejā un ērtāk ieritinājās savās guļamajās ādās, bet tajā pašā laikā izjuta skumjas.

-    Jondalar, ir laiks griezties atpakaļ.

-    Šķiet, ka tev ir taisnība, - vīrietis piekrita, vērodams, kā paša elpa ceļas augšup ar nelielu garaiņu mākonīti. - Vēl jau tā kā par agru ziemai. Mums vajadzētu uzmanīties no spēcīgām vētrām.

-     To nekad nevar zināt. Laiks var sagādāt visneticamākos pārsteigumus.

Beidzot viņi piecēlās un sāka vākt kopā apmetni. Eilas linga notrieca pie zemes kādu milzīgu stepes žurku, kas ar atsperīgiem lēcieniem bija parādījusies no pazemes alas. Sieviete to pacēla aiz astes, kas bija divreiz garāka par pašu žurkas ķermeni, un aiz pakaļkājām pārmeta to pār muguru. Apmetnes vietā viņa veicīgi to nodīrāja un uzdūra uz iesma.

-    Man ir skumji doties atpakaļ, - Eila sacīja, kad Jondalars bija iekūris ugunskuru. - Tāda vienkārša ceļošana, apstāšanās, kur paši to vēlējāmies, bija tik… jautra. Mums nebija jāuztraucas, ka kaut kas jānes atpakaļ. Varējām ierīkot apmetni jau pēcpusdienā tikai tāpēc, ka gribējām peldēties vai dalīties Baudas veltē. Man prieks, ka tu izdomāji šo Ceļojumu.

-     Eila, arī man ir skumji, ka tas ir beidzies. Tas bija labs Ceļojums.

Piecēlies kājās, Jondalars devās uz upmalu, lai atnestu vēl malku. Eila

viņam palīdzēja. Aizgājuši līdz upes līkumam, viņi atrada satrunējušu koku kaudzi. Pēkšņi Eila izdzirdēja kādu skaņu. Viņa pacēla galvu un pieķērās pie Jondalara.

-     Heijā! - sauca kāda balss.

Viņiem tuvojās mazs ļaužu bariņš, mādams ar rokām. Eila piespiedās pie Jondalara; vīrieša aizsargājošā un mierinošā roka apskāva sievieti.

-     Neuztraucies, Eila! Šie ļaudis ir no Mamutu cilts. Vai esmu tev kādreiz stāstījis, ka viņi sevi dēvē par mamutu medniekiem? Viņi domā, ka arī mēs esam no Mamutu cilts, - Jondalars stāstīja.

Grupiņai pienākot tuvāk, Eila pagriezās pret Jondalaru, viņas sejā bija pārsteigums un izbrīns. - Jondalar, tie ļaudis… tie ļaudis smaida, - viņa sacīja. - Viņi smaida man.

Džina M. Ouela ZIRGU IELEJA

Redaktore Rūta Koluža

Apgāds Zvaigzne ABC, SIA, K. Valdemāra ielā 6, Rigā, LV-1010. Red. nr. TL-2284. A/s "Poligrāfists", K. Valdemāra ielā 6. Rīgā, LV-1010.

" Kulans - liels zirgu ģints zīdītājs, dzīvo Sīrijas, Irānas un Indijas tuksnešos, kā arī Tibetā; pa pusei zirgs, pa pusei ēzelis; dažkārt zināms arī kā savvaļas ēzelis.

* Less - dzeltenīgs, smalkgraudains, porains nogulumiezis.

[1] aktīnija (zool.) - koraļļpolipu klases kārta; jūras dzīvnieki, kas pēc formas atgādina maisu; augšdaļā tiem ir caurums ar starveida taustekļiem (šeit un turpmāk - tulkotājas piezīmes).

[2] Mogurs - burvis, klanā visvairāk godātais svētais vīrs.

[3] Doni - Lielās Zemes Mātes iemiesojums.

[4] mufloni - savvaļas aitu pasuga, dzīvo Vidusjūras salās, Dienvideiropas un Rietum- āzijas kalnos.

[5] gastropods - vēderkājis, gliemezis - čaulgliemju klases dzīvnieks (ap 20 tūkstoši sugu), kas pārvietojas ar lielas, muskuļotas kājas palīdzību.

[5] pirīts - uguns akmens - izplatīts sulfīdu grupas minerāls, ko galvenokārt izmanto sērskābes ražošanai.

[6] Flažolets - sena stabules tipa flauta.

[7] kolagēns - vienkārša olbaltumviela, kas atrodas visu daudzšūnu organismu saist- audos, ādā, asinsvados, kaulos.

[8] mnemonisks - tāds, kas palielina atmiņas apjomu.

[9] diverģence - arvien lielāku savstarpējo atšķirību rašanās; aizvien lielāka atšķiršanās no kaut kā kopīga, sākotnēja.

Content

Ouela Džīna M. Zemes bērni-2 Zirgu ieleja

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29