Ouela Džīna M.

Zemes bērni-3 Mamutu mednieki

DŽĪNA M. OUELA

MAMUTU MEDNIEKI

Lieliski uzrakstīts romāns! Lasot Mamutu medniekus, var gan jūsmot par mežonīgās stepes pavasara ainām, gan nokļūt pie pirmatnējiem mūziķiem, kuri spēlē uz marimbas, kas darināta no mamuta kaula… Rakstniece tik spilgti ataino pirmatnējo sabiedrību, ka cilvēki šīs grāmatas uztver gandrīz vai kā savdabīgas izdzīvošanas rokasgrāmatas.

Vogue

Dž. Ouela šajos romānos ieguldījusi milzīgu pētniecisku darbu. Jon- dalara pīķi un krama darbarīki ir tikpat autentiski kā Raneka mākslinieciskie mamuta kaulā grebtie izstrādājumi… Spraigu, aizraujošu sižetu papildina veiksmīgi veidoti tēli un viņu savstarpējo attiecību peripetijas.

The Washington Post Book World

Džina Ouela ar Zemes bērnu sēriju iekarojusi savu vietu pasaules populārāko rakstnieku vidū. Mamutu mednieki ir fantastiska piedzīvojumu sāga par mīlestību un izdzīvošanas māku tajā cilvēces vēstures laikposmā, par kuru tik reti rakstījuši citi vārda meistari. Paldies Džīnai Ouelai par patīkamo ceļojumu pagātnē!

Chicago Tribune

Talantīgā rakstniece Džīna Ouela ieved mūs savā aizvēsturiskā laikmeta interpretācijā, dabas, floras un faunas aprakstos, uz kuru fona risina cilvēku attiecību smalkākās fineses. Lai gan autore atzīst, ka viņas darbi ir fantāzijas par leduslaikmeta Austrumeiropu, tomēr tie balstīti uz zinātnieku, arheologu un paleontologu pētījumiem. Mamuta mednieki liek sekot līdzi varoņu gaitām ar neatslābstošu interesi un nepacietīgi gaidīt sērijas Zemes bērni nākamo grāmatu - Klejojumi pa līdzenumiem.

Šī grāmata ar mīlestību veltīta Māršalam, kas kļuvis par vīrieti, ar kuru var lepoties, un Beverlijai, kura daudz palīdzējusi, kā arī Kristoferam, Braienam un Melisai

PATEICĪBAS

Es nekad nebūtu varējusi uzrakstīt šo romānu bez materiāliem un grāmatām, kurus mums dāvājuši speciālisti, kas strādājuši arheoloģisko izrakumu vietās un vākuši vēstures liecības par mūsu aizvēsturiskajiem senčiem; viņiem es izsaku savu lielāko pateicību. Dažiem cilvēkiem esmu parādā īpašu pateicību. Man ir palīdzējušas sarunas, sarakstīšanās un materiāli, kas saturēja ne tikai dokumentālus faktus, bet ari idejas un teorijas. Tomēr jāpiebilst, ka tie cilvēki, kuri sagādāja man informāciju un piedāvāja savu palīdzību, nav nekādā mērā atbildīgi par idejām un viedokļiem, kas atspoguļoti šajā romānā. Šis ir daiļliteratūras darbs - manas iztēles auglis. Visi tēli, koncepcijas un kultūras apraksti ir manis pašas izdomāti.

Sirsnīgs paldies Deividam Abramsam, antropoloģijas profesoram, izcilam ekskursiju vadītājam, un Diānai Kellijai, antropoloģijas studentei un lieliskai cilvēku attiecību speciālistei, kura izplānoja, sarunāja un pavadīja mūs uz Francijas, Austrijas, Čehoslovākijas un Padomju Savienības muzejiem.

Izsaku pateicību un lielu atzinību Dr. Janam Jelinekam, Antropoloģijas institūta direktoram Brno Čehoslovākijā, par sava laika veltīšanu un Austrumeiropas autentisko vēsturisko vietu izrādīšanu, kur norisinājās viņa uzrakstītās grāmatas "Ilustrētā cilvēces vēstures enciklopēdija" (The Hamlyn Publishing Group, Ltd., London) darbība.

Esmu pateicīga Vašingtonas Universitātes doktorei LI Porterei, viņas amerikāņu akcenta dēļ liktenis bija lēmis mūs savest kopā kādā Kijevas viesnīcā. Strādājot Ukrainā un pētot mamutu kaulu fosilijas, doktore Portere palīdzēja mums sastapties ar to cilvēku, kuru tik ļoti vēlējāmies redzēt. Pārvarējusi visus birokrātijas šķēršļus, Dr. Portere noorganizēja šo tikšanos.

Par daudzām lietām esmu pateicību parādā Dr. Dž. Lorensam En- dželam, Smitsona institūta Fiziskās antropoloģijas kursa kuratoram. Paldies viņam par pozitīvo atsauksmi un uzmundrinošajiem vārdiem, kas veltīti manai grāmatai; par palīdzību ielūkoties "aizkulisēs", kā ari dažu līdzību un atšķirību izskaidrošanu neandertālieša un mūsdienu cilvēka kaulu uzbūvē un īpaši par tādu palīgu ieteikšanu, kas grāmatas tapšanas laikā varēja man sniegt turpmāku palīdzību un informāciju.

Izsaku īpašu pateicību Dr. Ninelai Korņecai, Ukrainas agrīnā akmens laikmeta krievu ekspertei, kas pat mūsu īsajā tikšanās laikā izrādīja lielu pretimnākšanu. Ar viņas palīdzību mums izdevās aplūkot vēstures liecības divos muzejos, turklāt viņa man uzdāvināja grāmatu par le- duslaikmeta cilvēku mūzikas instrumentiem, izgatavotiem no mamutu kauliem, un ierakstu ar viņu mūzikas skaņām; tieši šo grāmatu es tik ļoti biju meklējusi. Grāmata bija krievu valodā, un es ļoti pateicos Dr. Glorijai Edinakai, bijušajai Dr. Endžela asistentei, kura pārzina krievu valodu un paleoantropoloģijas tehnisko terminoloģiju un sarunāja šīs grāmatas tulkošanu, un īpašs paldies viņai par grāmatas rediģēšanu un pareizu tehnisko terminu lietojumu. Paldies viņai ari par rakstu tulkošanu no ukraiņu valodas, tajos tika salīdzināti mūsdienu ukraiņu aušanas raksti ar tiem paraugiem, kas izgrebti leduslaikmeta mākslas darbos.

Lielu pateicību esmu parādā Dorotejai Jacekai-Matulis par labu, saprotamu un manā darbā izmantojamu mamutu kaulu mūzikas instrumentu aprakstu tulkojumu no krievu valodas. Šis materiāls izrādījās nepārvērtējams.

Pateicība pienākas arī Dr. Ričardam Kleinam, grāmatas Ice - Age Hun- ters of the Ukraine[1] (izdota University of Chicago Press apgādā) autoram, kas mani dāsni apgādāja ar papildu materiāliem un informāciju par ši reģiona senajiem cilvēkiem.

īpašu pateicību izsaku Aleksandram Maršakam, Hārvarda Universitātes Peabody muzeja Arheoloģijas un etnoloģijas nodaļas zinātniskajam līdzstrādniekam un grāmatas "Civilizācijas saknes" (izdota McGraw-Hill Book Co apgādā) autoram par viņa pamatīgo vēstures liecību pētījumu Ukrainas agrīnā akmens laikmeta mākslā, kas publicēts izdevumā "Mūsdienu antropoloģija", no viņa vēl neizdotās grāmatas par Austrumeiropas leduslaikmeta cilvēkiem.

Mana sirsnīgākā pateicība Viskonsinas Universitātes Antropoloģijas nodaļas doktorei Olgai Soferei un arī ASV, iespējams, vadošajai mūsdienu ekspertei par Krievijas teritorijā dzīvojošajām leduslaikmeta ciltīm. Paldies viņai par mūsu garo, interesanto un noderīgo sarunu Hilton viesnīcas vestibilā un par viņas pētījumu "Agrīnā akmens laikmeta attiecību saasinājuma modeļi, kas novēroti Centrālajā Krievijas zemienē" (darbā par aizvēsturiskajiem medniekiem-vācējiem). Izmantotais avots: "Kultūru komplicētības rašanās" (T. Douglas Price and James A. Brown, izdevniecība Academic Press).

Liela pateicība pienākas Dr. Polam S. Paketam, vienam no pētījuma "Pasaules vilki" redaktoriem (izdots apgādā Noyes Publications), par sava atvaļinājuma pārtraukšanu un atsaukšanos manam aicinājumam ierasties uz garu sarunu par vilkiem un šo dzīvnieku iespējamo pie- radināšanu.

Atkal izsaku pateicību Džimam Rigsam, antropologam un "Aborigēnu dzīves skolas" nodarbību vadītājam. Joprojām turpinu izmantot viņa sarūpēto informāciju.

Vēl esmu pateicību parādā trim cilvēkiem, kas īsā laikā iepazinās ar apjomīgo manuskriptu un no lasītāja viedokļa izteica noderīgas piezīmes: Kārenai Ouelai, kas, izlasījusi pirmo melnraksta eksemplāru, atzina to par labu esam un izteica man komplimentus, ka esot iznācis labs romāns; Dorinai Gandijai, dzejniecei un skolotājai, kas, nezaudējot savu parasto vērīgumu, saspringtajā mācību gada beigu periodā atrada laiku mana manuskripta lasīšanai, un Ketijai Hamblai, kurai atkal izdevās man palīdzēt ar vērtīgām piezīmēm.

īpašs paldies Betijai Praškerei, manai redaktorei, kuras uzskatus es augstu vērtēju; viņas komentāri un ieteikumi bija tieši un konkrēti.

Man trūkst vārdu, lai pateiktos Džlnai Nagarai, draudzenei, manai uzticības personai un izcilai literārai aģentei, kas turpina pārspēt manus vispārdrošākos sapņus.

Izsaku sirsnīgu pateicību izdevniecības Crown Publishers ražošanas un mākslinieciskā noformējuma nodaļām - pateicoties šo cilvēku rūpēm un profesionālajai darbībai, turpina iznākt skaistas un labi iesietas grāmatas.

Pateicos Judītei Vilksai, manai sekretārei un biroja vadītājai, bez kuras prāta spējām un intelekta man būtu grūti nācies izdzīvot un kura palīdz tikt galā ar aizvien pieaugošo korespondenci, lai man atliktu laiks rakstīšanai.

Un paldies ari Rejam Ouelam…

Lauvas apmetnes velēnu mītne

Ieejas teritorija - kurināmā, darbarīku un āra drēbju glabātava Pirmais pavards - ēdiena gatavošanas pavards un kopā sanākšanas vieta Otrais pavards - Lauvas pavards Taluts - vadonis Nezija Danugs Latija Ragija Ridags

Trešais pavards - Lapsas pavards Vimezs

Raneks

Ceturtais pavards - Mamuta pavards - ceremoniju un kopā sanākšanas vieta, projektu apspriešanas vieta, ciemiņu teritorija Mamuts - šamanis Eila

Jondalars

Piektais pavards - Ziemeļbrieža pavards Manuvs

Tronia Torneks Nu vija Hartals

Sestais pavards - Dzērves pavards Krouzija

Fralija

Frabeks

Krisaveks

Tašers

(Bektija)

Septītais pavards - Sumbra pavards

Talija - vadone

Barzeks

Dīgija Druvezs Brinans Tusija

(Tarnegs) *

= 1 =

Trīcēdama no bailēm, Eila piespiedās tuvāk slaidajam, garajam vīrietim un vēroja, kā svešinieki tuvojas. Aizsargājot sievieti, Jondalars aplika viņai roku, bet Eila tomēr joprojām drebēja.

"Viņš ir tik liels!" jaunā sieviete nodomāja, pārsteigti raudzīdamās uz grupas vadoni, kam mati un bārda bija ugunssarkanā krāsā. Viņa vēl nekad nebija redzējusi tik lielu cilvēku. Pat Jondalara augums salīdzinājumā ar vadoni izskatījās daudz mazāks, kaut arī jauneklis, kas Eilu bija apskāvis, bija garāks par pārējiem. Sarkanmatainais vīrietis, kas viņiem tuvojās, bija ne tikai garš, viņš bija īsts milzenis un līdzinājās lācim. Viņam bija drukns kakls un krūškurvis tik pamatīgs, ka pietiktu diviem normāliem vīriem, bet masīvie bicepsi atbilda daudzu vīriešu augšstilba izmēram.

Paskatījusies uz Jondalaru, Eila drauga sejā nemanīja nekādu baiļu pazīmju, bet viņa smaids bija piesardzīgs. Svešinieki tuvojās, un savu garo ceļojumu laikā Jondalars bija iemācījies uzmanīties no svešiniekiem.

-    Neatceros tevi iepriekš redzējis, - sacīja lielais vīrs bez jebkādiem gariem ievadiem. - No kuras apmetnes tu nāc?

Eila pamanīja, ka milzenis nerunā Jondalara valodā, bet vienā no tām valodām, ko viņš bija jaunajai sievietei mācījis.

-     Ne no vienas, - Jondalars atbildēja. - Mēs neesam no Mamutu cilts. Atlaidis Eilu un izstiepis abas rokas ar plaukstām uz augšu, viņš paspēra soli uz priekšu, tādējādi draudzīgā sveicienā rādīdams, ka rokās neko neslēpj. - Esmu Jondalars no Zelandoni cilts.

Rokas netika paspiestas. - Zelandoni? Tas ir dīvaini… paga, vai tik divi svešinieki nebija apmetušies pie tiem upes ļaudīm, kas dzīvo no šejienes uz rietumiem? Man šķiet, ka tavs vārds liekas kaut kur dzirdēts.

-    Jā, mēs ar brāli bijām pie viņiem apmetušies, - Jondalars apstiprināja milzeņa dzirdēto.

Virs ar ugunīgo bārdu kādu brīdi iegrima pārdomās un tad negaidīti metās pie Jondalara un sagrāba garo, blondo vīrieti spēcīgā lāča apskāvienā.

-    Tad jau mēs esam radinieki! - Milža sejā atplauka plats un sirsnīgs smaids. - Toli ir manas māsīcas meita!

Arī Jondalara sejā atgriezās smaids, šoreiz nedaudz pārsteigts.

-    Toli? Mamutu cilts sieviete vārdā Toli ir mana brāļa sievas radiniece! Viņa man iemācīja jūsu valodu.

-     Nu kā tad! Es taču tev teicu, ka esam radinieki. - Viņš sagrāba draudzīgajā žestā izstieptās Jondalara rokas, kuras iepriekš bija noraidījis. - Mani sauc Taluts, esmu Lauvas apmetnes vadonis.

Eila pamanīja, ka visi ļaudis smaida. Atzinīgi novērtēdams sievieti, arī viņai Taluts plati uzsmaidīja. - Kā redzu, tagad tu vairs neceļo kopā ar brāli, - viņš sacīja Jondalaram.

Zelandoni vīrietis atkal aplika Eilai roku, un, pirms viņš atbildēja, jaunā sieviete sava vīrieša pierē pamanīja ievelkamies tikko manāmu sāpju rievu. - Šī ir Eila.

-    Kāds neparasts vārds! Vai viņa ir no upes ļaudīm?

Jondalaru šokēja šis tiešais jautājums, bet, atcerējies Toli, viņš pie sevis pasmaidīja. Mazā, druknā sieviete, kuru viņš pazina, pēc izskata nemaz nelīdzinājās milzīgajam, lempīgajam vīram, kas tagad šeit stāvēja upes krastā, bet abiem dzīslās ritēja radniecīgas asinis. Abi uzdeva tiešus jautājumus; abiem piemita tā pati neapzinātā, dabiskā vaļsirdība. Jondalars nezināja, ko atbildēt. Eilas izcelšanos nebūs viegli izskaidrot.

-     Nē, viņa dzīvoja ielejā dažu dienu ceļojuma attālumā no šejienes.

Taluts izskatījās apjucis. - Neesmu dzirdējis, ka sieviete ar tādu vārdu dzīvotu kaut kur šeit tuvumā. Vai esi pārliecināts, ka viņa ir no Mamutu cilts?

-     Viņa nav no Mamutu cilts.

-    Tad no kādiem ļaudīm viņa nāk? Šajā apkārtnē dzīvojam tikai mēs, kas medījam mamutus.

-     Man nav savas cilts, - Eila ierunājās, izaicinoši paceldama zodu.

Taluts viņu vērīgi nopētīja. Sieviete bija šos vārdus pateikusi viņa

valodā, bet balss tembrs un skaņu veidošanas tehnika bija… dīvaina. Tā nebija nepatīkama, bet neparasta. Jondalaram piemita kādas svešas valodas akcents; bet atšķirība, ar kādu runāja sieviete, bija kas vairāk par akcentu. Taluts bija ieintriģēts.

-    Nu labi, šī nav īstā vieta garu sarunu risināšanai, - Taluts beidzot noteica. - Ja neielūgšu jūs paciemoties, Nezija man uzsūtīs Mātes pamatīgas dusmas. Ciemiņi allaž ienes patīkamu satraukumu, un nu jau kādu labu laiku mūs neviens nav apciemojis. Jondalar no Zelandoni un Eila bez savas cilts, esiet laipni lūgti Lauvas apmetnē! Vai apciemosiet mūs?

-    Eila, ko tu saki? Vai gribi viņus apciemot? - Jondalars apjautājās, pāriedams uz Zelandoni valodu, lai viņa varētu atklāti atbildēt, nebaidoties kādu apvainot. - Vai tev nav pienācis laiks iepazīties ar cilvēkiem? Vai tad tieši to Iza neieteica tev darīt - atrast savus cilvēkus?

Jondalars negribēja izrādīt pārāk lielu dedzību, bet pēc tik ilga laika, kad viņam nebija bijusi iespēja ne ar vienu parunāties, viņš dega nepacietībā šo ielūgumu pieņemt.

-     Es gan nezinu, - Eila atbildēja, neizlēmīgi saraukusi pieri. - Ko viņi par mani domās? Viņi gribēs zināt, no kādiem ļaudīm nāku. Man vairs nav savu laužu. Ja nu es viņiem nepatikšu?

-     Eila, tici man, tu viņiem patiksi. Es zinu, ka tā būs. Taluts taču tevi ielūdza, vai ne? Viņam bija vienalga, ka nemācēji paskaidrot, no kādiem ļaudīm esi nākusi. Turklāt, ja nedosi viņiem šo iespēju, tā arī nekad neuzzināsi, vai viņi tevi pieņems un vai tev pašai viņi patiks. Zini, šie ir tie ļaudis, pie kuriem tev vajadzēja uzaugt. Mums jau nav ilgi tur jāpaliek. Jebkurā laikā varēsim doties prom.

-    Vai varēsim jebkurā laikā aiziet?

-     Nu, protams.

Cenšoties izdomāt, ko darīt, Eila nodūra acis un lūkojās zemē. No vienas puses, jaunā sieviete gribēja iet viņiem līdzi; viņa pret šiem ļaudīm izjuta simpātijas un vēlējās uzzināt par tiem ko vairāk, bet, no otras puses, viņas kuņģis bija bailēs sarāvies čokurā. Pacēlusi acis, Eila ieraudzīja divus pinkainus stepes zirgus ganāmies leknajā upmalas pļavā, un viņas bailes pieņēmās spēkā.

-     Bet kā tad ar Vīniju? Ko mēs ar viņu darīsim? Ja nu šie ļaudis vēlēsies viņu nogalināt? Es nekad nepieļaušu, ka kāds nodarīs pāri Vīnijai!

Jondalars bija aizmirsis par Vīniju. Ko gan šie ļaudis nodomās? Viņš mocījās neziņā.

-     Eila, nezinu, ko viņi darīs, bet, ja pateiksim, ka ķēvīte mums ir dārga un nav domāta apēšanai, nedomāju, ka viņi Vīniju nogalinās.

Jondalars atcerējās pats savu pārsteigumu un sākotnējo apbrīnu par Eilas attiecībām ar zirgu. Būtu interesanti paskatīties šo ļaužu reakciju uz to. - Man ienāca prātā viena doma.

Taluts nesaprata, ko Eila un Jondalars viens otram pateica, bet nojauta, ka sieviete negrib nākt ciemos, bet vīrietis cenšas viņu pierunāt. Vēl Lauvas apmetnes vadonis pamanīja, ka ari svešajā valodā sieviete runāja ar tādu pašu neparastu akcentu. Tā vadonis saprata, ka tā ir vīrieša dzimtā valoda, nevis sievietes.

Ar zināmu baudu Taluts apsvēra sievietes noslēpumaino būtību - viņam patika viss jaunais un neparastais; viss neizskaidrojamais viņu izaicināja. Bet tad pēkšņi šī mistērija pārgāja pilnīgi jaunā dimensijā. Eila skaļi un spalgi iesvilpās. Negaidot gaišbrūna ķēve un neparasti tumšbrūnas krāsas kumeļš ieaulekšoja viņiem pa vidu, pieskrēja tieši pie sievietes un rātni apstājās, un viņa tos paglāstīja. Lielais vīrs apspieda bijības trīsas. Šis skats pārspēja visu agrāk redzēto.

"Vai viņa ir no Mamutu cilts?" viņš prātoja ar pieaugošām bažām. "Vai šī sieviete pieder pie izredzēto pulciņa, kam piemīt īpašas spējas? Daudziem no tiem, kas kalpo Mātei, piemīt maģiskas spējas sasaukt dzīvniekus un vadīt medības, bet Taluts nekad nebija redzējis, ka kādam piemistu tāda vara un kontrole pār dzīvniekiem, ka tie atsauktos uz signālu. Šai sievietei ir vienreizējs talants. Tas nu gan ir nedaudz biedējoši, bet apmetne no viņas talanta iegūtu daudz. Tad dzīvnieku medības būtu tik vieglas!"

Tikko Taluts bija pārvarējis sākotnējo šoku, jaunā sieviete sagādāja viņam nākamo. Turēdamās pie ķēves stingrajām krēpēm, viņa uzlēca zirgam mugurā un apsēdās jāteniski. Milža mute pārsteigumā pavērās, kad zirgs ar Eilu mugurā aizaulekšoja prom pa upes krastu. Kumeļam rikšojot abām aiz muguras, Vīnija ar Eilu mugurā uzskrēja augšā pa nogāzi un aizauļoja prom pa stepi. Arī pārējais Mamutu ļaužu bariņš izbrīnā noskatījās abām pakaļ, it īpaši kāda jauna divpadsmit gadus veca meitene. Viņa apstājās blakus vadonim un atslējās pret viņu, it kā meklēdama atbalstu.

-     Talut, kā viņa to izdarīja? - meitene ierunājās smalkā balstiņā, kurā bija saklausāms gan apbrīns, gan pārsteigums, gan ilgu pieskaņa. - Tas mazais zirdziņš stāvēja man tik tuvu blakus, ka gandrīz vai varēju tam pieskarties.

Taluta sejas izteiksme atmaiga.

-     Latij, labāk tev pašai vajadzētu viņai to pajautāt. Vari to vaicāt ari Jondalaram, - vadonis ierosināja, pagriezies pret garo, blondo vīrieti.

-    Es pats to īsti neizprotu, - Jondalars atbildēja. - Eilai ir īpaša pieeja dzīvniekiem. Viņa Vīniju audzināja no kumeļa vecuma.

-    Vīniju?

-     Aptuveni tā varu daudzmaz līdzīgi izrunāt to vārdu, kādā Eila ir ķēvi nosaukusi. Eila to pasaka tā, it kā varētu domāt, ka pati būtu zirgs. Kumeļam dots vārds Skrējējs. Tā es viņu nosaucu - Eila man palūdza izdomāt tam vārdu. Zelandoni valodā tas nozīmē kādu, kas ātri var skriet. Šim vārdam ir arī otra nozīme - kāds, kas ļoti pūlas būt labāks par visiem pārējiem. Kad pirmoreiz satiku Eilu, viņa palīdzēja kumeļam nākt pasaulē.

-      Tas nu gan droši vien bija iespaidīgs skats! Biju domājis, ka ķēve dzemdību laikā nevienam neļauj sev tuvoties, - kāds cits vīrs ierunājās.

Jāšanas paraugdemonstrējums bija panācis gaidīto iespaidu, kā jau Jondalars bija to cerējis, un viņš nodomāja, ka ir pienācis īstais laiks, lai Eilas bažas paustu skaļi. - Talut, manuprāt, Eila labprāt apciemotu jūsu apmetni, bet viņa baidās: jūs varētu domāt, ka viņas zirgi ir savvaļas, un, tā kā šie dzīvnieki no cilvēkiem nebīstas, tie kļūtu par vieglu medījumu.

-    Ta tas varētu būt. Tu droši vien nolasīji manas domas, vai ne?

Taluts vēroja, kā Eila atkal atgriežas, parādība izskatījās pēc tāda

dīvaina dzīvnieka - pa pusei cilvēka, pa pusei zirga. Vadonis priecājās, ka tagad viņš zina, kas ir šis dīvainais radījums, jo citādi… tas viņu uztrauktu. Uz bridi viņš iztēlojās: kāda būtu sajūta jāt zirgam mugurā un vai ari viņš izskatītos tikpat pārsteidzošs. Un tad, iedomādamies sevi jāteniski sēžam mugurā kādam no šiem mazajiem, tomēr spēcīgajiem stepes zirdziņiem - Vīnijas ciltsbrāļiem -, viņš skaļi iesmējās.

-     Man pašam būtu vieglāk to ķēvīti panest nekā viņai mani! - vadonis pajokoja.

Jondalars iesmējās. Nebija grūti izsekot Taluta domu gājienam. Vairāki cilvēki vai nu smaidīja, vai smējās, un Zelandoni vīrs saprata, ka visi bija domājuši par jāšanu zirgam mugurā. Tas nemaz nebija tik dīvaini. Ari viņam pašam tas bija ienācis prātā, kad pirmoreiz bija ieraudzījis Eilu jājam Vīnijai mugurā.

Ieraudzījusi šokējošo pārsteiguma izteiksmi mazās ļaužu grupiņas sejās, Eila būtu taisnā ceļā devusies atpakaļ uz ieleju, ja vien Jondalars nebūtu viņu gaidījis. Jau bērnībā viņa bija izbaudījusi pietiekami daudz nosodošas attieksmes par tām savām darbībām, kas pārējiem nebija pieņemamas. Vēlāk, dzīvojot viena un darot, kā pašai tik, jaunā sieviete bija iepazinusi brīvības izjūtu, kuru vairs negribēja pakļaut kritikai. Eila bija gatava pateikt Jondalaram: ja viņš vēlas, tad var vieļis doties šos cilvēkus apciemot; viņa pati jās atpakaļ uz ieleju.

Bet, atgriezusies pie ļaužu bariņa un ieraudzījusi Talutu joprojām smejamies par iztēloto vīziju, kā viņš jāj ar zirgu, Eila savu lēmumu mainīja. Smiekli viņai bija kļuvuši ļoti nozīmīgi un dārgi. Dzīvojot klanā, Eilai nebija atļauts smieties; viņas smiekli klana ļaudīm lika justies neērti un nervozēt. Tikai esot kopā ar Durku, viņa slepenībā atļāvās skaļi smieties. Vīnija un Mazulis bija iemācījuši Eilai izbaudīt smieklu burvību, bet Jondalars bija pirmais cilvēks, ar kuru viņa atklāti varēja kopā smieties.

Jaunā sieviete vēroja, kā viņas vīrietis kopā ar Talutu brīvi un nepiespiesti smējās. Jondalars pacēla acis un viņai uzsmaidīja. Izteiksmīgo, neiedomājami zilo acu maģija aizskāra kādu dziļu Eilas dvēseles stigu, kas izraisīja siltas, patīkamas trīsas un lielu vēlēšanos ar šo vīrieti mīlēties. Viņa nespēja viena pati, bez Jondalara, doties atpakaļ uz ieleju. Jau doma vien par dzīvošanu bez viņa aizžņaudza sievietei kaklu, un bija jāapvalda svelošas asaras, kas sāpīgi sariesās acīs.

Jājot atpakaļ pie ļaužu bariņa, Eila pamanīja, ka Jondalars nebija tik liels augumā kā sarkanmatainais vīrietis, tomēr bija tikpat garš vai pat vēl garāks par pārējiem trim vīriešiem. Eila saprata, ka viens vēl bija tikai zēns. Un vai viņiem līdzi bija arī meitene? Negribēdama tieši visus nopētīt, jaunā sieviete pazagšus vēroja ļaužu bariņu.

Eilas ķermeņa kustības lika Vīnijai apstāties, tad, pārsviedusi kāju pār ķēves muguru, viņa noslīdēja lejā. Talutam pienākot tuvāk, abi zirgi kļuva tramīgi, tāpēc jaunā sieviete noglāstīja Vīniju un aplika roku Skrējējam ap kaklu. Viņai pašai bija nepieciešams izjust dzīvnieku nomierinošo klātbūtni, tāpat kā zirgiem sajust viņas tuvību.

-    Eila bez savas cilts, - Taluts ierunājās, nebūdams pārliecināts, vai šī ir pareizā uzrunas forma, kaut ari šai sievietei ar pārdabisko talantu tā gluži labi piestāvētu, - Jondalars sacīja, ka baidies, vai zirgiem netiks kas ļauns nodarīts, kamēr pie mums ciemosies. Tāpēc es, Taluts, Lauvas apmetnes vadonis, apsolu, ka ne tavai ķēvei, ne viņas kumeļam netiks pāri darīts. Ielūdzu tevi ciemos kopā ar visiem zirgiem. - Vadoņa smaids kļuva platāks un pārgāja smieklos. - Citādi neviens mums neticēs!

Pēc šiem vārdiem Eila jutās daudz mierīgāka, viņa zināja, ka Jondalars ļoti grib šos ļaudis apciemot. Jaunajai sievietei nebija neviena īsta iemesla, kāpēc šo ielūgumu noraidīt, un viņu aizrāva šī milzīgā, sarkanmatainā vīra nepiespiestie un draudzīgie smiekli.

-     Labi, es došos jums līdzi, - Eila piekrita. Taluts smaidīdams pamāja un nespēja beigt brīnīties par šo interesanto sievieti, par viņas intriģējošo akcentu un apbrīnojamo apiešanos ar zirgiem. Kas bija šī Eila, kam nebija savas cilts?

Eila un Jondalars bija apmetušies blakus straujai upei un tajā rītā, pirms satika Mamutu ļaužu bariņu, bija izlēmuši doties atpakaļ uz ieleju. Upe bija pārāk plata, lai to šķērsotu bez grūtībām, un nebija vērts pūlēties tai tikt pāri, ja viņi gatavojās griezties apkārt un izmantot jau zināmo mājupceļu. Stepe, kas atradās austrumos no ielejas, kurā Eila viena pati bija trīs gadus dzīvojusi, šķita daudz pieejamāka, un jaunā sieviete nebija bieži izvēlējusies grūto apkārtceļu rietumos no ielejas un šo apvidu nebija labi iepazinusi. Kaut arī Eila un Jondalars bija sākuši savu ceļojumu rietumu virzienā, viņi nebija izdomājuši nekādu konkrētu galamērķi, uz kurieni doties, tāpēc aizceļoja uz ziemeļiem, pēc tam uz austrumiem un galu galā nonāca tādā apvidū, kurā Eila savos medību sirojumos nekad tik tālu nebija aizjājusi.

Jondalars bija viņu pierunājis veikt šo izpētes ceļojumu, lai pieradinātu pie ceļošanas. Jaunais Zelandoni vīrietis gribēja vest Eilu sev līdzi uz mājām, bet viņa mājas atradās tālu uz rietumiem. Viņa negribēja un baiļojās pamest savu drošo ieleju, lai dotos dzīvot pie nezināmiem ļaudīm nezināmā vietā. Kaut ari Jondalars pēc trīs gadus ilgas ceļošanas dedzīgi vēlējās atgriezties mājās, viņš bija samierinājies ar domu, ka šo ziemu pavadīs kopā ar Eilu ielejā. Mājupceļš būs tāls - droši vien tas aizņems veselu gadu -, un tālajā ceļā, vienalga, būtu labāk doties vēlā pavasarī. Vīrietis bija pārliecināts, ka garās ziemas laikā spēs Eilu pārliecināt iet viņam līdzi. Viņš pat negribēja apsvērt nevienu citu alternatīvu.

Eila bija viņu atradusi stipri saplosītu un gandrīz vai mirušu. Tas notika siltā gadalaika pašās pirmajās dienās, un tagad pavasaris jau gandrīz bija beidzies. Viņa apjauta to traģēdiju, ko jaunais Zelandoni vīrietis bija pārcietis. Kamēr Eila jauno vīrieti kopa un ārstēja, viņi viens otrā iemīlējās, kaut ari ilgu laiku abiem vajadzēja pārvarēt stipri atšķirīgās audzināšanas barjeras. Abi vēl joprojām turpināja iepazīt viens otra paradumus un garastāvokļus.

Eila un Jondalars steidza novākt savu apmetni un, par lielu pārsteigumu un interesi gaidošajiem ļaudīm, uzkrāva visu savu iedzīvi Vīnijai mugurā, nevis ievietoja mugursomās vai plecu somās, ko paši būtu nesuši uz muguras. Kaut arī dažkārt viņi abi kopā bija jājuši uz spēcīgās ķēves muguras, šobrīd Eila nodomāja, ka Vīnija un kumeļš nebūs tik tramīgi, ja redzēs savu saimnieci ejam blakus. Abi sāka iet aiz ļaužu bariņa. Jondalars veda Skrējēju garā virvē, kas bija piestiprināta pie pavadas, ko vīrietis pats bija uzmeistarojis. Vīnija sekoja Eilai bez jebkādas redzamas skubināšanas.

Vairākas jūdzes ļaužu bariņš gāja gar upi cauri platai ielejai, kuru ieskāva apkārtējo pļavu lēzenas nogāzes. Tajā auga zāle līdz krūtīm, uz tuvējām nogāzēm zeltainos viļņos līgojās vārpas, kas bija nobriedušas un no smaguma nolikušas, pieskaņodamās saltā gaisa vēsajam ritmam, kas brāzmainām pūsmām plūda no ziemeļos esošā milzīgā ledāja. Atklātajā stepē dažas līkas, panīkušas priedes un bērzi centās ieaugt upes krastā, koku saknes meklēja mitrumu un patvērumu no iznīcinošā vēja. Gar pašu upes malu augošie grīšļi un niedres vēl joprojām bija zaļi, kaut ari saltais vējš purināja augu stublājus un laupīja tiem lapas.

Latija turējās atstatu, šad un tad atskatīdamās uz zirgiem un sievieti, līdz aiz upes līkuma ceļotāji ieraudzīja vairākus cilvēkus. Tad meitene aizskrēja visiem pa priekšu, gribēdama būt pirmā, kas paziņos saviem ļaudīm par ciemiņiem. Izdzirdējuši meitenes saucienus, ļaudis pagriezās un apstulbuši raudzījās.

Arī citi ļaudis sāka nākt ārā, kā Eilai izskatījās, no tādas kā lielas alas upes malā, bet tādu mītni viņa nekad agrāk nebija redzējusi. Šķita, ka šī ala ir izaugusi no nogāzes, kas atradās pretī upei, bet tai nebija neregulāras klints formas ar apaugušām malām. Uz velēnu jumta vīdēja zāle, bet alas atvere bija pārāk līdzena, pārāk pareiza un izskatījās dīvaini nedabiska. Tā bija perfekti izveidota simetriska velve.

Pēkšņi kaut kur dziļi zemapziņā Eila visu saprata. Tā taču nebija ala, un šie ļaudis nepiederēja pie klana! Viņi neizskatījās pēc Izas, kas bija vienīgā Eilas māte, kuru viņa atcerējās, ne arī pēc Kreba vai Bruņa, kas bija maza auguma, muskuļoti, ar lielām acīm, kuras aizklāja biezas uzacis, šiem ļaudīm nebija zemas pieres ar plakanu galvas formu un žoklis bez zoda, kas bija izvirzīts uz priekšu. Šie cilvēki izskatījās līdzīgi viņai pašai. Viņi bija tādu ļaužu, kuriem Eila bija piedzimusi. Viņas māte, īstā māte, droši vien izskatījās kā viena no šim sievietēm. Šie ļaudis bija Citi! Šeit bija viņu mājas! Atklāsme uzbangoja Eilā divējādas jūtas - satraukumu un nelielas bailes.

Ierodoties pastāvīgajā Lauvas apmetnes ziemas mītnē, svešinieki - un viņu vēl dīvainākie zirgi - tika sagaidīti stindzinošā klusumā. Tad pēkšņi visi sāka reizē runāt.

-    Talut! Ko tu šoreiz esi atvedis? - Kur tu dabūji tādus zirgus? - Ko tu viņiem nodarīji?

Kāds uzrunāja Eilu: - Kā tu liec viņiem apstāties?

-    Talut, no kādas apmetnes viņi ieradušies?

Skaļais, sabiedriskais ļaužu bariņš metās uz priekšu, vēlēdamies apskatīt un aptaustīt gan svešiniekus, gan viņu zirgus. Eila jutās satraukta un apmulsusi. Jaunā sieviete nebija pieradusi pie tik daudz cilvēkiem. Viņa nebija pieradusi pie tā, ka ļaudis runā, - īpaši, ja visi runā vienlaikus. Vīnija atkāpās sānis, izslēja ausis un galvu, izlieca kaklu un mēģināja aizsargāt tramīgo kumeļu un izvairīties no pūļa, kas viņu ieskāva.

Jondalars redzēja Eilas apmulsumu, zirgu tramīgumu, bet nespēja likt to Talutam vai pārējiem ļaudīm saprast. Ķēve svīda, mētāja asti un griezās uz riņķi. Pēkšņi Vīnijas pacietības mērs bija pilns. Saslējusies pakaļkājās, ķēvīte bailēs iezviedzās un spārdīdamās izlauzās no pūļa, atmetot ļaudis atpakaļ.

Vīnijas izmisums pievērsa Eilas uzmanību. Viņa pasauca ķēvi vārdā, kas izklausījās pēc mierinoša zviedziena, un žestikulēja ar rokām, kā bija sazinājusies, pirms Jondalars viņai iemācīja runāt.

-    Talut! Neviens nedrīkst pieskarties zirgiem, pirms Eila nav to atļāvusi! Tikai viņa māk tos kontrolēt. Zirgi ir mierīgi un rātni, bet ķēve var kļūt bīstama, ja tiek izprovocēta vai jūt, ka kumeļam draud briesmas. Kādu var savainot, - Jondalars brīdināja.

-    Atkāpieties! Jūs dzirdējāt, ko viņš sacīja, - Taluts iesaucās grandošā balsī, kas itin visus apklusināja.

Kad cilvēki un zirgi bija nomierinājušies, Taluts jau normālākā tonī turpināja: - Sievietes vārds ir Eila. Es viņai apsolīju, ka ciemošanās laikā zirgiem netiks nekas ļauns nodarīts. Šo solījumu es devu kā Lauvas apmetnes vadonis. Vīrietis ir Jondalars no Zelandoni cilts, viņš ir radinieks, Toli vīra radu brālis.

Tad ar pašapmierinātu smaidu vadonis piebilda: - Taluts ir atvedis ciemiņus!

Ļaužu pūlī bija redzami piekrītoši mājieni. Skatīdamies ar neviltotu ziņkārību, ļaudis bija sastājušies aplī, bet bija atkāpušies, lai izvairītos no ķēves spērieniem. Pat ja svešinieki tūlīt būtu devušies projām, viņi būtu izraisījuši pietiekamu interesi un baumas, lai pietiktu pāris gadiem, ko runāt. Ziņa, ka divi svešinieki bija ieradušies šajā apvidū un dienvidrietumos dzīvojuši pie upes ļaudīm, bija pārrunāta Vasaras sapulcēs. Mamutu cilts tirgojās ar Šaramudiem, un, kopš Toli, kas bija cēlusies no Mamutu cilts, bija izvēlējusies iziet pie vīra - pie viena Ramudu laivinieka -, Lauvas apmetnes ļaudīm interese bija vēl lielāka. Bet viņi nekad necerēja, ka viens no šiem svešiniekiem ieradīsies viņu apmetnē, turklāt vēl kopā ar sievieti, kurai piemīt maģisks spēks pār zirgiem.

-     Vai ar tevi viss kārtībā? - Jondalars jautāja Eilai.

-    Ļaudis nobaidīja Vīniju un ari Skrējēju. Vai cilvēki vienmēr runā visi reizē? Vai vīrieši un sievietes runā vienlaikus? Tas ir tik mulsinoši, un viņi ir tik skaļi; kā var zināt, ko kurš saka? Varbūt mums labāk doties atpakaļ uz ieleju? - Eila bija apskāvusi Vīnijas kaklu, piespiedusies pie ķēves, vienlaikus saņemdama mierinājumu un pati to sniegdama.

Jondalars zināja, ka Eila ir gandrīz tikpat sanervozējusies kā zirgi. Trokšņainā ļaužu sagaidīšana bijusi jaunajai sievietei nepatīkama. Varbūt viņiem nevajadzētu šeit pārāk ilgi uzkavēties? Varbūt labāk būtu bijis sākt pamazām - ar diviem vai trim cilvēkiem, līdz Eila pierastu pie sev līdzīgiem ļaudīm, bet tad viņam prātā ienāca doma: ko darīt tad, ja viņa nekad pie tiem nepierādīs? Nu, tagad viņi ir šeit ieradušies. Viņš var pagaidīt un pavērot, kas notiks tālāk.

-     Dažreiz gadās, ka ļaudis ir trokšņaini un visi apmainās domām vienlaikus, bet parasti runā tikai viens cilvēks. Un zini, Eila, manuprāt, tagad viņi uzmanīgāk izturēsies pret zirgiem, - Jondalars izteica savas domas, sākdams no zirga muguras nocelt vācamos grozus, kas bija piesieti pie ķēves sāniem ar siksnām, kuras jaunā sieviete bija izgatavojusi no ādas auklām.

Kamēr Eila bija aizņemta, Jondalars paveda Talutu sānis un klusām pastāstīja, ka Eila un zirgi jūtas mazliet sanervozējušies un tiem nepieciešams laiks, lai pie visiem pierastu, un būtu labāk, ja viņus kādu bridi liktu mierā.

Taluts to saprata un, piegājis pie saviem ļaudīm, ar katru atsevišķi aprunājās. Apmetnes iemītnieki izklīda un pievērsās citiem darbiem: ēdiena gatavošanai, ādu apstrādei un darbarīku darināšanai tā, lai, paši palikdami nemanāmi, varētu visu novērot. Ari viņi bija satraukti. Svešinieki bija interesanti, bet sieviete, kam piemita tik neatvairāma maģija, varbūt izdarīs kaut ko negaidītu.

Tikai daži apmetnes bērni ar dedzīgu interesi bija palikuši vērot, kā vīrietis un sieviete izsaiņo savas mantas, bet Eilai pret bērniem nebija nekas iebilstams. Kopš aiziešanas no klana jaunā sieviete jau gadiem ilgi nebija redzējusi nevienu bērnu, tāpēc tagad tos vēroja tikpat ziņkārīgi kā bērni viņu. Noņēmusi Skrējējam siksnas un pavadu, viņa paglāstīja un papliķēja Vīniju, pēc tam arī kumeliņu. Pēc kumeļa pakasīšanas un sirsnīga apskāviena Eila pacēla acis un ieraudzīja Latiju, kas ar ilgām skatījās uz jauno kumeliņu.

-    Gribi pieskarties zirgam? - Eila pajautāja.

-    Vai drīkstu?

-    Nāc! Dod roku! Es rādīšu. - Jaunā sieviete satvēra Latijas roku un pielika to pie jaunā kumeļa pinkainā ziemas kažoka. Skrējējs pagrieza galvu, lai meitēnu apostītu un pabakstītu ar purniņu.

Meitene pateicībā pasmaidīja. - Es viņam patīku!

-    Viņam ari patīk, ja pakasa. Lūk, tā, - Eila sacīja, rādīdama bērnam kumeļa īpaši niezošās vietiņas.

Skrējējam patika izrādītā uzmanība, kumeliņš to lika saprast, un La- tija no prieka bija neaprakstāmā sajūsmā. Kumeļš jau no paša sākuma bija pievērsis meitenes uzmanību. Eila tiem abiem pagrieza muguru, lai palīdzētu Jondalaram, un nepamanīja, ka pienācis vēl viens bērns. Pagriezusies pret bērnu, Eila noelsās un juta, ka asinis aizplūst no viņas sejas.

-    Vai ari Ridags drīkst pieskarties zirgam? - Latija jautāja. - Viņš nemāk runāt, bet es zinu, ka viņš to vēlas.

Ridaga izskats vienmēr izsauca ļaudīs pārsteidzošu reakciju. Latija jau bija pie tā pieradusi.

-   Jondalar! - Eila aizsmakušā čukstā izdabūja. - Tas bērns - viņš var būt mans dēls! Viņš izskatās līdzīgs Durkam!

Jondalars pagriezās un negaidītā pārsteigumā iepleta acis. Viņam pretim stāvēja bērns, kas bija jauktenis - ieņemts no klana un Citu garu sajaukuma.

Plakangalvji - tie, kurus Eila mūždien dēvē par klanu, - vairumam ļaužu asociējās ar dzīvniekiem, un šāda izskata bērni tika uzskatīti par "pretīgiem radījumiem" - pa pusei cilvēkiem, pa pusei dzīvniekiem. Pirmoreiz uzzinājis, ka Eila dzemdējusi tādu jaukteni, Jondalars arī bija bijis šokēts. Šāda bērna māte parasti nonāk izstumtās lomā, viņa tiek padzīta, jo ļaudis baidās, ka šāda sieviete var vēlreiz pievilināt ļauno garu un tādējādi arī citām sievietēm sāks dzimt tādi paši pretīgi radījumi. Savukārt citi ļaudis pat negrib atzīt, ka šādi bērni eksistē, tāpēc viņam ļoti negaidīti nāca šis atklājums, ka jauktenis dzīvo kopā ar cilvēkiem šajā apmetnē. Tas bija šoks. No kurienes gan šis zēns bija šeit uzradies?

Eila un zēns skatījās viens otrā, neievērodami to, kas notiek viņiem apkārt. Jaunā sieviete nodomāja: puika ir pārāk kalsns, lai būtu Citu un klana jauktenis. Tādi bērni parasti ir lieliem kauliem un muskuļoti. Pat Durks nebija tik kalsns. Eilas uztrenētā zāļu sievas acs noteica, ka zēns ir slimīgs. Viņai šķita, ka zēns jau no dzimšanas bijis nevesels, - droši vien problēma bija ar spēcīgo muskuli krūškurvī, kas pulsē, sitas un liek asinīm riņķot. Šos faktus jaunā zāļu sieva izsecināja bez lielas domāšanas; tuvāk ieskatījusies zēna sejā un aplūkojot galvu, viņa meklēja to kopīgo un atšķirīgo, kas piemita šim puikam un viņas dēlam.

Zēna lielās, brūnās, gudrās acis līdzinājās Durka acīm, tajās vīdēja senču gudrība, kas tālu pārsniedza puiša vecumu - Eila pēkšņi sajuta sāpīgas ilgas un kamolu kaklā -, bet vēl tur bija redzamas sāpes un ciešanas, un ne jau tikai fiziskas; Durkam tādas nekad nebija piemitušas. Eilu pārņēma sirsnīgas līdzjūtības uzplūds. Pēc rūpīgas izpētes Eila secināja, ka zēna uzacis nav spilgti izteiktas. Viņas dēlam pat trīs gadu vecumā, kad Eila aizgāja no klana, bija labi attīstījusies pieres kaula daļa virs acīm. Durka acis un uz āru izvirzītās uzacis bija klana mantojums, bet pieres daļa līdzinājās šī zēna pierei. Tā nebija zema un plakana kā klana ļaudīm, bet gan augsta un izliekta kā viņai pašai.

Eilas domas aizklīda tālumā. Viņa atcerējās, ka Durkam tagad būtu seši gadi, - viņas dēls jau ir pietiekami liels, lai kopā ar vīriem dotos apgūt medību ieroču lietošanu. Bet Durku mācīs Brūns, nevis Brouds. Atceroties Broudu, Eilu pārņēma dusmu uzliesmojums. Viņa nekad neaizmirsīs, kā Bruņa sievas dēls bija lolojis sevi naidu pret Eilu, līdz varēja atņemt dēlu un aiz spītības padzīt viņu no klana. Jaunā sieviete aizvēra acis, sāpīgās atmiņas radīja ciešanas - it kā kāds viņu durstītu ar asu nazi. Viņa negribēja ticēt tam, ka nekad vairs savu dēlu neredzēs.

Atvērusi acis, jaunā sieviete paskatījās uz Ridagu un dziļi ievilka elpu.

Interesanti, cik šim zēnam varētu būt gadu? Atkal abus zēnus salīdzinot, Eila nodomāja: viņš ir pamaza auguma, bet varētu būt apmēram vienos gados ar Durku. Ridaga āda bija gaiša, mati tumši un cirtaini, bet nedaudz gaišāki un mīkstāki nekā kuplie, brūnie mati, kas tik raksturīgi klana ļaudīm. Eila pamanīja, ka lielākā atšķirība starp šo zēnu un viņas dēlu ir zods un kakls. Durkam bija tikpat garš kakls kā viņai pašai - dažkārt mazulis bija aizrijies ar pārtiku, kas pārējiem klana bērniem nekad negadījās, - un izteikts, ieliekts zods. Šim puikam bija iedzimts klana ļaužu īsais kakls un uz āru izvirzīts žoklis. Tad viņa atcerējās, ka Latija bija teikusi, ka puika nemāk runāt.

Pēkšņi vienā brīdī Eila saprata, kāda ir šī bērna dzīve. Viena lieta bija būt piecgadīgai meitenei, kura zemestrīcē bija zaudējusi savus vecākus un kuru atrada klana ļaudis, kas nemācēja sarunāties artikulētā valodā, tāpēc viņai nācās iemācīties klana zīmju valodu. Bet pilnīgi cita lieta bija dzīvot tādu ļaužu vidū, kas mācēja sarunāties, un pašam to nemācēt. Jaunā sieviete atcerējās savu agrāko izmisumu, kad nebija spējusi sazināties ar klana ļaudīm, kas bija viņu pieņēmuši savā vidū. Pirms viņa atkal iemācījās runāt, vēl grūtāk bija panākt, lai Jondalars viņu saprastu. Kas būtu noticis tad, ja Eila nebūtu bijusi spējīga to iemācīties?

Eila parādīja zēnam vienkāršu zīmi - sasveicināšanās žestu, ko sen atpakaļ bija iemācījusies kā pašu pirmo klana sazināšanās zīmi. Puikas acis uz bridi parādījās satraukums, tad viņš pašūpoja galvu un izskatījās apjucis. Jaunā sieviete saprata, ka viņš nekad nebija mācījies sarunāties klana zīmju valodā, bet viņa prātā vajadzēja saglabāties klana atmiņām. Eila bija pārliecināta, ka uz brīdi viņš šo žestu bija sapratis.

-    Vai Ridags drīkst pieskarties mazajam zirdziņam? - Latija vēlreiz pajautāja.

-    Jā, - Eila atbildēja un, saņemdama zēna roku, nodomāja: puika ir tik sīks, tik trausls, - un pēkšņi viņai radās apskaidrība. Viņš nevarēja paskriet kā citi bērni. Viņš nevarēja piedalīties parastajos bērnu kautiņos un spēlēs. Ridags varēja tikai no malas vērot un vēlēties tajā visā piedalīties.

Ar tādu maigumu, ko Jondalars nekad agrāk nebija redzējis Eilas sejā, viņa pacēla zēnu un uzlika Vīnijai mugurā. Ar zīmēm parādīdama ķēvei viņai sekot, jaunā sieviete lēnām pavizināja puiku pa apmetnes teritoriju. Sarunas pierima, kad visi apstājās, lai skatītos uz zirga mugurā sēdošo Ridagu. Kaut arī viņi par to bija runājuši, izņemot Talutu un ļaudis, kurus Eila ar Jondalaru bija satikuši pie upes, neviens nekad agrāk nebija redzējis cilvēku sēžam zirgam mugurā. Neviens nekad pat nebija iedomājies par tādu iespēju.

No dīvainā mitekļa iznāca ārā liela, mātišķa sieviete, un, ieraudzījusi Ridagu mugurā zirgam, kas tik bīstami bija spārdījies viņai pie galvas, viņas pirmā doma bija steigties zēnam palīgā. Bet, piegājusi tuvāk, viņa ieraudzīja šīs ainas kluso drāmu.

Zēna sejā atspoguļojās izbrīns un prieks. Cik gan daudz reižu sava vārguma un atšķirības dēļ viņam ar ilgu pilnām acīm bija nācies noskatīties citu bērnu rotaļās! Cik gan daudz reižu viņš bija vēlējies, kaut spētu izdarīt ko tādu, par ko citi viņu apbrīnotu vai apskaustu! Tagad beidzot ir pienākusi tā reize, kad viņš sēž zirgam mugurā, bet visi apmetnes bērni un pieaugušie stāv malā un ar kāriem skatieniem viņu pavada.

No mitekļa iznākusi sieviete to redzēja un nodomāja: vai šī svešiniece patiešām tik īsā laikā bija sapratusi zēna būtību? Un tik viegli viņu pieņēmusi? Ieraudzījusi, kā Eila skatās uz Ridagu, sievietei bija skaidrs, ka tā patiešām ir.

Ieraudzījusi, kā svešā viņu vēro, Eila viņai uzsmaidīja. Arī sieviete viņai atsmaidīja un pienāca klāt.

-     Tu esi padarījusi Ridagu ļoti laimju, - sieviete sacīja, stiepdama rokas pretī bērnam, kuru Eila cēla no zirga.

-    Tas ir tīrais sīkums, - Eila atteica.

Sieviete pamāja. - Mani sauc Nezija, - viņa nosauca savu vārdu.

-     Es esmu Eila.

Abas sievietes skatījās viena otrā, uzmanīgi viena otru nopētīdamas. Viņu skatienos nebija jaušams naidīgums, bet gan nākotnes draudzības iespējas pārbaude.

Eilas prātu nodarbināja tik daudz jautājumu, ko viņa vēlējās uzdot par Ridagu, bet viņa vilcinājās, jo nebija pārliecināta, vai tas ir pieklājīgi. Vai Nezija ir puikas māte? Un, ja ir, kā tad nākas, ka viņai piedzimis jauktu garu bērns? Eila atkal sāka prātot par šo jautājumu, kas bija viņu mulsinājis jau no Durka piedzimšanas brīža. Kā rodas dzīvība? Sieviete zināja tikai to, ka dzīvība iemiesojās viņas ķermenī, tas mainījās un tajā auga bērniņš. Kā bērns nokļūst sievietes ķermenī?

Krebs un Iza bija uzskatījuši, ka jauna dzīvība rodas tad, kad sieviete norij vīrieša totēma garu. Jondalars uzskata, ka Lielā Zemes Māte savieno vīrieša un sievietes garu, ievieto to sievietes ķermenī, un tad viņa kļūst grūta. Bet Eilai bija pašai savs viedoklis. Kad viņa pamanīja, ka dēlā ir redzamas viņas un klana pazīmes, jaunā sieviete saprata, ka dzīvība viņā sāka augt tajā brīdī, kad Brouds ar varu bija viņā iespiedies.

No šīm atmiņām Eila noskurinājās, jo tās bija tik sāpīgas, ka viņa tās nekad nespēja aizmirst. Tāpēc viņa bija sākusi uzskatīt, ka bērns rodas tad, kad vīrietis ieliek savu locekli sievietei tajā vietā, pa kuru dzimst bērni, tādējādi radīdams sievietes ķermenī jaunu dzīvību. Kad Eila savas domas izstāstīja Jondalaram, viņš tās novērtēja kā dīvainu ideju un mēģināja Eilu pārliecināt, ka Māte ir tā, kas rada dzīvību. Pēc gadījuma ar Ridagu Eila vēlreiz pārliecinājās par savu taisnību. Eila bija izaugusi klanā, viņa piederēja pie klana, kaut arī pēc izskata atšķīrās no klana ļaudīm. Kaut arī Eila nebija varējusi ciest, kad Brouds tā ar viņu darīja, viņš tikai izmantoja savas tiesības. Bet kā gan kāds klana vīrietis varēja piespiest Neziju to darīt?

Eilas domu gaitu iztraucēja kāds cits neliels mednieku bariņš, kas tobrīd ieradās apmetnē. Kad viens no medniekiem pienāca tuvāk un novilka kapuci, Eila un Jondalars abi reizē no pārsteiguma noelsās. Vīrietis bija brūnā krāsā! Viņa ādas tonis bija sulīgi tumši brūnā krāsā. Viņš bija gandrīz tādā pašā krāsā kā Skrējējs, kas arī zirgiem bija diezgan liels retums. Neviens no abiem nekad iepriekš nebija redzējis cilvēku ar brūnu ādas krāsu.

Vīrieša mati bija melni, stingras spirālveida sprodziņas savijās it kā pūkainā cepurē, kas līdzinājās melnas aitas vilnas kažokam. Arī viņa acis bija melnas, smaidot tās apmierināti dzirkstīja, un smaids atklāja mirdzošus, baltus zobus un rozā mēli, kas kontrastēja ar viņa tumšo ādas krāsu. Vīrietis zināja, kādu izbrīnu viņa ādas krāsa parasti izraisīja svešiniekos, kad tie viņu pirmoreiz ieraudzīja, un viņam tas patika.

Visādā citādā ziņā viņš bija parasts vīrietis - vidēja auguma, nedaudz vairāk par collu garāks nekā Eila un vidējas miesas būves. Bet bezgalīgais dzīvesprieks, apdomīgās kustības un dabiskā pašpārliecinātība radīja iespaidu, ka viņš ir cilvēks, kas zina, ko grib, un mērķa sasniegšanai velti laiku nešķērdēs. Ieraugot Eilu, tumšādainā vīrieša acis vēl vairāk iemirdzējās.

Jondalars pazina šādu vīriešu simpātiju izrādošu skatienu, viņa pierē iegūla rieva, bet ne blondā sieviete, ne ari tumšādainais vīrietis to nepamanīja. Eila bija aizrāvusies, apbrīnodama vīrieša tumšo ādas krāsu, jo tas viņai bija kaut kas jauns, ar neslēptu bērna ziņkāri viņa skatījās uz šo vīrieti. Savukārt tumšādaino vīrieti piesaistīja Eilas naivā nevainība, ko skaidri parādīja viņas izturēšanās, kā arī jaunās sievietes skaistums.

Pēkšņi Eila aptvēra, ka bija nepieklājīgi blenzusi uz šo neredzēto vīrieti, un, acis nodūrusi, pietvīka tumši sarkana. No Jondalara viņa bija uzzinājusi, ka ir pilnīgi dabiski, ka vīrietis un sieviete skatās viens otram tieši acīs, bet pēc klana ļaužu paražām tāda blenšana no sievietes puses bija ne tikai nepieklājīga, bet pat aizvainojoša. Tā Eila bija audzināta, un tādas bija klana tradīcijas, kuras Krebs un Iza nemitīgi centās meitenei iemācīt, lai viņa kļūtu pieklājīgāka, tāpēc tāda skatīšanās jauno sievieti tik ļoti samulsināja.

Bet Eilas acīmredzamais apmulsums tikai vēl vairāk uzkurināja tumšādainā vīrieša interesi. Viņš bieži kļuva par sieviešu neparastas uzmanības objektu. Šķita, ka sākotnējais pārsteigums par vīrieša izskatu izraisīja ziņkāri: vai viņam varētu būt arī kādas citas atšķirības no parasta vīrieša. Dažkārt viņš brīnījās, vai Vasaras sapulču laikā katrai sievietei bija pašai jāpārliecinās, ka viņš patiešām ir tāds pats vīrietis kā visi pārējie. Nebija jau tā, ka tumšādainajam puisim pret to būtu kādi iebildumi, bet viņam Eilas reakcija bija tikpat intriģējoša kā viņai vīrieša ādas krāsa. Viņš nebija pieradis redzēt satriecoši skaistu pieaugušu sievieti bikli nosarkstam kā meiteni.

-     Ranek, vai esi pazīstams ar mūsu ciemiņiem? - Taluts uzsauca, nākdams uz viņu pusi.

-     Vēl ne, bet… nepacietīgi gaidu iepazīstināšanu.

Izdzirdējusi vīrieša balss tembru, Eila ieskatījās viņa tumši melnajās acīs, kas liesmoja no iekāres un small^ humora. Vīrieša acu skatiens iespiedās dziļi Eilas būtībā un pieskārās tai vietiņai, kuru vienīgi Jondalars līdz šim bija aizskāris. Jaunās sievietes ķermenis uz šo skatienu reaģēja ar negaidītām trīsām, un pār lūpām izlauzās klusas elsas; viņas pelēcīgi zilās acis iepletās. Tumšādainais vīrietis jau paliecās uz priekšu, gatavs saņemt savās plaukstās abas Eilas rokas, bet pirms ierastās iepazīstināšanas ceremonijas starp viņiem nostājās garais, blondais vīrietis un ar drūmu skatienu pastiepa uz priekšu abas savas rokas.

- Esmu Jondalars no Zelandoni cilts, - viņš pirmais iepazīstināja ar sevi. - Sieviete, ar kuru kopā ceļoju, ir Eila.

Eila bija pilnīgi pārliecināta, ka Jondalaru kaut kas uztrauc - kaut kas sakarā ar tumšādaino vīrieti. No cilvēka stājas un izturēšanās jaunā sieviete bija pieradusi nolasīt emocijas, viņa bija uzmanīgi vērojusi Jondalaru, lai iegūtu norādes, kā pašai uzvesties. Bet to ļaužu, kas izmantoja vārdus kā komunicēšanās līdzekli, žestu valoda un mīmika bija daudz neizteiksmīgāka un maznozīmīgāka nekā pie klana piederīgajiem, kas izmantoja žestus kā sazināšanās valodu, tāpēc Eila vēl nepaļāvās uz savu izpratni. Šos runājošos cilvēkus bija vienlaikus vieglāk un grūtāk saprast, kā, piemēram, šo pēkšņo pārmaiņu Jondalara uzvedībā. Eila nojauta, ka viņas vīrietis ir dusmīgs, bet nesaprata, kāpēc.

Tumšādainais vīrietis saņēma abas Jondalara rokas un spēcīgi tās paspieda. - Draugs, mani sauc Raneks, esmu labs, bet ne vienīgais Mamutu cilts Lauvas apmetnes kaula rīku meistars, - vīrietis, pieticīgi smaidīdams, stādījās priekšā un tad piebilda: - Ja tev ir tik skaista ceļabiedre, tad jābūt gatavam, ka viņa pievērsīs ļaužu uzmanību.

Tagad pienāca Jondalara kārta samulst. Raneka draudzīgā izturēšanās un vaļsirdība lika viņam justies kā muļķīgam lempim un ar jau pazīstamām sāpēm atsauca atmiņā brāli. Ari Tonolanam bija piemitusi šī draudzīgā pašpārliecinātība, un abu Ceļojuma laikā mazais brālis allaž bija pirmais, kas iepazinās ar satiktajiem cilvēkiem.

Jondalaru sadusmoja viņa paša muļķīgā izturēšanās - tā allaž ir bijis -, un viņš negribēja tik muļķīgi sākt pazīšanos ar svešiem cilvēkiem. Labākajā gadījumā viņš bija nodemonstrējis sliktas manieres.

Bet šis spējais dusmu uzliesmojums bija Jondalaru pārsteidzis nesagatavotu. Spēcīgās greizsirdības jūtas Zelandoni vīrietim bija jaunas emocijas vai vismaz kaut kas tāds, ko ilgu laiku nebija izbaudījis, un tāpēc tās nāca tik negaidītas. Viņš būtu šīs jūtas ātri noliedzis, bet garais un izskatīgais vīrietis zvērādās ar neapzināto harismu un izcilām zināšanām vairāk bija pieradis pie tādām situācijām, kad sievietes, cita pret citu izjuzdamas greizsirdību, tiecās pēc viņa uzmanības.

Jondalars pie sevis nodomāja: kāpēc gan viņam vajadzētu satraukties, ja kāds vīrietis paskatās uz Eilu? Ranekam bija taisnība: tā kā Eila ir izcila skaistule, tas jau bija gaidāms. Un viņai ir tiesības pašai izdarīt izvēli. Tikai tāpēc, ka viņš bija pirmais vīrietis, kuru Eila satika no savas sugas cilvēkiem, nenozīmē to, ka viņš būs vienīgais un pats pievilcīgākais. Eila redzēja, kā Jondalars uzsmaida Ranekam, bet pamanīja ari to, ka viņas ceļabiedra saspringtie pleci nemaz neatslābinās.

-     Raneks allaž tik pieticīgi par sevi izsakās, kaut ari viņa dabā nav nopelt citas savas prasmes, - Taluts piebilda, vadīdams viesus uz neparasto alu, kas, kā izrādījās, ir uzcelta no upmalā savāktās velēnas un zemes. - Viņš un Vimezs šajā ziņā ir vienādi, to gan nevarētu teikt par citiem. Vimezs tikpat negribīgi atzīst savu krama darbarīku meistara prasmi kā viņa pavarda dēls, kas pieticīgi izsakās par savām kaula greb- šanas iemaņām. Raneks ir labākais Mamutu cilts kaula riku meistars.

-Jums ir prasmīgs darbarīku meistars? Krama apstrādātājs? - Jondalars, priecīgi satraukts, apjautājās; pēkšņais greizsirdības uzliesmojums bija jau aizmirsies, jo pavīdēja cerība satikt kādu zinošu amata brāli.

-    Jā gan, un arī viņš mums ir pats labākais. Lauvas apmetne ir labi pazīstama. Pie mums dzīvo labākais krama darbarīku meistars, labākais kaula rīku amatnieks un pats vecākais Mamutu cilts pārstāvis, - vadonis paziņoja.

-     Un pietiekami iespaidīgs vadonis, lai visi viņam piekristu, vai nu apmetnes ļaudis patiešām tam tic, vai ari ne, - Raneks piebilda ar sāju smaidu.

Arī Taluts tāpat atsmaidīja, jo labi pārzināja Raneka paradumu - pasakot asprātību, novirzīt sarunu no viņa amata prasmes cildināšanas. Tomēr tas nebūt neatturēja Talutu no turpmākas lielīšanās. Vadonis lepojās ar savu apmetni un bez jebkādas svārstīšanās darīja to visiem zināmu.

Eila vēroja abu vīriešu smalko vārdu spēli - vecākais bija masīvs milzis ar ugunīgiem matiem un bāli zilām acīm, otrs bija tumšādains un mazāka auguma - un saprata abu starpā valdošo dziļo pieķeršanos un lojalitātes jūtas, kaut ari šie vīrieši bija viens otram pilnīgs pretstats. Taču abi bija Mamutu cilts mednieki, Lauvas apmetnes iemītnieki.

Viņi izgāja cauri velvei, kuru Eila jau iepriekš bija pamanījusi. Tā šķita ievedām paugurā vai pat vairākos, kas bija izvietojušies nogāzē ar skatu pret upi. Jaunā sieviete bija redzējusi, kā ļaudis pa šo velvi ieiet un nāk ārā. Viņa zināja, ka tur jābūt alai vai kādam miteklim - tādam, kas uzbūvēts vienīgi no smiltīm, cieši nopakots ar zāli, kura kušķos auga ārā, īpaši no sienām un ap mājokļa lejasdaļu. Mājoklis, izņemot tā ieeju, ļoti labi iederējās ainavā un nemaz neatšķīrās no apkārtējās vides.

Ciešāk to izpētot, Eila pamanīja, ka apaļ^paugura augšdaļa ir dažādu īpatnēju darbarīku un priekšmetu glabātava. Tad tieši virs pašas velvētās ieejas arkas jaunā sieviete ieraudzīja vienu konkrētu priekšmetu un viņai aizrāvās elpa.

Tas bija alu lauvas galvaskauss!

2

Eila slēpās stāvas klints sienas mazā spraugā, vērodama, kā milzīga alu lauvas ķetna sniedzas viņai klāt. Kad lauvas ķetna aizsniedza viņas kailo augšstilbu un atstāja tajā četras paralēlas švīkas, meitene iekliedzās no sāpēm un bailēm. Lielā Alu Lauvas gars pats bija viņu izvēlējies un lika viņu apzīmēt, lai parādītu, ka ir viņas totēms. Krebs bija izskaidrojis, ka šādu pārbaudi diez vai pat jebkurš vīrs būtu izturējis, bet Eilai toreiz bija tikai pieci gadi. Līgojošas zemes sajūta zem kājām uzdzina pēkšņu nelabuma vilni.

Eila papurināja galvu, lai aizdzītu dzīvās atmiņas.

-     Eila, kas tev kaiš? - iejautājās Jondalars, pamanījis sievietes satraukumu.

-     Es ieraudzīju to galvaskausu, - viņa atbildēja, norādīdama uz priekšmetu virs durvīm, - un atcerējos, kā tiku izvēlēta, kad Alu Lauva kļuva par manu totēmu!

-    Mēs esam Lauvas apmetne, - Taluts ar lepnumu paziņoja, kaut ari bija jau iepriekš to teicis. Kad abi ceļinieki sarunājās Jondalara valodā, viņš tos nesaprata, bet pamanīja interesi, ko viņi izrādīja par apmetnes talismanu.

-     Alu lauvam ir spēcīga saistība ar Eilu, - Jondalars paskaidroja.

-    Viņa saka, ka lielā kaķa gars viņu vada un aizsargā.

-    Tad jau jums šeit vajadzētu justies labi, - Taluts apmierināti paziņoja, veltīdams Eilai platu smaidu.

Eila pamanīja Neziju nesam Ridagu un atkal iedomājās par savu dēlu.

-    Tā jau ari ir, - viņa noteica.

Pirms ieiešanas miteklī jaunā sieviete apstājās, lai izpētītu ieejas velvi un, ieraudzījusi, kā šī perfektā simetrija ir sasniegta, pasmaidīja. Izrādās, ka tas ir tik vienkārši, bet viņa pati par to nebūtu iedomājusies. Divi lieli viena dzīvnieka vai vismaz viena izmēra mamutu ilkņi bija pamatīgi ierakti zemē, tā augšējie gali atradās viens otram pretim, velves augšdaļā savienojās kopā un bija sastiprināti ar mamuta kājas dobā kaula īso posmu.

Ieeju aizsedza milzīgs mamuta ādas aizkars, velve bija tik augsta, ka pat Taluts, pabīdījis mamuta ādu, varēja ieiet iekšā, nepieliecot galvu. Velve veda uz plašu priekštelpu, tieši priekšā atradās vēl viena no mamuta ilkņiem simetriski veidota arka ar tādu pašu mamuta ādas aizkaru. Viņi nokāpa lejā, apaļā hallē, kuras biezās sienas izliecās līdz lēzeniem kupolveida griestiem.

Ejot cauri hallei, Eila pamanīja sānu sienas, kas izskatījās kā mamutu kaulu mozaīka, pie sienas uz āķiem un tapām karājās vācamie grozi un darbarīki. Taluts pavēra nākamo aizkaru, iegāja iekšā un pieturēja to, lai ari viesi varētu ienākt.

Iegājusi iekšā un ieraudzījusi nepazīstamus priekšmetus, jaunas telpas un spilgtas krāsas, Eila pārsteigumā apstājās, jauno sievieti pārņēma mulsinošas izjūtas. Daudz kas no redzētā bija nesaprotams, bet viņa centās aptvert visu to, kas bija izprotams.

Vietā, kur viņi bija ienākuši, pašā centrā atradās liels pavards. Uz tā cepās milzīgs gaļas gabals, uzdurts uz gara iesma. Iesma abi gali balstījās uz zemē ieraktiem mamuta stilbu kauliem, to ceļa locītavās bija izdarīti iegriezumi. Viens brieža raga žuburs bija pārtaisīts par iesma griežamo kloķi, un kāds zēns to pašreiz grieza. Tas bija viens no tiem bērniem, kas bija stāvējis un skatījies uz viņu un Vīniju. Eila viņu pazina un pasmaidīja. Arī zēns atsmaidīja pretī.

Kad jaunās sievietes acis aprada ar iekštelpas krēslu, viņa bija pārsteigta par akurātās un ērtās velēnu mītnes plašumu. Centrālais pavards bija pirmais vairāku mazāku pavardu rindā, kas stiepās garās celtnes vidū, - tie bija pāri par astoņdesmit pēdām garumā un gandrīz divdesmit pēdu platumā.

Domādama par skaitāmajiem vārdiem, ko Jondalars bija viņai iemācījis, neuzkrītoši piespiezdama pirkstus pie kājas, Eila pie sevis klusībā skaitīja - septiņi pavardi.

Viņa aptvēra, ka šeit iekšā ir silts. Pavardi daudz efektīvāk piesildīja zemnīcas mitekļa iekšpusi nekā tie alu ugunskuri, pie kuriem Eila bija pieradusi. īstenībā bija pat ļoti silts; viņa pamanīja mājokļa dziļumā vairākus cilvēkus, kas bija ļoti viegli ģērbušies. Mitekļa dziļumā nemaz nebija tumšāks kā tur, kur viņi stāvēja. Griesti viscaur bija vienādā - apmēram divpadsmit pēdu - augstumā, un virs katra pavarda atradās dūmu noplūdes caurumi, kas ielaida mitelfī arī gaismu. Griestu daļā redzamās pārseguma spāres bija izgatavotas no mamutu kauliem, un pie tām visas telpas garumā bija piekārtas zvērādas, darbarīki un pārtika, bet centrālā griestu daļa bija izgatavota no kopā saāķētiem ziemeļbriežu ragiem.

Pēkšņi Eila sajuta smaržu, no kuras viņai mutē saskrēja siekalas. "Mamuta gaļa!" viņa nodomāja. Kopš viņa atstāja klana alu, jaunā sieviete nebija baudījusi sātīgo, mīksto mamuta gaļu. Gaisā virmoja ari citu ēdienu kairinošās smaržas. Dažas bija pazīstamas, bet citas ne; šīs smaržas viņai atgādināja par izsalkumu.

Tālāk viesi tika vesti pa iemītu taku, kas stiepās garajam miteklim pa vidu un atradās blakus pavardiem. Ejot pa to, Eila pamanīja vairākus kažokādām apklātus platus solus, noliktus pie sienas. Uz tiem sēdēja daži cilvēki, kas pašlaik atpūtās un sarunājās. Ejot garām, viņa juta sev pievērstos ļaužu skatienus. Pie sienām viņa pamanīja vēl vairākas velvju ejas, izdekorētas ar mamutu ilkņiem, un prātoja, uz kurieni tās ved, bet negribēja to prasīt.

Eila pie sevis nodomāja: šis miteklis ir kā ala - liela un ērta ala. Bet izliektie ilkņi un milzīgie mamutu kauli, izmantoti kā stabi, arī balsti un sienas vedināja sievieti uz domām, ka šī nav ala, ko kāds bija atradis. Šis miteklis ir ļaužu būvēts!

Pirmā telpa, kurā uz uguns gatavojās cepetis, bija lielāka par pārējām, tāda pati bija ari ceturtā telpa, uz kurieni Taluts viņus aizveda. Tur pie sienām stāvēja vairākas neapklātas guļamlāvas - skaidri redzams, ka vēl ne reizi neizmantotas, - tāpēc varēja redzēt, kā tās tikušas izgatavotas.

Kad Mamutu cilts ļaudis bija izrakuši zemāko mitekļa stāvu zem pamatu līmeņa, gar abām sienām tikušas atstātas platas smilšu kaudzes, kas nostiprinātas ar stratēģiski pareizi izvietotiem mamutu kauliem. Pāri kaudzēm visā garumā tika salikti vēl vairāki kauli, un spraugas bija piepildītas ar izžāvētu sienu, kam pa virsu uzvelti mīkstas ādas maisi, piebāzti ar mamutu vilnu un citiem pūkainiem materiāliem. Ja uzlika pa virsu vairākas zvērādu kārtas, smilšu kaudzes kļuva par siltām un ērtām gultām vai dīvāniem.

Jondalars prātoja: vai pavards, pie kura viņi tika atvesti, ir brīvs? Tas izskatījās neaizņemts, bet, par spīti tukšajai telpai, šeit radās mājīga apdzīvotības sajūta. Pavardā kvēloja ogles, uz viena no soliem bija sakrautas kaudzes ar zvērādām un siltām kažokādām, no āķiem nokarājās kaltēti augi.

-     Viesi parasti apmetas pie Mamuta pavarda, - Taluts paskaidroja, - ja Mamuts neiebilst. Es pajautāšu.

-    Talut, protams, viņi var palikt.

Šī balss skanēja no tukša sola puses. Jondalars pagriezās un ieraudzīja, ka viena no zvērādu kaudzēm pakustas. Tad augstu virs labā, apzīmētā vaiga sejā iemirdzējās divas acis; neticami veca cilvēka grumbu izvagotā seja bija tetovēta ar zīmēm un svītrām. Jondalars bija domājis, ka tas ir kāda dzīvnieka balts, pūkains ziemas kažoks, bet tā izrādījās vecā vīra bārda. Divas garas, tievas kājas atraisījās no sakrustotu kāju pozas un pārkārās pāri paaugstinājuma malai līdz pašai grīdai.

-    Neesi tik pārsteigts, Zelandoni vīrs! Tava sieviete zināja, ka es esmu šeit, - vecais vīrs ierunājās spēcīgā balsī, pēc kuras nevarēja noteikt viņa cienījamo vecumu.

-    Vai tiešām, Eila? - Jondalars vaicāja, bet šķita, ka sieviete viņu nedzird. Eila un vecais vīrs cieši skatījās viens otram acīs, it kā ieskatītos otra dvēselē. Tad, sakrustojusi kājas un noliekusi galvu, jaunā sieviete nokrita uz grīdas vecā Mamuta priekšā.

Jondalars jutās apjucis un samulsis. Eila ar veco vīru sarunājās zīmju valodā, kādā, pēc viņas nostāstiem, sazinājās klana ļaudis. Viņa sēdēja klana sievietes pozā, kas izteica piekāpību un cieņu, gaidīdama atļauju sākt runāt. Vienīgā reize, kad Jondalars viņu bija redzējis sēžam tādā pozā, bija toreiz, kad jaunā sieviete centās pateikt ko svarīgu, kaut ko tādu, ko nespēja izteikt citādi; kad viņa iemācītie vārdi bija pārāk skopi, lai izteiktu jūtas. Viņš nesaprata, kā ar žestiem un ķermeņa kustībām varēja izteikt ko vairāk un skaidrāk nekā ar vārdiem, bet toreiz viņš bija bijis vairāk pārsteigts par to, ka klana ļaudis vispār savā starpā sazinās.

Bet viņš vēlējās, kaut šeit Eila tā nebūtu darījusi. Zelandoni vīrietis nosarka, redzot savu sievieti publiski rādām plakangalvju zīmes; viņš gribēja steigties klāt un likt viņai celties kājās, pirms pārējie bija to pamanījuši. Eilas ieņemtā poza lika viņam justies neērti, it kā viņa šim vecajam vīram izrādītu tādu godu un cieņu, kas pienācās vienīgi Doni - Lielajai Zemes Mātei. Viņš bija domājis, ka tādu pozu Eila var ieņemt tikai viņiem divatā esot, ka tā ir tīri personiska lieta, bet citu priekšā tā nedrīkst darīt. Viena lieta bija tā darīt brīžos, kad viņi bija vieni paši, bet tagad viņš gribēja panākt, lai Eila uz šiem ļaudīm atstāj labu iespaidu. Jondalars vēlējās, lai viņa sieviete Mamutu ļaudīm iepatīkas, un negribēja atklāt viņas izcelšanos.

Vecais Mamuts veltīja viņam asu skatienu, pēc tam atkal pievērsās Eilai. Kādu brīdi sievieti nopētījis, viņš paliecās uz priekšu un piesita viņai pie pleca.

Pacēlusi acis, jaunā sieviete ielūkojās gudrās, maigās acīs un smalku krunciņu un nelielu grumbu izvagotā sejā. Tetovējums zem labās acs radīja maldīgu iespaidu, ka tumšajā dobumā trūkst acs, uz pavisam īsu brīdi viņai radās doma, ka tas ir Krebs. Bet vecais klana mogurs, kurš kopā ar Izu bija Eilu uzaudzinājis un gādājis par viņu, bija miris.

tāpat kā Iza. Tad kas bija šis vīrs, kurš viņā izraisīja tik spēcīgas jūtas? Kāpēc viņa sēdēja pie šī vīra kājām kā klana sieviete? Un kā gan viņš zināja pareizo klana atbildi?

-    Celies kājās, mīļais bērns! Mēs ar tevi parunāsim vēlāk, - Mamuts sacīja. - Tev tagad jāatpūšas un jāpaēd. Šīs ir gultas - guļamvietas, - viņš skaidroja, norādīdams uz lāvām, it kā zinātu, ka Eilai tas jāpaskaidro. - Tur tālāk stāv zvērādas un pakaiši.

Eila graciozi piecēlās kājās. Vērīgais vecais vīrs saprata, ka šī kustība panākta gadiem ilgas pieredzes rezultātā, un šo informāciju pievienoja savām iegūtajām zināšanām par jauno sievieti. īsajā tikšanās reizē viņš jau bija uzzinājis par Eilu un Jondalaru daudz vairāk nekā pārējie apmetnes iemītnieki. Bet viņam bija sava priekšrocība: vecais vīrs daudz vairāk nekā pārējie zināja par to ļaužu paradumiem, no kuriem Eila bija nākusi.

Mamuta cepetis kopā ar dažādām saknēm, dārzeņiem un augļiem uz lielas dzīvnieka iegurņa kaula paplātes tika iznests laukā, lai ieturētu maltīti vēlas pēcpusdienas saulē. Mamuta gaļa bija tikpat sātīga un mīksta, kā Eila to atcerējās, bet viņai radās grūtības, kad gaļa tika pasniegta. Jaunā sieviete nezināja, kā jāuzvedas. Dažkārt, svinīgos gadījumos, klana sievietes ēda atsevišķi no vīriem. Tomēr parasti ģimenes ieturēja maltīti kopā, bet arī tad vīrieši tika apkalpoti pirmie.

Eila nezināja, ka Mamutu cilts ļaudis, godājot viesus, piedāvā tiem pirmajiem izvēlēties labākos gaļas gabalus vai pēc tradīcijas, godājot Māti, tieši sieviete nokož pirmo kumosiņu. Kad ēdiens tika iznests laukā, Eila nostājās Jondalaram aiz muguras un neuzkrītoši centās vērot, ko darīs pārējie. Kamēr pārējie ļaudis gaidīja, kad Eila sāks ēst, iestājās mulsinošs apjukuma bridis, bet viņa centās turēties visiem aizmugurē.

Daži apmetnes ļaudis saprata viņas nezināšanu un ar nebēdnīgiem smaidiem par viņu uzjautrinājās. Bet Eilai smiekli nenāca. Viņa apzinājās, ka dara kaut ko nepareizi, bet Jondalara vērošana neko nepalīdzēja. Arī viņš mēģināja viņu vedināt uz priekšu.

Mamuts nāca jaunajai sievietei talkā. Paņēmis Eilu pie rokas, viņš to pieveda pie kaula paplātes ar biezi sagrieztajām mamuta cepeša šķēlēm. - Eila, visi gaida, ka tu pirmā sāksi ēst, - viņš sacīja.

-     Bet es esmu sieviete! - viņa protestēja.

-     Tieši tāpēc tev ir jāsāk pirmajai. Tā ir mūsu cieņas izrādīšana un piedāvājums Mātei, un labāk to Viņas vietā ir pieņemt sievietei. Paņem pašu labāko gabaliņu, ne jau sevis dēļ, bet lai cienītu Māti, - vecais vīrs skaidroja.

Eila uz viņu paskatījās - sākumā pārsteigti, pēc tam ar pateicību. Pacēlusi šķīvi, kas bija izgatavots no izliekta ilkņa kaula, viņa loti nopietni un uzmanīgi izvēlējās pašu labāko gabaliņu. Jondalars viņai uzsmaidīja un atzinīgi pamāja, tad ari pārējie devās pie paplātes un paši apkalpojās. Pabeigusi ēst, Eila nolika šķīvi zemē, kā bija redzējusi citus to darām.

-    Es gribētu zināt, vai pirms kāda laika tu mums rādīji kādu jaunu deju? - sacīja kāda balss Eilai tieši aiz muguras.

Pagriezusies jaunā sieviete ieraudzīja sevī veramies tumšas acis, kas piederēja tumšādainajam vīrietim. Viņa nesaprata vārdu "deja", bet vīrieša platais smaids bija draudzīgs. Viņa atsmaidīja pretī.

-    Vai kāds tev kādreiz ir sacījis, cik tu esi skaista, kad smaidi? - viņš jautāja.

-     Skaista? Es? - Eila iesmējās un neticībā pakratīja galvu.

Reiz arī Jondalars bija teicis viņai gandrīz vai tādus pašus vārdus, bet Eila par sevi tā nedomāja. Jau agrā bērnībā, pat vēl nekļuvusi par sievieti, Eila allaž bija bijusi slaidāka un garāka par pārējiem klana ļaudīm, kas viņu bija uzaudzinājuši. Viņa vienmēr bija izskatījusies citāda - ar izspiedušos pieri un smieklīgu kaulu zem mutes, kuru Jondalars bija nosaucis par zodu, tāpēc allaž bija sevi uzskatījusi par lielu un neglītu.

Raneks ieintriģēts viņu vēroja. Eilas smiekli skanēja ar bērnišķīgu dabiskumu, it kā viņa patiešām domātu, ka viņš pateicis ko smieklīgu. Šī nebija tā reakcija, ko vīrietis bija gaidījis. Varbūt viņš cerēja uz koķetu smaidu vai saprotošu, smaidošu aicinājumu, bet Eilas pelēcīgi zilajās acīs nebija nekādas viltības; galvas atmešanā vai garo matu pastumšanā nost no pieres nebija ne bikluma, ne kautrības.

Drīzāk šī sieviete kustējās ar dabisku, līganu dzīvnieka grāciju - varbūt zirga vai lauvas. Ap viņu virmoja nenosakāma aura, bet tajā bija jaušama pilnīga atklātība un godīgums, tomēr arī kāds neatklāts noslēpums. Viņa izskatījās nevainīga kā bērns, atvērta visam, bet caurcaurēm sieviete - slaida, satriecoša, neaprakstāmi skaista sieviete.

Ar interesi un ziņkāri Raneks viņu nopētīja. Eilas mati bija biezi un gari, tie tumši zeltainā, mirdzoši kuplā vilnī krita pār sievietes pleciem un izskatījās pēc dzeltenas siena pļavas, kas līgojas vējā; acis bija lielas, atradās tālu viena no otras, tās ieskāva .skropstas, kas bija par toni tumšākas nekā mati. Ar mākslinieka profesionālo aci Raneks pētīja sievietes pareizi veidoto, eleganto sejas formu, sportiskā auguma grāciju, un, kad vīrieša acis apstājās pie labi veidotajām krūtīm un aicinošajiem gurniem, tās pieņēma tādu izteiksmi, kas Eilu mulsināja.

Viņa nosarka un novērsa acis. Kaut ari Jondalars bija stāstījis, ka tieša skatīšanās uz otru cilvēku nav nekas slikts, Eila nebija pārliecināta, vai viņai tas patīk. Šāda skatīšanās lika viņai justies neaizsargātai un ievainojamai. Kad jaunā sieviete palūkojās Jondalara virzienā, viņš bija viņai pagriezis muguru, bet Zelandoni vīrieša stāja izteica vairāk par vārdiem. Viņš bija dusmīgs. Kāpēc viņš dusmojas? Vai viņa ir izdarījusi kaut ko tādu, kas viņu sadusmotu?

- Talut! Ranek! Barzek! Paskatieties, kas atnācis! - iesaucās kāda balss.

Visi pagriezās, lai paskatītos. Pāri nogāzei nāca vairāki ļaudis. Nezija un Taluts piecēlās kājās, kad jaunais vīrietis skrēja nācējiem pretī. Viņi satikās pusceļā un sirsnīgi apskāvās. Arī Raneks aizsteidzās sagaidīt atnācējus, un, kaut gan viņa apsveicināšanās bija daudz ieturētāka, viņš ar sirsnīgu mīlestību apskāva kādu vecāku vīru.

Ar dīvainu tukšumu sirdī Eila vēroja, kā pārējie apmetnes iemītnieki pamet ciemiņus un sirsnīgi sagaida atgriezušos radus un draugus, visi vienlaikus runādamies un smiedamies. Viņa pati bija Eila bez savas cilts. Jaunajai sievietei nebija, kurp iet, nebija māju, kurp atgriezties, nebija klana, kas ar skūpstiem un apskāvieniem viņu sagaidītu. Iza un Krebs, kas bija viņu mīlējuši, bija miruši, un viņa pati bija mirusi tiem, kurus mīlēja.

Uba, Izas meita, bija bijusi viņai tuvāka māsa, nekā jebkurš cits būtu varējis būt, bet viņas saistīja mīlestība, nevis radniecīgas saites. Taču, ja Uba tagad ieraudzītu Eilu, viņa būtu aizslēgusi savu sirdi un prātu, atteiktos ticēt savām acīm un skatītos Eilai cauri. Brouds bija uzlicis Eilai nāves lāstu. Tāpēc tagad klana ļaudīm viņa bija mirusi.

Un vai Durks vispār viņu atcerētos? Viņai bija savs dēls jāatstāj pie Bruņa klana. Pat ja viņa būtu spējusi savu dēlu nozagt, viņi būtu spiesti dzīvot vientulībā. Ja ar Eilu būtu kaut kas noticis, Durks būtu palicis viens. Tāpēc labāk bija atstāt viņu pie klana. Uba Durku mīlēja un par viņu parūpēsies. Visi viņas dēlu mīlēja - izņemot Broudu. Tomēr Brūns viņu aizstāvēs un iemācīs medīt. Durks izaugs liels un spēcīgs, būs tikpat meistarīgs ar lingu kā viņa pati, būs ātrs skrējējs un…

Pēkšņi Eila pamanīja vienu apmetnes iemītnieku, kas nebija aizskrējis uz nogāzi. Tas bija Ridags; puika stāvēja pie velēnu būdas, vienu roku uzlicis uz mamuta ilkņa, un lielām acīm skatījās, kā laimīgais smejošu ļaužu pulciņš atgriežas apmetnē. Tad Eila šos ļaudis ieraudzīja ar Ridaga acīm: tie nāca apskāvušies, nesdami bērnus, bet pārējie bērni lēkāja apkārt un lūdzās, lai arī viņus panes. Eila nodomāja, ka zēns ļoti smagi elpo un izjūt pārāk lielu satraukumu.

Eila sāka iet puikas virzienā un ieraudzīja, ka arī Jondalars dodas turpat. - Es grasījos viņu atvest pie mums, - viņš sacīja. Arī Zelandoni vīrs bija puiku pamanījis, un abiem reizē bija prātā ienākusi viena un tā pati doma.

- Jā, dari tā, - Eila piekrita. - Jauno atnācēju dēļ Vīnija un Skrējējs var atkal kļūt tramīgi. Es aiziešu un pabūšu kādu brīdi pie zirgiem.

Eila vēroja, kā Jondalars paceļ uz rokām tumšmataino zēnu, uzliek sev uz pleciem un dodas nogāzes virzienā - pretim Lauvas apmetnes ļaudīm. Kāds jauns vīrietis, apmēram vienā augumā ar Jondalaru, kuru Taluts un Nezija bija tik sirsnīgi sagaidījuši, izstiepa rokas pretim Rida- gam un ar neslēptu prieku sasveicinājās, tad, pacēlis puiku uz saviem pleciem, devās būdas virzienā. Eila nodomāja: "Ridagu mīl," - un atcerējās: kaut arī viņa bija tik atšķirīga pēc izskata, arī viņu pašu klanā mīlēja.

Jondalars redzēja, kā Eila viņus vēro, un uzsmaidīja sievietei. Viņa sajuta siltu mīļuma uzplūdu pret gādīgo, sirsnīgo vīrieti, tāpēc tagad jutās neērti, ka vēl tikai pirms brīža bija sevi tā žēlojusi. Viņa vairs nebija viena. Eilai bija Jondalars. Jaunā sieviete mīlēja jaunā vīrieša vārda skaņu, viņas domas kavējās pie jaunā Zelandoni un savām jūtām pret viņu.

Jondalars… Eila atcerējās, ka viņš bija pirmais no Citiem, ko viņa bija satikusi, - pirmais ar tādu pašu seju kā viņai, tādām pašām zilām acīm - tikai vēl zilākām; vīrieša acis bija tik zilas, ka bija grūti noticēt, ka tās ir īstas.

Jondalars… Pirmais vīrietis, kuru viņa satika, kas bija garāks par viņu; pirmais, kurš kopā ar viņu smējās, un pirmais, kurš raudāja sāpju asaras par savu mirušo brāli.

Jondalars… Vīrietis, kuru viņai parādīja totēms, par to viņa nešaubījās; viņš tika atvests uz ieleju, kurā Eila bija apmetusies pēc aiziešanas no klana, kad bija jau pagurusi meklēt Citus, kas būtu līdzīgi viņai pašai.

Jondalars… Vīrietis, kurš viņai atkal bija iemācījis runāt ar vārdiem, jo Eila bija zinājusi tikai klana zīmju valodu. Jondalars, kura jutīgās rokas mācēja izgatavot darbarīkus, noberzt kumeļam muguru, pacelt bērnu un uzlikt to uz saviem pleciem. Jondalars, kurš viņai bija iemācījis pazīt savu - un arī viņa - ķermeni un izjifst baudu un kurš mīlēja viņu, un kuru viņa pati mīlēja tik ļoti, ka agrāk nebija iedomājusies, ka ir iespējams kādu tik ļoti mīlēt.

Eila piegāja pie upes, aizgāja līdz upmalas līkumam, kur pie nīkulīga koka garā virvē bija piesiets Skrējējs. Ar plaukstas virspusi jaunā sieviete izslaucīja miklās acis, jo viņu bija pārņēmušas tādas jūtas, kas vēl joprojām bija viņai jaunas un neiepazītas. Viņa sniedzās pēc amuletu maisiņa, kas ādas siksniņā bija aplikts ap kaklu. Sajutusi ādas maisiņā vairākus palielus priekšmetus, Eila raidīja savas domas totēmam.

"Lielā Alu Lauvas gars, Krebs allaž teica, ka ar spēcīgu totēmu ir grūti sadzīvot. Viņam bija taisnība. Izturēt pārbaudi vienmēr ir grūti, bet tas ir bijis tā vērts. Šī sieviete ir pateicīga par aizsardzību un varenā totēma dāvanām. Par visu iemācīto un par tām veltēm, par kurām jārūpējas, - Vīniju un Skrējēju, Mazuli, un vairāk par visu - paldies tev par Jondalaru."

Eilai sniedzoties pēc Skrējēja, Vīnija pienāca klāt un uzpūta siltu sasveicināšanās dvašu. Eila piekļāva galvu ķēvītes kaklam. Sieviete sajutās nogurusi un iztukšota. Viņa nebija pieradusi pie tik daudziem ļaudīm, kas tik trokšņaini sarunājās, un tik daudziem notikumiem. Viņai sāpēja galva, deniņos dunēja, kakls un pleci smeldza. Vīnija bija piekļāvusies Eilai no vienas puses, bet no otras pienāca Skrējējs un arī piekļāvās, viņa jutās iespiesta starp abiem mīļajiem zirdziņiem, bet viņai nekas nebija pretim.

-    Nu jau pietiks! - viņa teica, beidzot uzsizdama kumeļam pa sāniem. - Skrējēj, nu jau tu esi pārāk liels, tā tu mani saspiedīsi. Paskaties tik! Kā tu esi izaudzis! Tu jau esi gandrīz tikpat liels kā tava mamma! - Noberzusi kumeļu, Eila pamanīja Vīnijas nožuvušos sviedrus, noberza un paglāstīja arī ķēvīti. - Tev ir grūti, vai ne? Vēlāk es tevi kārtīgi noberzīšu un izsukāšu ar dadžiem, tagad ir ieradušies jauni ļaudis un tev droši vien atkal pievērsīs uzmanību. Tiklīdz viņi pie tevis pieradīs, tā nebūs vairs tik slikti.

Eila nemaz nepamanīja, ka bija pārgājusi uz pašas izdomāto valodu, kādā gadiem ilgi bija sarunājusies ar saviem dzīvniekiem. Tā daļēji sastāvēja no klana lietotajām zīmēm un pāris skaļi izrunātiem vārdiem, kurus arī klans lietoja, daļēji no dzīvnieku skaņu atdarināšanas un dažiem nenozīmīgiem vārdiem, ko viņa bija izmantojusi, arī sarunājoties ar dēlu. Visi pārējie varbūt nemaz šīs zīmes nepamanītu, un viņiem liktos, ka Eila murmina dažādas dīvainas skaņas, ņurd, burkšķ un atkārto vienādas zilbes. Citi to neuzskatītu par valodu.

-     Varbūt ari Jondalars izsukās Skrējēju?

Pēkšņi Eila apklusa, jo viņai prātā ienāca uztraucoša doma. Pasniegu- sies pēc amuleta, viņa centās savas domas sakārtot. "Lielais Alu Lauva, ari Jondalars tagad ir Tavs izredzētais, viņam uz kājas ir tādas pašas Tevis atstātas zīmes kā man." Eila pārgāja uz kluso klana valodu un turpmāk sarunājās tikai ar rokām; tā bija īstā valoda, kādā sazināties ar garu pasauli.

"Lielā Alu Lauvas gars, tas vīrietis, kas ir izvēlēts, neko nezina par totēmiem. Viņš neko nezina par pārbaudījumiem un varenā totēma uzliktajiem grūtajiem uzdevumiem, nedz arī par dāvanām un mācīšanos. Pat šī sieviete, kas visu to zina, ir atklājusi, ka tas ir grūti. Šī sieviete lūgs Alu Lauvas garam… lūgs par to vīrieti…"

Eila apklusa. Viņa nebija droša par to, ko lūdza. Jaunā sieviete negribēja lūgt garam, lai tas Jondalaram neuzliek pārbaudījumus; viņa negribēja, lai mīļotais vīrietis zaudētu visus tos labumus, ko šie pārbaudījumi noteikti sniedza, - un pat negribēja, lai pret viņu izturas sau- dzīgāk. Tā kā Eila pati bija pārcietusi smagus pārbaudījumus, ieguvusi vienreizīgu pieredzi un izpratni, viņa bija sākusi ticēt, ka viss ieguvums ir proporcionāls pārbaudījumu grūtībām. Sakopojusi domas, jaunā sieviete turpināja:

"Šī sieviete lūgs Lielā Alu Lauvas garam palīdzēt izvēlētajam vīrietim, lai viņš iepazītu varenā totēma vērtību un uzzinātu, ka, par spīti pārbaudījumu grūtībām, tie ir nepieciešami." Beidzot Eila bija pateikusi savu sakāmo un ļāva rokām nokrist gar sāniem.

-     Eila?

Pagriezusies jaunā sieviete ieraudzīja Latiju. - Jā?

-     Izskatījās, ka esi… aizņemta. Negribēju tevi pārtraukt.

-     Esmu jau beigusi.

-     Taluts gribēja tevi lūgt atnākt kopā ar zirgiem. Viņš jau visiem ir pateicis, ka neviens nedrīkst darīt neko tādu, ko tu neatļauj. Neviens nedrīkst zirgus biedēt vai padarīt tramīgus… Man šķiet, ka ar saviem vārdiem viņš dažus sanervozējis.

-    Es iešu, - Eila atbildēja un pasmaidīja. - Vēlies pajāt zirga mugurā? - viņa jautāja meitenei.

Latijas sejā parādījās plats smaids. - Vai es drīkstu? Patiešām? - Eila nodomāja, ka, tā smaidīdama, meitene atgādina Talutu.

-    Varbūt ļaudis nebūs tik satraukti, ja ieraudzīs tevi jājam Vīnijai mugurā? Nāc šurp! Te ir akmens. Palīdzēšu tev uzkāpt zirgam mugurā.

Eilai parādoties aiz upes līkuma kopā ar pieaugušu ķēvi un meiteni tās mugurā, kā arī ar draiskulīgu kumeļu, kas sekoja ķēvei pa pēdām, visas sarunas apklusa. Tie, kuri jau ieprieķš bija šo skatu redzējuši, vēl joprojām par to sajūsminājās un ar patiku nolūkojās to ļaužu neticības apstulbotajās sejās, kas vēl neko tādu nebija piedzīvojuši.

-     Redzi, Talij! Es taču tev teicu! - Taluts sacīja kādai tumšmatainai sievietei, kas pēc izmēriem, bet ne matu krāsas līdzinājās viņam pašam.

Viņa bija daudz garāka par Barzeku - vīru, kas atradās pie pēdējā pavarda; tas tagad stāvēja viņai blakus, aplicis roku ap sievietes vidukli. Turpat atradās divi viņu pavarda puikas, trīspadsmit un astoņus gadus veci, kā arī viņu sešgadīgā māsiņa, kuru Eila nesen bija satikusi.

Kad viņas pienāca pie velēnu mītnes, Eila nocēla Latiju no Vīnijas muguras, tad paglāstīja un paplikšķināja Vīniju, kuras nāsis, atkal sajūtot nepazīstamu cilvēku smaku, paplašinājās. Meitene pieskrēja pie neveikla, sarkanmataina jaunekļa, apmēram četrpadsmit gadus veca un gandrīz tikpat gara kā Taluts; neņemot vērā jaunā vīrieša gadus un vēl nenobriedušo augumu, viņš izskatījās gandrīz vai kā Taluta dubultnieks.

-    Nāc šurp un iepazīsties ar Eilu! - Latija viņu mudināja, vilkdama pie sievietes ar zirgiem. Vīrietis ļāvās, lai viņu velk. Jondalars bija piesteidzies pie Skrējēja, lai to nomierinātu.

-    Šis ir mans brālis Danugs, - Latija skaidroja. - Viņš ilgu laiku bija prom, bet tagad, kad uzzinājis visu par krama ieguvi, paliks mājās, vai ne, Danug?

-     Latij, es nebūt vēl nezinu visu par to, - viņš sacīja, nedaudz samulsis.

Eila pasmaidīja. - Esi sveicināts! - viņa teica, pastiepdama rokas uz priekšu.

Šis žests tikai vēl vairāk jauno vīrieti samulsināja. Viņš bija Lauvas pavarda dēls, un pēc tradīcijas tieši viņam vajadzēja pirmajam sveicināties ar viesiem, bet viņu bija apbūrusi skaistā svešiniece ar maģiskajām spējām pārvaldīt dzīvniekus. Danugs saņēma viņas pastieptās rokas un nomurmināja sveicienu. Tieši tajā brīdī Vīnija nosprauslojās un saslējās pakaļkājās; jaunais vīrietis, juzdams, ka zirgam tas nepatīk, ātri atlaida rokas.

-    Vīnija ar tevi ātrāk sadraudzēsies, ja viņu paglāstīsi un ļausi viņai iepazīt savu smaržu, - Jondalars ierunājās, nojauzdams jaunā vīrieša neērtības izjūtu. Viņam bija sarežģīts vecums - puisis vairs nebija bērns, bet īsti ari vēl ne vīrietis. - Vai apgūsti krama apstrādes meistara amatu? - uzturēdams sarunu, Jondalars jautāja, mēģinādams Danugu atraisīt un rādīdams viņam, kā glāstīt zirgu.

-    Es nodarbojos ar krama apstrādi. Vimezs man šo arodu māca jau no agras bērnības, - jaunais vīrietis ar lepnumu paziņoja. - Vimezs ir pats labākais meistars, viņš man gribēja iemācīt arī citus paņēmienus un vēl - kā novērtēt neapstrādātu kramu. - Sarunai ievirzoties daudz pierastākā gultnē, atklājās Danuga dedzīgā daba.

Jondalara acis iemirdzējās ar patiesu interesi. - Ari es esmu krama riku meistars un apguvu savu amatu no vira, kurš savā arodā ir pats labākais. Kad biju tavā vecumā, es dzīvoju pie viņa, blakus krama ieguves vietai, ko šis virs pats bija atradis. Es kādreiz gribētu iepazīties ar tavu skolotāju.

-Tā kā esmu viņa pavarda dēls, tad ļauj man tevi ar viņu iepazīstināt - esmu pirmais, kaut ari ne vienīgais, viņa darbarīku izmantotājs.

Izdzirdējis Raneka balsi, Jondalars pagriezās un pamanīja, ka visi apmetnes ļaudis sastājušies apkārt. Blakus tumšādainajam vīrietim stāvēja tas vīrs, ar kuru viņš bija tik sirsnīgi sasveicinājies. Kaut arī abi vīrieši bija viena auguma, Jondalars nespēja saskatīt nekādu citu līdzību. Vecākā vīra mati bija taisni, gaiši brūni ar dažām sirmām šķipsnām, acis - parasti zilas; starp vecā vīra un Raneka eksotiskajiem vaibstiem nebija nekādas līdzības. Jondalars nodomāja, ka Māte droši vien izvēlējusies kāda cita vīra garu viņa pavarda bērnam, bet kāpēc gan viņa izvēlējusies tādu - ar tik neparastu ādas krāsu?

-    Iepazīsties ar Vimezu no Lauvas apmetnes Lapsas pavarda, Mamutu cilts krama rīku meistaru, - Raneks pārspīlēti formāli iepazīstināja, - Vi- mez, iepazīsties ar mūsu ciemiņiem: Jondalars no Zelandoni cilts, šķiet, ka vēl viens tava amata brālis. - Jondalars nebija īsti pārliecināts, bet sajuta… slēptu humoru, sarkasmu. Katrā ziņā kaut ko tamlīdzīgu. - Un šī ir viņa skaistā ceļabiedre Eila bez savas cilts, viņai piemīt liels šarms un noslēpums. - Raneka smaids, kurā baltie zobi kontrastēja ar tumši brūno ādu, piesaistīja Eilas interesi, un viņa tumšās acis iemirdzējās ar zinošu skatienu.

-    Esiet sveicināti! - Vimezs atbildēja pavisam vienkārši, pilnīgā pretstatā Raneka izsmalcinātajai valodai. - Tu strādā ar kramu?

-    Jā, esmu krama darbarīku meistars, - Jondalars apstiprināja.

-     Man ir līdzi kāds lielisks akmens. Tas ir tikko iegūts, vēl nav paspējis sakalst.

-    Man mugursomā ir āmurakmens un labs caurumsitis, - Jondalars atbildēja, nekavējoties izrādīdams interesi. - Vai tu izmanto caurum- siti?

Tā kā abu vīru saruna ievirzījās profesionālā gultnē, Raneks raidīja Eilai sarūgtinātu skatienu. - Man vajadzēja paredzēt, ka tas tā notiks, - viņš atzinās. - Vai zini, kas, dzīvojot pie krama apstrādes meistara pavarda, ir pats sliktākais? Ne jau tas, ka gultā allaž atrodas krama šķēpeles, bet gan tas, ka vienmēr tiek runāts tikai un vienīgi par akmeņiem. Un pēc tam, kad Danugs par tiem izrādīja interesi… akmens, akmens, akmens… tas ir viss, ko dzirdu. - Raneka sirsnīgais smaids runāja pretī viņa sūdzībām, un, tā kā visi pārējie jau bija to dzirdējuši iepriekš, neviens, izņemot Danugu, tam nepiegrieza īpašu vērību.

-     Nezināju, ka tas tevi tā uztrauc, - jaunais vīrietis ierunājās.

-    Patiesībā tas viņu neuztrauc, - Vimezs nomierināja Danugu. - Vai tad neredzi, ka Raneks tikai cenšas pievērst skaistas sievietes uzmanību?

-    Īstenībā, Danug, esmu tev pateicīgs. Pirms tu nebiji ieradies, man likās, ka Vimezs cerēja mani padarīt par krama apstrādes meistaru, - to teikdams, Raneks atbrīvoja Danugu no bažām.

-    Es uz to vairs necerēju gan. Neilgi pēc mūsu ierašanās šeit sapratu, ka tava vienīgā interese par maniem darbarīkiem ir izmantot tos kaula apstrādei, - Vimezs sacīja, pasmaidīja un piebilda: - Un, ja domā, ka krama šķēpeles tavā gultā ir kas slikts, tev vajadzētu pamēģināt nogaršot kaula putekļus ēdienā.

Abi tik atšķirīgie vīrieši viens otram uzsmaidīja, un Eila ar atvieglojumu saprata, ka viņi tikai jokojas, draudzīgi viens otru pavelk uz zoba. Vēl jaunā sieviete pamanīja ari to, ka atšķirībā no dažādās ādas krāsas un Raneka eksotiskajiem vaibstiem abu vīriešu smaids ir vienāds un arī kustas viņi līdzīgi.

Pēkšņi no velēnu mītnes iekšpuses atskanēja kliegšana. - Nejaucies tur iekšā, vecā sieva! Tas attiecas tikai uz mani un Fraliju. - Tā bija vīrieša balss, Eila atcerējās, ka bija šo sestā pavarda vīru satikusi; viņa pavards atradās blakus pēdējam.

-     Ak, Frabek! Es gan nezinu, kāpēc viņa tevi izvēlējās. Man to nemūžam nevajadzēja pieļaut! - sieviete kliedza pretī vīrietim. Pēkšņi pa velvēto mitekļa eju izskrēja ārā kāda pavecāka sieviete, vilkdama sev līdzi raudošu jaunāku sievieti. Viņām sekoja divi apjukuši puikas - viens apmēram septiņus gadus vecs, bet otrs divgadīgs zīdainis ar pliku dibenu un īkšķi mutē.

-    Tā ir tikai un vienīgi tava vaina! Viņa pārāk daudz tevī klausās. Vai nevari vienreiz beigt jaukties tur, kur neviens to neprasa?

Pārējie ļaudis aizgriezās prom, jo bija jau visu to dzirdējuši iepriekš. Bet Eila pārsteigumā vēroja notiekošo. Neviena klana sieviete nekad neuzdrīkstētos strīdēties ar vīrieti.

-    Frabeks un Krouzija atkal sākuši veco dziesmu. Neņem viņus galvā, - ieteica Tronija.

Eila atcerējās, ka šī sieviete nāk no piektā pavarda - no Ziemeļbrieža pavarda. Tas atradās blakus Mamuta pavardam, pie kura viņi ar Jondalaru bija apmetušies. Sieviete turēja pie krūts mazu zīdaini.

Eila jau iepriekš bija satikusi jauno māti no kaimiņu pavarda, un viņai šī jaunā sieviete bija iepatikusies. Torneks, viņas pavarda vīrietis, pacēla nost trīsgadīgo puiku, kas bija ieķēries mātes brunčos un vēl joprojām nespēja samierināties ar domu, ka mazākais brālis ir aizņēmis viņa vietu pie mātes krūts. Viņi bija sirsnīgs un mīlošs jauns pāris, un Eila priecājās, ka tieši šie cilvēki dzīvos pie kaimiņu pavarda, nevis tie, kas ķildojās. Pie Ziemeļbrieža pavarda dzīvoja arī Manuvs, kas maltītes laikā bija pienācis pie Eilas aprunāties un izstāstīja, ka viņš esot bijis galvenais pavarda vīrietis, kad Torneks vēl bijis jauns, un esot Mamuta brālēna dēls. Vēl viņš pastāstīja, ka bieži pavadot laiku pie ceturtā pavarda; ši ziņa Eilu iepriecināja, jo viņa pati izjuta īpašu mīļumu pret vecākiem ļaudīm.

Eila nebija sevišķi sajūsmināta par otriem kaimiņiem pie trešā pavarda. Pie tā mitinājās Raneks - viņš šo pavardu bija nosaucis par Lapsas pavardu. Nebija jau tā, ka Eilai Raneks nepatiktu, bet Jondalars tik dīvaini uz šo vīrieti reaģēja. Trešais pavards zemes būdā aizņēma daudz mazāku vietu, jo pie tā dzīvoja tikai divi vīrieši, tāpēc Eilai daudz tuvāki bija otrā pavarda iemītnieki - Nezija, Taluts un Ridags. Jaunajai sievietei patika arī pārējie Taluta Lauvas pavarda bērni: Latija un Ragija - Nezijas jaunākā meita, kas bija gandrīz viena vecuma ar Ridagu. Pēc iepazīšanās ar Danugu arī šis jaunais vīrietis bija Eilai iepaticies.

Uz viņas pusi nāca Taluts kopā ar lielo sievieti. Tā kā ar sievieti kopā bija arī Barzeks un bērni, Eila saprata, ka tam jābūt precētam pārim.

-    Eila, gribu tevi iepazīstināt ar savu māsu Taliju no Sumbra pavarda, Lauvas apmetnes sieviešu līnijas vadoni.

-    Esi sveicināta! - sieviete sacīja, izstiepusi abas rokas oficiālā sveicienā. - Mutas vārdā esi laipni lūgta mūsu apmetnē.

Kā Lauvas apmetnes vadoņa māsai Talijai bija tāda pati vara kā brālim, un viņa pret saviem pienākumiem izturējās ar lielu atbildību.

-     Esi sveicināta, Talij! - Eila atbildēja, cenzdamās neblenzt uz sievieti.

Pašā pirmajā reizē, kad Jondalars bija atlabis no slimības un spēja nostāties uz abām kājām, Eila bija pārsteigumā atklājusi, ka vīrietis ir par viņu garāks, bet tagad, redzot sievieti, kas bija par viņu garāka, bija vēl viens pārsteigums. Dzīvojot klanā, Eila allaž bija jutusies kā tornis, jo bija krietnu tiesu garāka par'klana ļaudīm. Bet Talija, sieviešu līnijas vadone, bija ne tikai gara auguma, bet arī muskuļota un atstāja spēcīgas sievietes iespaidu. Vienīgais visā apmetnē, kas bija par viņu garāks, bija pašas brālis. Talija izturējās ar tādu pašapziņu, kādu var radīt vienīgi liels augums un masa; viņai piemita nenoliedzama sievietes, mātes un vadones pašapziņa; šī sieviete bija par sevi pilnīgi pārliecināta un kontrolēja savu dzīvi.

Talija brīnījās par Eilas dīvaino akcentu, bet vēl vairāk viņu uztrauca kāda cita problēma, un ar šo ļaužu tipisko tiešumu viņa ne mirkli nevilcinājās un to pajautāja.

-     Es nezināju, ka Mamuta pavards būs aizņemts, kad aicināju Bra- nagu atgriezties kopā ar mums. Viņi ar Dīgiju nākamajā vasarā gatavojas precēties. Viņi paliks tikai dažas dienas, un es zinu, ka abi bija cerējuši šīs dienas pavadīt divatā, prom no brāļiem un māsas. Tā kā jūs esat ciemiņi, Dīgija neuzdrošināsies jums to pajautāt, bet viņa kopā ar Branagu ari gribētu apmesties pie Mamuta pavarda, ja jums nav nekas iebilstams.

-    Tas ir liels pavards. Tur ir daudz guļvietu, man nekas nav pretim, - Eila atbildēja, juzdamās neērti, ka viņai jautā tādas lietas. Šīs taču nav viņas mājas.

Kamēr viņi sarunājās, no velēnu mītnes iznāca jauna sieviete, tai sekoja kāds jauns vīrietis. Eila viņus uzmanīgi nopētīja. Sieviete bija apmēram Eilas gados, drukna un nedaudz par viņu garāka. Viņai bija tumši kastaņbrūni mati un draudzīga seja, kuru daudzi uzskatītu par skaistu; bija skaidri redzams, ka jaunais vīrietis, kas bija kopā ar viņu, uzskatīja šo sievieti par pievilcīgu. Bet ne jau sievietes ārējam izskatam Eila pievērsa tādu uzmanību, viņa ar sajūsmu apbrīnoja sievietes apģērbu.

Viņa bija ģērbusies biksēs un garā ādas tunikā, kas bija pieskaņota matu krāsai, - tumši sarkanā okera krāsas tunika bija gara, bagātīgi izrotāta, ar aizdari priekšā un cieši apjozta ar jostu. Sarkanā okera krāsa bija klana svētā krāsa. Izas soma bija vienīgā šādi nokrāsotā lieta, kas Eilai piederēja. Tajā atradās reti sastopamas saknītes, ko kurām pagatavot dzērienu īpašām ceremonijām. Eila joprojām ir šo somu saglabājusi, tā bija rūpīgi ielikta viņas zāļu somā, kurā tika pārnēsātas dažādas kaltētas zālītes, ko viņa izmantoja ārstēšanai. Vesela tunika izgatavota no sarkanas ādas? Tam bija grūti noticēt!

-    Tā ir tik skaista! - Eila iesaucās, pat pirms vēl bija ar šo sievieti iepazīstināta.

-     Vai tev tā patīk? Tā ir pagatavota kāzu ceremonijai, kad mūs savienos kā vīru un sievu. To man iedeva Branaga māte, man tā vienkārši bija jāuzvelk mugurā, lai visiem parādītu.

-    Es nekad neesmu neko tādu redzējusi! - Eila atzinās un brīnumā iepleta acis.

Jaunā sieviete bija iepriecināta. - Tu esi tā, kuru sauc par Eilu, vai ne? Mani sauc Dīgija, un šis ir Branags. Viņam pēc pāris dienām ir jāatgriežas savā apmetnē, - Dīgija piebilda, izskatīdamās sarūgtināta, - bet pēc nākamās vasaras mēs būsim kopā. Mēs gatavojamies pārcelties pie mana brāļa Tarnega. Tagad viņš dzīvo ar savu sievieti un bērniem, bet viņš grib nodibināt jaunu apmetni, un, tā kā viņš apprecējās pirmais, tad viņa sieva būs apmetnes vadone.

Eila redzēja Taliju smaidām un mājam ar galvu savai meitai un atcerējās lūgumu. - Dīgij, pie pavarda ir daudz vietas un daudz tukšu gultu. Vai paliksi kopā ar Branagu pie Mamuta pavarda? Arī viņš ir viesis… ja Mamuts neiebildīs. Tas ir Mamuta pavards.

-    Viņa pirmā sieviete bija manas vecmāmiņas māte. Esmu jau vairākkārt gulējusi pie viņa pavarda. Mamutam, ceru, nebūs iebildumu. Bet kā tu pats domā? - Dīgija jautāja, ieraudzījusi nākam Mamutu.

-    Protams, tu ar Branagu vari palikt pie mana pavarda, Dīgij, - vecais vīrs piekrita, - bet atceries, ka nekāda lielā gulēšana nesanāks. - Dīgija smaidīja, gaidīdama Mamuta turpinājumu. - Tā kā mums ir viesi un Danugs atgriezies pēc gada ilgas prombūtnes, vasarā ir gaidāmas tavas kāzas un Vimezam bijis veiksmīgs tirgošanās ceļojums, man šķiet, ka ir pamatots iemesls visiem šovakar sapulcēties pie Mamuta pavarda un stāstīt pieredzēto.

Visi ļaudis smaidīja. Viņi jau bija gaidījuši šo paziņojumu, un tas attaisnoja viņu cerības. Ļaudis zināja, ka pulcēšanās pie Mamuta pavarda nozīmē dalīšanos pieredzē, dažādu notikumu stāstīšanu, un varbūt gaidāmas ari vēl citas izklaides, tāpēc visi ar prieku ilgojās pēc šī vakara. Ļaudis ar nepacietību gaidīja jaunas ziņas no citām apmetnēm un labprāt uzklausīs arī jau zināmus stāstus. Viņi ar interesi vēros svešinieku reakciju uz savas apmetnes ļaužu dzīvesstāstiem un piedzīvojumiem un ar tādu pašu interesi uzklausīs arī viesu stāstus.

Arī Jondalars zināja, ko šāds saiets nozīmē, un tas viņu uztrauca. Vai Eila visiem atklās savu pagātni? Vai pēc tam Lauvas apmetne pret viņiem būs tikpat draudzīga? Jondalars prātoja, ka jāpaved Eila malā un jābrīdina par to, bet zināja, ka šāds brīdinājums jauno sievieti tikai sadusmos un apbēdinās. Eila daudzējādā ziņā līdzinājās Mamutu cilts ļaudīm - izsakot savas jūtas, viņa bija tieša un godīga. Tas, vienalga, ne pie kā laba nenovedīs. Eila nemācēja melot. Labākajā gadījumā viņa varēja atturēties no runāšanas.

3

Pēcpusdienu Eila pavadīja, berzdama un sukādama Vīniju ar mīkstu ādas gabaliņu un izkaltētu, dzeloņainu dadzi. Tā gan viņai, gan ari zirgam bija patīkama nodarbe un atpūta.

Ari Jondalars sastādīja viņai kompāniju, ar dadzi izberzdams Skrējēja niezošākās vietiņas un sukādams kumeļa biezo ziemas kažoku, tomēr jaunais dzīvnieks drīzāk gribēja spēlēties nekā mierīgi stāvēt. Skrējēja siltā un mīkstā spalva bija izaugusi daudz biezāka, atgādinādama vīrietim, ka ļoti drīz jau ari aukstā ziema būs klāt; tas lika aizdomāties par to, kur viņi pavadīs gada aukstāko gadalaiku. Viņš joprojām nebija pārliecināts par Eilas pašsajūtu Mamutu apmetnē, bet vismaz zirgi un apmetnes ļaudis jau sāka cits pie cita pierast.

Ari Eila pamanīja spriedzes mazināšanos, bet uztraucās par to, kur zirgi nakšņos, kad pati atradīsies velēnu mītnē. Dzīvnieki bija pieraduši mitināties alā kopā ar viņu. Jondalars nerimās viņu mierināt, ka ar zirgiem viss būs kārtībā, jo šie dzīvnieki ir pieraduši naktis pārlaist zem klajas debess. Beidzot Eila nolēma piesiet Skrējēju pie velēnu mitekļa ieejas, zinot, ka Vīnija bez sava kumeļa nekur tālu neaizklīdīs un, ja draudēs briesmas, ķēvīte viņu pamodinās.

Ar tumsas iestāšanos sāka pūst auksts vējš, gaisā virmoja gaidāmā sniega smarža. Kad Jondalars un Eila iegāja iekšā, ļaudis sapulcējās pie zemnīcas vidū ierīkotā Mamuta pavarda, kas bija mājīgs un silts. Daudzi bija apstājušies, lai pamielotos ar ienestajām aukstajām ēdiena atliekām, kas bija palikušas pāri no iepriekšējās maltītes: ar maziem, baltiem un cieti bagātiem zemesriekstiem, savvaļas burkāniem, mellenēm un mamuta cepeša šķēlēm. Ēzdami ar pirkstiem vai ari izmantodami kociņu pāri, ļaudis mielojās ar augļiem un dārzeņiem, bet Eila pamanīja, ka katram, izņemot pašus jaunākos bērnus, gaļas ēšanai bija paņemts līdzi galda nazis. Jaunā sieviete ieintriģēta vēroja, kā ļaudis ar zobiem iekožas milzīgā mamuta cepeša gabalā un tad ar aso naža asmeni nogriež mazu kumosiņu - brīnumainā kārtā nenogriežot sev degunu.

Mazas, brūnas ūdens somas - izgatavotas no dažādu dzīvnieku kaltētiem pūšļiem un kuņģiem - tika laistas pa riņķi, un ļaudis ar lielu patiku no tām iemalkoja. Ari viņai Taluts piedāvāja nobaudīt dzērienu. Tas smaržoja pēc rūguma un kaut kā nepatīkama un pildīja Eilas muti ar nedaudz saldu, bet stipri dedzinošu garšu. No nākamā dzēriena piedāvājuma viņa atteicās. Eilai tas negaršoja, bet šķita, ka Jondalars gan to nesmādēja.

Atraduši, kur piesēst - uz gultām vai uz grīdas izliktajām zvērādām un tepiķlšiem -, ļaudis smējās un sarunājās. Eila bija pagriezusi galvu un klausījās kādā sarunā, kad pēkšņi troksnis ievērojami pierima; viņa ieraudzīja veco Mamutu stāvam pie pavarda, kurā dega neliela uguns. Kad visas sarunas bija apklusušas un visi bija vecajam vīram pievērsuši uzmanību, Mamuts pacēla mazu, vēl neaizdedzinātu lāpu un, paturējis to virs liesmas, aizdedzināja. Ļaudīm gaidās aizturot elpu, viņš aiznesa lāpu pie nelielas akmens lampas, kas atradās nišā pašam aiz muguras. Lampā iepildītajos mamutu taukos uzliesmoja izkaltētu ķērpju dakts, apgaismojot aiz lampas stāvošo mazo kaula figūriņu, kurā bija attēlota tukla, krāšņa sieviete.

Eilā uzvirmoja pazīstamas izjūtas, kaut arī agrāk viņa tādu figūriņu nebija redzējusi. Viņa nodomāja: "Šī ir tā figūriņa, kuru Jondalars sauc par doni. Viņš saka, ka tai piemīt Lielās Zemes Mātes gars vai varbūt kāda daļiņa no tā. Figūriņa izskatās pārāk maza, lai tajā iemiesotos viss Doni gars. Bet cik tad gars ir liels?"

Eilas domas aizklīda pagātnē pie kādas citas ceremonijas, pie tās reizes, kad viņai iedeva melno akmeni, kuru viņa nēsā amuletu maisiņā ap kaklu. Mazais, melnais mangāna dioksīda gabaliņš iemieso sevī visu klanu - ne tikai viņas klana - ļaužu dvēseles daļiņas. Šo akmens gabaliņu Eilai iedeva tad, kad iecēla viņu klana zāļu sievas kārtā, un apmaiņai viņa bija atdevusi daļiņu savas dvēseles, lai tad, ja viņa izglābtu kāda cilvēka dzīvību, viņš nejustos viņai ne pateicību, ne ko citu parādā. Tāda tradīcija klanā tika piekopta jau kopš senseniem laikiem.

Eilu joprojām uztrauca tas, ka pēc nāves lāsta uzlikšanas ļaužu dvēseles daļiņas nebija atgrieztas klanā. Pēc Izas nāves Krebs bija šīs dvēseles noņēmis no vecās zāļu sievas, lai tās kopā ar viņu neaizceļotu uz garu pasauli, bet no Eilas tās neviens nebija noņēmis. Ja jau jaunajai zāļu sievai piederēja daļiņa no katra klana locekļa dvēseles, vai iznāk, ka arī tām Brouds bija uzlicis nāves lāstu?

"Vai esmu mirusi?" Eila nesaprata, kā jau iepriekš vairākas reizes to nebija sapratusi. Viņa tā nedomāja. Viņa bija iemācījusies, ka nāves lāsta spēks slēpjas ticībā, un tad, kad mīļie cilvēki vairs neatzīst tavu eksistenci un tev vairs nav, kur iet, tad var ari nomirt. Bet kāpēc viņa nebija nomirusi? Kas bija viņu atturējis no padošanās? Un pats svarīgākais jautājums: kas notiktu ar klanu, ja viņa patiešām nomirtu? Vai viņas nāve nodarītu ļaunu tiem cilvēkiem, kurus Eila mīlēja? Varbūt pat visam klanam? Eilai izjūtot šo lielo atbildību, mazais ādas maisiņš kļuva arvien smagāks, it kā visa klana liktenis karātos jaunās sievietes kaklā.

No pārdomām viņu iztraucēja kāda ritmiska skaņa. Ar āmuram līdzīgu brieža raga galu šamanis sita pa mamuta galvaskausu, kas bija izdaiļots ar ģeometriskām līnijām un simboliem. Eilai likās, ka reizē ar ritmu viņa dzird ari melodiju, tāpēc uzmanīgi vēroja un ieklausījās. Tukšais sitamo nūjiņu raga dobums piešķīra skaņai bagātīgas vibrācijas, bet bija vēl kaut kas vairāk par vienkāršu instrumenta rezonansi. Kad vecais šamanis spēlēja uz dažādām iezīmētām kaula bungu daļām, tonis un skaņas augstums mainījās ar tik sarežģītām un izsmalcinātām niansēm, ka likās, it kā Mamuts no bungām izvilinātu runas plūdumu un liktu vecajam mamuta galvaskausam runāt.

Dobjā un zemā krūšu balsī vecais vīrs sāka modulēt dziedājumu pārveidotos minora toņos. Kad bungas un balss savijās sarežģītā skaņu mo- dulācijā, no telpas dažādām malām pievienojās ari citas balsis, iekļau- damās kopējā dziedājumā un padarot to daudzbalsīgu. Telpas otrā galā atskanēja līdzīga instrumenta skaņa un saplūda unisonā ar bungu ritmu. Paskatījusies uz to pusi, no kurienes nāca jaunā skaņa, Eila ieraudzīja Dīgiju spēlējam vēl vienas galvaskausa bungas. Tad arī Torneks sāka sist ar brieža raga āmuru pa kādu citu mamuta kaulu - tas bija dzīvnieka lāpstiņas kauls, uz kura bija vienādā atstatumā uzkrāsotas sarkanas līnijas un atzīmes. Galvaskausu bungu dobjā skaņas rezonanse un lāpstiņas kaula augstākas skaņas modulācijas piepildīja velēnu mītni ar brīnišķīgām transu izraisošām skaņām. Eilas augums sāka ritmā šūpoties, un viņa pamanīja, ka arī citi kustas līdzi mūzikas ritmam. Pēkšņi mūzika aprāvās.

Telpā iestājās nogaidošs klusums, bet ne uz ilgu laiku. Nebija plānota nekāda oficiāla ceremonija, bet gan saviesīga apmetnes ļaužu pasēdēšana patīkamā cilvēku sabiedrībā un parunāšanās - tā ļaudīm vislabāk gāja pie sirds.

Talija sāka ar paziņojumu, ka ir panākta vienošanās - Dīgijas un Branaga kāzas notiks nākamajā vasarā. Kaut ari visi jau bija to gaidījuši, tika izteikta piekrišana un apsveikumi. Jaunais pāris priekā staroja. Tad Taluts palūdza Vimezam pastāstīt par tirdzniecības misiju, un visi uzzināja, ka ir notikusi apmaiņa ar sāli, dzintaru un kramu. Jondalars ar lielu interesi klausījās, kā vairāki cilvēki uzdod dažādus jautājumus un izsaka komentārus, bet Eila neko nesaprata un nolēma viņam vēlāk par to pajautāt. Pēc tam, samulsinot Danugu, Taluts pajautāja par jaunā vīrieša panākumiem.

Vimezs ziņoja: - Danugam ir talants un ķēriens. Vēl paies pāris gadu, līdz viņš apgūs pieredzi un kļūs par labu meistaru. Viņiem bija žēl, ka jāšķiras no Danuga. Puisis ir labi mācījies, gads nebija velti pavadīts. -

Cilvēku bariņš atzinīgi piebalsoja. Pirms Taluts pievērsās Jondalaram, kādu brīdi ļaudis klusi savā starpā sarunājās, un tas izraisīja satrauktu šalkoņu.

-    Pastāsti mums, Zelandoni cilts dēls, kā tas ir sanācis, ka tu tagad sēdi Mamutu cilts Lauvas apmetnes miteklī? - vadonis jautāja.

Jondalars iedzēra malku no mazās, brūnās ūdens somas, kurā atradās raudzētais dzēriens, paskatījās apkārt uz atbildi gaidošajiem ļaudīm un uzsmaidīja Eilai. "Viņš jau tā ir darījis agrāk!" Eila nodomāja, nedaudz pārsteigta, saprazdama, ka Jondalars noskaņojas, lai sāktu savu stāstu. Arī viņa bija gatava klausīties.

-    Tas ir garš stāsts, - viņš iesāka. Cilvēki piekrītoši pamāja, jo tieši to bija gaidījuši. - Mana cilts dzīvo tālu no šejienes - tālu, tālu uz rietumiem, kur Lielā Mātes upe, kura ietek Berana jūrā, vēl nav sākusies. Arī mēs, tāpat kā jūs, dzīvojam pie upes, bet mūsu upe ieplūst Lielajos Ūdeņos, kas atrodas rietumos. Zelandoni ciltī ir lieliski ļaudis. Tāpat kā jūs, arī mēs esam Zemes bērni; to, ko jūs saucat par Mutu, mēs dēvējam par Doni, bet viņa, vienalga, ir Lielā Zemes Māte. Mēs nodarbojamies ar medībām un tirdzniecību un dažkārt dodamies garos Ceļojumos. - Uz brīdi Jondalars pievēra acis, un viņa pierē parādījās sāpju rieva. - Mans brālis… Tonolans… bija liels jautrības cienītājs un piedzīvojumu meklētājs. Viņš bija Mātes izredzētais.

Jondalara sāpes bija skaudras un īstas. Visi saprata, ka tā nebija izlikšanās stāsta izpušķošanai. Jaunajam vīram pat nebija nekas jāsaka, visi jau tāpat uzminēja viņa sāpju iemeslu. Ari Mamutu cilts bija saskārusies ar to, ka Māte savus izredzētos pārāk agri paņem pie sevis. Jondalars nebija gribējis tā izrādīt savas emocijas. Bēdu uzplūds pārsteidza viņu nesagatavotu un nedaudz samulsināja. Bet ļaudis saprata šāda zaudējuma izjūtu. Zelandoni vīrieša negribētais emociju uzplūds izraisīja apmetnes ļaužu simpātijas un radīja viņos sirsnību un līdzjūtību, un tas bija kaut kas vairāk par parasto ziņkārību un pieklājību, kura tiek izrādīta miermīlīgiem svešiniekiem.

Jondalars dziļi ievilka elpu un centās atgūt stāsta pavedienu. - Pamatā tas bija Tonolana Ceļojums. Es biju plānojis doties brālim līdzi tikai mazu ceļa gabaliņu, aiziet līdz radinieku apmešanās vietai, bet pēc tam nolēmu iet kopā ar viņu ari tālāk. Mēs pārgājām pāri nelielam ledājam, kas ir Donau - Lielās Mātes upes - pirmsākums, un apņēmāmies aiziet līdz pat upes otram galam. Neviens neticēja, ka mums tas izdosies, neesmu pārliecināts, vai mums tas patiešām izdevās, bet mēs tik gājām uz priekšu, šķērsojām daudzas pietekas un ceļā satikām dažādus ļaudis. Reiz pirmajā vasarā apstājāmies, lai pamedītu, un, kaltējot gaļu, atklājām, ka esam ielenkti un uz mums nomērķēti vairāki pīķi…

Jondalars atkal bija atguvis mierīgu runas plūdumu un, pārstāstīdams piedzīvojumus, sajūsmināja apmetnes ļaudis. Zelandoni vīrs bija labs stāstnieks, viņam piemita talants uzturēt spriedzi. Ļaudis māja ar galvu, piekrītoši murmināja un uzmundrināja stāstīt tālāk, bieži atskanēja arī sajūsmas saucieni. Eila konstatēja, ka cilvēki, kas sazinās ar vārdiem, pat klausoties nemāk būt klusi.

Viņa ar Jondalara stāstījumu bija tikpat aizrāvusies kā pārējie, bet atklāja, ka vienlaikus vēro arī citus cilvēkus, kas klausījās viņa stāstā. Pieaugušie turēja klēpī mazākos bērnus, bet vecākie bērni bija sasēdušies bariņā un ar mirdzošām acīm vēroja harismātisko svešinieku. Izskatījās, ka Jondalara stāsts visvairāk ir aizrāvis Danugu. Aizgrābti klausīdamies, jaunais vīrietis bija paliecies uz priekšu.

-    Tonolans iegāja kanjonā, domādams, ka briesmas vairs nedraud, jo lauvene bija aizgājusi. Tad mēs izdzirdējām lauvu tēviņa rūcienu…

-     Un kas notika pēc tam? - Danugs iejautājās.

-    Tālāk būtu jāstāsta Eilai. Es daudz ko no tā visa neatceros.

Ļaužu acis pievērsās Eilai. Jaunā sieviete sajutās kā ar ūdeni aplieta. Viņa to nebija gaidījusi; nekad agrāk viņai nebija nācies runāt cilvēku priekšā. Jondalars viņai uzsmaidīja. Viņam pēkšņi bija ienākusi prātā doma, ka labākais veids, kā pieradināt Eilu runāt ar cilvēkiem, bija likt viņai to darīt. Šī nebūs pēdējā reize, kad no Eilas gaidīs viņas dzīvesstāstu, un, tā kā visiem vēl svaigā atmiņā saglabājusies jaunās sievietes maģiskā vara pār zirgiem, no viņas mutes stāsts par lauvu būs daudz ticamāks. Jondalars zināja, ka tas ir aizraujošs stāsts un tikai vēl vairāk palielinās ticību viņas noslēpumainajām spējām, - un varbūt, ja ļaudis būs ar šo stāstu apmierināti, viņai nevajadzēs stāstīt par savu pagātni.

-    Eila, kas notika pēc tam? - Danugs vaicāja, joprojām atrazdamies stāsta varā. Pēc brāļa ilgās prombūtnes Ragija no viņa kautrējās un izvairījās, bet, atcerējusies vecos labos laikus, kā viņi bija sēdējuši kopā un stāstījuši stāstus, nolēma, ka šis ir īstais brīdis, lai ierāptos lielajam brālim klēpi. Nenolaidis acis no Eilas un gaidīdams stāsta turpinājumu, Danugs sagaidīja mazo māsu ar izklaidīgu smaidu un apskāvienu.

Eila pavērās apkārt sev pievērstajās ļaužu sejās, mēģināja sākt runāt, bet viņas mute šķita izkaltusi sausa, kaut ari plaukstas bija nosvīdušas slapjas.

-   Jā, kas notika tālāk? - Latija atkārtoja jautājumu. Ar Ridagu klēpi meitene sēdēja blakus Danugam.

Zēna lielajās, brūnajās acis atspoguļojās interese. Ari viņš pavēra muti, lai pajautātu, bet neviens - izņemot Eilu - nesaprata to skaņu, kas nāca no bērna mutes. Tas nebija vārds, bet to apzīmējoša skaņa. Viņa jau agrāk bija dzirdējusi līdzīgas skaņas un bija pat iemācījusies tās atdarināt. Klana ļaudis nebija mēmi, viņiem vienkārši piemita ierobežotas spējas skaņas izrunāt. Tā vietā viņi bija attīstījuši bagātīgu un daudzpusīgu sazināšanās žestu valodu un vārdus lietoja tikai kaut kā izcelšanai. Eila zināja, ka bērns viņai lūdz stāstu turpināt; viņa izrunātās skaņas bija to nozīmējušas. Eila pasmaidīja un veltīja savu stāstu viņam.

-    Es biju kopā ar Vīniju, - Eila iesāka savu stāstu. Veids, kā jaunā sieviete izrunāja zirga vārdu, allaž bija atgādinājis maigu zviedzienu. Apmetnes ļaudis nesaprata, ka viņa pateica zirga vārdu. Tā vietā viņi nodomāja, ka tas ir brīnišķīgs stāsta papildinājums. Viņi smaidīja un, izteikdami piekrišanu, mudināja sievieti stāstu turpināt.

-     Viņai drīz gaidāms mazs zirgs. Ļoti liels, - Eila turpināja, izstiepdama rokas priekšā vēderam, lai parādītu, ka ķēvei bijis liels vēders. Ļaudis saprotoši smaidīja. - Katru dienu mēs jājam, Vīnijai vajag iet ārā. Ne tālu, ne ātri. Vienmēr dodamies uz austrumiem; uz austrumiem jāt viegli. Pārāk viegli, nekā jauna. Vienu dienu dodamies uz rietumiem, nevis austrumiem. Apskatīt jaunu vietu, - Eila turpināja, veltīdama savu stāstu Ridagam.

Jondalars bija viņai mācījis Mamutu valodu, tāpat kā visas tās valodas, kuras zināja, bet Eila Mamutu valodā nerunāja tik tekoši kā viņa dzimtajā valodā, kuru iemācījās pirmo. Viņas runas maniere bija dīvaina, atšķirīga - šo atšķirību bija grūti izskaidrot, viņa pūlējās atrast īstos vārdus un kautrējās par savu nezināšanu. Bet, iedomājusies par zēnu, kuru vispār neviens nesaprata, apjauta, ka jāstāsta tālāk. Jo viņš bija to lūdzis.

-    Es dzirdu lauvu.

Eila nebija pārliecināta, kāpēc to stāsta. Varbūt Ridaga gaidpilnās izteiksmes dēļ? Varbūt tādēļ, ka puika pagrieza galvu, lai klausītos viņas stāstā? Varbūt instinkta dēļ pēc vārda "lauva" Eila draudīgi ierūcās, visiem klātesošajiem tas izklausījās pēc īsta lauvas rūciena. Jaunā sieviete no sanākušajiem ļaudīm dzirdēja baiļu elsas, nervozus smieklus un atziņas pilnus vārdus. Viņas spēja atdarināt dzīvnieku skaņas bija pārdabiska. Šīs skaņas piešķīra stāstam negaidītu interesantumu. Arī Jondalars piekrītoši māja ar galvu un smaidīja.

-     Es dzirdu: vīrietis kliedz. - Eila paskatījās uz Jondalaru, un viņas acīs parādījās skumjas. - Es apstājos. Ko darīt? Vīnijai ir liels vēders ar kumeļu. - Jaunā sieviete iezviedzās kumeļa balsī, un Latija viņai veltīja atzinīgu smaidu. - Es uztraucos par zirgu, bet vīrietis kliedz. Atkal dzirdu lauvu. Es klausos. - Eilai kaut kā izdevās rotaļīgi atdarināt lauvas rūcienu. - Tas ir Mazulis. Tad eju iekšā kanjonā. Zinu, ka zirgs netiks savainots.

Eila ieraudzīja ļaužu nesapratnes pilnos skatienus. Vārds, ko viņa bija izrunājusi, bija svešs, tomēr Ridagam to vajadzētu zināt, ja būtu audzis citā vidē. Viņa bija stāstījusi Jondalaram, ka tā klanā sauc zīdaiņus.

-     Mazulis ir lauva, - viņa turpināja, mēģinādama izskaidrot. - Mazulis ir lauva, kuru pazīstu. Mazulis ir… kā dēls. Es eju kanjonā, lieku lauvam iet prom. Atrodu vienu vīrieti mirušu. Otrs vīrietis, Jondalars, smagi ievainots. Vīnija nes viņu atpakaļ uz ieleju.

-     Ha! - kāda balss izsmējīgi noteica. Pacēlusi acis, Eila ieraudzīja, ka tas ir Frabeks - tas pats vīrietis, kas pirms brīža bija ķildojies ar veco sievieti. - Vai gribi man iestāstīt, ka pateici lauvam iet prom no ievainotā vīrieša?

-     Ne jau jebkuram lauvam, bet Mazulim, - Eila atbildēja.

-     Kas tas ir… kā tu tur to sauci?

-     Mazulis ir klana vārds. Nozīmē: bērns, zīdainis. Vārdu iedevu lauvam, kad tas dzīvoja kopā ar mani. Mazulis ir lauva, kuru pazīstu. Ari zirgs pazīst. Nebaidās. - Eila jutās sarūgtināta, kaut kas nebija pareizi, tikai viņa nezināja - kas.

-     Tu dzīvoji kopā ar lauvu? Tam nu gan neticu, - Frabeks ņirdza.

-     Ak tad tu tam netici? - Jondalars iejaucās sarunā, izklausīdamies dusmīgs. Vīrietis apsūdzēja Eilu melos, bet viņš pats ļoti labi zināja, ka jaunās sievietes stāsts ir patiess. - Eila nemelo, - viņš sacīja, pieceldamies kājās un raisīdams vaļā auklu, kas ap vidukli saturēja viņa ādas bikses. Nometis vienu bikšu staru, vīrietis ļaužu acīm atklāja cirksni un kājas augšstilbu, kuru klāja nevienmērīgas, tumši sarkanas rētas. - Lauva man uzbruka, un Eila ne tikai dabūja mani no turienes projām, viņa ir ari ļoti prasmīga dziedniece. Bez viņas palīdzības es būtu sekojis savam brālim uz viņpasauli. Pateikšu jums vēl ko. Es redzēju, kā viņa jāja tā lauvas mugurā tieši tāpat, kā jāj ar zirgu. Vai sauksiet mani par meli?

-    Neviens Lauvas apmetnes viesis nekad nav dēvēts par meli, - Talija sacīja, raidīdama dusmīgu skatu Frabeka virzienā, mēģinādama nolīdzināt iespējamo konfliktu. - Manuprāt, visiem ir redzams, ka tu esi bijis smagi ievainots… un mēs esam redzējuši šo sievieti… Eilu… jājam ar zirgu. Neredzu nekādu iemeslu, lai apšaubītu tavus vai Eilas vārdus.

Iestājās saspringts klusums. Apmulsusi Eila skatījās apkārt ļaužu sejās. Vārds "melis" nebija viņai pazīstams, un jaunā sieviete nesaprata, kāpēc Frabeks teica, ka viņai netic. Eila bija uzaugusi starp ļaudīm, kas sarunājās ar žestiem. Tā nebija tikai žestu un zīmju valoda, klana valodā nozīmīga bija cilvēka stāja un izturēšanās, kas izteica dažādas slēptas nozīmes un smalkas nianses. Ar visu augumu nebija iespējams ticami melot. Labākajā gadījumā kāds varēja kaut ko noklusēt, arī tas bija citiem pamanāms, bet privātās dzīves saglabāšanas dēļ tas tika pieļauts. Eila nekad nebija mācījusies melot.

Bet tagad viņa nojauta, ka kaut kas nav tā, kā vajag. Pēc ļaužu izturēšanās viņa varēja nojaust dusmas un naidīgu attieksmi, kas bija pamanāma tikpat viegli, it kā viņi to būtu pateikuši vārdiem. Viņa zināja ari to, ka ļaudis cenšas to neizrādīt. Taluts redzēja, kā Eila paskatās uz tumšādaino vīrieti un tad novēršas. Paskatoties uz Raneku, Talutam ienāca prātā doma, kā mazināt saspīlēto situāciju un atgriezties pie stāstīšanas.

-    Tas bija labs stāsts, Jondalar, - vadonis uzslavēja, veltīdams Frabe- kam nosodošu skatienu. - Vienmēr ir tik aizraujoši klausīties par gariem Ceļojumiem. Vai nevēlies paklausīties kādu citu gara Ceļojuma stāstu?

-    Jā, labprāt.

Cilvēkiem nomierinoties, ļaužu bariņā atkal parādījās smaidi. Tas bija šīs apmetnes iemīļotākais stāsts, ne bieži gadījās tāda iespēja izstāstīt to kādam, kurš vēl nebija to dzirdējis.

-    Tas ir Raneka stāsts… - Taluts iesāka.

Eila ar interesi un gaidpilnu izteiksmi paskatījās uz Raneku. - Es gribētu zināt, kā vīrietis ar brūno ādu nonācis dzīvot Lauvas apmetnē, - viņa sacīja.

Raneks viņai uzsmaidīja, bet pagriezās pret sava pavarda galveno vīru. - Tas ir mans stāsts, bet jāstāsta tev, Vimez, - viņš sacīja.

Jondalars tika apsēdināts, bet viņš nebija apmierināts ar pagriezienu, kādā saruna tika ievirzīta, - vai varbūt viņam nepatika Eilas interese par Raneku? Tomēr tā bija labāk nekā piedzīvot gandrīz vai atklāto ļaužu naidīgumu, un arī viņu šis stāsts interesēja.

Vimezs, atlaidies atpakaļ, pamāja Eilai, tad, uzsmaidījis Jondalaram, sāka savu stāstu.

-    Jaunais cilvēk, mums ir daudz vairāk kopiga nekā tikai mīlestība uz kramu. Ari es jaunībā veicu garu Ceļojumu. Es devos uz dienvidiem, sākumā gāju austrumu virzienā, garām Berana jūrai, līdz pat daudz lielākas jūras krastiem, kas atradās dienvidos. Ļaudis, kas dzīvo Dienvidu jūras krastos, sauc to daudz un dažādos vārdos. Apceļoju tai apkārt pa dienvidaustrumu un pēc tam pa rietumu krastu, gāju cauri lielām mežu platībām; tur bija daudz siltāks un lietaināks klimats nekā šeit.

-     Es necentlšos izstāstīt visu, ko toreiz piedzīvoju, - pataupīšu to kādai citai reizei. Es jūs iepazīstināšu ar Raneka stāstu. Ceļojot uz rietumiem, satiku daudz dažādu ļaužu, kādu laiku pie tiem padzīvoju, apguvu daudz ko jaunu, bet tad mani atkal sāka tirdīt nemiers un es devos tālāk. Gribēju pārbaudīt, cik tālu uz rietumiem spēju aiziet.

Pēc vairākiem gadiem nonācu kādā vietā otrpus jūras šauruma - domāju, Jondalar, ka tā neatrodas tālu no taviem Lielajiem Ūdeņiem, - tur, kur Dienvidu jūra savienojas ar Lielajiem Ūdeņiem. Tur es satiku cilvēkus, kuru ādas krāsa bija tik tumša, ka izskatījās melna, un tur es ari satiku sievieti - sievieti, kura mani piesaistīja. Sākumā mani varbūt piesaistīja viņas atšķirība… eksotiskais apģērbs, ādas krāsa un tumšās, mirdzošās acis. Viņas smaids… un dejas kustības… mani pakļāva savā varā; viņa bija uzbudinošākā un pievilcīgākā sieviete, kādu jebkad biju saticis.

Vimezs runāja tiešā, nepārspīlētā stilā, bet stāsts bija tik aizraujošs, ka nekāda aktiermāksla nebija nepieciešama. Tomēr, pieminot sievieti, druknā un klusi atturīgā vīra izturēšanās ievērojami mainījās.

-     Kad viņa piekrita dzīvot kopā ar mani, es nolēmu tur palikt. Man vienmēr, pat kā jauneklim, ir bijusi interese par akmeņu apstrādi, un esmu apguvis arī viņu pīķu uzgaļu izgatavošanas veidu.

-     Viņi noskalda akmens abas puses, vai saproti? - šo jautājumu Vimezs adresēja Jondalaram.

-    Jā, no abām pusēm, kā taisot cirvi.

-    Bet šķautnes nav tik biezas un raupjas. Viņiem ir laba tehnika. Ari es viņiem parādīju dažas lietas, biju priecīgs apgūt viņu paņēmienus, īpaši jau pēc tam, kad Māte svētīja manu sievieti ar bērnu - puiku. Kā pieņemts pēc viņu tradīcijām, sieviete man lūdza dot zēnam vārdu. Es viņu nosaucu par Raneku.

Eila pie sevis nodomāja: tas visu izskaidro. Raneka māte bija tumšādaina sieviete.

-     Kas tev lika izlemt atgriezties? - Jondalars painteresējās.

-     Pāris gadu pēc Raneka piedzimšanas sākās grūtības. Tumšādainie ļaudis, ar kuriem kopā dzīvoju, bija ieradušies no tālākiem dienvidiem, un dažas kaimiņu apmetnes negribēja ar viņiem dalīties medību teritorijās. Pastāvēja tradīciju atšķirības. Biju jau gandrīz viņus pārliecinājis satikties un visu pārrunāt. Tā vietā daži karstgalvji no abām ķildnieku pusēm nolēma karot. Viena nāve bija jāatriebj ar citu, un tad sākās uzbrukumi apmetnēm.

Mēs noorganizējām labu aizsardzību, bet viņiem bija cilvēku skaita pārspēks. Tā tas kādu laiku turpinājās; viņi mūs nogalināja - citu pēc cita. Pēc kāda laika jebkurš cilvēks ar gaišāku ādas krāsu sāka izraisīt bailes un ienaidu. Kaut arī es biju viens no viņiem, tumšādainie cilvēki vairs man neuzticējās un neuzticējās vairs pat Ranekam. Viņa āda bija gaišāka nekā pārējiem un arī vaibstiem bija cita forma. Aprunājos ar Raneka māti, un mēs nolēmām doties prom. Tā bija skumja atvadīšanās, bija jāatstāj ģimene un daudz draugu, bet arī palikt nebija droši. Daži karstgalvji pat negribēja mums ļaut doties prom, bet ar citu ļaužu palīdzību mums izdevās naktī aizlavīties.

Devāmies uz ziemeļiem, uz jūras šaurumu. Zināju, ka tur dzīvo daži tādi meistari, kas izgatavo mazas laivas, ar kurām var šķērsot jūras šaurumu. Mūs brīdināja, ka jūras šauruma šķērsošanai nav piemērots gadalaiks, turklāt to bija grūti izdarīt ari labos laikapstākļos. Bet es sapratu, ka mums jādodas projām, un nolēmu riskēt.

-     Tas bija nepareizs lēmums, - Vimezs turpināja stingri kontrolētā balsī. - Laiva apgāzās. Tikai mēs abi ar Raneku un viens sainis ar viņas mantām tikām pāri. - Uz brīdi Vimezs apklusa un tad stāstu turpināja. - Mēs joprojām bijām tālu no manām mājām, pagāja ilgs laiks, līdz beidzot šeit ieradāmies, tas notika Vasaras sapulces laikā.

-     Cik ilgu laiku biji prom no mājām? - Jondalars apjautājās.

-     Desmit gadus, - Vimezs atbildējis pasmaidīja. - Mūsu ierašanās izraisīja pārsteigumu. Neviens vairs nebija cerējis mani atkal ieraudzīt - un kur nu vēl kopā ar Raneku! Nezija pat mani nepazina, bet, man aizejot, mazā māsiņa bija vēl tikai bērns. Toreiz viņa un Taluts bija tikko apprecējušies un kopā ar Taliju, abiem viņas vīriešiem un bērniem dibināja Lauvas apmetni. Viņi mani uzaicināja pievienoties. Kaut arī Raneks joprojām ir mana pavarda dēls, mana māsa Nezija viņu pieņēma un pat pēc Danuga piedzimšanas rūpējās par viņu tā, it kā tas būtu viņas pašas dēls.

Kad Vimezs bija beidzis runāt, pagāja Jabs brīdis, līdz visi aptvēra, ka stāsts ir beidzies. Visi gribēja uzzināt ko vairāk. Kaut arī vairums apmetnes ļaužu viņa piedzīvojumus jau bija dzirdējuši, Vimezam allaž bija kāds jauns stāsts padomā vai arī vecie tika izpušķoti ar kādu jaunu pavērsienu.

-     Ja vien Nezija to spētu, viņa gribētu būt māte visiem, - Talija ierunājās, atcerēdamās to laiku, kad Vimezs bija atgriezies pēc desmit gadu ilgās prombūtnes. - Toreiz man pie krūts bija Digija un Nezijai nekad nebija gana ar viņu spēlēties.

-     Viņa dara vēl ko vairāk nekā tikai rūpējas par mani kā māte! - Taluts atzina, ar nebēdnīgu smaidu noglāstīdams savas sievietes plato pēcpusi. Vadonis bija dabūjis vēl vienu somu ar spēcīgo dziru un iemalkojis laida to apkārt pa apli.

-    Talut! Es darīšu ko vairāk par tavu appuišošanu! - Nezija centās izskatīties dusmīga un apspieda smaidu.

-     Vai tas ir solījums? - Taluts izmantoja gadījumu.

-     Talut, tu taču zini, ko es domāju, - Talija turpināja, neņemdama vērā diezgan acīmredzamos netiešos brāļa un viņa sievietes mājienus. - Viņa pat nespēja ļaut Ridagam aiziet garu pasaulē. Puika ir tik slimīgs, tā viņam būtu bijis labāk.

Eila pievērsa uzmanību bērnam. Talijas komentāri bija puiku uztraukuši. Tā nebija tīši domāta nepieklājība, bet Eila zināja, ka Ridagam nepatika, ka par viņu runā tā, it kā viņa šeit nebūtu klāt. Tomēr puika tur neko nevarēja darīt. Ridags nevarēja Talijai izstāstīt, kā jutās, un pat nedomājot Talija bija pieņēmusi: ja zēns nemāk runāt, tātad arī neko nejūt.

Eila vēlējās kaut ko vairāk par šo bērnu uzzināt, bet negribēja būt nepieklājīga. Jondalars to izdarīja viņas vietā, kaut ari tādējādi apmierināja pats savu ziņkārību.

-     Nezij, vai pastāstīsi mums par Ridagu? Eilai tas ļoti interesētu - un arī man.

Nezija paliecās uz priekšu un, paņēmusi bērnu no Latijas, sakopojusi domas, nosēdināja viņu sev klēpī.

-     Mēs bijām devušies megaceros[2] medībās, tie ir tie milzīgie brieži ar lielajiem ragiem, - viņa sāka stāstīt, - un plānojām uzcelt aploku, lai iedzītu tos iekšā, - tas ir labākais paņēmiens, kā nomedīt ragainos dzīvniekus. Kad pirmoreiz pamanīju sievieti slēpjamies blakus mūsu medību apmetnei, nodomāju, ka tas ir dīvaini. Reti kad var redzēt pla- kangalvju sievietes - un kur nu vēl vienas pašas.

Uzmanīgi klausīdamās, Eila bija paliekusies uz priekšu.

-    Kad sieviete redzēja, ka skatos uz viņu, viņa nebēga prom, aizskrēja tikai tad, kad piegāju tuvāk. Tad ari ieraudzīju, ka viņa ir stāvoklī. Nodomāju, ka viņa droši vien ir izsalkusi, tāpēc blakus tai vietai, kur viņa slēpās, atstāju ko ēdamu. No rīta atstātās pārtikas vairs nebija, tāpēc pirms nometnes nojaukšanas atstāju vēl mazliet ēdamā.

Man likās, ka nākamajā dienā redzēju viņu vēl pāris reižu, bet nebiju par to pārliecināta. Tad vakarā, kad sēdēju pie ugunskura un zīdīju Ragiju, es atkal viņu ieraudzīju. Piecēlos kājās un mēģināju pieiet viņai tuvāk klāt. Sieviete atkal aizbēga, bet, viņai kustoties, varēja redzēt, ka viņai sāp, un es sapratu, ka dzemdības ir sākušās. Nezināju, ko darīt. Gribēju palīdzēt, bet sieviete visu laiku bēga prom un kļuva arī tumšs. Pastāstīju to Talutam, viņš sasauca cilvēkus un devās sievieti meklēt.

-    Ari ši meklēšana bija dīvaina, - Taluts piebalsoja Nezijas stāstam.

-     Biju domājis, ka mums viņa jāaplenc un jāiedzen slazdā, bet, kad uzkliedzu sievietei apstāties, viņa vienkārši apsēdās zemē un gaidīja. Viņa neizskatījās pārāk no manis nobijusies: kad pamāju sievietei nākt man līdzi, viņa uzreiz piecēlās un sekoja man, it kā zinātu, kas jādara, un saprastu, ka es viņai pāri nedarīšu.

-    Es pat nezinu, kā viņa spēja paiet, - Nezija turpināja stāstu. - Viņa cieta lielas sāpes. Sieviete ātri saprata, ka vēlos viņai palīdzēt, bet nezinu, vai no palīdzības bija kāds labums. Es pat nebiju pārliecināta, vai sieviete dzemdībās izdzīvos. Tomēr viņa ne reizi neiekliedzās. Beidzot, rītam tuvojoties, piedzima viņas dēls. Biju pārsteigta, ieraugot, ka bērns cēlies no jauktiem gariem. Pat tik mazam bērnam varēja šīs atšķirības pamanīt.

Sieviete jutās tik vārga, ka nodomāju: "Varbūt, parādot, ka bērniņš izdzīvojis, viņai radīsies iemesls dzīvot." Viņa alka savu dēlu redzēt. Bet, šķiet, ka viņai vairs neviens nespēja palīdzēt, jo sieviete bija zaudējusi pārāk daudz asiņu. Izskatījās, ka viņa vairs necīnās, un pirms saullēkta Ridaga māte nomira.

Visi man sacīja, lai atstāju bērnu nomirstam blakus mātei, bet toreiz es zīdīju Ragiju un man bija daudz piena. Nebija nekādu problēmu pielikt pie krūts ari otru bērnu. - Nezija aizsargājot apskāva Ridagu.

-     Es zinu, ka viņš ir vārgs. Varbūt man vajadzēja viņu atstāt, bet es nespētu Ridagu vēl vairāk mīlēt arī tad, ja viņš būtu mans pašas bērns. Un es nenožēloju, ka paturēju viņu.

Ar savām lielajām, spožajām un brūnajām acīm Ridags paskatījās augšup uz Neziju un, apvijis rokas sievietei ap kaklu, pieglauda galviņu pie viņas krūtīm. Turot puiku klēpī, Nezija viņu pašūpoja.

-    Daži ļaudis saka, ka Ridags ir dzīvnieks, jo nemāk runāt, bet es zinu, ka viņš visu saprot. Un viņš nemaz nav nekāds "pretīgs radījums", - Nezija dusmīgi paskatījās uz Frabeku. - Tikai Māte zina, kāpēc viņš piedzimis no jauktiem gariem.

Eila pūlējās apvaldīt asaras. Jaunā sieviete nezināja, kā šie apmetnes ļaudis reaģēs uz asarām, viņas asarojošās acis klana ļaudis vienmēr bija izraisījušas uztraukumu. Vērojot sievieti un bērnu, Eila iegrima atmiņās. Viņa tik ļoti sāpīgi ilgojās paturēt rokās savu dēlu un no jauna izjuta bēdas par Izu, kas bija viņu kā mazu meiteni pieņēmusi un izaudzinājusi, kaut ari Eila bija stipri atšķīrusies no klana ļaudīm, tāpat kā Ridags atšķiras no Lauvas apmetnes iemītniekiem. Bet vairāk par visu Eila pašlaik vēlējās - kaut varētu Nezijai izskaidrot, cik viņa ir aizkustināta un pateicīga gan Ridaga… gan pati savā vārdā. Kādā neizskaidrojamā veidā Eila juta - ja viņa spētu ko izdarīt Nezijas labā, tas kaut kā palīdzētu atmaksāt Izai.

-     Nezija, viņš zina, - Eila klusi sacīja. - Viņš nav dzīvnieks, nav plakangalvis. Ridags ir klana un Citu bērns.

-     Eila, es zinu, ka viņš nav dzīvnieks, - Nezija sacīja. - Bet kas ir klans?

-    Tie ir tādi ļaudis, kas līdzinās Ridaga mātei. Jūs viņus dēvējat par plakangalvjiem, viņi sevi sauc par klanu, - Eila skaidroja.

-     Kā tu to domā: viņi sauc sevi par klanu? Plakangalvji taču nemāk runāt! - Talija iejaucās.

-     Viņi nerunā ar vārdiem, bet runā ar rokām.

-    Kā tad tu to zini? - Frabeks iesaucās. - Kur tu tik gudra radusies?

Ievilcis dziļi elpu un to aizturējis, Jondalars gaidīja Eilas atbildi.

-     Agrāk es dzīvoju klanā un runāju tāpat kā viņi. Līdz Jondalara atnākšanai es nemācēju runāt ar vārdiem, - Eila stāstīja. - Klans bija mana cilts.

Iestājās neveikls klusums, līdz cilvēki aptvēra Eilas vārdu jēgu.

-     Tu dzīvoji kopā ar plakangalvjiem! Tu dzīvoji kopā ar tiem netīrajiem dzīvniekiem! - Frabeks riebumā pielēca kājās un atvirzījās nost. - Nav nekāds brīnums, ka viņa nemāk pareizi runāt. Ja jau šī dzīvojusi kopā ar šiem, tad nav ne par mata tiesu labāka! Visi plakangalvji ir īsti dzīvnieki, ieskaitot tādas jaukteņu anomālijas kā tavējais, Nezij.

Apmetnē sākās kņada. Pat ja kāds varētu Frabekam piekrist, viņš bija aizgājis par tālu. Viņš bija pārkāpis pieklājības robežas pret viesiem un pat aizvainojis vadoņa sievu. Frabeks jau sen ir kaunējies, ka pieder pie tādas apmetnes, kas savā vidū uzņēmusi "jauktu garu pretīgu radījumu", un joprojām bija noskaities uz Fralijas māti par neseno ķildu viņu nebeidzamajā karastāvoklī. Viņš gribēja uz kādu izgāzt savu aizvainojumu.

Aizstāvēdams Neziju un Eilu, Taluts ierēcās kā lauva. Arī Talija aizstāvēja apmetnes godu. Krouzija, ļauni smīnēdama, pamīšus strīdējās ar Frabeku un iebiedēja Fraliju, bet pārējie ļaudis skaļi pauda savas domas. Skatīdamās uz ļaudīm, Eila gribēja ar rokām aizklāt ausis, lai nedzirdētu šo trako troksni.

Pēkšņi Taluts iekliedzās, lai visi apklust. Kliedziens bija gana skaļš, lai ļaudis iebiedēti aprimtu. Tad ieskanējās Mamuta bungas un radīja nomierinošu gaisotni.

-    Manuprāt, mums vajadzētu uzklausīt, kas Eilai sakāms, pirms pārējie dara zināmas savas domas, - Taluts sacīja, kad bungas bija apklusušas.

Cilvēki, gaidīdami Eilas sakāmo, gaidoši paliecās uz priekšu, vēlēdamies vairāk uzzināt par noslēpumaino sievieti. Eila nebija pārliecināta, ka vēlas vēl kaut ko piebilst šiem trokšņainajiem un rupjajiem ļaudīm, bet saprata, ka citas izejas nav. Tad, nedaudz pacēlusi zodu, nodomāja: "Ja jau viņi grib to dzirdēt, tad pastāstīšu, bet no rīta došos projām."

-    Es ne… neatceros agru bērnību, - Eila iesāka, - tikai zemestrīci un alu lauvu, kas atstāja rētas manā kājā. Iza stāstīja, ka atradusi mani pie upes… Mamut? Kā saka, ja cilvēks nav pamodies un neko nesaprot?

-     Bezsamaņā.

-     Iza mani atrada pie upes bezsamaņā. Biju tādā vecumā kā Ridags, jaunāka. Varbūt man toreiz bija pieci gadi. Kāja man bija savainota no alu lauvas ķetnas. Iza bija… zāļu sieva. Viņa izārstēja manu kāju. Krebs… Krebs bija mogurs… kā Mamuts… svēts vīrs… zina garu pasauli. Krebs man iemācīja runāt klana valodā. Iza un Krebs… viss klans… par mani rūpējās. Es nepiederu pie klana, bet viņi par mani rūpējās.

Eila izmisīgi centās atcerēties visu, ko Jondalars bija viņai mācījis par Mamutu valodu. Viņai nebija patikuši Frabeka izteikumi, ka viņa nemāk pareizi runāt, ne ari viņa pārējie komentāri. Paskatījusies uz Jondalaru, Eila pamanīja, ka vīrieša piere saraukta grumbās. Viņš gribēja, lai Eila uzmanās. Jaunā sieviete īsti neapzinājās viņa bažu iemeslu, bet varbūt nevajag visu stāstīt.

-    Es uzaugu klanā, bet devos prom… meklēt Citus, līdzīgus man. Toreiz man bija… - Eila apklusa, lai atcerētos pareizo skaitļa vārdu, - četrpadsmit gadu. Iza man sacīja, ka Citi dzīvo ziemeļos. Meklēju ilgi, nevienu neatradu. Tad atradu ieleju un paliku tur, lai pārlaistu ziemu. Nogalināju zirgu, lai būtu gaļa, tad ieraudzīju mazu zirdziņu, ķēves bērnu. Man nebija neviena. Jauns zirdziņš ir kā bērniņš, es sāku par to rūpēties. Vēlāk atradu mazu, ievainotu lauvēnu. Paņēmu alā pie sevis arī lauvu, bet viņš izauga, aizgāja un atrada draudzeni. Trīs gadus dzīvoju ielejā viena pati. Tad atnāca Jondalars.

Eila apklusa. Neviens vairs nerunāja. Eilas stāsts, kuru jaunā sieviete pārstāstīja tik vienkāršā valodā, bez nekādiem izpušķojumiem, droši vien bija taisnība, tomēr tam bija grūti noticēt. Tas izraisīja vēl vairāk jautājumu, nekā Eila bija devusi atbildes. Vai viņu tiešām bija pieņēmuši plakangalvji un uzaudzinājuši? Vai viņi patiešām māk runāt vai vismaz sazināties? Vai viņi tiešām var būt tik cilvēcīgi un cilvēciski? Un kā tad ar pašu Eilu? Ja jau viņu uzaudzināja plakangalvji, vai viņa ir cilvēks?

Klusumā, kas bija iestājies pēc Eilas stāsta, jaunā sieviete vēroja Ne- ziju un puiku un tad atcerējās kādu pārpratumu, kas notika toreiz, kad viņa vēl dzīvoja klanā. Krebs viņai mācīja sazināties ar klana zīmēm, bet vienu žestu Eila bija pati iemācījusies. Tā bija zīme, ko bieži rādīja bērniem, un bērni to vienmēr rādīja sievietei, kas par viņiem rūpējās; tagad viņa atcerējās, kā Iza bija toreiz jutusies, kad Eila to zīmi viņai parādīja.

Eila pieliecās pie Ridaga un sacīja viņam: - Gribu tev parādīt kādu vārdu. Vārdu, ko saka ar rokām.

Izrādīdams interesi un satraukumu, Ridags paslējās sēdus. Kā vienmēr, puika bija sapratis katru vārdu, ko viņam saka, un saruna par zīmēm, kuras var rādīt ar rokām, bija izraisījusi viņā nelielu saviļņojumu. Visiem vērojot, Eila parādīja žestu - apzinātu roku kustību. Puika neveikli centās viņu atdarināt un apmulsumā sarauca pieri. Tad pēkšņi no slēptākajām atmiņu dzīlēm zēnā radās apskaidrība un sapratne, kas atspoguļojās viņa sejā. Kad Eila pasmaidīja un pamāja ar galvu, Ridags izlaboja savu kļūdu. Tad, pagriezies pret Neziju, viņš vēlreiz parādīja to pašu žestu. Nezija paskatījās Eilā.

-     Viņš tev saka "māte", - Eila paskaidroja.

-    "Māte"? - Nezija pārjautāja un, aizvērusi acis un apskāvusi bērnu, par kuru bija rūpējusies no viņa dzimšanas brīža, centās apvaldīt asaras. - Talut! Vai redzēji? Ridags mani tikko nosauca par māti. Es nekad nedomāju, ka reiz piedzīvošu dienu, kad zēns mani nosauks par māti.

4

Noskaņojums apmetnē bija nomākts. Neviens nezināja ne ko teikt, ne ko domāt. Kas bija šie svešinieki, kas tik pēkšņi bija parādījušies viņu vidū? Vieglāk bija noticēt vīrietim, kurš teicās nākam no kādas tālas vietas rietumos, nekā sievietei, kura stāstīja, ka trīs gadus dzīvojusi tepat tuvējā ielejā, un vēl neticamāk, ka agrāk dzīvojusi kopā ar plakangalvjiem. Sievietes stāsts apdraudēja veselu drošu uzskatu sistēmu, tomēr bija grūti viņas stāstīto apšaubīt.

Ar asarām acīs pēc zēna pirmās klusās zīmes parādīšanas Nezija bija aiznesusi Ridagu uz gultu. Visi pārējie to uztvēra kā signālu, ka stāstu vakars beidzies, un lēnām izklīda pie saviem pavardiem. Eila izmantoja gadījumu, lai aizlavītos projām. Uzlikusi galvā kažokādas jakas kapuci, jaunā sieviete izgāja laukā.

Pazinusi draudzeni, Vīnija klusi iezviedzās. Taustīdamās tumsā, vadīdamās pēc ķēves sprauslāšanas un siltās elpas, Eila atrada zirgu.

- Vīnij, vai viss kārtībā? Vai tev ir ērti? Un kā klājas Skrējējam? Droši vien ne labāk kā man, - Eila to visu izteica vairāk domās un savā pašas izveidotajā valodā, kādā bija pieradusi sarunāties ar dzīvniekiem. Vīnija pašūpoja galvu, nedaudz saslējās pakaļkājās un tad nolika galvu uz sievietes pleca, Eila apvija rokas ap spalvaino zirga kaklu un piekļāva pieri zirdziņam, kas tik ilgu laiku bija bijis viņas vienīgais sabiedrotais. Arī Skrējējs pienāca klāt bariņā, un uz bridi visi trīs cieši saspiedās kopā, lai atpūstos no šīs dienas negaidītajiem piedzīvojumiem.

Pēc tam kad Eila bija pārliecinājusies, ka ar zirgiem viss kārtībā, viņa nogāja līdz upmalai. Bija tik laba sajūta būt brīvā dabā, ārā no velēnu mītnes, prom no cilvēkiem. Izstiepjot kaklu, paskatoties apkārt un atbīdot kapuci, jaunā sieviete juta caur matiem izskrienam statiskas dzirksteles.

Jauns mēness, izvairīdamies no lielā brāļa, kas turēja to savos valgos, bija pagriezis spožo aci uz tālajiem plašumiem, kur mirguļojošā gaisma bija nomocījusies no neierobežotas brīvības solījumiem, bet piedāvāja vienīgi kosmisko tukšumu. Augstu pie debesīm nelieli mākoņi aizsedza blāvākās zvaigznes un ar blāvu oreolu aizplīvuroja pašas spožākās zvaigznes, tādējādi liekot piķa melnajām debesīm izskatīties tuvākām un tīkamākām.

Eila izjuta nemieru, viņu plosīja pretrunīgas emocijas. Tad tādi bija tie Citi, ko viņa bija meklējusi! Pie šādiem ļaudīm viņa bija piedzimusi. Ja vien nebūtu bijusi zemestrīce, viņa būtu varējusi uzaugt pie šādiem ļaudīm, tad arī viņai būtu bijušas savas mājas un pavards. Tā vietā viņu uzaudzināja klans. Eila pārzināja klana tradīcijas, bet viņas pašas ļaužu izturēšanās bija dīvaina. Tomēr, ja nebūtu bijis klana, viņa vispār nebūtu uzaugusi. Viņa vairs nedrīkstēja iet atpakaļ pie klana, bet ari šeit viņa nejutās piederīga.

Šie ļaudis bija tik trokšņaini un nekārtīgi. Iza būtu teikusi, ka viņi nemāk uzvesties, - kā tas vīrietis Frabeks, kas runāja ārpus kārtas, nelūgdams atļauju, un tad visi sāka kliegt un runāt reizē. Viņa bija domājusi, ka Taluts ir cilts vadonis, bet pat viņam bija jākliedz, lai pārējie viņu sadzirdētu. Brūnam nekad nebija jākliedz. Vienīgā reize, kad viņa bija dzirdējusi Bruņu kliedzam, bija tad, kad viņš pārējos brīdināja par gaidāmajām briesmām. Ikviens klanā apzinājās, kurš ir vadonis, un to respektēja; Brūnam bija tikai jādod signāls, un tajā pašā bridi viņam visi pievērsa uzmanību.

Eilai ari nepatika, kā šie cilvēki runāja par klanu, saukdami klana ļaudis par plakangalvjiem un dzīvniekiem. Vai tad neviens nesaprata, ka arī viņi ir cilvēki? Varbūt nedaudz atšķirīgi, bet, vienalga, cilvēki. Nezija to zināja. Par spīti tam, ko teica pārējie, Nezija zināja, ka Ridaga māte bija sieviete un bērns, kuru viņa dzemdēja, - tikai mazulis. Eila nodomāja: "Šis bērns ir radies no dažādu garu sajaukuma tāpat kā mans dēls un Odas mazā meitene, kuru satiku klanu Sapulcē. Kā gan Ridaga mātei varēja piedzimt tāds dažādu garu sajaukuma bērns?

Gari! Vai tie tiešām ir gari, kas rada bērnus? Vai vīrieša totēma gars uzvar sievietes totēmu un liek viņas vēderā izaugt bērnam, kā klanā to mēdza uzskatīt? Vai Lielā Zemes Māte izvēlas un sajauc vīrieša un sievietes garus un tad tos ieliek sievietē, kā Jondalars un šie ļaudis uzskata?

Kāpēc es esmu vienīgā, kas domā, ka tieši vīrietis, nevis gars, uzsāk bērna augšanas procesu sievietes vēderā? Vīrietis, kas to dara ar savu locekli… vīrietību, kā Jondalars to sauc. Kāda gan cita iemesla dēļ vīrietim un sievietei būtu jēga dzīvot kopā?

Kad Iza man izstāstīja par tām zālītēm, kuras lietojot viņa vairākus gadus nepalika stāvoklī, viņa teica, ka tās esot stiprinājušas viņas totēmu. Var jau būt, bet, kad dzīvoju viena, es šo zālīti nelietoju, un bērni paši no sevis neradās. Tikai pēc Jondalara ierašanās man atkal ienāca prātā pameklēt zeltaino vlteņa sakni un antilopes salvijas sakni…

Pēc tam kad Jondalars bija man parādījis, ka tas nesāp… pēc tam kad bija man parādījis, cik brīnišķīgi var būt tad, kad vīrietis un sieviete ir kopā…

Interesanti, kas notiktu, ja es pārstātu lietot Izas slepeno zālīti? Vai tad man piedzimtu bērns? Vai man būtu Jondalara bērns? Ja viņš ieliek savu vīrietības locekli tur, pa kurieni bērni dzimst…"

Šī doma jaunajai sievietei iesita karstuma vilni sejā, un krūtsgaliņi iekņudējās. "Šodien jau ir par vēlu," viņa nodomāja, "es jau no rīta iedzēru zāļu uzlējumu, bet ja nu rītdien es iedzertu vienkāršu tēju? Vai tad manī sāktu augt Jondalara bērns? Tomēr mums nevajadzētu gaidīt, varētu pamēģināt jau šonakt…"

Eila pie sevis pasmaidīja. Tu vienkārši gribi, lai viņš tev pieskaras, uzliek savu muti uz tavējās un… Eila gaidās notrīsēja un, aizvērusi acis, ļāva savam augumam atcerēties, kā Jondalars bija tam licis justies.

-     Eila? - kāda balss viņu nepatīkami iztraucēja.

No šis skaņas jaunā sieviete salēcās. Viņa nebija dzirdējusi Jondalaru pienākam klāt, un tonis, kādā viņš runāja, nesaskanēja ar viņas pašreizējām izjūtām. Tas izgaisināja burvīgo un silto sajūtu. Jauno Zelandoni vīrieti bija kaut kas sadusmojis. Kaut kas bija viņu uztraucis jau no tā brīža, kad viņi ieradās šajā apmetnē; Eila ļoti vēlējās atklāt šo bažu iemeslu. -Jā?

-     Ko tu šeit laukā dari? - Jondalars strupi jautāja.

-     Ko es šeit daru? Izbaudu nakti, ieelpoju svaigu gaisu un domāju par tevi, - viņa atbildēja, izskaidrodama savas sajūtas tik labi, cik vien mācēja.

Tā nebija atbilde, kuru Jondalars bija gaidījis, kaut arī pats nemaz nebija pārliecināts par to, kādu atbildi bija cerējis saņemt. Kopš tā brīža, kad bija ieradies tumšādainais vīrietis, Jondalars cīnījās ar dusmām un nemieru, kas lika viņa kuņģim sarauties čokurā. Eila to uzskatīja par ļoti interesantu vīrieti, un Raneks no viņas ne acu nenolaida. Zelandoni vīrietis bija centies dusmas apslāpēt un sev iestāstīt, ka ir muļķīgi domāt, ka Raneka un Eilas starpā ir kas vairāk. Eilai bija vajadzīgi citi draugi. Tikai tāpēc, ka viņš bija pirmais,-nenozīmēja to, ka būs vienīgais vīrietis, ko viņa vēlēsies iepazīt.

Tomēr, kad Eila pajautāja Ranekam par viņa izcelšanos, Jondalars sajuta, ka viņu vienlaikus pārņem karsts dusmu vilnis un auksti baiļu drebuļi. Kāpēc gan viņa gribēja uzzināt ko vairāk par šo pievilcīgo svešinieku, ja nebija ieinteresēta? Slaidais, garais vīrietis pretojās vēlmei vest Eilu projām un pats bija uztraucies, ka viņam radušās šādas jūtas. Viņai pašai bija tiesības izvēlēties sev draugus, un tie bija vienīgi draugi. Viņi taču bija tikai sarunājušies un viens otrā skatījušies.

Kad Eila viena pati izgāja laukā, redzot, kā Raneka tumšās acis viņu pavada, Jondalars ātri uzvilka silto jaku un sekoja viņai pa pēdām. Ieraudzījis Eilu stāvam pie upes - nezināmu iemeslu dēļ, kurus viņš nemācēja izskaidrot, - viņš bija pārliecināts, ka sieviete domā par Raneku. Sākumā Eilas atbilde viņu pārsteidza, tad viņš nomierinājās un pasmaidīja.

-     Man vajadzēja zināt: ja jau esmu pajautājis, tad saņemšu pilnīgu un godīgu atbildi. Eila, tu esi brīnišķīga, tā baudīdama nakti un elpodama svaigu gaisu.

Eila viņam atsmaidīja. Jaunā sieviete nezināja, ko bija izdarījusi, bet kaut kas lika šim vīrietim atkal pasmaidīt un atgrieza viņa balsī laimes izjūtu. Uzbangoja sirsnīgās jūtas, ko Eila bija pret viņu izjutusi, un viņa pievirzījās tuvāk. Pat nakts melnumā, kad zvaigznes lēja vārgu gaismu pār sievietes seju, Jondalars no Eilas kustībām sajuta viņas noskaņojumu un tam pielāgojās. Jau nākamajā mirklī Eila bija viņa rokās, un vīrietis viņu skūpstīja, visas viņas šaubas un uztraukums pazuda kā nebijuši. Kamēr vien viņai būs Jondalars, Eila ir gatava doties jebkur, dzīvot ar jebkādiem cilvēkiem un iemācīties jebkādas dīvainas tradīcijas.

Pēc brīža jaunā sieviete pacēla acis. - Vai atceries, kad jautāju, kāds ir tavs signāls? Kā lai es tev parādu, ka vēlos, lai tu man pieskaries un gribu sevī sajust tavu vīrietību?

-    Jā, atceros gan, - vīrietis viegli pasmaidīja.

-    Toreiz tu sacīji, ka man vajag vienīgi tevi noskūpstīt un to palūgt. Tagad es to lūdzu. Vai tavs loceklis ir tam gatavs?

Eila bija ļoti nopietna, patiesa un valdzinoša. Jondalars nolieca galvu, lai viņu vēlreiz noskūpstītu, un piespieda viņu tik cieši sev klāt, ka jaunā sieviete gandrīz vai varēja saskatīt viņa zilās acis un tajās redzamo mīlestību. - Eila, mana savādā, skaistā sieviete, - viņš sacīja. - Vai tu maz zini, cik ļoti es tevi mīlu?

Bet, turēdams Eilu savās skavās, vīrietis izjuta vainas smagumu. Ja jau viņš tik ļoti viņu mīlēja, kāpēc jutās tik apmulsis par to, ko viņa darīja? Tajā brīdī, kad Frabeks bija no Eilas riebumā atrāvies, Jondalars bija gribējis no kauna nomirt, ka bija viņu šeit atvedis un ir ar viņu saistīts. Bridi vēlāk viņš jau sevi par to ienīda. Jondalars mīlēja Eilu. Kā gan viņš varēja kaunēties par sievieti, kuru mīlēja?

Tumšādainais vīrietis Raneks gan nekaunējās. Kad Jondalars iedomājās, kā šis vīrietis skatījās uz Eilu, baltos zobus mirdzinādams, tumšās acis zibinādams, smiedamies, pielabinādamies un ķircinādams, viņam bija jāapspiež vēlme Ranekam iesist. Ikreiz par to iedomājoties, šī vēlme bija no jauna jāapspiež. Viņš tik ļoti mīlēja Eilu un nespēja paciest domu, ka jaunā sieviete varētu gribēt kādu citu vīrieti - tādu, kas par viņu nekaunētos. Jondalars viņu mīlēja stiprāk, nekā jebkad bija iedomājies, ka vispār ir iespējams kādu tik ļoti mīlēt. Bet kā gan viņš varēja kaunēties par sievieti, kuru mīlēja?

Jondalars viņu atkal noskūpstīja, šoreiz daudz kvēlāk, un apskāva tik cieši, ka nodarīja viņai sāpes; tad, gandrīz vai ar neprātīgu kaisli, sāka skūpstīt sievietes kaklu. - Eila, vai zini, kāda ir sajūta, kad beidzot apzinies, ka esi iemīlējies? Vai nejūti, cik ļoti es tevi mīlu?

Vīrietis bija tik nopietns un tik kaislīgs, ka Eila izjuta pēkšņas bailes - ne jau sevis, bet gan viņa dēļ. Viņa Jondalaru mīlēja vairāk, nekā spēja to vārdos izteikt, bet mīlestība, ko viņš izjuta, nebija gluži tāda pati. Tā nebija spēcīgāka, bet gan prasīgāka un uzstājīgāka. Viņš it kā baidījās, ka pazaudēs to, ko beidzot bija ieguvis. Totēmiem, īpaši spēcīgiem totēmiem, bija sava zināšana un pārbaude, kā ar šādām bailēm tikt galā. Eila gribēja atrast veidu, kā novirzīt spēcīgo emociju izvirdumu.

- Es sajūtu, cik tu esi gatavs, - Eila sacīja pasmaidīdama.

Bet Jondalars neatsaucās ar tikpat rotaļīgu noskaņojumu, kā Eila bija cerējusi. Tā vietā viņš sāka sievieti mežonīgi skūpstīt, spiezdams tik ļoti, ka Eilai likās: tūlīt salūzīs viņas ribas. Tad, taustīdamies zem Eilas biezās jakas un tunikas, viņš meklēja sievietes krūtis, pūlēdamies atsiet bikšu aukliņu.

Eila nekad nebija redzējusi Jondalaru tādu - gribošu, alkstošu, neatlaidīgi lūdzošu savu vajadzību apmierināt. Parasti viņš bija daudz maigāks un uzmanīgāks arī pret viņas vēlmēm un vajadzībām. Jondalars pazina viņas augumu labāk nekā viņa pati, un viņš lepojās ar savām zināšanām un pieredzi. Bet šoreiz vīrieša vajadzība bija daudz spēcīgāka. Apzinādamās to, Eila viņam ļāvās un pazaudēja sevi vīrieša spēcīgajā mīlestībā. Viņa bija tikpat gatava kā Jondalars. Atsējusi bikšu aukliņu, jaunā sieviete ļāva šim apģērba gabalam nokrist un tad palīdzēja arī Jondalaram tikt galā ar viņa drēbēm.

Eila pat nepamanīja, ka atradās jau nogāzta uz cietās upmalas zemes. Aizverot acis, sieviete vēl paspēja paskatīties uz blāvi mirdzošajām zvaigznēm. Jondalars atradās viņai virsū, spēcīgi skūpstīdams un taustīdamies ar mēli, it kā, tik dedzīgi pūlēdamies, varētu atrast to, ko meklēja ar silto un cieto locekli. Eila viņam atvērās - pavēra gan gūžas, gan muti - un, tiekdamās viņam pretim, ievadīja viņa locekli savās miklajās un dziļajās dzīlēs. Jondalaram viņā ieejot, sieviete noelsās un izdzirdēja gandrīz vai apspiestu vaidu, tad, viņu apskaujot, sajuta locekli iegrimstam sevī un piepildām savas dzīles.

Pat kaisles pārņemts, Jondalars apbrīnoja šo nepārspējamo sievieti un to, cik viņi bija saderīgi; Eilas dzīles tieši atbilda viņa locekļa izmēram. Sajuzdams, kā sievietes kaunuma lūpas viņu pilnībā apskauj, gandrīz jau pašā sākumā viņš sasniedza orgasmu. Kādu brīdi vīrietis cīnījās, lai neļautu tam tik ātri beigties, lai atgūtu kontroli, kā bija pieradis agrāk darīt, bet tad ļāva jūtām vaļu. Viņš grūda, tad vēlreiz un vēlreiz, līdz ar neaprakstāmi patīkamām trīsām sasniedza brīnumaino orgasma kulmināciju, izkliegdams Eilas vārdu.

-     Eila! 0! Mana Eila! Mana Eila! Es tevi mīlu!

-    Jondalar, Jondalar, Jondalar…

Tad, izdarījis vēl pāris grūdienu, vīrietis ar vaidu piespiedās sievietes kaklam un turēja viņu apskautu, kamēr pats gulēja mierīgs un iztukšots. Eila sajuta akmeni duramies mugurā, bet to neievēroja.

Pēc kāda brīža Jondalars nedaudz piecēlās un, uz elkoņa balstīdamies, paskatījās Eilā. Vīrieša pierē iegūla rūpju rieva. - Piedod, - viņš sacīja.

-     Par ko tu atvainojies?

-    Tas notika tik ātri, es tevi tam nesagatavoju un nesniedzu arī tev Baudas velti.

-    Jondalar, es biju gatava un saņēmu savu Baudas velti. Vai tad es tev to nelūdzu? Mana Baudas velte bija tavā Baudas veltē. Man Baudas velte bija tavā mīlestībā, spēcīgajās jūtās pret mani.

-     Bet tu neizjuti to brīdi, ko izjutu es.

-     Man tas nebija vajadzīgs. Man bija citādas izjūtas un cita Baudas velte. Vai tad tas vienmēr ir tik svarīgi? - Eila pajautāja.

-     Nē, šķiet, ka ne, - Jondalars atbildēja, savilkdams pieri grumbās. Tad sniedza ilgu skūpstu. - Šī nakts vēl nav beigusies. Nāc! Celies augšā! Te, laukā, ir auksts. Iesim sameklēt kādu siltu gultu. Dīgija un Branags jau aizvilkuši savai gultai priekškaru. Viņi būs šķirti līdz nākamajai vasarai un tagad kaislīgi izmanto katru kopā pavadīto brīdi.

Eila pasmaidīja. - Bet ne tik izjusti kā tu.

Jaunā sieviete nevarēja to redzēt, bet domāja, ka Jondalars nosarkst.

-    Es tevi mīlu, Jondalar. Mīlu visu, ko dari. Pat tavus izjustos… - Viņa pašūpoja galvu. - Nē, tas nav īstais vārds. Tas nav pareizi.

-     Domāju, ka vārds, ko tu meklē, ir kaislība.

-      Es mīlu pat tavu kaislību. Jā, pareizi. Vismaz tavā valodā zinu vairāk vārdu nekā Mamutu valodā. - Eila apklusa un tad turpināja: - Jondalar, Frabeks teica, ka es nerunājot pareizi. Vai kādreiz iemācīšos pareizi runāt?

-    Arī es pats nepareizi runāju Mamutu valodā. Tā nav mana dzimtā valoda. Frabekam vienkārši patīk meklēt kašķi, - Jondalars noteica, palīdzēdams Eilai piecelties. - Kāpēc katrā ciltī un apmetnē jābūt kādam nemiera cēlējam? Nepievērs viņam uzmanību, kā to dara visi pārējie. Tu runā ļoti labi. Esmu pārsteigts, cik ātri tev izdodas apgūt valodas. Nepaies ilgs laiks, kad tu jau Mamutu valodā runāsi labāk par mani.

-    Man jāmācās, kā runāt ar vārdiem. Cits nekas man neatliek, - Eila klusi noteica. - Es vairs nepazīstu nevienu, kas runātu tajā žestu valodā, ar kuru es uzaugu. - Uz brīdi viņa aizvēra acis, it kā būtu uznākusi drūma tukšuma izjūta.

Atbrīvojusies no šīs sajūtas, Eila sāka vilkt kājās bikses un tad pēkšņi apstājās. - Pagaidi! - viņa sacīja, atkal tās novilkdama. - Sen atpakaļ, kad tikko kā biju kļuvusi par sievieti, Iza man izstāstīja visu, kas klana sievietei jāzina par vīrieti un sievieti. Kaut arī viņa šaubījās, vai man kādreiz būs savs vīrietis un šīs zināšanas noderēs. Citiem varbūt ir savas tradīcijas, pat signāli vīrietim un sievietei ir atšķirīgi, bet es pirmoreiz gulēšu Citu apmetnē, tāpēc pēc Baudas veltes man jāveic attīrīšanās rituāls.

-     Kā tu to domā?

-    Iešu uz upi nomazgāties.

-     Eila! Ir tik auksts un tumšs! Tas var būt bīstami!

-    Neiešu nekur tālu. Tikai pašā ūdensmaliņā, - viņa sacīja, nomezdama biezo jaku un pārvilkdama tuniku pāri galvai.

Ūdens tiešām bija auksts. Stāvēdams krastā, Jondalars vēroja Eilu un pats apslapinājās tikai tik daudz, lai patiešām pārliecinātos, ka ūdens ir auksts. Eilas vajadzība pēc šīs ceremonijas lika vīrietim aizdomāties par Pirmās baudas rituāla attīrīšanos, un viņš izlēma, ka arī pašam neliela nomazgāšanās nenāktu par ļaunu. Drebēdama Eila iznāca no ūdens. Jondalars viņu apskāva, lai sasildītu. Pinkainā bizona spalva uz vīrieša biezās jakas Eilu nosusināja, tad viņš palīdzēja sievietei uzvilkt tuniku un jaku.

Dodoties atpakaļ uz velēnu mitni, Eila jutās mundra, spirgta un svaiga. Ieejot mājoklī, varēja redzēt, ka vairums ļaužu jau bija devušies pie miera. Pavardi bija ierobežoti, un balsis - pieklusušas. Pirmais pavards bija tukšs, kaut ari tur vēl arvien atradās mamuta cepetis. Kad viņi gāja cauri Lauvas pavarda teritorijai, Nezija piecēlās un viņus aizturēja.

-     Eila, es tikai gribēju tev pateikt paldies, - viņa sacīja, skatīdamās uz vienu no gultām pie sienas. Sekodama Nezijas skatienam, Eila lielajā gultā ieraudzīja trīs mazus izpletušos augumiņus. Latija un Ragija gulēja vienā gultā kopā ar Ridagu. Otro gultu bija aizņēmis Danugs, bet Taluts, izstiepies visā augumā un pacēlies uz elkoņa, gaidīja Neziju un uzsmaidīja no trešās gultas. Eila pamāja un atsmaidīja, nebūdama pārliecināta par to, kāda šajā situācijā būtu pareizā atbilde. Kad Nezija bija ierāpusies gultā blakus sarkanmatainajam milzim, Eila un Jondalars klusām pagāja garām nākamajam pavardam, lai nevienu neiztraucētu. Jaunā sieviete sajuta, ka kāds viņu novēro, un paskatījās uz sienas pusi. No tumšā padziļinājuma pretim vērās divas spožas acis un smaids. Viņa sajuta, ka Jondalara pleci saspringst, un ātri novērsa acis. Eilai likās, ka bija dzirdējusi klusus smieklus, bet tad nodomāja, ka tā varbūt bija krākšana, kas nāca no gultas pie pretējās sienas.

Pie lielā ceturtā pavarda viena no gultām, norobežota no pārējās vides, bija aizklāta ar smagu ādas priekškaru, kaut ari iekšā bija saklausāmas skaņas un jaušamas kustības. Eila pamanīja, ka velēnu mājoklī vairums guļvietu ir aprīkotas ar līdzīgiem priekškariem, kas augšā ir piesieti pie garena mamuta kaula un gar sāniem - pie stabiem, tomēr ne visi priekškari bija nolaisti. Mamuta gulta, kas atradās pie pretējās sienas, nebija aizklāta. Vecais vīrs bija gultā, bet Eila zināja, ka viņš vēl neguļ.

No karstas ogles pavardā Jondalars aizdedzināja skalu un, aizklājis to ar roku, nesa pie sienas, kur atradās viņu guļvietas galvgalis. Tur, nišā, pamatīgā un plakanā akmenī bija izgrebts pusapaļš padziļinājums, kas pa pusei bija piepildīts ar taukiem. Kad bija aizdedzināts kaķastes pūku deglis, izgaismojās neliela Mātes figūriņa, kas atradās aiz akmens lampas. Tad, atraisījis auklas, kas saturēja viņu gultas priekškaru, viņš ļāva tam nokrist un pamāja Eilai.

Jaunā sieviete ieslīdēja aiz priekškara un ierāpās gultā, uz kuras bija sakrauta kaudze ar mīkstām zvērādām. Sēdēdama gultas vidū, atdalīta ar priekškaru un apgaismota ar vāju, trīsuļojošu gaismiņu, Eila sajutās norobežojusies un drošībā. Šī bija viņu privātā, mazā teritorija, kas piederēja tikai viņiem diviem vien. Šī vieta viņai atgādināja to mazo alu, kuru, vēl meitene būdama, Eila bija atradusi. Turp viņa parasti devās tad, kad gribēja pabūt viena.

-    Jondalar, viņi ir tik gudri. Es par to nebūtu iedomājusies.

Izstiepies Eilai blakus, vīrietis bija iepriecināts par viņas sajūsmu.

- Tev patīk, ka priekškars ir nolaists?

-    0! Jā! Tā rodas sajūta, ka esi viens pats, kaut arī zini, ka visapkārt ir ļaudis. Jā, man tas patīk. - Eilas smaids bija starojošs.

Novilcis viņu sev blakus, Jondalars maigi noskūpstīja jauno sievieti. - Eila, kad tu smaidi, tu esi tik skaista.

Eila paskatījās vīrieša sejā, kas bija mīlestības pārpilna: viņa neatvairāmajās acīs, kas uguns atspīdumā izskatījās violetas, bet parasti bija dzidri zilā krāsā; uz garajiem, dzeltenajiem matiem, kas bija izjukuši pa zvērādām; uz spēcīgo žokli un augsto pieri, kas tik ļoti atšķīrās no bezzodainajiem klana vīru žokļiem un zemajām pierēm.

-    Kāpēc tu nogriez bārdu? - viņa jautāja, aizskardama bārdas rugājus uz viņa vaiga.

-     Nezinu. Esmu tā pieradis. Vasarā tā ir vēsāk un āda neniez. Parasti ziemā to ataudzēju. Tad, kad uzturies ārā, bārda pasargā seju no aukstuma. Vai tev nepatīk, ka bārda ir noskūta?

Eila apjukumā sarauca pieri. - Ne jau man tur kāda teikšana. Bārda ir vīrieša darīšana, ja vēlas, var to audzēt vai nogriezt. Es tikai pajautāju, jo, pirms satiku tevi, nekad nebiju redzējusi nevienu vīrieti, kurš grieztu bārdu. Kāpēc jautā, vai man tā patīk vai ne?

-     Jautāju tāpēc, ka gribu tevi iepriecināt. Ja tev patīk bārda, tad ļaušu tai augt.

-    Tam nav nozīmes. Ne jau tava bārda ir svarīga. Svarīgs esi tu pats. Tu dod man prieku… Nē. - Viņa dusmīgi pakratīja galvu. - Tu dod man prieku… baudu… tu mani iepriecini, - Eila sevi izlaboja.

Jondalars pasmaidīja par jaunās sievietes pūlēm nejauši izskaidrot viena vārda divējādo nozīmi. - Es gribētu tev sniegt Baudas velti. - Viņš atkal pievilka Eilu sev klāt un noskūpstīja. Viņa ērti iekārtojās blakus un nogūlās uz sāna. Pārvēlies uz otriem sāniem un piecēlies sēdus, Jondalars paskatījās uz Eilu. - Kā pašā pirmajā reizē, - viņš sacīja. - Šeit pat ir doni, kas mūs vēros. Vīrietis paskatījās uz apgaismoto nišu, kur atradās no kaula izgrebtā Mātes figūriņa.

-     Šī ir pirmā reize… Citu apmetnē, - Eila sacīja, aizvērdama acis, izjuzdama gaidas un šī brīža svinīgumu.

Saņēmis viņas seju abās rokās, Jondalars noskūpstīja jaunās sievietes abus plakstiņus, tad, ilgi uz viņu skatīdamies, pie sevis domāja, ka nekad nav saticis nevienu skaistāku sievieti. Eilā bija kaut kas eksotisks. Viņas vaigu kauli bija augstāki nekā Zelandoni sievietēm un acis izvietotas tālāk viena no otras. Tās ieskāva biezas skropstas, kas bija tumšākas par smago, zeltaino matu rotu, kas atgādināja rudens zāli. Žoklis bija spēcīgs, un zods - nedaudz smails.

Kakla bedrītē vidēja maza rētiņa. Noskūpstot to, Jondalars sajuta, ka sieviete no baudas notrīs. Pārvēlies atpakaļ, Zelandoni vīrietis turpināja viņu vērot, tad noskūpstīja jauko, taisno degungaliņu un pilnīgās mutes vienu kaktiņu, kur parādījās smaida atblāzma.

Jondalars varēja sajust Eilas sasprindzinājumu. Tāpat kā kolibri, nekustīgi guļot, bet drebot no satraukuma, viņš nevarēja redzēt, bet tikai sajuta, ka Eila bija aizvērusi acis, gulēdama klusi un gaidīdama. Izbaudīdams šo mirkli, vīrietis viņu vēroja, tad noskūpstīja muti, atvēra savējo un, ar mēli meklējot tajā ieeju, sajuta, ka Eila to pieņem. Šoreiz nebija nekādas uzstājīgas spiešanās viņas mutē, tikai maiga meklēšanās un viņa mēles pieņemšana.

Piecēlies sēdus, Jondalars ieraudzīja, ka Eila atver acis un uzsmaida. Novilcis tuniku, viņš palīdzēja to novilkt arī Eilai. Maigi viņu noguldījis, viņš noliecās, paņēma mutē tvirto krūtsgaliņu un sāka to zīst. Sieviete noelsās, kad patīkams apmierinājums izstrāvoja cauri visam augumam. Sajutusi siltas un miklas tirpas starp kājām, viņa nobrīnījās, kāpēc Jondalara mute uz viņas krūtsgaliņa izsauc tādas sajūtas, ja vīrietis pat nav vēl viņai pieskāries.

Viņš maigi to apmīļoja, viegli iekoda un, kad Eila tiecās viņam pretim, sāka to kaislīgi zīst. No izjustās baudas viņa ievaidējās. Pasniedzies pēc otras krūts, viņš to visu noglāstīja un pieskārās piebriedušajam krūts- galiņam. Eila jau smagi elpoja. Atlaidis krūti, viņš sāka glāstīt viņas kaklu, zodu, sameklēja auss ļipiņu un sāka to knibināt, tad iepūta ausi, apmīļoja abas rokas un krūtis. Sievietes augums no baudas trīcēja.

Noskūpstījis lūpas, vīrietis ar siltu mēli lēnām pārbrauca viņas zodam, tālāk slīdēja lejā pa kaklu, starp krūtīm un līdz nabai. Jondalara loceklis bija atkal piebriedis un uzstājīgi spiedās pret cieši sasieto gurnautu. Vispirms viņš atsēja aukliņu un novilka Eilas bikses, tad, sākot no nabas, devās tajā virzienā, kur bija to gribējis. Sajutis mīkstus matiņus, ar mēli sameklēja siltās atveres augšdaļu un, kad pieskārās mazajam, cietajam pauguriņam, sajuta Eilu satrūkstamies. Kad Jondalars pārtrauca klitora apmīļošanu, Eila klusi iekliedzās.

Tad, pats atbrīvojies no garajām biksēm un gurnauta, Jondalars ļāva piebriedušajam loceklim brīvu vaļu. Piecēlusies sēdus, Eila to paņēma rokā un, sajutusi gludo ādu un piebriedušo vīrietību, sāka visā tā garumā braucīt to no augšas uz leju. Jondalars priecājās, ka locekļa milzīgais izmērs Eilu neizbiedēja, kā tas bija noticis ar daudzām citām sievietēm, kad tās pirmoreiz to ieraudzīja un pat ne pirmoreiz. Jaunā sieviete noliecās lejā, un viņš sajuta, kā siltā mute ieskauj viņa locekli. Eilai kustoties augšup un lejup, viņš sajuta sasprindzinājumu un nopriecājās, ka bija jau savu spēcīgo vajadzību apmierinājis iepriekš, jo citādi tagad nevarētu sevi kontrolēt.

-     Eila, šoreiz es vēlos sniegt Baudas velti tev, - viņš sacīja, pavilk- dams viņu nost.

Eila viņā paskatījās ieplestām, tumšām un spožām acīm, noskūpstīja viņu un tad pamāja. Paņēmis sievieti aiz pleciem, skūpstīdams muti un kaklu, Jondalars viņu noguldīja uz zvērādām, izraisīdams viņā kaisles trīsas. Saņēmis abas krūtis rokās, viņš tās saspieda kopā, apmīļoja vienu jutīgo krūtsgaliņu un pēc tam otru. Tad viņa mēle atkal sameklēja Eilas nabu un, ar aizvien lielāku apli ap to apļojot, nonāca pie maigā kaunuma apmatojuma.

Papletis sievietes kājas, viņš iekārtojās starp tām, ar rokām pavēra kaunuma lūpas un ar ilgu skūpstu izbaudīja sievietes garšu. Pa pusei piecēlusies sēdus, Eila nodrebēja un klusi iekliedzās, Jondalars atkal sajuta jaunus kaisles uzplūdus. Viņam patika sniegt Eilai baudu, sajust viņas atsaucību uz savu māku sievieti apmierināt. Tas bija tāpat kā no krama gabala izveidot smalku asmeni. Vīrieti iepriecināja apziņa, ka viņš ir pirmais, kas sniedzis viņai Baudas velti. Pirms tam Eila bija pazinusi vienīgi sāpes un vardarbību; viņš bija tas, kurš atmodināja viņā sievieti un iepazīstināja ar Baudas velti, ar ko Lielā Zemes Māte apveltījusi visus savus bērnus.

Jondalars maigiem glāstiem sievieti izpētīja, zinādams, kur atrodas viņas jutīgākās vietiņas, un, ar mēli un prasmīgām rokām tās stimulēdams, atvēra viņu vēl dziļāk. Klusi iekliegdamās un mētādama galvu, Eila tiecās viņam pretim; vīrietis zināja, ka viņa ir gatava. Atradis cieto klitora uzkalniņu, viņš sāka to apmīļot, līdz sievietes elpa kļuva ātra un saraustīta un viņa paša cietais loceklis alka viņā ieiet. Pastiepdamās viņam pretim, Eila iekliedzās, un vīrietis sajuta no sievietes izplūstam mitrumu.

-    Jondalar… ā… Jondalar!

Eila vairs neapzinājās apkārt notiekošo, viņa izjuta vienīgi Jondalaru. Viņa alka pēc vīrieša, gribēja sevī sajust viņa piebriedušo locekli. Uzgūlies sievietei virsū, Eilai piepalīdzot un vadot, viņš ieslīdēja viņā un sajuta tādu kaisles uzplūdu, kas aiznesa viņu neaprakstāmos augstumos. Nedaudz nomierinājies, viņš vēlreiz iegrūdās dziļi iekšā, Eilas dzīles apskāva viņa locekli pilnībā.

Izvilcis locekli ārā, viņš to atkal un atkal grūda iekšā. Viņš gribēja to izvilkt ārā un izdarīt pēdējo grūdienu, tajā pašā laikā vēlēdamies, lai šis akts nekad nebeidzas, tomēr vīrietis nespēja sevi ilgāk apvaldīt.

Ar katru spēcīgo grūdienu viņš sajutās sievietei tuvāks. Mirgojošajā gaismā kustoties vienā ritmā, abu ķermeņi mirka sviedros.

Smagi elpodami, koncentrēdamies vienās domās, gribā un sirdspukstos, viņi saskaņoti kustējās, tiekdamies viens otram pretim. Tad gandrīz vai negaidīti pienāca kulminācijas bridis. Sajutuši tuvības augstāko virsotni, abi izbaudīja orgasmu. Kādu bridi abi palika apskāvušies, it kā viens ar otru saplūduši kopā.

Viņi gulēja nekustēdamies, cīnīdamies pēc elpas. Lampas deglis sprakšķēja, gaisma kļuva tumšāka, tad vēlreiz spoži iespīdējās un beigās nodzisa pavisam. Pēc brītiņa Jondalars pavēlās uz sāniem un nogūlās blakus Eilai, sajuzdamies pusmiega stāvoklī - starp nomodu un sapņiem. Bet Eila jutās pilnīgi pamodusies, acis tumsā bija plati atvērtas, un pirmo reizi pēc vairākiem gadiem viņa ieklausījās guļošo cilvēku skaņās.

No blakusgultas varēja saklausīt vīrieša un sievietes klusu balsu murdoņu, bet nedaudz tālāk - dusošā šamaņa seklo un sēcošo elpu. Vēl viņa dzirdēja vīrieša krākšanu, kas nāca no blakus esošā pavarda un no pirmā pavarda, kā arī kunkstus un klusos Taluta un Nezijas kliedzienus, kas nemaldīgi liecināja par to, ka viņi dalās Baudas veltē. No otras puses bija dzirdamas bērna raudas. Kāds mierinoši dūdoja, līdz bērna raudas pierima. Eila pasmaidīja un nekļūdīgi saprata, ka bērnu apklusināja ar pazīdīšanu. Kaut kur citur varēja dzirdēt apslāpētas, dusmīgas balsis, kas kļuva arvien skaļākas, līdz tika apklusinātas, un vēl tālāk bija dzirdamas sausa klepus skaņas.

Eilas vientulībā pavadīto gadu laikā ielejā naktis aizvien bija bijušas pats grūtākais laiks. Pa dienu viņa bija varējusi sameklēt, ar ko nodarboties, bet naktīs absolūtais alas tukšums bija uzgūlies kā smags slogs. Pašā sākumā, dzirdot vienīgi savas elpas skaņu, Eilai bija bijis grūti aizmigt. Dzīvojot klanā, naktīs kāds allaž bija tuvumā - pats bargākais uzliktais sods varēja būt nošķiršana vienatnē, izvairīšanās, izstumšana, nāves lāsta uzlikšana.

Eila ļoti labi zināja, cik tas bija šausmīgs sods. Šajā brīdī viņa to apzinājās pat vēl vairāk. Gulēdama tumsā, ieklausīdamās tuvumā esošo cilvēku skaņās un sajuzdama sev blakus Jondalara silto augumu, pirmo reizi, kopš bija satikusi šos ļaudis, kurus viņa sauca par Citiem, Eila sajutās kā mājās.

-    Jondalar? - viņa klusi ierunājās.

-     Hmm.

-     Vai tu guli?

-    Vēl ne, - viņš nomurmināja.

-     Viņi ir jauki ļaudis. Tev bija taisnība. Man tiešām vajadzēja šurp atnākt un viņus iepazīt.

Vīrieša galva vienā mirklī noskaidrojās. Viņš bija cerējis, ka tikko Eila satiks sev līdzīgos cilvēkus un tie vairs viņai nebūs sveši, viņi vairs neliksies tik biedējoši. Pats Jondalars jau bija prom no mājām vairākus gadus, mājupceļš būs garš un grūts, Eilai bija jāgrib doties viņam līdzi. Bet ieleja bija kļuvusi par viņas dzīvesvietu. Tā Eilai piedāvāja visu, kas viņai bija vajadzīgs, lai izdzīvotu; tur viņa bija iekārtojusi savas mājas, pietrūkstošās ļaužu sabiedrības vietā izmantojot dzīvniekus. Eila negribēja nekur doties projām; tā vietā viņa gribēja, lai Jondalars paliek kopā ar viņu.

-     Es jau zināju, ka tā būs, Eila, - viņš sirsnīgi un pārliecinoši atbildēja, - ja vien tu viņus iepazīsi tuvāk.

-     Nezija man atgādina Izu. Kā tev liekas, kā Ridaga māte varēja palikt ar viņu stāvoklī?

-     Kas lai to zina, kāpēc Māte viņu apveltīja ar jauktu garu bērnu. Mātes ceļi vienmēr ir bijuši noslēpumā tīti.

Kādu brīdi Eila klusēja. - Man gan neliekas, ka Māte viņu apveltīja ar bērnu no jauktiem gariem. Manuprāt, viņa pazina kādu Citu vīrieti.

Jondalara pierē iegūla rieva. - Es zinu, ka, tavuprāt, vīriešiem ir kāda saistība ar dzīvības radīšanu, bet kā gan plakangalvju sieviete varēja būt pazīstama ar Citu vīrieti?

-    Es nezinu, kā. Klana sievietes neceļo vienas un turas pa gabalu no Citiem. Klana vīriešiem nepatīk, ja sieviešu tuvumā apgrozās Citi. Klanā uzskata, ka bērnus rada vīrieša totēma gars, un viņi negrib, ka Citu vīriešu totēma gars pienāk pārāk tuvu viņu sievietēm. Un klana sievietes baidās no viņiem. Klanu Sapulcēs arvien parādās jauni stāsti par to, kā Citi traucē un savaino klana ļaudis, it īpaši nākas ciest sievietēm.

Bet Ridaga māte nebaidījās no Citiem. Nezija stāstīja, ka viņa bija sekojusi Mamutu ļaudīm divas dienas, un, kad Taluts viņai pamāja, sieviete gāja viņam līdzi. Jebkura cita klana sieviete būtu skrējusi no viņa prom. Viņa droši vien jau iepriekš pazina kādu Citu vīrieti, kas bija labi pret viņu izturējies vai vismaz nedarījis viņai pāri, jo no Taluta nebaidījās. Kad sievietei bija vajadzīga palīdzība, kāds iemesls viņai bija domāt, ka varētu to atrast pie Citiem?

-     Varbūt tas notika tāpēc, ka viņa bija redzējusi Neziju barojam bērnu? - Jondalars spriedelēja.

-    Varbūt. Bet tas nedod atbildi uz jautājumu, kāpēc viņa bija viena. Vienīgais iemesls, kāpēc tā varēja notikt, ir tas, ka sievietei bija uzlikts nāves lāsts un viņa bija padzīta no klana. Klana sievietes netiek bieži nolādētas. Viņu dabā nav šo lāstu izpelnīties. Varbūt tam bija kāda saistība ar Citu vīrieti…

Eila uz brīdi apklusa un tad domīgi piebilda: - Acīmredzot Ridaga māte bija ļoti savu bērniņu vēlējusies. Viņai bija vajadzīga liela drosme, lai tuvotos Citiem, pat tādā gadījumā, ja viņa jau iepriekš pazinusi kādu Citu vīrieti. Tikai tad, kad viņa ieraudzīja bērnu un nodomāja, ka tas ir kropls, viņa padevās. Ari klanā neatzīst bērnus - jaukteņus.

-    Kā tu vari būt tik pārliecināta par to, ka viņa pazinusi Citu vīrieti?

-     Sieviete ieradās pie Citiem, lai dzemdētu bērnu; tas nozīmēja to, ka viņai nebija sava klana, kas palīdz dzemdībās, un viņai bija kāds iemesls, lai domātu, ka Nezija un Taluts viņai palīdzēs. Varbūt viņa šo vīrieti satika vēlāk, bet esmu pārliecināta, ka viņa pazina vīrieti, kas dalījās ar viņu Baudas veltē… vai vienkārši atviegloja savas vajadzības. Jondalar, viņai piedzima jauktenis.

-     Kāpēc tu domā, ka tieši vīrietis aizsāk sievietē jaunu dzīvību?

-    Jondalar, ja par to padomā, tad var saprast. Paskaties, piemēram, uz to puisi - Danugu, kas šodien ieradās. Viņš izskatās kā Taluta kopija. Tikai jaunāks. Domāju, ka Taluts viņu radīja tad, kad dalījās ar Neziju Baudas veltē.

-    Vai tas nozīmē, ka viņai būs vēl viens bērns, jo arī šonakt viņi dalījās Baudas veltē? - Jondalars jautāja. - Cilvēki bieži dalās Baudas veltē. Tā ir Lielās Zemes Mātes velte, un Viņu pagodina tas, ja tajā bieži dalās. Bet sievietēm bērni nedzimst katru reizi, kad viņas dalās Mātes Baudas veltē. Eila, ja vīrietis novērtē Mātes veltes un godā Viņu, tad Viņa var izvēlēties vīrieša garu, lai sajauktu to kopā ar viņa sievietes garu. Ja tas izrādās viņa gars, tad bērns var būt līdzīgs viņam, kā Danugs ir līdzīgs Talutam, bet tā ir Māte, kas šos jautājumus izlemj.

Eila tumsā saviebās. Tas bija jautājums, kuru viņa vēl nebija atrisinājusi. - Es nezinu, kāpēc sievietei katru reizi nedzimst bērni. Varbūt, lai dzimtu bērni, ir vairākas reizes jādalās Baudas veltē? Varbūt tas jādara kādā noteiktā laikā? Varbūt tas notiek tikai tad, kad vīrieša totēms ir īpaši spēcīgs, lai uzvarētu sievietes totēmu? Varbūt patiešām Māte pati izvēlas, bet viņa izvēlas konkrētu vīrieti un liek viņa vīrietībai būt īpaši spēcīgai. Vai vari droši zināt to, tieši kā Viņa izvēlas? Vai zini, kā gari tiek sajaukti kopā? Vai tie nevar sajaukties sievietē tajā brīdī, kad viņa ar vīrieti dalās Baudas veltē?

-    Nekad neesmu par to dzirdējis, - Jondalars sacīja, - bet domāju, ka tā varētu būt. - Tagad viņš bija tumsā saviebies. Vīrietis apklusa uz ilgu laiku, un Eila nodomāja, ka viņš ir aizmidzis, bet tad pēkšņi viņš atkal ierunājās: - Eila, ja tu domā pareizi, tad katru reizi, kad mēs dalāmies Mātes Baudas veltē, mēs varam tevī radīt bērniņu.

-     Arī es tā domāju, - viņa atsaucās, būdama par šo apjautu ļoti iepriecināta.

-    Tad mums tas jāpārtrauc! - Jondalars iesaucās, pēkšņi pieceldamies sēdus.

-     Bet kāpēc? Jondalar, es gribu, lai tieši tu aizsāc manī bērniņu. - Eilas izbailes bija skaidri nojaušamas.

Jondalars pagriezās uz sāniem un viņu apskāva. - Un arī es to gribu, tikai ne tagad. Mums priekšā garš Ceļojums uz manām mājām. Tas var aizņemt gadu vai pat ilgāk. Ja gaidīsi bērniņu, tev varētu būt bīstami doties tādā ceļā.

-     Vai tad mēs vienkārši nevaram doties atpakaļ uz ieleju? - viņa jautāja.

Jondalars baidījās: ja viņi atgriezīsies ielejā, lai Eila varētu drošībā dzemdēt, viņi nekad no turienes neaizies.

-     Eila, es nedomāju, ka tā būtu laba ideja. Tev tādā brīdī nevajadzētu būt vienai. Es nezināšu, kā tev palīdzēt, tev būs vajadzīga citu sieviešu palīdzība. Sieviete dzemdībās var nomirt, - viņš sacīja ar sāpēs aizžņaugtu balsi. Vēl nesen viņš pats par to bija pārliecinājies.

Eila saprata, ka tā ir taisnība. Dzemdējot dēlu, viņa pati bija bijusi par mata tiesu no nāves. Bez Izas palīdzības Eila nebūtu izdzīvojusi. Šis nebija piemērotākais laiks, kad dzemdēt bērnu, pat no Jondalara ne.

-   Jā, tev taisnība, - viņa atzina, izjuzdama smagu vilšanos. - Tas var izrādīties grūti… es… es… gribētu, lai man tuvumā ir citas sievietes, - viņa piekrita.

Jondalars atkal Ugu laiku klusēja. - Eila, - viņš atkal ierunājās aizžņaugtā balsī, - varbūt… varbūt mums nevajadzētu gulēt vienā gultā… ja… Bet tā ir Mātes godināšana dalīties Viņas Baudas veltē, - viņš nomurmināja.

Kā lai Eila ticami paskaidro, ka viņiem nav jāpārtrauc dalīties Baudas veltē? Iza bija viņu brīdinājusi: nekad nevienam šo noslēpumu par slepeno zālīti neatklāt, it īpaši vīrietim. - Nedomāju, ka mums par to vajadzētu uztraukties, - Eila sacīja. - Es jau nemaz droši nezinu, vai vīrietis ir tas, kas aizsāk bērnu, un, ja jau Lielā Zemes Māte pati to izvēlas, Viņa var to izvēlēties jebkurā laikā, vai ne?

-    Jā, un tas mani uztrauc. Tomēr, ja izvairīsimies no Viņas Baudas veltes, tas var Viņu sadusmot. Viņa gaida sevis godināšanu.

-    Jondalar, ja jau Viņa izvēlas, lai izvēlas. Ja tāds laiks pienāks, tad domāsim. Es negribētu, ka tu Viņu aizvainotu.

-    Jā, Eila, tev taisnība, - Jondalars atviegloti piekrita.

Ar nelielu nožēlu Eila nolēma turpināt dzert zālīšu uzlējumu, kas neļaus viņai palikt stāvokli, bet tajā nakti viņa sapņoja par bērniem, ka viņai būs bērniņi ar gariem, blondiem matiem un ari tādi, kas līdzinājās Ridagam un Durkam. Bija jau gandrīz pienācis rīts, kad jaunajai sievietei parādījās pavisam cits sapnis - ļaunu vēstījošs un ne no šis pasaules.

Sapnī Eilai bija divi dēli - brāļi, par kuriem neviens nevarētu uzminēt, ka viņi ir brāļi. Viens bija slaids, gara auguma un blondiem matiem kā Jondalars, otrs - vecākais - bija Durks, Eila to zināja, kaut ari viņa seja bija ēnā. Abi brāļi no pretējām pusēm tuvojās viens otram, viņi atradās tukšas, vientulīgas, vēju appūstas prērijas vidū. Eila sajuta lielu uztraukumu; tūlīt notiks kaut kas briesmīgs - kaut kas tāds, kas viņai bija jānovērš. Tad ar milzīgām bailēm Eila saprata - abi viņas dēli viens otru nogalinās. Piegājusi viņiem tuvāk, sieviete mēģināja tos aizsniegt, bet viņu turēja gūstā bieza, staipīga siena. Dēli jau gandrīz bija pienākuši viens otram klāt, rokas bija paceltas sitienam. Eila iekliedzās.

-     Eila! Eila! Kas tev kaiš? - Jondalars viņu purināja.

Pēkšņi viņiem blakus nostājās Mamuts. - Bērns, mosties! Mosties! - viņš sauca. - Tas bija tikai simbols, vēstījums. Mosties, Eila!

-     Bet viens no viņiem mirs! - viņa kliedza, joprojām atrazdamās sapņa varā.

-    Nav tā, kā tu domā, - Mamuts sievieti mierināja. - Tas var ari nenozīmēt to, ka viens… brālis mirs. Tev ir jāiemācās iepazīt sapņu īsto nozīmi. Tev piemīt Talants; tas ir ļoti varens, tikai tev trūkst pieredzes.

Eilas redze noskaidrojās, un viņa ieraudzīja sevi skatāmies divas uztrauktas sejas, abi bija gara auguma vīrieši: viens - jauns un skaists, otrs - vecs un gudrs. Jondalaram rokā bija degošs skals no pavarda, lai palīdzētu viņai pamosties. Piecēlusies sēdus, Eila centās pasmaidīt.

-    Vai tagad ar tevi viss kārtībā? - Mamuts apjautājās.

-    Jā. Jā. Piedodiet, ka pamodināju jūs! - Eila atvainojās, pāriedama uz Zelandoni valodu, aizmirsusi, ka vecais vīrs šo valodu nesaprot.

-    Mēs parunāsimies vēlāk, - Mamuts sacīja, sirsnīgi uzsmaidīdams, un atgriezās savā gultā.

Eila pamanīja, ka pārējo aizņemto gultu priekškari nolaižas, kad viņa ar Jondalaru iekārtojās atpakaļ gultā, un jutās nedaudz nokaunējusies, ka bija radījusi tādu kņadu. Ieritinājusies Jondalaram pie sāniem, nolikusi galvu zem vīrieša pleca, Eila bija pateicīga par viņa siltumu un klātbūtni. Viņa jau atkal gandrīz iemiga, kad pēkšņi jaunās sievietes acis atkal plaši atvērās.

-     Jondalar, - viņa čukstēja, - kā Mamuts zināja, ka sapņoju par saviem dēliem, ka viens brālis nogalina otru?

Bet Jondalars jau bija aizmidzis.

5

Eila satrūkusies pamodās, tad palika mierīgi guļam un ieklausījās. Viņa atkal dzirdēja skaļu vaidu. Izklausījās, ka kādam ļoti sāp. Nobažījusies jaunā sieviete pabīdīja malā priekškaru un paskatījās apkārt. Krouzija stāvēja ejā blakus sestajam pavardam ar izplestām rokām, it kā izmisīgi ko lūgdama, lai ar šādu žestu izraisītu līdzjūtību.

-     Viņš būtu gatavs iedurt man krūtīs! Viņš mani nogalinātu! Viņš būtu gatavs sarīdīt manu meitu pret mani! - Piespiedusi rokas pie krūtīm, Krouzija kauca tādā balsī, it kā kāds viņu galētu nost. Vairāki cilvēki sastājās apkārt. - Es viņam atdodu savu meitu, kas nākusi no manām miesām…

-     Atdod! Tu man neesi neko atdevusi! - Frabeks auroja. - Es tev samaksāju līgavas pūru par Fraliju.

-     Tā bija niecīga samaksa! Es par viņu būtu varējusi dabūt daudz vairāk, - Krouzija atcirta; sievietes vaimanas vairs nebija tik sirdi plosošas, kā bija bijuši iepriekšējie sāpju kliedzieni. - Viņa pie tevis atnāca ar diviem bērniem. Tas bija pierādījums par Mātes labvēlību. Tu ar savu nožēlojamo atlīdzību mazināji viņas vērtību. Un arī bērnu vērtību. Un tagad tik paskaties uz viņu! Viņa jau atkal ir svētīta. Es tev viņu atdevu tikai aiz laipnības, savas labās sirds dēļ…

-    Jo neviens cits Krouziju pie sevis neņemtu, pat ne ar viņas divreiz svētīto meitu, - kāda balss turpat blakus ierunājās.

Eila pagriezās, lai redzētu, kas to bija teicis. Viņai pretim smaidīja jauna sieviete, kas vakar vakarā bija ģērbusies skaistajā, sarkanajā tu- nikā.

-    Ja esi plānojusi ilgāk pagulēt, tad neņem viņus galvā, - Dīgija sacīja. - Šodien viņi tā agrāk sākuši.

-     Nē. Es celšos, - Eila izlēma. Paskatījusies apkārt, viņa ieraudzīja, ka gulta ir tukša. Izņemot abas sievietes, neviena cita tuvumā nebija. Jondalars piecēlies. Atradusi drēbes, Eila sāka ģērbties. - Pamodos, domāju, ka sieviete ievainota.

-     Neviens nav ievainots. Vismaz ne tā, ka varētu ko redzēt. Bet man ir žēl Fralijas, - Dīgija sacīja. - Nav patīkami, ja tevis dēļ notiek nemitīgi strīdi.

Eila pašūpoja galvu. - Kāpēc viņi kliedz?

-     Nezinu, kāpēc viņi visu laiku strīdas. Droši vien abi grib iegūt Fralijas labvēlību. Krouzija kļūst veca un nevēlas, lai Frabeks apdraudētu viņas ietekmi, bet Frabeks ir stūrgalvīgs. Agrāk viņam nekā daudz nebija, un tagad viņš negrib zaudēt iegūto. Kaut ari līgavas pūra maksa bija zema, Fralija viņam nodrošināja jaunu stāvokli. - Eila bija acīmredzami ieinteresēta viņas stāstā, tāpēc Dīgija apsēdās uz gultas un turpināja runāt, kamēr Eila ģērbās.

-     Tomēr man nešķiet, ka Fralija varētu viņu pamest. Par spīti tam, ka Frabeks dažkārt var būt visai nejauks, manuprāt, viņai viņš patīk. Viņai nemaz nebija tik viegli atrast kādu vīrieti - tādu, kas vēlētos pieņemt arī viņas māti. Visi bija redzējuši, kā tas bija pirmajā reizē, neviens negribēja paciest Krouziju. Vecā sieva var kliegt, ko vien grib, par meitas atdošanu. Tomēr viņa pati samazināja Fralijas vērtību. Man nu gan nepatiktu, ja es tā tiktu raustīta uz abām pusēm. Bet man ir paveicies. Pat ja es pati gribētu nodibināt jaunu apmetni, nevis to darīt kopā ar brāli, Talija vienmēr būtu laipni gaidīta.

-     Māte ies tev līdzi? - Eila izbrīnīti jautāja. Viņa saprata to, ka sieviete var pārcelties uz vira klanu, bet ņemt līdzi māti - tas bija kaut kas jauns.

-     Kaut viņa varētu nākt man līdzi! Bet nedomāju, ka viņa to darīs. Manuprāt, viņa labprātāk paliks šeit. Es viņu par to nevainoju. Daudz labāk ir būt savas apmetnes vadonei nekā citas apmetnes vadones mātei. Tomēr man viņas pietrūks.

Eila aizgrābti klausījās. Viņa nesaprata pusi no tā, ko Dīgija stāstīja, bet nebija pārliecināta, vai pareizi ir sapratusi ari otru pusi.

-     Ir tik skumji pamest māti un savu cilti, - Eila piebilda. - Bet tev drīz būs savs vīrietis?

-     0 jā! Nākamvasar. Tas notiks Vasaras sapulces laikā. Māte beidzot visu ir nokārtojusi. Viņa pieprasīja tik lielu līgavas pūra samaksu, es baidījos, ka otra puse to nekad nespēs dot, bet viņi piekrita. Zini? Ir tik grūti gaidīt. Ja vien Branagam nebūtu tagad jādodas projām. Bet viņa ļaudis viņu gaida. Viņš tiem apsolīja drīz atgriezties…

Abas jaunās sievietes, draudzīgi sarunājoties, devās uz velēnu mītnes izeju. Dīgija čaloja, bet Eila ieinteresēta klausījās.

Gaitenī bija vēsāks, un tikai tajā brīdī, kad izejas priekškars tika pacelts, Eila saprata, ka pa nakti temperatūra krietni vien pazeminājusies. Salts vējš iepūta Eilai matos un ar pēkšņu brāzmu parāva ieejai priekšā piekārto smago mamuta ādas priekškaru. Pa nakti bija sasnigusi plāna, pūkaina sniega kārtiņa. Spēcīga pretvēja pūsma, pacēlusi gaisā trauslās sniegpārslas, sadzina tās bedrēs un iedobēs, tad izpūta ārā vēja sanestos sniega graudiņus un aiztrauca tos tālāk pa atklāto līdzenumu. Eilas sejā iedzēla asi, nelieli krikumi.

Tomēr velēnu mītnes iekšienē bija daudz siltāks nekā alā. Jaunā sieviete bija uzvilkusi biezo jaku tikai tad, kad devās laukā; ja viņa būtu palikusi iekšā, tad šis siltais apģērba gabals nebūtu bijis vajadzīgs. Eila izdzirdēja Vīniju iezviedzamies. Joprojām saitē piesietais kumeliņš un ķēve bija atkāpušies no cilvēkiem un viņu rosības, cik tālu vien varēja. Eila devās pie zirgiem, tad pagriezās un uzsmaidīja Dīgijai. Arī jaunā sieviete atbildēja ar smaidu un devās meklēt Branagu.

Ieraudzījusi Eilas tuvošanos, iezviedzoties un sveicienā purinot galvu, ķēve izskatījās atvieglota. Jaunā sieviete noņēma Skrējējam iemauktus un devās kopā ar zirgiem pie upes, aiz līkuma. Tiklīdz apmetne vairs nebija redzama, Vīnija un Skrējējs jutās daudz brīvāki, pēc Eilas un dzīvnieku abpusējas mīlestības apliecinājumiem zirgi sāka ganīties sausajā, trauslajā zālē.

Pirms došanās atpakaļ uz apmetni Eila piegāja pie krūma. Atraisījusi bikšu jostu, viņa nesaprata, kā lai, nolaižot ūdeni, nesaslapina bikšu staras. Šī problēma viņai bija sākusies kopš tā brīža, kad viņa sāka valkāt īstu apģērbu. Pagājušajā vasarā Eila pati sev bija pagatavojusi šo tērpu, noskatīdamās no tā modeļa, ko bija pagatavojusi Jondalaram, kas savukārt bija nokopēts no tām drēbēm, ko bija saplosījis lauva. Bet sieviete savas jaunās drēbes uzvilka mugurā tikai tajā dienā, kad abi devās izpētes ceļojumā. Ieraudzījis Eilai mugurā jaunās drēbes, nevis ērto ādas apmetni, ko klana sievietes parasti nēsāja, Jondalars bija ļoti iepriecināts, tāpēc viņa nolēma apmetni atstāt alā. Bet Eila vēl arvien nebija sapratusi, kā lai tiek galā ar šo neatliekamo vajadzību, un kaunējās par to prasīt Jondalaram. Viņš bija vīrietis. Kā gan viņš varēja zināt, kas sievietei tādā gadījumā jādara?

Viņa novilka cieši pieguļošās bikses; lai to izdarītu, bija jānovelk arī apavi - augsti mokasīni, kas ieskāva kājas apakšstilbu -, tad, papletuši kājas, Eila savā ierastajā veidā pietupās pie zemes. Balansēdama uz vienas kājas, lai uzvilktu apspīlētās ādas bikses, jaunā sieviete pamanīja rāmi plūstošo upi un mainīja domas. Tā vietā Eila pār galvu novilka silto jaku un tuniku, noņēma amuletu maisiņu un devās uz upmalu. Ir jāpabeidz attīrīšanās rituāls, un viņai allaž ir patikusi rīta pelde.

Eila bija izdomājusi upē izskalot muti, noberzt seju un rokas. Viņa nezināja, kā šie cilvēki pieraduši mazgāties. Ja radās tādi piespiedu apstākļi, kad malkas kaudzi klāja sniegs un kurināmā nebija pietiekami vai vējš zēģelēja cauri alai, vai arī ūdens bija sasalis tik ciets, ka to bija grūti atskaldīt pat dzeršanai, Eila varēja iztikt bez mazgāšanās, tomēr viņai patika būt tīrai. Un kaut kur dziļi zemapziņā viņa joprojām domāja par rituālu, par šķīstīšanās pabeigšanu pēc pirmās pavadītās nakts alā - velēnu mītnē - pie Citiem.

Viņa paskatījās uz upi. Tā rāmi plūda pa savu gultni; caurspīdīga ledus kārtiņa vietām klāja upes līča stāvošo ūdeni, un pie krasta bija izveidojusies balta ledus garoza. Zemes strēle, vietumis klāta ar izbalējušiem un novītušiem zāles stiebriem, iestiepās upē, izveidodama rāmu dīķi krasta ieplakā. Dubļainā laukumiņā auga viens pats bērzs, kas bija izveidojies par kroplīgu krūmu.

Eila aizgāja līdz dīķim un iebrida ūdenī, salauzīdama skaisto ledus kārtiņu, kas bija izveidojusies virs stāvošā ūdens. Noelsusies no ledainā ūdens stindzinošā aukstuma, kas uzdzina spēcīgus drebuļus, jaunā sieviete pieķērās pie trausla bērza zariņa, lai nezaudētu līdzsvaru, un devās tālāk straumē. Ledaini asa vēja brāzma durstīja sievietes kailo ādu, uzdzenot zosādu, un iesita matus sejā. Sakodusi klabošos zobus, Eila iebrida dziļāk. Kad ūdens jau sniedzās gandrīz līdz viduklim, viņa uz- šļakstīja ledaino ūdeni uz sejas, tad, ātri ievilkusi elpu, pietupās un iegremdējās līdz kaklam.

Lai gan jaunā sieviete elsa un drebēja, viņa bija pieradusi pie aukstā ūdens, bet nodomāja, ka drīz vairs vispār nebūs iespējams peldēties upē. Izkāpusi krastā, viņa ar plaukstām norīvēja ūdeni nost no ķermeņa un ātri apģērbās. Dodoties atpakaļ pa nogāzi prom no upes, ķermenī ielija patīkams, kņudošs siltums, kas aizstāja stindzinošo aukstuma sajūtu, likdams viņai justies mundrai un kā no jauna piedzimušai. Un viņa uzsmaidīja gurdenajai saulei, kas uz brīdi atspīdēja pie mākoņu klātajām debesīm.

Pienākusi pie apmetnes, Eila apstājās pie velēnu mītnes nomīdītās teritorijas un vēroja, kā vairāki ļaužu bariņi ir nodevušies dažādiem darbiem.

Jondalars runājās ar Vimezu un Danugu, jaunajai sievietei nebija nekādu šaubu par to, kāds bija šo trīs krama apstrādes meistaru sarunu temats. Netālu no viņiem četri cilvēki raisīja vaļā auklas, ar kurām pie četrstūraina rāmja, kas bija izgatavots no kopā sasaistītiem mamuta ribu kauliem, bija piesieta briežāda - tagad tā bija pārvērtusies par mīkstu, elastīgu un gandrīz vai baltu kažokādu. Turpat blakus Dīgija ar gludi apdarinātu ribu kaulu enerģiski apstrādāja otru briežādu, kas bija piesieta pie līdzīga rāmja. Eila zināja, ka pēc žāvēšanas zvērāda šādi ir jāapstrādā, lai tā būtu elastīga, bet piesiešana pie mamuta kaulu rāmja tās izstiepšanai - tas bija kaut kas jauns. Šis process viņu ļoti ieinteresēja, un viņa centās iegaumēt visas detaļas.

Pie briežādas ārējās malas, saglabājot tās kontūru, tika iegriezti vairāki mazi caurumiņi, cauri kuriem izvilka auklu; tad zvērāda tika piesieta pie rāmja un stingri nostiepta. Rāmis tika piesliets pie velēnu mītnes, un to varēja apgriezt otrādi, lai apstrādātu no otras puses. Dīgija ar visu svaru bija uzgūlusies uz ribu kaula mieta, spiezdama tā neaso galu izklātajā briežādā, līdz izskatījās, ka garais miets izdursies tai cauri, bet stiprā, elastīgā āda padevās un caurums neradās.

Vēl pāris cilvēku nodarbojās ar tādiem darbiem, kurus Eila nepazina, bet visi pārējie bija aizņemti ar mamuta skeleta atlieku apbedīšanu izraktajās bedrēs. Visās malās mētājās kauli un mamuta zobi. Izdzirdējusi saucienu, Eila pacēla galvu un ieraudzīja, ka uz apmetnes pusi nāk Taluts un Talija, nesdami uz pleciem lielu, liku mamuta ilkni, kas joprojām atradās pie zvēra galvaskausa. Vairums no redzamajiem kauliem nenāca no dzīvniekiem, kurus Mamutu cilts bija nogalinājusi. Šad un tad daži kauli tika atrasti stepē, bet vairumu atrada upes sanēšu kaudzēs, kas bija uzkrājušās upes likumos, kur straujais ūdens izmeta krastā dzīvnieku atliekas.

Tad Eila pamanīja, ka netālu no viņas stāv vēl kāds cilvēks un vēro apmetni. Pasmaidījusi Eila piegāja pie Ridaga un pārsteigta pamanīja, ka arī puika viņai atsmaida pretī. Klana ļaudis nekad nesmaidīja. Ja viņu sejas izteiksmē parādījās atklāti zobi, tas parasti liecināja par naidīgumu, īpašu satraukumu vai bailēm. Zēna smaids uz bridi likās galīgi nevietā. Bet Ridags nebija audzis klanā un bija apguvis šis sejas izteiksmes draudzīgāko nozīmi.

- Labrīt, Ridag! - Eila viņu uzrunāja, vienlaikus ar zīmēm parādīdama klana sasveicināšanās žestu, kas, uzrunājot bērnus, bija nedaudz atšķirīgs no parastā. Parādot šo žestu, jaunā sieviete atkal pamanīja zēna sejā pavīdam sapratnes atblāzmu. "Viņš atceras!" viņa nodomāja. "Esmu pārliecināta, ka viņam ir klana atmiņas. Ridags zina šos žestus, tikai viņam tie jāatgādina. Tas nebija tā kā man; man tie bija jāmācās no jauna." - ♦

Eila atcerējās Izas un Kreba apjukumu, kad viņi atklāja, ka mazajai meitenei - salīdzinājumā ar klana bērniem, kuriem tie vienkārši bija jāatceras, - šos žestus bija grūti iemācīties. Viņai bija jānopūlas tos iemācīties un atcerēties, bet klana bērniem tie bija tikai vienreiz jāparāda. Daži klana ļaudis bija nodomājuši, ka Eila ir pārāk neapķērīga un atpalikusi, bet pieaugot meitene bija sev iemācījusi visu ātri atcerēties, lai pārējiem viņas dēļ nebūtu jāzaudē pacietība.

Bet Jondalars par viņas prasmi bija pārsteigts. Salīdzinājumā ar citiem cilvēkiem Eilas uztrenētā atmiņa bija īsts brīnums, tā veicināja viņas prasmi apgūt jaunas valodas un zināšanas. Vīrietis bija pārsteigts, cik ātri Eila apgūst jaunas valodas, - izskatījās, ka viņa to dara bez jebkādas piepūles. Bet šīs iemaņas apgūšana nebija bijis viegls darbs; kaut ari Eila bija iemācījusies ātri visu atcerēties, viņa nekad tā īsti neizprata, kas tās klana atmiņas tādas ir. Neviens no Citiem to nevarēja izprast; tā bija galvenā atšķirība starp šīm dažādo cilvēku grupām.

Klana ļaudīm toreiz bija lielākas smadzenes nekā viņu pēctečiem; viņiem nepiemita mazāks intelekts, tikai tas bija citāds. Viņi mācījās no atmiņām, kas bija nedaudz līdzīgas instinktam, tikai apzinātākas; jau no dzimšanas viņu lielo smadzeņu rievās bija uzkrātas senču zināšanas. Viņiem nebija jāapgūst jaunas zināšanas un iemaņas, lai izdzīvotu, šie ļaudis to visu atcerējās. Jau bērnībā viņiem bija tikai jāatgādina tas, ko viņi jau zināja, - tā klana ļaudis apguva zināšanas. Pieauguši viņi jau saprata, kā smelties no uzkrātajām zināšanām.

Klana ļaudis viegli atcerējās, bet viss jaunais tika uztverts ar lielām grūtībām. Tiklīdz kas jauns tika apgūts - vai izprasts kāds nezināms jēdziens, vai pieņemts līdz šim nebijis uzskats -, viņi to vairs nekad neaizmirsa un šīs atmiņas nodeva nākamajām paaudzēm, tikai paši viņi ļoti lēni mācījās un mainījās. Kad Iza skoloja Eilu zāļu sievas gudrībās, viņai vajadzēja iemācīties saprast, ja ne izprast, šo atšķirību starp divām ļaužu grupām. Dīvainā jaunā meitene nespēja atcerēties tik labi kā klana ļaudis, bet visu jauno viņa apguva daudz ātrāk.

Ridags pateica kādu vārdu. Eila uzreiz to nesaprata. Tad viņa to apjauta - tas bija viņas pašas vārds! Viņas vārds tika izrunāts tik pazīstamā veidā - tā klana ļaudis mēdza to izrunāt.

Tāpat kā viņi, ari bērns nespēja pilnībā apgūt runu; viņš varēja izrunāt dažas svarīgas skaņas, kas bija nepieciešamas, lai atdarinātu to ļaužu valodu, ar kuriem dzīvoja kopā. Tās bija tās pašas skaņas, kuras arī Eilai sakarā ar pieredzes un treniņa trūkumu bija grūti izrunāt. Tas bija saistīts ar klana ļaužu un viņu priekšteču ierobežoto balss saišu attīstību un novedis viņus pie bagātīgas un saprotamas žestu un zīmju valodas, lai izteiktu savas kultūras gudrās un vispusīgās domas. Ridags saprata Citus - ļaudis, ar kuriem viņš dzīvoja kopā; viņš saprata valodas ideju. Viņš tikai nespēja izteikties tā, lai citi viņu saprastu.

Pēkšņi puika demonstrēja to pašu žestu, ko vakar bija rādījis Nezijai; viņš nosauca Eilu par "māti". Jaunā sieviete sajuta savu sirdi sitamies ātrāk. Pēdējais, kurš šo zīmi bija viņai rādījis, bija viņas dēls, un Ridags izskatījās tik līdzīgs Durkam, ka uz brīdi Eila šajā puikā ieraudzīja savu dēlu. Viņa gribēja ticēt, ka Ridags ir viņas dēls, un izmisīgi vēlējās viņu ieskaut savās rokās, apkampt un saukt vārdā. No satraukuma trīcēdama, Eila aizvēra acis un ar pūlēm apspieda sevī vēlēšanos pasaukt viņu.

Kad Eila atvēra acis, Ridags viņu vēroja ar zinošu, senatnīgu un ilgu pilnu skatienu, it kā puika nojaustu un zinātu, ka arī viņa zēnu saprot. Lai kā arī Eila to vēlētos, Ridags nebija Durks. Viņš nekādā ziņā nebija Durks, tāpat kā Eila nebija Dīgija; viņš bija viņš pats. Atguvusi savaldīšanos, Eila dziļi ievilka elpu.

-    Ridag, vai gribi vēl kādu vārdu iemācīties izteikt ar žestiem? - viņa jautāja.

Puika dedzīgi pamāja.

-     No vakardienas tu atceries žestu "māte"…

Zēns atbildēja, vēlreiz atkārtodams to žestu, kas tik ļoti bija aizkustinājis Neziju… un viņu pašu.

-    Vai zini šo? - Eila apjautājās, parādīdama sveiciena žestu. Jaunā sieviete redzēja, kā Ridags pūlas atcerēties to, ko jau gandrīz zināja.

-     Tas ir sveiciens un nozīmē "labrīt" vai "sveiki". Bet šis, - Eila to atkārtoja vēlreiz ar nelielu niansi, - nozīmē: "vecāks cilvēks runā ar jaunāku".

Ridags saviebās, tad atkārtoja žestu un pēc tam uzsmaidīja ar pārsteidzošu smaidu. Atkārtojis abus žestus, viņš brīdi padomāja un parādīja ari trešo, pēc tam jautājoši paskatījās Eilā, nebūdams pārliecināts, ka patiešām ir to parādījis.

-Jā, pareizi, Ridag! Esmu sieviete, tāpat kā mamma, un tā tu sveicini mammu. Tu to patiešām atceries!

Nezija redzēja, ka Eila ir kopā ar Ridagu. Puika bija pāris reižu radījis viņai lielu satraukumu, kad bija aizmirsies un centies izdarīt pārāk daudz, tāpēc Nezija vienmēr uzmanīja viņa atrašanās vietu un darbības. Viņu piesaistīja jaunās sievietes un zēna saprašanās, sieviete centās vērot un saprast, ar ko viņi nodarbojas. Pamanījusi Nezijas ziņkārīgo un bažīgo skatienu, Eila viņu pasauca.

-     Es rādu Ridagam klana - mātes ļaužu - valodu, - Eila skaidroja,

-    tāpat kā to vārdu, ko viņš iemācījās vakar.

Ar platu smaidu, kas atklāja lielākus zobus nekā šejienes ļaudīm, Ridags parādīja Nezijai piesardzīgu žestu.

-    Ko tas nozīmē? - viņa jautāja, skatīdamās Eilā.

-     Ridags saka: "Labrīt, māt!" - jaunā sieviete skaidroja.

"Labrīt, māt?" Arī Nezija centās atkārtot attāli līdzīgu žestu, ko Ridags viņai tikko bija parādījis. - Tas nozīmē: "Labrīt, māt"?

-     Nē. Apsēdies! Es tev parādīšu. Šis, - Eila parādīja žestu, - nozīmē "Labrīt", un šādi, - viņa parādīja to pašu žestu ar nelielu niansi, - nozīmē "Labrīt, māt". Tādu žestu var rādīt arī man. Tas nozīmē - "sieviete, kurai ir bērns". Tev būtu jārāda šādi, - Eila atkal parādīja žestu ar citu niansi, lai pateiktu: "Labrīt, bērns!" - Un šis, - Eila turpināja, rādīdama citas variācijas, - lai pateiktu: "Labrīt, mans dēls!" Vai saproti?

Nezijai uzmanīgi vērojot, Eila atkārtoja visas žesta variācijas. Tagad, juzdamās pārliecinātāka, sieviete mēģināja vēlreiz. Kaut ari žestam trūka lietpratības, gan Eilai, gan Ridagam bija skaidrs, ka Nezija cenšas parādīt: "Labrīt, mans dēls!"

Stāvēdams Nezijai blakus, puika apvija rokas viņai ap kaklu. Apskāvusi zēnu, Nezija sparīgi mirkšķināja acis, lai atturētos no draudošajiem asaru plūdiem, pat Ridaga acis bija miklas, un tas Eilu pārsteidza.

No visiem Bruņa klana locekļiem tikai Eilas acis asaroja, izrādot emocijas, kaut arī pārējo jūtas bija tikpat spēcīgas. Eilas dēls varēja izrunāt tās pašas skaņas kā viņa; viņam piemita runas spējas - viņas sirds joprojām sāpēja, atceroties, kā Durks bija viņu saucis, kad Eilai bija jādodas prom no klana, - bet, izjūtot bēdas, Durks nespēja liet asaras.

Tāpat kā viņa bioloģiskā māte, Ridags nevarēja parunāt, bet, izjūtot mīlestību, viņa acīs iemirdzējās asaras.

-     Nekad agrāk nebiju spējusi ar viņu sarunāties tā, lai būtu droša, ka viņš mani noteikti saprot, - Nezija sacīja.

-     Vai gribi iemācīties vēl kādas zīmes? - Eila maigi apjautājās.

Sieviete pamāja, baidīdamās runāt, lai šī kopības izjūta ar Ridagu

nezustu. Eila viņiem abiem parādīja vēl vairākas zīmes un to variācijas; Nezija un Ridags bija koncentrējušies, lai tās atcerētos. Pēc kāda brīža, lai pārliecinātos, kas šeit notiek, ieradās abas pārējās Nezijas meitas, Latija un Ragija, un Talijas jaunākie bērni - Brinans un viņa mazā māsiņa Tusija, kas bija vienos gados ar Ridagu un Ragiju; pēc brīža bariņam pievienojās arī Fralijas septiņgadīgais dēls Krisaveks. Drīz vien visi jau bija aizrāvušies ar jauno, brīnišķīgo spēli - sarunāšanos ar rokām.

Bet salīdzinājumā ar pārējām apmetnes bērnu spēlēm šajā Ridags varēja izcelties. Eila nespēja viņam tik ātri iemācīt, cik ātri viņš visu uztvēra. Viņai tikai bija vienreiz jāparāda, un pēc neilga laika puika jau pats pievienoja savas variācijas - dažādas nianses un nozīmes smalkās nokrāsas. Eilai radās izjūta, ka zēnā visas šīs zināšanas jau mājo; tās bija nobriedušas un gribēja izlauzties ārā; tām bija vajadzīgs tikai neliels impulss, un, tikko tās spruka vaļā, tā atpakaļceļa vairs nebija.

Vēl interesantākas šīs nodarbības padarīja tas, ka arī viņa vecuma bērni mācījās kopā ar Ridagu. Pirmo reizi mūžā Ridags varēja sevi pilnībā izteikt, un puikam nekad nebija gana. Bērni, ar kuriem viņš kopā bija izaudzis, pieņēma viņa spēju tekoši "runāt" šādā jaunā veidā. Viņi jau agrāk bija ar Ridagu draudzējušies un zināja, ka viņš ir citāds un viņam ir grūtības runāt, bet bērni nebija pieņēmuši pieaugušo cilvēku aizspriedumu, ka puika nav īpaši apveltīts ar prāta spējām. Un Latija, kā jau tas vecākām māsām pienākas, gadiem ilgi bija visiem pieaugušajiem tulkojusi Ridaga "buldurēšanu".

Kad bērniem jau bija gana mācīties, viņi devās prom, lai liktu jaunās zināšanas lietā un iesaistītos kādā nopietnākā spēlē, un Eila pamanīja, ka Ridags bērnus palabo, kad tie vēršas pie viņa pēc kādas zīmes vai žesta apstiprinājuma. Viņš bija atradis sev jaunu vietu vienaudžu vidū.

Joprojām sēdēdama blakus Nezijai, Eila vēroja, kā bērni cits citam rāda klusus žestus. Jaunā sieviete pasmaidīja, iedomādamās, ko Iza būtu domājusi par Citu bērniem, kas sarunājas klana valodā, tajā pašā laikā kliegdami un smiedamies. Eila bija pārliecināta, ka tomēr vecā zāļu sieva būtu to kaut kā sapratusi.

-    Tev droši vien ir taisnība. Šis ir Ridaga sarunāšanās veids, - Nezija atzina. - Nekad nebiju redzējusi, ka viņš kaut ko tik ātri būtu apguvis. Es nezināju plakan… Kā tu viņus sauc?

-     Klans. Viņi sevi dēvē par klanu. Tas nozīmē… ģimene… cilvēki… ļaudis. Alu Lāča klans ir cilvēki, kas godina Lielo Alu Lāci; jūs sakāt Mamutu cilts, Mamutu mednieki, kas godā Māti, - Eila atbildēja.

-     Klans… nezināju, ka viņi tā sarunājas, nezināju, ka kāds var tik daudz pateikt ar rokām… nekad nebiju redzējusi Ridagu tik priecīgu. - Nezija apklusa, un Eila juta, ka sieviete meklē vārdus, lai pateiktu ko vairāk. Viņa nogaidīja, lai dotu otrai sievietei iespēju sakopot domas.

-      Esmu pārsteigta, ka tu viņu tik ātri pieņēmi, - Nezija turpināja.

-     Dažiem ļaudīm ir iebildumi, jo viņš ir jauktenis, un vairums cilvēku viņa klātbūtnē jūtas neērti. Bet liekas, ka tu viņu pazīsti.

Pētīdama vecāko sievieti un nezinādama, ko teikt, Eila ieturēja pauzi. Tad, pieņēmusi lēmumu, viņa sacīja: - Reiz es pazinu kādu, līdzīgu viņam… manu dēlu. Manu dēlu Durku.

-    Tavu dēlu? - Nezijas balsī ieskanējās pārsteigums, bet Eila nemanīja nekādu riebuma pazīmi, kas tik skaidri bija saklausāma Frabeka balsī, kad vīrietis vakar bija runājis par Ridagu un plakangalvjiem. - Tev ir dēls jauktenis? Kur viņš ir? Kas ar viņu notika?

Eilas sejā iezīmējās sāpes un ciešanas. Dzīvodama viena pati ielejā, viņa bija dziļi apglabājusi domas par savu dēlu, bet, ieraugot Ridagu, vecās rētas tika uzplēstas. Nezijas jautājumi uzjundīja sāpīgas atmiņas un emocijas un pārsteidza jauno sievieti nesagatavotu. Tagad viņai bija tām jāstājas pretim.

Nezija bija tikpat atklāta un tieša kā pārējie viņas cilts ļaudis, un viņas jautājumi tika uzdoti spontāni, bet vecākā sieviete nebija neiejūtīga. - Piedod, Eila! Man vajadzēja padomāt…

-     Neuztraucies, Nezij, - Eila atbildēja, mirkšķinādama acis, lai nesāktu raudāt. - Es zinu, ka rodas jautājumi, kad runāju par savu dēlu. Tas… sāp… runāt par Durku.

-     Tev nav par viņu jārunā.

-     Dažkārt tomēr ir jārunā. - Eila ieturēja pauzi un sāka stāstīt:

-    Durks dzīvo klanā. Kad viņa nomira, Iza… mana māte, kā tu ar Ridagu… teica man iet uz ziemepem un atrast savus ļaudis. Ne klanu, bet Citus. Durks tad bija zīdainis. Es negāju. Vēlāk, kad Durkam bija trīs gadi, Brouds lika man iet projām. Es nezināju, kur Citi dzīvo, nezināju, kurp došos, tāpēc nevarēju paņemt sev līdzi Durku. Atdevu viņu Ubai… māsai. Viņa mīl Durku un par viņu rūpēsies. Tagad Durks ir viņas dēls.

Eila apklusa, bet Nezija nezināja, ko teikt. Viņa būtu gribējusi uzdot vēl vairāk jautājumu, bet nevēlējās uzstāt, jo skaidri bija redzams, ka jaunajai sievietei ir mokoši runāt par dēlu, ko viņa mīlēja un kas bija jāpamet. Jaunā sieviete pati turpināja stāstīt:

-    Pagājuši trīs gadi, kopš redzēju Durku. Tagad viņam ir… seši gadi. Kā Ridagam?

Nezija pamāja. - Kopš Ridaga dzimšanas vēl nav pagājuši septiņi gadi.

Eila apklusa un izlikās iegrimusi dziļās pārdomās, tad turpināja:

-     Durks ir tāds kā Ridags, bet ne gluži. Durkam ir klana acis un mana mute. - Eila sāji pasmaidīja. - Vajadzētu būt otrādi. Durks māk veidot vārdus un runāt, bet klans nerunā. Būtu labāk, ja Ridags mācētu runāt, bet viņš to nevar. Durks ir spēcīgs. - Eilas acis aizklīda atmiņu dzīlēs.

-    Viņš ātri skrien. Kā Jondalars saka, kādu dienu būs ātrākais skrējējs. - Jaunās sievietes acīs bija redzamas skumjas, kad viņa paskatījās uz Neziju. - Ridags ir vārgs. No dzimšanas? Slimīgs…? - Nezinādama vārdu, viņa pielika roku pie krūtīm.

-     Dažkārt viņam grūti elpot, - Nezija piekrita.

-     Problēma nav elpošanā. Problēma ir asinīs… nē… ne asinīs… da- dump, - viņa sacīja, pielikdama dūri pie krūškurvja. Eila bija nelaimīga, ka nezināja to vārdu.

-     Tā ir sirds. Tā Mamuti to sauc. Ridagam ir vārga sirds. Kā tu to zināji?

-    Iza bija zāļu sieva, dziedniece. Labākā zāļu sieva no visiem klaniem. Viņa mani mācīja kā meitu. Arī es esmu zāļu sieva.

Nezija atcerējās, ka Jondalars bija sacījis, ka Eila esot dziedniece. Sieviete bija pārsteigta, uzzinot, ka plakangalvji bija pat domājuši par dziedniecību, bet viņa jau arī nebija zinājusi, ka viņi māk sazināties. Un pietiekami bieži būdama blakus Ridagam, Nezija zināja, ka pat bez runāšanas puika nav stulbs dzīvnieks, kā daudzi domā. Pat ja Eila nepiederēja pie Mamutu cilts, nebija nekāda iemesla uzskatīt, ka viņa par dziedniecību neko nezina.

Abas sievietes pacēla galvu uz ēnu, kas krita viņām pāri. - Mamuts grib zināt, vai tu, Eila, varētu aiziet pie viņa parunāties? - Danugs apjautājās. Abas sievietes bija tik ļoti iegrimušas sarunā, ka nemaz nepamanīja, kā jauneklis bija pienācis klāt. Jaunais vīrietis turpināja: - Ridags ir tik lielā sajūsmā par jauno žestu spēli, ko tu viņam iemācīji. Latija saka, ka Ridags grib, lai es pavaicāju: vai ari man tu neiemācītu dažas zīmes?

-    Jā. Jā. Es tev iemācīšu. Tās var iemācīt jebkuram.

-    Ari es gribu iemācīties vēl vairāk tavu roku vārdu, - Nezija piebalsoja, kad abas sievietes bija piecēlušās kājās.

-     No rīta? - Eila pajautāja.

-    Labi. Rīt no rīta. Bet tu vēl neesi neko ēdusi. Varbūt labāk sākumā paēst? - Nezija ierosināja. - Nāc man līdzi! Es iedošu tev un Mamutam ko ēdamu.

-     Esmu izsalkusi, - Eila piekrita.

-     Arī es esmu izsalcis, - Danugs aši piebilda.

-    Kad tad tu neesi bijis izsalcis? Jūs abi ar Talutu varētu noēst veselu mamutu! - Nezija to pateica ar lepnumu balsī par tik lielisku, brašu dēlu.

Kad abas sievietes kopā ar Danugu devās iekšā velēnu miteklī, pārējie to uztvēra par signālu, ka pienācis laiks kaut ko uzēst, un viņiem sekoja. Priekštelpā tika sacelti priekškari un piestiprināti uz tapām. Tā bija parasta, ikdienišķa rīta maltīte, ko daži ļaudis gatavoja pie saviem pavardiem, bet pārējie sanāca kopā pie pirmā lielā pavarda, kas kalpoja kā galvenais pavards, un tam apkārt atradās vairāki mazi pavardi. Daži ēda aukstos pārpalikumus no mamuta cepeša, citi ēda gaļas vai zivju zupu, kas bija savārīta kopā ar saknēm un zaļumiem; biezumam bija pievienoti rupji savvaļas graudi, salasīti zālainajās stepēs. Bet, vai nu ļaudis bija ēduši pie saviem pavardiem, vai ne, galu galā dzerot tēju un pirms došanās laukā visi sanāca pie kopējā lielā pavarda.

Eila sēdēja blakus Mamutam un ar lielu interesi vēroja notiekošo. Lielais skaļums, kas radās, visiem ļaudīm kopā runājot un smejoties, vēl joprojām viņu pārsteidza, bet jaunā sieviete jau sāka pie tā pierast. Vēl pārsteidzošāka bija sieviešu nepiespiestība, ar kādu viņas kustējās vīriešu vidū. Nebija nekādas striktas hierarhijas, ne arī kārtības, kā gatavot vai pasniegt ēdienu. Šķita, ka visi paši apkalpojas, izņemot sievietes un vīriešus, kas palīdzēja pabarot mazākos bērnus.

Abās rokās balansēdams ūdensnecaurlaidīgu, elastīgu krūzi bez roktura, izgatavotu no lāču zāles V veida formā, pilnu ar piparmētru tēju, Jondalars pienāca klāt un uzmanīgi apsēdās uz zāles paklājiņa blakus Eilai.

-    Tu šorīt agri piecēlies, - Eila sacīja.

-     Negribēju tevi traucēt. Tu tik saldi dusēji.

-     Pamodos, kad domāju, ka kāds ievainots. Bet Dīgija man teica, ka vecā sieviete… Krouzija… vienmēr skaļi runā ar Frabeku.

-     Viņi tik skaļi strīdējās, ka pat es, būdams laukā, viņus dzirdēju, - Jondalars sacīja. - Frabeks varbūt arī ir nemiera cēlējs, bet es neesmu pārliecināts, ka varu viņu vainot. Vecā sieviete ķērc trakāk par sīli. Kā gan kāds var ar viņu sadzīvot?

-     Es domāju, ka kāds ir savainots, - Eila domīgi piebilda.

Jondalars, pagalam izbrīnījies, paskatījās uz jauno sievieti. Viņš nedomāja, ka Eila sacīja, ka kāds ir fiziski ievainots.

-    Tev taisnība, Eila, - Mamuts ierunājās. - Vecās rētas, kas joprojām sāp.

-     Dīgijai žēl Fralijas. - Eila pagriezās pret Mamutu, juzdamās brīvi, uzdodot vecajam vīram jautājumus, kaut arī negribēja parādīt savu nezināšanu. - Kas ir līgavas pūrs? Dīgija stāstīja, ka Talija par viņu bija paprasījusi ļoti lielu līgavas pūru.

Pirms sniedza atbildi, Mamuts ieturēja pauzi un uzmanīgi apkopoja domas, jo gribēja, lai Eila viņa atbildi saprot. Jaunā sieviete nogaidoši vēroja veco vīru. - Eila, varu tev atbildēt vienkārši, bet tur ir kas vairāk, nekā izskatās. Gadiem ilgi esmu par to domājis. Nav viegli saprast un izskaidrot pašam sevi un savus ļaudis pat tad, ja esi viens no tiem, pie kura ļaudis nāk pēc atbildēm. - Koncentrējoties Mamuts aizvēra acis. - Vai saproti, kas ir hierarhijas stāvoklis? - viņš iesāka.

-    Jā, - Eila atbildēja. - Klanā vadonim bija augstākais stāvoklis, tad sekoja mednieku līderis un pārējie mednieki. Arī moguram bija augsts stāvoklis, bet tas bija citādi. Viņš ir… garu pasaules vīrs.

-     Un sievietēm?

-     Sievietēm ir vīra statuss, bet zāļu sievai ir pašai savs stāvoklis.

Eilas komentāri pārsteidza Jondalaru. Par spīti tam, ko viņš no Eilas bija uzzinājis par plakangalvjiem, viņam joprojām bija grūti noticēt, ka viņi spēj izprast tik sarežģītu jēdzienu kā hierarhija.

-    Tā jau es domāju, - Mamuts klusi piekrita, tad turpināja skaidrošanu: - Mēs godinām Māti - visas dzīvības radītāju un barotāju. Viņa devusi dzīvību cilvēkiem, dzīvniekiem, augiem, ūdenim, kokiem, klintīm, zemei - Viņa to visu radīja. Kad vēršamies pie mamuta, brieža vai bizona gara, lai lūgtu atļauju tos nomedīt, tad zinām, ka Mātes gars devis tiem dzīvību; Viņas gars aizstās nomedītos ar jauniem dzīvniekiem. Viņa mūs baro.

-     Mēs sakām, ka tā ir Mātes Dzīvības balva, - Jondalars piebalsoja, ieinteresēts sarunā. Viņš vēlējās uzzināt, kādas ir Mamutu tradīcijas salīdzinājumā ar Zelandoni paražām.

-    Muta, Māte, ir izvēlējusies sievietes, lai mums parādītu, kā Viņa ir uzņēmusi dzīvības garu sevī, lai radītu un dzemdētu jaunu dzīvību un aizstātu tos, ko ir aizsaukusi pie sevis, - vecais, viedais vīrs turpināja. - Bērni pieaugot par to uzzina no leģendām, stāstiem un dziesmām, bet ar tevi, Eila, tā nenotika. Mums pat sirmā vecumā patīk klausīties stāstus, bet tev, lai saprastu daudzu mūsu tradīciju iemeslus, ir jāsaprot šo stāstu būtība un zemteksts. Mūsu ciltī ieņemamo stāvokli nosaka mātes izcelšanās un līgavas pūrs ir veids, kā šī vērtība tiek noteikta.

Eila pamāja, aizrāvusies ar stāstu. Jondalars bija mēģinājis izskaidrot par Māti, bet Mamuts bija to izdarījis daudz pamatotāk un vieglāk saprotami.

-    Kad sieviete un vīrietis nolemj uzsākt kopdzīvi, tad vīrietis un viņa apmetne dod dāvanas sievietes mātei un viņas apmetnei. Līgavas māte vai ari cilts vadone nosaka pūra lielumu - cik dāvanu nepieciešams, dažkārt ari pati sieviete var izvēlēties sev pūra lielumu, bet to nosaka daudz un dažādi faktori, ne tikai viņas iegribas. Neviena sieviete nevēlas tikt novērtēta par zemu, bet pieprasītais pūrs nedrīkst būt pārāk liels, citādi izvēlētais vīrietis un viņa apmetne nevarēs to atļauties vai negribēs maksāt.

-     Kāpēc jāmaksā par sievieti? - Jondalars jautāja. - Vai tas viņu nepadara par preci - kā sāli, kramu vai dzintaru?

-    Sievietes vērtība ir daudz lielāka. Līgavas pūrs ir tā cena, ko vīrietis maksā par privilēģiju dzīvot kopā ar sievieti. No branga līgavas pūra ieguvēji ir visi. Tas piešķir sievietei augstu stāvokli, pasaka visiem, cik augstu viņu vērtē topošais vīrs un viņas pašas cilts. Līgavas pūrs dara godu arī vīra ciltij, ļauj viņiem pierādīt, ka ir veiksmīgi un var atļauties tādu cenu maksāt. Tas dara godu arī sievietes ciltij, izrāda viņiem cieņu un godu un sniedz kompensāciju, ja gadījumā sieviete apmetni pamet - kā dažas sievietes to dara, pievienojoties kādai jaunai apmetnei vai pārejot dzīvot pie vīra. Bet pats svarīgākais ir tas, ka līgavas pūrs palīdzēs apmetnei samaksāt tādā pašā situācijā, kad kāds apmetnes vīrietis būs nolūkojis sev sievu, tā viņi parādīs savu bagātību.

Bērni piedzimstot pārmanto mātes ieņemto stāvokli ciltī, tāpēc liels līgavas pūrs ari viņiem dod labumu. Kaut arī pūrs tiek saņemts dāvanās, no kurām dažas palīdzēs jaunajam pārim uzsākt kopdzīvi, īstā vērtība ir sievietes stāvoklis - cieņa, kādu sieviete iemantojusi savā ciltī un ari pārējās apmetnēs; šo cieņu pārmanto arī viņas vīrs un bērni.

Eila joprojām neko neapjauta, bet Jondalars māja ar galvu un sāka to saprast. Dažas īpatnējas un sarežģītas detaļas bija atšķirīgas no Jondalara cilts tradīcijām, bet galvenajās līnijās radniecīgās attiecības un vērtības daudz neatšķīrās. Zelandoni vīrietis jautāja: - Kā tiek noteikta sievietes vērtība? Kā var noteikt līgavas pūru?

-     Pūrs ir atkarīgs no daudzām lietām. Vīrietis allaž centīsies atrast sievieti ar augstāku stāvokli, cik vien būs spējīgs to atļauties, jo, kad viņš aizies no mātes pavarda, tad pieņems sievas stāvokli, kas jau ir vai tikai vēl būs māte. Sievietei, kas jau ir pierādījusi, ka var dzemdēt bērnus, ir augstāka vērtība; tādas sievietes ir ļoti pieprasītas. Vīrieši parasti cenšas paaugstināt topošās sievas vērtību, jo tas ir viņu pašu labā; divi vīrieši, kas sacenšas kādas augsta stāvokļa sievietes dēļ, var apvienot savus līdzekļus - ja viņiem paveicas un sieviete piekrīt -, tā būs panākts vēl lielāks pūrs. Dažreiz notiek arī tā, ka viens vīrietis dzīvo ar divām sievietēm, īpaši ja viņas ir māsas un nevēlas šķirties. Tad viņš iegūst augstākstāvošās sievietes statusu, kas dod viņam papildu priekšrocības, un tiek labvēlīgi pieņemts. Ar to viņš pierāda, ka ir spējīgs apgādāt divas sievietes un viņu gaidāmos bērnus. Dvīnes tiek uzskatītas par īpašu vērtību un reti kad tiek šķirtas.

-    Kad mans brālis atrada sev sievieti Šaramudu ciltī, viņš kļuva par radinieku Toli - sievietei no Mamutu cilts. Reiz viņa man stāstīja, ka esot "nozagta", kaut arī pati esot tam piekritusi, - Jondalars stāstīja.

-    Mēs tirgojamies ar Šaramudiem, tomēr mūsu tradīcijas nav vienādas. Toli bija sieviete ar augstu stāvokli. Atdot viņu citai ciltij nozīmēja atteikties no sievietes, kas pati par sevi bija vērtība. Šaramudi samaksāja labu cenu, bet Toli būtu varējusi pārņemt savas mātes stāvokli un nodot to tālāk savas cilts vīram un dēlam, kas galu galā būtu saglabājies Mamutu cilts robežās. Viņas vērtību nemaz nevarēja kompensēt. Mēs to zaudējām, it kā Toli būtu mums nolaupīta. Bet Toli bija iemīlējusies un apņēmusies dzīvot kopā ar Šaramudu jaunekli, tāpēc, lai to īstenotu, mēs atjāvām viņu "nolaupīt".

-    Dīgija stāstīja, ka Fralijas māte noteikusi zemu līgavas pūra maksu, - Eila piebilda.

Vecais Mamuts pagrozījās un iekārtojās ērtāk. Viņš saprata, uz ko Eilas jautājums mērķēts, uz to nebūs viegli atbildēt. Daudzi ļaudis intuitīvi izprot savas tradīcijas un nebūtu varējuši tās izskaidrot tik labi kā Mamuts. Daudzi viņa stāvokli ieņemošie nevēlētos izskaidrot cilts uzskatus, tie parasti būtu nomaskēti divdomīgos stāstos, viņi baidītos, ka tik tiešs un detalizēts kultūras vērtību skaidrojums atņemtu spēku un noslēpumainības plīvuru. Pat Mamuts šajā situācijā nejutās ērti, bet viņš jau bija izdarījis savus secinājumus par Eilu un pieņēmis lēmumus. Viedais virs gribēja, lai Eila pēc iespējas ātrāk apjauš būtību un saprot viņu tradīcijas.

-    Mātei ir tiesības pāriet dzīvot pie jebkura no savu bērnu pavardiem, - Mamuts turpināja. - Ja viņa tā dara, - bet parasti viņa tā nerīkojas, ja vēl nav veca, - visbiežāk tā būs meita, kas dzīvo tajā pašā apmetnē. Viņas virs parasti pārvācas kopā ar viņu, bet, ja pats vēlas, drīkst ari atgriezties savas mātes apmetnē vai dzīvot pie māsas. Vīrietis parasti ir pieķēries sievas bērniem, sava pavarda bērniem, jo dzīvo ar viņiem kopā un māca tos, bet māsas bērni ir viņa mantinieki, un, kad viņš noveco, tad viņi par šo veco vīru ir atbildīgi. Parasti vecie ļaudis tiek laipni gaidīti, bet diemžēl ne vienmēr. Fralija ir vienīgais bērns, kas Krouzijai atlicis, tāpēc tur, kur dodas Fralija, dodas arī Krouzija. Dzīve nav Krouziju žēlojusi, un ar vecumu viņa nebūt nav kļuvusi laipnāka. Viņa ir tik ļoti pieķērusies savai meitai, ka tikai daži vīrieši ir ar mieru dzīvot ar viņu pie viena pavarda. Pēc tam kad nomira Fralijas pirmais vīrs, Krouzijai bija jāsamazina Fralijas līgavas pūrs; tas vecajai sievai gremza un viņas skarbumu tikai vēl vairāk palielināja.

Eila saprotoši pamāja, un viņas pierē iegūla bažīga rieva. - Iza reiz man stāstīja par kādu vecu sievu, kas dzīvojusi Bruņa klanā, pirms vēl mani atrada. Viņa bija ieradusies no kāda cita klana; vīrs viņai nomira un bērnu nebija. Viņai nebija ne vērtības, ne stāvokļa, bet vecā sieva vienmēr tika apgādāta ar pārtiku un siltu vietu pie pavarda. Ja Krouzijai nebūtu Fralijas, kurp tad viņa dotos?

Mamuts kādu brīdi apsvēra jautājumu. Viņš gribēja sniegt Eilai pilnīgi godīgu atbildi. - Eila, tad Krouzijai būtu problēma. Parasti tāds, kuram nav radinieku, tiek pieņemts pie kāda cita pavarda, bet šī sieviete ir tik kašķīga; nav daudz tādu, kas gribētu viņu ņemt pie sevis. Iespējams, ka viņa jebkurā apmetnē atrastu ēdienu un vietu, kur pārgulēt, bet pēc kāda laika ari šie ļaudis lūgtu viņu doties prom, tieši tāpat, kā to izdarīja tā apmetne, kurā nomira Fralijas pirmais vīrs.

Vecais vīrs saviebās un turpināja stāstu: - Ari pats Frabeks nav nekāda dāvana, tas vīrs ir īsts kašķupolis. Viņa mātei bija ļoti zems stāvoklis; tā sieviete neko daudz nebija sasniegusi; viņai nebija gandrīz nekā, ko piedāvāt, vienīgi nepārvarama tieksme uz stipro dzērienu bouzu, tāpēc Frabekam, uzsākot dzīvi, nekā daudz nebija. Viņa apmetne nevēlējās pieņemt pie sevis Krouziju un nespēja pārdzīvot, kad pats Frabeks no tās aizgāja. Tieši tāpēc Fralijas pūrs bija tik mazs. Vienīgais iemesls, kāpēc viņi ir pie mums, ir Nezija. Viņa pārliecināja Talutu iestāties par viņiem, tāpēc šie ļaudis tika pieņemti. Daži mūsu cilvēki to nožēlo.

Eila saprotoši pamāja. Tas šo situāciju padarīja skaidrāku. - Mamut, kas…

- Nuvij! Nuvij! Ak Lielo Māt! Viņa ir aizrijusies! - pēkšņi kāda sieviete iekliedzās.

Vairāki ļaudis bija sastājušies apkārt, kamēr sievietes trīsgadīgais bērns klepodams un sprauslādams cīnījās atgūt elpu. Kāds uzsita bērnam pa muguru, bet tas nepalīdzēja. Pārējie apkārt stāvošie tikai gudri spriedelēja un bija apjukuši; viņi spēja vien bezpalīdzīgi noskatīties, kā meitēns cīnās pēc elpas un pamazām kļūst zilgans.

= 6 =

Eila lauzās cauri pūlim un pieskrēja pie bērna, kad tas jau sāka zaudēt samaņu. Pacēlusi meitenīti, viņa pati apsēdās un nolika to sev klēpī, tad iebāza pirkstu mazajai mutē, lai redzētu, vai nevar atrast aizsprostojumu. Kad tas izrādījās neiespējami, Eila piecēlās kājās un, pagriezusi bērnu otrādi, ar vienu roku turēja to ap vidukli tā, lai meitenītes galva un rokas nokarātos uz leju, un spēcīgi iesita viņai starp lāpstiņām. Tad, no aizmugures aplikusi rokas šļauganajam mazulim, ar grūdienu to parāva.

Elpu aizturējuši, visi stāvēja apkārt un vēroja sievieti, kas, cenšoties dabūt laukā aizsprostojumu no meitenītes kakla, kā izskatījās, zināja, ko dara dzīvības un nāves cīņā. Bērns vairs neelpoja, kaut arī viņa sirsniņa vēl joprojām sitās. Noguldījusi mazo zemē, Eila notupās tai blakus. Ieraudzījusi apģērba gabalu - bērna silto jaku -, jaunā zāļu sieva pabāza to meitenītei zem kakla, lai galva atkristu atpakaļ un mute atvērtos. Tad, aizspiedusi mazuļa degunu, sieviete pielika muti pie meitenītes mutes un, cik dziļi spēdama, ievilka elpu, tādējādi radīdama spēcīgu iesūkšanu. Viņa tik stipri sūca, līdz pati gandrīz palika bez elpas.

Pēkšņi viņa sajuta, ka kaut kas ar klusinātu paukšķi ielido viņai mutē, gandrīz vai aizsprostodams pašas rīkli. Pacēlusi galvu, Eila izspļāva skrimšļainu kaulu, pie kura vēl joprojām karājās gaļa. Vēlreiz dziļi ievilkusi elpu, jaunā sieviete atgrūda matus no pieres, lai tie netraucē, un, vēlreiz ar savu muti pieplakusi pie bērna mutes, iepūta dzīvības elpu mazā bērna aprimušajās plaušās. Mazais krūškurvis pacēlās. Eila pūta elpu vairākas reizes.

Negaidot bērns sāka atkal klepot un sprauslāt, un beidzot arī pats ievilka garu un sēcošu elpu.

Kad Nuvija ievilka elpu pati, jaunā zāļu sieva palīdzēja viņai piecelties sēdus un tikai tad ieraudzīja Troniju, kas atviegloti šņukstēja, priecādamās par sava bērna izglābšanu.

Pārvilkusi silto jaku pāri galvai un atmetusi kapuci, Eila lūkojās uz pavardu rindu. Pie paša pēdējā - Sumbra - pavarda viņa ieraudzīja

Dīgiju stāvam blakus uguns liesmām, ķemmējam kastaņbrūno matu rotu, savijam tos mezglā un runājamies ar kādu, kas sēdēja uz gultas paaugstinājuma. Pāris pēdējo dienu laikā Eila un Dīgija bija kļuvušas labas draudzenes un parasti no rītiem kopā devās pastaigā. Iespraudusi matos no kaula izgatavoto sprādzi - garu, tievu veidojumu, kas izgatavots no mamuta ilkņa un gludi nopulēts, - Dīgija pamāja Eilai un parādīja žestu "Pagaidi mani, iešu kopā ar tevi".

Blakus Mamuta pavardam Tronija sēdēja uz gultas un zīdīja Hartalu. Sieviete Eilai uzsmaidīja un pamāja, lai pienāk klāt. Eila iegāja teritorijā, kuru dēvēja par Ziemeļbrieža pavardu, apsēdās blakus Tronijai un noliecās, lai pamīlinātos un pakutinātu mazo bēbi. Kādu brīdi mazais ļāvās, ķiķināja un spārdīja savas sīkās kājeles, bet pēc tam atkal pievērsās mātes krūtij.

-     Viņš jau tevi pazīst, Eila, - Tronija sacīja.

-     Hartals ir laimīgs un veselīgs bērns. Viņš ātri aug. Kur ir Nuvija?

-      Manuvs viņu tā paagrāk izveda ārā. Viņš tik ļoti palīdz man ar bērniem, priecājos, ka viņš atnāca dzīvot pie mums. Tornekam ir māsa, pie kuras viņš būtu varējis palikt. Jaunie un vecie vienmēr labi satiek, bet Manuvs gandrīz visu savu laiku pavada ar mazo meiteni un nespēj viņai neko atteikt. īpaši jau tagad, kad gandrīz vai viņu zaudējām. - Jaunā māmiņa pacēla zīdaini klēpī, lai paklapētu tam pa muguriņu, tad atkal pagriezās pret Eilu. - Man vēl nav bijusi iespēja aprunāties ar tevi divatā. Gribēju tev vēlreiz pateikties. Mēs visi esam tik pateicīgi… Es ļoti baidījos, ka viņa… Man joprojām rādās slikti sapņi. Es pati nezināju, ko darīt. Es patiešām nezinu, ko būtu iesākusi, ja tevis šeit nebūtu bijis. - Tronijai aizlūza balss, jo acīs saskrēja asaras.

-     Tronij, tā nerunā. Nevajag pateikties. Tas ir mans… es nezinu to vārdu. Man ir… nepieciešamās zināšanas…

Eila redzēja Dīgiju nākam caur Dzērves pavardu un pamanīja, ka Fralija skatās uz viņu. Ap acīm Fralijai bija tumši loki, un sieviete šķita pārāk nomocījusies. Eila bija Fraliju vērojusi un konstatējusi, ka viņai jau ir pārāk ilgs grūtniecības laiks, lai no rītiem vairs nejustu nelabumu, tomēr Fralija vēl joprojām vēma un ne tikai no rītiem. Eila bija gribējusi sievieti pamatīgāk izmeklēt, bet, kad bija par to ieminējusies, Frabeks bija sacēlis lielu kņadu. Viņš apgalvoja, ka Eilas palīdzība aizrīšanās gadījumā vēl nepierādot to, ka viņa ko sajēdzot no dziedniecības. Frabeks neticēja Eilas vārdiem un baidījās, ka svešā sieviete varētu dot Fralijai kādu sliktu padomu. Tas sagādāja Krouzijai papildu iemeslu strīdam. Beidzot, lai pārtrauktu vīra un mātes ķīviņus, Fralija paziņoja, ka jūtas labi un viņai nav ar jauno dziednieci jārunā.

Eila uzmundrinoši uzsmaidīja nabaga sievietei un, pa ceļam paņēmusi tukšu ūdens somu, kopā ar Dīgiju devās uz velēnu mītnes izeju. Izgājušas cauri Mamuta pavardam, abas sievietes iegāja Lapsas pavarda teritorijā, kur Raneks viņas ar acīm pavadīja. Eilai radās nojauta, ka vīrietis novēro, kā viņa iziet cauri Lauvas pavardam, pēc tam ēdiena gatavošanas vietai, līdz sasniedza velvēto izeju; viņai bija jāapspiež liela vēlme atskatīties atpakaļ.

Pastumjot malā durvju ailas priekškaru, jaunā sieviete samirkšķināja acis no skaidrajās, zilajās debesis spīdošās spilgtās saules negaidītā spožuma. Bija viena no tām siltajām, patīkamajām rudens dienām, kas nāca kā reta dāvana un bija jāsaglabā atmiņā, jo drīz vien sāks pūst saltais ziemas vējš, sāks trakot vētras un spalgais sals kļūs par ikdienas neatņemamu sastāvdaļu. Eila atzinīgi pasmaidīja un pēkšņi atcerējās, kaut arī gadiem ilgi nebija par to domājusi, ka Uba bija piedzimusi tieši šādā dienā - tajā pirmajā rudenī, pēc tam kad Bruņa klans bija viņu atradis.

Velēnu mītne un nolīdzinātā teritorija tās priekšā bija izveidota apmēram nogāzes vidū - ar skatu uz rietumiem. No mitekļa ieejas pavērās plašs skats; Eila kādu brīdi stāvēja un vēroja ainavu. Vizuļodama un mirgodama upe klusi čaloja saules un ūdens savstarpējā rotaļā. Pāri upei dūmakas klātā tālienē Eila pamanīja līdzīgu stāvu nogāzi. Plato, straujo upi, kas lauza ceļu cauri plašajām, atklātajām stepēm, no abiem krastiem ieskāva erodētas augsnes vaļņi. No noapaļotās plato virsmas līdz pat lejā esošajai upes gultnei smalko lesa augsni izvagoja dziļas aizas, kas bija radušās lietus, kūstošā sniega un ziemeļu lielā ledāja pavasara plūdu rezultātā. Zemākajā nogāzes daļā dažas zaļas lapegles un priedes, izkaisītas starp bezlapu zemu krūmu puduriem, vientulīgi stāvēja taisnas un nelokāmas. Lejup pa straumi abos upes krastos auga kaķastes, kas bija sajaukušās ar niedrēm un grīšļiem. Augšup pret straumi Eilas skatu aizsedza upes līkums, bet Vīnija un Skrējējs bija redzami, tie ganījās sausajā, sagūlušajā kūlā un izcēlās uz nabadzīgās un trūcīgās ainavas fona.

Pie jaunās sievietes kājām nokrita dubļu pika. Iztrūkusies Eila pacēla acis un ieskatījās Jondalara izteiksmīgi zilajās acīs. Blakus viņam, plati smaidīdams, stāvēja Taluts. Viņa bija pārsteigta, ieraudzījusi vēl vairākus cilvēkus mitekļa augšdaļā.

-     Nāc šurp, Eila! Es tev palīdzēšu tikt augšā, - Jondalars aicināja.

-     Ne tagad. Vēlāk. Es tikko iznācu ārā. Kāpēc esi tur, augšā?

-     Mēs liekam apaļās laivas virs dūmu izejas lūkām, - Taluts paskaidroja.

-     Ko?

-     Nāc šurp! Es paskaidrošu, - Dīgija sacīja. - Citādi tūlīt apčurāšos.

Abas sievietes kopā devās uz tuvāko gravu. Stāvajā nogāzē bija izveidoti neapstrādāti pakāpieni, kas veda uz vairākiem lieliem mamuta pleca lāpstiņas kauliem, kuru vidū bija iztaisīti caurumi un nostiprināti virs dziļākās sausās gravas daļas. Uzkāpusi uz viena no mamuta lāpstiņas kauliem, Eila atsēja bikšu jostu, nolaida tās zemē un notupās virs cauruma blakus Dīgijai, brīnīdamās, kāpēc pati agrāk nebija par šo pozu iedomājusies un viņai bijušas tādas problēmas ar apģērbu. Pēc tam kad viņa vienreiz bija redzējusi Dīgiju tā darām, tas likās tik vienkārši un saprotami. Ari nakts grozu saturu izlēja gravā, tur izgāza arī pārējos atkritumus, kas pavasarī tika aizskaloti projām.

Izrāpušās no gravas, abas sievietes devās uz upi blakus dziļai aizai. Upes gultnes vidū tecēja urga, kas tālāk uz ziemeļiem bija gandrīz vai sasalusi. Kad pienāks pavasaris, pa upes gultni atkal plūdīs trakojoša ūdens straume. Dažu mamutu galvaskausu augšējās daļas bija apgrieztas otrādi un sakrautas upes krastā kopā ar raupji izgrebtiem ķipjiem garos kātos, izgatavotiem no dzīvnieku kāju kauliem.

Abas sievietes piepildīja mamutu galvaskausu bļodas ar upes ūdeni un no maisiņa, ko Eila bija paņēmusi līdzi, iebēra abās plaukstās novītušas ziedlapiņas - kas reiz bijušas bāli zilas puķes ar ziepju sakni. Ar slapjām rokām tās rīvējot, radās nedaudz smilšaina, ziepjaina viela, kas uz tīrajām rokām un sejas atstāja smaržīgu aromātu. Eila nolauza zariņu, sakošļāja nolauzto galiņu un izmantoja to zobu tīrīšanai, šo paradumu jaunā sieviete bija pārņēmusi no Jondalara.

-    Kas ir apaļās laivas? - Eila jautāja, kad abas sievietes devās atpakaļ, pa abām nesdamas ūdensizturīgo bizona kuņģi, kas bija piepildīts ar svaigu ūdeni.

-     Mēs tās izmantojam, lai šķērsotu upi, kad tā nav pārāk krāčaina. Tās izgatavo no kaula rāmja un koka, kuru izveido bļodas formā, lai vienā laivā varētu iesēsties divi vai varbūt trīs cilvēki. Laivu apklājam ar zvērādu - parasti tā ir sumbra āda ar spalvu uz āru - un labi to ieeļļojam. Megaceros ragi, nedaudz apgriezti, kalpo par labiem airiem… lai dzītu to uz priekšu pa ūdeni, - Dīgija skaidroja.

-     Kāpēc apaļās laivas liek uz būdas jumta?

-     Tur mēs allaž tās glabājam, kad vairs nelietojam, bet ziemā ar laivām apklāj dūmu izejas lūkas, lai pa caurumiem nekrīt iekšā sniegs un nelīst lietus. Vīri tās piesien ar auklām, kuras nostiprina cauri dūmu atverei, lai laivas neaizpūš projām. Bet ir jāatstāj arī vieta, pa kuru izplūst dūmiem, un jābūt gataviem tās pārvietot un nopurināt sniegu, ja tas sakrājas.

Abām sievietēm ejot tālāk, Eila pie sevis domāja, cik ļoti viņai paveicies, ka pazīst Dīgiju. Uba bija bijusi māsa, un Eila bija viņu mīlējusi, bet Uba bija Izas īstā meita un daudz jaunāka; vienmēr bija manāma šī gadu starpība. Eila nekad nebija pazinusi nevienu sava vecuma draudzeni, kura saprastu visu, ko viņa saka, un ar kuru viņai būtu tik daudz kopīga. Sievietes nolika smago ūdens somu zemē un apstājās, lai mazliet atpūstos.

-    Eila, parādi man, lūdzu, ar žestiem, kā tu saki "es tevi mīlu", lai varētu to parādīt Branagam, kad atkal viņu satikšu, - Dīgija palūdza.

-    Klanā nav tādu zīmju, - Eila atbildēja.

-     Vai tad viņi cits citu nemīl? Runājot par viņiem, tu radi priekšstatu, ka klanā valda humānas attiecības; biju domājusi, ka tādai zīmei jābūt.

-    Jā, viņi mīl cits citu, bet viņi ir klusi… nē, tas nav īstais vārds.

-    Šķiet, ka "izsmalcināti" ir īstais vārds, ko tu meklē, - Dīgija palīdzēja.

-    Izsmalcināti… par jūtu izrādīšanu. Piemēram, māte bērnam varētu sacīt: "Tu mani dari laimīgu", - Eila skaidroja, rādīdama Dīgijai īsto žestu, - bet sieviete nekad tik atklāti savas jūtas neizrādīs… nē, vai saproti? - Eila šaubījās, vai arī otrreiz ir izvēlējusies pareizos vārdus, un gaidīja, līdz Dīgija pamāja ar galvu, tad turpināja: - Viņa nekad savas jūtas tik atklāti neizrādīs vīrietim.

Dīgiju tas ieinteresēja. - Ko tad viņa darīs? Man bija Branagam jādara zināms, kādas man pret viņu ir jūtas, kad atklāju, ka Vasaras sapulcē viņš mani vēroja, tāpat kā es vēroju viņu. Ja es to nebūtu varējusi pateikt, tad nezinu, ko būtu darījusi.

-    Klana sieviete to nesaka, bet parāda. Sieviete ar darbiem pierāda vīrietim, ka mīl viņu, - gatavo tādu ēdienu, kāds viņam garšo, no rītiem, viņam mostoties, uzvāra vīrieša iecienītāko tēju. īpašā veidā izgatavo viņam apģērbu - iekšējo apmetņa kārtiņu padara izcili mīkstu vai kājautu iekšpusē ieliek siltu kažokādu. Vēl labāk ir tad, ja sieviete jau zina, ko vīrietis prasīs. Tas pierāda, ka viņa pievērš uzmanību vīrieša ieradumiem un noskaņojumam, pazīst viņu un rūpējas par savu vīrieti.

Dīgija pamāja. - Tas ir labs veids, kā kādam parādīt, ka mīli viņu. Tas ir tik jauki, ja viens otra labā var izdarīt kaut ko īpašu. Bet kā sieviete zina, ka vīrietis viņu mīl? Ko vīrietis dara sievietes labā?

-    Reiz Gūvs sevi pakļāva briesmām, nogalinot sniega leopardu, kas bija biedējis Ovru, jo bija ložņājis pārāk tuvu alai. Ovra zināja, ka Gūvs to izdarījis viņas dēļ, kaut arī leoparda ādu viņš atdeva Krebam un Iza no tās man pagatavoja apmetni, - Eila skaidroja.

-     Tas nu gan ir smalki! Neesmu pārliecināta, ka būtu to sapratusi, - Dīgija smējās. - Kā tu zini, ka viņš to izdarīja viņas dēļ?

-     Vēlāk Ovra man to pateica. Toreiz es to nezināju. Biju vēl jauna un daudz ko nebiju apguvusi. Roku žesti nav vienīgā klana valoda. Vairāk var pasacīt ar sejas izteiksmi, acīm un ķermeni, kā arī ar gaitu, galvas pagriešanu, plecu muskuļu sasprindzināšanu - ja zini, ko tas nozīmē, tad tas viss izsaka vairāk par vārdiem. Man pagāja ilgs laiks, līdz apguvu klana valodu.

-     Esmu pārsteigta, ka tu tik ātri apgūsti Mamutu valodu! Es tevi vēroju. Ar katru dienu tev veicas arvien labāk. Kaut man būtu tavs talants uz valodām!

-     Man vēl nemaz tik labi neiet. Es joprojām nezinu daudzus vārdus un domāju klana valodā. Klausoties vārdos, vēroju sejas izteiksmi, izjūtu, kā vārdi skan kopā… skatos, kā kustas runātāja augums… un cenšos atcerēties. Rādot Ridagam un pārējiem žestus, arī es pati mācījos. Es cenšos labāk apgūt jūsu valodu. Man jāmācās, Dīgij, - Eila to piebilda ar tādu degsmi, kas liecināja par jaunās sievietes nopietnajiem nodomiem.

-    Tev tā nav vienkārši spēle, vai ne? Kā mums tas ir ar roku zīmēm. Mums ir interesanti, jo Vasaras sapulces laikā varēsim savā starpā sarunāties un neviens nesapratīs, ko sakām.

-    Man prieks Ridaga dēļ, ka visiem ir tik jautri un jūs gribat vēl vairāk ko apgūt. Ari viņam tas patīk, tikai puisēnam tā nav nekāda spēle.

-    Nē, šķiet, ka nav gan. - Abas sievietes atkal pasniedzās pēc ūdens somas, tad Dīgija apstājās un paskatījās Eilā. - Sākumā es nesapratu, kāpēc Nezija gribēja puisēnu paturēt. Bet tad sāku pie viņa pierast un pat iemīlēt. Tagad Ridags ir viens no mums, ja viņa šeit nebūtu, man zēna pietrūktu, bet nekad agrāk man nebija ienācis prātā, ka viņš grib sarunāties un ir par to domājis.

Jondalars stāvēja pie velēnu mītnes ieejas un vēroja, kā abas sarunā iegrimušās sievietes tuvojas; viņš bija priecīgs, ka Eilai nodibinājušās tik labas attiecības. Vīrietim likās pārsteidzoši, ka starp visiem ļaudīm, ko viņi būtu varējuši satikt, tieši šai apmetnē dzīvo bērns-jauktenis un tieši viņi labprāt pieņēma Eilu, ko diez vai vairums pārējo ļaužu būtu darījuši. Tomēr par vienu lietu viņam bija taisnība. Eila bez vilcināšanās visiem stāstīja par savu izcelšanos.

"Nu labi, ka viņa vēl nebija izstāstījusi par savu dēlu," viņš nodomāja. Viena lieta bija tādam cilvēkam kā Nezija atvērt savu sirdi bārenim, bet pilnīgi cita bija laipni uzņemt tādu sievieti, kuras gars bija sajaucies ar kādu plakangalvi un kura dzemdējusi pretīgu radījumu. Jo allaž pastāv bailes, ka tas var atkārtoties; ja šī sieviete sev piesaista nepareizos garus, tie var izplatīties un iespaidot arī apkārtējās sievietes.

Pēkšņi slaidais, izskatīgais vīrietis nosarka. "Eila nemaz nedomā, ka viņas dēls ir pretīgs radījums," viņš izbijies nodomāja. Kad jaunā sieviete viņam pirmoreiz bija stāstījusi par savu dēlu, viņš bija riebumā no viņas atrāvies - tas Eilu bija ne pa jokam sadusmojis. Jondalars nekad nebija redzējis viņu tik dusmīgu, bet viņas dēls bija un palika vienīgi viņas dēls, un viņa noteikti par savu dēlu nekaunējās. "Eilai ir taisnība. Doni man sapnī pastāstīja. Arī plakangalvji… klans… ir Zemes Mātes bērni. Kaut vai Ridags. Viņš ir daudz gudrāks, nekā jebkad biju iedomājies, ka kāds viņam līdzīgais tāds varētu būt. Zēns ir nedaudz citāds, bet viņš ir cilvēks un turklāt - ļoti patīkams."

Jondalars bija kādu laiku pavadījis kopā ar puiku un atklājis, cik viņš ir gudrs un nobriedis, bet bija arī daži nelabvēļi, kas izcēla zēna vārgumu un atšķirību. Ikreiz, kad Ridags paskatījās uz Eilu, Jondalars puikas acis pamanīja apbrīnu un sajūsmu. Viņa bija zēnam stāstījusi, ka klana puiši viņa vecumā jau vairāk līdzinoties vīriešiem, tādiem kā Danugs; tomēr pastāv arī iespēja, ka vārgās veselības dēļ Ridags ir nobriedis ātrāk par saviem gadiem.

Eilai ir taisnība. Jondalars zina, ka viņai par visu, kas attiecas uz klanu, ir taisniba. Tikai būtu daudz vieglāk, ja viņa tik daudz par klanu nerunātu. Neviens nekad to neuzzinātu, ja Eila to nestāstītu…

"Viņa par tiem domā kā par savu cilti," Jondalars pats sevi norāja, juzdams, ka seja atkal pietvīkst, un pats par savām domām dusmodamies. "Kā gan tu pats justos, ja kāds tev ieteiktu nerunāt par tiem cilvēkiem, kas tevi izaudzinājuši un par tevi rūpējušies? Ja jau Eila pati par viņiem nekaunas, tad kāpēc tev to vajadzētu darīt? Nebija jau nemaz tik slikti. Frabeks jau no dabas ir kašķupolis. Bet Eilai nav ne jausmas, kā ļaudis var vērsties pret viņu un jebkuru, kas viņai līdzās.

Varbūt arī labāk, ja viņa to nezina? Varbūt tā nenotiks? Eila jau ir panākusi, ka visa apmetne runā plakangalvju valodā un ari es."

Pēc tam kad Jondalars bija redzējis, cik dedzīgi visi vēlas iemācīties klana sazināšanās valodu, viņš piedalījās improvizētajās stundās, kas izveidojās ikreiz, kad kādam radās kādi jautājumi. Jaunais vīrietis atklāja, ka pats aizrāvies ar jauno spēli, pa gabalu rādīdams signālus, dzīdams klusus jokus, tādus kā - rādu kaut ko vienu, bet aiz muguras pavisam ko citu. Viņš bija pārsteigts par mēmās valodas dziļumu un pilnību.

-     Jondalar, tev ir piesārtusi seja. Par ko gan tu domāji? - Dīgija iejautājās ķircinošā tonī, kad abas sievietes bija sasniegušas velvēto mītnes ieeju.

Jautājums pārsteidza Jondalaru nesagatavotu, atgādinādams par paša kaunu, un apmulsumā jaunais vīrietis pietvīka vēl vairāk. - Droši vien būšu stāvējis pārāk tuvu ugunij, - viņš nomurmināja un aizgriezās.

"Kāpēc Jondalars saka tādus vārdus, kas nav patiesi?" Eila brīnījās un, pirms viņš paspēja aizgriezties, pamanīja, ka vīrieša pierē ir iegūlusi dziļa rieva un izteiksmīgajās, zilajās acīs vīd satraukums. "Viņš nav sasarcis no uguns. Viņš ir piesarcis no jūtām. Tad, kad es par to domāju, sāku saprast: viņš dara kaut ko, kas man nav saprotams, es viņu vēroju un cenšos pievērst uzmanību. Viss šķiet brīnišķīgi, tad pēkšņi bez jebkāda iemesla viņš sadusmojas. Es redzu, ka viņš dusmojas, bet nesaprotu, kas viņu sadusmojis. Tas ir tāpat kā spēle - vienu vārdu pasacīt, bet otru parādīt ar zīmēm. Tāpat kā Jondalars saka jaukus vārdus Ra- nekam, bet viņa augums parāda dusmas. Kāpēc Raneks viņu sadusmo? Arī tagad kaut kas viņu ir sadusmojis, bet viņš vaino uguni. Ko es daru nepareizi? Kāpēc es viņu nesaprotu? Vai es kādreiz to iemācīšos?"

Visi trīs pagriezās, lai dotos iekšā, un gandrīz vai saskrējās ar Talutu, kas tajā brīdī nāca ārā no velēnu mītnes.

-    Jondalar, gāju tevi meklēt, - vadonis paziņoja. - Negribu palaist vējā tik skaistu dienu, un Vimezs atpakaļceļā veicis kādu neplānotu izlūkošanu. Viņš apgalvo, ka pagājuši garām uz ziemas mītni ceļojošam bizonu baram. Kad būsim paēduši, dosimies tos medīt. Vai vēlies mums pievienoties?

-    Jā, noteikti! - plati smaidīdams, Jondalars atsaucās.

-    Es palūdzu Mamutam papētīt laikapstākļus un noteikt bizonu bara atrašanās vietu. Viedais vīrs saka, ka zīmes esot labvēlīgas un bars neesot aizklīdis tālu prom. Viņš teica vēl kaut ko, ko es nesapratu: ceļš ārā ir tas pats ceļš, kas iekšā. Vai saproti, ko viņš ar to domāja?

-     Nē, bet tas nav nekas neparasts. Tie, kas kalpo Mātei, bieži vien saka nesaprotamas lietas. - Jondalars pasmaidīja. - Viņi runā mīklainā valodā.

-     Dažkārt es brīnos, vai viņi paši maz saprot, ko domājuši, - Taluts piebalsoja.

-Ja reiz dodamies medībās, tad gribu tev parādīt ko noderīgu. - Jondalars visus aizvadīja pie savas guļvietas Mamuta pavarda teritorijā. Paņēmis pilnu sauju ar viegliem pīķiem, viņš izvilka kādu ierīci, kas Talutam bija sveša. - Šo te es uzmeistaroju Eilas ielejā, un kopš tā laika mēs ar to medījam.

Mazliet atkāpusies malā, Eila vēroja notiekošo un juta, ka viņai iekšā briest liela spriedze. Ari viņa izmisīgi gribēja piedalīties medībās, bet nebija pārliecināta par šo ļaužu uzskatiem attiecībā uz sievietēm med- niecēm. Dzīvojot klanā, medības jaunajai sievietei bija sagādājušas lielas ciešanas. Klana sievietēm bija aizliegts medīt un pat pieskarties medību ieročiem, bet, par spīti aizliegumam, Eila pašmācības ceļā bija iemācījusies medīt ar lingu. Kad tas tika atklāts, saņemtais sods bija ļoti bargs. Pēc soda izciešanas jaunajai sievietei, ievērojot daudz un dažādus noteikumus, pat atļāva nedaudz pamedīt, lai viņa izdabātu savam varenajam totēmam, kas bija viņu sargājis. Bet medīšana bija vēl viens iemesls Brouda naidam pret viņu, un beidzot šis naids noveda pie Eilas padzīšanas.

Tomēr, dzīvojot vienai pašai ielejā, jaunās mednieces iemaņas rīkoties ar lingu bija palielinājušas viņas izdzīvošanas iespējas un devušas stimulu un pamudinājumu šo prasmi pilnveidot. Eila bija izdzīvojusi to iemaņu dēļ, ko bija apguvusi kā klana sieviete, un vēl - sava intelekta un drosmes dēļ, kas attīstīja viņā spēju pašai par sevi rūpēties. Bet medības viņai bija simbolizējušas vēl ko vairāk nekā vienīgi paļaušanos pašai uz sevi un atbildību par sevi; tās noveda pie dabiska rezultāta - neatkarības un brīvības izjūtas. Tik viegli viņa no tā visa neatteiksies.

-    Eila, kāpēc arī tev nepaņemt pīķu metēju? -Jondalars apvaicājās un tad pagriezās pret Talutu. - Es esmu spēcīgāks, bet Eila trāpa precīzāk par mani. Viņa tev labāk par mani parādīs, ko ar pīķu metēju var izdarīt. Turklāt, ja vēlies redzēt izcilu precizitātes paraugstundu, tev vajadzētu viņu redzēt medījam ar lingu. Manuprāt, augstā meistarība, medījot ar lingu, ir devusi Eilai priekšrocību darboties arī ar šo ieroci.

Eila izpūta elpu - viņa nemaz nemanīja, kā bija to aizturējusi, - un, kamēr Jondalars turpināja sarunāties ar Talutu, devās pēc pīķiem un pīķu metēja. Vēl joprojām bija grūti noticēt, kā šis Citu vīrietis bija pieņēmis viņas spēju un vēlmi medīt un cik dabiski viņš uzslavēja viņas panākumus. Jondalars uzskatīja, ka ari Taluts un Lauvas apmetne tikpat dabiski pieņems Eilas medību prasmi. Paskatījusies uz Dīgiju, jaunā sieviete centās nojaust, kā draudzene jūtas.

-    Talut, tev vajadzētu darīt mātei zināmu, ka grasāties medībās izmantot jaunu ieroci. Arī Viņa gribēs to redzēt, - Dīgija ierosināja. - Arī es varētu izvilkt savus pīķus un mugursomas rāmi. Mēs droši vien paliksim tur pa nakti, tā ka jāpaņem ari telts.

Pēc brokastīm Taluts pamāja Vimezam un notupās putekļainajā zemē ēdiena gatavošanas pavarda teritorijā, blakus vienam no mazajiem ugunskuriem, kur bija gana daudz gaismas, jo tā ieplūda telpā pa dūmu izvades caurumu. Zemē, blakus apmalei, bija iestiprināts kāds instruments, izgatavots no brieža kājas kaula. Tam bija naža vai konusveida dunča forma ar taisnu, neasu malu no naža spala līdz pat asmens galam. Turēdams to pie spala, Taluts ar neaso naža pusi izlīdzināja zemi, pēc tam, apgriezis to otrādi, ar smailo galu sāka zīmēt dažādas līnijas un zīmes. Vairāki cilvēki sapulcējās viņiem apkārt.

- Vimezs teica, ka netālu no trīs lielajām klintīm uz ziemeļaustrumiem redzējis bizonu baru, kas ganījies pie mazās upes pietekas, kas augšpusē savienojas ar lielo upi, - vadonis iesāka, skaidrodams un ar zīmējamo nazi putekļos attēlodams tā reģiona karti.

Taluta zīmētā karte nebija aptuvens tās vietas vizuāls attēls, bet drīzāk gan shematisks plāns. Lauvas apmetnes ļaudis pazina savu teritoriju, un vadoņa zīmējums bija vien mnemonisks* līdzeklis, lai atgādinātu viņiem to, ko apmetnes iemītnieki jau zināja. Tas sastāvēja no parastām zīmēm un līnijām, kas attēloja pieturas punktus vai idejas un visiem bija saprotamas.

Viņa kartē nebija iezīmēta upes gultne, tās perspektīvu nevarēja saskatīt no šāda putna lidojuma. Lai norādītu upes atrašanās vietu, vadonis uzvilka skujiņveida zigzaga līniju un abās tās pusēs piezīmēja taisnes, kas bija domātas kā pieteka. Plašajā līdzenumā upes tika uzskatītas par ūdensceļiem, kas dažkārt saplūda kopā.

Ļaudis zināja, no kurienes upes tek un kur tās beidzas, un ka, ejot gar upi, var nokļūt līdz zināmam ceļa mērķim, bet to pašu varēja izdarīt, ari ievērojot citas norādes, un klints atsegums ir orientieris, kas nemainās. Teritorija, kas atradās tik tuvu ledājam un zemākajos platuma grādos, bija pakļauta gadalaiku ietekmei, ledum un mūžīgajam sasalumam un piedzīvoja krasas ainavas izmaiņas. Izņemot pašas lielākās upes, ledus- ūdeņu plūdi varēja izmainīt ūdensceļu gultnes, un dažādos gadalaikos tās bija stipri atšķirīgas, jo aisbergi varēja viegli izkust purvos tikai vasaras laikā. Mamutu mednieki iekļāvās savā dabiskajā vidē kā vienots veselums, kurā upes tika uzskatītas kā viens no elementiem.

Tāpat ari Taluts nedomāja zīmētās līnijas sadalīt sīkāk, lai parādītu upes garumu soļos vai jūdzēs. Tādiem garuma mēriem nebija lielas nozīmes. Tālaika ļaužu attāluma izpratne nesaistījās ar to, cik tālu vieta atradās, bet gan ar to, cik ilgā laikā varēja tur nokļūt, un to parasti attēloja, uzvelkot svītriņas vai kādas citas zīmes, kas norādīja dienu daudzumu, kas nepieciešams, lai nokļūtu līdz attiecīgajai vietai. Pat tādā gadījumā izvēlētā vieta dažiem ļaudīm varēja būt tālāk nekā citiem, vai

' Mnemonisks - tāds, kas palielina atmiņas apjomu.

ari tās attālums bija atkarīgs no gadalaika, jo iesanas temps ziemā un vasarā nebija vienāds. Visas apmetnes pārceļošanas temps tika mērīts pēc pašiem lēnākajiem gājējiem. Lauvas apmetnes iemītniekiem Taluta uzzīmētā karte bija pilnīgi skaidra, bet Eila to vēroja mulsā apbrīnā.

-    Vimez, pastāsti man - kur bija bizoni? - Taluts apvaicājās.

-            Pietekas dienvidu pusē, - Vimezs atbildēja, paņemdams kaula zīmējamo nazi un pievienodams pāris papildu līniju, - krasts ir klinšains, un klintis - stāvas, bet upes gultne tajā vietā ir plata.

-Ja viņi turpina virzīties augšup pret straumi… Tajā pusē nav daudz atteku, - Talija piebilda.

-            Mamut, ko tu domā? - Taluts apjautājās. - Tu teici, ka bizoni nav nekur tālu aizklīduši.

Paņēmis zīmējamo nazi, vecais šamanis aizvēra acis un uz brīdi ieturēja pauzi.

-             Starp otro un pēdējo klinti ir pieteka, - viņš skaidroja zīmēdams. - Visticamāk, viņi virzīsies uz turieni, domādami, ka tiks tur ārā.

-            Es to vietu zinu! - Taluts iesaucās. - Ja tur iet uz augšu pret straumi, var redzēt, ka pietekas gultne sašaurinās un to ieskauj stāvas klintis. Tā ir laba vieta, kur iedzīt bizonus slazdā. Cik viņu tur ir?

Paņēmis zīmējamo instrumentu, Vimezs kartes malā novilka pāris svītru, padomāja un tad pievilka vēl vienu. - Droši varu teikt, ka redzēju tik daudz, - viņš sacīja, bakstīdams putekļos ar kaula zīmējamo nazi.

Talija paņēma zīmējamo kaulu un pievilka vēl trīs svītras.

-            Tik daudz redzēju ejam baram nopakaļ, viens izskatījās pēc jauna bullēna vai varbūt bija savārdzis.

Pēc tam ari Danugs paņēma zīmējamo nazi un pievilka vēl vienu svītru. - Man šķiet, ka tur bija divi. Redzēju vēl vienu no bara atpalikušo. Dīgij, vai arī tu redzēji divus?

-    Neatceros.

-    Viņa jau tikai skatījās uz Branagu, - Vimezs sirsnīgi pajokoja.

-            Tā vieta atrodas apmēram pusi dienas gājiena attālumā no šejienes, vai ne? - Taluts vaicāja.

Vimezs pamāja. - Jā, ejot ātrā solī, apmēram pusi dienas gājiena attālumā…

-           Tad mums vajadzētu tūlīt pat doties ceļā. - Vadonis domīgi ieturēja pauzi. - Jau pagājis kāds laiciņš, kopš neesmu tur bijis. Gribētu uzzināt, kādas tur ir medību iespējas. Interesanti…

-            Kāds varētu aizskriet pa priekšu, to izpētīt un tad atpakaļceļā mūs sagaidīt, - Talija ierosināja, uzminēdama, par ko brālis domāja.

-     Tas ir garš skrējiens… - Taluts noteica un paskatījās uz Danugu. Garais, neveiklais puisis jau grasījās ko teikt, bet Eila ierunājās pirmā.

-     Zirgam tas nav liels gabals. Zirgs skrien ātri. Es varētu jāt ar Vīniju… bet es to vietu nezinu, - viņa atzinās.

Sākumā Taluts bija pārsteigts, bet tad plati pasmaidīja. - Varu tev iedot karti! Tādu kā šī, - viņš piedāvāja, norādīdams uz zemē uzzīmēto shēmu. Paskatījies apkārt, vadonis ieraudzīja atlūzušu kaula fragmentu, kas atradās blakus kaulu kurināmā kaudzei, un izvilka savu aso krama nazi. - Skaties! Tev jādodas uz ziemeļiem, līdz sasniegsi lielo upi. - Viņš sāka iegravēt zigzaga līnijas, kas apzīmēja ūdeni. - Sākumā būs viena mazāka upīte, kas tev jāšķērso. Neļauj tai tevi samulsināt.

Eila saviebās. - Es nemāku lasīt karti, - viņa atzinās. - Nekad agrāk neesmu nevienu karti redzējusi.

Taluts izskatījās sarūgtināts un nometa kaula atlūzu atpakaļ kaudzē.

-    Vai kāds nevarētu doties viņai līdzi? - Jondalars ierosināja. - Zirgs var panest divus cilvēkus. Esmu jājis ar Eilu divatā.

Taluts atkal pasmaidīja. - Tā nu gan ir laba doma! Kurš grib jāt?

-    Es došos viņai līdzi! Es zinu ceļu, - jau nākamajā brīdī kāda balss iesaucās. - Es zinu ceļu. Tikko no turienes ierados. - Latija un Danugs bija abi gandrīz vai reizē pieteikušies, un vēl pāris cilvēku bija gatavi to darīt.

Paskatījies te uz vienu, te uz otru, Taluts paraustīja plecus un, izstiepis abas rokas, pagriezās pret Eilu. - Tev jāizvēlas!

Eila palūkojās jauneklī, kas bija gandrīz vai tikpat garš kā Jondalars, ar tikpat rudiem matiem kā Talutam un ar bālām pūciņām uz vaigiem, kas liecināja par drīzu bārdas parādīšanos. Tad pavērās garajā, slaidajā meitenē, kas vēl nebija gluži izveidojusies par sievieti, ar tumši blondiem matiem, kādu toni gaišākiem nekā Nezijai. Abi acu pāri raudzījās pretī ar dedzīgām cerībām. Eila nezināja, kuru izvēlēties. Danugs jau gandrīz bija vīrietis. Jaunā sieviete domāja, ka vajadzētu ņemt puisi, bet kaut kas Latijā atgādināja Eilai par viņu pašu, un viņa atcerējās ilgas Latijas sejā, kad meitene pirmoreiz ieraudzīja zirgus.

-     Domāju, ka Vīnija skrien ātrāk, ja nav pārāk liels svars. Danugs ir vīrietis, - Eila sacīja, veltīdama viņam sirsnīgu smaidu. - Labāk lai šoreiz Latija jāj man līdzi.

Izskatīdamies satraukts, Danugs pamāja un atkāpās, cenšoties savaldīt pēkšņās emocijas, kas viņu bija negaidīti pārņēmušas. Puisis izskatījās ļoti vīlies, ka Eila bija izvēlējusies Latiju, bet jaunās sievietes žilbinošais smaids, kad viņa Danugu bija nosaukusi par vīrieti, bija licis puiša sejā sakāpt asinīm un sirdij pukstēt daudz ātrāk - un cirkšņos izjust mulsinošu saspīlējumu.

Latija aizsteidzās pārģērbties siltā, vieglā ziemeļbrieža ādas apģērbā, ko parasti valkāja ceļojumos, sapakoja mugursomu, ielika ēdienu un ūdens somu, ko Nezija bija viņai sagatavojusi, un jau skrēja ārā, un bija gatava doties prom, pirms viņas ceļabiedre bija saģērbusies. Meitene vēroja, kā Jondalars darbojas ar siksnu aprīkojumu, ko pati Eila bija izgudrojusi, palīdz piestiprināt grozus pie Vīnijas sāniem. Viena groza augšpusē, pa virsu savām pārējām lietām, Eila uzlika Nezijas iedoto ce- ļamaizi un ūdens somu, tad, paņēmusi Latijas mugursomu, ielika to otrā grozā. Pieķērusies pie Vīnijas krēpēm, Eila veikli palēcās un jau sēdēja zirgam mugurā. Jondalars palīdzēja arī meitenei tikt augšā. Sēdēdama Eilai priekšā, Latija no brūngani dzeltenās ķēves muguras nolūkojās lejup uz apmetnes ļaudīm; meitenes acis laimē mirdzēja.

Nedaudz nokaunējies, pie abām jaunajām sievietēm pienāca Danugs un pasniedza Latijai atšķelto kaula šķembu ar maršruta shēmu. - Ņem! Es pabeidzu zīmēt karti, ko Taluts bija iesācis, lai tev vieglāk būtu to vietu atrast, - puisis sacīja.

- Ak, Danug! Paldies tev! - Eila pateicās, uzsmaidīdama puisim savu valdzinošo smaidu.

Danuga seja nosarka gandrīz vai vienā krāsā ar viņa matiem. Kad jaunā sieviete kopā ar meiteni ķēves mugurā sāka jāt augšup pa nogāzi, puiša roka māja ardievas.

Jondalars vienu roku aplika kumeļa izstieptajam kaklam - Skrējējs pūlējās ar izstieptu galvu un gaisā paceltu purniņu skriet viņām pakaļ -, otru roku viņš turēja jaunajam puisim ap pleciem. - Tas bija jauki no tavas puses. Es zinu, ka pats gribēji jāt. Gan jau varēsi to izdarīt kādu citu reizi. - Danugs tikai pamāja ar galvu. Tajā brīdī viņš gluži nedomāja par jāšanu ar zirgu.

Tiklīdz abas jātnieces bija sasniegušas stepi, ar tikko manāmu spiedienu un ķermeņa kustībām Eila deva Vīnijai zīmi pāriet auļos un doties uz ziemeļiem. Zem zirga kājām Latija saskatīja tikai neskaidras zemes kontūras un tik tikko spēja noticēt, ka pati zirgam mugurā auļo pa stepi. Tikko abas bija devušās ceļā, Latijas sejā bija pacilāts smaids, kas tur joprojām saglabājās, dažreiz meitene aizvēra acis, paliecās uz priekšu, lai izjustu vēju sejā. Viņa bija neaprakstāmā sajūsmā; meitene pat sapņos nebija iedomājusies, ka kaut kas var būt tik aizraujošs.

Drīz vien pēc tam, kad abas sievietes bija aizjājušas, arī pārējie mednieki sekoja viņām pa pēdām. Visi, kas vien to spēja un vēlējās, gāja līdzi. Lauvas pavards deleģēja trīs medniekus. Latija vēl bija jauna, un viņai tikai nesen atļāva pievienoties Talutam un Danugam. Viņa allaž bija gatava doties medībās, tieši tāpat kā viņas māte jaunībā, bet tagad Nezija vairs bieži nepievienojās medniekiem. Viņa palika apmetnē, lai rūpētos par Ragiju un Ridagu, kā ari palīdzētu pieskatīt citus bērnus. Kopš Nezija bija pieņēmusi savā apgādībā Ridagu, viņai vairs bieži neiznāca doties medībās.

Pie Lapsas pavarda mitinājās tikai divi vīri: abi - Vimezs un Raneks - bija mednieki, bet no Mamuta pavarda nebija neviena mednieka, izņemot abus viesus - Eilu un Jondalaru; pats Mamuts bija pārāk vecs.

Tomēr Mamuts labprāt būtu vēlējies iet līdzi; arī Manuvs palika apmetnē, lai nekavētu pārējos. Ari Tronija kopā ar Nuviju un Hartalu palika mājās. Viņa vairs nepiedalījās medību pārgājienos, izņemot pāris reižu, kad pat bērniem bija ļauts piedalīties. Torneks bija vienīgais mednieks no Ziemeļbrieža pavarda, un Frabeks bija vienīgais no Dzērves pavarda. Fralija un Krouzija palika apmetnē kopā ar bērniem - Krisaveku un Tašeru.

Talija gandrīz vienmēr bija atradusi iespēju pievienoties mednieku bariņam ari pat tad, kad bērni vēl bija mazi, tādējādi Sumbra pavards bija bagātīgi pārstāvēts. Kopā ar vadoni Taliju medībās devās arī Bar- zeks, Dīgija un Druvezs. Brinans ļoti centās pārliecināt māti ļaut viņam iet, bet viņu atstāja pie Nezijas kopā ar māsu Tusiju un puiku mierināja ar solījumu, ka drīz viņš jau būs pietiekami vecs, lai dotos līdzi medniekiem.

Mednieku bariņš uzkāpa augšā pa nogāzi, un, tikko viņi bija sasnieguši lēzeno stepi, tā Taluts noteica tempu un pielika soli.

Pēc tam kad mednieki bija aizgājuši, Nezija, apņēmīgi nolikusi krūzīti, uzrunāja palikušo cilvēku grupiņu, kas bija savākusies pie ārā esošā ēdienu gatavošanas pavarda: - Man šķiet, ka diena ir pārāk jauka, lai to bezjēdzīgi izšķērdētu. - Visi bija malkojuši tēju un pabeiguši ēst brokastis. - Graudi ir sausi un nogatavojušies, es gribētu savākt pēdējo ražu. Ja laiks atļaus, mēs varētu aiziet līdz tām priedēm, kas aug pie mazās upītes, un no priežu čiekuriem savākt gatavās sēklas. Vai vēl kāds vēlas nākt man līdzi?

-     Neesmu pārliecināta, ka Fralijai vajadzētu tik tālu iet, - Krouzija sacīja.

-     Ak, māt! - Fralija iesaucās. - Maza pastaiga nāks man tikai par labu, un, tiklīdz laiks kļūs aukstāks, mums visiem tāpat būs jāsēž mājās. Un tas jau notiks drīz. Nezij, es gribētu iet tev līdzi!

-    Nu, tad jau ari es iešu jums līdzi un palīdzēšu pieskatīt bērnus, - Krouzija piedāvājās, it kā tādējādi nestu lielu upuri, kaut ari ideja par došanos ārā viņai tīri labi patika.

Ari Tronija ar lielu prieku tai piekrita. - Nezij! Cik tā ir laba doma! Ielikšu Hartalu mugursomā, tā varēšu nest ari Nuviju, kad viņa piekusis.

-     Nav nekā labāka par dienas pavadīšanu svaigā gaisā.

-     Es nesīšu Nuviju. Tev nav jānes divi bērni, - Manuvs ierosināja.

-     Es sākšu ar priežu sēklu vākšanu, bet graudus atstāšu jūsu ziņā.

-     Arī es iešu jums līdzi, Nezij, - Mamuts pieteicās. - Cerams, ka Ridagam nebūs nekas iebilstams pret veca vīra kompāniju, varbūt viņš man iemācīs vēl kādu Eilas parādīto zīmi, jo viņam tās labi padodas.

-    Mamut, tev labi padodas zīmju rādīšana, - Ridags rādīja ar žestiem.

-    Tu tās ātri apgūsti. Varbūt tu varēsi man kaut ko iemācīt?

-    Varbūt mācīsim viens otru? - Mamuts ar zīmēm atbildēja.

Nezija smaidīja. Vecais, viedais virs nekad pret Ridagu nebija izturējies citādi kā pret pārējiem apmetnes bērniem, vienīgi izrādījis papildu rūpes par zēna vārgo veselību un bieži palīdzējis viņu pieskatīt. Šķita, ka abu starpā valda īpaša tuvība, un Nezija nodomāja, ka Mamuts droši vien nāk līdzi tāpēc, lai pabūtu kopā ar Ridagu, kad pārējie būs aizņemti. Nezija zināja, ka Mamuts parūpēsies ari par to, lai neviens nejauši neizdalītu uz Ridagu spiedienu iet ātrāk, nekā puika to spēj. Vainodams savu lielo vecumu un redzot, ka zēns pūlas tikt visiem līdzi, ari Mamuts tādā situācijā varēja palēnināt gaitu. Viņš jau bija tā darījis arī iepriekš.

Kad visi ļaudis ar vācamajiem groziem, ādas tarbiņām, ūdens somām un ēdamo pusdienlaika maltītei jau bija savākušies ārpusē pie velēnu mitekļa, Mamuts iznesa apaļīgas sievietes kaula figūriņu un iesprauda to zemē pie ieejas. Pateicis dažus vārdus, ko saprata vienīgi viņš pats, viedais vīrs izdarīja pāris aizsargājošu žestu. Visi apmetnes ļaudis būs aizgājuši, velēnu miteklis paliks tukšs, un Mamuts lūdza Lielās Zemes Mātes Mutas garu viņu prombūtnes laikā apsargāt mājokli.

Neviens nepārkāps aizliegumu iet šeit iekšā, ja pie durvīm būs nolikta Mātes figūriņa. Izņemot galēju nepieciešamību ieiet miteklī, neviens neuzdrošinātos riskēt; visi bija tā audzināti. Pat tad, ja rastos ļoti liela nepieciešamība - ja kāds būtu ievainots vai pārsteigts sniegputenī un viņam būtu nepieciešama pajumte -, tad ari būtu kaut kas jādara, lai mazinātu atriebīgās mitekļa aizstāves iespējamās dusmas. Šis cilvēks, viņa ģimene vai visa apmetne, cik ātri vien iespējams, maksātu dāsnu kompensāciju par visu to, ko viņš apmetnē būtu izmantojis. Ziedojumi un dāvanas tiktu nesti Mamuta pavarda iemītniekiem, lai ar lūgumiem, paskaidrojumiem, nākotnes labo darbu solījumiem un kompensējošām darbībām nomierinātu Lielās Mātes garu. Šī Mamuta rīcība bija daudz efektīvāka par jebkuru atslēgu.

Kad Mamuts aizgriezās no mitekļa ieejas, Nezija uzlika mugurā nesamo grozu, sakārtoja ap pieri apsēju, pacēla Ridagu un, novietojusi zēnu uz savām apjomīgajām gūžām, nesa viņu augšā pa nogāzi, tad, sapulcēdama kopā un vadīdama sev pa priekšu Ragiju, Tusiju un Bri- nanu, devās stepē.

Sekojot Nezijas paraugam, arī pārējie - otra apmetnes puse - drīz vien devās pāri atklātajai pļavai, lai nodotos dienas darbam: vāktu graudus un sēklas, ko Lielā Zemes Māte bija viņiem iesējusi un piedāvājusi. Ražas novācēju darbs un ieguldījums iztikas pelnīšanai netika vērtēts zemāk par mednieku pienesumu, bet neviena no šīm darbībām netika uzskatīta par smagu darbu. Biedriskums un kopēja darbošanās to padarīja par izklaidi.

*****

Eila un Latija, ūdenim šļakstot, pārjāja pāri seklam strautiņam, bet, nonākot pie daudz lielākas upes, Eila palēnināja zirga soli.

-    Vai šī ir tā upe, gar kuru mums jādodas tālāk? - Eila jautāja.

-     Man tā neliekas, - atbildēja Latija un ieskatījās iedotajā kaula fragmenta kartē. - Nē. Redzi? Šeit, tas ir tas mazais strautiņš, kuru mēs šķērsojām. Ari šai upei mums jātiek pāri. Tad jāpagriežas un gar nākamās upes krastu jādodas augšup pret straumi.

-    Te neizskatās pārāk dziļš. Vai šī ir laba vieta, kur tikt tai pāri?

Paskatījusies uz abām pusēm, Latija sacīja: - Labāka vieta būs tur,

augšā. Tad mums būs tikai jānovelk zābaki un jāuzloka bikses.

Viņas devās augšup gar upi, bet, kad jātnieces sasniedza plato, seklo upes braslu, kur ūdens ap akmeņiem vērpa baltus putu mutuļus, Eila neapstājās. Pagriezusi Vīniju pret upi, viņa ļāva ķēvei pašai izvēlēties labāko pāreju. Jau otrā upes krastā ķēve atkal laidās auļos un Latija turpināja smaidīt.

-     Mēs pat nesaslapinājāmies! - meitene iesaucās. - Dabūjām tikai dažas šļakatas.

Kad viņas bija sasniegušas nākamo upi un pagriezušās uz austrumiem, Eila palēnināja Vīnijas soli un ļāva zirdziņam atpūsties, bet pat ķēves lēnā gaita bija daudz ātrāka par parastu cilvēka soli vai vienmērīgu skrējienu, tāpēc abas sievietes ātri virzījās uz priekšu. Tālāk apvidus ātri mainījās, apkārtne kļuva skarbāka un pakāpeniski ari kalnaināka. Latija bija pārsteigta, kad Eila apstājās un norādīja uz upes pretējo krastu, kur tai pievienojās pieteka un izveidoja platu V burta formu. Meitene nebija cerējusi tik ātri šo pieteku ieraudzīt, bet Eila bija pamanījusi ūdens mutuļošanu un bija jau to gaidījusi. No tās vietas, kur abas sievietes stāvēja, bija redzamas lielas granīta klintis: viena izrobota klints pārkare liecās pāri upei, izveidodama krauju, un vēl divas, kas atradās šajā krastā, upes augštecē izlīdzinoties veidoja leņķi.

Dodoties uz priekšu gar upes krastu, viņas ievēroja, ka pret granīta klintīm krauja pagriežas prom, un, sasniegušas pirmo klinti, jājējas ieraudzīja, ka abām klintīm pa vidu tek upīte. Pēc kāda laika, kad abas pajāja garām granīta klintīm, kas stiepās gar abiem upes krastiem, Eila pamanīja vairākus tumšus, pinkainus bizonus, kas ganījās upes krastā un mielojās ar vēl joprojām zaļo grīšļa zāli un niedrēm. Viņa pacēla roku un iečukstēja Latijai ausī:

-     Nerunā skaļi, tikai skaties.

-     Re, kur tie ir! - Latija klusi iesaucās, cenzdamās savu sajūsmu kontrolēt.

Pagriezusi galvu uz vienu, tad uz otru pusi, Eila saslapināja pirkstu un pacēla to gaisā, lai noteiktu vēja virzienu. - Vējš pūš no bizonu puses. Labi. Negribu viņus iztraucēt, līdz būsim gatavi medīt. Bizoni pazīst zirgus. Vīnijas mugurā mēs piekļūsim tiem tuvāk, bet ne ļoti tuvu.

Vadīdama zirgu, Eila uzmanīgi apjāja apkārt bizonu baram, lai pārbaudītu, kas notiek upes augštecē un, visu izpētījusi, apmierināta atgriezās atpakaļ. Kāda liela, veca bizonu mātīte gremodama pacēla galvu un viņas ieraudzīja. Viņas kreisā raga gals bija laika gaitā nolūzis. Kamēr abas jātnieces, elpu aizturējušas, sēdēja Vīnijai mugurā, Eila palēnināja ķēves gaitu un ļāva tai iet dabiskā solī. Zirgs apstājās, nolieca galvu un apēda pāris zāles stiebru. Zirgi parasti neēd, kad nervozē, tāpēc šī darbība bizonu mātīti nomierināja. Ari viņa pati atsāka mieloties. Cik vien ātri spēdama, Eila apvadīja Vīniju apkārt bizonu bariņam un auļos aiznesās prom - lejup gar upes krastu. Sasniegušas agrāk pamanītās ceļa zīmes, sievietes atkal pagriezās uz dienvidiem. Pārjājušas pāri nākamajai upītei, viņas apstājās, lai padzirdītu Vīniju un arī pašas padzertos, un pēc tam turpināja ceļu uz dienvidiem.

Mednieku bariņš bija tikko šķērsojis pirmo strautu, kad Jondalars pamanīja, ka Skrējējs rausta pavadu pretim putekļu mākonim, kas nāca viņu virzienā. Piesitis Talutam pie pleca,* Zelandoni vīrietis norādīja putekļu mākoņa virzienā. Vadonis paskatījās uz priekšu un ieraudzīja Eilu un Latiju Vīnijai mugurā auļojam viņiem pretim. Medniekiem ilgi nebija jāgaida, līdz zirgs un jātnieces jau atradās viņu vidū un, ķēvei saslejoties pakaļkājās, apstājās. Kad Taluts palīdzēja Latijai nokāpt no zirga, smaids meitenes sejā bija jūsmīgs, acis mirdzēja un vaigi no satraukuma bija piesārtuši. Kad visi bija sastājušies apkārt, Eila pārmeta kāju un noslīdēja no Vīnijas muguras.

-     Vai jūs to nevarējāt atrast? - Taluts apjautājās, izteikdams skaļi visu pārējo bažas. Kāds cits tajā pašā laikā pateica gandrīz to pašu, tikai citā toni.

-    Viņas pat nespēja tos atrast. Nedomāju, ka skriešana pa priekšu zirga mugurā dotu kādu labumu, - Frabeks vīpsnāja.

Ar pārsteidzošu niknumu Latija viņam atbildēja: - Ko tu ar to gribi teikt, ka nevarējām tos atrast? Mēs atradām to vietu. Mēs pat redzējām bizonus!

-     Vai gribat man iegalvot, ka esat jau tur bijušas un atgriezušās atpakaļ? - vīrietis neticīgi grozīja galvu.

-    Kur tagad bizoni atrodas? - ignorēdams Frabeku un pārtraukdams viņa skarbo piezīmi, Vimezs jautāja savai māsasmeitai.

Piegājusi pie mantu groza, kas atradās pie Vīnijas kreisajiem sāniem, Latija sameklēja iegrebto kaula fragmenta karti. Tad, izņēmusi krama nazi, kas atradās makstī pie jostas, viņa apsēdās zemē un sāka kartē skrāpēt papildu zīmes.

-     Dienvidu atzars iet šeit, caur divām klintīm, - viņa skaidroja. Vimezs un Taluts apsēdās Latijai blakus un piekrītot māja ar galvu, bet Eila un pārējie mednieki bija sastājušies aizmugurē un apkārt. - Bizoni ganījās klinšu otrā pusē, kur upes gultne izplešas un tās krastos vēl atrodama svaiga barība. Es redzēju četrus mazus bullēnus… - Runādama Latija kaula fragmentā iegreba četras paralēlas svītras.

-     Man šķiet, ka bija pieci, - Eila izlaboja.

Paskatījusies uz Eilu, Latija pamāja un iegreba vēl vienu mazu svītru. - Danug, tev bija taisnība attiecībā uz dvīņiem. Tie vēl ir pavisam jauni. Un septiņas bizonu mātītes… - Meitene atkal pacēla acis uz Eilu, lai saņemtu apstiprinājumu. Sieviete piekrītot pamāja, un Latija pievienoja septiņas paralēlas līnijas, kas bija nedaudz garākas par pirmajām. - Un tikai četrām bija mazuļi. - Kādu brīdi meitene domāja. - Tālāk vēl ganījās vairāki bizoni.

-     Pieci jauni bullēni, - Eila piebilda. - Divi un vēl trīs citi. Neesmu pārliecināta. Varbūt pat vairāk, mēs neredzējām.

Nedaudz nostāk no pirmās svītru grupas Latija iegreba piecas nedaudz garākas līnijas, tad starp abām grupām pievilka vēl trīs svītras, kas atkal bija nedaudz mazākas. Pie pēdējās iezīmes rindā viņa iegreba nelielu Y ķeksīti, lai norādītu, ka ir beigusi, ka tieši tāds ir galīgais bizonu skaits, ko abas ar Eilu saskaitījušas. Latijas izdarītās atzīmes iznāca iegrebtas pa virsu citām, jau agrāk izdarītām atzīmēm, bet tam vairs nebija nozīmes. Tās savu uzdevumu bija izpildījušas.

Paņēmis kaula fragmentu no Latijas rokām, Taluts to izpētīja. Tad, paskatījies uz Eilu, iejautājās: - Tu jau droši vien nepamanīji, uz kuru pusi bizoni devās, vai ne?

-    Šķiet, ka augšup pa upes krastu. Mēs ļoti uzmanīgi apgājām apkārt ganāmpulkam, lai to neiztraucētu. Otrā pusē pēdu nebija, zāle nebija noēsta, - Eila atbildēja.

Iegrimis domās, Taluts pamāja ar galvu un ar nākamo teikumu nesteidzās. - Tu sacīji, ka apgāji viņiem apkārt. Vai tālu gabalu augšup pret straumi? -Jā-

-    Ka es atceros, upes krasti sašaurinās, līdz beidzot pavisam izzūd; upi ieskauj augstas klintis, un nekur nav izejas. Vai pareizi?

-    Jā… bet viena izeja tomēr ir.

-    Ir?

-    Pirms augstajām klintīm krasts ir stāvs, tur aug koki - biezi, ērkšķaini krūmi, bet blakus klintīm ir sausa upes gultne - kā stāva taciņa. Manuprāt, tā ir izeja, - Eila skaidroja.

Saraucis pieri, vadonis paskatījās uz Vimezu, pēc tam uz Taliju un skaļi iesmējās. - Izeja ir arī ieeja! Tad, lūk, ko Mamuts teica!

Vimezs tikai uz brīdi izskatījās apjucis, tad lēnām viņa lūpas savilkās smaidā, kas norādīja uz sapratni. Talija skatījās uz abiem vīriem. Un pēc brīža ari viņas sejā atausa saprotošs smaids.

-    Nu, protams! Mēs varam doties turp, aplencot bizonu baru, izveidot lamatas, tad apiet apkārt un iedzīt bizonus lamatās, - Talija paziņoja, padarīdama to skaidru arī visiem pārējiem. - Kādam būs dzīvnieki jāuzmana un jāvēro, lai tie no mums neaizmūk un, kamēr būvējam lamatas, nedodas pretējā virzienā - lejup pa straumi.

-    Izklausās, ka šis darbiņš varētu būt piemērots Danugam un Latijai, - Taluts konstatēja.

-     Domāju, ka arī Druvezs var viņiem palīdzēt, - Barzeks piebilda, - un, ja domājat, ka vēl kāds vajadzīgs, ari es varu turp doties.

-    Labi! - Taluts piekrita. - Barzek, tad ej. kopā ar viņiem un dodieties augšup gar upes krastu. Es zinu kādu ātrāku ceļu, kā nokļūt bizoniem aiz muguras. No šejienes mēs iesim pa īsāko ceļu. Jūs turiet viņus aplenkumā un, tiklīdz būsim uzbūvējuši lamatas, tā apiesim tiem apkārt un palīdzēsim jums iedzīt zvērus slazdā.

7

Izžuvušie upes krasti bija sakaltušu dubļu un akmeņu putra, kas stiepās cauri stāvai, kokiem un krūmiem apaugušai kalna nogāzei. Tie veda līdz pašai apakšai, kur starp klintīm ieslodzītā upe ar mutuļojošu straumi izlauzās ārā un veidoja zemus ūdenskritumus un krāces. Tiklidz Eila bija nostājusies uz savām kājām, tā devās pakaļ zirgiem. Gan Vīnija, gan Skrējējs bija pieraduši pie stāvas takas, jo tāda bija vedusi uz Eilas alu - ielejā, kur viņa dzīvoja; abi zirgi nokāpa lejā bez mazākajām problēmām.

Eila noņēma no Vīnijas muguras vācamo grozu siksnas, lai ķēve varētu brīvi ganīties. Bet Jondalars uztraucās par pavadas noņemšanu no Skrējēja kakla, jo vēl ne viņš, ne Eila bez tās nespēja kumeļu kontrolēt; tas jau bija kļuvis pietiekami vecs un varētu sākt niķoties tad, kad viņam tas ienāk prātā. Tā kā pavada netraucēja Skrējējam ganīties, Eila piekrita to atstāt viņam ap kaklu, tomēr jaunajai sievietei labāk būtu paticis dot kumeļam pilnīgu brīvību. Šis fakts lika Eilai apzināties starpību starp Skrējēju un viņas ķēvi. Vīnija bija allaž nākusi un gājusi, kā Eila bija to vēlējusies, bet viņa bija pavadījusi kopā ar ķēvi visu savu laiku - neviena cita jau nebija. Skrējējam bija Vīnija un tāpēc arī mazāks kontakts ar Eilu. Jaunā sieviete nodomāja: "Varbūt man vai Jondalaram vajadzētu vairāk laika pavadīt kopā ar Skrējēju un censties viņu mācīt."

Kad Eila devās palīgā, koraļļiem līdzīgais slazds jau bija sākts būvēt. Sēta bija izgatavota no visiem atrastajiem materiāliem - laukakmeņiem, kauliem, kokiem un zariem -, tie visi tika salikti kopā un sasaistīti. Bagātīgā un daudzveidīgā auksto stepju fauna nemitīgi sevi atjaunoja, un vecos kaulus, kas bija izkaisīti pa visu apkārtni, spēcīgā upes straume bieži vien aiznesa prom un izmeta krastā atkritumu kaudzē. Pārmeklējot apkārtni, atklājās, ka turpat blakus atrodas kaulu kaudze, un mednieki uz slazdu būvniecības vietu - blakus izkaltušajam krastam, kuru viņi ierobežoja, - stiepa lielus dzīvnieku kāju kaulus un ribu skeletus. Sētai bija jābūt pietiekami stiprai, lai tā noturētu bizonu baru, bet tai nebija jābūt paliekošai būvei. Tā tiks izmantota tikai vienreiz un jebkurā gadījumā diez vai izturēs ilgāk par pavasari, kad ātrā upes straume pārvērtīsies trakojošos palos.

Eila vēroja Talutu vicinām milzīgu cirvi ar akmens asmeni, it kā tā būtu rotaļlieta. Skaldīdams ceļu cauri taisnu, jaunu koku jaunaudzei, nogāzdams katru koku ar diviem vai trim cirtieniem, vadonis bija novilcis kreklu un pamatīgi svīda. Torneks un Frabeks, kas nocirstos kokus nesa prom, nespēja tikt viņam līdzi. Talija pārraudzīja koku novietošanu. Arī viņai bija gandrīz tikpat liels cirvis kā brālim, un, pārcērtot koku uz pusēm vai sadragājot kādu dzīvnieka kaulu gabalu, lai tas iederētos sētas konstrukcijā, sieviete strādāja ar tādu pašu vieglumu kā Taluts. Vadone varēja sacensties spēkā ar pāris vīriem.

- Talut! - Dīgija iesaucās. Viņa stiepa veselu izliekto mamuta ilkņa priekšējo daļu, kas bija apmēram piecpadsmit pēdu gara. Vimezs un Raneks to balstīja vidusdaļā un pakaļgalā. - Mēs atradām mamuta kaulus. Vai sacirtīsi šo ilkni?

Lielais sarkanmatainais milzis pasmaidīja. - Šis vecais zvērs droši vien nodzīvojis garu un ilgu mūžu! - viņš sacīja, apsēžoties uz ilkņa jāteniski, kad palīgi bija to nolikuši zemē.

Paceļot vesera izmēra cirvi, Taluta varenie muskuļi saspringa, un gaisā nošvlkstēja vēziena skaņa, tad šķembas un kaulu plēksnītes aizlidoja uz visām pusēm. Eila sajūsmināta skatījās, ar kādu meistarīgu vieglumu spēcīgais vīrs vēzēja pamatīgo darbarīku. Bet Jondalaram šis varoņdarbs izskatījās vēl apbrīnojamāks tā iemesla dēļ, ka viņš nekad agrāk neko tādu nebija redzējis. Eila bija radusi skatīties, kā vīri lieto muskuļu spēku, lai paveiktu neparastus varoņdarbus. Kaut ari Eila bija bijusi garāka par visiem klana vīriešiem, tie bija ļoti muskuļoti un neparasti stipri. Arī klana sievietēm piemita izteikts spēks, un dzīve, ko Eila bija pavadījusi klanā, lika viņai nodarboties ar klana sieviešu pienākumiem, tādējādi netipiski jaunās sievietes smalkajiem kauliem smagais darbs bija viņai attīstījis neparasti spēcīgus muskuļus.

Nolicis cirvi, Taluts uzmeta plecā mamuta ilkņa pakaļējo daļu un sāka soļot uz topošā norobežojuma pusi. Pacēlusi milzīgo vadoņa cirvi, lai noliktu to malā, Eila saprata, ka viņa nemūžam nebūtu varējusi ar to strādāt. Pat Jondalaram tas likās par smagu, lai izveicīgi ar to darbotos. Šis darbarīks bija pielāgots vienīgi pašam lielajam vadonim. Abi pārējie uzcēla plecos otru ilkņa pusi un sekoja Talutam.

Jondalars un Vimezs palika, lai palīdzētu saķīlēt neērtos kaula gabalus kopā ar akmeņiem - tā būs galvenā barjera jebkuram bēgošam bizonam. Eila kopā ar Dīgiju un Raneku devās vēl pēc citiem kauliem. Jondalars pagriezās un vēroja, kā viņi aiziet; ieraudzījis, ka tumšādainais vīrietis iet blakus Eilai un pasaka kaut ko, kas liek abām sievietēm smieties, Zelandoni virs centās pārvarēt sevi dusmas. Abi - gan Taluts, gan Vimezs - pamanīja sasārtušo, niknuma pārņemto jaunā, izskatīgā viesa seju; nozīmīgi saskatījušies, viņi neizteica nevienu piezīmi.

Pēdējais būvējamais nožogojuma elements bija vārti. Pamatīgs, jauns koks ar nocirstiem zariem bija uzsliets stāvus vienā sētas atveres pusē. Tā nostiprināšanai zemē bija izrakta bedre, labākai noturībai ap to salikta akmeņu kaudze. Vēl papildu stiprinājumam tam ar auklām piesēja masīvus mamuta ilkņus. Pati sēta bija uzbūvēta no dzīvnieku kāju kauliem, zariem un mamutu ribām, ko stingri piesēja pie šķērskokiem, kas bija nocirsti attiecīgajā izmērā. Tad, vairākiem cilvēkiem turot sētu pareizajā vietā, tās viens gals - izmantojot krustmijas siešanas paņēmienu, kas ļāva tai šūpoties pāris ādas eņģēs, - dažās vietās tika pievienots pie stāvā staba. Otrā galā tika sakrauti akmeņi un smagi kauli, kas stāvēja gatavībā, lai tos sasviestu priekšā sētas ieejai, kad tā tiks aizvērta.

Bija pēcpusdiena, saule vēl joprojām spīdēja augstu pie debesīm, kad viss jau bija sagatavots. Visiem draudzīgi strādājot, slazda būvēšana bija aizņēmusi pārsteidzoši īsu laiku. Sapulcējušies apkārt Talutam, ļaudis ieturēja azaidu - ēda sauso ceļamaizi, ko bija paņēmuši līdzi, un kaldināja tālākos plānus.

-      Grūtākais būs iedzīt bizonus aiz sētas, - Taluts ieminējās. - Ja iedabūsim tur iekšā kaut vienu, tad pārējie droši vien tam sekos. Bet, ja viņiem izdosies aizkļūt sētai garām un skraidīt uz riņķi tajā mazajā teritorijā tur galā, tad viņi dosies uz upi. Upe šeit ir strauja, daži zvēri var netikt tai pāri, bet mums tas neko nedos. Tā mēs viņus zaudēsim. Tādā gadījumā labākais, uz ko varam cerēt, ir atrast kādu noslīkušu bizona rumpi tur, upes lejtecē.

-     Tādā gadījumā mums viņiem ir jānobloķē ceļš, - Talija ierosināja. - Nedrīkst ļaut tiem tikt garām slazdam.

-     Bet kā to izdarīt? - Dīgija interesējās.

-     Mēs varētu uzbūvēt vēl vienu sētu, - Frabeks izteica ideju.

-     Kā tu zini, ka bizons, nonācis pie sētas, nepagriezīsies uz upes pusi? - Eila jautāja.

Frabeks viņu uzlūkoja ar nicinošu skatienu, bet Taluts paspēja ierunāties pirmais:

-    Tas ir labs jautājums, Eila. Turklāt šeit, tuvumā, nav vairs materiāla, lai uzbūvētu vēl kādu sētu, - Taluts prātoja.

Frabeks dusmīgi noskatīja Eilu no galvas līdz kājām. Vīrietis jutās tā, it kā Eila būtu viņu nostādījusi muļķa lomā.

-    Jebkas, ko mēs varētu izmantot ceļa bloķēšanai, būtu noderīgs, bet, manuprāt, kādam jāstāv tur un jādzen viņi iekšā. Tas varētu būt ļoti bīstams uzdevums, - Taluts turpināja.

-    Es tur stāvēšu. Tā ir laba vieta, kur varētu izmantot pīķu metēju, par kuru es tev stāstīju, - Jondalars pieteicās, rādīdams neparasto medību ieroci. - Šis ierocis var pīķi aizmest ne tikai tālāk, bet piešķir tam daudz lielāku spēku nekā ar roku mestajam. Ja precīzi nomērķē, tuvā attālumā izmestais pīķis var dzīvnieku nekavējoties nogalināt.

-    Vai tā ir taisnība? - Taluts apvaicājās, ar jaunu interesi paskatīdamies uz Jondalaru. - Mums vēlāk būs par to vēl jāparunā, bet, jā, ja vēlies, vari ieņemt to vietu. Domāju, ka arī man tur vajadzētu stāvēt.

-     Un arī man, - Raneks piebalsoja.

Saraucis pieri, Jondalars paskatījās uz tumšādaino, smaidošo vīrieti. Viņš nebija pārliecināts, ka vēlas stāvēt kopā ar vīrieti, kas izrādīja tik acīmredzamu interesi par Eilu.

-    Arī es tur stāvēšu, - Talija piebalsoja. - Bet mums drīzāk vajadzētu izveidot atsevišķas kaudzes, aiz kurām stāvēt, nevis būvēt vēl vienu sētu.

-     Vai aiz kurām aizbēgt, - Raneks pajokoja. - Kāpēc tu domā, ka bizoni galu galā nedzīsies mums pakaļ?

-     Kas attiecas uz pakaļdzīšanos, esam izlēmuši, ko darīt, kad dzīvnieki šeit ieradīsies, bet kā mēs viņus atdzīsim šurp? - Taluts jautāja, pavērdamies debesīs un pārbaudīdams saules stāvokli pie tām. - No šejienes ir tāls ceļš, lai nokļūtu bizoniem aizmugurē. Mums vairs nav palicis tik daudz laika.

Eila ar vairāk nekā lielu interesi bija tvērusi katru vārdu. Jaunā sieviete atcerējās, kā bija klausījusies klana mednieku plānos, īpaši pēc tam, kad bija sākusi medīt ar lingu, bieži vēlēdamās, kaut arī pati varētu šajās sarunās piedalīties. Šoreiz Eila pati bija viena no medniekiem. Viņa pamanīja, ka Taluts bija ieklausījies viņas iepriekš izteiktajā komentārā, un atcerējās, cik labprāt visi bija piekrituši viņas piedāvājumam izlūkot bizonu baru. Tas jauno sievieti iedrošināja izteikt vēl vienu priekšlikumu.

-    Vīnija ir laba dzinēja, - Eila ierunājās. - Es jau daudzkārt Vīnijas mugurā esmu dzinusi zvēru barus. Varu apjāt apkārt baram, atrast Barzeku un pārējos un drīz vien atdzīt bizonus uz šejieni. Jūs gaidīsiet šeit un iedzīsiet tos slazdā.

Taluts paskatījās uz Eilu, tad uz pārējiem medniekiem un atkal uz Eilu. - Vai esi pārliecināta, ka spēsi to izdarīt? -Jā-

-     Kā tu nokļūsi viņiem aiz muguras? - Talija interesējās. - Līdz šim jau dzīvnieki noteikti būs saoduši, ka mēs šeit esam, un vienīgais iemesls, kāpēc tie nav vēl aizgājuši, ir tāpēc, ka Barzeks un jaunieši ir viņus iesprostojuši. Kas lai zina, cik ilgi vēl viņiem izdosies tos noturēt? Vai tu bizonus neaizdzlsi uz nepareizo pusi, ja dosies pie tiem no šis puses?

-    Es tā nedomāju. Bizoni nepievērš lielu uzmanību zirgam, bet apjāšu apkārt, ja tā vēlaties. Zirgs spēj paskriet daudz ātrāk, nekā jūs varat aiziet kājām, - Eila bilda.

-     Viņai ir taisnība! Neviens to nevar noliegt. Eila var daudz ātrāk apjāt tiem apkārt ar zirgu, nekā mēs spētu apiet kājām, - Taluts atzina un tad koncentrējies sarauca pieri. - Talij, domāju, ka mums jāļauj viņai to darīt tā, kā jau šī medniece darījusi to agrāk. Ja medības neizdodas, vai tad tam ir kāda nozīme? Gaļa mums noderētu, it īpaši garajā un smagajā ziemas laikā, tā bagātinātu mūsu uzturu, bet mēs jau esam uzkrājuši pietiekamu daudzumu pārtikas. Tāpēc īpaši necietīsim, ja šoreiz neizdosies.

-    Taisnība, bet mēs esam šeit paveikuši smagu darbu.

-     Nebūs jau pirmā reize, kas būsim paveikuši smagu darbu, bet atgriezīsimies tukšām rokām. - Taluts atkal ieturēja pauzi. - Pats sliktākais, kas var notikt, - mēs pazaudēsim ganāmpulku, bet, ja izdosies, tad pirms tumsas iestāšanās jau dzīrosim ar bizona cepeti un no rīta dosimies mājās.

Talija pamāja. - Labi, Talut. Darīsim pa tavam prātam.

-     Tu gribēji teikt - pēc Eilas metodes. Nu tad uz priekšu, Eila! Pamēģini atdzīt tos bizonus šurp!

Pasmaidījusi Eila uzsvilpa Vīnijai. Ķēve iezviedzās un pieaulekšoja pie Eilas, Skrējējs sekoja viņai pa pēdām. - Jondalar, paturi Skrējēju šeit, - jaunā sieviete noteica un pievērsās savai ķēvītei.

-     Neaizmirsti paņemt savu pīķu metēju! - Jondalars uzsauca nopakaļ.

Eila apstājās, lai paņemtu pīķu metēju un pīķus, kas atradās viņas mugursomas sānkabatā, tad ar ietrenētu kustību uzlēca zirgam mugurā un prom bija. Kādu bridi Jondalaram bija jānopūlas noturēt jauno kumeļu, kam nepatika, ka viņu atrauj no mātes un neļauj piedalīties aizraujošā skrējienā. Tas bija tieši laikā, un labi vien bija, jo, aizņemts ar kumeļu, Jondalars nepamanīja Raneka sejas izteiksmi, kad tas nolūkojās Eilai pakaļ.

Sēžot neapseglota zirga mugurā, sieviete ātros auļos jāja gar upes krastu - gar mutuļojošu, trakojošu upi, kas vijās pa līkloču koridoru, kuru no abām pusēm ierobežoja stāvas klintis. Kaili krūmi, kurus aizsedza izžuvuši zāles kušķi, bija piekjāvušies klinšu pakājei un, zemu noliekušies uz vēju appūstajām virsotnēm, bija paslēpušies zem sanestās lesa virskārtas, kas piepildīja spraugas, tādējādi padarot skarbās klintis ar akmens dvēseli daudz mīlīgākas. Atklātie izvirzījumi uz nogāzēm, kas bija bagātīgi noklātas ar pamatiezi, atklāja šī reģiona būtiskāko iezīmi - granītu, kas bija izveidojies augstajos kalnos, kuri slējās pāri kailo klinšu virsotnēm.

Nonākusi tajā pašā vietā, kur jau no rīta bija redzējusi bizonus, Eila palēnināja Vīnijas soli, bet dzīvnieku tur vairs nebija. Tie bija sajutuši vai izdzirdējuši slazda būvniecības trokšņus un mainījuši virzienu. Tikko jaunā sieviete iekļuva vienā no pēcpusdienas saulē mestajām klinšu ēnām, viņa pamanīja bizonus un tieši aiz mazā dzīvnieku bariņa uz akmeņu pauguriņa ieraudzīja stāvam Barzeku.

Zaļā zāle starp kailajiem, garajiem kokiem blakus upei bija ievilinājusi bizonus šaurajā ielejā, bet, tiklīdz viņi pagāja garām dvīņu klintīm, kas ieskāva upi, tā dzīvniekiem vairs nebija citas izejas kā tikai tā, pa kuru bija ienākuši. Barzeks un jaunie mednieki bija vērojuši bizonus ilgi klīstam gar upi, šad tad apstājamies pamieloties ar zāli, bet apņēmības pilnus noteikti virzīties ārā no ielejas. Mednieki bija sadzinuši dzīvniekus atpakaļ, bet tas bija viņus atturējis tikai uz neilgu laiku un licis saiet visiem kopā barā, lai apņēmīgi virzītos uz priekšu, kad nākamreiz mēģinās atstāt ieleju. Apņēmība un izmisums var novest pie stihiskas bēgšanas.

Šeit bija atsūtīti četri mednieki, lai aizkavētu dzīvniekus no došanās prom, bet viņi ļoti labi zināja, ka panisku bizonu bēgšanu viņiem nemūžam neizdosies apstādināt. Viņi nespēja sadzīt dzīvniekus ielejā un tur tos noturēt. Jau līdzšinējā darbība bija prasījusi lielas pūles, un Barzeks negribēja, ka bizoni panikā mestos uz otru pusi, pirms slazds vēl nav uztaisīts. Akmeņu krāvums, uz kura Barzeks stāvēja, kad Eila viņu pirmoreiz ieraudzīja, bija sakrauts apkārt pamatīgam zaram. Pie tā bija piesiets apģērba gabals, kas plandījās vējā. Tad viņa pamanīja vēl vairākus akmeņu krāvumus, kas balstīja stāvus izslietus koku zarus vai kaulus, kuri cits no cita bija izvietoti diezgan tuvu starp klinti un upi, un uz katra no tiem karājās guļamāda, kāds drēbes gabals vai telts aizsegs. Mednieki bija izmantojuši pat māžus kokus un krūmus, jebko, no kā varēja izveidot kaut ko, kas vējā plandās.

Bizoni nervozi noraudzījās dīvainajos mānekļos, nebūdami droši par to, cik tie var būt draudīgi. Dzīvnieki nevēlējās iet atpakaļ pa to pašu ceļu, pa kuru bija ieradušies, bet negribēja arī doties tālāk uz priekšu.

Ik pa laikam kāds no bizoniem pietuvojās kādam no mānekļiem, bet, tam sākot plandīties, uzreiz atkāpās. Dzīvnieki bija apstādināti, prasmīgi turēti tieši tur, kur Barzeks to gribēja. Eila bija sajūsmā par šo gudro ideju.

Vadīdama Vīniju tuvu gar klints sienu, Eila centās lēnām apiet bizonus, lai neizjauktu smalko līdzsvaru. Viņa pamanīja veco bizonu mātīti ar aplauzto ragu pavirzāmies uz priekšu. Eila negribēja nonākt bizonu ielenkumā un bija gatava jebkuru bridi izlauzties.

Ieraudzījis Eilu, Barzeks atskatījās uz pārējiem medniekiem, tad, pieri saraucis, atkal palūkojās Eilā. Pēc visiem viņu pūliņiem viņš negribēja, ka Eila aizdzen bizonus uz nepareizo pusi. Latija klusām pienāca viņam klāt, un abi čukstus sarunājās, bet visu ilgo laiku, līdz Eila viņus sasniedza, Barzeks ar bažām viņu vēroja.

-     Kur ir pārējie? - Barzeks apjautājās.

-    Viņi gaida, - Eila atbildēja.

-     Uz ko viņi gaida? Mēs taču nevaram šos bizonus te mūžīgi noturēt!

-    Viņi gaida, kad mēs tos aizdzlsim.

-     Kā lai mēs tos aizdzenam? Mūsu nav tik daudz! īstenībā zvēri gatavojas izlauzties ārā. Neesmu pārliecināts, vai ilgi vēl varēsim tos šeit noturēt, nespējam ari sadzīt tos atpakaļ. Mums vajadzētu panākt, lai bizoni būtu spiesti panikā bēgt.

-    Vīnija viņus aizdzīs, - Eila sacīja.

-    Zirgs viņus aizdzīs!

-    Viņa jau ir to darījusi ari agrāk, bet būs labāk, ja ari jūs palīdzēsiet.

Danugs un Druvezs, uzmanīdami ganāmpulku un ik pa laikam raidīdami kādu akmeni uz tiem nepaklausīgajiem dzīvniekiem, kas uzdrošinājās pievirzīties tuvu klāt plandošajiem sargiem, bija aizgājuši kādu gabalu tālāk un tagad pienāca tuvāk, lai dzirdētu sarunu. Viņi bija ne mazāk pārsteigti par Barzeku, bet abu atslābusī modrība pavēra iespēju bizoniem izlauzties brīvībā un pielika punktu šai sarunai.

Ar acs kaktiņu Eila redzēja, kā milzīgs jauns bullēns šaujas uz priekšu un tam seko vēl citi. Pēc brīža, kad jauno bizonu bars būs izlauzies brīvībā, viss būs zaudēts. Pagriezusi Vīniju apkārt, Eila nometa pīķus un pīķu metēju un devās pakaļ dumpīgajam bullēnam, pa ceļam no zara paķērusi plandošu tuniku.

Pieplakusi pie Vīnijas muguras un vicinādama tuniku, viņa auļoja tieši pretī dzīvniekam. Bullēns izvairījās un centās viņu apiet no mugurpuses. Vīnija vēlreiz pagriezās, kad Eila ar ādas tuniku iesita bizo- nam pa galvu. Nākamais izvairīšanās gājiens pagrieza dzīvnieku atpakaļ šaurajā ielejā, un Eila, sēdēdama Vīnijai mugurā, zvetēja ar ādas gabalu pa galvu visiem nākamajiem dumpīgajiem bizoniem, kas bija sekojuši brašulim pa pēdām.

No bara atrāvās vēl viens dzīvnieks, bet jaunajai medniecei izdevās arī to pagriezt atpakaļ. Izskatījās, ka Vīnija jau instinktīvi zināja, kurš būs nākamais drosminieks, kas mēģinās izbēgt, bet tikpat labi tie varēja būt sievietes neapzinātie signāli, kurus viņa raidīja zirgam, un abas jau laikus nostājās ceļā pinkainajiem zvēriem. No sākuma Eila nebija Vīniju apzināti centusies mācīt. Pirmajā reizē, kad viņa bija uzkāpusi zirgam mugurā, viss bija noticis pavisam instinktīvi un jaunās sievietes prātā nebija ienākusi doma zirgu kontrolēt vai vadīt. Pieaugot sievietes un ķēves savstarpējai sapratnei, tas bija noticis pakāpeniski; kontroli panāca Eilas kāju muskuļu sasprindzināšana un nemanāmas ķermeņa kustības. Tomēr galu galā viņa jau bija sākusi šos paņēmienus lietot ar nodomu; sievietes un zirga starpā vienmēr ir eksistējis kāds papildu elements - viņas bieži ir kustējušās kā viens vesels, it kā domātu vienas domas.

Tajā mirklī, kad Eila izkustējās no vietas, pārējie aptvēra situāciju un steidzās apturēt ganāmpulku. Eila jau agrāk bija dzinusi dzīvnieku barus, bet bez palīdzības viņa nespēs likt bizoniem pagriezties uz pretējo pusi. Lielie, kuprainie dzīvnieki bija daudz grūtāk kontrolējami, nekā viņa bija iedomājusies. Viņi tik ilgi bija noturēti uz vietas, un Eila vēl nekad nebija mēģinājusi dzīt dzīvniekus tur, kur viņi negribēja iet. Tas bija tā, it kā instinkts bizonus brīdinātu, ka priekšā gaida lamatas.

Danugs steidzās Eilai palīgā, lai atgrieztu atpakaļ tos, kas sākumā bija metušies uz priekšu; jaunā medniece tik ļoti bija koncentrējusies uz jaunā bullēna apstādināšanu, ka sākumā gandrīz neievēroja Danugu. Ieraudzījusi, ka viens no dvīņu bullēniem atraujas no bara, Latija izrāva zaru no akmens kaudzes un steidzās nobloķēt tam ceļu. Viņa ar zaru sita bizonam pa degunu un dzina to atpakaļ, bet Barzeks un Druvezs apmētāja kādu bizonu mātīti ar akmeņiem un vicināja tai pie deguna zvērādu. Beidzot ar kopējām pūlēm izdevās novērst sākotnējo paniku un pagriezt dzīvniekus atpakaļ. Vecajai mātītei ar nolauzto ragu un vēl dažiem izdevās izbēgt, bet visi pārējie bizoni bija sadzīti mazās upes krastā un virzījās augšup pret straumi. •

Visi dzinēji atviegloti uzelpoja, tiklīdz mazais ganāmpulks bija nokļuvis aiz granīta klintīm, bet viņiem vajadzēja parūpēties, lai tie iet uz priekšu. Eila apstājās tikai tik ilgi, lai paceltu nomestos pīķus un pīķu metējus, un atkal uzlēca zirgam mugurā.

Taluts tikko bija padzēries no savas ūdens somas, kad viņam likās, ka ir dzirdējis attālu dunoņu, it kā vāju pērkona dārdu. Pagriezis galvu uz upes lejteces pusi, vadonis kādu bridi ieklausījās, negaidīdams, ka tik drīz kaut ko dzirdēs, un nebūdams pārliecināts, ka vispār ko dzirdēs. Nolicis ausi pie zemes, viņš klausījās.

- Viņi nāk! - Taluts iekliedzās, pielēkdams kājās.

Visi steigā sameklēja pīķus un aizsteidzās katrs uz savu posteni, kuru jau iepriekš bija iedalījuši. Frabeks, Vimezs, Torneks un Dīgija izklaidus nostājās gar stāvās klints sienas vienu pusi, gatavi pēc bara paiešanas garām aplenkt tos no mugurpuses un aizvērt vārtus. Talija stāvēja vistuvāk atvērtajiem vārtiem no otras puses, gatava tos aizcirst, līdzko bizoni būs sagājuši aplokā.

Starp koraļļiem līdzīgo nožogojumu un trakojošo upes straumi Raneks stāvēja pāris soļu atstatumā no Talijas, vēl pēc pāris soļiem nostājās Jondalars - gandrīz vai pie pašas ūdensmalas. Taluts izvēlējās vietu nedaudz uz priekšu no viesa - slapjajā krastā. Katram medniekam rokā bija ādas gabals, ko vicināt virsū nākošajiem dzīvniekiem gar purnu cerībā pagriezt tos sānis, bet katram, izņemot Jondalaru, rokā bija arī gatavībā pacelts pīķis, kas nedaudz tika žonglēts un stingri satverts ap spalu.

Šaurais, plakanais koka rīks, ko Zelandoni vīrs turēja labajā rokā, sniedzās no pirkstu galiem līdz elkonim, un centrā tam bija izkalta grope. Vienā galā kā atbalsts bija izveidots āķis, un priekšdaļā, abās pusēs bija divas ādas cilpas, kur ielikt pirkstus. Jondalars turēja to horizontāli un bija ievietojis tajā vieglu pīķi, kura resnais gals, apdarināts ar putnu spalvām, balstījās pret pīķu metēja āķi, bet smailais gals bija garš, noasināts, ar bīstamu kaula uzgali. Ar diviem pirkstiem, kas bija izvērti cauri cilpām, viegli pieturēdams pīķi, viņš aiz jostas aizbāza vicināmo ādas gabalu un ar kreiso roku paņēma otru pīķi, gatavodamies to izmest otrajā metienā.

Tad visi sāka gaidīt. Neviens nerunāja,, un klusajā gaidīšanas brīdī pat niecīgākā skaņa atbalsojās ar milzīgu troksni. Putni čivināja un sasaucās. Vējš čabināja sausos zarus. Ūdens, plūzdams pāri akmeņiem, šļakstījās un burbuļoja. Mušas dūca. Skrienošo bizonu kāju dipoņa kļuva arvien skaļāka.

Tad pāri rīboņai, kas tuvojās, varēja saklausīt cilvēku sakliegšanos, bizonu maušanu, īdēšanu un dusmīgu baurošanu. Saspringti skatoties, visi gaidīja aiz upes līkuma parādāmies pirmo bizonu, bet, kad dzīvnieks parādījās, tas nebija viens. Vienā mirklī jau bija redzams viss panikā bēgošais ganāmpulks - milzīgi, pinkaini, tumši brūni dzīvnieki ar gariem, melniem, nāvējošiem ragiem nesās tieši virsū medniekiem. Gaidīdami uzbrukumu, visi saspringa. Bara priekšgalā skrēja lielais, jaunais bullēns, kuram jau gandrīz bija izdevies izlauzties brīvībā, pirms sākās nopietnā dzīvnieku vajāšana un dzīšana. Ieraudzījis sev priekšā iežogojumu, bullēns mainīja virzienu un pagriezās uz upes pusi, kur viņu jau gaidīja mednieki.

Dzenoties pakaļ dzīvniekiem, Eila mina uz papēžiem mazajam bizonu bariņam un bija brīvi turējusi savu pīķu metēju, bet, tuvojoties pēdējam pagriezienam, jaunā medniece, nezinādama, ko var sagaidīt, pacēla to gatavībā. Viņa redzēja bullēnu mainām virzienu… un nesoties tieši virsū Jondalaram. Pārējie bizoni tam sekoja.

Skriedams pretī dzīvniekam, Taluts vicināja tuniku, bet pinkainajam bizonam jau bija apnikušas vicinātās lupatas un tās viņu vairs neatbaidīja. Ne bridi nevilcinājusies, Eila pieliecās uz priekšu un dzina Vīniju pilnos auļos. Izvairīdamās no pārējiem bizoniem un tos apdzīdama, viņa pietuvojās lielajam bullēnam un izmeta pīķi tieši tajā brīdī, kad Jondalars izmeta savējo. Tieši tad tika izmests arī trešais pīķis.

Ķēve aizauļoja garām medniekiem un, ieskriedama ūdenī, apšļāca Talutu. Eila palēnināja Vīnijas skrējienu, lika tai apstāties un ātri atgriezās atpakaļ. Līdz tam viss jau bija beidzies. Lielais bizons gulēja zemē. Aizmugurē esošie dzīvnieki sāka skriet lēnāk, un tiem, kas atradās tuvāk nogāzei, nebija vairs cita ceļa, kā vienīgi iet uzbūvētajā slazdā. Pēc tam kad pirmais bizons bija iegājis pa vārtiem, arī pārējie ar nelielu paskubināšanu no malas sekoja aplokā. Kad pēdējais klaidonis bija iežogojumā, Talija vārtus aizvēra un Torneks un Dīgija tiem priekšā aizvēla lielu akmeni. Vimezs un Frabeks to piesēja pie kārtīgi nostiprinātiem balstiem, kamēr Talija blakus pirmajam akmenim aizvēla vēl vienu.

Joprojām nedaudz drebēdama, Eila nokāpa no Vīnijas muguras. Jondalars, Taluts un Raneks bija notupušies pie bullēna.

-    Jondalara pīķis ir ietriecies vienā kakla pusē un izgājis cauri rīklei. Tas viens pats būtu nogalinājis bulli, bet arī tevis mestais pīķis, Eila, būtu to nobeidzis. Es pat neredzēju, kā tu uzradies, - Taluts ar nelielu sajūsmu uzlielīja jauno mednieci par viņas varoņdarbu. - Tavs pīķis ietriecās dziļi, tieši cauri viņa ribām.

-     Bet, Eila, tā darīt bija bīstami. Tevi varēja savainot, - Jondalars aizrādīja. Vīrieša balsī bija saklausāmas dusmas, bet tā bija reakcija pēc bailēm, ko viņš bija izjutis pēc tam, kad saprata, ko Eila bija izdarījusi. Tad, paskatījies uz Talutu, Zelandoni vīrs norādīja uz trešo pīķi. - Kam pieder šis pīķis? Tas bija labi izmests, iegāja dzīvniekam dziļi krūtīs un arī būtu viņu apstādinājis.

-    Tas ir Raneka piķis, - Taluts apstiprināja.

Jondalars pagriezās pret tumšādaino virieti, un viņi viens otru nomērīja skatieniem. Viņu starpā varēja valdīt nesaskaņas, sāncensība varēja abus padarīt par pretiniekiem, bet viņi bija pirmie cilvēki, kas apdzīvoja skaisto, skarbo un pirmatnējo zemeslodi un apzinājās, ka izdzīvošana ir atkarīga no savstarpējās sadarbības.

-     Esmu tev pateicību parādā, - Jondalars atzina. - Ja mans pīķis nebūtu trāpījis, es tev būtu pateicies par savas dzīvības glābšanu.

-     To tev nāktos darīt tikai tad, ja arī Eila būtu aizmetuši garām. Bizons tika trīsreiz nogalināts. Tam nebija nekādu iespēju nesties tev virsū. Šķiet, ka tev ir lemts palikt dzīvam. Tev paveicies, draugs; droši vien Māte tevi sargā. Vai tev visā tā veicas? - Raneks, to pajautājis, pavērās Eilā ar pielūgsmes pilnu skatienu un ne tikai.

Atšķirībā no Taluta Raneks bija redzējis Eilu tuvojamies. Jaunā sieviete nebaidījās no garajiem, asajiem ragiem, viņas mati plīvoja vējā, acīs vīdēja niknums un dusmas, viņa kontrolēja zirgu tā, it kā tas būtu daļa no viņas pašas ķermeņa; viņa izskatījās pēc atriebes dievietes vai kā visas dzīvās radības Māte, kas allaž bija pratusi sevi aizsargāt. Šķita, ka viņai nebija bail par to, ka gan viņa pati, gan zirgs varēja tikt sabadīti līdz nāvei. Izskatījās gandrīz vai tā, ka viņa ir Mātes iemiesojums, kas spēj tikpat viegli kontrolēt bizonus kā savu zirgu. Raneks nekad nebija redzējis nevienu viņai līdzīgu. Eila bija viss, ko viņš jebkad bija vēlējies: skaista, spēcīga, bezbailīga, rūpīga, aizsargājoša. Viņa bija īsta sieviete.

Ieraugot, kā Raneks skatās uz viņa sievieti, Jondalars juta, ka viņa iekšas sagriežas. Kā gan Eila varēja to nepamanīt? Kā gan viņa spēja uz to nereaģēt? Zelandoni vīrieti pārņēma bailes, ka viņš varētu zaudēt eksotiskajam, tumšādainajam vīrietim, un viņš nezināja, ko iesākt. Viņa pierē iegūla dusmu un izmisuma rievas; sakodis zobus, viņš novērsās un centās savas jūtas noslēpt.

Jondalaram bija daudzkārt nācies redzēt, ka sievietes un vīrieši bija reaģējuši tāpat, kā šobrīd to darīja viņš, un allaž viņš bija izjutis pret tiem līdzjūtību un nelielu nožēlu. Tā bija īsti bērnišķīga uzvedība - kā nepieredzējušam bērnam, kam trūka prāta un zināšanu, kā šajā pasaulē jāuzvedas. Viņš uzskatīja, ka pats spēj tam stāvēt pāri. Raneks bija drosmīgi rīkojies, lai izglābtu viņa dzīvību, un bija īsts vīrietis. Vai viņš varēja Raneku vainot, ka Eila viņu tā piesaista? Vai viņai nebija tiesības pašai izvēlēties? Jondalars sevi ienīda par to, ka tagad tā jutās, bet nespēja sev neko padarīt. Izrāvis savu pīķi no bizona, viņš aizgāja projām.

Slaktiņš jau bija sācies. Aiz žoga, drošībā, mednieki svieda pīķus uz maurojošajiem, maujošajiem, apjukušajiem dzīvniekiem, kas haotiski skraidīja pa slazda iekšpusi. Uzrāpusies uz žoga, Eila atrada ērtu vietu, kur pieturēties, un vēroja, kā Raneks spēcīgi un precīzi izmet savus pīķus. Milzīga bizonu mātīte streipuļodama nokrita viņam pie kājām. Arī Druvezs izmeta pīķi uz to pašu dzīvnieku, un vēl viens pīķis lidoja no citas puses - viņa nezināja, kas bija to izmetis. Kuprainais, pinkainais zvērs nogāzās gar zemi, un tā masīvā, zemu noliektā galva sabruka tam uz ceļiem. Eila saprata, ka pīķu metēji nepažēlos nevienu. Ar roku mestie pīķi lidoja ātri un efektīvi.

Pēkšņi kāds bullis ietriecās sētā, sadragādams to ar vairāku tonnu smago masu. Pa gaisu lidoja skaidas, stiprinājumi kļuva vaļīgi, stabi tika izgāzti. Sajutusi, ka sēta šūpojas, Eila nolēca no tās zemē, bet ar to viss nebeidzās. Bizona ragi bija iesprūduši sētā! Pūlēdamies atbrīvoties, viņš purināja visu uzbūvēto sētu. Eila domāja, ka tā tūlīt sabruks.

Taluts uzrāpās uz nestabilās sētas un ar vienu vienīgu pamatīgā cirvja zvēlienu iedragāja milzīgā zvēra galvaskausu. Vadoņa sejā iešļācās asins strūkla, un buļļa smadzenes izšķīda uz visām pusēm. Bizons saļima un ar joprojām iestrēgušajiem ragiem sagāza nestabilo sētu, noraudams Talutu zemē.

Lielais vadonis izveicīgi lēca no krītošās sētas un, kad tā nogāzās, paspēris pāris soļu, vēlreiz trieca ar cirvi pa galvu vienīgajam kājās palikušajam bizonam. Sēta bija savu uzdevumu izpildījusi.

-    Tagad jāsāk strādāt, - noteica Dīgija, ar roku norādīdama uz vietu, kur bija uzstādīta pagaidu sēta. Kritušie dzīvnieki bija izkaisīti pa visu teritoriju un gulēja zemē kā tumši brūni spalvaini pauguri. Piegājusi pie tuvākā bizona, Dīgija no maksts izvilka aso krama nazi un, uzsēdusies tam jāteniski pāri, pārgrieza dzīvniekam rīkli. No jūga vēnas izšļācās spilgti sarkanas asinis, tad, kļuvušas tumši sarkanas, sāka ritēt lēnāk un sakrājās peļķē ap zvēra purnu un muti. Tās platā aplī lēni sūcās zemē, nokrāsodamas pelēcīgi brūno zemi melnu.

-     Talut! - Dīgija uzsauca, sasniegusi nākamo pinkaino spalvu pauguru. Garš pīķis rēgojās dzīvnieka sānos un joprojām vibrēja. - Nāc un izbeidz šī dzīvnieka mokas, bet šoreiz centies saglabāt tā smadzenes. Gribu tās izmantot. - Taluts ātri atbrīvoja bizonu no mokām.

Pēc tam sekoja asiņainais iekšu izņemšanas, dīrāšanas un sadalīšanas darbs. Eila pievienojās Dīgijai un palīdzēja pārvelt lielo bizona mātīti, lai atsegtu tās mīksto pavēderi, jondalars jau devās sievietēm palīgā, bet Raneks bija tuvāk un piesteidzās pirmais. Viņus vērodams, Jonda- lars prātoja, vai ceturtais cilvēks ir nepieciešams vai arī tikai maisīsies pa kājām.

Sākot no tūpļa, viņi uzšķērda vēderu un rīkli, nogriezdami ar pienu pierietējušos tesmeņus. Lai atvērtu ribas, Eila pieķērās pie vienas puses, bet Raneks - pie otras. Kad krūškurvis bija atvērts, Dīgija gandrīz vai iekāpa iekšā joprojām siltajā vēdera dobumā un, lai nesabojātu galu, pa visiem kopā izrāva iekšējos orgānus - kuņģi, zarnas, kas drīz vien sāktu uzpūst rumpi. Pēc tam visi kopā ķērās pie ādas dīrāšanas.

Bija skaidri redzams, ka viņiem nebija vajadzīga palīdzība. Jondalars ieraudzīja, kā Latija un Danugs cīnās ar kāda mazāka bizona ribu atvēršanu. Pastūmis Latiju sānis, viņš ar vienu spēcīgu un dusmīgu rāvienu atvēra krūškurvi. Bet sadalīšana gabalos bija smags darbs, un, kad viņi tika līdz ādas novilkšanai, Jondalara dusmas jau bija pierimušas.

Eilai šis darbs nebija svešs; viņa to bija darījusi viena pati un turklāt vairākas reizes. Adu vajadzēja dīrāt nevis ar nazi, bet nobraucīt. Tiklīdz tā tika novilkta no kājām, tā viegli atdalījās no muskuļiem un bija daudz lietderīgāk un tīrāk ar dūrēm no iekšpuses sist, līdz tā kļūst vaļīga, un pēc tam to novilkt. Adu bija vieglāk atgriezt tajās vietās, kur bija pievienotas muskuļu saites. Mamutu cilts mednieki izmantoja speciālu dīrāšanas nazi ar kaula rokturi un abpusēji asu asmeni, kas pašā galā bija noapaļots un neass, lai nepārdurtu dzīvnieka ādu. Eila bija tā pieradusi lietot nažus un darbarīkus bez spala, ka jutās ne savā ādā, kad bija jāstrādā ar nazi, kam bija spals, kaut ari, tiklīdz ar to aprada, uzreiz saprata, ka spēj to labāk kontrolēt un līdzsvarot.

No dzīvnieku kājām un muguras tika izvilktas cīpslas; tām tiks atrasts plašs lietojums: no pavediena šūšanas līdz pat cilpu un lamatu izgatavošanai. Dzīvnieka āda tiks izmantota kā jēlāda vai kažokāda. Garo, pinkaino spalvu savīs virvēs un dažāda izmēra striķos, kas noderēs zvejas tīkliem, putnu ķeršanai vai arī attiecīgajā gadalaikā cilpu izlikšanai maziem dzīvnieciņiem. Visas smadzenes tika saglabātas, ari vairāki kāju nagi, lai kopā ar kauliem un ādas pārpalikumiem savārītu līmē. Milzīgajiem ragiem, kas varēja stiepties sešu pēdu garumā, bija augsta vērtība. Cietos ragu galus, kas aizņēma apmēram trešdaļu no visa raga lieluma, varēja izmantot kā sviras, tapas, spundes, ķīļus un dunčus. Dobās ragu daļas ar masīvajiem apakšgaliem pārvērtās par koniskām caurulītēm, kuras izmantoja uguns uzpūšanai, vai par piltuvēm šķidruma, pulvera vai sēklu iepildīšanai ādas maisos un pēc tam to iztukšošanai. Raga vidusdaļa kopā ar pamatīgu apakšējo daļu palika neskarta, tā varēja kalpot par dzeramo kausu. Sadalot to šauros, šķērseniskos gabaliņos, varēja izgatavot sprādzes, rokassprādzes vai savilcējgredzenus.

Ari bizonu purni un mēles tika saglabātas - kopā ar aknām tās bija izsmalcināta delikatese. Pēc tam katra bizona ķermenis tika sadalīts septiņos gabalos; divos gurnu gabalos, divās priekšējās ceturtdaļās, divās vidusdaļas pusēs un milzīgā kakla gabalā. Zarnas, kuņģi un pūšļi tika izmazgāti un ietīti ādās. Vēlāk tie tiks piepūsti ar gaisu, lai nesaraujas, un izmantoti kā ēdienu uzglabāšanas trauki taukiem un šķidrumiem vai arī kā pludiņi zvejas tīkliem. Izmantojama bija katra dzīvnieka daļa, bet ne viss no katra dzīvnieka tika paņemts; tika paņemts tikai tas labākais un noderīgākais. Tikai tik daudz, lai varētu aiznest.

Sarūgtinot jauno kumeļu, Jondalars bija aizvedis Skrējēju un droši to piesējis pusceļā augšup pa stāvo taku, lai tas nemaisītos pa kājām un būtu prom no briesmām. Tiklīdz bizoni bija iedzīti slazdā un Eila bija ļāvusi ķēvei iet, Vīnija bija savu kumeliņu atradusi. Kad Jondalars bija beidzis palīdzēt Latijai un Danugam ar pirmo bizonu, viņš devās pie Skrējēja, jo, ieraudzījis tik daudz beigtu dzīvnieku, kumeļš kļuva tramīgs. Arī Vīnijai šis skats nepatika, bet viņa jau bija pie tā pieradusi. Ieraudzījusi viņus nākam, Eila pamanīja Barzeku un Druvezu atkal dodamies lejup pa upes krastu un saprata, ka lielajā kņadā ar bizonu dzīšanu slazdā viņi bija pametuši savas mugursomas. Jaunā sieviete devās viņiem pakaļ.

-     Barzek, vai ejat pakaļ somām? - viņa pajautāja.

Vīrietis viņai uzsmaidīja. - Jā, un arī pārējām drēbēm. Mēs tādā steigā aizskrējām… nav jau tā, ka es to nožēlotu. Ja tu tieši tajā brīdī nebūtu likusi bizoniem pagriezties, mēs noteikti būtu tos zaudējuši. Tas nu gan bija īsts triks, ko tu paveici ar savu zirgu. Ja pats savām acīm nebūtu to redzējis, tad nemūžam tam neticētu, bet uztraucos, ka visu tur nācās pamest. Visi šie beigtie bizoni pievilinās apkārtējos gaļēdājus. Kamēr gaidījām, pamanīju svaigas vilku pēdas. Vilkiem patīk sakošļāt ādu, ja vien tiek tai klāt. Ari āmrijas to nesmādē, tās visu pamatīgi saposta, vilki to vairāk dara prieka pēc.

-     Varu aizjāt ar zirgu pakaļ somām un drēbēm, - Eila piedāvāja.

-    Nebiju par to iedomājies! Pēc tam kad būsim beiguši, te būs gana daudz palicis, ar ko pārējiem dzīvniekiem mieloties, bet es negribu tiem atstāt neko tādu, ko pats nevēlos.

-     Vai atceries, ka mēs somas noslēpām? - Druvezs jautāja. - Eila tās nekad neatradis.

-     Tā tas ir, - Barzeks piekrita. - Šķiet, ka būs vien pašiem jāiet.

-    Vai Druvezs zina, kur tās atrast? - Eila pajautāja.

Puika paskatījās uz Eilu un pamāja.

Jaunā sieviete pasmaidīja. - Vai gribi aizjāt turp kopā ar mani?

Zēna sejā parādījās plats smaids. - Vai drīkstu?

Paskatījusies uz Jondalaru, Eila noķēra viņa skatienu un pamāja, lai viņš ar visiem zirgiem nāk šurp. Jaunais vīrietis piesteidzās klāt.

-    Aizvedīšu Druvezu paņemt somas un pārējās mantas, ko viņi tur atstāja, kad sākās bizonu dzīšana, - Eila skaidroja, runādama Zelandoni valodā. - Ļaušu arī Skrējējam nākt līdzi, laba izskriešanās viņu nomierinās. Zirgiem nepatīk miruši dzīvnieki. Arī Vīnijai sākumā bija grūti to pārdzīvot. Tu pareizi darīji, ka biji kurnēju piesējis pavadā, bet mums vajadzētu viņu sākt mācīt, lai Skrējējs kļūst tāds pats kā Vīnija.

Jondalars pasmaidīja. - Tā ir laba ideja, bet kā to izdarīt?

Eila sarauca pieri. - Neesmu vēl izdomājusi. Vīnija dara visu tā, kā es gribu, jo arī viņa pati to grib; mēs esam labas draudzenes, bet nezinu, kā būs ar Skrējēju. Viņam patīc tu, Jondalar. Varbūt viņš darīs visu, kā tu gribi. Domāju, ka mums abiem vajadzēs to izmēģināt.

-     Es to vēlos, - vīrietis atbildēja. - Reiz arī es, tāpat kā tu to dari ar Vīniju, gribētu jāt ar Skrējēju.

-    Ari es to vēlētos, Jondalar, - jaunā sieviete atsaucās, ar siltām mīlestības jūtām atcerēdamās, kā reiz viņa bija cerējusi, ka blondais Citu vīrietis iemīlēs Vīnijas kumeļu un tas varētu jauno Zelandoni iedrošināt palikt ielejā kopā ar viņu. Tieši tāpēc viņa bija lūgusi Jondalaru dot kumeļam vārdu.

Barzeks bija gaidījis, kamēr abi svešinieki sarunājās viņam nepazīstamā valodā, un kļuva nepacietīgs. Beidzot viņš sacīja: - Ja jau dosieties pēc somām, es iešu atpakaļ un palīdzēšu tikt galā ar bizoniem.

-     Pagaidi brītiņu! Palīdzēšu Druvezam uzkāpt zirgam mugurā un došos tev līdzi, - Jondalars piedāvājās.

Abi vīri palīdzēja zēnam tikt zirgam mugurā un palika vērojam, kā Eila un viņš aizjāj.

Kad abi jātnieki atgriezās, ēnas jau bija kļuvušas garas un viņi steidzās pārējiem palīgā. Vēlāk, pie upes mazgājot garās dzīvnieku zarnas, Eila atsauca atmiņā to laiku, kad kopā ar klana sievietēm nodarbojās ar dzīvnieku dīrāšanu un sadalīšanu. Pēkšņi viņai ienāca prātā, ka šī bija pirmā reize, kad viņa medījusi grupā kā pilntiesīga medniece.

Jau agrā jaunībā Eila bija allaž gribējusi doties līdzi vīriem, kaut arī zināja, ka klana sievietēm aizliegts medīt. Bet vīri ar savu medību mākslu tika turēti augstā godā, un viņi to visu tik aizraujoši stāstīja, ka jaunā meitene bija iztēlojusies sevi par mednieci, īpaši tādās reizēs, kad gribēja izvairīties no kādas nepatīkamas vai grūtas situācijas. Tas bija tikai nevainīgs sākums, kas noveda pie daudz sarežģītākām situācijām, nekā Eila to kādreiz spēja iztēloties. Pēc tam kad viņai atjāva medīt ar lingu, kaut ari pārējie medību prieki vēl joprojām bija liegti, Eila bija bieži klusībā noklausījusies, kā vīri apspriež medību stratēģiju. Klana vīrieši nedarīja neko citu, kā gāja medībās - izņemot vēl vienīgi medību apspriešanu, ieroču izgatavošanu un piedalīšanos medību rituālos. Klana sieviešu pienākums bija nomedītos dzīvniekus nodīrāt, sadalīt gabalos, sagatavot zvērādas apģērbam un gultai, iekonservēt un pagatavot gaļu, turklāt vēl izgatavot traukus, auklas, paklājus, dažnedažādus mājsaimniecības piederumus un savākt ēšanai saknes, augus un dažādas ārstnieciskas zālītes, kuras tika izmantotas ari citām vajadzībām.

Bruņa klanā bija apmēram tikpat cilvēku, cik Lauvas apmetnē, bet mednieki reti kad bija nogalinājuši vairāk nekā vienu vai divus dzīvniekus vienā reizē. Tādējādi viņiem bieži bija jādodas medībās. Šajā gadalaikā klana mednieki devās medībās gandrīz vai katru dienu, lai sadabūtu pēc iespējas vairāk gaļas, ko uzkrāt ziemas mēnešiem. Kopš Eilas ierašanās šī bija pirmā reize, kad vispār kāds devās medībās, un, kaut arī jaunā medniece par to brīnījās, neviens nelikās par to noraizējies. Viņa pārtrauca savu darāmo un vēroja, kā vīrieši un sievietes dīrā bizonu ādas un sadala gabalos nomedīto dzīvnieku gaļu. Diviem vai trijiem cilvēkiem strādājot kopā pie viena bizona, darbs tika paveikts daudz ātrāk, nekā Eila bija domājusi, ka tas iespējams. Tas lika viņai aizdomāties par šo ļaužu un klana atšķirību.

Mamutu sievietes medīja; tas, pēc Eilas domām, nozīmēja to, ka bija vairāk mednieku. Taisnība gan, ka deviņi no visiem medniekiem bija vīrieši un tikai četras sievietes - sievietes ar bērniem reti kad devās medībās -, bet tā bija vērā ņemama atšķirība. Ar vairāk medniekiem varēja medīt efektīvāk, tāpat ari, visiem kopā apstrādājot gaļu, darbs ritēja daudz raitāk. Tas bija loģiski, bet jaunā sieviete juta, ka tur slēpjas vēl kas, kaut kas svarīgs un būtisks, ko viņa nespēj saskatīt. Mamutu medniekiem bija ari pavisam cita domāšana. Viņi nebija tik konservatīvi un stingri nesekoja likumiem - kas ir pareizi un kas ne, un kas jau kādreiz ticis darīts iepriekš. Šajā sabiedrībā vīrieša un sievietes loma nebija tik izteikta, viņu uzvedība nebija strikti ierobežota. Likās, ka viss ir vairāk atkarīgs no personīgās vēlmes un tā, kas katram padodas vislabāk.

Jondalars bija viņai stāstījis, ka viņa čiltī nevienam nav aizliegts medīt, un, kaut arī medības bija svarīgas un vairums ļaužu patiešām medīja, vismaz jaunībā, medības nevienam netika uzspiestas. Acīmredzot arī Mamutu ciltij ir līdzīgas tradīcijas. Zelandoni vīrietis bija centies viņai izskaidrot, ka cilvēkam varbūt piemīt citas tikpat vērtīgas iemaņas, kas viņam padodas daudz labāk, un minēja sevi par piemēru. Pēc tam kad Jondalars bija apguvis krama apstrādes mākslu, viņš bija ieguvis prasmīga meistara reputāciju; viņš savus izgatavotos darbarīkus un pīķus varēja iemainīt pret visu vajadzīgo. Viņam pašam vispār nebija nepieciešams medīt, ja nu vienīgi pats to vēlējās.

Bet Eila tomēr vēl pilnīgi visu nesaprata. Kāda tad viņiem ir ceremonija, kad zēns tiek ievadīts vīrieša kārtā, ja jau nav svarīgi, vai vīrietis medī vai ne? Klana vīri būtu apjukuši, ja nedomātu, ka medības viņu dzīvē ir galvenā nodarbošanās. Zēns nevarēja kļūt par vīrieti, ja nebija ieguvis savu pirmo lielo medījumu. Tad Eila iedomājās Krebu. Viņš nekad nebija medījis. Krebs nevarēja medīt, jo viņam nebija vienas acs, vienas rokas un turklāt vēl viņš kliboja. Krebs bija bijis lielākais mogurs, viedākais klana vīrs, bet nekad nebija neko nomedījis un viņam nekad nebija bijusi ceremonija, kurā viņš būtu ticis ievadīts vīrieša kārtā. Krebs sevi neuzskatīja par vīrieti. Bet Eila zināja, ka viņš tāds bija.

Kaut arī bija jau iestājusies krēsla, kad mednieki tika ar visu galā, neviens ar asinīm nošķiestais cilvēks nevilcinājās nomest drēbes un nopeldēties upē. Sievietes mazgājās nedaudz tālāk - upes augštecē, bet abas grupiņas varēja viena otru redzēt. Sarullētās dzīvnieku ādas un sadalītie ķermeņi tika sakrauti vienā kaudzē, un tiem apkārt tika sakurināti vairāki ugunskuri, lai atbaidītu četrkājainos plēsējus un mait- ēdājus. Ugunskuriem blakus tika sakrautas izskalotās koku sanesas, kritušie un augošie koki, kas tika izmantoti sētas būvniecībai. Virs viena no ugunskuriem cepās gurna gabals, un visapkārt bija uzslietas vairākas zemas teltis.

Iestājoties tumsai, temperatūra ļoti strauji kritās. Eila nopriecājās par aizlienētajām un ne gluži savam izmēram atbilstošajām drēbēm, ko bija aizņēmusies no Dīgijas un Talijas, bet pašas apģērbs, ko viņa bija izmazgājusi, lai dabūtu ārā asins traipus, tagad žāvējās pie ugunskura kopā ar izmazgātajām citu mednieku drēbēm. Pēc tam jaunā medniece pavadīja kādu laiku ar zirgiem, lai pārliecinātos, ka dzīvniekiem ir ērti un tie ir nomierinājušies. Vīnija bija iekārtojusies netālu no ugunskura, virs kura cepās gaļa, - uz robežas, ko vēl apspīdēja gaisma, bet pēc iespējas tālāk no kautķermeņiem, kuri gaidīja savu aiznešanu uz velēnu mītni, un arī prom no atkritumu kaudzes, kuru apsargāja blāvi degošs ugunskurs un no kuras laiku pa laikam bija dzirdama ņurdēšana un vaukšķēšana.

Pēc tam kad mednieki bija pamielojušies ar sātīgo bizona cepeti - brūnu un kraukšķīgu no ārpuses, bet jēlu pie kaula -, viņi piemeta malku ugunskuram, sasēdās tam apkārt un, malkojot karstu zāļu tēju, pārrunāja dienas notikumus.

-Jums vajadzēja redzēt, kā viņa pagrieza to ganāmpulku, - Barzeks iesāka. - Nezinu, cik ilgi vēl mums būtu izdevies to noturēt. Dzīvnieki jau sāka kļūt arvien nervozāki, un, tiklīdz tas bullis izrāvās, biju pārliecināts, ka mums nāksies medījumu zaudēt.

-     Mums jāpateicas Eilai par veiksmīgajām medībām, - atzina Taluts.

Eila nosarka no nepierastās uzslavas, bet kautrība bija tikai redzamā daļa no pārdzīvojuma. Viņas pieņemšana, kā ari spēju un iemaņu novērtējums, kas bija ietverts uzslavā, jaunajā sievietē radīja siltas izjūtas. Visu savu mūžu viņa bija ilgojusies pēc tādas atzīšanas.

-    Padomājiet, kas mums būs par stāstu, ko pavēstīt Vasaras sapulcē! - Taluts piebilda.

Saruna pieklusa. Pacēlis kādu sausu zaru, kas tik ilgi bija gulējis zemē, ka tā miza karājās tik vaļīgi kā veca un savītusi āda, un uzlicis uz ceļgala, vadonis to pārlauza uz pusēm un iemeta ugunskurā. Gaisā uzvirmoja dzirksteles, apgaismodamas ap ugunskuru cieši kopā sasēdušo mednieku sejas.

-    Ne vienmēr medības ir tik veiksmīgas. Vai atceraties to reizi, kad gandrīz vai izdevās nomedīt balto bizonu? - Talija iejautājās. - Cik žēl, ka tam tomēr izdevās aizbēgt.

-     Tas droši vien bija izredzētais. Es jau biju pārliecināts, ka viņš mums ir rokā. Vai esi kādreiz redzējis baltu bizonu? - Barzeks jautāja Jondalaram.

-     Esmu par tādiem dzirdējis un redzējis viņu ādu, - Jondalars atbildēja. - Zelandoni ciltī baltie dzīvnieki tiek uzskatīti par neaizskaramiem.

-    Vai arī baltie truši un lapsas? - Dīgija painteresējās.

-    Jā, bet ne tik lielā mērā. To skaitā arī baltās irbes. Mēs uzskatām, ka baltie dzīvnieki ir saņēmuši Doni pieskārienu. Tie, kas piedzimuši balti un visu gadu paliek balti, ir neaizskarami, - Jondalars skaidroja.

-    Arī mūsu ciltī baltajiem dzīvniekiem ir īpaša nozīme. Tieši tāpēc Dzērves pavardam ir tik augsts statuss… parasti, - Talija pievienojās sarunai, ar nievājošu skatienu palūkodamās uz Frabeku. - Lielā ziemeļu dzērve ir baltā krāsā, un šie putni ir īpašiē Mutas sūtņi. Un baltajiem mamutiem piemīt īpaša maģija.

-     Nekad neaizmirsīšu baltā mamuta medības, - Taluts atzinās. Gaidoši skatieni iedrošināja viņu turpināt. - Toreiz visi mednieki bija sajūsmā, kad izlūki paziņoja par balto mamutu mātīti. Tas mums visiem ir pats lielākais gods, ka Māte mums parādījusi un atvēlējusi balto mamutu mātīti, un, tā kā tās bija pirmās Vasaras sapulces medības, tas nozīmētu visiem labu veiksmi, ja mums to izdotos pieveikt, - vadonis skaidroja viesiem.

-     Visiem medniekiem, kas vēlējās piedalīties tajās medībās, bija jāveic attīrīšanās smagais pārbaudījums un badošanās, lai pārliecinātos, ka esam piemēroti, un vēl piedevām Mamutu Padome uzlika mums ierobežojumus, bet mēs visi gribējām būt izvēlēto pulkā. Es toreiz biju jauns, ne vecāks par Danugu, bet tikpat liels kā viņš tagad. Varbūt tieši tādēļ mani izvēlējās? Un arī man izdevās mamutu mātītei trāpīt ar pīķi. Tieši tāpat kā ar to bizonu, kas gāja tev virsū, Jondalar; neviens nezināja, kura pīķis zvēru nogalināja. Droši vien Māte negribēja, lai kādam atsevišķam cilvēkam vai apmetnei tiktu tas gods. Baltais mamuts piederēja visiem. lā bija labāk. Nebija ne skaudības, ne aizvainojuma.

-     Esmu dzirdējis par balto lāču sugu, kas dzīvo tālu ziemeļos, - ieminējās Frabeks, kas arī vēlējās piedalīties sarunā. Varbūt neviens individuāls mednieks, ne arī kāda atsevišķa apmetne nevarēja izpelnīties nopelnus par baltā mamuta nogalināšanu, bet tas tomēr nenovērsa skaudību un aizvainojumus. Ikviens, kurš bija izvēlēts piedalīties tajās medībās, ieguva daudz augstāku stāvokli, nekā Frabeks bija iemantojis kopš dzimšanas.

-     Arī es par tiem esmu dzirdējis, - Danugs piebalsoja. - Tajā laikā, kad dzīvoju krama raktuvēs, Sungaji cilts ļaudis bija ieradušies, lai ietirgotu kramu. Viena no viņu sievietēm bija laba stāstītāja. Viņa mums pastāstīja par Pasaules Māti un sēņu vīru, kas nakts laikā seko saulei, un vēl par daudz un dažādiem dzīvniekiem. Tieši viņa mums pastāstīja arī par balto lāci. Viņa teica, ka baltie lāči dzīvo uz ledus un barojas vienīgi ar zivīm, bet tiek uzskatīti par nekaitīgiem un mīlīgiem dzīvniekiem tāpat kā lielais alu lācis, kas neēd gaļu; to nevarētu teikt par brūnajiem lāčiem. Tie gan ir nejauki zvēri. - Danugs nepamanīja, cik aizkaitināti Frabeks uz viņu paskatījās. Puisis nebija gribējis viņu pārtraukt, bet vienkārši bija priecīgs, ka arī viņam bija, ko teikt.

-     Reiz klana vīri, atgriezušies mājās, stāstīja par baltiem degunradžiem, - Eila ierunājās. Frabeks joprojām bija aizkaitināts un nikni paskatījās uz jauno sievieti.

-    Jā, baltie ir retums, - ari Raneks piebalsoja, - bet arī melnie ir īpaši. - Tumšādainais vīrietis sēdēja nedaudz tālāk no ugunskura, viņa seja atradās ēnā un tik tikko bija saskatāma, tomēr baltie zobi spīdēja arī tumsā un acīs rotaļājās šķelmīgas uguntiņas.

-    Jā, tu mums patiešām esi īpašs un ļoti laimīgs, kad katra Vasaras sapulces sieviete pati grib pārliecināties, cik patiesībā ļoti īpašs tu esi, - Dīgija piezīmēja.

Raneks iesmējās. - Dīgij, ko es tur varu darīt, ja pašas Mātes meitas ir tik ziņkārīgas? Tu taču negribētu, lai es kādu sarūgtinu, vai ne? Bet šoreiz es nerunāju par sevi, bet gan par melnajiem kaķiem.

-     Melnajiem kaķiem? - Dīgija ievaicājās.

-    Vimez, es kā pa miglu atceros lielu, melnu kaķi, - Raneks turpināja, pagriezdamies pret vīru, ar kuru dzīvoja pie viena pavarda. - Vai tu kaut ko par to zini?

-    Izrādās, ka melnais kaķis uz tevi atstājis spēcīgu iespaidu. Nedomāju, ka tu to atcerēsies, - Vimezs sacīja. - Toreiz tu vēl biji zīdainis, bet tava māte iekliedzās. Tu biji aizčāpojis kaut kur prom, un tieši tajā brīdī, kad māte tevi ieraudzīja, viņa pamanīja arī lielu, melnu kaķi - kā sniegā leopardu, tikai melnu tas nolīda no koka. Viņa droši vien domāja, ka tas metīsies tev virsū, bet vai nu viņas kliedziens to aizbaidīja, vai arī tāds nemaz nebija zvēra nodoms. Lielais kaķis vienkārši turpināja savu ceļu, bet viņa skrēja tev pakaļ. Pēc tam vēl ilgu laiku māte tevi vairs neizlaida no acīm.

-    Vai tajā vietā, kur tu toreiz dzīvoji, bija vēl kādi melni kaķi? - Taluts interesējās.

-    Ne pārāk daudz, bet daži eksemplāri klaiņoja apkārt. Pārsvarā viņi dzīvoja mežos un pa naktīm medīja, tāpēc nebija bieži redzami.

-    Tie bija tāds pats retums kā šeit baltie, vai ne? Bizoni un daži mamuti ir tumši, bet tie nav pavisam melni. Melni ir īpaši. Cik tad daudz īsti melnu dzīvnieku mums ir? - Raneks jautāja.

-     Šodien, kad kopā ar Druvezu jājām pēc mantām, mēs redzējām melnu vilku, - Eila ierunājās. - Nekad agrāk nebiju redzējusi melnu vilku.

-    Vai tas patiešām bija melns? Varbūt tikai tumšs? - Raneks jautāja, patiešām ieinteresēts.

-     Melns. Ar gaišāku pavēderi, bet melns. Liekas, ka tas bija vientuļais vilks, - Eila piebilda. - Citas vilku pēdas neredzēju. Vilku barā tas ieņemtu… zemu stāvokli. Tam vajadzētu aiziet, varbūt satikt kādu citu vientuļo vilku vai izveidot jaunu baru.

-    Zems stāvoklis? Kā tu tik daudz zini-par vilkiem? - Frabeks iejaucās. Vīrieša balsī ieskanējās neliels izsmiekls, it kā viņš negribētu Eilai ticēt, bet tajā pašā laikā bija arī ieinteresēts.

-     Kad mācījos medīt, es medīju tikai gaļēdājus. Darīju to ar lingu. Ilgi viņus novēroju. Tā uzzināju par vilkiem. Reiz vilku barā ieraudzīju baltu vilcēni. Citiem vilkiem viņa nepatika. Viņai bija jāiet prom. Vilkiem nepatīk citas krāsas vilki.

-             Tas patiešām bija melns vilks, - ari Druvezs to apstiprināja, gribēdams aizstāvēt Eilu, īpaši jau pēc aizraujošās izjādes zirga mugurā.

-    Ari es to redzēju. Sākumā pat nebiju par to pārliecināts, bet tas bija vilks un patiesi melns. Un man likās, ka vilks bija viens pats.

-            Kas attiecas uz vilkiem, šonakt mums būs jādežurē. Vēl jo vairāk tāpēc, ja apkārt klīst melnais vilks, - Taluts noteica. - Varēsim par to pastāstīt citiem, bet kādam ir jāpaliek nomodā un viss jāuzmana.

-     Mums vajadzētu atpūsties, - Talija piebilda, pieceldamās kājās.

-    Rit ir garš ceļš priekšā.

-             Es sargāšu pirmais, - Jondalars pieteicās. - Kad piekusīšu, tad kādu pamodināšu.

-    Vari modināt mani, - Taluts atļāva. Jondalars pamāja.

-    Arī es sargāšu, - Eila pieteicās.

-             Kāpēc tev nesargāt kopā ar Jondalaru? Tā ir laba doma - sargāt divatā. Tā jūs divatā neļausiet viens otram iemigt.

-

8

-     Pagājušo nakti bija auksts. Gaļa sāk sasalt, - Dīgija konstatēja, piesiedama gurna gabalu pie savas mugursomas rāmja.

-              ir labi, - Talija atzina, - bet gaļas te ir vairāk, nekā varēsim aiznest. Daļa mums būs jāatstāj.

-     Vai nevaram uzbūvēt akmeņu uzkalniņu no tiem akmeņiem, kas palika pāri no sētas? - Latija ieminējās.

-    Mēs to varam, un droši vien to ari vajadzētu izdarīt, Latij. Tā ir laba ideja, - Talija piekrita, gatavodama sev nesamo, kas bija tik milzīgs, ka Eila nobrīnījās, vai Talija, kaut ari bija spēcīga sieva, varēs to panest. - Ja laiks mainīsies, varbūt līdz pavasarim netiksim pakaļ pārējai gaļai. Ja šī vieta būtu tuvāk mūsu apmetnei, tad būtu labāk. Kā varam novērot, mūsu pusē neklīst daudz dzīvnieku, bet šeit, tālu no cilvēkiem, ja kāds alu lauva vai apņēmīga āmrija patiešām gribēs dabūt galu, tad atradīs veidu, kā ielauzties iekšā.

-    Vai nevaram akmeņu uzkalniņu apliet ar ūdeni, lai tas sasalst ciets? Tā dzīvnieki nevarēs tam piekļūt klāt. Sasalušu akmeņu kaudzei ir grūti izlauzties cauri pat ar cērti un kapli, - Dīgija ierosināja.

-Jā, tā zvēri nepiekļūs klāt, bet, Dīgij, kā tu šo leduskalniņu pasargāsi no saules? - Torneks painteresējās. - Neviens jau nevar būt pārliecināts, ka laiks visu ziemu būs auksts. Vēl jau ir tikai pats ziemas sākums.

Eila klausījās un vēroja, kā bizonu gaļas kaudze sarūk, kad visi bija paņēmuši tik, cik spēja panest. Jaunā sieviete nebija pieradusi pie tādas gaļas bagātības, ka varēja izvēlēties tikai pašus labākos gabalus. Dzīvojot klanā, allaž bija pietiekami daudz pārtikas un vairāk nekā pietiekami daudz zvērādu drēbju izgatavošanai, gultas segām un citiem nolūkiem, bet viss tika izlietots līdz pēdējam. Eila īsti nesaprata, cik daudz gaļas paliks, bet tik daudz jau bija izmests atkritumu kaudzē, taču viņu uztrauca tas, ka būs jāatstāj vēl vairāk, un bija skaidri redzams, ka ari neviens cits par to nav sajūsmā.

Jaunā sieviete pamanīja, ka Danugs paceļ Talijas cirvi un, turēdams to rokās tikpat viegli kā sieviete, pārskaldīja lielo baļķi divās daļās un ielika to pēdējā ugunskurā, kas vēl bija atstāts degam. Eila piegāja pie puiša.

-     Danug, - viņa klusām ierunājās. - Vai man palīdzēsi?

-     Mm… ā… jā, - Danugs kautrīgi nostostījās, juzdams, ka nosarkst. Jaunās sievietes balss bija tik klusa un patīkama, bet neparastais akcents tik eksotisks. Eila bija viņu pārsteigusi nesagatavotu; Danugs nebija redzējis viņu pienākam klāt, un stāvēšana tik tuvu blakus skaistai sievietei jauno puisi neizskaidrojami uzbudināja.

-    Man vajadzīgas… divas kārtis, - Eila sacīja, paceldama divus pirkstus. Upes lejtecē ir jauni koki. Nocirtīsi tos man?

-     A… protams. Es tev nocirtīšu pāris koku.

Kopā ar Eilu dodoties uz mazās upes līkumu, Danugs sajutās nedaudz brīvāks, bet turpināja skatīties lejup uz jaunās sievietes blondo galvu, kas vīdēja viņam blakus, tikai kādu pussoli priekšā. Viņa izvēlējās divus taisnus, jaunus alkšņus, aptuveni vienāda platuma, un pēc tam, kad Danugs bija tos nocirtis, viņa palūdza atdalīt arī visus zarus un galotnes, lai abas kārtis būtu vienādā garumā. Līdz tam brīdim jau puiša lielais jaunības kautrīgums bija pārgājis.

-     Ko tu ar tiem darīsi? - Danugs jautāja.

-    Es tev parādīšu, - Eila atbildēja un ar spalgu, uzstājīgu svilpienu pasauca Vīniju. Ķēvīte pieauļoja pie savas draudzenes. Eila jau agrāk bija pielāgojusi siksnas un rāmi, gatavojoties pārvešanai. Kaut arī Danugs domāja, ka ādas sega, pārmesta pāri zirga mugurai, un pāris piesietu grozu pie katra no ķēves sāniem izskatās dīvaini, viņš pamanīja, ka zirgu tas nemaz neuztrauc un arī nepalēnina ķēves soli.

-    Kā tu panāci, ka viņa to dara? - Danugs interesējās.

-     Ko dara?

-     Nāk pie tevis, atsaucoties uz svilpienu.

Eila sarauca pieri domādama. - Nezinu, Danug. Līdz tam laikam, kad pie mums sāka dzīvot Mazulis, mēs ar Vīniju ielejā bijām divas vien. Viņa ir mana vienīgā draudzene. Viņa uzauga kopā ar mani, un mēs… viena otru iepazinām.

-    Vai tā ir taisnība, ka vari ar zirgu sarunāties?

-     Mēs viena otru pazīstam, Danug. Vīnija nerunā tā, kā runā tu. Es iemācījos… viņas zīmes… viņas signālus. Viņa iemācījās manējos.

-     Vai tādas kā Ridaga zīmes?

-    Aptuveni jā. Gan dzīvniekiem, gan cilvēkiem visiem ir savi signāli, pat tev tādi ir, Danug. Tu runā ar vārdiem, bet signāli izsaka daudz vairāk. Tie runā tad, kad tu klusē.

Danugs sarauca pieri. Puisis nebija pārliecināts, ka viņam patīk tas, kādā gultnē saruna ir ievirzījusies. - Es nesaprotu, - skatīdamies sāņus, viņš atzinās.

-    Tagad mēs runājam, - Eila turpināja. - Vārdi neizsaka to, ko izsaka signāli… tu gribi jāt ar zirgu. Vai ne tā?

-     Nu… ē… jā, es to gribētu gan.

-     Nu… tad jāj.

-     Vai tu to domā nopietni? Vai es patiešām drīkstu izjāt ar zirgu? Tāpat kā to darīja Latija un Druvezs?

Eila smaidīja. - Nāc šurp! Pirmajā reizē nepieciešams atrast lielu akmeni, kur pakāpties, lai tiktu zirgam mugurā.

Glāstīdama un paijādama Vīniju, Eila ar savu draudzeni sarunājās unikālā valodā, kādā sazinājās tikai ar ķēvīti: klana zīmju un vārdu savienojumā, neko neizsakošās skaņās, ko viņa pati bija izdomājusi, spēlējoties kopā ar dēlu un iedvesdama šīm skaņām nozīmi; šajā valodā bija iekļauti arī dažādi dzīvnieku balss atdarinājumi, kurus Eila mācēja perfekti attēlot. Pastāstījusi Vīnijai, ka Danugs vēlas ar viņu izjāt, jaunā sieviete palūdza ķēvei, lai viņa šo izjādi padara aizraujošu, bet ne bīstamu. Jaunais puisis bija apguvis dažas no klana zīmēm, ko Eila apmetnē bija mācījusi Ridagam, un bija pārsteigts, ka, sievietei sarunājoties ar zirgu, dažas no zīmēm saprata, bet tas viņu tikai vēl vairāk sajūsmināja. Viņa patiešām sarunājās ar zirgu, bet, tāpat kā Mamuts, izsaucot garus, šī sieviete izmantoja mistisku, spēcīgu un ezoterisku valodu.

Vai nu zirgs no Eilas valodas ko saprata, vai ne, bet no sievietes rīcības, palīdzot puisim uzrāpties ķēvei mugurā, Vīnija saprata, ka no viņas tiek gaidīts kaut kas īpašs. Vīnijai šis puisis likās līdzīgs tam, pie kura viņa jau bija pieradusi, kuru iepazinusi un kuram uzticējusies. Jaunā vīrieša garās kājas nokarājās zemu gar viņas sāniem, un zirgam nebija nekādas virziena un kontroles izjūtas.

-     Turies pie krēpēm! - Eila pamācīja. - Kad gribi sākt kustēties uz priekšu, nedaudz pieliecies; kad gribi jāt lēnāk vai apstāties, apsēdies taisni.

-    Vai gribi teikt, ka nejāsi kopā ar mani? - Danuga balss bailēs nedaudz ietrīsējās.

-     Es neesmu vajadzīga, - jaunā sieviete atbildēja un uzsita Vīnijai pa sāniem.

Vīnija rāvās uz priekšu ar pēkšņu paātrinājumu. Danugs atrāvās atpakaļ, tad, pieķēries pie krēpēm, noliecās uz priekšu, aplicis rokas ap ķēves kaklu, it kā turētos pie savas dzīvības. Bet, Eilai jājot ar Vīniju, tas bija signāls jāt vēl ātrāk. Auksto stepju spēcīgais zirgs auļoja uz priekšu pa līdzeno upes krastu, kas jau līdz šim ķēvei bija iepazīts, pārlecot pāri baļķiem, krūmiem un izvairoties no atklātām robotām klintīm un šad tad ceļā stāvošiem kokiem.

Sākumā Danugs sēdēja zirgam mugurā kā paralizēts un spēja vienīgi turēt acis samiegtas ciet un ieķerties krēpēs. Bet, kad saprata, ka vēl joprojām nav nokritis, tad sāka izjust ķēves spēcīgos muskuļus, pielāgojās viņas solim un mazā spraudziņā pavēra acis. Puiša sirds satraukumā sitās, kad viņš vēroja zem sevis milzīgā ātrumā pazibam garām kokus, krūmus un zemi. Joprojām turēdamies krēpēs, viņš pacēla galvu un pavērās apkārt.

Danugs tik tikko spēja noticēt, cik tālu jau bija aizjājis prom. Lielās klintis, kas slējās abos upes krastos, atradās tieši priekšā! Kā pa miglu, tālu sev aiz muguras, viņš saklausīja attālu svilpienu un nekavējoties sajuta izmaiņas zirga solī. Vīnijas izrāviens uz aizsargājošām klintīm nedaudz palēninājās; apmetuši plašu loku, ķēve devās atpakaļ. Kaut arī joprojām iekrampējies zirga krēpēs, Danugs vairs nebija tik ļoti nobijies. Puisis gribēja redzēt, kur viņš jāj, un saslējās, to Vīnija uztvēra kā signālu nedaudz samazināt ātrumu.

Zirgam tuvojoties, smaids Danuga sejā Eilai atgādināja Talutu, īpaši tajās reizēs, kad viņš ar sevi bija apmierināts. Šajā puisī viņa varēja saskatīt vīrieti. Nedaudz saslējusies pakaļkājās, Vīnija apstājās, un Eila aizveda ķēvi pie akmens, lai Danugs varētu nokāpt no zirga. Puisis bija tādā ekstāzē, ka tik tikko spēja parunāt, bet smaids no viņa sejas nenozuda ne mirkli. Viņš nekad nevarēja iedomāties, ka kādreiz auļos zirga mugurā, - tas viņam pat sapņos nebija rādījies - un šī pieredze pārspēja viņa vispārdrošākās cerības. Viņš nekad to neaizmirsīs.

Puiša smaids lika Eilai pasmaidīt ikreiz, kad viņa uz to paskatījās. Pievienojusi kārtis pie Vīnijas iejūga, Eila kopā ar puisi, kas nerimās smaidīt, atgriezās nometnes vietā.

-     Kas tev kaiš? - Latija apvaicājās. - Kāpēc tā smaidi?

-    Es jāju uz zirga, - Danugs atbildēja. Latija pamāja ar galvu un arī pasmaidīja.

Gandrīz viss, ko varēja aiznest no medību vietas, bija piesiets pie mugursomu rāmjiem vai satīts zvērādās, pēc tam, piesiets pie garām kārtīm, karāsies kā šūpuļtīkls un tiks uzcelts diviem medniekiem plecos. Tomēr joprojām bija palikuši gurnu gabali un satītas zvērādas, bet ne tik daudz, kā Eila bija iedomājusies. Ja visi strādā kopā, tāpat kā medībās un gaļas sadalīšanā, tad lielais vairums gaļas tiks pārnests uz ziemas apmetni.

Vairāki cilvēki bija pamanījuši, ka Eila negatavo sev kravu, ko nest, un brīnījās, kur jaunā sieviete ir palikusi, bet, kad Jondalars ieraudzīja viņu atgriežamies kopā ar Vīniju, kas vilka garas kārtis, Zelandoni vīrietis zināja, kas Eilai ir padomā. Jaunā medniece sakārtoja kārtis tā, ka resnākie gali atradās krusteniski virs mantu groziem, pāri ķēves skaustam, un piestiprināja tos pie iejūga, bet abi šaurākie kāršu gali brīvi vilkās pa zemi zirgam aiz muguras. Tad starp abām kārtīm jaunā sieviete piestiprināja pagaidu platformu, kas bija izgatavota no telts pārsega, un atbalstam izmantoja zarus. Visi ļaudis pārtrauca savu darāmo un vēroja Eilu, bet, kad viņa sāka celt bizonu gaļas gabalus un, pareizi tos līdzsvarojot, salika abos grozos, visi uzminēja, kas viņai padomā. Piepildījusi arī velkamo platformu, pēdējo palikušo gabalu Eila ielika savā mugursomā. Kad Eila bija beigusi gaļas kravāšanu, visiem par lielu pārsteigumu, nekas vairs kaudzē nebija atlicis.

Paskatījusies uz Eilu un zirgu, kā ari uz groziem un velkamo platformu, Talija nespēja savu sajūsmu noslēpt. - Es nekad nebiju iedomājusies, ka zirgu var izmantot kravas pārvešanai, - viņa noteica. - Īstenībā līdz šim man nekad nebija ienācis prātā, ka zirgu var izmantot kādiem citiem nolūkiem - vienīgi gaļai.

Sametis dubļus uz ugunskura un to paurķējis, Taluts pārliecinājās, ka ugunskurs ir izdzisis. Tad, uzcēlis smago nešļavu sev mugurā, pārlicis mugursomu pār kreiso plecu, vadonis paņēma pīķi un devās ceļā. Pārējie mednieki viņam sekoja. Kopš Jondalars pirmo reizi bija saticis Mamutu cilts ļaudis, viņš allaž bija brīnījies, kāpēc viņi savas mugursomas nes, pārmestas pār vienu plecu. Tad, uzcēlis smago nešļavu mugurā, lai tā ērti piegulētu, un mugursomu pārlicis pār plecu, viņš pēkšņi saprata. Tā viņi varēja uz muguras pārnēsāt smagas, pamatīgas kravas, kas piesietas pie dēļa. Jondalars nodomāja, ka Mamutu cilts ļaudīm bieži nākas pārnēsāt ievērojamus smagumus.

Vīnija gāja Eilai tieši aiz muguras, ķēves galva atradās tuvu jaunās sievietes plecam. Jondalars, vezdams Skrējēju pavadā, soļoja viņai blakus. Taluts, nedaudz atpalicis no pārējiem, gāja viņiem tieši pa priekšu; ejot viņi pārmija pāris vārdu. Kad ļaudis devās uz priekšu, salīkuši zem smagajām nastām, Eila pamanīja, ka viņas un zirga virzienā tiek laiku pa laikam raidīti skatieni.

Pēc kāda brīža Taluts sāka klusi dungot kādu ritmisku melodiju. Drīz vien viņš jau izdziedāja skaņas, kas saskanēja ar viņu soļu ritmu:

Hus-na, dus-na, tiš-na, kiš-na.

Pek-na, sek-na, ha-na-nija.

Hus-na, dus-na, tiš-na, kiš-na.

Pek-na, sek-na, ha-na-nija!

Arī pārējie mednieki piebalsoja, atkārtodami zilbes un melodiju. Tad, ar nebēdnīgu smaidu paskatījies uz Dīgiju, saglabājot to pašu melodiju un ritmu, Taluts turpināja ar vārdiem.

Ko mūsu daiļā Dīgija vēlas?

Branag, Branag, nāc manā gultā!

Kurp mūsu daiļā Dīgija dodas?

Uz mājām, uz tukšām un aukstām cisām.

Dīgija nosarka, taču pasmaidīja, bet pārējie saprotoši ķiķināja. Kad Taluts atkārtoja pirmo jautājumu, pārējā grupa korī nodziedāja atbildi, un arī pēc otrā jautājuma atkal tika nodziedāta atbilde. Pēc tam visi pievienojās vadonim un uzsāka piedziedājumu:

Hus-na, dus-na, tiš-na, kiš-na.

Pek-na, sek-na, ha-na-nija!

Pēc tam kad mednieki bija to atkārtojuši vairākas reizes, Taluts improvizēja nākamo pantiņu.

Kā mūsu Vimezs pavada ziemu?

Gatavodams rīkus un gribēdams papriecāties.

Kā mūsu Vimezs pavada vasaru?

Iespēdams visu ar uzviju.

Visi smaidīja, izņemot Raneku, jo tumšādainais vīrs kratījās īstos smieklos. Kad visa grupa atkārtoja pantiņu, parasti savaldīgais Vimezs nosarka par maigo paķeršanu uz zoba. Darbarīku meistara paradums izmantot Vasaras sapulces, lai kompensētu ziemas perioda pilnīgo atturību, bija visiem labi zināms.

Jondalaram patika šī ķircināšanās un joki tāpat kā visiem pārējiem. Tieši tāpat darīja arī viņa paša cilts ļaudis. Bet Eila sākumā tā īsti nemaz neizprata ne šo situāciju, ne humoru, īpaši pēc tam, kad bija pamanījusi Dīgijas apmulsumu. Vēlāk jaunā sieviete pamanīja, ka tas viss tika darīts ar labvēlīgu smaidu un smiekliem, un zobgalības tika uztvertas neapvainojoties. Eila sāka saprast ar'vārdiem izteikto humoru, un smiekli paši par sevi jau bija lipīgi. Ari viņa pasmaidīja par pantiņu, kas bija veltīts Vimezam.

Visiem pieklustot, vadonis vēlreiz uzsāka piedziedājumu ar visiem zināmajām zilbēm. Tagad, jau gaidot, kas sekos, visi viņam pievienojās:

Hus-na, dus-na, tiš-na, kiš-na.

Pek-na, sek-na, ha-na-nija!

Paskatījies uz Eilu un pašapmierināti pasmaidījis, Taluts iesāka:

Kurš grib iegūt Eilas mīlestību?

Veseli divi gribētu ar viņu dalīt cisas.

Kurš būs īstais izredzētais?

Melnais vai baltais - izvēle viņas.

Eilu gandarīja, ka ari par viņu pajokoja, tomēr viņa nebija īsti pārliecināta, vai sapratusi pantiņa jēgu; jaunā sieviete nosarka, jo runa bija par viņu. Domājot par pagājušās nakts sarunu, viņa apjauta, ka melnais un baltais varētu nozīmēt Raneku un Jondalaru. Raneka apmierinātie smiekli apstiprināja jaunās sievietes aizdomas, bet viņu uztrauca Jondalara saspringtais smaids. Šādi joki viņam vairs nepatika.

Pēc tam Barzeks iesāka piedziedājumu, un pat Eilas neuztrenētā auss noteica izsmalcinātu un īpašu vīrieša balss tembru un toni. Arī viņš, uzsmaidījis Eilai, norādīja uz to, kurš būs viņa nākamā pantiņa upuris.

Kā gan Eila izvēlēsies krāsu?

Melna ir retums, bet arī balta nav smādējama.

Kā gan Eila izvēlēsies mīļāko?

Veseli divi var sildīt viņas cisas!

Kamēr visi atkārtoja pantiņu, Barzeks paskatījās uz Taliju, un viņa atalgoja vīrieti ar maigu un mīlošu skatienu. Turpretim Jondalars sarauca pieri, nespēdams pat izlikties, ka apdziedāšanās temats viņu iepriecinātu. Zelandoni vīru nebūt nesajūsmināja doma, ka Eila būtu jādala vēl ar kādu citu, it īpaši jau ar apburošo kaula riku meistaru.

Raneks bija nākamais, kas iesāka piedziedājumu, un pārējie viņam ātri piebalsoja:

Hus-na, dus-na, tiš-na, kiš-na.

Pek-na, sek-na, ha-na-nija!

Sākumā, gribēdams saglabāt spriedzi, Raneks ne uz vienu neskatījās. Tad, atsedzis savus baltos zobus, viņš uzsmaidīja Talutam - apcelšanās ierosinātājam -, un visi pārējie jau iepriekš sāka smieties, gaidīdami, kad Raneks kārtīgi sados tam, kas dažam labam licis nosarkt.

Kurš mums ir tas lielais un garais, tas stiprais un gudrais?

Lauvu apmetnes sarkanmatainais šausmonis.

Kurš vēzē tikpat lielus darbarīkus kā viņš pats?

Tas ir katras sievietes draugs - Taluts!

Lielais vadonis par netiešo mājienu smieklos ierēcās; kad pārējie noskandēja pantiņu otrreiz, viņš atkal atsāka piedziedājumu. Dodoties atpakaļ uz Lauvas apmetni, dziedāšana noteica soja ritmu un smiekli atviegloja medījuma nastas smagumu.

Iznākusi ārā no velēnu mītnes, Nezija ļāva aiz sevis nokrist priekškaram. Viņa palūkojās tālumā pāri upei. Pie rietumu puses debesīm saule jau bija norietējusi diezgan zemu, gatava iegrimt pie horizonta esošajā augstajā mākoņu segā. Pati nezinādama, kāpēc, sieviete paskatījās uz nogāzi. Viņa vēl nemaz negaidīja medniekus atgriežamies; viņi bija aizgājuši tikai iepriekšējā dienā un, iespējams, būs prom vēl vismaz divas naktis. Kaut kas lika viņai paskatīties vēlreiz. Vai tur, taciņas augšā, kas veda uz stepi, kaut kas nekustējās?

- Tas ir Taluts! - Nezija iesaucās, ieraudzījusi pazīstamā auguma aprises uz vakarīgās debess fona. Iebāzusi galvu velēnu miteklī, sieviete nokliedzās: - Viņi ir atgriezušies! Taluts un pārējie, viņi ir atpakaļ! - Un pēc tam aizsteidzās augšup pa nogāzi sagaidīt medniekus.

Visi mājās palicēji izsteidzās ārā no mitekļa, lai apsveicinātos ar pārnākušajiem medniekiem. Viņi palīdzēja nocelt no muguras smagos nesamos rāmjus tiem cilvēkiem, kas ne tikai medīja, bet arī samedīto uz savas muguras atnesa mājās. Bet visiem sagaidītājiem pats pārsteidzošākais bija zirgs, kas vilka aiz sevis daudz lielāku kravu, nekā jebkurš spētu panest. Ļaudis savācās apkārt Eilai, kas cēla ārā gaļas gabalus ari no groziem. Gaļa un pārējās bizonu ķermeņa daļas tika nekavējoties, padodot no rokas rokā, ienestas miteklī un ieliktas glabātavā.

Kad visi bija sagājuši iekšā, Eila pārliecinājās, vai zirgiem ir ērti, noņēma Vīnijai velkamās siksnas un Skrējējam pavadu. Kaut ari izskatījās, ka zirgi necieš no brīvā dabā pavadītajām naktīm, jaunā sieviete vēl joprojām katru vakaru izjuta lielas bažas, atstājot viņus vienus, kad pati devās iekšā mājoklī. Kamēr laiks vēl pieturējās samērā labs, nekas bīstams nedraudēja. Neliels sals viņu neuztrauca, bet šis gadalaiks varēja atnest negaidītas pārmaiņas. Un ja nu sākas vētra? Kur tad zirgi paliks?

Ar sarauktu pieri viņa uztraukti pavērās debesīs. Augstu gaisā peldēja spalvmākoņi sudrabainos toņos. Nesen bija norietējusi saule un aiz sevis atstājusi spilgtas krāsas sliedi. Eila vēroja debesis, līdz gaistošā krāsu gamma izzuda un skaidri zilā debess iekrāsojās pelēka.

Eila iegāja iekšā. Pirms viņa paspēja atvērt priekškaru, kas veda uz ēdiena gatavošanas vietu, jaunā sieviete izdzirdēja komentāru par sevi un zirgu. Ļaudis bija sasēdušies apkārt pavardam - viņi atpūtās, ēda un sarunājās, bet, tiklīdz parādījās Eila, visas sarunas pierima. Kad viņa iegāja pirmā pavarda teritorijā, visi uz viņu skatījās un jaunā sieviete jutās neērti. Nezija pasniedza Eilai no dzīvnieku kaula izgatavotu šķīvi un sarunas atkal atsākās. Viņa pati sāka apkalpoties, tad apstājās un paskatījās apkārt. Kur bija palikusi visa bizonu gaļa, kuru viņi tikko bija atnesuši? Nekur no tās nebija ne vēsts. Viņa zināja, ka tai jābūt kaut kur noliktai, bet kur?

Pastūmusi malā smago ārējo mamuta ādas priekškaru, Eila vispirms paskatījās uz zirgiem. Pārliecinājusies, ka ar tiem viss ir kārtībā, viņa meklēja Dīgiju un pasmaidīja, kad otra sieviete pienāca klāt. Dīgija bija apsolījusies Eilai parādīt, kā Mamutu cilts miecē un apstrādā svaigas bizonu ādas. īpaši Eilai interesēja tas, kā viņi nokrāso zvērādu sarkanu, tādu kā Dīgijas tunika. Jondalars bija sacījis, ka viņam baltā krāsa ir svēta, Eilai tā bija sarkanā, jo tā bija klana sakrālā krāsa. Klana vārda došanas ceremonijā ādu krāsojošā sarkanā okera pasta tika sajaukta kopā ar taukiem, vēlams - ar alu lāča taukiem; sarkanais okera krāsas gabaliņš katram klana loceklim parasti bija pirmais talismans, kas tika ielikts amuletu maisiņā; to iedeva tad, kad paziņoja katra izvēlēto totēmu. No mūža sākuma līdz pat beigām sarkanais okers tika izmantots daudzās ceremonijās, ieskaitot pēdējo - apbedīšanu. Mazā ādas somiņa, kurā glabājās dažādas zālītes, lai pagatavotu svēto dzērienu, bija vienīgā sarkanā manta, kas Eilai kādreiz piederējusi, un pēc amuletu maisiņa tā bija viņas nākamais lielākais dārgums.

Nezija, iznākusi ārā no mītnes un nesdama lielu ādas gabalu, kas no lietošanas bija aptraipīts, ieraudzīja Eilu Un Dīgiju stāvam kopā. - 0! Dīgij! Es tieši meklēju kādu, kas varētu man palīdzēt, - viņa sacīja. - Izdomāju uztaisīt lielu sautējuma porciju, lai visi varētu kārtīgi pieēsties. Bizonu medības bijušas tik veiksmīgas, ka, pēc Taluta domām, mums vajadzētu sarīkot svētkus, lai tās nosvinētu. Vai palīdzēsi noklāt šo ādas gabalu ēdiena gatavošanai? Es iebēru karstas ogles bedrē pie lielā pavarda un pāri tam pārliku rāmi. Tur tālāk stāv maiss ar sakaltētiem mamutu mēsliem, ko uzlikt uz oglēm. Aizsūtīšu Danugu un La- tiju pēc ūdens.

-    Nezij, lai nogaršotu tavu sautējumu, palīdzēšu tev jebkurā laikā.

-     Vai ari es drīkstu palīdzēt? - Eila apjautājās.

-    Un es? - Jondalars pienāca klāt. Viņš bija nācis pie Eilas aprunāties un dzirdējis sieviešu sarunu.

-    Tu varētu man palīdzēt iznest ārā produktus, - Nezija nokomandēja, pagriezdamās, lai dotos atkal iekšā.

Pārējie sekoja Nezijai mītnes iekšpusē un devās uz priekšu pa velvēto eju, gar kuras sienām bija salikti mamutu ilkņi. Vadoņa sieva pavēra vaļā cietu, smagu un spalvainu mamuta ādas priekškaru. Tā ārējā mala bija izgatavota no dubultā kārtā saliktas iesarkanas, garspalvainas zvērādas ar mīkstu pavilnu. Aiz tā karājās vēl viens priekškars, un, to pavelkot nost, sejā varēja sajust aukstu gaisa pūsmu. Ieskatoties blāvi apgaismotajā telpā, viņi ieraudzīja lielu bedri, kas bija apmēram mazas istabas izmērā. Mērot no grīdas līmeņa, bedre bija apmēram trīs pēdas dzija, sienas visā augstumā vīdēja kaila nogāzes zeme; bedre bija gandrīz vai pilna ar saldētiem gaļas gabaliem un milzīgiem gaļas klučiem, kā arī mazākiem kautķermeņiem.

-     Noliktava! - Jondalars iesaucās, pieturēdams smago priekškaru, līdz Nezija iegāja iekšā. - Mēs arī glabājam saldētu gaļu ziemai, bet tā neatrodas tik izdevīgi tuvu. Mūsu krātuves ir iebūvētas zem klints pārkarēm vai dažu alu priekšā. Bet iekšpusē ir grūti uzglabāt sasaldētu gaļu, tāpēc pārsvarā tā tiek novietota ārpusē.

-    Klanā ziemas mēnešos glabāja saldētu gaļu barības krātuvēs zem akmeņu kaudzēm, - Eila ieminējās, tagad sapratusi, kas bija noticis ar bizona gaļu, ko viņi bija atnesuši.

Nezija un Jondalars izskatījās pārsteigti. Viņi nekad nebija domājuši, ka klana ļaudis uzglabā gaļu ziemas mēnešiem, un tāpēc joprojām bija apmulsuši, kad Eila pieminēja dažādas klana darbības, kas izklausījās tik progresīvas un cilvēciskas. Bet tad Jondalara komentāri par viņa dzīvesvietu bija pārsteiguši Eilu. Viņa bija iedomājusies, ka Citu ļaudis dzīvo vienādos mitekļos, un nebija sapratusi, ka Jondalaram velēnu mītnes ir tikpat nepierastas būves kā viņai pašai.

-     Mums šeit tuvumā nav tik daudz akmeņu, lai izveidotu barības krātuves zem akmeņu kaudzēm, - ierunājās Taluts savā dārdošajā balsī. Visi paskatījās uz sarkanmataino milzi, kas viņiem tuvojās. Viņš atbrīvoja Jondalaru no viena priekškara turēšanas. - Nezij, Dīgija man pastāstīja, ka tu esot nolēmusi pagatavot sautējumu, - ar atzinīgu smaidu vadonis paziņoja savu sakāmo. - Izdomāju nākt tev palīgā.

-    Šis vīrs saož ēdiena aromātu, pirms tas vēl ir sākts gatavot! - Nezija jokoja, rakņādamās pa bedri.

Jondalars vēl joprojām bija ieinteresēts barības noliktavas izveidē. - Kā gaļa saglabājas saldēta? Mītnes iekšpusē taču ir silts, - Jondalars nesaprata.

-     Ziemā zeme ir sasalusi cieta kā klints, bet vasarā tā atlaižas un to var rakt. Būvējot šo mājokli, lai izveidotu barības noliktavu, mēs ierakāmies pietiekami dziļi zemē, līdz tam slānim, kas ir mūžīgi sasalis. Rudenī, tiklīdz laiks kļūst auksts, zeme sāk sasalt. Tad gaļa bedrē sasalst un mēs sākam to uzglabāt ziemai. Mamuta ādas priekškars nelaiž šeit iekšā siltumu un ārā - aukstumu, - Taluts skaidroja. - Tieši tāpat kā pašam mamutam, - vadonis ar smaidu piebilda.

-     Talut, paņem šo te! - Nezija nokomandēja, izceldama no bedres cietu, sasalušu, sarkanīgi brūnu gaļas kluci ar biezu, dzeltenīgu tauku kārtu vienā tā pusē.

-    Es to paņemšu, - Eila piedāvājās, sniegdamās pēc gaļas gabala.

Taluts pasniedza Nezijai rokas, un kaut arī viņa nepavisam nebija

nekāda mazā sieviete, izcēla viņu ārā no bedres kā tādu bērnu. - Tu esi nosalusi. Man tevi būs jāsasilda, - viņš konstatēja, apskaudams viņu, paceldams augšā un ar degunu pabraucīdams Nezijas kaklu.

-    Izbeidz, Talut! Liec mani zemē! - Nezija pavēlēja, kaut gan sejā bija redzams apmierināts smaids. - Man jāstrādā, šis nav īstais laiks…

-     Pasaki, kad būs īstais laiks, tad nolikšu tevi zemē.

-     Mums ir viesi, - Nezija protestēja, bet apskāva milža kaklu un iečukstēja viņam ausī.

-     Turēšu tevi pie vārda! - milzenis norūca, viegli viņu nolaizdams lejā un uzsizdams pa sievietes krāšņo pēcpusi, bet uzbudinātā sieviete sakārtoja drēbes un centās atgūt cienīgu izskatu.

Uzsmaidījis Eilai, Jondalars aplika roku viņai ap vidukli.

Eila nodomāja: "Atkal jau viņi spēlē to pašu spēli - ar vārdiem saka vienu, bet ar darbiem - pilnīgi ko citu." Taču šoreiz jaunā sieviete saprata humoru un spēcīgo mīlestību, kas valdīja Nezijas un Taluta starpā. Pēkšņi viņa aptvēra, ka arī šie ļaudis nemaz tik uzkrītoši neizrāda savu mīlestību, tāpat kā klanā, - viņi saka vienu, bet domā pavisam ko citu. Ar jaunu skatījumu visas svarīgās lietas sastājās savās vietās, tās noskaidroja un atrisināja daudzus jautājumus, kas jauno sievieti bija uztraukuši, un palīdzēja viņai labāk izprast humoru.

-     Ak šis Taluts! - Nezija noteica, cenzdamās izklausīties barga, bet sievietes apmierinātais smaids runāja pretī balss tonim. - Talut, ja tev nav nekā cita, ko darīt, tad vari palīdzēt sadabūt saknes. - Pēc tam, pagriezusies pret jauno sievieti, viņa piebilda: - Eila, parādīšu tev, kur mēs tās glabājam. Māte šogad bija ļoti dāsna, raža bija laba, un mēs esam sarakuši daudz sakņu.

Apgājuši apkārt gultām, viņi nonāca pie vēl vienas ar priekškaru atdalītas velves. - Saknes un augļi tiek uzglabāti augstākā vietā, - Taluts skaidroja viesiem, atvilkdams vēl vienu priekškaru un norādīdams uz groziem, kuros bija sakrauti bumbuļaini, cieti saturoši zemesrieksti ar brūnu mizu; mazi, bāli dzelteni savvaļas burkāni; kaķastu un vilkvālīšu sulīgā, zemākā kāta daļa un vēl citi augi un saknes, kas tika uzglabātas uz grīdas, kādas dziļākas bedres malā. - Tos var vēsumā ilgāk uzglabāt, bet sals tos padara mīkstus. Barības noliktavas bedrēs mēs glabājam ari ādas, līdz kāds ir gatavs tās apstrādāt, tur liekam arī kaulus darbarīku izgatavošanai un nedaudz mamutu ilkņu Ranekam. Viņš saka, ka aukstumā turēti ilkņi un kauli ir svaigāki un tos esot vieglāk apstrādāt. Pārējie ilkņi un kauli, kas domāti ugunskuriem, tiek glabāti priekštelpā un bedrēs ārpus mītnes.

-    Tas man atgādināja, ka sautējumam ir jāpaņem mamuta ceļa kauls. Tas bagātina ēdienu un piešķir tam aromātu, - Nezija ierunājās, piepildīdama lielu grozu ar dažādiem augiem. - Kur es noliku tos izkaltētos sīpolu stiebrus?

-    Es biju domājis, ka šīs akmens sienas nepieciešamas bargās ziemas pārlaišanai, aizsardzībai no negantajiem vējiem un vētrām, - Jondalars dalījās savās domās; vīrieša balsī ieskanējās apbrīna. - Mēs savus mitekļus būvējam alu iekšpusē, pie sienām, bet jums jau nav alu. Jums pat nav tik daudz koku, lai uzbūvētu mitekļus. Jūs tam visam izmantojat mamutus!

-    Tieši tāpēc Mamuta pavards ir svēts. Mēs medījam arī citus dzīvniekus, bet mūsu dzīve ir atkarīga no mamutiem, - Taluts skaidroja.

-     Dzīvojot pie Brīsijas Vītolu apmetnē, uz dienvidiem no šejienes, neredzēju tur nevienas līdzīgas būves šai te.

-     Vai pazīsti arī Brisiju? - Taluts pārtrauca Jondalaru.

-     Brīsija un vēl daži viņas apmetnes ļaudis izvilka mūs ar brāli ārā no plūstošajām smiltīm.

-     Brīsija un mana māsa ir senas draudzenes, - vadonis informēja, - un radinieces pa Talijas pirmā vīra līniju. Mēs kopā uzaugām. Viņi savu vasaras apmešanās vietu dēvē par Vītolu apmetni, bet viņu mājas ir Aļņa apmetne. Vasaras mitekļi tiek būvēti vieglāki, ne tā kā šis.

Lauvas apmetne ir mūsu ziemas miteklis. Vītolu apmetnes ļaudis bieži dodas uz Berana jūru pēc zivīm, vēžveidīgajiem un sāls, lai būtu, ar ko tirgoties. Ko jūs tur darījāt?

-    Mēs ar Tonolanu šķērsojām Lielās Mātes upes deltu. Brīsija izglāba mums dzīvību…

-    Tev vēlāk būs jāpastāsta viss pilnībā. Visi gribēs dzirdēt par Brīsiju, - vadonis piebilda.

Jondalars aptvēra, ka vairumā viņa stāstu figurē arī Tonolans. Vai nu viņš to gribēja, vai ne, būs vien jārunā arī par brāli. Tas nebūs viegli, bet viņam būs pie tā jāpierod, ja viņš vispār grasās ko stāstīt.

Izgājuši cauri pārējai mītnes daļai, viņi nonāca pie Mamuta pavarda, kas, izņemot centrālo eju, bija iezīmēts ar mamuta kaulu fragmentiem un ādas priekškariem kā visi pārējie pavardi. Taluts pamanīja Jondalara pīķu metēju.

-    Jūs abi izpildījāt īstus paraugdemonstrējumus, - vadonis atzina. - Bizons tika uz vietas apstādināts.

-     Šis ierocis var izdarīt daudz vairāk, nekā tu redzēji, - Jondalars sacīja, apstādamies, lai paceltu savu medību rīku. - Ar šo pīķu metēju pīķi var aizmest daudz spēcīgāk un tālāk.

-    Vai tā tas patiešām ir? Varbūt varat to vēlreiz nodemonstrēt? - Taluts aicināja.

-    Es jau labprāt, tikai tad mums jādodas stepē, lai labāk izjustu attālumu. Domāju, ka būsi pārsteigts, - Jondalars atbildēja un pagriezās pret Eilu. - Paņem arī tu līdzi savējo!

Izgājis ārā, Taluts ieraudzīja savu māsu dodamies uz upi un uzsauca vadonei, ka viņi iet iepazīt Jondalara jauno medību ieroci - pīķu metēju. Grupiņa sāka kāpt augšup pa nogāzi, un gandrīz jau visi apmetnes Jaudis bija viņiem pievienojušies, kad viņi sasniedza atklāto stepi.

-     Talut, cik tālu tu vari aizmest pīķi? - Jondalars jautāja, kad viņi bija sasnieguši piemērotu vietu paraugdemonstrējumu sākšanai. - Vai vari man to parādīt?

-     Protams, bet kāpēc?

-    Tāpēc, ka gribu pārliecināt tevi, ka varu aizsviest tālāk, - Jondalars atbildēja.

Šim apgalvojumam sekoja vispārēji smiekli. - Labāk izvēlies kādu citu, ar ko sacensties. Zinu, ka esi liels vīrs un droši vien arī spēcīgs, bet neviens nevar aizmest pīķi tālāk par Talutu, - Barzeks ieteica. - Talut? Parādi to viņam, lai paskatās, ar ko nāksies sacensties. Pēc tam viņam vajadzēs mēroties ar sava līmeņa vīriem. Es pats varētu stāties viņam pretī, varbūt pat Danugs to varētu.

-    Nē, - Jondalars iebilda, un virieša acis iemirdzējās. Viss sāka izvērsties par interesantu sacensību. - Ja Taluts ir pats labākais, tad tikai viņš derēs šim izmēģinājumam. Un es varētu saderēt, ka savu pīķi aizmetīšu tālāk… tikai man nav, uz ko derēt. Pag, tomēr ir gan, - Jondalars sacīja, paceldams šauru, plakanu koka instrumentu. - Es deru uz to, ka Eila aizmetīs pīķi tālāk, ātrāk un ar lielāku precizitāti nekā Taluts.

Kā reakcija uz Jondalara apgalvojumu sanākušo apmetnes ļaužu vidū atskanēja pārsteiguma pilna murmināšana. Talija noskatīja Eilu un Jondalaru. Abi šķita pārāk droši un pašpārliecināti. Svešiniekiem taču vajadzēja saprast, ka Talijas brālim viņi nebija nekādi sāncenši. Apmetnes vadone apšaubīja, vai tie abi pat būtu īstie pretinieki viņai pašai. Talija bija gandrīz tikpat gara kā gaišmatainais svešinieks un, iespējams, par viņu pat spēcīgāka. Kā viņi varēja zināt, ka viņa to nevar? Talija paspēra soli uz priekšu.

-     Es pieņemu derības, - viņa atsaucās. - Ja uzvarēsi, tev būs tiesības izteikt saprātīgu prasību, un, ja tas būs manos spēkos, es to izpildīšu.

-     Un ja es zaudēšu?

-    Tu man atmaksāsi ar to pašu.

-    Talij, vai esi pārliecināta, ka gribi saderēt uz kādu nākotnē izteiktu iespējamu prasību? - Barzeks jautāja savai sievai, uztraukti saraucis pieri. Tādi neskaidri nosacījumi parasti tika izvirzīti augstām likmēm un neapšaubāmi prasīja daudz vairāk nekā parastās derības. Tas notika ne tik daudz tāpēc, ka uzvarētājs izteica neparasti augstas prasības, kaut gan ari tā gadījās, bet gan tāpēc, ka zaudētājam vajadzēja būt pārliecinātam, ka derību solījums tiks izpildīts un nekādas turpmākās prasības netiks izvirzītas.

-      Uz nākotnes prasību? Jā, - viņa atbildēja. Bet Talija neteica, ka, viņasprāt, ne vienā, ne otrā gadījumā viņa nepaliks zaudētājos - jo, ja Jondalars uzvarēs un viņa pīķu metējs patiešām būs tik varens, kā viņš apgalvo, apmetnes ļaudīm tā kā tā būs pieejams jauns un ļoti vērtīgs medību ierocis. Ja viņš zaudēs, Talijai būs tiesības izteikt savu prasību. - Ko tu par to saki, Jondalar?

Talija bija viltīga, bet Jondalars smaidīja. Viņš jau arī agrāk bija saderējis uz nākotnes prasībām; tās allaž bija piešķīrušas spēlei īpašu garšu un skatītājos izsaukušas lielāku interesi. Jaunais vīrietis alka visiem parādīt sava atklājuma noslēpumu. Viņš gribēja redzēt, kā viņa izgudrojums tiks uzņemts un kā tas strādās mednieku grupas medībās. Tas bija nākamais loģiskais solis, lai pārbaudītu viņa jauno medību ieroci. Ar nelielu izskaidrošanu un treniņu ikviens varētu iemācīties to lietot.

Tieši tā bija šī ieroča privilēģija. Bet bija vajadzīgs laiks un treniņi, lai apgūtu jauno tehniku, kā arī liela aizrautība. Derības palīdzētu izveidot… un viņam būs nākotnē tiesības no Talijas to pieprasīt. Par to viņam nebija nekādu šaubu.

-     Sarunāts! - Jondalars piekrita.

Eila vēroja šo savstarpējo līguma noslēgšanu. Viņa īsti nesaprata derību būtību, izņemot to, ka notiks sacensības, bet zināja, ka tur slēpjas kaut kas vairāk.

-    Izvēlēsimies mērķus, pa kuriem tēmēt, un dažas atzīmes, - Barzeks uzņēmās sacensību vadītāja pienākumus. - Druvez, tu kopā ar Danugu sameklē garus kaulus, kurus ieraksim kā stabus.

Vīrs pasmaidīja, vērodams, kā abi jaunekļi aizskrien lejā pa nogāzi. Danugs, kas bija tik līdzīgs Talutam, bija krietni garāks par Druvezu, kaut arī bija tikai gadu vecāks, bet Druvezam viņa trīspadsmit gados sāka jau izveidoties plecīgs un muskuļains augums, kas līdzinājās Bar- zeka ķermeņa uzbūvei.

Barzeks bija pārliecināts, ka šis puika un mazā Tusija ir viņa gara pēcnācēji, tieši tāpat kā Dīgija un Tarnegs droši vien bija cēlušies no Darneva gara. Bet par Brinanu viņš nebija pārliecināts. Kopš puikas dzimšanas pagājuši jau astoņi gadi, bet vēl joprojām bija grūti pateikt, kam viņš līdzinās. Muta varbūt izvēlējusies kādu citu garu, nevis vienu no diviem Sumbra pavarda vīriešiem. Brinans vairāk līdzinājās Talijai, puika bija mantojis mātes brāļa sarkanos matus, tomēr nelīdzinājās ne viņam, ne Darnevam, kas domāja tieši tāpat. Barzeks sajuta kaklā kāpjam kamolu un pārdzīvoja sava pavarda biedra trūkumu. "Bez Darneva nav tā, kā bija bijis agrāk," viņš nodomāja. Bija pagājuši jau divi gadi, un viņš vēl joprojām skuma tāpat kā Talija.

Līdz tam laikam jau bija sagādāti mamutu kaulu stabi - pie tiem bija piesietas sarkanās lapsas astes, un grozi, pīti no spilgtām, izžāvētām zālītēm, bija pacelti, apgriezti otrādi un uzlikti stabu galos, lai iezīmētu sviešanas līniju; dienas notikumi patiešām sāka ieņemt īstu svētku noskaņojumu. Pie katra staba, lai izveidotu platu līniju, ik pa gabalu ar auklām tika sasieti kopā zāles kumšķi, kas joprojām auga stepē. Bērni skraidīja šurpu turpu pa norādīto mešanas trajektoriju, nomīdīdami zāli, tādējādi vēl jo vairāk iezīmēdami izvēlēto laukumu. Arī pārējie izvilka pīķus, tad kādam prātā ienāca ideja piebāzt ar zāli un izkaltētiem mamutu mēsliem vecu, gulēšanai izmantotu salmu maisu, pēc tam uz tā ar melnu ogli tika sazīmētas figūras - tas kalpos par kustīgu mērķi.

Gatavošanās laikā, kas pašplūsmas ceļā bija kļuvusi arvien izsmalcinātāka, Eila atgriezās mītnē sarūpēt rīta azaidu sev, Jondalaram un Mamutam. Drīz jau visi Lauvas apmetnes ļaudis sanāca brokastot, lai Nezija mierīgi varētu gatavot sautējumu. Taluts izteica vēlmi pusdienās baudīt raudzēto dzērienu, tāpēc visiem radās sajūta, ka šis būs sevišķs gadījums, jo parasti vadonis savu bouzu piedāvāja tikai ciemiņiem īpašos svētkos. Tad ari Raneks paziņoja, ka pagatavos savu īpašo ēdienu, kas iepriecināja visus pārējos un pārsteidza Eilu, kad viņa uzzināja, ka Raneks māk gatavot ēst. Torneks un Dīgija izteica priekšlikumu: ja jau gatavojas patiešām liels festivāls, ari viņi varētu… kaut ko darīt. Eila to vārdu nesaprata, bet tas tika uzņemts ar vēl lielāku sajūsmu nekā Raneka īpašais ēdiens.

Kad rīta maltīte bija galā un trauki novākti, mītne palika tukša. Eila bija pēdējā, kas to atstāja. Ļaudama, lai ārējās arkas priekškars aiz viņas nokrīt, jaunā sieviete pamanīja, ka ir jau agra priekšpusdiena. Zirgi bija pienākuši tuvāk, un Vīnija, mētādama galvu, nosprauslājās, apsveikdama sievieti, kas viņai tuvojās. Šķēpi tika atstāti augšā, stepē, bet Eila bija paņēmusi līdzi savu lingu un turēja rokā ari apaļu maisiņu ar oļiem, ko bija salasījusi upmalas akmeņainajā joslā. Ap biezo jaku nebija apjozta josta, aiz kuras viņa būtu varējusi aizbāzt lingu, nebija ari tik pierastās ieloces apmetnī, kurā varēja nēsāt metamos akmeņus. Tunika un biezā jaka, ko viņa valkāja, bija brīvi apģērba gabali.

Visa apmetne bija aizrāvusies ar sacensībām; gaidot sākumu, gandrīz visi jau bija uzkāpuši nogāzē. Ari Eila sāka iet augšup, tad ieraudzīja Ridagu, kas pacietīgi gaidīja, ka kāds viņu pamanīs un uznesis augšā, bet tie, kas to parasti darīja, - Taluts, Danugs un Jondalars - jau bija aizgājuši uz stepi.

Uzsmaidījusi bērnam, Eila devās viņu pacelt, kad pēkšņi jaunajai sievietei ienāca prātā kāda doma. Pagriezusies viņa uzsvilpa Vīnijai. Ķēve kopā ar kumeliņu pieskrēja pie viņas; abi zirgi bija tik priecīgi Eilu redzēt, un viņa saprata, ka pēdējā laikā nav ar tiem kopā pavadījusi daudz laika. Šeit bija daudz ļaužu, kas aizņēma visu viņas laiku. Viņa nolēma turpmāk katru rītu doties izjādē, vismaz kamēr laiks vēl to atļāva. Tad, pacēlusi Ridagu, Eila viņu uzsēdināja ķēvei mugurā un ļāva tai uznest puisēnu augšā pa stāvo nogāzi.

- Pieturies pie Vīnijas krēpēm, lai nenokriti, - viņa brīdināja.

Ridags piekrītot pamāja un, ieķēries biezajās, tumšajās gaišbrūnās ķēvītes krēpēs, izdvesa laimīgu nopūtu.

Sasniegusi pīķu mešanas vietu, Eila juta, ka gaisā virmo jūtama spriedze. Tādējādi viņa saprata: lai arī valda svētku noskaņa, sacensības tiek uztvertas ļoti nopietni. Derības bija tās padarījušas par kaut ko vairāk nekā vienīgi par paraugdemonstrējumu. Atstājusi Ridagu Vīnijai mugurā, lai puika labāk visu pārredzētu, jaunā sieviete klusi stāvēja blakus abiem zirgiem, lai tie nomierinātos. Tagad jau viņi bija pieraduši pie šiem ļaudīm, bet ķēve sajuta valdošo sasprindzinājumu, savukārt Skrējējs vienmēr uztvēra mātes noskaņojumu.

Ļaudis gaidīdami klīda apkārt, daži izmeta savus pīķus labi nomīdītajā laukumā. Vēl nebija noteikts precīzs laiks, kad sacensības sāksies, tomēr, it kā kāds būtu devis signālu, izskatījās, ka visi zina īsto mirkli, lai atbrīvotu laukumu un pieklustu. Taluts un Jondalars stāvēja starp diviem stabiem, pārskatīdami laukumu. Talija atradās blakus abiem vīriem. Kaut arī Jondalars sākumā bija teicis, ka pat Eila varētu aizmest pīķi tālāk par Talutu, šis komentārs bija licies aiz matiem pievilkts un netika ņemts vērā, tāpēc Eila, stāvēdama malā, ar dzīvu interesi vēroja notikumus.

Taluta pīķi bija daudz lielāki un garāki, it kā viņa spēcīgajiem muskuļiem prasītos lielāks svars, ko izmest, bet Eila atcerējās, ka klana vīru pīķi bija pat vēl smagāki un masīvāki, ja ne garāki. Jaunā sieviete pamanīja arī citas atšķirības. Klana pīķi tika izgatavoti duršanai, bet šie pīķi, tāpat kā viņas un Jondalara, bija paredzēti mešanai no tāluma un visi bija izrotāti; kaut arī Lauvas apmetnes ļaudis deva priekšroku trim putna spalvām, kas bija piestiprinātas pie pīķa resnā gala, Jondalars savam pīķim pievienoja tikai divas. Pīķi, kurus Eila bija izgatavojusi, dzīvodama viena pati ielejā, bija smaili, uz uguns norūdītiem asajiem galiem, līdzīgi tiem, kurus jaunā sieviete bija redzējusi klanā. Jondalars izveidoja un noasināja kaula uzgaļus un piestiprināja tos pie pīķu kātiem. Mamutu mednieki deva priekšroku pīķiem ar krama uzgaļiem.

Aizrautīgi pētīdama pīķus, kas atradās rokās apkārt stāvošajiem cilvēkiem, Eila gandrīz palaida garām Taluta pirmo metienu. Vadonis bija par pāris soļiem atkāpies, tad ieskrējies un ar varenu spēku to izmetis. Pīķis nošvīkstēja garām skatītājiem un ar dobju būkšķi piezemējās, tā uzgalis bija gandrīz pilnībā ieurbies zemē un kāts no spēcīgā metiena vēl joprojām vibrēja. Apbrīnas pilnie apmetnes ļaudis nevienam nelika šaubīties, ko viņi domāja par sava vadoņa varoņdarbu. Pat Jondalars bija pārsteigts. Viņš jau bija nojautis, ka Taluta metiens būs tāls, bet lielais vīrs bija pārspējis visas cerības. Tagad vairs nebija jābrīnās, ka ļaudis bija apšaubījuši ciemiņa uzvaru.

Jondalars ar soļiem izmērīja attālumu, lai apmēram nojaustu, kāds metiens viņam ir jāpārspēj, un tad atgriezās pie starta līnijas. Turēdams ierīci horizontāli, viņš ielika pīķi gropē un ielāgoja tā resno galu, kuram bija izgrebts caurums, mazā, uz priekšu izvirzītā āķi, kas atradās pīķa metēja aizmugurējā daļā. Izmaucis pirmos divus pirkstus cauri ādas cilpām priekšpusē, Jondalars pareizi nobalansēja piķi un piķa metamo. Noskatījis to pašu lauka daļu, kur Taluta piķis bija iedūries zemē, viņš izmeta savējo.

Izmetienā pīķa metēja aizmugures daļa pacēlās augšup, tādējādi uz izstieptās rokas rēķina pagarinot distanci vēl par kādām divām pēdām, piešķirot lielāku kustības spēku un papildus radot sviras efektu. Jondalara pīķis aizšvlkstēja garām skatītājiem un, visiem par pārsteigumu, garām arī zemē iedurtajam vadoņa pīķim, un vēl krietnu gabalu tālāk. Tas piezemējās plakaniski un, neiedūries zemē, nedaudz paslīdēja uz priekšu. Ar šīs ierīces palīdzību Jondalars bija dubultojis savu iepriekšējo metienu attālumu, viņš nešaubīgi bija aizmetis divreiz tālāk par Talutu, viņš to bija pārspējis arī ar labāku precizitāti.

Pēkšņi, pirms apmetnes ļaudis vēl bija paspējuši ievilkt elpu un atzīmēt abu metienu starpību, pa to pašu trajektoriju aizlidoja vēl viens pīķis. Izbijusies Talija paskatījās atpakaļ un ieraudzīja Eilu stāvam pie mešanas līnijas, piķu metējs vēl arvien atradās sievietes rokā. Talija paskatījās uz priekšu tieši tajā brīdī, kad Eilas mestais pīķis piezemējās. Kaut ari Eila nebija pārspējusi Jondalara metienu, jaunā sieviete bija aizmetuši tālāk par vadoni, un Talijas sejā atspoguļojās neticība un izbrīns.

-

9

-    Jondalar, tu drīksti man izteikt prasību, - Talija atzina. - Atzīstu: varbūt biju pieļāvusi niecīgu varbūtību, ka pārspēsi Talutu, bet nekad nebiju iedomājusies, ka to izdarīs sieviete. Es gribētu apskatīt to… ē… kā tu to sauc?

-     Pīķu metējs. Nezinu, kā citādi lai to nosauc. To ideju man dāvāja Eila, kad reiz vēroju, kā viņa apietas ar savu lingu. Visu laiku mocījos pārdomās, kaut es tik tālu un ātri spētu aizsviest savu pīķi, kā viņa to dara ar akmeni un lingu. Tad sāku prātot, kā lai to paveic, - Jondalars stāstīja.

-    Tu jau agrāk biji pieminējis viņas izcilo prasmi. Vai viņai patiešām tik labi veicas? - Talija apjautājās.

Jondalars pasmaidīja. - Eila, vai paņemsi savu lingu un parādīsi Talijai, kā tu ar to rīkojies?

Eilas piere saraucās. Viņa nebija radusi pie publiskas izrādīšanās. Jaunā medniece savas iemaņas bija pilnveidojusi slepenībā, un pēc tam, kad klana vīri viņai visžēlīgi atļāva medīt, viņa allaž medīja vienatnē. Viņai bija neērti to rādīt, un klana vīri jutās neveikli, redzot, kā sieviete izmanto medību ieroci. Jondalars bija pirmais cilvēks, kurš jebkad kopā ar viņu medījis, un pirmais, kurš redzējis Eilu rādām pašmācības ceļā apgūto prasmi. Kādu brīdi viņa vēroja smaidošo vīrieti. Viņš izskatījās atslābinājies un pašpārliecināts. Jaunā sieviete nespēja pamanīt nekādas brīdinošas pazīmes, lai viņam atteiktu.

Pamājusi ar galvu, viņa devās pakaļ lingai un maisiņam ar akmeņiem, kurus bija atstājusi Ridagam, kad bija izlēmusi mest pīķi. Sēdēdams Vīnijas mugurā, puika viņai uzsmaidīja, juzdamies piederīgs pie vispārējās sajūsmas un iepriecināts par kņadu, ko Eila bija izraisījusi.

Jaunā medniece pavērās apkārt, lai noskatītu mērķus. Pamanījusi stāvus iedzītos mamutu ribu kaulus, Eila izvēlējās tos par pirmo mērķi. Dzidra, gandrīz vai muzikāla skaņa, akmeņiem atsitoties pret kaulu, neatstāja nekādas šaubas, ka viņa bija stabiem trāpījusi, bet tas bija pārāk viegli. Meklēdama, kam vēl lai trāpa, Eila paskatījās apkārt. Medniece bija radusi par savu mērķi izvēlēties putnus un mazus dzīvnieciņus, uz kuriem mest akmeņus, nevis priekšmetus.

Jondalars zināja, ka Eila spēj ko vairāk nekā tikai trāpīt pa stabiem, un, atcerēdamies kādu pagājušās vasaras pēcpusdienu, paskatījās apkārt, viņa smaids kļuva vēl platāks. Paspēris ar kāju dažus cietus dubļu pikučus, jaunais vīrietis uzsauca: - Eila!

Pagriezusies un paskatījusies uz metamo līniju, Eila ieraudzīja Jondalaru stāvam plati izplestām kājām, rokas viņš bija ielicis sānos un uz katra pleca turēja pa zemes pikucim. Sieviete saviebās. Viņš jau iepriekš bija darījis ko līdzīgu, tikai toreiz izmantojis divus akmeņus, un Eilai nebūt nepatika Jondalaru redzēt tā sevi apdraudam. Ar lingu izmestie akmeņi var būt nāvējoši. Bet, padomājusi par šo situāciju, viņa atzina, ka tā tikai izskatās bīstama, tomēr patiesībā tāda nav. Divi nekustīgi priekšmeti - tiem Eilai vajadzētu būt vieglam mērķim. Jau gadiem ilgi, metot pa šādu mērķi, viņa nebija kļūdījusies. Vai tagad būtu iespējams, ka viņa kļūdīsies tikai tāpēc, ka vīrietis, kuru viņa mīl, tur uz pleciem divus citus priekšmetus?

Aizvērusi acis, jaunā sieviete dziļi ieelpoja, tad vēlreiz pamāja. Paņēmusi divus akmeņus no maisiņa, kas atradās zemē pie kājām, viņa salika kopā abus ādas saites galus un ievietoja vienu akmeni saites nolietotajā vidusdaļā, otru akmeni turēdama metiena gatavībā. Tad pacēla acis.

Pāri skatītājiem nolaidās nervozs klusums. Neviens nebilda ne vārda. Izskatījās, ka neviens pat neelpo. Visapkārt valdīja kapa klusums, ja neņem vērā kliedzošo sasprindzinājumu, kas virmoja gaisā.

Eila koncentrējās uz vīrieti, kas stāvēja ar zemes pikučiem uz pleciem. Kad Eila pagāja uz priekšu, arī visi apmetnes ļaudis pastiepās uz priekšu. Ar vijīgu grāciju un izsmalcinātām pieredzējušas mednieces kustībām, kas pēc iespējas mazāk pauda metējas nolūku, jaunā sieviete saspringa un izsvieda pirmo akmeni.

Pirms vēl pirmais akmens bija sasniedzis mērķi, viņa jau gatavoja nākamo. Smagā akmens trieciena rezultātā zemes pikucis uz Jondalara pleciem sašķīda gabalos. Tad, pirms kāds vēl apzinājās, ka viņa bija to izmetusi, otrais akmens sekoja pirmajam, saberžot pulverī un putekļu mākonī pelēki brūno lesa augsnes pikuci uz vīrieša kreisā pleca. Tas viss notika tik ātri: daži vērotāji pat domāja, ka palaiduši to garām vai arī ka tas bijis kāds triks.

Tas patiešām arī bija triks - tāds meistarstiķis, ko tikai daži būtu spējīgi atkārtot. Neviens nebija Eilai mācījis lietot lingu. Viņa to bija apguvusi slepenībā, vērodama Bruņa klana vīrus, pati izmēģinādama, kļūdīdamās un trenēdamās. Reiz, kad viņa nebija trāpījusi ar pirmo metienu un tik tikko izvairījās no lūša uzbrukuma, jaunā medniece kā aizsardzības paņēmienu bija attīstījusi zibenīgu dubultakmeņu sviešanas tehniku. Viņa nezināja, ka vairums cilvēku būtu teikuši, ka tas ir neiespējami, bet nebija neviena, kas viņai būtu varējis to pateikt.

Kaut arī pati Eila to neapzinājās, bija apšaubāmi, vai viņa vispār kādreiz satiktu tādu cilvēku, kas varētu viņai līdzināties šajā prasmē, vismaz viņai pašai tas nelikās svarīgi. Jaunajai sievietei neinteresēja ar kādu sacensties, lai pierādītu, kurš ir labāks. Viņas vienīgā sacensība bija pašai ar sevi; viņas vienīgā vēlme bija pilnveidot pašai savu prasmi. Eila apzinājās savas spējas, un, iedomājusies par jaunu mešanas tehniku, tādu kā dubulto akmeņu sviešana vai medīšana, sēžot zirgam mugurā, viņa to vairākas reizes izmēģināja un, atklājusi īsto paņēmienu, trenējās, līdz spēja to izdarīt.

Katrā jomā atradās pāris tādu cilvēku, kas ar stipru koncentrēšanos, treniņu un lielu vēlēšanos varēja kļūt tik prasmīgi, ka pārspēja pārējos. Eila bija tāda meistare ar savu lingu.

Iestājās klusuma brīdis, kad ļaudis izpūta aizturēto elpu, tad atskanēja pārsteiguma pilna murmināšana, līdz Raneks sāka sist rokas pret stilbiem. Drīz vien jau visa apmetne tādā veidā aplaudēja. Eila nebija pārliecināta, ko tas viss nozīmē, un paskatījās uz Jondalaru. Viņš no prieka staroja, un jaunā sieviete sāka apjaust, ka aplausi ir domāti kā atzinības zīme.

Arī Talija aplaudēja, kaut arī nedaudz atturīgāk nekā pārējie, negribēdama izskatīties pārāk lielā sajūsmā, tomēr Jondalars saprata, ka arī uz viņu tas bija atstājis milzīgu iespaidu.

-Ja domājat, ka tas bija kas sevišķs, skatieties tālāk! - viņš iesaucās, paceldams no zemes vēl divas cietas zemes pikas. Jaunais vīrietis redzēja, ka Eila viņu vēro un sagatavo vēl divus akmeņus. Viņš vienlaikus pameta gaisā abas pikas. Eila trāpīja vienai un pēc tam otrai un satrieca tās putekļos un krītošos netīrumos. Jondalars pasvieda gaisā vēl divus pikučus, un jaunā sieviete tos sašķaidīja, pirms vēl tie bija pieskārušies zemei.

Taluta acis mirdzēja sajūsmā. - Viņa nu gan ir varena! - vadonis iesaucās.

- Uzmet tu divus augšā, - Jondalars mudināja vadoni. Tad, notvēris Eilas skatienu, arī viņš paņēma vēl divUs zemes pikučus un pacēla tos augšā, lai viņai parādītu. Iebāzusi roku maisiņā, viņa izvilka četrus akmeņus, pa diviem katrā rokā. Tas prasīs izcilu koordināciju, lai ieliktu lingā četrus akmeņus un tos izmestu, pirms četri gaisā uzlidojušie pikuči atkal nokrīt zemē, bet trāpīt tiem ar tādu precizitāti, lai tie sašķīstu, bija liels izaicinājums, kas noteikti pārbaudīs viņas meistarību. Jondalars izdzirdēja, ka Barzeks un Manuvs savā starpā noslēdz derības; Manuvs lika uz Eilu. Pēc mazās Nuvijas dzīvības izglābšanas viņš bija pārliecināts, ka Eila var izdarīt itin visu.

Jondalars ar spēcīgo labo roku vienu pēc otra pameta pikučus gaisā, tajā pašā laikā arī Taluts uzmeta sakaltušo dubļu gabalus gaisā, cik vien augstu spēja.

Pirmie divi pikuči, viens Jondalara mestais un otrs - Taluta, tika ātri viens pēc otra notriekti zemē. No akmens saskares ar dubļu pikuci uz zemes nolija putekļu lietus, bet, lai pārliktu papildu akmeņus no vienas rokas otrā, bija nepieciešams papildu laiks. Pirms Eila paspēja atkal sagatavot lingu, otrs Jondalara pasviestais pikucis jau krita zemē, bet Taluta mestais, sasniedzis trajektorijas augšu, krita lēnāk. Nomērķējusi uz zemāko pikuci, kas krita ar lielāku paātrinājumu, viņa izmeta akmeni. Jaunā medniece vēroja trāpījumu, nogaidīdama ilgāk, nekā būtu bijis nepieciešams, pirms atkal sniedzās pēc lingas brīvās saites. Viņai vajadzēja pasteigties.

Ar veiklu kustību Eila ielika pēdējo akmeni lingā un tad daudz ātrāk, nekā jebkurš no klātesošajiem spēja noticēt, ka tas ir iespējams, izmeta to un sašķaidīja pēdējo mērķi, pirms tas paspēja nokrist zemē.

Visi apmetnes ļaudis sauca atzinības vārdus un apsveikumus un, sitot pie gurniem, aplaudēja.

-    Eila, tā nu gan bija īsta meistarība! - Talija uzslavēja, un sievietes balsī skanēja sirsnīga atzinība. - Nekad mūžā neesmu redzējusi neko tamlīdzīgu!

-    Paldies! - Eila atbildēja, apskurbusi no prieka par vadones uzslavu, kā arī pati par savu sasniegumu. Arvien vairāk ļaužu sanāca viņai apkārt un izteica uzslavas. Jaunā sieviete kautrīgi smaidīja un, juzdamās mazliet neērti par sev pievērsto lielo uzmanību, skatījās apkārt, meklēdama Jondalaru. Zelandoni vīrietis sarunājās ar Vimezu un Talutu, kas bija uzcēlis uz pleciem Ragiju, un Latija stāvēja viņam pie sāniem. Jondalars redzēja, ka Eila uz viņu skatās, bet turpināja sarunu.

-     Eila, kā tu varēji iemācīties tā rīkoties ar lingu? - Dīgija apjautājās.

-     Un kur tu to darīji? Kas tev to iemācīja? - ari Krouzija tincināja jauno mednieci.

-      Arī es gribētu to iemācīties, - Danugs kautrīgi piebilda. Garais jauneklis stāvēja pārējiem aiz muguras un ar apbrīnas pilnām acīm vērās Eilā. Jau pirmajā reizē, kad Danugs viņu ieraudzīja, šī sieviete bija viņu saviļņojusi. Puisis domāja, ka Eila ir skaistākā sieviete, kādu viņš jebkad redzējis, un, viņaprāt, Jondalaram, kuru viņš apbrīnoja, bija ļoti paveicies. Bet pēc jāšanas zirgam mugurā un tagad pēc tādas meistarības parādīšanas jaunekļa vēl iedīglī esošā interese pēkšņi bija uzplaukusi pilnos ziedos un pārvērtusies dievinošā mīlestībā.

Eila jauneklim izklaidīgi uzsmaidīja.

-    Varbūt jūs abi ar Jondalaru varētu mūs nedaudz apmācīt, kad iepazīstināsiet ar saviem pīķu metējiem? - Talija ierosināja.

-    Jā. Man nebūtu nekas pretim uzzināt, kā var tik meistarīgi rīkoties ar lingu, bet pīķu metējs, ja tas ir tik ļoti precīzs, patiešām izskatās interesants, - Torneks piebilda.

Eila atkāpās. Visi jautājumi un ļaužu drūzma bija padarījusi viņu nervozu. - Pīķu metējs ir precīzs… ja roka ir precīza, - viņa sacīja, atcerēdamās, cik uzcītīgi viņi abi ar Jondalaru bija ar šo ieroci trenējušies. Tāda precizitāte neradās pati no sevis.

-    Tā jau tas allaž notiek, Eila. Roka un acs ir neatņemamas mākslinieka sastāvdaļas, - ierunājās Raneks, sniegdamies pēc Eilas rokas un ieskatīdamies jaunās sievietes acīs. - Vai tu maz zini, cik skaista un gracioza tu biji? Ar savu lingu tu esi īsta māksliniece.

Tumšās acis, kas lūkojās viņā, turēja Eilu gūstā, piespieda viņai ieraudzīt vīrieša spēcīgās jūtas un uzjundīja sievietē tās dziņas un atsaucību, kas bija senas kā pati pasaule. Bet sirdspukstu ritmā ieskanējās brīdinājums - šis nav īstais vīrietis. Šis nav tas vīrietis, kuru viņa mīl. Raneks viņā neapšaubāmi izraisīja jūtas, bet tās bija citādas.

Eila sevi piespieda novērsties un izmisīgi raudzījās apkārt, meklējot Jondalaru… un atrada viņu. Viņš nolūkojās Ranekā un Eilā, un vīrieša izteiksmīgi zilajās acīs dega uguns un vienlaikus atspoguļojās ledus- auksts saltums un sāpes.

Izrāvusi savu roku no Raneka tvēriena, Eila atkāpās. Tas nu bija par daudz! Jauno sievieti nomāca daudzie jautājumi, pūlis un nekontrolējamās emocijas. Kuņģis sarāvās čokurā, sirds krūtīs dauzījās, rīkle sūrstēja - viņai bija jātiek projām. Ieraudzījusi, ka Ridags vēl joprojām sēž Vīnijas mugurā, Eila bez domāšanas ar to pašu roku, kas vēl joprojām turēja lingu, paķēra zemē guļošo akmeņu maisiņu un skrēja pie zirga.

Uzlēkusi ķēvei mugurā un ar aizsargājošu roku apskāvusi zēnu, jaunā sieviete paliecās uz priekšu. Sajutusi nelielo spiedienu, pierasto jātnieces kustību un smalko, neizskaidrojamo saprašanos starp sievieti un zirgu, Vīnija, nojaušot sievietes vēlmi traukties uz priekšu, ar strauju lēcienu rāvās pilnos auļos un aizjoņoja pa atklāto stepi. Skrējējs viņām sekoja, bez jebkādām problēmām turēdamies līdzi savai mātei.

Lauvas apmetnes ļaudis bija apstulbuši. Vairums no viņiem nesaprata, kāpēc Eila bija aizskrējusi pie zirga, un tikai daži no viņiem bija redzējuši jauno mednieci jājam pilnos auļos. Sieviete, kuras garie, blondie mati plīvoja vējā, turēdamās auļojošā zirga mugurā, bija pārsteidzošs un iespaidīgs skats, un daudzi no ļaudīm būtu labprāt mainījušies vietām ar Ridagu. Nezija par savu zēnu izjuta nelielu uztraukumu, bet, sapratusi, ka Eila nekad nenodarīs zēnam pāri, nomierinājās.

Mazais puika nezināja, kāpēc tieši viņš tika tā lutināts, bet viņa actiņas priekā mirdzēja. Kaut arī no sajūsmas mazā sirsniņa pukstēja ātrāk, ar Eilas sargājošo roku viņš neizjūta bailes, tikai elpu aizraujošu brīnumu, traucoties kopā ar vēju.

Aizmukšana no mokošās laužu uzmācības, pazīstamās sajūtas un zirga kāju dipoņa mazināja Eilas spriedzi. Atslābinājusies jaunā sieviete sajuta Ridaga sirdspukstus pie savas rokas, mazā sirsniņa sitās ar īpatnēju, nenosakāmi dimdošu skaņu, kas uz brīdi izraisīja viņā uztraukumu. Viņa nezināja, vai prātīgi rīkojusies, ka paņēmusi zēnu līdzi, tad saprata, ka sirdspuksti, kaut ari nevienmērīgi, nav pārlieku stipri.

Palēninājusi zirga gaitu un apmetuši plašu loku, Eila devās atpakaļ. Tuvojoties pīķu mešanas laukumam, viņi pajāja garām irbju pārim, kurš slēpās garajā zālē un kuru raibās vasaras spalvas vēl nebija pilnībā nomainījušās uz ziemas baltajām. Zirgi bija tās izbaidījuši. Kad irbju pāris pacēlās gaisā, Eila, pieraduma vadīta, sagatavoja lingu, tad, paskatījusies uz Ridagu, ieraudzīja, ka puika bija izņēmis divus akmeņus no maisiņa, ko turēja sev priekšā. Paņēmusi akmeņus un ar kāju augšstilbiem vadīdama Vīniju, jaunā medniece notrieca vienu no zemu lidojošajiem treknajiem putniem un pēc tam arī otru.

Apstādinājusi Vīniju un paceldama Ridagu, Eila noslīdēja no zirga, turēdama zēnu rokās. Nolikusi puisēnu zemē, viņa paņēma putnus, apgrieza tiem kaklu un ar dažiem zāles stiebriem sasēja kopā to spalvainās kājas. Kaut ari irbes spēja lidot ātri un tālu, kad pašas to vēlējās, tās nedevās uz dienvidiem. Tā vietā putni apauga ar biezām, maskējošām ziemas spalvām, kas sildīja viņu ķermeni, un ap kājām tiem izauga sniega kurpes; barodamās ar sēklām un zariņiem, irbes pārcieta bargo un auksto gadalaiku - kad sākās sniegputenis, izraka sniegā mazas alas un pārziemoja.

Eila atkal uzsēdināja Ridagu Vīnijai mugurā. - Vai paturēsi irbes? - viņa ar zīmēm rādīja.

- Vai tu man to atļausi? - puika rādīja pretim, viņa neslēptais prieks izteica daudz vairāk par parādītajām zīmēm. Viņš nekad nebija ātri skrējis tikai tāpēc, lai izbaudītu ātrās skriešanas prieku; pirmoreiz mūžā puika sajuta, kas tas tāds ir. Viņš nekad nebija medījis, ne arī īsti izpratis sarežģītās jūtas, kas radās no prāta un meistarības, gādājot pārtiku sev un saviem ļaudīm. Šis brīdis bija pats tuvākais medībām, ko viņš jebkad bija redzējis; tik īsts, kādu vēl nekad nebija izjutis.

Eila pasmaidīja, pārmeta putnus pāri zirga skaustam Ridaga priekšā, tad pagriezās un sāka iet pīķu mešanas laukuma virzienā. Vīnija sekoja savai draudzenei pa pēdām. Jaunā sieviete nesteidzās atpakaļ; atceroties Jondalara dusmīgo skatienu, viņa joprojām bija uztraukta. Kāpēc viņš tā dusmojas? Vienu brīdi jaunais Zelandoni vīrietis viņai uzsmaidīja un bija tik iepriecināts… kad visi pulcējās viņai apkārt. Bet, kad Raneks… Atcerēdamās tumšās acis un pievilcīgo balsi, Eila nosarka. "Ak, šie Citi!" viņa nodomāja, papurinādama galvu, it kā vēlēdamās apskaidrot prātu. "Es šos Citus nesaprotu!"

Vējš, pūzdams no mugurpuses, iemeta viņai sejā garās matu cirtas. Aizkaitināta jaunā sieviete ar roku tās nogrūda nost no acīm. Viņa jau vairākas reizes bija domājusi, ka atkal vajadzētu sapīt matus mazajās bizītēs tādā pašā veidā, kādā bija tos nēsājusi, kad dzīvoja ielejā viena pati, bet Jondalaram patika, ka viņa matus izlaida, tāpēc tagad viņa tos atstāja brīvi krītošus pār pleciem. Dažkārt traucējošie mati Eilu patiešām sadusmoja. Tad ar jaunu aizkaitinājumu viņa pamanīja, ka joprojām tur rokā lingu, jo nebija jau, kur to ielikt, nebija nevienas ērtas siksnas, aiz kuras to aizbāzt. Ar šīm drēbēm, kuras Eila tagad valkāja Jondalaram par prieku, viņa pat nevarēja nēsāt līdzi savu zāļu somu, jo agrāk bija piestiprinājusi to pie jostas, kas bija apsieta ap ādas apmetni.

Pacēlusi roku, lai no jauna notraustu matus no acīm, Eila pamanīja savu lingu. Viņa apstājās un, atbīdījusi matus no acīm, apsēja elastīgo ādas saiti ap galvu. Pabāzusi brīvo galu zem saites, Eila pasmaidīja un bija ar sevi apmierināta. Šķita, ka izdevās. Tādējādi mati joprojām brīvi karājās pār muguru, bet elastīgā ādas saite tiem neļāva krist acīs, un galva izrādījās noderīga lingas nešanai.

Daudzi apmetnes ļaudis uzskatīja, ka Eilas ātrais lidojums zirga mugurā un veiklā irbju nogalināšana bija daļa no lingas paraugdemonstrējumiem. Jaunā medniece atturējās no komentāriem, lai ļaužu uzskatus mainītu, un izvairījās skatīties uz Jondalaru un Raneku.

Jondalars zināja, ka, pagriežoties projām un bēgot, Eila bija satraukta, un vīrietis bija pārliecināts, ka tā bija viņa vaina. Jaunais Zelandoni pats sevi domās šaustīja par tādu izturēšanos, bet viņam bija problēmas tikt galā ar vēl nepazīstamajām, mulsinošajām izjūtām, un viņš nezināja, kā lai to Eilai pastāsta. Raneks vēl nebija aptvēris viņas dziļo izmisumu.

Tumšādainais vīrietis zināja, ka bija Eilā izraisījis jūtas, un domāja, ka tieši tāpēc jaunā sieviete tādā mulsumā bija aizauļojusi ar zirgu, un, viņaprāt, tāda izturēšanās bija naiva un apburoša. Raneks juta, ka arvien vairāk iemīlas Eilā, un gribēja uzzināt, cik spēcīgas ir viņas jūtas pret lielo, blondo vīrieti.

Jaunajai medniecei atgriežoties, bērni atkal skraidīja šurpu turpu pa piķu mešanas laukumu. Nezija atnāca pakaļ Ridagam un paņēma ari nomedītos putnus. Eila palaida zirgus savā vaļā. Pavirzījušies tālāk, tie sāka ganīties. Jaunā sieviete palika noskatīties, kā draudzīgs strīds bija novedis dažus medniekus pie savstarpējām pīķu mešanas sacensībām, kas bija pārvērtušās par tādu nodarbošanos, kas neatbilda viņas pieredzei. Viņi spēlēja kādu spēli. Eila saprata sacensības un cīņas, kurās pārbaudīja vajadzīgās iemaņas: kurš var tālāk aizskriet vai tālāk aizmest pīķi, bet nesaprata tādas nodarbes, kuras bija orientētas vienīgi uz izklaidi un nedeva nekādu uzlabojumu iemaņu apgūšanai.

No mītnes mājas tika atnestas vairākas stīpas. Tās bija apmēram tādā lielumā, kas atbilstu gurnu apkārtmēram, un bija izgatavotas no miecētas jēlādas strēmelēm, kuras bija savītas un izkaltētas cietas, pēc tam stingri notītas ar lāču zāli. Noasināti pīķu kāti, izrotāti ar putnu spalvām, viegli pīķi bez kaula vai krama uzgaļiem - tie arī bija daļa no vajadzīgā aprīkojuma.

Stīpas tika ripinātas pa zemi, un pa tām tika mests ar pīķiem. Kad kāds stīpu apturēja, iemetot tās caurumā pīķi un piespiezdams to pie zemes, kliedzieni un roku sišana pret gurniem izteica atzinību. Spēle, kurā tika iesaistīta arī skaitīšana un tas, ko sauca par derībām, bija izraisījusi lielu vispārēju sajūsmu, un ari Eila bija aizrāvusies. To spēlēja gan vīrieši, gan sievietes, viņi nomainījās stīpu ripināšanā un pīķu mešanā, it kā savā starpā sacenstos.

Beidzot spēle tika pabeigta un vairāki ļaudis devās atpakaļ uz velēnu mītni. Dīgija, no uztraukuma piesārtusi, bija to starpā. Arī Eila viņai pievienojās.

-    Šī diena ir izvērtusies īstā festivālā, - Dīgija secināja. - Sacensības, spēles, turklāt rādās, ka mums būs gaidāmas īstas dzīres ar Nezijas sautējumu, Taluta bouzu un Raneka īpašo ēdienu. Ko tu grasies darīt ar irbēm?

-     Man ir īpašs veids, kā tās pagatavot. Vai tu domā, ka man vajadzētu tās izcept?

-     Kāpēc gan ne? Tas tikai padarīs dzīres vēl labākas, ja varēsim nobaudīt vēl vienu īpašu ēdienu.

Vēl miteklis nebija sasniegts, kad gatavošanās svētkiem jau bija manāma: gaisā virmoja garšīga ēdiena smaržas, kas izsalkušajiem vēderiem bija vien mokošs solījums. Pie tā galvenokārt bija vainīgs Nezijas gatavotais sautējums. Tas rāmi burbuļoja milzīgā vārāmā katlā, kas bija pagatavots no izturīgas ādas un ko šobrīd pieskatīja Latija un Brinans, tomēr šķita, ka ēdiena gatavošanas procesā ir iesaistīti visi ļaudis. Eilu bija ieinteresējis sautējuma gatavošanas pasākums, un viņa bija vērojusi, kā Nezija un Dīgija tam gatavojas.

Lielā bedrē, kas bija izrakta blakus ugunskuram, virs pelniem tika saliktas karstas ogles, kas bija savāktas no iepriekšējām reizēm, ar tām noklāja bedres dibenu. Uz oglēm uzkaisīja izkaltētus un sasmalcinātus mamutu mēslus, un augšā tika novietots uz rāmja balstīts, liels, no biezas mamuta ādas izgatavots katls, pilns ar ūdeni. Zem mēsliem gruzdošās ogles sāka uzkarsēt ūdeni, bet līdz tam laikam, kad mēsli sāka degt ar liesmu, bija jau sadedzis pietiekami daudz kurināmā, katls vairs uz tā nebalstījās, bet stāvēja vienīgi uz rāmja. Šķidrums lēni sūcās cauri ādai un, kaut arī bija sasniedzis vārīšanās temperatūru, neļāva tai sadegt. Kad zem ādas katla esošais kurināmais bija izdedzis, sautējumā tika iemesti nokaitēti upes akmeņi, kas bija uzkarsēti ugunskurā sarkani un uzturēja vārīšanās temperatūru; šo pienākumu veica arī daži bērni.

Eila noplūca abas irbes un, izmantodama mazu krama nazīti, tās uzšķērda. Tam nebija spala, bet asmens aizmugurējā daļa bija neasa, lai lietotājs nesavainotu rokas, un asmens galā bija iegriezts robiņš. īkšķis un vidējais pirksts atradās katrs savā pusē, bet rādītājpirksts atspiedās uz robiņa, tādējādi padarot nazi viegli kontrolējamu. Nazis nebija domāts smagu darbu veikšanai, tikai gaļas un zvērādas griešanai, un kopš savas ierašanās Eila ne tikai bija iemācījusies ar to rīkoties, bet atklājusi, ka tas ir ļoti ērts.

Jaunā sieviete allaž bija gatavojusi irbes bedrē, kura bija izlikta ar akmeņiem un kurā tika iekurta uguns; tai tika ļauts izdzist, pirms putnus ielika bedrē, un tad tā tika apklāta. Bet šajā apvidū bija grūti atrast lielus akmeņus, tāpēc viņa nolēma savām vajadzībām pielāgot sautējuma gatavošanas bedri. Šis nebija īstais gadalaiks, lai savāktu zaļumus, kurus Eila bija radusi pievienot irbēm - māllēpes, nātres, balandas -, ne arī lai atrastu irbju olas, jo pašus putnus viņa parasti pildīja ar viņu pašu olām, tomēr dažas zālītes no viņas zāļu somas, lietotas nelielās devās, noderēja gan kā garšvielas, gan kā ārstniecības līdzeklis, un siens, kurā viņa putnus ietina, piešķīra tām savu īpatnējo garšu.

Beigusi ēdiena sagatavošanas darbus, jaunā pavāre nodomāja: "Tas varbūt nebūs Kreba iecienītais ēdiens, bet irbēm vajadzētu garšot labi."

Tad viņa iegāja iekšā un pie pirmā pavarda ieraudzīja Neziju, kas kūra uguni lielajā ugunskurā.

-     Es gribētu izcept irbes tajā bedrē, kurā tu gatavo sautējumu. Vai varu dabūt ogles? - Eila pajautāja.

-     Protams. Vai tev vēl ko vajag?

-     Man ir izkaltēti zaļumi. Gribētos piebāzt putnu ar svaigiem zaļumiem. Tagad nav īstais gadalaiks.

-     Vari paskatīties produktu noliktavā. Tur ir tādi dārzeņi, kas tev varētu noderēt, un mums ir ari sāls, - Nezija piedāvāja.

-     Sāls, - Eila apsvēra. Viņa nebija gatavojusi ēdienu ar sāli, kopš aizgāja no klana. - Jā, sāls man noderētu, varbūt ari daži dārzeņi. Paskatīšos. Kur lai ņem karstas ogles?

-     Es tev iedošu, tiklīdz šis pavards būs iekūries.

Eila vēroja, kā Nezija iekur uguni; sākumā tāpat, nepievēršot tam īpašu uzmanību, bet pēc tam viņu šis process ieinteresēja. Viņa zināja, bet nebija tā īsti iepriekš par to domājusi, ka šajā apkārtnē nav daudz koku. Mamutu cilts ļaudis kurināmajam izmantoja kaulus, bet kauli viegli nedega. Nezija no kāda cita pavarda bija paņēmusi mazu oglīti un ar to aizdedzinājusi uguns zāles sēklu galviņas pūkas, kas tika vāktas iekuram. Tam viņa pievienoja kaltētus mēslus, kas liesmu padarīja karstāku un spēcīgāku, un tad pielika nelielas kaula skaidiņas. Tās negribēja degt.

Lai uguns neizdzistu, Nezija uzpūta liesmu un ar vienu roku kustināja mazu rokturi, ko Eila iepriekš nebija pamanījusi. Jaunā sieviete saklausīja tik tikko dzirdamu vēja gaudošanu, pamanīja, ka gaisā uz- virpuļo nedaudz pelnu plēksnīšu, un ieraudzīja, ka liesma iedegas spožāk. Ar pūlēm kaulu plēksnīšu maliņas iekvēlojās un uzplaiksnīja īstās liesmās. Tad Eila pēkšņi atklāja to, kas viņu bija urdījis jau no pašas ierašanās sākuma Lauvas apmetnē, tas bija tik tikko pamanāms, tomēr uztraucošs. Dūmiem nebija pareizās smaržas.

Ari viņa pati šad un tad bija dedzinājusi kaltētus mēslus un pazina to dūmu aso smaku, bet galvenais kurināmais parasti bija nācis no augu valsts; jaunā sieviete bija pieradusi pie degoša koka dūmu smaržas. Kurināmais, ko izmantoja Lauvas apmetne, nāca no dzīvnieku valsts. Degošiem kauliem bija cits aromāts, gaisā visu laiku virmoja cepeša smarža. Savienojumā ar kaltētiem mēsliem, kurus viņi arī patērēja lielos daudzumos, pa visu apmetni izplatījās īpaši kodīgs aromāts. Smarža nebija nepatīkama, bet Eilai nepazīstama, un tā viņā radīja nelielu ne- omulības izjūtu. Tagad, kad viņa bija noteikusi šo cēloni, zināma daļa neizsakāmās spriedzes mazinājās.

Vērodama Neziju pieliekot vairāk kaulu un noregulējot rokturi, kas lika ugunij degt spožāk, Eila smaidīja.

-     Kā tev tas izdodas? - viņa jautāja. - Kā tev izdodas dabūt uguni tik spožu?

-     Ugunij nepieciešama ari elpa, vējš ir uguns elpa. Māte mums to iemācīja, kad Viņa sagatavoja sievietes par pavarda sargātājām. To var novērot, kad atdod ugunij savu elpu, kad tai uzpūt, tā sāk degt kvē- lāk. Mēs izrokam grāvīti no pavarda apakšdaļas, tas iziet virszemē, lai ielaistu vēju. Grāvītis tiek izlikts ar dzīvnieku zarnām, kuras pirms izžūšanas piepūš ar gaisu, tad, pirms tiek klāt gruži, tās apklāj ar kauliem. Grāvītis no šī pavarda iziet ārā pa šejieni, zem tiem zāles mudžekļiem. Redzi?

Eila paskatījās tajā virzienā, kur Nezija rādīja, un pamāja.

-     Tas nāk iekšā pa šejieni, - sieviete turpināja, rādīdama tukšu bizona ragu, kas rēgojās pavarda bedres malā un bija zemāks par grīdas līmeni. - Bet ne vienmēr ir vajadzīgs vienāds vēja stiprums. Tas ir atkarīgs no tā, cik stipri tas pūš ārpusē un cik liela liesma ir vajadzīga. Vēja ceļu var aizsprostot vai šeit augšā pavērt vaļā, - Nezija stāstīja, rādīdama rokturi, kas bija pievienots pie aizbīdņa un izgatavots no lāpstiņas kaula.

Būtībā tas šķita diezgan vienkārši, bet tā bija ģeniāla ideja - īsts tehnisks sasniegums, svarīgs izdzīvošanai. Bez šī izdomājuma Mamutu cilts mednieki, lai arī medījumu klāsts bija bagāts, nebūtu varējuši dzīvot zemajās, arktiskajās stepēs, izņemot dažus izolētus rajonus. Labākajā gadījumā viņi šeit varētu uzturēties tikai siltākajos gadalaikos. Teritorijā, kur gandrīz nemaz neauga koki, bargajās ziemās, kuras iepazina, kad ledāji izplatījās pa zemes virsmu, saspiestā gaisa pavards deva cilvēkiem iespēju izmantot kaulus - vienīgo pieejamo kurināmo, kas bija pietiekami lielos daudzumos, lai varētu šeit dzīvot cauru gadu.

Pēc tam kad Nezija bija iekūrusi uguni, Eila pārskatīja produktu noliktavas, lai redzētu, vai ir kas tāds, kas viņai noderētu irbju pildīšanai. Viņai ļoti kārojās paņemt sausus putnu olu embrijus, bet tie droši vien būs jāmērcē, un jaunā sieviete nebija pārliecināta, cik ilgu laiku tas aizņems. Viņa apsvēra arī savvaļas burkānu vai piena vanagzirņu pākšu izmantošanu, bet nolēma to nedarīt.

Tad viņa ieraudzīja pītu trauku, kurā joprojām atradās graudu un dārzeņu putra, ko viņa šorīt bija cieti savārījusi. Tas bija atlikts malā, lai katrs, kurš vēlas, varētu pamieloties. Putra bija sabiezējusi un viengabalaina. Eila to pagaršoja. Gatavojot ēdienu bez sāls, ļaudis tolaik izmantoja īpašas un spēcīgas garšvielas, viņa bija rudzu un miežu graudu putrai piešķīrusi garšu ar salviju un piparmētru, kā arī pielikusi rūgto sakni, sīpolus un savvaļas burkānus.

Jaunā pavāre prātoja: pievienojot nedaudz sāls un saulespuķu sēklas, ko bija pamanījusi produktu noliktavā, kā ari žāvētās upenes… un varbūt arī māllēpes un mežrozīšu augļus no zāļu somas, varētu izdoties interesants pildījums. Eila sagatavoja maisījumu un piebāza putnus, ietina tos svaigi salasītā sienā, apraka bedrē, kur gruzdēja kaulu ogles, un aprušināja ar pelniem. Pēc tam devās lūkoties, ko dara pārējie ļaudis.

Pie velēnu mitekļa ieejas notika liela rosība, un vairums apmetnes ļaužu bija sapulcējušies tieši šeit. Piegājusi tuvāk, Eila ieraudzīja, ka bija savāktas lielas kaudzes ar graudaugu stiebriem. Daži šos stiebru kūļus dauzīja, mīdīja un kūla ar spriguļiem, lai atbrīvotu graudus no salmiem un pelavām. Citi atkal vāca prom atbiras, kas palika pāri pēc graudu sijāšanas platos, lēzenos sietos, kuri bija pagatavoti no vītolu rīkstēm, ļaujot vieglākajām daļiņām aizlidot prom. Raneks lika graudus miezeri, kas bija izgatavots no izgrebta mamuta pēdas kaula, pagarināta ar kājas kaula daļu. Pacēlis mamuta ilkni, kas bija šķērsām nogriezts un kalpoja kā piesta, tumšādainais vīrietis sāka graudus stampāt.

Drīz vien Barzeks, novilcis silto jaku un stāvēdams viņam pretim, katrā otrajā sitienā pacēla smago ilkni, lai darbs starp viņiem tiktu vienmērīgi sadalīts. Pieskaņojies ritmam, Torneks sāka sist plaukstas, un Manuvs uzsāka monotonu piedziedājumu, kas atkārtojās:

Hei-jā-jā, Raneks stampā graudus, jā!

Hei-jā-jā, Raneks stampā graudus, hā!

Tad ari Dīgija, uztvērusi ritmu, harmoniski piedziedāja ar kontrastējošu frāzi:

Hei-nē-nē, Barzeks padara to vieglu, jā!

Hei-nē-nē, Barzeks padara to vieglu, hā!

Daži ļaudis sita ar rokām pa kāju augšstilbiem, un vīrieši dziedāja kopā ar Manuvu, bet sieviešu balsis pievienojās Dīgijai. Izjutusi spēcīgo ritmu, Eila sāka klusi dungot līdzi, nebūdama īsti droša par pievienošanos korim, bet izbaudīdama kopības izjūtu.

Pēc kāda laika Vimezs, kas arī bija novilcis biezo jaku, piegāja cieši klāt Ranekam un nomainīja viņu, neizlaižot nevienu takti. Manuvs tikpat veikli nomainīja piedziedājumu un nākamajā sitienā aizsāka jaunu rindiņu:

Nā-nī-hei, Vimezs pārņem dzirnavas, hā!

Kad Barzeks izskatījās paguris, Druvezs stājās viņa vietā, un Dīgija turpināja savu pantiņu, pēc tam pienāca Frabeka kārta.

Tad visi pārtrauca darbu, lai pārbaudītu rezultātus, iebēra samaltos graudus sietā, kas bija uzpīts no kaķastes lapām, un sāka tos sijāt. Tad kaula miezerī tika iebērti vēl vairāk graudu, bet šoreiz mamuta ilkņa piestu paņēma Talija un Dīgija, un Manuvs sagudroja abām dziedamo pantiņu, bet sieviešu pantu dziedāja tādā falsetā, ka visiem bija jāsmejas. Nezija nomainīja Taliju, bet Eila nostājās blakus Dīgijai, kas izsauca smaidus un galvas mājienus.

Nolaidusi ilkņa piestu lejā, Dīgija to atlaida. Nezija pastiepās un to pacēla, bet Eila nomainīja Dīgiju. Eila izdzirdēja "jā!", kad piesta atkal noblīkšķēja lejā, un pārtvēra biezo, nedaudz izliekto rīku. Tas izrādījās smagāks, nekā viņa bija gaidījusi, bet, pacēlusi to, jaunā sieviete izdzirdēja Manuvu iedziedamies:

Heijā, vī-vā, sveika, Eila, hā!

Viņa gandrīz vai nometa mamuta ilkni. Eila nebija gaidījusi tik spontānu draudzības žestu, un pie nākamā grūdiena, kad dziedāja jau visa Lauvas apmetne - gan vīrieši, gan sievietes -, viņa bija tik aizkustināta, ka vajadzēja mirkšķināt acis, lai nesāktu raudāt. Viņai tas bija kas vairāk par vienkāršu sirsnības un draudzības apliecinājumu - tā bija viņas pieņemšana. Viņa bija atradusi Citus, un tie bija viņu sirsnīgi pieņēmuši.

Tronija nomainīja Neziju, pēc brīža Fralija paspēra soli malēju virzienā, bet Eila pakratīja galvu, un sieviete mātes cerībās atkāpās, labprāt šo atteikumu pieņemdama. Eila bija priecīga, ka Fralija viņai paklausīja, bet tas tikai apstiprināja jaunās sievietes aizdomas, ka Fralija nejūtas labi. Viņi turpināja grūst piestā graudus, līdz Nezija procesu apstādināja, lai iebērtu tos sietā un no jauna uzpildītu miezeri.

Šoreiz Jondalars stājās pie nogurdinošā un grūtā darba - savvaļas graudu malšanas ar rokām, kas ar kopīgām pūlēm un jokiem tika padarīts vieglāks. Bet Zelandoni vīrietis saviebās, kad arī Raneks pienāca pie miezera. Pēkšņi spriedze starp tumšādaino viru un blondo viesi uzlādēja draudzīgo atmosfēru ar izsmalcināti slēptu naidu.

Visi to sajuta, kad abi vīri, savā starpā mainoties pie smagās ilkņa piestas, uzņēma ritmu. Palielinot tempu, dziesmu skandēšana rimās, bet daži sāka sist ritmu ar kājām; dunoņa pakāpeniski sāka kļūt arvien skaļāka un izteiktāka. Nemanot Jondalars un Raneks kopā ar tempu palielināja arī pielikto spēku, un kopēja darba pūļu rezultātā process kļuva par spēka un gribas sacensību. Izmantodams visu spēku, viens vīrs trieca piestu lejā, tā ka otram, kas to saķēra un trieca atkal lejā, tā trāpīja ar lielu atsitienu.

Sviedri izspiedās uz abu viru pierēm, tecēja acīs un lejup pa abu sāncenšu sejām. Sāļais šķidrums samērcēja tunikas, kad abi viens otru ātrāk un spēcīgāk dzina uz priekšu, vienam un pēc tam otram triecot lielo un smago piestu miezeri uz leju un ceļot atpakaļ. Neviens nepadevās, šķita, ka tas turpināsies mūžīgi. Izrādot sasprindzinājumu un spēka izsīkuma pazīmes, vīri smagi elsoja, bet atteicās padoties. Ne viens, ne otrs negribēja otra priekšā piekāpties; izskatījās, ka labāk viņi būtu gatavi mirt.

Eila jutās ārkārtīgi satraukta. Viņi pārāk spēcīgi viens otru izdzina. Jaunā sieviete paskatījās uz Talutu, viņas acīs bija redzama panika. Vadonis pamāja Danugam, un tie abi piegāja pie stūrgalvīgajiem sāncenšiem, kuri bija gatavi sevi nogalināt.

-     Pienācis laiks jūs nomainīt! - Taluts nodārdināja savā spēcīgajā balsi, pastumdams nost Jondalaru un saķerdams piestu. Danugs piestas atsitienā to atņēma Ranekam.

Cīnīdamies pēc elpas un streipuļodami, abi izmocītie viri bija tik apstulbuši, ka tik tikko apzinājās sacensības beigas. Eila gribēja steigties viņiem palīgā, bet neizlēmība viņu atturēja. Jaunā sieviete apzinājās, ka zināmā mērā pati ir bijusi sāncensības cēlonis, un neatkarīgi no tā, pie kura pirmā viņa piesteigsies, otrs tiks pazemots. Ari apmetnes ļaudis bija uztraukušies, bet nevēlējās iejaukties un piedāvāt palīdzību. Izrādot rūpes, viņi atzītu to, ka sacensība starp abiem vīriem bijusi kaut kas vairāk par spēli, un tādējādi atbalstītu šo sāncensību, kuru neviens nebija gatavs uztvert nopietni.

Jondalaram un Ranekam sākot atgūties, uzmanība tika atkal pievērsta Talutam un Danugam, kuri joprojām stampāja graudus un ne mazāk intensīvi savā starpā draudzīgi sacentās. Triekdams kaula piestu kājas kaula miezeri, Taluts uzsmaidīja savam jaunākajam līdziniekam. Danugs nesmaidot, bet ar drūmu apņēmību trieca to atpakaļ.

-     Tev labi sanāk, Danug! - Torneks uzsauca.

-     Viņam nav nekādu izredžu! - Barzeks deva pretī.

-     Danugs ir jaunāks, - Dīgija piebilda. - Taluts pirmais izlādēsies.

-     Puisim nav Taluta izturības, - Frabeks nepiekrita.

-     Viņam vēl nav Taluta spēka, bet Danugam ir izturība, - Raneks sacīja. Beidzot viņš bija atguvis elpu, lai pateiktu savu komentāru. Kaut arī viņš joprojām vēl nebija atguvis spēkus, viņš šo abu vīru sacensību uzskatīja par savas sāncensības ar Jondalaru nozīmīguma mazināšanu, ka tā nav bijusi nekas vairāk par nāvīgu pūļu paraugdemonstrējumu.

-    Turies, Danug! - Druvezs puisi uzmundrināja.

-    Tu to vari! - Latija piebalsoja, aizrāvusies visiem līdzi, lai gan pati nebija pārliecināta, vai uzmundrina Talutu vai Danugu.

Pēkšņi Danuga pusē atskanēja skaļš krakšķis un pēdas kauls ieplīsa.

-     Nu jau pietiks! - Nezija nokomandēja. - Nav tik spēcīgi jāsit, tā jūs salauzāt miezeri! Tagad mums vajadzīgs jauns miezeris. Talut, tev to vajadzētu uztaisīt.

-    Tev taisnība! - Taluts atzina, priekā starodams. - Tu man esi labs pretinieks, Danug. Prombūtnes laikā esi kļuvis varen spēcīgs. Vai redzēji to puiku, Nezij?

-     Paskaties tik! - Nezija iesaucās, izbērdama miezera saturu. - Šie graudi ir sasisti pulveri! Es tikai gribēju tos sasmalcināt. Grasījos tos izkaltēt un nolikt glabāšanā. Šos nevar izkaltēt glabāšanai.

-    Kas tie ir par graudiem? Pajautāšu Vimezam, bet man liekas, ka manas mātes ļaudis gatavoja kaut ko no tādiem graudiem, kas bija tik smalki kā putekļi, - Raneks sacīja. - Ja neviens cits nevēlas, es tos paņemšu.

-    Pārsvarā tur ir mieži, bet ir arī piejaukti nedaudz rudzi un auzas. Talijai jau ir gana samaltu graudu maziem klaipiņiem, kuri visiem tik ļoti garšo, tie vēl tikai jāizcep. Talutam vajag nedaudz graudu, lai iemaisītu kopā ar kaķastes saknes cieti bouzas gatavošanai. Bet, ja vēlies, vari paņemt tos visus. Tu esi tos nopelnījis.

-     Arī Taluts smagi strādāja. Ja viņš vēlas, tad var ņemt, - Raneks bilda.

-    Lieto tos, kā vēlies, Ranek. Man pietiks ar pārpalikumiem, - Taluts atzina. - Kaķastes saknes ciete, ko esmu iemērcis, sāk uzrūgt. Nezinu, kas notiks, ja ielikšu šos graudus, bet varētu būt interesanti to pamēģināt un paskatīties.

Vērojot Jondalaru un Raneku, Eila gribēja pārliecināties, ka abiem nekas nekaiš. Ieraugot Jondalaru novelkam sasvīdušo tuniku, uzlejam sev virsū ūdenī un ieejam velēnu mītnē, jaunā sieviete zināja, ka viņam nekādu ļaunu seku nav. Tagad viņa sajutās nedaudz muļķīgi, ka bija par viņu tā uztraukusies. Galu galā Jondalars taču ir spēcīgs un enerģisks jauns vīrietis, neliela piepūle nenāk par ļaunu ne viņam, ne Ranekam. Bet viņa izvairījās no abiem vīriešiem. Eila bija samulsusi no viņu abu uzvedības un savām jūtām, tāpēc gribēja kādu laiku pabūt vienatnē, lai visu pārdomātu.

Pa mītnes durvju aili iznāca Tronija un izskatījās nomocījusies. Uz vienas gūžas sieviete turēja Hartalu, bet uz otras - seklu kaula trauku, kas bija pilns ar groziem un dažādiem rīkiem. Eila piesteidzās pie Tronijas.

-     Vai palīdzēt? Paturēt Hartalu? - viņa piedāvāja.

-    0! Vai varēsi? - jaunā māmiņa prasīja, dodama bērnu Eilai. - Šodien visi gatavo dažādus īpašus ēdienus, arī es gribēju kaut ko pagatavot svētkiem, bet man visu laiku kāds traucē. Un tad Hartals pamodās. Es viņu pabaroju, bet mazajam nav nekādas vēlēšanās atkal iet gulēt.

Tronija atrada vietu pie lielā ārējā pavarda, kur salikt savas lietas. Turēdama bērnu, Eila vēroja, kā Tronija no viena groza ieber saulespuķu sēklas seklajā šķīvī. Ar stilba kaula fragmentu - Eilai likās, ka tas nāk no pinkainā degunradža - Tronija sastampāja sēklas pastā. Pēc tam kad vēl vairākas porcijas bija saberztas, viņa kādā citā grozā ielēja ūdeni. Pacēlusi divus taisnus kaula gabalus, kas bija izgatavoti tieši šim nolūkam, Tronija ar vienu roku paņēma no pavarda karstos vārāmos akmeņus un meistarīgi ielika tos ūdenī. No ūdens pacēlās tvaika mutuļi, un bija dzirdama čūkstēšana; izvilkusi atdzisušos akmeņus, sieviete atkal ielika karstos akmeņus, līdz ūdens sāka vārīties. Tad viņa ūdenim pievienoja samīcīto saulespuķu pastu. Eila bija ieintriģēta.

Vārošais ūdens no sēklām atdalīja eļļu, un Tronija ar lielu karoti to nosmēla un ielēja citos traukos, kas bija izgatavoti no bērza tāss. Pēc eļļas nosmelšanas vārošajam ūdenim tika pievienoti dažādi nenosakāmi, samīcīti savvaļas graudi un mazas, melnas balandas sēkliņas, garšai tika pievienotas dažādas zālītes. Pēc tam tika pielikti vēl vairāki vārāmie akmeņi, lai pagatavotā masa turpinātu vārīties. Bērza tāss turziņas tika atliktas malā, lai atdziest, līdz saulespuķu sēklu sviests sarecēs. Viņa iedeva Eilai to nogaršot uz karotes galiņa, un jaunajai sievietei tas likās garšīgs.

-    Tas ir īpaši garšīgs uz Talijas ceptajiem kukulīšiem, - Tronija piebilda. - Tieši tāpēc gribēju to pagatavot. Kamēr vēl man ir vārīts ūdens, domāju, ka kaut ko pagatavošu arī rītdienas brokastīm. Nevienam negribas neko gatavot nākamajā rītā pēc svētkiem, bet vismaz bērniem taču gribēsies ēst. Liels paldies, ka palīdzēji pieskatīt Hartalu!

-     Nevajag pateikties. Man tas sagādāja prieku. Sen neesmu rokās turējusi bērnu, - to teikusi, Eila patiešām arī saprata, ka tā ir taisnība.

Viņa atklāja, ka cieši nopēta Hartalu, domās viņu salīdzinādama ar klana bērniem. Hartalam nebija zemās pieres ar izteiktajām uzacīm, bet ari klana bērniem tās vēl nebija pilnībā attīstītas. Eila nodomāja, ka viņa pierīte ir taisnāka un galva apaļāka, bet šajā zīdaiņa vecumā bērni nebija īpaši atšķirīgi, izņemot to, ka Hartals smējās, ķiķināja un dūdoja, bet klana bērni neizdeva tik daudz skaņu.

Bērns sāka nedaudz niķoties, kad viņa māte devās nomazgāt darbarīkus. Uzlikusi mazuli uz ceļa, jaunā sieviete mainīja stāvokli un turpināja skatīties uz bērnu. Sarunājoties ar viņu, Eila vēroja mazuļa ieinteresēto atsaucību. Tā Hartals nedaudz nomierinājās, bet ne uz ilgu laiku. Kad bērns atkal bija gatavs raudāt, Eila viņam uzsvilpa. ŠI nedzirdētā skaņa viņu pārsteidza, un bērns pārstāja raudāt, lai klausītos. Jaunā sieviete sāka svilpot, šoreiz atdarinādama kāda putna dziesmu.

Dzīvodama viena pati ielejā, Eila bija pavadījusi garas pēcpusdienas, trenēdamās atdarināt putnu svilpošanu un saucienus. Viņa bija tā iemācījusies atdarināt putnu dziesmas, ka varēja nosvilpot dažādas variācijas, bet šie putni nedzīvoja vienīgi ielejā.

Kad Eila svilpoja, lai izklaidētu bērnu, blakus viņai nolaidās daži putni un sāka knābāt graudus un sēklas, kas bija izkritušas no Tronijas groziem. Pamanījusi putnus, Eila turpināja atdarināt to balsis un izstiepa pirkstu. Pēc sākotnējās piesardzības viena drosmīga žubīte nosēdās uz sievietes izstieptā pirksta. Turpinādama svilpot, viņa uzmanīgi pacēla pirkstu un pietuvināja to bērnam, lai viņš lidoni apskatītu. Priecīgie smiekli un izstieptā tuklā dūrlte putniņu aizbaidīja.

Tad, sev par pārsteigumu, Eila izdzirdēja aplausus. Pret augšstilbiem sisto roku skaņa lika viņai pacelt acis un ieskatīties gandrīz vai visu sanākušo Lauvas apmetnes ļaužu sejās, kas smaidošas vērās viņai pretim.

- Eila, kā tev tas izdodas? Es zinu, ka daži cilvēki māk atdarināt kādu putnu vai dzīvnieku, bet tu to dari tik meistarīgi, ka viņus apmuļķo, - Tronija atzina. - Nekad neesmu satikusi cilvēku, kam būtu tāda vara pār dzīvniekiem.

Eila nosarka, it kā viņa būtu pieķerta, darot… ko nepareizu, pieķerta tajā, ka ir atšķirīga. Par spīti smaidošajām sejām un izteiktajai atzinībai, viņa jutās neomulīgi. Jaunā sieviete nemācēja atbildēt uz Tronijas uzdoto jautājumu. Viņa nezināja, kā izskaidrot to - ja esi pilnīgi viens, tad tev ir milzum daudz laika apgūt putnu dziesmas. Ja visā pasaulē nav neviena cilvēka, pie kā griezties, tad arī zirgs un pat lauva ir laba sabiedrība. Kad nezini, vai visā pasaulē vēl mīt kāds cilvēks, kas līdzīgs tev, tad, kā vien māki, nākas meklēt kontaktus ar visām dzīvām būtnēm.

10

Visas aktivitātes Lauvas apmetnē agrā pēcpusdienā norima. Kaut ari pamatīgākā dienas maltīte parasti tika ieturēta ap pusdienlaiku, šajā dienā, gaidīdami svētku mielastu, kas solījās būt īpaši bagātīgs, lai gan tas nebija plānots, vairāki cilvēki neēda pusdienas, bet ieturējās ar brokastu pārpalikumiem. Ļaudis atpūtās; daži nosnaudās, citi atkal uzmanīja ēdienu gatavošanu, vēl citi klusām sarunājās, bet gaisā virmoja satraukums, un visi gaidīja šo īpašo vakaru.

Zemes mītnes iekšpusē Eila un Tronija klausījās, kā Dīgija sīki un smalki apraksta savu viesošanos Branaga apmetnē un viņu gatavošanos gaidāmajām kāzām. Sākumā Eila ar interesi klausījās, bet, kad abas jaunās Mamutu cilts sievietes sāka runāt par radiem un draugiem, kurus viņa nepazina, jaunā sieviete piecēlās un devās prom, aizbildinoties, ka jāpārbauda irbes. Dīgijas runas par Branagu un viņu gaidāmajām kāzām lika Eilai aizdomāties par viņas attiecībām ar Jondalaru. Viņš bija teicis, ka mīlot viņu, bet nekad nebija piedāvājis kopdzīvi, ne arī runājis par kāzām, un jaunā sieviete nesaprata, kāpēc.

Piegājusi pie bedres, kurā gatavojās putni, Eila pārliecinājās, ka no tās vēl nāk karstums, tad pamanīja Jondalaru, Vimezu un Danugu, kas bija iekārtojušies nomaļus, savā parastajā darba vietā, vienā malā, nost no ļaužu iemītajām takām. Viņa zināja, par ko vīrieši runā, un, pat ja nezinātu, varētu uzminēt. Tā vieta bija piemētāta ar salūzušiem krama gabaliem un asām skaidām, uz zemes blakus trijiem darbarīku meistariem atradās vairāki lieli, derīgi krama gabali. Eila bieži bija brīnījusies, kā viņi var pavadīt tik daudz laika, runājot par krama gabaliem. Līdz šim viņi droši vien jau visu ir izrunājuši.

Lai ari viņa pati, līdz ieradās Jondalars, nebija nekāda izcilā lietpratēja, Eila bija gatavojusi akmens darbarīkus sev, un tie pilnībā apmierināja viņas vajadzības. Būdama maza meitene, viņa bieži bija vērojusi Drūgu, klana darbarīku meistaru, un mācījās, atdarinot viņa lietoto tehniku. Bet, pirmoreiz vērodama Jondalaru strādājam, Eila zināja, ka Zelandoni meistara prasme tālu pārspēj viņas iemaņas; kaut arī abās amata atšķirīgajās tehnikās bija atrodams kas kopīgs un radniecīgs, Jondalara darbarīku izgatavošanas metode bija krietni vien progresīvāka par klana sentēvu paņēmieniem. Eilu interesēja Vimeza darba paņēmieni, un viņa bija nolēmusi pajautāt, vai kādreiz nedrīkstēs paskatīties. Jaunā sieviete nolēma, ka šis ir īstais brīdis.

Jondalars pamanīja Eilu uzreiz, kā viņa iznāca no būdas, bet centās to neizrādīt. Viņš bija pārliecināts, ka sieviete no viņa izvairās kopš lingas paraugdemonstrējumiem stepē, un negribēja viņai uzspiest savu klātbūtni, ja viņa pati to nevēlējās. Kad Eila sāka nākt uz viņu pusi, Jondalars sajuta kuņģi savelkamies, baidīdamies, ka viņa nemaina savu lēmumu vai arī viņam varbūt tikai licies, ka viņa nāk šurp.

-    Ja netraucēšu, gribētu pavērot darbarīku gatavošanu, - Eila sacīja.

-     Kāda runa! Sēdies tik nost! - Vimezs, laipni smaidīdams, aicināja.

Bija skaidri redzams, ka Jondalars atslābinās: vīrieša savilktās grumbas pierē iztaisnojās un sakostie žokļi atslāba. Eilai apsēžoties blakus Danugam, puisis gribēja ko sacīt, bet viņas tuvums padarīja jauno vīrieti runāt nespējīgu. Jondalars puiša acīs pamanīja pielūgsmes pilnu skatienu un iecietīgi pasmaidīja. Viņš bija šo jauno puisi patiešām iemīlējis un zināja, ka tāda pielūgsme un skatīšanās ar teļa acīm viņam nav bīstama. Zelandoni vīrs varēja atļauties justies kā gudrākais vecākais brālis.

-    Jondalar, vai tava tehnika tiek plaši lietota? - Vimezs interesējās, acīmredzot turpinādams sarunu, ko Eila bija pārtraukusi.

-     Daudzmaz. Daudzi meistari no sagataves atskalda plēksnes, lai pagatavotu dažādus instrumentus - kaltus, nažus, skrāpjus vai mazāku pīķu uzgaļus.

-     Un kā tad ar lielajiem pīķiem? Vai tava cilts arī medī mamutus?

-     Dažreiz, - Jondalars atbildēja. - Mēs neesam tā specializējušies kā jūs. Lielāku pīķu uzgaļi tiek gatavoti no kaula - man patīk izmantot brieža priekškāju kaulus. Tiek izmantots kalts, lai izejmateriālu izlīdzinātu un iegrieztu gropes galvenajā formā un, tādējādi kaļot, kauls pats brīvi salūst. Tad ar skrāpi, kas izgatavots no plēksnes vienas puses, tas tiek nodrāzts vajadzīgajā formā. Ar slapju smilšakmeni pīķa uzgali tiek padarīti izturīgi un asi.

Eila, kas bija palīdzējusi Jondalaram izgatavot pīķu kaula uzgaļus, ko abi bija izmantojuši, bija pārsteigta par to efektivitāti. Kad pīķis tika spēcīgi izmests, īpaši jau ar pīķu metēju, tādi gari uzgaļi iedūrās dziļi un bija nāvējoši. Tie bija daudz vieglāki nekā klanā noskatītie smagie pīķi, kurus Eila pirms tam bija lietojusi; Jondalara pīķi bija domāti mešanai, nevis duršanai.

-    Kaula uzgalis ieduras dziļi, - Vimezs apstiprināja. - Ja trāpi dzīvībai svarīgā vietā, dzīvnieks mirst ātrā nāvē un nav daudz asiņu. Mamutiem un degunradžiem ir daudz grūtāk trāpīt tādā vietā. Viņu spalva ir bieza, āda raupja, un, ja iemet piķi starp ribām, tad tam ir jāizurbjas cauri pamatīgam tauku slānim un muskuļiem. Acs ir labs mērķis, bet tā ir maza un kustīga. Mamutu var nogalināt, iedurot pīķi tam rīklē, bet tas ir bīstami. Tad ir jāpieiet tuvu klāt. Krama pīķa uzgalim ir asas malas. Tas vieglāk izduras cauri raupjajai ādai, iztek daudz asiņu, un zvērs kļūst vājš. Ja gribi panākt, lai dzīvnieks noasiņo, tad labāk ir trāpīt zarnās vai pūslī. Nāve nav tik ātra, bet tā ir drošāk.

Eila bija sajūsmā. Darbarīku izgatavošana jau pati par sevi bija interesanta nodarbe, bet viņa nekad nebija medījusi mamutu.

-    Tev taisnība, - Jondalars piekrita, - bet kā tu vari izgatavot liela pīķa uzgali taisnu? Nav svarīgi, kādu tehniku tu lieto krama plēksnes atdalīšanai, tā allaž iznāk ieliekusies. Tāda ir akmens īpatnība. Nevar taču mest pīķi ar ieliektu uzgali: tā zudīs precizitāte, puse no pieliktā spēka un tas neieurbsies dziļi zvērā. Tieši tāpēc krama uzgaļi ir mazi. Kamēr ar spēku iztaisno krama plēksni taisnā uzgalī, no paša materiāla nekas daudz vairs nav atlicis.

Vimezs smaidīja un piekrītot māja ar galvu. - Tā tas ir, Jondalar, bet es tev ko parādīšu. - Vecais vīrs izvilka kādu pamatīgā zvērādā ietītu saini, kas atradās tam aiz muguras, un to atvēra. Viņš pacēla milzīgu cirvi, tik lielu kā veseris; tas bija izgatavots no vesela krama akmens. Tam bija noapaļots resnais gals un izveidots diezgan garš asmens. - Esmu pārliecināts, ka esi ko līdzīgu taisījis.

Jondalars pasmaidīja. - Jā, esmu taisījis cirvjus, bet ne tik milzīgus. Tas droši vien domāts Talutam.

-     Jā, grasījos to ielikt garā kaula kātā, tas domāts Talutam… vai varbūt Danugam. - Vimezs uzsmaidīja jauneklim. - Šādi cirvji paredzēti mamutu kaulu vai ilkņu skaldīšanai. Ir vajadzīgs spēcīgs vīrs, lai tādu cirvi paceltu. Taluts to cilā kā spalviņu. Domāju, ka tagad jau arī Danugs to spēj.

-     Danugs to patiešām spēj. Viņš man sacirta kārtis, - Eila sacīja, atzinīgi skatīdamās uz Danugu. Jauneklis nosarka un kautrīgi smaidīja. Arī Eila bija izgatavojusi un izmantojusi rokas cirvīšus, bet ne jau tik milzīgus.

-     Kā tu gatavo cirvi? - Vimezs turpināja izjautāt.

-     Parasti sāku ar to, ka ar āmurakmeni atskaldu biezu plēksni, no abām pusēm to pielīdzinu, lai izveidotu malas un asmeni.

-     Raneka mātes cilts, ateriāņi, izgatavo pīķa uzgali ar divpusēju asmeni.

-    Divpusēju? Izkaļot no abām pusēm kā cirvi? Lai dabūtu to piedienīgi taisnu, jāsāk apstrādāt plēksnes biezo malu, nevis plāno, smalko asmeni. Vai tas pīķa uzgalim nebūtu pārāk neparocīgi?

-     Tas bija mazliet biezāks un smagnējāks, bet to var uzskatīt par daudzkārt uzlabota cirvja versiju. Turklāt tiem dzīvniekiem, ko ateriāņi medīja, šāds pīķa uzgalis ir ļoti piemērots. Tomēr tev taisnība - lai nodurtu mamutu vai degunradzi, nepieciešams garš, taisns, izturīgs un tievs krama uzgalis. Kā tu to uztaisīsi? - Vimezs jautāja.

-     Ar divpusējo apstrādi. Tas ir vienīgais ceļš. Uz pietiekami resnas plēksnes es izmantotu plakano spiešanas apstrādi, lai no abām pusēm atskaldītu sīkas skaidiņas, - Jondalars prātodams stāstīja, cenšoties iztēloties, kā viņš izgatavotu šādu ieroci, - bet tam būtu nepieciešama milzīga pacietība.

-     Tieši tā. Problēma ir pacietībā un akmens kvalitātē.

-     Jā. Akmenim jābūt "svaigam". Dalanars, vīrs, kas mani mācīja, dzīvo blakus atsegtai krīta klintij, kur zemes līmenī ir atrodams krams. Varbūt daži no viņa akmeņiem noderētu? Bet pat tad tas nebūtu viegls darbs. Mēs esam izgatavojuši dažus smalkus cirvjus, bet nezinu gan, kā lai šādā veidā izgatavo normālu pīķa uzgali.

Vimezs pastiepās pēc vēl viena saiņa, kas bija ietīts smalkā, mīkstā zvērādā. Uzmanīgi to atritinājis, viņš izņēma pāris krama uzgaļu.

Jondalars pārsteigumā iepleta acis. Paskatījies uz Vimezu, tad uz Danugu, kas lepni smaidīja par savu skolotāju, Zelandoni vīrs paņēma rokās vienu uzgali. Viņš to maigi pagrozīja, gandrīz vai noglāstīdams skaisti apstrādāto akmeni.

Pēc taustes apstrādātais krams bija slidens, taču gluds, ne gluži tāds, lai slīdētu kā pa taukiem; tā akmens faktūra no dažādām šķautnēm saulē mirdzēja. Izstrādājumam bija vītola lapas forma ar gandrīz vai izcilu simetriju visās dimensijās, un uzgalis bija tikpat garš kā Jondalara plauksta - tas stiepās no plaukstas pamatnes līdz pat pirkstu galiem. Uzgaļa abi gali bija smaili, bet vidusdaļa - apmēram četru pirkstu platumā. Pagriezis to uz sāniem, Jondalars ieraudzīja, ka uzgalim patiešām pietrūkst raksturīgā krama izliekuma. Tam bija izcili taisna forma, šķērsgriezums bija apmēram mazā pirkstiņa resnumā.

Ar profesionālu interesi Zelandoni meistars aptaustīja izstrādājuma malas. Tās bija ļoti asas un no daudzo mazo plēksnīšu noskaldīšanas - nedaudz robotas. Viegli pārlaižot pirkstus pa malu virsmu, Zelandoni vīrs sajuta mazus ierobiņus. Ar šādu paņēmienu krama uzgalim bija piešķirta tik smalka un precīza forma.

-     Tas ir pārāk skaists, lai to lietotu ierocim, - Jondalars konstatēja. - Šis ir patiešām izcils mākslas darbs.

-     Tieši šis te netiek lietots ierocim, - Vimezs sacīja, apmierināts par amata brāļa uzslavu. - Es to pagatavoju kā paraugu, lai parādītu izgatavošanas tehniku.

Eila staipīja kaklu, lai aplūkotu izcili uztaisītos darbarīkus, kas atradās ādas sainī uz zemes, neuzdrīkstēdamās tiem pieskarties. Viņa nekad mūžā nebija redzējusi tik skaisti izgatavotus uzgaļus. Tie bija dažāda izmēra un dažāda veida. Blakus lapas formas uzgaļiem atradās asimetriski lēzeni izstrādājumi, kuri krasi aprāvās vienā galā un kurus varēja ielikt spalā un lietot kā nažus, un ari daudz simetriskāki, ar kājiņu centrā, kas varētu kalpot par pīķa uzgaļiem vai cita veida nažiem.

-    Vai vēlies tos apskatīt tuvāk? - Vimezs jautāja.

Eilas acis no brīnumiem mirdzēja, kad viņa cilāja instrumentus, it kā tie būtu ļoti vērtīgi dārgakmeņi. Tādi nu gan tie nebija.

-     Krams ir… gluds… dzīvs, - jaunā sieviete konstatēja. - Neesmu tādu nekad redzējusi.

Vimezs smaidīja. - Eila, tu esi atklājusi noslēpumu, - vecais vīrs sacīja. - Tieši tas padara iespējamu šo uzgaļu izgatavošanu.

-    Vai tad šeit tuvumā ir atrodams tādas kvalitātes krams? - Jondalars skeptiski vaicāja. - Arī es nekad neko tamlīdzīgu neesmu redzējis.

-     Nē, diemžēl nav gan. 0! Mēs varam gan dabūt labas kvalitātes kramu! Uz ziemeļiem no šejienes kāda liela apmetne dzīvo blakus krama ieguves vietai. Tieši tur arī Danugs bija aizgājis. Bet šo akmeni apstrādāja īpaši… ar uguni.

-     Ar uguni? - Jondalars iesaucās.

-     Jā, ar uguni. Karsēšana uz uguns izmaina akmens formu. Tieši karsēšanas rezultātā tas kļūst tik gluds, - paskatījies uz Eilu, Vimezs piebilda, - tik dzīvs. Un karsēšana piešķir akmenim tā īpašo kvalitāti. - Runādams vecais meistars pacēla krama gabalu, pēc kura skaidri varēja redzēt, ka tas ticis apstrādāts ar uguni. Tas bija apkvēpis un klāts sodrējiem, un, uzsitot ar āmurakmeni un to pāršķeļot, krītainā ārējā garoza bija daudz piesātinātākā krāsā. - Pirmoreiz tas gadījās nejauši. Krama gabals iekrita ugunskurā. Uguns bija liela un karsta - jūs jau zināt, cik karsta ir uguns, sadegot kauliem.

Eila zinoši pamāja ar galvu. Jondalars paraustīja plecus, viņš tam nebija piegriezis vērību, bet, tā kā Eila to zināja, viņš bija gatavs noticēt.

-    Es jau taisījos izripināt krama gabalu ārā no ugunskura, bet Nezija nolēma, lai tas tur paliek, jo uz tā varēja atbalstīt bļodu, kurā pilēja cepeša tauki. Beigās iznāca tā, ka tauki tomēr pilēja ari uguni un sabojāja labu kaula šķīvi. Tā kā tas toreiz izrādījās tāds veiksmīgs gadījums, es Nezijai šķīvi kompensēju. Sākumā gandrīz to akmeni aizmetu prom. Tas viss bija apdedzis, tieši tāpat kā šis, un es to izvairījos lietot, līdz kādu dienu man aptrūkās materiāla. Kad pirmoreiz to pāršķēlu, man izskatījās, ka tas ir pagalam. Paskatieties! Jūs sapratīsiet, kāpēc tā domāju. - Vimezs iedeva katram pa gabalam.

-    Krams ir tumšāks, un pēc taustes tas ir gludens, - Jondalars konstatēja.

-    Toreiz sanāca tā, ka es eksperimentēju ar ateriāņu pīķu uzgaļiem, cenšoties uzlabot viņu tehniku. Tā kā es tikai izmēģināju jaunas idejas, nodomāju, ka tas nekas, ka akmens nav tik izcils. Bet, tiklīdz sāku ar to strādāt, tā pamanīju atšķirību. Tas notika neilgi pēc tam, kad biju atgriezies mājās; Raneks vēl tolaik bija mazs puika. Kopš tā laika es šo tehniku visu laiku uzlaboju un pilnveidoju.

-    Kāda tad ir tā atšķirība? - Jondalars pajautāja.

-    Pamēģini pats, tad redzēsi.

Pacēlis ovālo āmurakmeni, kas no lietošanas jau bija ieguvis dažādus robiņus, Jondalars ērti to satvēra un sāka dauzīt nost akmens krīta apvalku, lai sagatavotu kramu darbam.

-    Kad krams pirms apstrādes tiek ļoti sakarsēts, - Vimezs turpināja savu stāstāmo, kamēr Jondalars strādāja, - to var daudz labāk kontrolēt. No tā atlec daudz mazāk skaidu, darbarīku var izveidot smalkāku, plānāku un garāku, lietojot spiedienu, to var sadalīt. Vari likt akmenim pieņemt gandrīz jebkādu formu, kādu vien vēlies.

Vimezs aptina kreiso roku ar mazu ādas lupatiņu, lai to pasargātu no asajām malām, tad ar to satvēra vēl vienu krama gabalu, kas nesen tika atskaldīts no viena sakarsētā akmens, lai to nodemonstrētu. Ar labo roku vecais meistars pacēla īsu konusveida kaula kaltu. Nolicis asāko kaula instrumenta galu pret krama gabala malu un spēcīgi uzsitis augšpusē un lejpusē, viņš atskaldīja mazu, garu, plakanu krama plēksni. Vimezs to pacēla apskatei. Jondalars plēksni no viņa paņēma, tad pats veica to pašu eksperimentu, acīmredzami pārsteigts un apmierināts ar rezultātiem.

-    Man tas būs jāparāda Dalanaram! Tas ir neticami! Viņš ir uzlabojis vairākus apstrādes procesus - Dalanaram ir dabas dota akmens izjūta tāpat kā tev, Vimez. Bet tu šo akmeni vari gandrīz vai sagriezt plānās plēksnēs. Vai to var panākt karsēšanas rezultātā?

Vimezs pamāja. - Es nu gan neteiktu, ka to var sagriezt plānās plēksnēs. Tas tomēr ir akmens un nav tik padevīgs kā kauls, bet, ja māki akmeni apstrādāt, tad sakarsēšana šo procesu padara vieglāku.

-     Interesanti, kas notiktu, ja sistu pastarpināti… vai esi mēģinājis izmantot brieža raga kaulu, lai novirzītu āmurakmens sitiena spēku? Tā varētu iegūt plēksnes, kas ir daudz garākas un plānākas.

Eila uzskatīja, ka arī Jondalaram piemīt dabas dota akmens izjūta. Bet šobrīd jaunā Zelandoni meistara aizrautībā un pēkšņajā vēlmē dalīties ar Dalanaru savā brīnišķīgajā atklājumā jaunā sieviete sajuta viņa urdošo vēlmi doties mājās.

Dzīvodama ielejā, kad Eila vēl bija svārstījusies, vai vēlas satikt nepazīstamos Citus, viņa bija domājusi, ka Jondalars grib doties prom tikai tāpēc, lai būtu kopā ar citiem ļaudīm. Agrāk viņa nekad nebija tā īsti iedomājusies, cik spēcīga ir Zelandoni vīrieša vēlme atgriezties mājās. lā nāca kā atklāsme, izpratne; tagad Eila zināja, ka Jondalars nekur citur nejutīsies patiesi laimīgs.

Kaut arī jaunajai sievietei pašai izmisīgi pietrūka dēla un cilvēku, ko viņa bija mīlējusi, viņa nebija izjutusi tādas ilgas pēc mājām kā Jondalars - alkas atgriezties zināmajās vietās, kur visi ļaudis bija pazīstami un tradīcijas pierastas. Atstājot klanu, Eila bija sapratusi, ka viņa nekad nevarēs tur atgriezties. Klana ļaudīm viņa bija mirusi. Ieraugot viņu, tie domātu, ka jaunā sieviete ir kāds ļauns gars. Un tagad viņa zināja, ka nekad vairs neatgrieztos pie klana, pat ja to varētu. Kaut ari nodzīvojusi Lauvas apmetnē tikai pavisam īsu laiku, viņa jau šeit jutās daudz atraisītāka - kā īstajās mājās - nekā to daudzu gadu laikā, kurus bija pavadījusi klanā. Izai bija bijusi taisnība - Eila nebija klana cilvēks; viņa bija piedzimusi Citiem.

Aizdomājusies Eila bija palaidusi garām turpmāko sarunu. Izdzirdējusi Jondalaru pieminam savu vārdu, viņa atgriezās īstenībā.

-     …manuprāt, Eilas krama apstrādes tehnika ir ļoti līdzīga viņu paņēmieniem. Tur viņa to iemācījās. Esmu aplūkojis dažus no viņu darbarīkiem, bet, pirms viņa man to parādīja, nekad nebiju redzējis, kā tos taisa. Ari to rīku izgatavošanai ir nepieciešama zināma meistarība, paiet ilgs laiks no krama kodola iepriekšējas sagatavošanas līdz sitienam, un tur rodas atšķirība starp smagnēju krama gabala darbarīku un smalku, vieglu instrumentu.

Vimezs pasmaidīja un pamāja. - Ja tagad spēsi izdomāt, kā padarīt plēksni taisnu, nav svarīgi, kā to panāksi; naža mala pēc pielīdzināšanas nekad nav diezgan asa.

-     Esmu prātojis par šo problēmu, - sarunā iesaistījās Danugs, kas arī gribēja dot savu ieguldījumu kopējā lietā. - Kā būtu, ja kaulā vai ragā iegrieztu gropi un ielīmētu plēksnes maliņas? Vai tad tā nesanāktu pietiekami maza un gandrīz vai taisna?

Jondalars kādu brīdi to pārdomāja. - Kā tu tās izgatavosi?

-     Vai nevarētu sākt ar mazo kodolu? - Danugs piesardzīgi ierosināja.

-     Danug, tas varētu izdoties, bet mazo kodolu ir grūti apstrādāt, - Vimezs sprieda. - Esmu apsvēris sākt ar lielāko plēksni un sadalīt to vairākās mazās…

Eila saprata, ka vīri joprojām runā par kramu. Šķiet, ka viņiem tas nekad neapnīk. Pats materiāls un tā iespējas nekad nebeigs meistarus sajūsmināt. Jo vairāk viņi uzzināja, jo lielāku interesi tas viņos izraisīja. Jaunā sieviete spēja novērtēt kramu un darbarīku izgatavošanu, viņa domāja, ka Vimeza parādītie uzgāji ir paši smalkākie, ko viņa jebkad ir redzējusi, - gan pēc izskata, gan pēc to lietojuma. Bet viņa nekad nebija dzirdējusi, ka rīku izgatavošana tiek apspriesta tik nogurdinošās detaļās. Tad Eila atcerējās savu aizraušanos ar ārstniecību un dziedniecības maģiju. Tās dienas, ko viņa bija pavadījusi kopā ar Izu un Ubu, kad klana zāļu sieva bija viņas mācījusi, bija vienas no jaukākajām jaunās sievietes atmiņām.

Eila pamanīja Neziju iznākam ārā no velēnu mītnes un piecēlās, lai apjautātos, vai nevajag ko palīdzēt. Visi trīs vīri, viņai aizejot, smaidīja un turpināja savu sarunu, un viņa nedomāja, ka meistari būtu pamanījuši viņas aiziešanu.

Tā tomēr nebija gluži taisnība. Kaut arī neviens no viņiem neko skaļi neteica, vērojot Eilu aizejam, vīru saruna aprāvās.

Vimezs pie sevis nodomāja: "Viņa ir skaista, jauna sieviete, gudra, zinoša un interesējas par daudz un dažādām lietām. Ja Eila piederētu pie Mamutu cilts, viņa mums atnestu brangu līgavas pūru. Padomā tik, kādu stāvokli viņa sarūpētu vīram un nodotu bērniem."

Danuga domas klīda apmēram pa to pašu līniju, tikai tās nebija tik skaidri formulētas. Viņa galvā pavīdēja domas par līgavas pūru, kāzām un pat kopā dzīvošanu, bet jaunajam puisim bija skaidrs, ka viņam nav nekādu izredžu. Viņam pietika ar to, ka var atrasties Eilas tuvumā.

Jondalars tagad gribēja Eilu vēl vairāk nekā jebkad agrāk. Ja viņš būtu varējis izdomāt kādu saprātīgu iemeslu, tad būtu piecēlies un gājis viņai līdzi. Tomēr viņš baidījās no pārāk lielas pieķeršanās. Viņš atcerējās, kā bija juties tajās reizēs, kad sievietes ļoti centās panākt, lai viņš viņas iemīlētu. Tas bija izsaucis viņā pretreakciju - viņš vēlējās no šim sievietēm izvairīties un izjuta pret viņām žēlumu. Viņš negribēja Eilas žēlastību, bet gan mīlestību.

Jondalara rīklē sakāpa smacējošs žults kamols, kad viņš ieraudzīja, ka no mitekļa iznāk tumšādainais vīrietis un uzsmaida Eilai. Zelandoni centās to kamolu norit un kontrolēt savas dusmas un izmisumu. Nekad mūžā viņš nebija izjutis tādu greizsirdību, un pats sevi par to ienīda. Jaunais Zelandoni vīrietis bija pārliecināts, ka Eila viņu noniecinātu, ja zinātu, kā viņš jūtas. Pasniedzies pēc liela krama gabala un paņēmis āmurakmeni, Jondalars to pāršķēla pušu. Gabals bija brāķis, tam cauri no ārējās čaulas vijās balta, drupana krīta josla, bet Jondalars turpināja akmeni skaldīt un sadalīja to arvien mazākos un mazākos gabaliņos.

Raneks ieraudzīja Eilu nākam no krama apstrādes teritorijas. Tumšādainais vīrietis nevarēja noliegt arvien pieaugošo satraukumu un sievietes pievilcību, ko viņš izbaudīja katru reizi, kad viņu ieraudzīja. Viņa estēta izjūtu jau no paša sākuma piesaistīja šīs jaunās sievietes formu pilnība - viņa nebija tikai skaista sieviete, uz kuru bija patīkami skatīties, viņas kustībām piemita izsmalcināta un pirmatnēja grācija. Raneka acs uz tādām lietām bija ievingrināta; šajā gadījumā viņš nevarēja ieraudzīt ne mazāko pozas izrādīšanu, ne samākslotību. Eila bija izturēta un ar bezbailīgu pārliecību, kas izlikās tik dabiska, it kā viņa ar to būtu piedzimusi, un radīja dižciltības iespaidu.

Raneks raidīja sievietei sirsnīgu smaidu. Šo smaidu nevarēja neievērot un ignorēt, tāpēc Eila viņam tikpat sirsnīgi atsmaidīja pretim.

-    Vai tavas ausis piežūžoja ar runām par krama apstrādi? - Raneks apjautājās, piešķirdams savam jautājumam nedaudz ironisku pieskaņu. Eila pamanīja šo niansi, bet īsti nesaprata tās nozīmi, tomēr domāja, ka tā ir jāuztver ar humoru, kā joks.

-    Jā. Viņi sarunājas par akmeņiem. Par sagatavju, instrumentu un uzgaļu izgatavošanu. Vimezs taisa brīnišķīgus pīķu uzgaļus.

-    Ā! Viņš jau droši vien tev izrādīja ari savus dārgumus, vai ne? Tev taisnība, tie patiešām ir brīnišķīgi. Ne vienmēr esmu pārliecināts, ka Vimezs to apzinās, bet viņš ir kas vairāk nekā amatnieks. Tas vīrs ir īsts mākslinieks.

Eilas piere saraucās. Viņa atcerējās, ka Raneks bija tieši tāpat izteicies par viņas lingas lietošanas prasmi, un tāpēc nebija pārliecināta, vai pareizi sapratusi šī vārda nozīmi.

-     Vai tu esi mākslinieks? - viņa jautāja.

Vīrietis sāji pasmaidīja. Viņas jautājums bija aizskāris Raneka dvēseles stīgu vārīgajā vietā, kas viņam allaž bijusi ļoti sāpīga.

Viņa ļaudis uzskatīja, ka Māte vispirms bija radījusi garu pasauli un gari visās lietās ir nevainojami. Pēc tam gari radījuši savas kopijas - dzīvu cilvēku būtnes, lai apdzīvotu laicīgo pasauli. Gars bija etalons - paraugs, no kura tika veidotas visas dzīvās būtnes, bet neviena kopija nekad nevar būt tik perfekta kā pats oriģināls; pat paši gari nevar radīt nevainojamas kopijas, tieši tāpēc visi cilvēki ir tik atšķirīgi.

Cilvēki bija neatkārtojami, viņi bija tuvāki Mātei nekā citi gari. Māte dzemdēja Savu kopiju un nosauca to par sievieti, tad radīja vīrieti, tas tika dzemdēts tieši tāpat, kā katrs vīrietis nāk šajā pasaulē. Pēc tam Lielā Māte lika ideālās sievietes garam sajaukties ar ideālā vīrieša garu un tādējādi radīja daudz dažādu garu bērnus. Bet tikai Viņa Pati izlēma, kurš vīrieša gars sajauksies ar sievietes garu, pirms iepūtīs savu dzīvības spēku sievietes mutē, lai iestātos grūtniecība. Un dažiem Viņas bērniem - gan vīriešiem, gan sievietēm - Māte dāvāja īpašus talantus.

Raneks sevi dēvēja par kaulu apstrādes meistaru - viņš radīja tādus priekšmetus, kas bija līdzīgi dzīvām, garīgām lietām. Tās personificēja dzīvas būtnes, padarīja tās vizuālas, saprotamas un kalpoja kā svarīgi rituāla priekšmeti dažādās Mamutu cilts ceremonijās. Tie, kuri mācēja radīt tādas lietas, tika turēti lielā godā, tie bija talantīgi mākslinieki - Mātes izredzētie.

Daudzi ļaudis uzskatīja, ka visi kokgriezēji un kaulu apstrādes meistari, īstenībā visi tie cilvēki, kas spēj radīt vai izgreznot dažādus priekšmetus un padarīt tos par kaut ko vairāk nekā vienkārši par sadzīves priekšmetiem, ir mākslinieki, bet, pēc Raneka domām, ne visi mākslinieki ir vienlīdz talantīgi vai varbūt neizturas pret savu darbu ar vienādu rūpību. Dzīvnieku un cilvēku figūriņas, ko viņi izgatavoja, bija primitīvas. Šādus veidojumus Raneks uzskatīja par apvainojumu gariem un Mātei, kas cilvēkus radījusi.

Pēc Raneka domām, pašiem skaistākajiem un izcilākajiem mākslas darbiem jābūt estētiski baudāmiem un jebkāds skaistums ir pats izcilākais un īstākais gara paraugs; tā ir visa būtība. Tāda bija Raneka pārliecība. Turklāt savas estētiskās dvēseles dziļumos viņš uzskatīja, ka skaistumam pašam par sevi piemīt patiesa vērtība, un ticēja, ka itin visā slēpjas skaistuma potenciāls. Lai gan dažas darbības un priekšmeti var kalpot funkcionāli, viņš uzskatīja, ka jebkurš var būt mākslinieks, ja māk sasniegt pilnību kādā sfērā un rezultāti atspoguļo skaistuma būtību. Bet māksla slēpjas gan pašā procesā, gan sasniegtajā rezultātā. Mākslas darbi atspoguļo ne vien pabeigtu produktu, bet arī ietver sevī domu, darbību un tapšanas procesu.

Raneks ar savām talantīgajām rokām, bet vēl vairāk ar iedzimto mākslinieka aci meklēja skaistumu, tas bija kā svēts izziņas process. Viņš izjuta vajadzību pēc skaistuma, lai tas būtu viņam visapkārt, tāpēc sāka uzlūkot Eilu kā mākslas darbu - kā pašu izcilāko un pilnīgāko sievietes veidolu, ko spēja iztēloties. Ne jau tikai ārējais izskats darīja viņu skaistu. Skaistums nebija tikai statisks attēls, tā bija pati būtība, gars - tas viss, kas cilvēku atdzīvināja. Vislabāk tas izpaudās kustībā, uzvedībā, spējās. Skaista sieviete bija pilnvērtīga un dinamiska sieviete. Kaut ari viņš to neizteica ar tik daudziem vārdiem, Eila viņam sāka simbolizēt īstās gara sievietes iemiesojumu. Viņa bija pati sievietes būtības un skaistuma pilnība.

Tumšādainais vīrietis ar smejošajām acīm un ironisko asprātību savus dotumus bija iemācījies lietot, lai nomaskētu dzijās ilgas un vēlmi savos mākslas darbos radīt pilnību un skaistumu. Šo pūļu rezultātā viņa cilts Raneku uzskatīja par izcilāko kaula izstrādājumu meistaru - mākslinieku, kam piemīt patiesa izcilība, bet, kā jau daudzi lieli mākslinieki, viņš pats ar saviem darbiem nekad tā īsti nebija apmierināts. Viņš sevi neuzskatīja par mākslinieku.

-    Es esmu kaula izstrādājumu meistars, - Raneks atbildēja Eilai. Tad, ieraudzījis jaunās sievietes apjukumu, piebilda: - Daži ļaudis uzskata, ka jebkurš amatnieks ir mākslinieks. - Tad, kādu bridi vilcinājies, nesaprazdams, kā viņa novērtētu viņa darbus, izteica uzaicinājumu: - Vai tu nevēlētos apskatīt dažus manus darbus?

-    Jā, - Eila piekrita.

Jaunās sievietes atbildes tiešums uz brīdi viņu apstulbināja, tad, atmetis galvu, vīrietis iesmējās. Nu, protams! Ko gan citu viņa būtu atbildējusi? Raneka acīs iemirdzējās prieks, un viņš pamāja Eilai, lai seko viņam iekšā miteklī.

Jondalars vēroja, kā abi kopā pa velvēto ieeju ieiet būdā, un sajuta uz pleciem nogulstam smagumu. Aizvēris acis, Zelandoni vīrs dziļā nomāktībā nolaida galvu uz krūtīm.

Garais, staltais un izskatīgais vīrietis nekad nebija cietis no sieviešu uzmanības trūkuma, bet, tā kā viņš savu pārākuma trumpi neapzinājās un neizprata, viņam nebija savam pievilkšanas spēkam ticības. Jondalars bija darbarīku meistars, viņš daudz ērtāk jutās, saskaroties ar fiziskām, nevis metafiziskām lietām, un labprātāk izmantoja savas attīstītās prāta spējas, cenšoties izprast tādus tehniskus aspektus kā spiediena un sitiena ietekme uz homogēnas kristālstruktūras kvarcu - krama akmeni. Viņam piemita fiziskā pasaules uztvere.

Ari sevi viņš izteica fiziskā plāksnē - viņam labāk padevās visu darīt ar rokām, nevis izteikt sevi vārdos. Nebija jau tā, ka viņš nemācētu skaisti runāt, vienkārši viņam uz to nebija īsta talanta. Jondalars bija iemācījies labi atstāstīt kādu notikumu, bet viņam ne īpaši labi padevās izteikt veiklas un asprātīgas replikas. Viņš bija nopietns un noslēgts virs, kuram nepatika runāt par sevi, tomēr tajā pašā laikā bija iejūtīgs klausītājs, kas piesaistīja citu ļaužu uzticību, un tie viņam bieži mēdza izkratīt sirdi. Pie sevis mājās viņš tika uzskatīts par atzītu meistaru, bet tās pašas rokas, kas tik akurāti mācēja pārvērst cieto akmeni dažādos smalkos darbarīkos, tikpat prasmīgi mācēja ari apieties ar sievietes ķermeni. Tā bija vēl viena viņa fiziskās dabas izpausme, un tāpēc, kaut ari ne atklāti, Jondalars bija ieguvis tikpat lielu slavu ar šo savu otru talantu. Sievietes viņu mūždien lenca un iekāroja, un tika dzīti joki par viņa "otro meistarību".

To prasmi viņš bija apguvis tāpat, kā iemācījies apstrādāt kramu. Viņš zināja, kur pieskarties, bija jutīgs un atsaucīgs uz tik tikko samanāmiem signāliem un guva prieku no Baudas veltes sniegšanas sievietēm. Jondalara rokas, acis un ķermenis runāja daudz izteiksmlgāk par visiem izteiktajiem vārdiem. Ja Raneks būtu bijis sieviete, tad būtu nosaucis viņu par mākslinieku.

Jondalars bija izjutis patiesu pieķeršanos un maigumu pret vairākām sievietēm un izbaudījis viņu fizisko tuvību, bet nebija nevienu mīlējis, līdz satika Eilu, tāpēc nejutās drošs, ka arī viņa viņu mīl. Kā gan šī sieviete spēja viņu mīlēt? Viņai taču nebija, ar ko salīdzināt. Līdz viņi ieradās šajā apmetnē, Jondalars bija vienīgais Citu vīrietis, ko viņa pazina. Zelandoni vīrs saprata, ka Raneks ir atšķirīgs vīrietis, kam piemīt savs valdzinājums, un pamanīja, ka ar katru dienu tumšādainā vīrieša simpātijas pret Eilu arvien palielinājās. Jondalars apzinājās: ja kāds vīrietis to vispār iespētu, tad Raneks būtu īstais, kas varētu iekarot Eilas mīlestību. Pats Zelandoni vīrs bija apceļojis puspasaules, līdz atrada sievieti, kuru spētu iemīlēt. Tagad, kad beidzot bija viņu atradis, vai viņš ir gatavs tik ātri atkal viņu zaudēt?

Bet varbūt viņš ir pelnījis viņu zaudēt? Vai viņš varētu vest Eilu sev līdzi uz mājām? Kā viņa ļaudis uztvers tādu sievieti kā viņa? Par spīti greizsirdībai, Jondalars sāka domāt, vai ir īstais vīrietis Eilai. Viņš sev iestāstīja, ka grib būt pret viņu godīgs, bet'sirds dziļumos nezināja, vai spētu atkal izturēt kauna traipu, ka iemīlējis nepareizo sievieti.

Ieraudzījis Jondalara ciešanas, Danugs ar raižpilnu skatienu pavērās Vimezā. Vecais meistars vienīgi zinoši pamāja ar galvu. Arī viņš reiz bija mīlējis eksotisku skaistuli, bet Raneks bija viņa pavarda dēls, kam jau sen bija pienācis laiks atrast sievieti, apmesties uz dzīvi kādā vietā un nodibināt ģimeni.

Raneks veda Eilu uz Lapsas pavardu. Kaut arī viņa šim pavardam vairākas reizes dienā bija gājusi garām, jaunā sieviete bija cītīgi izvairījusies ziņkārīgi aplūkot privātos mitekļus; tā bija jau klanā ieaudzināta tradīcija, kuru viņa ievēroja arī Lauvas apmetnē. Tādā atklātā tipa plānojuma mājoklī kā velēnu mītne privātums nenozīmēja slēgtas durvis, bet gan smalkjūtību, cieņu un toleranci citam pret citu.

- Apsēdies! - Raneks piedāvāja, norādīdams viņai uz gultas paaugstinājumu, kas bija apklāts ar mīkstām, izsmalcinātām zvērādām. Eila pavērās apkārt, tagad viņa drīkstēja apmierināt savu ziņkāri. Kaut arī abi vīrieši - Raneks un Vimezs - dzīvoja pie viena pavarda un mitinājās katrs savā centrālās ejas pusē, abu dzīves telpas bija pilnīgi individuāli atšķirīgas.

Pavarda otrā pusē darbarīku meistara teritorija bija iekārtota ar apbrīnojamu vienkāršību. Tur atradās gultas paaugstinājums ar biezu matraci un zvērādām; virs gultas bija pavirši piesiets ādas priekškars, pēc kura izskata varēja spriest, ka tas gadiem ilgi nav ticis nolaists. Uz āķiem karājās daži apģērba gabali, pārējie bija salikti uz gultas pagarinājuma, kas stiepās gar vienu sienu aiz galvgaļa nodalījuma.

Lielāko Vimeza teritorijas daļu aizņēma darba vieta, kuru iezīmēja krama gabali, salauzti akmeņi un krama plēksnes, kas mētājās visapkārt mamuta pēdas kaulam, kas tika izmantots gan kā sēdeklis, gan kā lakta. Par to liecināja dažādi akmens un kaula āmuri, kā ari kalti, kas bija salikti uz gultas paaugstinājuma pagarinājuma, pie kājām. Vienīgie dekoratīvie priekšmeti atradās sienas nišā - kaulā izgrebta Mātes figūriņa un blakus tai - smalki izgreznota josta, no kuras nokarājās izkaltuši un sažuvuši zāles svārciņi. Eila bez jautāšanas saprata, ka tie bija piederējuši Raneka mātei.

Turpretim kaulu apstrādes meistara Raneka teritorija bija ierīkota kardināli pretēji - ar gaumīgu greznību. Tumšādainais vīrietis bija izsmalcināts kolekcionārs. Visi priekšmeti bija rūpīgi atlasīti un izstādīti tā, lai būtu redzamas to labākās īpašības un lai papildinātu interjeru ar struktūras bagātību. Zvērādām, kas klāja gultu, gribējās pieskarties; tās piekļāvās plaukstai ar izcilu mīkstumu. Priekškars abās gultas pusēs karājās akurātās krokās, tas bija izgatavots no samtainas, miecētas, dzeltenbrūnas briežādas un izgaroja tikko manāmu patīkamu aromātu, kas smaržoja pēc priedes dūmiem, jo tieši tie bija piešķīruši šai zvērādai tās interesanto toni. Grīdu klāja aromātisku zālīšu paklājiņi, kas bija īpaši nopīti, izmantojot dažādus krāsainus elementus.

Uz gultas pagarinājuma atradās dažāda izmēra un lieluma grozi; lielākajos grozos bija salikti apģērba gabali, izšūti ar dekoratīvām krellītēm vai putnu spalvām un dažādiem ādas rotājumiem. Dažos grozos un arī uz āķiem karājās izgrebtas kaula rokassprādzes, aproces un kaklarotas, gatavotas no zvēru zobiem, tur atradās arī saldūdens gliemežvāki, jūras gliemežvāki, cilindriskas, no kaļķiem gatavotas tūbiņas, dabiskas un krāsotas kaula krelles un piekariņi, bet pats vērtīgākais kolekcijas priekšmets bija dzintars. Pie sienas karājās liels mamuta ilkņa fragments, izgrebts neparastās ģeometriskās formās. Vispārējo noskaņu radīja pat medību ieroči un āra drēbes, kas bija sakarinātas uz āķiem.

Jo vairāk Eila skatījās apkārt, jo vairāk jauna ieraudzīja, bet priekšmeti, kas patiešām Eilu aizkustināja un izraisīja viņā interesi, bija no kaula izgrebtie darbi - Mātes figūriņa, kas atradās nišā, un vēl tās skulptūriņas, kas bija redzamas Raneka darba vietā.

Tumšādainais vīrietis vēroja, pie kā Eilas acis apstājas, un zināja, ko viņa tajā brīdī apskata. Kad jaunā sieviete pavērās viņā, Raneks pasmaidīja. Viņš bija apsēdies uz sava darba sola; zemākā mamuta stilba kaula dala bija iegrimusi zemē tā, ka plakanais, nedaudz ieliektais ceļgala savienojums sniedzās gandrīz līdz krūšu augstumam, kad viņš apsēdās uz grīdas paklājiņa. Uz izliektās, horizontālās darba virsmas pa vidu dažnedažādiem dzeliem un kaltam līdzīgiem krama instrumentiem, kurus viņš lietoja kaula grebšanai, stāvēja kāda nepabeigta putna figūra.

-    Pašreiz strādāju pie šīs figūras, - Raneks skaidroja, vērodams Eilas sejas izteiksmi, kad viņš sievietei to pasniedza.

Uzmanīgi paņēmusi kaula figūriņu rokās, jaunā sieviete to aplūkoja, pēc tam apgrieza otrādi un apskatīja tuvāk. Tad, izskatīdamās samulsusi, pagrozīja to uz vienu pusi un pēc tam atkal uz otru. - Kad skatos no vienas puses, tas ir putns, - viņa sacīja Ranekam, - bet no otras, - Eila to pagrieza otrādi, - tā ir sieviete!

-     Brīnišķīgi! Tu ieraudzīji tieši to, kas bija domāts. Tieši to es šajā darbā gribēju panākt. Es gribēju parādīt Mātes pārvērtības, Viņas gara veidolu. Gribēju pateikt, ka Viņa, lidojot no šejienes uz garu pasauli, ieņem putna izskatu, tomēr joprojām ir Māte, sieviete. Gribēju savienot abus Viņas veidolus vienā!

Raneka tumšās acis iemirdzējās, vīrietis bija tik satraukts, ka gandrīz vai nespēja pietiekami ātri izteikties. Eila pasmaidīja par viņa degsmi. Šo viņa rakstura īpašību jaunā sieviete nekad agrāk nebija pamanījusi.

Parasti viņš izlikās daudz savrupāks, pat tad, kad smējās. Uz vienu brīdi Raneks viņai atgādināja Jondalaru tajā laikā, kad viņam radās pīķu metēja ideja. Eila no šīs domas sarauca pieri. Tās vasaras dienas, kuras abi bija pavadījuši ielejā, tagad šķita tālā pagātnē. Tagad Jondalars gandrīz nekad vairs nesmaidīja, un, ja smaidīja, tad nākamajā brīdī jau atkal bija dusmīgs. Pēkšņi viņai radās tāda nojauta, ka Jondalaram nepatīk, ka viņa šeit atrodas, sarunājas ar Raneku, uzklausa viņa prieku un sajūsmu; šī izjūta jauno sievieti padarīja nelaimīgu un mazliet sadusmoja.

=11 =

- Eila! Tad redz, kur tu esi! - iesaucās Dīgija, iedama garām Lapsas pavardam. - Mēs grasāmies muzicēt. Nāc līdzi! Arī tu, Ranek.

Dīgija, iedama cauri visai mītnei, bija jau savākusi gandrīz vai visus Lauvas apmetnes ļaudis. Eila ievēroja, ka Dīgijai rokās ir mamuta galvaskauss un Tornekam - mamuta lāpstiņa, uz kuras ir uzkrāsotas sarkanas, noteiktas līnijas un ģeometriskas figūras, turklāt Dīgija atkal ir lietojusi kādu Eilai nepazīstamu vārdu. Eila un Raneks sekoja pārējiem ārā no mītnes.

Pie debesīm bija redzami spalvmākoņi, kas traucās uz ziemeļiem, un vējš pieņēmās spēkā, purinādams kapuces un ļaužu siltās jakas, bet šķita, ka neviens no aplī sanākušajiem cilvēkiem to nemana. Mītnes ārpusē esošais ugunskurs, kas no valdošā ziemeļvēja ietekmes bija aizsargāts ar zemes vaļņiem un dažiem akmeņiem, sāka degt spožāk, kad tam tika pielikti jauni kaula gabali un nedaudz malkas, bet uguns klātbūtni pārmāca zibsnījošs mirdzums, kas nolaidās rietumos.

Dažiem lieliem kaula gabaliem, kas šķita nekārtīgi izmētāti apkārt, izrādījās sava noteikta funkcija, kad Dīgija un Torneks, pievienojoties Mamutam, uz tiem apsēdās. Dīgija nolika iezīmēto galvaskausu tā, ka tas neskārās pie zemes - tā priekšpusi un aizmugurējo daļu balstīja citi lieli kauli. Torneks nokrāsoto mamuta lāpstiņu turēja stāvus un vairākās vietās tai piesita ar āmuram līdzīgu rīku, kas bija izgatavots no brieža raga, un nedaudz izmainīja tā stāvokli.

Eila bija pārsteigta par tām skaņām, kas nāca no šiem instrumentiem, tās stipri atšķīrās no tām, ko viņa pirms kāda laika bija dzirdējusi mājas iekšienē. Toreiz skaņas atgādināja bungu ritmus, bet šīs bija kaut kas īpašs, kas nelīdzinājās nekam iepriekš dzirdētajam, tomēr tām bija no prāta neizzūdošs, it kā pazīstams skanējums. Tās pēc sava mainīguma viņai atgādināja cilvēka balsi, kaut ko līdzīgu tam, ko viņa pati reizēm mēdza pie sevis dungot, tomēr šķita daudz skaidrākas. Vai tā bija mūzika?

Pēkšņi iedziedājās cilvēka balss. Pagriezusies Eila ieraudzīja Barzeku; vīrieša galva bija atliekta atpakaļ, viņš izdeva skaļu, gaudojošu kliedzienu, kas novibrēja gaisā. Pēc tam viņš pārgāja uz zemu vibrato*, kas Eilas kaklam lika aizžņaugties, un pabeidza dziedājumu ar spalgu, augsta toņa modulāciju, bet gaisā it kā palika neatbildēts jautājums. Atbildot uz dziedājumu, trīs mūziķi sāka ātri sist pa mamuta kauliem, atkārtojot tās skaņas, ko bija imitējis Barzeks, atdarinot gan skanējumu, gan izjūtas, kuras Eila nemācēja izskaidrot.

Drīz vien arī pārējie ar savām balsīm pievienojās mamutu kaulu instrumentiem, piedziedot līdzi melodijai bez vārdiem. Pēc kāda laika mūzika mainījās un pakāpeniski ieņēma citu skanējumu. Tā kļuva lēnāka, piesardzīgāka, un melodija izraisīja skumjas izjūtas. Iedziedājās Fralija, šoreiz ar vārdiem un augstā, patīkamā balsī. Viņa savā dziesmā stāstīja par kādu sievieti, kura zaudējusi vīru un kuras bērns ir miris. Šī dziesma Eilu dziļi aizkustināja, lika viņai atcerēties Durku, un jaunās sievietes acīs parādījās asaras. Paskatījusies apkārt, viņa pamanīja, ka nav vienīgā, kas raud; visvairāk viņu aizkustināja Krouzijas bezkaislīgā seja un neko neredzošais skatiens, bet pār vecās sievietes vaigiem plūda asaru urdziņas.

Fralijai atkārtojot pēdējās dziesmas frāzes, pievienojās Tronija, pēc tam arī Latija. Nākamajā atkārtojumā, kad pantiņš bija nedaudz citāds, pieslēdzās arī Nezija un Talija, kuru balsis skanēja spēcīgā, dzidrā kontraltā. Vārdi mainījās vēlreiz, un pievienojās vēl vairākas balsis, arī mūzika atkal mainīja savu raksturu. Sākās stāsts par Māti, leģenda par cilvēkiem, garu pasauli un pirmsākumiem. Kad sievietes nonāca līdz tai vietai, kad no gara piedzima vīrietis, dziedājumam pievienojās arī vīru balsis un pavadījums pieskaņojās te vīriešu balsīm, te atkal sieviešu, un sākās draudzīga sacensība.

Mūzika kļuva arvien ātrāka un ritmiskāka. Eksaltācijas kulminācijā Taluts norāva no sevis silto apģērba kārtu un, kājas sizdams un pirkstus plīkšķinādams, iegāja apļa centrā. Pa vidu smiekliem, atzinīgiem izsaucieniem, kāju sišanai un roku plaukšķināšanai gar gurniem apkārt sēdošie uzmundrināja Talutu uzsākt atlētisku deju, kurā bija ne mazums kāju vicināšanas un augstu palēcienu, - visas kustības bija pieskaņotas mūzikas ritmam. Lai Taluts viens pats neapniktu, arī Barzeks viņam pievienojās. Abiem vīriem pagurstot, aplī iegāja Raneks. Viņa ātrā stepa deja demonstrēja daudzas sarežģītas kustības, izsauca vēl skaļākas ovācijas un aplausus. Grasoties pārtraukt savu deju, Raneks aicināja Vimezu vidū; tas sākumā atturējās, bet, ļaužu uzmundrināts, nodemonstrēja tādu deju, kas stipri atšķīrās no iepriekš redzētajām.

" Vibrato - skaņveides paņēmiens, kurā izmanto raksturīgas nelielas augstuma, stipruma un tempa svārstības.

Izbaudīdama mūziku, dziedāšanu un dejošanu, Eila smējās un klaigāja kopā ar pārējiem, bet visvairāk jaunajai sievietei patika dedzība un apkārt valdošais prieks, kas viņā izraisīja labas izjūtas. Izpildīdams veiklu akrobātisku triku, apļa vidū ielēca Druvezs, pēc tam ari Brinans gribēja viņu atdarināt. Mazā brāļa dejai pietrūka lielā brāļa elegances, bet Brinanam aplaudēja par viņa pūlēm; tas iedrošināja Krisaveku, Fralijas vecāko dēlu, viņiem pievienoties. Tad ari Tusija vēlējās dejot. Ar mīļu smaidu Barzeks saņēma abas meitenes rociņas un uzdejoja kopā ar viņu. Taluts, ņemdams piemēru no Barzeka, sameklēja Neziju un ieveda viņu apļa vidū. Jondalars centās pierunāt Eilu pievienoties, bet viņa atturējās, tad, pamanījusi Latiju, kas mirdzošām acīm nolūkojās dejotājos, mudināja Jondalaru padejot ar meiteni.

-    Vai parādīsi man soļus, Latij? - viņš apjautājās.

Meitene pateicīgi uzsmaidīja viņam ar Taluta smaidu; Eila vēlreiz pamāja, un, pievienojoties pārējiem dejotājiem, Latija saņēma abas vīrieša rokas savās plaukstās. Divpadsmit gadu vecumā meitene bija slaida, gara un graciozi kustējās. No malas vērojot un salīdzinot viņu ar citām dejotājām, Eila pie sevis nodomāja, ka reiz šī meitene kļūs par ļoti pievilcīgu sievieti.

Dejai pievienojās vēl vairākas sievietes, un mūzika atkal mainīja savu raksturu, gandrīz jau visi ļaudis kustējās mūzikas ritmā. Apmetnes iemītnieki sāka dziedāt, un Eila juta, ka tiek pabīdīta uz priekšu, lai sadotos rokās ar aplī esošajiem ļaudīm. Jondalaram stāvot viņai vienā pusē un Talutam otrā, jaunā sieviete dejojot un dziedot kustējās uz priekšu un atpakaļ, tad uz riņķi un vēlreiz uz riņķi, līdz mūzika piespieda dejotājiem kustēties arvien ātrāk un ātrāk.

Beidzot ar pēdējo izsaucienu mūzika apklusa. Ļaudis smējās, sarunājās, cīnījās pēc elpas; muzikanti bija tikpat noguruši kā dejotāji.

-     Nezij! Vai tad ēdiens nav vēl gatavs? Visu dienu tas man kairina nāsis, un es esmu izbadējies! - Taluts iesaucās.

-    Paskatieties tik uz viņu! - Nezija deva pretī, pamādama uz brangās miesās esošo milzīgo vīru. - Vai tad šis izskatās badu cietis? - Ļaudis iesmējās. - Jā, ēdiens ir gatavs. Mēs vienkārši gaidījām, kad visi būs ar mieru ēst.

-     Nu, es jau esmu ar mieru, - Taluts atsaucās.

Kamēr daži devās pēc saviem traukiem, tie, kas bija gatavojuši ēdienu, iznesa to laukā. Katra iemītnieka trauki bija viņa personīgais īpašums. Šķīvji parasti tika izgatavoti no bizonu vai briežu plakanajiem iegurņa vai plecu kauliem; krūzes, mazi ūdensnecaurlaidīgi groziņi un kausi bija cieši sapīti, dažkārt tie tika darināti no briežu ieapaļā galvaskausa, kam noņemti ragi. Gliemežvākus un citus molusku vākus, kas no ciemiņiem vai ļaudīm, kas dzīvoja pie jūras, tika ietirgoti kopā ar sāli, izmantoja mazām bļodiņām, kausiem, bet pašus mazākos - karotēm.

Mamutu iegurņu kauli kalpoja par paplātēm un lieliem šķīvjiem. Ēdienu ņēma ar milzīgiem kausiem, kas tika izgrebti no kauliem vai ilkņiem, kā arī no dažādiem ragiem; ēdējs tos parasti lietoja kopā ar diviem taisniem irbuļiem, kas kalpoja ēdiena satveršanai. Mazākas, taisnas knaibles parasti tika izmantotas kopā ar krama nažiem. Sāls, kas tik tālu iekšzemē parasti bija retums, tika pasniegts atsevišķi un bija iebērts skaistā moluska čaulā.

Kā jau smarža bija vēstījusi, Nezijas gatavotais sautējums bija sātīgs un garšīgs, tas tika papildināts ar Talijas mazajiem malto graudu maizes klaipiņiem, kas tika iemesti gatavoties vārošajā sautējumā. Kaut arī divas irbes nespēja pabarot veselu apmetni, visi nogaršoja Eilas gatavotos putnus. Izcepušās karstajā bedrē, tās bija tik mīkstas, ka kusa uz mēles. Mamutu cilts laužu garšas kārpiņām jaunās sievietes izmantotās piedevas un garšvielas bija neparastas, bet Lauvas apmetnē tika labi novērtētas. Viss tika noēsts pa tīro. Eila atzina, ka viņai garšo graudu pildījums, ar ko bija putnus piebāzusi.

Gandrīz jau pašās maltītes beigās ari Raneks iznesa savu cienastu, pārsteigdams visus ar to, ka tas nebija viņa parasti gatavotais ēdiens. Tā vietā viņš palaida uz riņķi kraukšķīgas, mazas kūciņas. Pagaršojusi vienu, Eila sniedzās pēc nākamās.

-     Kā tu tās gatavo? - viņa painteresējās. - Tās ir tik garšīgas.

-    Ja vien mums visu laiku nenotiks kādas sacensības, nedomāju, ka tās būs viegli vēlreiz pagatavot. Izmantoju pulverī samaltos graudus kopā ar mamutu taukiem, tad pievienoju mellenes, pierunāju Neziju ziedot nedaudz medus un uzcepu tās uz karstiem akmeņiem. Vimezs stāstīja, ka manas mātes ļaudis izmantojuši kuiļa taukus, bet viņš nezināja pastāstīt, kā tas darāms. Tā kā neatminos, ka kādreiz būtu redzējis kuili, nodomāju, ka arī mamuta tauki noderēs.

-    Garša taukiem ir gandrīz tā pati, - Eila atzina, - bet nekas nav tik tīkams kā šīs kūciņas. Tās pašas kūst mutē. - Tad, domīgi pavērusies tumšajās acīs un sīksprogainajos matos - tumšādainajā vīrietī, kas, par spīti savam ārējam izskatam, bija tāds pats Mamutu cilts loceklis kā jebkurš Lauvu apmetnes iemītnieks, jaunā sieviete jautāja: - Kāpēc tu gatavo ēst?

Raneks iesmējās. - Kāpēc gan to nedarīt? Pie Lapsas pavarda mēs dzīvojam divatā, un man tas patīk, kaut gan lielākoties ēdu pie Nezijas pavarda. Kāpēc tu to jautā?

-     Klana vīrieši negatavo ēst.

-     Daudzi vīrieši to nedara, ja nav spiesti to darīt.

-     Nē, tu nesaprati. Klana vīrieši nemāk gatavot ēst. Viņi nezina, kā to darīt. Viņiem nav ēst gatavošanas atmiņu. - Eila nezināja, vai ir pietiekami skaidri izteikusies, bet bija jau pienācis Taluts un ielēja savu raudzēto brūvējumu; tad Eila pamanīja, ka Jondalars viņu vēro, cenzdamies neizskatīties apbēdināts. Pastiepusi kaula krūzīti, Eila skatījās, kā Taluts tajā lej bouzu. Kad jaunā sieviete bija to pirmoreiz pagaršojusi, viņai dzēriens toreiz nešķita tīkams, bet visiem pārējiem tas tik ļoti patika, ka viņa nodomāja to vēlreiz pamēģināt.

Pēc tam kad Taluts visiem bija salējis, viņš paņēma savu šķīvi un devās pēc trešās sautējuma porcijas.

-    Talut! Vai tu gribi vēl? - Nezija apjautājās ne visai asā tonī, un Eila jau saprata, ka tādējādi Nezija izrāda lielajam vadonim savu patiku.

-     Bet tu esi pārspējusi pati sevi! Šis ir labākais sautējums, ko man jebkad nācies nogaršot.

-    Atkal pārspīlē! Tu tā saki tāpēc, lai es tevi nesauktu par rīmu.

-     Nu, vai zini, Nezij! - Taluts iesaucās, nolikdams savu šķīvi zemē. Visi ļaudis sasmaidījās un zinoši saskatījās. - Kad es saku, ka esi pati labākā, tad tu tāda esi! - Pacēlis Neziju uz rokām, varenais milzis pakutināja sievietes kaklu.

-    Talut! Tu, lielais lāci! Laid mani zemē!

Vadonis paklausīja lūgumam, bet, laižot viņu lejā, noglāstīja Nezijas krūti un ieknieba auss ļipiņā. - Domāju, ka tev taisnība. Kam gan vēl vajadzīgs sautējums? Labāk pabeigšu pusdienas un uzkodīšu tevi saldajā. Vai tad es agrāk nesaņēmu solījumu? - Taluts atbildēja kā svētā nevainība.

-    Talut! Tu esi tikpat nejauks kā bullis vasaras tveicē!

-     Nesen vēl kā biju āmrija, tad lācis, bet nu jau sumbrs! - Milzis palaida varenu smieklu. - Bet tu esi lauvene. Nāc uz manu pavardu! - Taluts izdarīja tādas kustības, it kā grasītos Neziju uz rokām ienest mītnē.

Pēkšņi viņa padevās un iesmējās. - Ak, Talut! Bez tevis dzīve būtu tik garlaicīga!

Taluts atplauka smaidā, mīlestība un sapratne abu skatienā piepildīja visu apkārtni ar sirsnīgu auru. Eila juta vaigus pietvīkstam un dvēseles dziļumos saprata, ka šo abu cilvēku tuvība radusies no kopīgās pieredzes visas dzīves garumā, iemācoties pieņemt otru tādu, kāds viņš ir.

Bet Nezijas un Taluta harmoniskās attiecības izraisīja Eilā nemierpilnas domas. Vai viņa kādreiz sagaidīs tādu izpratni? Vai viņa pati kādreiz vīrieti tik labi iepazīs? Jaunā sieviete sēdēja, iegrimusi domās, skatīdamās uz upi un kopā ar pārējiem izbaudīdama klusuma mirkli, jo plašās āres pavēra grandiozu skatu uz apkārtnes ainavu.

Kad Lauvas apmetnes ļaudis bija jau beiguši mielastu, debesjuma ziemeļu pusē uzkrājušies mākoņi bija paplašinājuši savu teritoriju un pavērsuši savas muguras ātri norietošajai saulei, kas atspoguļojās tajās. Krāšņā atspīdumā tie pieteica savu triumfu pār tālo pamali, dižodamies ar uzvaru un plandīdami oranžus un spilgti sarkanus karogus, neņemdami vērā tumšos kaimiņus - otru dienas pusi. Spilgto un mainīgo krāsu cildenā parāde, pārmērīgi grezna savā nekaunīgajā krāšņumā, bija īslaicīgs triumfs. Nepielūdzamais nakts maršs sagrāva gaistošo krāšņumu un pārvērta ugunīgos toņus tumši sārtā karmīna tonī. Drīz tas izbaloja līdzi lavandas krāsas dūmakai un beidzot pārtapa par piķa melnu tumsu.

Ar nakts tuvošanos vējš pieņēmās spēkā, velēnu mītnes siltums un patvērums ļaudis vilināja iekšā. Līdz ar dziestošo gaismu apmetnes iemītnieki ar smiltīm izberza un pēc tam ar ūdeni noskaloja katrs savus traukus. Nezijas gatavotā sautējuma atlikums tika ieliets bļodā un lielais vārāmais ādas katls iztīrīts tieši tādā pašā veidā un pēc tam pakārts virs rāmja, lai apžūst. Kad visi devās miteklī, arī katla ārējais apvalks tika noņemts un pakārts uz āķiem un pavardiem piemests kurināmais.

Tronijas mazulis Hartals, krietni pabarots un apmierināts, ātri vien aizmiga, bet trīs gadus vecā Nuvija, cīnīdamās, lai turētu acis vaļā, gribēja pievienoties pārējiem, kas sāka pulcēties pie Mamuta pavarda. Eila pacēla mazo meitenīti un turēja viņu klēpī, līdz mazā iemiga, tad, cieši iemigušu, aiznesa Tronijai, pirms vēl jaunā māmiņa bija paspējusi atstāt savu pavardu.

Pie Dzērves pavarda Fralijas divgadīgais dēls Tašers bija ēdis no mātes šķīvja, bet Eila pamanīja, ka tagad puika, gribēdams pazīst mātes krūti, bija gražīgs, niķīgs un čīkstlgs; tas jauno zāļu sievu pārliecināja, ka viņa mātei ir beidzies piens. Mazulis tik tikko bija aizmidzis, kad izcēlās strīds starp Krouziju un Frabeku un atkal viņu pamodināja. Fralija, pārāk nogurusi, lai tērētu enerģiju dusmās, pacēla Tašeru un paņēma mazuli rokās, bet septiņgadīgais Krisaveks savieba neapmierināta bērna sejiņu.

Krisaveks aizgāja kopā ar Tusiju un Brinanu, kad viņi gāja garām Dzērves pavardam. Trīs bērni pievienojās Ragijai un Ridagam, un pieci vienaudži smiedamies nekavējoties nodevās savām sarunām un zīmju rādīšanai. Visi bērneļi kopā satupās uz brīvās gultas, kas atradās blakus tai, kur gulēja Eila un Jondalars.

Druvezs un Danugs bija saspiedušies kopā pie Lapsas pavarda. Latija stāvēja puišiem turpat blakus, bet puiši viņu vai nu neredzēja, vai ari negribēja ar meiteni sarunāties. Eila vēroja, kā Latija beidzot pagriež puišiem muguru un lēnām aizvelkas pie jaunākajiem bērniem. Eila uzskatīja, ka meitene vēl nav kļuvusi par jaunu sievieti, bet ilgi vairs nebūs jāgaida, kad tas notiks. Meitenei tagad bija tie gadi, kad viņa gribēja aprunāties ar draudzenēm, bet Lauvas apmetnē nebija nevienas meitenes viņas gados un puiši Latiju ignorēja.

-    Latij! Nāc un pasēdi kopā ar mani! - Eila aicināja. Latija atplauka smaidā un apsēdās blakus jaunajai sievietei.

Pārējie Sumbra pavarda ļaudis nāca šurp cauri mītnei pa koridoru. Talija un Barzeks pievienojās Talutam, kas tobrīd apspriedās ar Mamutu. Dīgija, apsēdusies Latijai otrā pusē, uzsmaidīja jaunajai meitenei.

-     Kur tad Druvezs? - viņa apjautājās. - Es allaž zināju: ja gribu sameklēt viņu, man jāatrod tevi.

-    Ak, viņš pļāpā ar Danugu, - Latija atbildēja. - Tagad viņi vienmēr turas kopā; es tik ļoti priecājos, kad brālis atgriezās, biju domājusi, ka mums visiem trim būs par ko kopīgi parunāt. Bet izrādās, ka viņi grib runāties tikai divatā.

Dīgija un Eila saskatījās un pārmija zinošus skatienus. Bija pienācis laiks, kad bērnu dienu draudzību vajadzēja skatīt citā gaismā un to piemērot pieaugušu cilvēku attiecībām, kad viņi cits citu iepazīs kā sievietes un vīrieši, bet tas Latijai varēja pārvērsties par mulsinošu un vientulīgu laiku. Lielāko sava mūža daļu ari Eila tika izslēgta no bērnu loka un uztverta kā svešiniece. Jaunā sieviete ļoti labi saprata, ko nozīmē būt vientuļai pat tad, kad visapkārt ir mīloši cilvēki. Vēlāk, jau dzīvojot ielejā, viņa bija atklājusi, kā atvieglot vēl izmisīgāko vientulību, un atcerējās ilgas un satraukumu jaunās meitenes acīs, kad Latija bija uzlūkojusi zirgus.

Eila palūkojās Dīgijā, pēc tam - Latijā, lai arī meiteni iesaistītu sarunā. - Šī ir notikumiem bagāta diena. Tik daudzas dienas ir aizņemtas. Man vajadzīga palīdzība. Latij, vai tu man palīdzēsi? - Eila apjautājās.

-     Palīdzēt tev? Nu, protams! Ko tu gribi, lai es daru?

-    Agrāk es katru dienu sukāju zirgus un devos ar tiem izjādē. Tagad man tam neatliek laika, bet zirgiem tas" ir vajadzīgs. Vai gribi man palīdzēt? Es tev parādīšu, kā tas jādara.

Latijas acis iepletās. - Tu gribi, lai es tev palīdzu rūpēties par zirgiem? - meitene pārsteigta čukstus jautāja. - Ak, Eila! Vai es to drīkstu?

- Jā. Kamēr es šeit palikšu, tā man būtu liela palīdzība, - jaunā sieviete atbildēja.

Nu jau visi ļaudis bija sanākuši pie Mamuta pavarda. Taluts, Talija un vēl vairāki citi sarunājās ar Mamutu par bizonu medībām. Vecais, viedais vīrs bija nodarbojies ar Meklēšanu, un tagad viņi pārsprieda, vai viņam nepieciešams to atkārtot. Tā kā medības bija bijušas tik veiksmīgas, viņi pārsprieda, vai drīzumā tās nevajadzētu atkārtot. Mamuts piekrita pamēģināt.

Kamēr Mamuts gatavojās Meklēšanai, lielais vadonis visiem piedāvāja bouzu - uzrūgušo dziru, ko bija izbrūvējis no kaķastu sakņu cietes, - un pašreiz uzpildīja Eilas krūzīti. Viņa bija izdzērusi gandrīz visu uzrūgušo brūvējumu, ko Taluts bija viņai piedāvājis vēl laukā esam, bet jutās nedaudz vainīga par to, ka daļu bija izlējusi ārā. Šoreiz, pasmaržojusi dziru, jaunā sieviete to pāris reižu saskaloja, tad, ievilkusi dziļi elpu, norija visu uzreiz. Pasmaidījis Taluts vēlreiz piepildīja Eilas krūzīti. Sāji pasmaidījusi, viņa izdzēra arī to. Iedams garām un atklājis, ka Eilas krūzīte atkal ir tukša, Taluts to vēlreiz piepildīja. Eila to negribēja, bet bija jau par vēlu atteikties. Aizvērusi acis, viņa vienā malkā norija stipro dziru. Tagad jau viņa sāka pierast pie šī dzēriena, tomēr vēl joprojām nesaprata, kāpēc tas visiem tik ļoti garšo.

Gaidot Eilai uznāca miegs, ausīs sāka džinkstēt un apkārtne kļuva miglaina. Viņa nemaz nepamanīja, ka Torneks bija sācis ritmiski dauzīt mamuta pleca kaulu; Eilai šķita, ka tas viss notiek viņā pašā. Papurinājusi galvu, viņa centās koncentrēt uzmanību. Pievērsusies Mamutam, jaunā sieviete pamanīja, ka viņš kaut ko norij, viņai radās neskaidra nojauta, ka tas nav nekas labs. Viņa gribēja Mamutu no tā atturēt, bet palika, kur bijusi. Viņš taču bija mamuts, viņam vajadzētu zināt, ko dara.

Garais, vājais, vecais vīrs ar balto bārdu un garajiem, baltajiem matiem sēdēja, kājas sakrustojis, aiz vēl vienām galvaskausa bungām. Pacēlis brieža raga āmuru un nedaudz ieklausījies, viņš kopā ar Torneku sāka sist ritmu un tad monotoni iedziedājās. Arī pārējie pievienojās vienmuļajai skandēšanai, un drīz vien jau gandrīz vai visi apmetnes iemītnieki bija iegrimuši hipnotizējošajā sekvencē, kas sastāvēja no atkārtoti izdziedātām frāzēm, kuras tika izpildītas pulsējošā ritmā ar nelielu melodijas variāciju un bungu sišanu, kam bija plašākas variācijas nekā balsīm. Muzikantiem pievienojās vēl viens bundzinieks, bet Eila vienīgi pamanīja, ka Dīgija vairs neatrodas viņai blakus.

Bungu rīboņa saskanēja ar dunoņu Eilas galvā. Tad viņai izlikās, ka dzird daudz vairāk nekā tikai monotono skandēšanu un bungu rīboņu. Mainījās melodija un dažādas kadences, notika bungu rīboņas reģistra un skaļuma maiņa, galvā sāka skanēt balsis, kas kaut ko sacīja, ko viņa gandrīz, bet ne gluži spēja saprast. Jaunā sieviete centās koncentrēties, sasprindzināja dzirdi, bet prāts bija apmiglojies, un, jo vairāk viņa pūlējās, jo nesaprotamākas kļuva dunošās balsis. Beidzot viņa padevās, ļāvās virpuļojošajam reibumam, kas šķita viņu aprijam.

Tad bungu skaņu pavadībā viņa pēkšņi atslēdzās.

Eila lielā ātrumā ceļoja pāri nemīlīgajiem un sasalušajiem līdzenumiem. Viņas priekšā, kaut kur apakšā, pavērās vienmuļa, tukša ainava, visas pazīstamās vietas bija ietītas vēja sanestā sniega plīvurā. Lēnām viņa sāka apzināties, ka nav viena. Viņas ceļabiedrs redzēja to pašu ainavu un kaut kādā neizskaidrojamā veidā kontrolēja viņu ceļošanas ātrumu un virzienu.

Tad neskaidri kā attālu, skanošu ceļazvaigzni un atskaites punktu viņa izdzirdēja monotonu skandēšanu un bungu rīboņu. Kādā apskaidrības brīdī viņa saklausīja vārdu, kas tika izrunāts dīvainā, plūstošā pulsācijā, skaņa tuvinājās, un, ņemot vērā balsu reģistru, toni un rezonansi, tā nelīdzinājās cilvēka balsij.

- Zzzllūūu. - Tad vēlreiz: - Zzzllūūu viiņņu.

Viņa sajuta ceļošanas ātrumu samazināmies un, paskatījusies lejup, ieraudzīja dažus bizonus, kas bija sapulcējušies augstā upes krasta aizvējā. Milzīgie dzīvnieki trakojošajā sniega vētrā stāvēja stoiskā mierā, sniegpārslas bija ieķērušās zvēru pinkainajos kažokos, galvas bija noliektas, it kā tās nospiestu pie zemes milzīgo, melno, garo ragu svars. Tikai tvaiks, kas nāca no īpaši trulo dzīvnieku nāsīm, lika saprast, ka bizoni ir dzīvas radības, nevis ainavas elementi.

Eila juta, ka tiek pievilkta dzīvniekiem tuvāk, tik tuvu, ka spēj tos saskaitīt un pamanīt atsevišķus eksemplārus. Kāds jauns bullēns paspēra pāris soļu uz priekšu, lai pieietu tuvāk mātei; kāda veca bizonu mātīte, kuras kreisajam ragam bija nolūzis gals, purināja galvu un sprausloja; kāds bullis kašņāja zemi, atkārpīdams sniegu, un pamielojās ar izraktu novītušas zāles kumšķi. Tālumā bija dzirdama gaudoņa; varbūt tas bija vējš?

Attālinoties ainava atkal sarāvās, un Eila pamanīja klusējošas četrkājainas kontūras, kas mērķtiecīgi kustējās uz priekšu. Aiz bizonu bariņa starp divām klintīm plūda upe. Upes augštecē, kur bizoni bija atraduši patvērumu, krasti kļuva stāvāki un sašaurinājās; pati upe mutuļoja cauri kraujai, klinšainai aizai un, izlauzusies tai cauri, izveidoja krāces un mazus ūdenskritumus. Vienīgā izeja bija stāva, klinšaina aiza - pavasaru plūdu notece, kas veda atpakaļ uz stepēm.

-     Hhooomme.

Gari stiepta patskaņu modulācija ar pastiprinātu vibrāciju atbalsojās Eilas ausīs, un pēc tam jau viņa atkal ceļoja - joņoja pāri stepēm.

-     Eila! Kas ar tevi noticis? - Jondalars iesaucās.

Eila sajuta savu augumu konvulsīvi noraustāmies un, atvērusi acis, ielūkojās pārsteidzoši zilā acu pāri un sarauktā pierē, kas bažīgi viņā nolūkojās.

-     Ā… šķiet, ka nekas.

-    Kas notika? Latija sacīja, ka esi atkritusi gultā, sastingusi un sākusi raustīties. Pēc tam tu tā iemigi, ka neviens nevarēja tevi uzmodināt.

-     Es nezinu…

-    Eila, tu biji aizceļojusi kopā ar mani. - Izdzirdējuši Mamuta balsi, abi pagriezās pret runātāju.

-     Es biju kopā ar tevi? Kur tad? - Eila jautāja.

Vecais vīrs viņu pētoši uzlūkoja un nodomāja, ka jaunā sieviete ir nobijusies. "Nav nekāds brīnums, jo viņa to negaidīja. Pat ja esi tam sagatavojies, pirmajā reizē jūties diezgan baismīgi. Es nemaz nebiju domājis viņu tam sagatavot. Necerēju, ka jaunajai sievietei piemīt tik liels dabas dots talants. Viņa nav pat ieņēmusi somuti [3] . Viņas talants ir pārāk spēcīgs. Viņa ir jāsagatavo, lai pati sevi mācētu aizsargāt, bet cik daudz es tagad drīkstu viņai stāstīt? Negribētu, ka viņa par savu talantu domātu kā par apgrūtinājumu, kas būs jānes visu turpmāko dzīvi. Gribu, lai viņa zinātu, ka tas ir talants, kaut arī tas nes sev līdzi smagu atbildību… bet Lielā Zemes Māte parasti nedāvā savas balvas tiem, kuri nespēj tās pieņemt. Māte droši vien šai jaunajai sievietei sagatavojusi kādu īpašu uzdevumu."

-     Eila, kā tu domā, kur mēs bijām? - vecais šamanis jautāja.

-    īsti nemaz nezinu. Laukā… es biju sniega vētrā un redzēju bizonus… ari to ar nolauzto ragu… pie upes.

-    Tu visu skaidri redzēji. Biju pārsteigts, sajuzdams tevi sev līdzās. Bet man vajadzēja saprast, ka tas var notikt. Es jau zināju, ka tev šādas spējas piemīt. Eila, tev piemīt talants, bet tev nepieciešama mācīšanās un padoms.

-     Talants? - Eila izbrīnīta piecēlās sēdus. Viņa izjuta drebuļus un uz īsu mirkli arī baiļu izraisītu šoku. Jaunā sieviete nevēlējās nekādus talantus. Tāpat kā Dīgija vai jebkura cita sieviete, Eila vēlējās vienīgi vīru un bērnus.

-    Mamut? Kas tas ir par talantu?

Jondalars pamanīja, ka Eila ir ļoti bāla, un, aplicis sievietei roku ap pleciem, nodomāja, ka viņa izskatās nobijusies un ir tik viegli ievainojama. Jaunais Zelandoni vīrietis gribēja turēt viņu apskautu, pasargāt no visa ļaunā un mīlēt viņu. Piekļāvusies vīrieša siltajam augumam, Eila izjuta bažas mazināmies. Mamuts pamanīja maigumu, kas strāvoja no šīm attiecībām, un paturēja prātā šo novērojumu par jauno, noslēpumaino sievieti, kas pēkšņi bija parādījusies viņu vidū. Un tad viņam radās doma: kāpēc tieši viņu vidū?

Viedais vīrs neticēja, ka tā bijusi vienīgi nejaušība, kas atvedusi Eilu uz Lauvas apmetni. Negadījums vai sagadīšanās īsti neietilpa pareģa pasaules uzskatā. Mamuts bija pārliecināts, ka viss noticis likumsakarīgi, ar zināmu mērķi, kaut arī pats dažreiz varbūt visu līdz galam neizprata; viņš bija pārliecināts, ka Mātei bijuši savi iemesli, nosūtot Eilu pie viņiem. Mamuts par jauno sievieti bija izdarījis savus vērīgos secinājumus un tagad, kad bija ko vairāk uzzinājis par viņas izcelšanos, sāka prātot, vai daļējs viņas ierašanās iemesls nav saistīts ar viņu pašu. Viņš zināja, ka tieši viņš vairāk kā neviens cits būs spējīgs Eilu saprast.

-    Eila, neesmu pārliecināts par to, tieši kāds talants tev piemīt. Mātes dotais talants var būt ļoti dažāds. Šķiet, ka tev piemīt dziednieces talants. Iespējams, ka tava saprašanās ar dzīvniekiem ari ir sava veida talants.

Eila pasmaidīja. Ja dziedināšanas prasme, ko viņa bija iemācījusies no Izas, ir talants, tad viņai nekas nav pretim. Un, ja ari Vīnija, Skrējējs un Mazulis ir bijušas Mātes veltes, viņa ir par tām pateicīga. Līdz šim jaunā sieviete bija uzskatījusi, ka Lielā Alu Lauvas gars ir viņai tos atsūtījis. Varbūt tomēr ari Mātei ir ar to kāds sakars?

-    Un no tā, ko uzzināju šodien, es teiktu, ka tev piemīt ari Meklēšanas talants. Māte ar savām veltēm bijusi pret tevi dāsna, - Mamuts piebilda.

Jondalara pierē iegūla rūpju rieva. Pārāk liela Doni uzmanība nebija īpaši vēlama. Viņam pašam diezgan bieži tika atgādināts, cik labi viņš ir ieredzēts; tas nebija viņam nesis īpašu laimi. Pēkšņi Zelandoni vīrietis atcerējās, kādus viedus vārdus bija teicis vecais, sirmais dziednieks, kas bija kalpojis Mātei Šaramudu cilts labā. Šamuds reiz viņam bija stāstījis, ka Māte pret Jondalaru esot tik labvēlīga ūn neviena sieviete nespējot viņam atteikt, pat pati Māte nespējot viņam atteikt - tāda esot viņam piešķirtā velte -, tomēr tajā pašā laikā viņš brīdināja uzmanīties. Mātes veltes netika piešķirtas par velti, tādējādi apveltītais cilvēks palika Viņai parādā. Vai tas nozīmēja to, ka ari Eila bija Viņai parādā?

Eila nebija īsti pārliecināta, vai pēdējais talants viņai īsti patīk. - Es nepazīstu ne Māti, ne Viņas veltes. Biju domājusi, ka mans totēms - Alu Lauva - ir atsūtījis man Vīniju.

Mamuts izskatījās pārsteigts. - Tavs totēms ir Alu Lauva?

Pamanījusi samaņa sejas izteiksmi, viņa atcerējās, cik klana ļaudīm grūti nācās noticēt, ka sievietei var būt tik spēcīgs totēms, kas viņu aizsargā. - Jā. Mogurs man to piešķīra, jo Alu Lauva mani izvēlējās, atstādams uz manas kājas zīmes. Es parādīšu, - Eila skaidroja. Atraisījusi ap vidukli apjozto jostu, viņa nolaida bikšu pārloku tik tālu, līdz tas atklāja uz kreisā augšstilba redzamās četras atstātās lauvas ķetnas zīmes, kas bija ievilktas ar asajiem zvēra nagiem, - tā bija liecība par jaunās sievietes tikšanos ar alu lauvu.

Mamuts pamanīja, ka rēta jau ir veca un sen kā sadzijusi. Toreiz viņa laikam vēl bijusi maza meitene. Kā gan mazam meitēnam izdevās izbēgt no alu lauvas ķetnām? - Kā tu to rētu dabūji? - viņš jautāja.

-     Neatceros… bet man bija sapnis.

Mamuts izskatījās ieinteresēts. - Sapnis? - viņš mudināja stāstīt tālāk.

-     Dažkārt tas atgriežas. Atrodos tumšā, šaurā vietā. Gaisma iespīd pa mazu atveri. Tad… - Eila aizvēra acis un norija siekalas, - kaut kas aizstājas gaismai priekšā. Esmu nobijusies. Tad iekšā iesniedzas liela lauvas ķetna ar asiem nagiem. Es kliedzu un pamostos.

-     Ari man nesen parādījās sapnis par alu lauvām, - Mamuts sacīja. - Tieši tāpēc man bija tāda interese par tavu sapni. Sapņoju par alu lauvu baru, kas karstā vasaras dienā gozējas siltā saulē. Tur bija ari divi mazi lauvēni. Viens no mazuļiem, lauvenīte, centās iesaistīt spēlē kādu lielu lauvu tēviņu ar sarkanām krēpēm. Pasniegusies ar ķepu, mazulīte viņam maigi iesita pa purnu, drīzāk tas bija pieskāriens. Lielais lauvu tēviņš pastūma mazulīti malā, tad ar savām lielajām priekšķepām piespiedis to pie zemes, nomazgāja viņu ar savu aso, garo mēli.

Eila un Jondalars aizrautīgi klausījās.

-     Tad pēkšņi, - Mamuts turpināja, - iestājās satraukums un kņada. Viņiem virsū nesās ziemeļbriežu bars. Sākumā man likās, ka viņi uzbrūk, - sapņos bieži vien slēpjas daudz dziļāka nozīme; bet izrādījās, ka šie brieži panikā bēg un, ieraudzījuši lauvas, metas katrs uz savu pusi. Tā rezultātā mazās lauvenītes brālītis tika samīdīts. Kad viss bija beidzies, lauvene centās samīdīto mazuli dabūt uz kājām, bet nespēja to atdzīvināt, tā nu beigās viss lauvu bars kopā ar mazulīti aizgāja prom un atstāja samīdīto lauvēnu vienu pašu.

Eila sēdēja, būdama absolūtā šokā.

-     Eila, kas tev kaiš? - Mamuts apjautājās.

-     Mazulis! Tas brālītis bija Mazulis! Es medījot dzinu ziemeļbriežu baru. Vēlāk atradu mazu, savainotu lauvēnu. Aizvedu viņu uz alu un izārstēju. Uzaudzināju viņu kā savu bērnu.

-    Tas alu lauva, ko tu uzaudzināji, bija briežu samīdīts? - Tagad bija pienākusi Mamuta kārta justies šokētam. Tā nevarēja būt tikai sagadīšanās vai tikai līdzīga vide. Tam visam bija daudz spēcīgāka nozīme. Mamuts bija jutis, ka simbolisko sapni par alu lauvu vajag izskaidrot, tomēr tam bija daudz lielāka nozīme, nekā viņš bija sapratis. Tas sniedzās daudz tālāk par Meklēšanu, daudz tālāk par iepriekšējo pieredzi. Viņam par to būs nopietnāk jāpadomā, un viedais vīrs saprata, ka viņam jāuzzina vēl kas vairāk. - Eila, ja tev nebūtu iebildumu atbildēt…

Mamuta teikto pārtrauca skaļa ķilda.

-     Tev nemaz nerūp Fralija! Tu pat nesamaksāji pieklājīgu līgavas pūru! - Krouzija klaigāja.

-     Un tev pašai nerūp nekas cits kā vienīgi tavs stāvoklis! Man jau ir apnicis klausīties par nepietiekamo līgavas pūra samaksu. Es toreiz samaksāju tik, cik prasīji, un neviens cits viņu negribēja.

-    Ko tu ar to gribi sacīt, ka neviens cits viņu negribēja? Tu man lūdzies, lai dodu tev Fraliju. Teici, ka rūpēsies par viņu un bērniem. Solīji, ka būšu laipni gaidīta pie tava pavarda…

-    Vai tad neesmu to darījis? Vai tad neesmu savus solījumus pildījis? - Frabeks kliedza pretim.

-    Un to tu sauc par laipnu sagaidīšanu? Kad tad tu esi man izrādījis cieņu? Kad esi mani godājis kā māti?

-     Kad tu pati esi man izrādījusi cieņu? Lai ko arī es teiktu, tu visu apstrīdi.

-    Ja būtu reiz pateicis ko gudru, neviens to neapstrīdētu. Fralija ir pelnījusi kaut ko vairāk. Paskaties uz viņu! Māte atkal ir viņu svētījusi…

-     Māt! Frabek! Beidziet, lūdzu, strīdēties! - Fralija iejaucās. - Es vienkārši gribu atpūsties…

Fralija izskatījās bāla un nomocījusies, un Eila par viņu uztraucās. Strīdam pieņemoties spēkā, zāļu sieva redzēja, kā šī ķilda satrauc sievieti mātes cerībās. Piecēlusies kājās, viņa devās uz Dzērves pavardu.

-     Vai jūs tiešām neredzat, ka tas Fraliju uztrauc? - Eila ierunājās, kad vecā sieviete un vīrietis apklusa uz tik ilgu laiku, lai viņa varētu runāt. - Fralijai nepieciešama palīdzība. Jūs viņai nepalīdzat, tikai vēl vairāk satraucat. Šīs ķildas sievietei stāvoklī nenāk par labu. Tā viņa var zaudēt bērnu.

Gan Krouzija, gan Frabeks pārsteigti pavērās Eilā, bet Krouzija atguvās ātrāk.

-     Nu redzi? Vai tad es to neteicu? Tev Fralija nerūp. Tu pat negribi, lai viņa aprunājas ar šo sievieti, kas no tādām lietām ko sajēdz. Ja Fralija zaudēs bērnu, tā būs tava vaina!

-    Ko gan viņa sajēdz? - Frabeks ņirdzīgi smīnēja. - Uzaugusi netīru dzīvnieku barā, ko gan tāda var zināt par dziedniecību? Tad atvedusi dzīvniekus sev līdzi. Viņa pati nav nekas cits kā dzīvnieks. Tev taisnība - negrasos laist Fralijai tuvumā šo derdzīgo radījumu. Kurš gan zina, kādus ļaunus garus viņa atvedusi sev līdzi uz mūsu mītni? Ja Fralija zaudēs bērnu, tā būs šīs sievietes vaina! Viņas un Mātes nolādēto pla- kangalvju vaina!

Eila aizstreipuļoja atpakaļ, it kā būtu saņēmusi fizisku triecienu. Spēcīgais, zākājošais uzbrukums aizsita viņai elpu un pārējos apmetnes iemītniekus padarīja mēmus. Mulsinošajā klusumā Eila aizžņaugtā balsī iešņukstējās, pagriezās un izskrēja ārā no velēnu mītnes. Paķēris viņas un savu silto jaku, Jondalars metās Eilai pakaļ.

Pagrūdusi nost smago ārējās velves priekškaru, jaunā sieviete nonāca vēja aukas asajos zobos. Aiz biezajām velēnu mitekļa sienām plosījās pamatīgs, gaudojošs vējš, nebija ne sniega, ne lietus, bija sākusies draudīgā vētra, kas bija briedusi visu dienu. Atšķirīgā atmosfēras spiediena rezultātā, kuru izraisīja ziemeļu ledāja augstās grēdas, radās vēja brāzmas ar viesuļvētras spēku, un, tā kā nebija nekādu šķēršļu, kas aizkavētu vēja mežonīgās brāzmas, tas brāzās pāri plašajām, atklātajām stepēm.

Uzsvilpusi Vīnijai, Eila pavisam tuvu izdzirdēja atbildes zviedzienu. Iznākuši no tumsas un velēnu mitekļa aizvēja puses, ķēve un kumeliņš viņai tuvojās.

-    Eila! Ceru, ka tu nedomā doties izjādē tādā viesuļvētrā, - Jondalars sacīja, iznākdams ārā no velēnu mītnes. - Ņem! Atnesu tavu jaku. Ārā ir auksts. Tu jau droši vien esi nosalusi.

-     Ak, Jondalar! Es nevaru šeit palikt, - Eila raudāja.

-     Eila, uzvelc jaku! - viņš uzstāja, palīdzēdams to pārvilkt sievietei pār galvu. Tad iekļāva viņu savos apskāvienos. Viņš jau krietni agrāk bija gaidījis Frabeka dusmu izvirdumu uz Eilu. Jondalars zināja, ka agri vai vēlu tam jānotiek, jo Eila tik atklāti bija runājusi par savu izcelšanos. - Tu tagad nedrīksti aizbraukt. Ne tādā veidā. Kurp gan tu dosies?

-     Nezinu. Man vienalga, - viņa šņukstēja. - Prom no šejienes.

-    Un kas notiks ar Vīniju? Un Skrējēju? Šis nav īstais laiks, lai zirgi dotos ceļā.

Neteikusi ne vārda, Eila piekļāvās Jondalaram, bet zemapziņā viņa pamanīja, ka zirgi meklē patvērumu mītnes aizvējā. Eilu uztrauca tas, ka viņai nav alas, ko piedāvāt dzīvniekiem kā patvērumu sliktajā laikā, kā viņi bija pieraduši. Un Jondalaram bija taisnība. Droši vien viņa nedrīkstēja doties prom tādā naktī kā šī.

-Jondalar, es negribu šeit palikt. Tiklidz laiks uzlabosies, gribu doties atpakaļ uz ieleju.

- Eila, ja tu tā vēlies, mēs dosimies atpakaļ pēc tam, kad laiks noskaidrosies. Bet tagad iesim atpakaļ.

-

12

-     Paskat, cik daudz ledus nokarājas no viņu spalvas, - Eila sacīja, cenzdamās ar roku notraukt lāstekas, kas bija pinkainos kunkuļos izveidojušās Vīnijas garajā, saķepušajā spalvā. Ķēve iezviedzās, dzestrajā rīta gaisā saceldama kūpošu siltas elpas mākonīti, kuru aukstais vējš vienā mirklī izkliedēja. Vētra bija pierimusi, bet virs galvas pie debesim mākoņi joprojām izskatījās draudīgi.

-     Bet ziemā zirgi vienmēr atrodas laukā. Eila, viņi parasti nedzīvo alās, - Jondalars pamatoti iebilda.

-     Un daudzi zirgi ziemā aiziet bojā pat tad, ja sliktā laikā ir atraduši kādu patvērumu. Vīnijai un Skrējējam allaž bijusi silta un sausa vieta, kur palikt, ja paši to vēlējās. Viņi nedzīvo kopā ar zirgu baru un nav pieraduši visu laiku atrasties laukā. Šī nav viņiem laba vieta… un arī man ne. Tu solīji, ka jebkurā laikā varēsim doties prom. Gribu atgriezties ielejā.

-     Eila, vai tad mūs šeit sirsnīgi neuzņēma? Vai tad vairums laužu nav bijuši laipni un dāsni?

-Jā, mūs labi uzņēma. Mamutu cilts cenšas būt dāsni pret saviem viesiem, bet šeit mēs esam tikai viesi un ir pienācis laiks doties projām.

Jondalara pierē parādījās bažīgas rievas, kad viņš paskatījās lejup un pašļūkāja kāju. Vīrietis vēlējās kaut ko sacīt, bet īsti nezināja, kā to izdarīt. - Eila… ē… es jau tev teicu, ka kaut kas tamlīdzīgs var notikt, ja tu… ja runāsi par… ē… cilvēkiem, ar kuriem dzīvoji kopā. Vairums ļaužu nedomā par… viņiem tāpat kā tu. - Jondalars pacēla acis. - Ja vien tu nebūtu neko teikusi…

-    Jondalar! Es būtu nomirusi, ja klans mani nebūtu pieņēmis! Vai tu gribi sacīt, ka man vajadzētu kaunēties par cilvēkiem, kas par mani rūpējās? Vai tu domā, ka Iza bija mazāk cilvēcīga nekā Nezija? - Eila iesvila dusmās.

-    Nē, nē, Eila! Es tā nebiju domājis. Es jau nesaku, ka tev vajadzētu kaunēties, es tikai domāju… man šķiet… tev nevajadzētu par viņiem runāt ar tādiem cilvēkiem, kas to nesaprot.

-    Neesmu pārliecināta, ka ari tu to saproti. Kā tu domā, par ko man vajadzētu runāt, kad ļaudis prasa, no kuras cilts esmu cēlusies? Kas ir mani ļaudis? No kurienes nāku? Es vairs nepiederu pie klana - Brouds mani nolādēja, viņiem es esmu mirusi -, kaut tā patiešām būtu noticis! Vismaz viņi beidzot mani pieņēma kā zāļu sievu. Klans mani neatturētu no palīdzēšanas sievietei, kam mana palīdzība nepieciešama. Vai tu maz zini, kāda briesmīga sajūta mani pārņem, kad redzu, kā viņa cieš un man neļauj viņai palīdzēt? Jondalar, es taču esmu zāļu sieva! - Eila to pateica ar bezpalīdzīga izmisuma kliedzienu un dusmīgi pagriezās atpakaļ pie zirgiem.

No velēnu mītnes iznāca Latija un, ieraudzījusi Eilu kopā ar zirgiem, enerģiskā solī tuvojās. - Kā es varu palīdzēt? - viņa jautāja, plati smaidīdama.

Eila atcerējās savu vakar vakarā izteikto lūgumu pēc palīdzības un centās sevi saņemt rokās. - Nedomāju, ka šobrīd man vajadzīga palīdzība. Es šeit nepalikšu un drīz došos atpakaļ uz ieleju, - viņa atbildēja meitenei, runādama viņas valodā.

Latija izskatījās satriekta. - A… nu… tad jau iznāk, ka maisos pa kājām, - viņa skumji noteica, dodamās atpakaļ uz mītni.

Eila redzēja meitenes vilšanos. - Bet zirgu kažokus vajag izsukāt. Tie ir pilni ar ledus gabaliņiem. Varbūt šodien palīdzēsi?

-     0 jā! - meitene atsaucās, un smaids viņas lūpās atkal uzplauka. - Kas man jādara?

-     Vai redzi tur, zemē pie mītnes, atrodas sausi stublāji?

-    Tu domā tos dadžus? - Latija jautāja, paceldama no zemes sasalušus stiebrus ar ieapaļām, dzeloņainām, sažuvušām galviņām.

-Jā, es tos atradu upmalā. Ar dadža galviņām var labi sukāt. Nolauz tās, lūk, tā. Aptin ap roku mazu ādas gabaliņu. Tā būs vieglāk tos satvert, - Eila skaidroja. Tad pieveda meiteni pie Skrējēja un parādīja, kā jātur dadži, lai izsukātu jaunā zirdziņa pinkaino ziemas kažoku. Jondalars uzkavējās turpat blakus, lai kumeļš nomierinātos, līdz pieradis pie nepazīstamās meitenes, bet Eila devās atpakaļ pie Vīnijas, lauzīja nost lāstekas, kas bija piesalušas pie ķēves kažoka, un viņu sukāja.

Latijas klātbūtne bija uz laiku pārtraukusi abu sarunu par došanos projām, un Jondalars bija par to pateicīgs. Jaunais Zelandoni vīrietis juta, ka bija pateicis vairāk, nekā būtu gribējis, turklāt pateicis to neglītā veidā, un tagad bija apjucis par saviem skarbajiem vārdiem. Viņš negribēja, ka Eilai būtu jāpiedzīvo šādas situācijas. Ja viņa tūlīt pat dosies atpakaļ uz ieleju, tad varbūt vairs nekad negribēs to atstāt. Lai kā arī viņš Eilu mīlētu, jaunais vīrietis nebija par sevi drošs, vai spētu atlikušo dzīvi pavadīt, nesatiekot nevienu cilvēku. Viņš saprata, ka ari Eila to nespētu, un pie sevis nodomāja, ka īstenībā viņa labi satiek ar visiem cilvēkiem. Viņai nebūtu nekādu grūtību pielāgoties jebkurai videi, pat ne Zelandoni ciltī. Ja vienīgi Eila nerunātu par… bet viņai ir taisnība. Ko gan lai nabaga sieviete saka, kad viņai jautā par izcelšanos? Jondalars nojauta: ja vestu Eilu sev līdzi uz mājām, arī tur visi vēlētos to uzzināt.

-     Eila! Vai tu vienmēr sukā lāstekas ārā no viņu spalvas? - Latija gribēja zināt.

-     Nē, ne vienmēr. Dzīvojot ielejā, zirgi sliktā laikā uzturējās alā. Šeit viņiem nav, kur palikt, - Eila atbildēja. - Kad laiks noskaidrosies, es drīz došos prom, atpakaļ uz ieleju.

Mājokļa iekšpusē Nezija bija izgājusi cauri ēdiena gatavošanas pavarda teritorijai un atradās jau priekštelpā, lai ietu laukā, bet, tuvojoties izejas arkai, viņa izdzirdēja šo sarunu un apstājās, lai ieklausītos. Viņa jau bija baidījusies, ka pēc vakardienas skandāla Eila droši vien vēlēsies doties prom, un tas nozīmētu, ka ne Ridagam, ne pārējiem apmetnes iemītniekiem vairs nebūtu nevienas zīmju mācības stundas. Sieviete jau bija pamanījusi atšķirību ļaužu attieksmē pret Ridagu tagad, kad varēja ar viņu sarunāties. Protams, izņemot Frabeku. "Tagad man žēl, ka lūdzu Talutam atļauju viņiem mums pievienoties… tikai… kur gan tagad Frabeks atrastos, ja nebūtu to lūgusi? Fralijai nepavisam nav labi, šī grūtniecība viņai ir smaga."

-    Eila, kāpēc tev jādodas prom? - Latija vaicāja. - Mēs varētu viņiem arī šeit uztaisīt patvērumu.

-     Viņai taisnība. Nemaz nebūtu grūti uzsliet telti vai nojumi, vai kaut ko pie ieejas mītnē, lai pasargātu zirgus no skarbajiem vējiem un sniega, - Jondalars piebilda.

-     Domāju, ka Frabekam nepatiktu, ka dzīvnieki atrodas tik tuvu, - Eila iebilda.

-     Frabeks ir vienīgais, kas tā uzskata, Eila, - Jondalars neatlaidās.

-     Bet Frabeks pieder pie Mamutu cilts, taču es ne.

Neviens šo apgalvojumu neatspēkoja, bet Latija nosarka no kauna par visu apmetni.

Iekšpusē, noklausījusies sarunu, Nezija steidzās atpakaļ uz Lauvas pavardu. Taluts, tikko pamodies, atgrūda zvērādas un, pārkāris savas milzīgās kājas pāri gultas paaugstinājumam, apsēdās. Pakasījis bārdu un ar plašu žestu izstaipījis rokas, vadonis pavēra muti, lai sulīgi nožāvātos, tad savilka sāpīgu grimasi un uz brīdi saķēra galvu rokās. Paskatījies augšup, Taluts ieraudzīja Neziju un muļķīgi pasmaidīja.

-     Vakar būšu par daudz iedzēris bouzu, - lielais vīrs paziņoja. Piecēlies kājās, viņš pasniedzās pēc savas tunikas un uzvilka to mugurā.

-    Talut, Eila plāno doties prom, tiklīdz laiks noskaidrosies, - Nezija sacīja.

Lielais vīrs saviebās. - Es jau baidījos, ka tā notiks. Žēl gan. Biju cerējis, ka viņi pārziemos kopā ar mums.

-     Vai nevar ko darīt lietas labā? Kādēļ gan Frabeka sliktā rakstura dēļ viņiem būtu jādodas prom, ja visi pārējie vēlas, lai viņi paliek?

-     Nezinu, ko lai iesāk. Nezij, vai esi ar viņu aprunājusies?

-    Nē. Dzirdēju, kā viņi ārā sarunājās. Eila stāstīja Latijai, ka šeit nav vietas, kur zirgi varētu patverties, tie bija sliktā laikā pieraduši dzīvot alā kopā ar Eilu. Latija sacīja, ka mēs varētu uztaisīt zirgiem pajumti, un Jondalars ierosināja, ka tā varētu būt telts vai kas tamlīdzīgs, kas atrastos pie ieejas. Tad Eila sacīja, ka Frabekam nepatiktu, ka viņam tik tuvu atrastos dzīvnieki, un es zinu, ka ar to viņa nedomāja zirgus.

Taluts devās uz izeju, un Nezija gāja viņam līdzi. - Varbūt mēs varētu kaut ko zirgiem sameistarot? - viņš prātoja. - Bet, ja Eila vēlas doties prom, tad mēs nedrīkstam viņu piespiest palikt. Viņa pat nepieder pie Mamutu cilts, un Jondalars ir Zel… Zella… lai nu kā tur bija.

Nezija viņu apturēja. - Vai mēs nevarētu Eilu pieņemt Mamutu ciltī? Viņa saka, ka viņai nav savu ļaužu. Mēs varētu viņu adoptēt, pēc tam tu un Talija varētu noorganizēt ceremoniju, kas uzņemtu viņu Lauvas apmetnē.

Taluts ieturēja pauzi un pārdomāja piedāvājumu. - Nezinu gan, Nezij. Nevar taču kuru katru padarīt par Mamutu cilts locekli. Visiem būs jādod piekrišana, un mums vajadzēs kādu labu pamatojumu, lai Vasaras sapulcē to izskaidrotu Padomei. Turklāt tu sacīji, ka viņa dodas projām, - to pateicis, Taluts atbīdīja priekškaru un teciņiem aizskrēja uz gravu.

Nezija palika stāvam arkas ārpusē, vērodama, kā Taluts atgriežas, tad paskatījās uz slaido, blondo sievieti, kas sukāja gaiši brūnā zirga biezo kažoku. Kārtīgi aplūkodama Eilu, Nezija pie sevis prātoja, no kādu ļaužu cilts šī sieviete varēja nākt. Ja Eila bija zaudējusi savu ģimeni dienvidos, uz pussalas, viņas ļaudis varēja piederēt pie Mamutu cilts. Vairākas apmetnes pa vasaru dzīvoja pie Berana jūras, un pussala atradās turpat vien blakus, bet vecākā sieviete tomēr to apšaubīja. Mamutu cilts zināja, ka tā ir plakangalvju teritorija, un parasti no tās izvairījās, un Eilā bija kas tāds, kas īsti neatgādināja Mamutu ļaužu izskatu. Varbūt viņas ģimene bija cēlusies no Šaramudiem, no tiem upes ļaudīm, pie kuriem bija dzīvojis Jondalars? Vai varbūt viņa cēlusies no Sungajiem - ļaudīm, kas dzīvoja ziemeļaustrumos? Bet Nezija nezināja, vai tie bija aizceļojuši tik tālu uz dienvidiem, līdz pašai jūrai. Varbūt Eilas ļaudis bija svešinieki, kas ceļoja no vienas vietas uz citu? To bija grūti pateikt, bet viena lieta bija pilnīgi skaidra. Eila nebija plakangalve… un tomēr tie ļaudis bija viņu pieņēmuši.

No mītnes iznāca Barzeks un Torneks, viņiem sekoja Danugs un Druvezs. Visi vīrieši sveicināja Neziju ar zīmēm, ko Eila bija viņiem parādījusi, Lauvas apmetnē tā jau bija kļuvusi par tradīciju, un Nezija pati bija to veicinājusi. Nākamais iznāca ārā Ridags, parādīja viņai sveicienu un uzsmaidīja. Arī Nezija parādīja puikam sveicienu un atsmaidīja pretim, bet, apskaujot zēnu, viņas smaids izdzisa. Ridags neizskatījās labi. Viņš bija aizelsies un bāls un izskatījās vēl vairāk saguris nekā parasti. Varbūt viņš ir slims?

-Jondalar! Re, kur tu esi! - Barzeks iesaucās. - Es uztaisīju vienu pīķu metēju. Gatavojāmies iet augšā uz stepi to izmēģināt. Sacīju Tornekam, ka neliela izkustēšanās palīdzēs viņam atbrīvoties no galvassāpēm, ko dabūjis no vakardienas pārāk lielās dzeršanas. Vai gribi pievienoties?

Jondalars paskatījās uz Eilu. Neizskatījās, ka šorīt viņi kaut ko atrisinās, un Skrējējam gluži labi patika, ka Latija par viņu rūpējas.

-     Labs ir. Paņemšu arī savējo, - Jondalars piekrita.

Kamēr viņi gaidīja, Eila pamanīja, ka abi jaunie puiši - Druvezs un Danugs - cenšas neievērot Latijas pūles pievērst sev uzmanību, kaut arī lielais, sarkanmatainais jaunais vīrietis kautrīgi Eilai uzsmaidīja. Latija nelaimīgām acīm noskatījās pakaļ savam brālim un brālēnam, kad tie aizgāja kopā ar vīriem.

-    Būtu varējuši uzaicināt arī mani sev līdzi, - meitene klusi murmināja, tad apņēmīgi pagriezās pret Skrējēju un turpināja to sukāt.

-    Latij? Vai gribi iemācīties, kā rīkoties ar pīķu metēju? - Eila jautāja, atcerēdamās senās dienas, kad bija nolūkojusies pakaļ medniekiem, vēlēdamās doties tiem līdzi.

-    Viņi būtu varējuši man pavaicāt. Es allaž esmu pārspējusi Druvezu stīpu un šautriņu mešanā, bet šie abi pat nepaskatījās uz mani, - Latija sūkstījās.

-     Latij, ja vēlies, es tev to vēlāk parādīšu. Pēc tam kad būsim izsukājušas zirgus, - Eila piedāvājās.

Latija pacēla acis un paraudzījās Eilā. Meitene atcerējās jaunās sievietes pārsteidzošos paraugdemonstrējumus ar pīķu metēju un lingu un bija arī pamanījusi, ka Danugs viņai uzsmaida. Tad pēkšņi meitenei prātā ienāca kāda doma. Eila nemaz necentās sev pievērst uzmanību, viņa vienkārši darīja to, ko pati vēlējās, bet visā, ko darīja, jaunā sieviete bija tik izcila, ka ļaudīm bija viņai jāpievērš uzmanība.

-    Eila, es gribētu, ka tu man to parādi, - Latija sacīja. Tad pēc brīža pavaicāja: - Kā tev viss tik labi padodas? Es runāju par pīķu metēju un lingu.

Pirms atbildēja, Eila apdomājās. - Es to ļoti vēlos un… arī ļoti daudz trenējos.

No upes puses parādījās Taluta stāvs, vadoņa bārda un mati bija slapji, bet acis pa pusei pievērtas.

-    Ūūū, mana galva! - viņš pārspīlēti vaidēja.

-    Talut, kāpēc tu saslapināji galvu? Šādā aukstā laikā tu saslimsi, - Nezija aizrādīja.

-    Es jau esmu slims. Iemērcu galvu aukstā ūdenī, lai atbrīvotos no galvassāpēm. Ūūū.

-    Neviens tevi nespieda tik daudz dzert. Ej iekšā un noslaukies!

Eila ar bažām pavērās Mamutu vadonī, nedaudz pārsteigta par to,

ka Nezija izrādīja tik maz līdzjūtības. Ari pašu Eilu pēc pamošanās bija mocījušas galvassāpes, un jaunā sieviete nejutās gluži vesela. Vai šīs sliktās sajūtas bija izraisījis dzēriens? Vai vaininiece bija bouza, kas visiem tik ļoti garšoja?

Vīnija pacēla galvu un iezviedzās, pēc tam Eilai piebakstīja. Ledus gabaliņi, kas bija piesaluši dzīvnieka kažokam, ķēvei nesāpēja, kaut ari kāds lielāks gabals varēja būt krietni pasmags, bet zirgiem patika sukāšana un viņiem pievērstā uzmanība, un ķēve bija pamanījusi, ka Eila ir pārtraukusi viņu sukāt un par kaut ko aizdomājusies.

-    Vīnij, izbeidz! Tu vienkārši gribi, lai pievēršu tev lielāku uzmanību, vai ne? - Eila sacīja, izmantodama savu parasto sazināšanās valodu, kādā viņa sarunājās ar zirgiem.

Kaut arī Latija jau bija to dzirdējusi agrāk, meitene bija pārsteigta par Vīnijas zviedziena perfekto atdarinājumu Eilas izpildījumā un vēroja zīmju valodu, ko tagad jau nedaudz pārzināja, tomēr nebija pārliecināta, ka žestus saprot pilnībā.

-    Tu māki sarunāties ar zirgiem! - meitene iesaucās.

-     Vīnija ir draudzene, - jaunā sieviete atbildēja, izrunādama zirga vārdu, kā to darīja Jondalars, - apmetnes ļaudis bija vairāk pieraduši dzirdēt zirga vārdu, nevis zviegšanu. - Ilgu laiku viņa bija mana vienīgā draudzene. - Noglāstījusi ķēvi, viņa pārbaudīja arī kumeļa spalvu un noglāstīja arī to. - Domāju, ka būs jau gana sukāts. Tagad paņemsim pīķu metēju un dosimies trenēties!

Iegājušas velēnu mītnē, abas pagāja garām Talutam, kas izskatījās galīgi savārdzis, un devās uz ceturto pavardu. Eila paņēma pīķu metēju un vairākus pīķus un, dodoties ārā, pamanīja pelašķu tēju, kas bija palikusi pāri no rīta vārījuma, kad jaunā sieviete bija gribējusi atbrīvoties no galvassāpēm. Izkaltuši ziedu čemuri un auga trauslās, pūkainās lapas joprojām turējās pie stiebra, kas bija audzis blakus dadzim. Būdams svaigs, pelašķis bija rūgts un aromātisks, tas bija laidis saknes pie upes un uzsūcis enerģiju no lietus un saules, bet jaunajai zāļu sievai atgādināja tos pašus augus, ko viņa jau agrāk bija kaltējusi un gatavojusi. Bez galvassāpēm Eilu vēl mocīja arī gremošanas traucējumi, tāpēc viņa bija nolēmusi pelašķus izmantot kopā ar vītola mizu.

Eila pie sevis nodomāja: "Varbūt šī tēja palīdzētu ari Talutam?" Kaut gan, klausoties vadoņa sūdzībās, šķita, ka vilkazobu tēja, ko zāļu sieva bija pagatavojusi sev, lai atbrīvotos no stiprajām galvassāpēm, būs tas labākais risinājums. Tomēr tās bija ļoti spēcīgas zāles.

-    Talut! Iedzer šo te, tas palīdzēs pret galvassāpēm, - Eila ierosināja pa ceļam, dodamās laukā. Lielais vīrs vārgi pasmaidīja un, paņēmis piedāvāto krūzīti, izdzēra to tukšu, īpaši negaidīdams, ka tā ko palīdzēs, bet priecājās par līdzjūtību, ko neviens cits nebija viņam izrādījis.

Blondā sieviete un meitene kopā devās augšā uz stepi, iedamas uz nomīdīto laukumu, kur bija notikušas sacensības. Nonākušās stepē, viņas ieraudzīja, ka četri vīri, kas šeit bija jau atnākuši agrāk, vienā laukuma galā jau trenējas; sievietes devās uz otru galu. Vīnija un Skrējējs viņām sekoja. Latija uzsmaidīja tumši brūnajam zirdziņam, kad tas iezviedzās un pagrieza galvu viņas virzienā. Pēc tam tas iekārtojās blakus savai mammai un sāka ganīties, kamēr Eila rādīja Latijai, kā jāmet pīķis.

-    Paņem to šādi, - Eila sāka skaidrot, rādīdama, kā jātur šaurais koka rīks, kas bija apmēram divas pēdas garš horizontālā stāvoklī. Viņa ielika labās rokas pirmo un otro pirkstu ādas cilpās.

-     Pēc tam ieliec pīķi, - jaunā sieviete turpināja, ievietodama apmēram sešas pēdas garo piķi gropē, kas atbilda tā izmēram. Pīķa resnajā galā uzstādīdama āķi, kas bija iegrebts kā atbalsts, Eila rīkojās ļoti uzmanīgi, lai nesabojātu dekoratīvās spalvas. Tad, pacēlusi pīķi stabilā stāvoklī, viņa atkāpās un to izmeta. Pīķa metēja garais, brīvais gals pacēlās uz augšu, piešķirdams papildu garumu un nodrošinādams sviras darbības efektu, un pīķis aizlidoja ar lielu ātrumu un spēku. Jaunā medniece pasniedza rīku Latijai.

-    Vai šādi? - meitene jautāja, turēdama pīķu metēju tā, kā Eila bija skaidrojusi. - Pīķis atbalstās gropē, un es ielieku pirkstus cilpās, lai to saturētu, un vienu tā galu atbalstu pret aizmugures daļu.

-     Labi. Tagad met!

Latija neveikli izmeta pīķi labu gabalu uz priekšu. - Tas ir tik grūti, - viņa atzina, pati ar sevi apmierināta.

-    Nē. Pīķi izmest nemaz nav tik grūti, - Eila sacīja. - Pīķim ir grūti likt lidot tur, kur to vēlies.

-    Tu domā - precīzi izmest. Tāpat kā bultu trāpīt aplī.

Eila pasmaidīja. - Jā. Nepieciešams treniņš, lai liktu bultai ielidot aplī… ielidot tieši aplī. - Jaunā sieviete bija pamanījusi, ka tuvojas Frabeks, lai paraudzītos, ar ko vīri nodarbojas, un tas viņai lika pievērst uzmanību savai runai. Eila joprojām vēl nerunāja īsti pareizi. Viņa nodomāja, ka pašai vēl jātrenējas. Bet kāda gan tam nozīme? Viņa taču šeit nepaliks.

Eilai mācot, Latija trenējās pīķa mešanā; abas bija tik ļoti aizrāvušās, ka nepamanīja vīrus, kas bija pārtraukuši savu nodarbi, viņām pietuvojušies un tagad stāvēja un viņas vēroja.

-    Tev labi sanāk, Latij! - Jondalars uzsauca, kad Latija bija trāpījusi mērķī. - Var izrādīties, ka būsi pārāka par visiem pārējiem! Man šķiet, ka šiem puišiem jau apnicis trenēties un viņi grib paskatīties, kā tev tas sanāk.

Danugs un Druvezs izskatījās samulsuši. Jondalars ķircinājās, bet viņam bija sava daļa taisnības, un Latijas smaids kļuva starojošs. - Es būšu labāka par visiem pārējiem. Trenēšos, līdz tāda patiešām kļūšu, - viņa sacīja.

Viņi nolēma, ka vienai dienai treniņu būs gana, un devās lejā uz velēnu mītni. Kad viss bariņš bija pietuvojies pie ilkņiem izliktās arkas, pa to ārā izbrāzās Taluts.

-    Eila! Lūk, kur tu esi! Kas tas bija par dzērienu, ko tu man iedevi? - viņš jautāja, tuvodamies jaunajai sievietei.

Eila atkāpās soli atpakaļ. - Pelašķi ar lucernu un nedaudz aveņu lapu un…

-     Nezij! Vai dzirdēji? Uzzini recepti, kā to taisa. Tā kā ar roku noņēma manas galvassāpes! Tagad jūtos kā no jauna piedzimis! - Taluts pavērās apkārt. - Nezij?

-    Viņa kopā ar Ridagu aizgāja uz upi, - Talija skaidroja. - Šorīt viņš izskatījās saguris, un Nezija nedomāja, ka viņam vajadzētu doties tik tālu. Bet Ridags sacīja, ka gribot iet viņai līdzi… īsti neesmu pārliecināta, vai tā bija tā zīme, ko viņš rādīja. Es apsolīju iet līdzi un palīdzēt viņai atnest atpakaļ Ridagu vai ūdeni. Es jau dodos uz turieni.

Talijas sacītais pievērsa Eilas uzmanību vairāk nekā tikai viena iemesla dēļ. Viņa bija nobažījusies par bērnu, bet vēl vairāk - jaunā sieviete

Talijas attieksmē pret puiku pamanīja skaidri redzamas izmaiņas. Tagad viņš bija Ridags, ne tikai "puika", un Talija runāja par to, ko viņš bija sacījis. Ridags viņas acīs bija kļuvis par personību.

-     Nu… - Taluts uz brīdi apjuka, pārsteigts par to, ka Nezija neatradās viņa tik pierastajā redzeslokā, tad, pats sev pārmezdams, ka bija to gaidījis, iesmiedamies, jautāja: - Eila! Vai tu man nepastāstīsi, kā to gatavo?

-    Jā, - jaunā zāļu sieva apsolīja. - Labi.

Vadonis izskatījās iepriecināts. - Ja vēl kādreiz grasos izbrūvēt bouzu, tad man vajadzētu zināt, kā nākamajā rītā izārstēties no galvassāpēm.

Eila pasmaidīja. Par spīti vadoņa raženajam augumam, sarkanmatainajā milzenī jautās kas ļoti mīļš un sirsnīgs. Jaunā sieviete nebūt nešaubījās: ja Talutu nokaitinātu, viņš varētu būt arī briesmīgs. Viņš bija tikpat izveicīgs un ātrs, cik stiprs; vīram noteikti netrūka arī savas gudrības, tomēr vadoņa raksturā bija arī sava daļa maiguma. Viņam nepatika dusmoties. Kaut arī viņš labprāt pajokoja par citiem, tikpat bieži viņš smējās arī par savām vājībām. Taluts ar patiesām rūpēm risināja savu ļaužu ikdienas problēmas, un Lauvas apmetnes vadoņa līdzcietība bija izdaudzināta tālu ārpus šī mitekļa robežām.

Pēkšņi visu ļaužu uzmanība tika pievērsta upei, no kurienes atskanēja spalgs kliedziens. Pametusi skatienu tajā virzienā, Eila sāka skriet lejup pa nogāzi; vairāki cilvēki viņai sekoja. Nezija bija nometusies ceļos pie maza ķermenīša un bēdās vaimanāja. Talija stāvēja viņai blakus, izskatīdamās satriekta un bezpalīdzīga. Pieskrējusi klāt, Eila konstatēja, ka Ridags ir zaudējis samaņu.

-     Nezij? - ar savu sejas izteiksmi Eila viņai jautāja, kas bija noticis.

-    Mēs gājām augšā pa nogāzi, - Nezija skaidroja. - Ridagam bija grūti paelpot. Tāpēc izlēmu, ka labāk nesīšu viņu uz rokām; noliekot ūdens somu, izdzirdēju viņu sāpēs iekliedzamies. Pacēlusi acis, ieraudzīju viņu šeit tā guļam.

Jaunā zāļu sieva noliecās un uzmanīgi pārbaudīja mazo zēnu, pieliekot pie viņa krūtīm savu roku un pēc tam arī ausi un pataustot viņa kaklu pie zoda. Ar satrauktu skatienu Eila pavērās Nezij ā un tad pagriezās pret apmetnes sieviešu kārtas vadoni.

-     Talij, aiznes Ridagu uz mītni, uz Mamuta pavardu! Pasteidzies! - viņa nokomandēja.

Uzskrējusi augšā, jaunā zāļu sieva izbrāzās cauri velvētajai ieejai. Pieskrējusi pie savas gultas, viņa parakņājās pa savām mantām, līdz atrada neparasto somiņu, kas bija izgatavota no vienas veselas ūdrādas. Izgāzusi tās saturu uz gultas, viņa satraukti cilāja dažādas mazas turziņas un mazus sainīšus, pētīdama to formu un saturu, kā ari aukliņu, ar kuru tie bija sasieti, un tajā iesieto mezglu daudzumu.

Eilas domas joņoja nenormālā ātrumā. "Tā ir viņa sirds. Zinu, ka problēma slēpjas viņa sirdi. Sirdspuksti neizklausījās pareizi. Ko man darīt? Es neko daudz par sirdi nezinu. Nevienam Bruņa klanā nebija sirds problēmu. Man jāatceras, ko Iza man skaidroja. Ari vēl viena zāļu sieva klanu Sapulcē par to runāja, viņas klanā bija divi cilvēki ar sirds problēmām. Vispirms jāpadomā - Iza allaž ieteica noteikt, kāda tieši ir problēma. Viņš ir bāls un uztūcis. Zēnam ir problēmas ar elpošanu, un viņš izjūt sāpes. Pulss ir vājš. Sirdij ir jāstrādā spēcīgāk, jāizdara stiprāki grūdieni. Ko šajā gadījumā labāk izmantot? Varbūt velnābolu? Nē, šķiet, tomēr ne. Kā būtu ar dzeguzeni? Vai varbūt beladonnu? Driģenes? Uzpirkstiti? Uzpirkstlti… uzpirkstltes lapas. Tā ir ļoti stipra. Tā var viņu nogalināt. Bet viņš nomirs, ja neiedošu kaut ko pietiekami stipru, lai viņa sirds atkal normāli darbotos. Cik daudz man to izmantot? Vai man to uzvārīt vai izmērcēt? Ak, kaut es atcerētos, kā Iza to darīja! Kur ir manas uzpirkstltes? Vai tad man to nav?"

-     Eila, kas noticis? - Pacēlusi acis, jaunā zāļu sieva ieraudzīja sev blakus Mamutu.

-    Tas ir Ridags… viņa sirds. Ļaudis nes viņu šurp. Es meklēju… augus. Ar garu kātu… ziedi nokārušies… sārti, ar sarkaniem plankumiņiem iekšā. Tiem ir lielas lapas, pēc taustes lapas otra puse ir kā zvērādas vilna. Tie liek sirdij… straujāk sisties. Vai zini tādus? - Eila jutās kā sapinusies sava niecīgā vārdu krājuma dēļ, bet viņa tomēr bija mācējusi izteikties daudz skaidrāk, nekā pati to aptvēra.

-     Protams, zinu. lā ir purpurpuķe, tās otrs nosaukums ir uzpirk- stite. Tā ir ļoti spēcīga… - Mamuts vēroja, kā Eila aizver acis un dziļi ieelpo.

-    Jā, bet tā ir vajadzīga. Jāizdomā, cik daudz… Lūk, kur soma! Iza teica, lai vienmēr nēsāju to līdzi.

Tieši tajā brīdī ienāca Talija, nesdama uz rokām mazo puisīti. Paķērusi zvērādu no savas gultas, Eila to noklāja zemē pie pavarda un parādīja sievietei, lai liek zēnu uz tās. Nezija stāvēja tieši Talijai aiz muguras, un arī visi pārējie drūzmējās apkārt.

-    Nezij, novelc Ridagam silto jaku! Attaisi viņa drēbes! Talut, šeit ir pārāk daudz ļaužu. Atbrīvo telpu! - Eila deva norādījumus, pati nemaz neapzinādamās, ka izsaka pavēles. Atvērusi mazo ādas maisiņu, ko turēja rokās, jaunā zāļu sieva paostīja tā saturu un ar bažīgu skatienu pavērās vecajā samani. Tad Eila paskatījās uz bezsamaņā gulošo bērnu un viņas sejā iegūla apņēmības pilna profesionāla izteiksme. - Mamut! Vajadzīga karsta uguns. Latij, atnes vārāmos akmeņus, katliņu ar ūdeni un krūzīti!

Kamēr Nezija atraisīja Ridaga drēbes, Eila salika zem zēna galvas vairāk zvērādu, lai paceltu to augstāk. Taluts lika apmetnes ļaudīm atkāpties, lai Ridagam būtu vairāk gaisa un Eilai - telpa, kur darboties. Latija, gaužām noraizējusies, rūpējās par pavardu, ko Mamuts bija iekūris, cenzdamās pēc iespējas ātrāk uzkarsēt akmeņus.

Eila pārbaudīja Ridaga pulsu - to bija grūti samanīt. Viņa pielika ausi pie bērna krūtīm; zēna elpa bija sekla un čīkstoša. Ridagam bija nepieciešama palīdzība. Atliekusi zēna galvu, viņa pavēra bērna muti, tad, pieplakusi pie viņa mutes, iepūta gaisu puikas plaušās, tāpat kā bija to darījusi ar Nuviju.

Mamuts kādu brīdi viņu vēroja. Eila izskatījās pārāk jauna, lai viņai būtu uzkrāta pietiekama dziednieces pieredze, tāpēc arī bija parādījies tāds neizlēmības bridis, bet tas jau bija pagājis. Tagad viņa bija mierīga, koncentrējusies vienīgi uz bērnu un ar rāmu pārliecību izteica pavēles.

Pamājis savā nodabā, vecais, viedais vīrs apsēdās pie mamuta galvaskausa bungām un impulsīvi sāka tās dauzīt mērenā taktī, pats klusi piedziedādams, tas dīvainā kārtā atviegloja to spriedzi, ko izjuta Eila. Drīz vien jau arī pārējie apmetnes ļaudis pievienojās dziedinošajam, monotonajam dziedājumam; tas atviegloja viņu spriedzi, un tādējādi viņi izjuta, ka var dot ari savu labvēlīgo ieguldījumu. Arī Torneks un Dīgija pievienojās ar saviem instrumentiem, tad parādījās Raneks ar grabošiem gredzeniem, kas bija izgatavoti no ilkņa kaula. Bungu rīboņa, gredzenu klabināšana un monotonais dziedājums nebija ne skaļš, ne uzmācīgs, bet gan maigi pulsējošs un nomierinošs.

Beidzot arī ūdens bija uzvārījies, un Eila delnā iemērīja izkaltētās uzpirkstlšu lapas un iebēra tās vārošajā ūdenī. Tad viņa gaidīja, ļaudama tām ievilkties un cenzdamās saglabāt mieru, līdz beidzot viņas intuīcija un tējas uzlējuma krāsa lika noprast, ka brūvējums ir gatavs. Jaunā zāļu sieva ielēja pagatavotās zāles krūzītē. Tad, paņēmusi klēpi Ridaga galvu, viņa uz mirkli aizvēra acis. Šīs nebija tās zāles, kuras varēja nevērīgi lietot. Nepareiza uzlējuma deva varēja zēnu nogalināt, un katra auga lapu spēka iedarbība bija atšķirīga.

Atvērusi acis, Eila savā priekšā ieraudzīja divas izteiksmīgi zilas acis, pilnas mīlestības un rūpju, viņā noraugāmies un īsu mirkli pateicīgi uzsmaidīja Jondalaram. Pielikusi krūzīti pie lūpām, Eila iemērca tajā mēli, pārbaudīdama brūvējuma stiprumu. Pēc tam pielika rūgtās zāles pie bērna lūpām.

No pirmā malciņa Ridags aizrijās, bet tas viņu nedaudz uzmundrināja. Viņš centās Eilai pateicībā uzsmaidīt, bet tā vietā sanāca sāpju grimase. Viņa pavisam lēnām lika puikam dzert vēl un pati uzmanīgi un rūpīgi vēroja viņa reakciju: ādas temperatūras un krāsas izmaiņas, acu kustību, elpas dziļumu. Arī visi Lauvas apmetnes ļaudis viņu nepacietīgi vēroja. Viņi nebija aptvēruši, cik daudz šis cilvēkbērns viņiem nozīmē, līdz viņa dzīvība tika apdraudēta. Ridags bija pie viņiem uzaudzis, viņš bija viens no viņiem, un tikai nesen ļaudis bija sākuši saprast, ka viņš nemaz tik daudz neatšķiras no viņiem pašiem.

Eila īsti neapjauta, kad mūzika un monotonā skandēšana apklusa, bet Ridaga klusi izdvestā skaņa, dziļi ievelkot elpu, absolūtajā un saspringtajā velēnu mītnes klusumā izklausījās kā uzvaras sauciens.

Zēnam otrreiz dziļi ievelkot elpu, jaunā zāļu sieva pamanīja nelielu sārtumu slimnieka vaigos, un viņas uztraukums nedaudz atslāba. Mūzikas ritms atsāka skanēt, šoreiz jau citā tempā; ieraudājās kāds bērns, un bija dzirdama balsu murdoņa. Nolikusi krūzīti, Eila pārbaudīja pulsu pie zēna kakla un pataustīja viņa krūtis. Tagad viņš elpoja daudz vieglāk un neizjūta tik lielas sāpes. Pacēlusi acis, zāļu sieva ieraudzīja Neziju, kas smaidīja caur asarām. Viņa nebija viena.

Eila turpināja turēt zēnu sev klēpī, līdz pārliecinājās, ka viņš guļ ērtā pozā, un pēc tam turpināja viņu auklēt, jo pati tā gribēja. Ja pa pusei pievēra acis, tad gandrīz vai varēja aizmirst par apkārt stāvošajiem apmetnes ļaudīm. Jaunā sieviete gandrīz vai varēja iztēloties, ka šis zēns, kas bija tik līdzīgs viņas pašas dēlam, patiešām ir tas bērns, kuru viņa dzemdējusi. Asaras, kas ritēja pār Eilas vaigiem, tika lietas viņas pašas un dēla dēļ, kuru viņa tik dedzīgi vēlējās redzēt, kā ari mazā puisēna dēļ, kas atdusējās viņas rokās.

Beidzot Ridags aizmiga. Izciestās mokas bija ņēmušas savu tiesu gan no zēna, gan pašas Eilas. Pacēlis bērnu uz rokām, Taluts viņu aiznesa uz savu pavardu un ielika gultā, bet Jondalars palīdzēja Eilai piecelties. Zelandoni vīrietis turēja jauno sievieti apskautu, viņa tam piekļāvās, juzdamās iztukšota un pateicīga par atbalstu.

Vairumam sanākušo apmetnes ļaužu acīs mirdzēja atvieglojuma asaras, bet viņiem bija grūti atrast piemērotuš vārdus. Ļaudis nezināja, ko sacīt sievietei, kas bija izglābusi bērnu. Viņi smaidīja, atzinīgi māja ar galvu, sirsnīgi pieskārās un murmināja kaut ko, ko bija grūti saprast. Eilai tas bija vairāk nekā pietiekami. Tajā brīdī viņa justos neērti, ja kāds būtu pārāk daudz runājis vai viņu slavējis.

Pēc tam kad Nezija bija pārliecinājusies, ka Ridags ir ērti noguldīts, viņa devās aprunāties ar Eilu. - Es jau domāju, ka viņš no mums ir aizgājis. Nespēju noticēt, ka viņš tikai guļ, - viņa sacīja. - Tās zāles patiešām bija labas.

Eila pamāja. - Jā, bet stipras. Viņam tās vajadzētu dzert katru dienu, tikai nedaudz, kopā ar citām zālēm. Es tās pagatavošu. Tās būs jāgatavo kā tēja, tikai nedaudz jāpavāra. Es parādīšu. Iedod viņam izdzert mazu krūzīti no rīta un vēl vienu pirms gulētiešanas. Pa nakti viņam būs vairāk jāčurā, līdz pāries uztūkums.

-    Eila, vai tās zāles palīdzēs viņam atveseļoties? - Nezija jautāja ar cerībām balsi.

Jaunā zāļu sieva pasniedzās pēc viņas rokas un tieši ieskatījās sievietei acīs.

-     Nē, Nezij. Nekādas zāles nepalīdzēs viņam atveseļoties, - viņa atbildēja pārliecinošā balsī, kurā ieskanējās bēdīga nots.

Pieņemdama Eilas atbildi, Nezija nolieca galvu. Viņa jau to visu laiku bija zinājusi, bet Eilas zāles bija panākušas tik brīnumainu atveseļošanos, ka viņa nespēja nenoticēt brīnumam.

-    Zāles palīdzēs. Tās liks Ridagam justies labāk. Viņam tik ļoti vairs nesāpēs, - jaunā sieviete turpināja. - Bet šo zāļu man nav daudz. Lielāko daļu zāļu atstāju ielejā. Nebiju domājusi, ka tik ilgi būsim prom. Mamuts pazīst uzpirkstītes, varbūt ari viņš tās ir salasījis.

Viedais vīrs ierunājās: - Eila, mans talants izpaužas Meklēšanā. Man nepiemīt īpaši lielas dziednieka iemaņas, bet Vilka apmetnes mamuts ir labs dziednieks. Pēc tam kad laiks noskaidrosies, varam kādu aizsūtīt, lai apjautājas, vai viņam nav šīs zālītes. Tomēr tas aizņems vairākas dienas.

Jaunā zāļu sieva cerēja, ka viņai būs tik daudz sirdi stimulējošo uzpirkstlšu lapu, lai pietiktu līdz tam laikam, kad kāds sadabūs vairāk, bet viņa ļoti nožēloja to, ka nebija paņēmusi līdzi pārējās sagatavotās zāles. Viņa nebija droša par kāda cita metodēm. Eila vienmēr bija loti uzmanīgi un lēni kaltējusi lielās, pūkainās uzpirkstīšu lapas vēsā un tumšā vietā, lai pēc iespējas vairāk saglabātu šo zāļu ārstniecisko iedarbību. Zāļu sieva vēlējās, kaut tagad viņai pie rokas būtu viss rūpīgi sagatavotais zāļu tēju arsenāls, bet tās bija palikušas viņas mazajā alā ielejā.

Mācīdamās no Izas, ari Eila allaž nēsāja līdzi savu zāļu somu, kurā atradās īpaši kaltētas koku mizas, lapas, ziedi, augļi un sēklas. Tas noderēja pirmās palīdzības sniegšanā. Kaut arī viņa bija dzīvojusi viena un īsti nebija, kur to visu izmantot, jaunās sievietes alā atradās dažādu zālīšu uzkrājumi. Augu vākšana vasaras beigās bija kļuvusi viņai par pieradumu, kas veidojies Izas mācības rezultātā. Tā bija gandrīz vai pati par sevi saprotama nodarbe, gluži kā staigāšana. Eila bija iepazinusi savas vides augu valsti un zināja tās dažādo lietojumu - sākot no šķiedrām virvju pīšanai un beidzot ar to izmantošanu ēdiena gatavošanā, bet visvairāk jauno zāļu sievu interesēja tieši augu ārstnieciskais izmantojums. Jaunā sieviete nespēja paiet garām nevienam pazīstamam augam ar ārstnieciskām īpašībām, to nesavācot, un tādus augus viņa pazina simtiem.

Eila tik labi pārzināja augu valsti, ka viss jaunais un nezināmais viņu piesaistīja. Šajos nepazīstamajos augos viņa meklēja līdzību ar jau izmantotajiem un lielos vilcienos izprata to lietojumu.

Viņa spēja atšķirt radniecīgās augu grupas un sugas, bet ļoti labi zināja, ka līdzīgais augu izskats var būt maldinošs un to iedarbība var nebūt vienāda; uzmanīgi eksperimentēdama pati uz sevis un izmantodama savas zināšanas un pieredzi, viņa tos nogaršoja un pārbaudīja.

Eila ari ļoti uzmanījās ar zāļu daudzumu un sagatavošanas metodēm. Viņa zināja, ka no ekstraktiem, kas tika gatavoti, uzlejot vārošu ūdeni uz dažādām augu lapām, ziediem vai ogām un atstājot tos ievilkties, varēja iegūt aromātiskas ēteriskās eļļas un esences. Turpretim vārīšana, kuras rezultātā varēja iegūt dažādas zāles, izvilkt no augiem sveķaino un rūgto garšu, vairāk tika lietota cietām izejvielām, tādām kā koku mizas, saknes un sēklas. Viņa zināja, kā, izmantojot taukus un sabiezinošas vielas, no augiem iegūt vajadzīgās eļļas un līmes, kā pagatavot sautējošas kompreses, plāksterus, toniku, sīrupus un ziedes. Viņa mācēja pareizās proporcijās samaisīt kopā dažādas sastāvdaļas un zināja, kā nepieciešamības gadījumā jārīkojas, lai vajadzīgās zāles atšķaidītu vai sabiezinātu.

Šo pašu salīdzināšanas principu, ko jaunā sieviete lietoja augu izpētei, viņa izmantoja arī dzīvnieku iepazīšanai. Eilas zināšanas par cilvēka ķermeni un tā funkcijām bija radušās daudzu izmēģinājumu un pieļauto kļūdu apsvēršanas rezultātā, un tā veidojās galīgā atziņa; pamatīgās zināšanas dzīvnieku anatomijā bija pārbaudītas nomedīto dzīvnieku sadalīšanā. Dzīvnieku ķermeņa radniecība ar cilvēku tika saskatīta dažādos nelaimes gadījumos.

Eila bija botāniķe, farmaceite un dziedniece; viņas maģija slēpās ezoteriskajās zināšanās, kas simtiem, tūkstošiem vai miljoniem gadu laikā tika nodotas no paaudzes paaudzē un ko uzlaboja augu vācēji un mednieki, kuru eksistence bija atkarīga no pamatīgām zināšanām par zemi, uz kuras viņi dzīvoja, un tās produktiem.

Vadoties no nerakstītās vēstures mūžīgajiem resursiem, kas Eilai tika nodoti ar padomiem, ko viņa saņēma no Izas, kā ari no iedzimtā analītiskā talanta un intuitīvās uztveres spējas, jaunā zāļu sieva spēja diagnosticēt daudzas slimības, izārstēt slimniekus un sadziedēt ievainojumus. Ar izcili asu krama nazi viņa pat šad un tad spēja veikt mazas ķirurģiskas operācijas, bet pārsvarā gadījumu viņas dziedniecība bija vairāk attiecināma uz ārstniecības augu komplekso, aktīvo iedarbību. Eila bija profesionāle, un viņas zāles bija prasmīgi sagatavotas, bet jaunā zāļu sieva nespēja izdarīt nopietnu operāciju, lai novērstu iedzimtu sirdskaiti.

Vērojot aizmigušo zēnu, kas tik ļoti līdzinājās viņas pašas dēlam, jaunā sieviete bija pateicīga un izjuta lielu atvieglojumu, zinot, ka Durkam nebija iedzimtu veselības problēmu - bet tas neremdēja viņas sāpes atklāt Nezijai, ka Ridagu nekādas zāles nespēs izārstēt.

Vēlāk pēcpusdienā Eila izšķiroja savas zāļu tēju paciņas un maisiņus, lai sagatavotu uzlējumu, ko bija apsolījusi Nezijai. Mamuts atkal klusībā vēroja jaunās sievietes rosīšanos. Tagad vairs nevienam neradīsies šaubas par Eilas dziednieces spējām, tajā skaitā pat Frabekam, kaut ari viņš vēl joprojām negribēs to atzīt, vai arī Talijai, kas to nebija tik atklāti paudusi, bet kas, kā vecais vīrs zināja, bija ļoti skeptiski noskaņota. Eila šķita esam vienkārša jauna sieviete, pat viņa vecišķajām acīm ļoti pievilcīga, bet Mamuts bija pārliecināts, ka šajā sievietē slēpās kas vairāk, nekā visi spēja iedomāties; viedais vīrs šaubījās, vai pat Eila pati pilnā mērā apzinās savu potenciālu.

Šamanis pie sevis prātoja: "Kāds gan šai jaunajai sievietei bijis sarežģīts un apbrīnojams mūžs! Viņa izskatās tik jauna, bet pieredzes ziņā ir daudz nobriedušāka un vecāka, nekā daudziem no šiem ļaudīm reiz laimēsies būt. Cik ilgi Eila bija klanā dzīvojusi?" Viņš turpināja prātot: "Kā gan viņa apguvusi tādu pieredzi viņu ārstniecības zināšanās?" Viedais vīrs bija pārliecināts, ka tādas zināšanas parasti nenodeva cilvēkiem, kas nebija pie viņiem dzimuši, un Eila bija bijusi svešiniece - daudz lielākā mērā, nekā daži labi to jebkad sapratis. Tad pēkšņi parādījās arī viņas negaidītais talants Meklēšanā. Kādas vēl neatklātas spējas slēpjas šajā jaunajā sievietē? Kādas zināšanas vēl nav izmantotas? Kādi noslēpumi nav vēl atklāti?

Eilas spēks parādās krīzes situācijās; Mamuts atcerējās, kā viņa bija devusi pavēles Talijai un Talutam. "Pat man," viņš ar smaidu atcerējās, "un nevienam nebija nekādu iebildumu. Viņai ir iedzimts vadones talants. Kādām nelaimēm viņa ir izgājusi cauri, lai tik jaunos gados tiktu tā pārbaudīta? Esmu pārliecināts, ka Mātei attiecībā uz šo jauno sievieti ir savi plāni, bet kā tad ar jauno vīrieti Jondalaru? Arī viņš ir labi ieredzēts, bet viņam nepiemīt nekādi izcili talanti. Kāds ir Viņas mērķis attiecībā uz šo jauno Zelandoni vīrieti?"

Eila jau novāca savu zāļu paciņu pārpalikumus, kad pēkšņi Mamuta uzmanību piesaistīja viņas ūdrādas zāļu soma. Tā likās kaut kur redzēta. Aizverot acis, vecā vīra acu priekšā iznira vīzijas par ļoti līdzīgu somu, kas viņā uzjundīja veselu atmiņu gūzmu.

-     Eila, vai drīkstu to apskatīt? - viņš vaicāja, gribēdams aplūkot somu tuvāk.

-     Vai šo te? Manu zāļu somu? - viņa jautāja.

-    Allaž esmu vēlējies uzzināt, kā tās tiek taisītas.

Eila pasniedza viņam neparasto somu, pamanīdama viedā vīra garajās, tievajās un vecajās rokās artrīta radītos mezglus.

Vecais šamanis to rūpīgi izpētīja. Soma izskatījās nonēsāta, tātad Eilai tā jau kādu laiku ir piederējusi. Soma nebija izgatavota, sašujot kopā atsevišķus ādas gabaliņus, bet gan no veselas ūdra ādas. Šim ūdram pat nebija uzšķērsts vēders, kā to dara vairumā gadījumu, viņam bija tikai pārgriezta rīkle, pat galva bija palikusi piesieta ar aukliņu somas otrā pusē. Dzīvnieka kauli un iekšas tikušas izvilktas pa kaklu, smadzenes - izžāvētas un saplakušas. Pēc tam veselā ūdrāda tikusi izžāvēta un ar akmens īlenu vienādos attālumos ap kaklu izdurti caurumiņi, tajos ievērta aukliņa, lai somu varētu nēsāt plecā. Rezultātā tika iegūta spīdīga, ūdensizturīga ūdrāda, ar visu asti un pēdiņām, un galva tiek izmantota kā somas aizveramā klape.

Mamuts to atdeva atpakaļ Eilai. - Vai pati to pagatavoji?

-    Nē, Iza. Viņa bija Bruņa klana zāļu sieva, mana… māte. Jau no bērnības viņa man mācīja, kur aug zālītes, kā pagatavot un lietot zāles. Viņa bija slima un nevarēja aiziet uz klanu Sapulci. Brūnam bija vajadzīga zāļu sieva. Arī Uba vēl bija par jaunu, tāpēc es biju vienīgā.

Mamuts saprotoši pamāja, tad cieši paskatījās jaunajā sievietē. - Kādu vārdu tu tikko minēji?

-     Manas mātes? Izas?

-     Nē, to otro.

Eila brīdi padomāja. - Uba?

-     Kas ir Uba?

-    Uba ir… māsa. Ne mana īstā māsa, bet tikpat kā. Viņa ir Izas meita. Tagad ari viņa ir zāļu sieva… un māte….

-    Vai tas ir populārs vārds? - Mamuts viņu pārtrauca, un viņa balsī bija dzirdams satraukums.

-    Nē… man tā nešķiet… Krebs viņu nosauca par Ubu. Arī Izas mātes mātei bija tāds pats vārds. Krebam un Izai bija viena māte.

-     Krebs! Eila, pasaki man, vai šim Krebam bija slima roka un viņš gāja, nedaudz pieklibodams?

-    Jā, - Eila izbrīnījusies atbildēja. Kā gan Mamuts to varēja zināt?

-     Un vai viņam bija vēl viens brālis - jaunāks, bet spēcīgāks un veselīgāks?

Eila sarauca pieri, brīnīdamās par Mamuta dedzīgajiem jautājumiem.

-    Jā, tas bija Brūns. Viņš bija klana vadonis.

-     Ak Lielo Māt! Nespēju tam noticēt! Tagad es saprotu.

-     Es neko nesaprotu, - Eila nomurmināja.

-     Eila, nāc apsēdies! Gribu tev kaut ko pastāstīt.

Viņš pieveda Eilu tuvāk pavardam, pie tās vietas, kur atradās viņa gulta. Mamuts piemetās uz gultas maliņas, bet Eila apsēdās uz grīdas paklājiņa un jautājoši vērās viņā.

-     Reiz, pirms daudziem, daudziem gadiem, kad biju vēl jauneklis, ar mani atgadījās kaut kas dīvains, kas izmainīja visu manu dzīvi,

-     Mamuts iesāka savu stāstu. Eila sajuta pēkšņu, satraucošu kņudoņu tieši zem ādas, un viņai radās izjūta, ka zina, ko vecais vīrs viņai tūlīt stāstīs.

-     Mēs ar Manuvu nākam no vienas apmetnes. Vīrietis, ko viņa māte izvēlējās par savu viru, bija mans brālēns. Mēs kopā uzaugām un, kā jau daudzi jaunieši to dara, runājām par kopīgu Ceļojumu, bet tajā vasarā, kad bijām gatavojušies doties prom, Manuvs pēkšņi saslima. Smagi saslima. Es degu nepacietībā doties prom, jo jau gadiem ilgi bijām šo Ceļojumu plānojuši, un turpināju cerēt, ka mana drauga veselība uzlabosies, bet slimība ievilkās. Beidzot, jau pašās vasaras beigās, nolēmu viens pats doties Ceļojumā. Visi man ieteica to nedarīt, bet man nebija miera.

Bijām plānojuši apiet apkārt Berana jūrai un tad pa tās rietumu krastu aiziet līdz pat Dienvidu jūrai, noejot gandrīz to pašu maršrutu kā Vimezs. Bet, tā kā vasara jau gāja uz beigām, nolēmu iet pa īsāko ceļu, šķērsot pussalu un pa rietumu pārēju doties uz kalniem.

Eila pamāja. Bruņa klans bija izmantojis to pašu maršrutu, dodoties uz klanu Sapulci.

-    Nevienam par savu plānu nestāstīju. Tā bija plakangalvju zeme, un es zināju, ka saņemšu daudz iebildumu. Domāju, ja būšu uzmanīgs, tad izvairīšos no jebkādiem kontaktiem, bet nebiju rēķinājies ar nelaimes gadījumiem. Vēl joprojām nesaprotu, kā tas gadījās. Gāju gar augstu upes krastu, tā bija gandrīz vai kā klints, un jau nākamajā brīdī apzinājos, ka esmu paslīdējis un gāžos lejup. Kādu brīdi droši vien gulēju bezsamaņā. Kad nācu pie samaņas, bija jau vēla pēcpusdiena. Man sāpēja galva un apziņa nebija skaidra, bet vissliktāk bija klājies manai rokai. Kauls bija izkustējies un lauzts, un es cietu lielas sāpes.

Kādu brīdi klamzāju gar upes krastu, īsti nebūdams pārliecināts, uz kurieni eju. Biju pazaudējis savu somu un pat nedomāju to meklēt. Nezinu, cik ilgi biju tā gājis, bet bija jau gandrīz tumšs, kad pamanīju degam kādu ugunskuru. Nebiju iedomājies, ka atrodos jau uz pussalas. Ieraudzījis pie ugunskura cilvēkus, devos uz turieni.

Varu iedomāties viņu pārsteigumu, kad iegāju viņu vidū, bet līdz tam biju bijis tik nesakarīgs, ka neaptvēru, kur īsti atrodos. Pārsteigums nāca vēlāk. Pamodos nepazīstamā vidē, pats nezinādams, kā biju tur nokļuvis. Kad atklāju, ka man uz galvas uzlikta sautējoša komprese un roka pakārta pārsējā, atcerējos kritienu un nodomāju: kā man paveicies, ka esmu nokļuvis apmetnē, kurā ir tik labs dziednieks; tad pēkšņi parādījās kāda sieviete. Eila, tu droši vien vari iedomāties manu šoku, kad atklāju, ka atrodos klana apmetnē.

Eila ari bija šokēta. - Tu! Tu esi tas vīrs ar lauzto roku? Tu pazīsti Krebu un Bruņu? - Eila iesaucās, no absolūtā pārsteiguma sajuzdamās kā ar ūdeni aplieta. Jūtas viņu pārņēma savā varā, un acu kaktiņos iemirdzējās asaras. Tā bija it kā ziņa no viņas pagātnes.

-    Tu esi par mani dzirdējusi?

-    Iza man stāstīja, ka pirms viņas dzimšanas viņas mātes māte esot ārstējusi kādu vīru ar lauztu roku. Tas esot bijis Citu vīrietis. Arī Krebs man to stāstīja. Viņš sacīja, ka Brūns esot ļāvis man palikt, jo no vīrieša - tas esi tu, Mamut, - esot uzzinājis, ka Citi arī esot cilvēki. - Skatīdamās uz vecā, cienījamā vīra sirmajiem matiem un grumbu izvagoto seju, Eila apklusa. - Iza tagad staigā pa garu pasauli. Viņa vēl nebija dzimusi, kad tu ieradies… un Krebs… bija vēl tikai zēns, viņu vēl toreiz Ursus nebija paspējis izvēlēties. Kad Krebs nomira, viņš bija vecs virs… Kā gan tu vēl vari būt dzīvs?

-     Es jau pats par to brīnos. Kāpēc gan Māte nolēmusi man piešķirt tik daudz dzīves gadu? Šķiet, ka tikko Viņa man deva uz to atbildi.

-

13

-    Talut? Talut, vai tu guli? - piebikstīdama lielajam vadonim, Nezija iečukstēja viņam ausi.

-     Nū, kas't kaiš? - viņš jautāja, pēkšņi pamozdamies.

-    Kuš! Neuzcel pārējos! Talut, mēs tagad nedrīkstam ļaut Eilai doties projām. Kas nākamreiz parūpēsies par Ridagu? Manuprāt, mums vajadzētu viņu adoptēt, padarīt viņu par mūsu ģimenes locekli, piederīgu Mamutu ciltij.

Pacēlis galvu, Taluts ieraudzīja sievietes acis atspīdam sarkanu ogļu atblāzmu, kura nāca no pavarda, kam visapkārt bija uzbērts valnis. - Nezij, zinu, ka tu pārdzīvo par zēnu. Ari mani tas uztrauc. Bet vai tava mīlestība dod iemeslu svešinieci padarīt par piederīgu mūsu ciltij? Ko es teikšu Vasaras sapulces Padomei?

-    Runa jau nav tikai par Ridagu. Eila ir dziedniece. Turklāt laba sava amata pratēja. Vai tad Mamutu ciltij ir tik daudz labu dziednieku, ka varam atļauties zaudēt tik prasmīgu cilvēku? Paskaties, kas tikai dažu dienu laikā ir noticis! Eila palīdzēja Nuvijai pēc aizrīšanās, meitene tika izglābta no gandrīz drošas nāves… Zinu, ka tava māsa sacīja, ka tas varēja būt tikai labs paņēmiens, ko Eila apguvusi, bet par Ridagu viņa to nevar sacīt. Eila zināja, ko dara. Ridaga gadījumā viņa lietoja īstas dziedniecības zināšanas. Arī par Fraliju viņai ir taisnība. Pat es redzu, ka Fralijai noris smaga grūtniecība, un visi tie strīdi un ķildas šo situāciju nebūt neuzlabo. Un atceries par savām galvassāpēm!

Taluts pasmaidīja. - Tas bija kaut kas vairāk par dziedniecības maģiju, notika tīrais brīnums!

-    Kuš! Tu pamodināsi visus iemītniekus. Eila ir kas vairāk nekā vienkārši dziedniece. Mamuts uzskata, ka viņai piemīt arī neattīstītas Meklētājas spējas. Un, skat, kā viņa saprotas ar dzīvniekiem! Starp citu, es nemaz nešaubos, ka viņai piemīt arī Zvēru pievilinātājas talants. Padomā, kāds apmetnei būtu ieguvums, ja izrādītos, ka viņa ne tikai māk dzīvniekus sameklēt, bet arī tos pievilināt klāt.

-     Nezij, to tu nemaz nevari skaidri zināt. Tie ir tikai tavi pieņēmumi.

-    Nu, es tikai saku to, ko redzu. Atceries viņas prasmi rīkoties ar medību ieročiem? Vai zini, Talut? Ja Eila piederētu pie Mamutu cilts, viņa mums ienestu brangu līgavas pūru. Padomā, cik daudz talantu piemīt Eilai. Kā tu domā, cik viņa būtu vērta, ja būtu tava pavarda meita?

-    Hmm. Ja viņa piederētu pie Mamutu cilts un būtu Lauvas pavarda meita… Bet varbūt Eila nemaz negrib kļūt par Mamutu cilts meitu, Nezij? Un kā tad ar jauno vīrieti - Jondalaru? Skaidri redzams, ka viņu starpā valda spēcīgas jūtas.

Nezija jau kādu laiku bija par to domājusi un bija uz šo atbildi sagatavojusies. - Pajautā arī viņam.

-    Viņiem abiem? - piecēlies sēdus, Taluts eksplodēja.

-     Kuš! Klusāk!

-     Bet viņam taču ir sava cilts. Viņš sacīja, ka esot Zel… Zel… vienalga, kā to sauc.

-      Zelandoni, - Nezija čukstēja. - Bet viņa ļaudis dzīvo tālu no šejienes. Kāpēc lai viņš dotos tādu gaisa gabalu atpakaļ, ja var atrast mājas pie mums? Talut, tu tā vai tā varētu viņam to pajautāt. Tas ierocis, ko viņš ir izdomājis, būtu pietiekams iemesls, lai Padome būtu ar to apmierināta. Un Vimezs atzīst, ka viņš ir īsts lietpratējs darbarīku izgatavošanā. Ja mans brālis dotu viņam rekomendāciju, tad Padome neatteiktu.

-     Tā jau tas ir… bet, Nezij, - Taluts sacīja, atkal apguldamies, - kā tu vari zināt, ka viņi gribēs pie mums palikt?

-    To es nezinu, bet tu taču varētu pajautāt, vai ne?

Rīts jau bija pusē, kad Taluts izgāja no velēnu mītnes un pamanīja, ka Eila un Jondalars ved zirgus prom no apmetnes. Sniegs vēl nebija uzsnidzis, bet agrā rīta sarma joprojām pieturējās kristāliski baltos laukumiņos, un abu jauniešu galvas pie katras izelpas apvija tvaika mutuļi. Sausajā, aukstajā gaisā virmoja it kā statisks elektrības strāvojums. Sieviete un vīrietis bija pienācīgi saģērbušies aukstajam laikam: biezās kažokādas jakās un kapuces sasējuši cieši ap seju, kažokādas bikšu gali bija sabāzti zābakos, aptīti un cieši sasieti.

-Jondalar! Eila! Vai jūs aizejat? - vadcfnis uzsauca, steigdamies jauniešiem pakaļ, lai viņus panāktu.

Eila piekrītoši pamāja ar galvu, kas lika smaidam no Taluta sejas pazust, bet Jondalars paskaidroja: - Mēs aiziesim izlocīt kājas un ļausim zirgiem izskrieties. Pēc pusdienlaika atgriezīsimies.

Jondalars nepieminēja to apstākli, ka abi bija ari noilgojušies palikt divatā un aiziet uz kādu vietu, kur neviens viņus netraucētu un kur varētu mierīgi aprunāties par to, vai atgriezties Eilas ielejā vai, pēc Jondalara domām, drīzāk, pierunāt Eilu palikt.

-     Labi. Es gribētu sarunāt dažas mācību nodarbības ar pīķu metējiem, kad laiks noskaidrosies. Gribētu redzēt, kā tie darbojas un kā es ar tiem varētu medīt, - Taluts sacīja.

-    Domāju, ka tev tas varētu būt liels pārsteigums, - Jondalars smaidīdams atbildēja, - jo pīķu metēji ir tik labi.

-     Ne jau paši par sevi tie ir tik labi. Esmu pārliecināts, ka tie labi darbojas jums abiem, bet šādai pīķu mešanai ir vajadzīgas iemaņas un līdz pavasarim var nemaz neiznākt tik daudz iespēju trenēties, - Taluts prātoja.

Eila gaidīja, uzlikusi roku uz ķēves skausta, tieši zem īsajām, cietajām krēpēm. Smags kažokādas dūrainis, piesiets aukliņā, karājās ārā no jakas piedurknes. Aukliņa bija izvērta cauri piedurknei, tad cauri cilpiņai jakas krāgas aizmugurējā daļā, pēc tam stiepās cauri otrai piedurknei, kur bija piesieta pie otra cimda. Tā kā dūraiņi bija piestiprināti aukliņai, ja radās nepieciešamība pēc kailas rokas izveicības, cimdus varēja ātri noraut nost, nebaidoties tos pazaudēt. Tik aukstā zemē, kur valdīja ļoti salti vēji, pazaudēts dūrainis varēja nozīmēt to, ka būs jāšķiras ne tikai no rokas, bet varbūt arī no dzīves. Jaunais kumeļš, nevarēdams sagaidīt un bakstīdams Jondalaru, satraukumā nepacietīgi sprauslāja un slējās pakaļkājās. Viņi visi gribēja ātrāk tikt projām un tikai aiz pieklājības gaidīja, kad Taluts beigs savu sakāmo. Vadonis to zināja, tomēr nolēma pateikt visu, kas viņam bija sakāms.

-    Pagājušajā naktī Nezija ar mani runāja, un šorīt es pats aprunājos ar dažiem apmetnes iemītniekiem. Mēs būtu ļoti pateicīgi, ja jūs paliktu un iemācītu mūs rīkoties ar tiem medību ieročiem.

-    Jūsu viesmīlība ir bijusi vairāk nekā dāsna. Es labprāt visiem parādītu, kā jārīkojas ar pīķu metējiem. Tā, vienalga, nebūtu pietiekama pateicība par visu to, ko esat mūsu labā darījuši, - Jondalars atbildēja.

Pamājis ar galvu, Taluts turpināja: - Jondalar, Vimezs man stāstīja, ka esi prasmīgs krama darbarīku meistars. Mamutu ciltij allaž būs noderīgs tik labs sava aroda meistars. Un Eilai piemīt tik daudz dažādu iemaņu, kas mums visiem būtu noderīgas. Tev bija taisnība - viņa ir ne tikai prasmīga piķu metēja un savas lingas meistare, - vadonis pievērsās Eilai un pagriezās pret viņu, - viņa ir dziedniece. Mēs būtu ļoti pagodināti, ja tu paliktu pie mums.

-    Talut, paldies par tavu piedāvājumu, es jau biju cerējis, ka varēsim jūsu apmetnē pārziemot, bet īsti nezinu, ko Eila par to visu domā, - Jondalars smaidīdams atbildēja, juzdams, ka Taluta piedāvājums nāk tieši īstajā laikā. Kā gan viņa tagad varēs doties projām? Taluta piedāvājums Eilai noteikti nozīmēja ko vairāk par Frabeka nešpetno izturēšanos.

Turpinādams vērsties pie jaunās sievietes, Taluts sacīja:

-      Eila, tagad tev nav savas cilts, un Jondalara mājas ir ļoti tālu no šejienes, varbūt pat daudz tālāk, nekā viņam patiktu ceļot, ja viņš varētu atrast mājas pie mums. Mēs vēlētos, lai jūs abi paliekat pie mums ne tikai šo ziemu, bet uz visiem laikiem. Es jūs aicinu kļūt par Mamutu cilts locekļiem un runāju ne tikai savā vārdā. Talija un Barzeks labprāt pieņemtu Jondalaru pie Sumbra pavarda, un mēs abi ar Neziju vēlamies, lai tu, Eila, kļūtu par Lauvas pavarda meitu. Tā kā Talija ir sieviešu līnijas vadone un es esmu mūsu apmetnes vadonis, tas jums dotu augstu stāvokli visas Mamutu cilts vidū.

-    Vai tu gribi mūs pieņemt savā ciltī? Tu gribi, lai mēs kļūstam par Mamutu cilts locekļiem? - Jondalars apmulsumā nespēja tā īsti skaidri parunāt un no pārsteiguma nosarka.

-Jūs gribat mani? Jūs gribat mani pieņemt savā ciltī? - Eila jautāja. Jaunā sieviete bija klausījusies sarunā, no lielas koncentrēšanās sarau- kusi pieri, nebūdama īsti pārliecināta, ka tic tam, ko bija dzirdējusi. - Vai gribat, lai Eila, kam nav savas cilts, kļūst par Eilu no Mamutu cilts?

Lielais vadonis pasmaidīja. - Jā.

Jondalars bija zaudējis valodu. Viesmīlība pret viesiem varbūt ietilpa Mamutu cilts tradīcijās, un tā bija goda lieta; bet nevienas cilts paražās bez nopietniem apsvērumiem neietilpa svešinieku uzaicināšana kļūt par cilts un viņu ģimenes locekļiem.

-      Es… ē… nezinu… ko teikt, - Jondalars stomīdamies atbildēja. - Esmu ļoti pagodināts. Tas man ir liels kompliments.

-     Zinu, ka jums abiem nepieciešams laiks, lai to apsvērtu, - Taluts piebilda. - Būtu pārsteigts, ja tā nebūtu. Neesmu vēl visus apmetnes iemītniekus par to informējis; jūsu pieņemšanai ir jāpanāk visu piekrišana, bet, ņemot vērā jūsu abu ieguldījumu, tai nevajadzētu būt problēmai. Mēs abi ar Taliju par jums iestāsimies. Vispirms gribēju to jums paziņot. Ja piekritīsiet, es sasaukšu sapulci.

Abi jaunieši klusēdami noraudzījās, kā lielais vadonis devās atpakaļ uz velēnu mitekli. Viņi bija plānojuši atrast kādu klusu vietiņu, kur aprunāties; abi bija cerējuši atrisināt problēmas, kuras viņu starpā bija sākušas parādīties. Taluta negaidītais paziņojums viņu domām bija piešķīris pavisam jaunu pavērsienu; abiem bija jāpieņem nopietni lēmumi, kas būtiski iespaidos viņu turpmāko dzīvi. Nesakot ne vārda, Eila uzkāpa Vīnijai mugurā, un Jondalars apsēdās viņai aiz muguras. Skrējējam sekojot viņiem pa pēdām, abi, iegrimuši katrs savās domās, jāja augšup pa nogāzi un devās atklātā stepē.

Eilu Taluta piedāvājums bija aizkustinājis tā, ka viņa nespēja parunāt. Dzīvojot kopā ar klanu, jaunā sieviete ļoti bieži bija sajutusies izstumta un nepiederīga, bet tās izjūtas nevarēja salīdzināt ar to skaudro tukšuma izjūtu un izmisuma pilno vientulību, ko viņa bija piedzīvojusi pēc aiziešanas no klana. No tā laika, kad Eila pameta klanu, un līdz Jondalara atnākšanai, kas notika tikai pirms nepilna gada, viņa bija dzīvojusi viena. Viņai nebija bijis neviena cilvēka, ar ko aprunāties, ne arī piederības izjūtas, ne savu māju, ne ģimenes, ne savas cilts, un Eila ļoti labi zināja, ka nekad mūžā vairs savu bijušo klanu nesatiks. Zemestrīce, kas bija padarījusi viņu par bāreni, pirms jauno meiteni pieņēma klanā, un ari tā otra zemestrīce, kas notika tajā dienā, kad viņu padzina no klana, bija izraisījušas nošķirtības un pilnīgas nolemtības izjūtu.

Aiz šīm izjūtām slēpās dziļas, pirmatnējas bailes, kuras izraisīja panika no zemes līgošanās, un mazas meitenes neizsakāmās bēdas; viņa bija zaudējusi visu, pat atmiņas par tiem mīļajiem cilvēkiem, kas bijusi viņas ģimene. Eila ne no kā cita tik ļoti nebaidījās kā no zemes kustības grūdieniem. Tie allaž bija iezīmējuši tikpat pēkšņas un nežēlīgas pārmaiņas jaunās sievietes dzīvē kā saārdītajā zemes virskārtas slāni - it kā pati zeme viņai vēstītu, ko sagaidīt… vai līdzjūtībā nodrebētu.

Bet pēc pirmās zemestrīces, kad Eila bija visu zaudējusi, klans bija kļuvis par viņas cilti. Tagad, ja viņa tā izlems, tad atkal var iegūt sev jaunu cilti un mājas. Viņa varētu kļūt par Mamutu cilts locekli; viņa vairs nebūtu viena.

Bet kā tad būs ar Jondalaru? Kā viņa varēs kļūt par citas cilts locekli? Vai viņš gribēs palikt un kļūt par Mamutu cilts piederīgo? Eila par to šaubījās. Jaunā sieviete bija pārliecināta, ka viņš vēlas atgriezties savās mājās. Bet viņš bija baidījies, ka visi Citi izturēsies pret Eilu tāpat, kā Frabeks jau bija to izdarījis. Viņš negribēja, lai viņa pieminētu klanu. Ja nu viņa dotos Jondalaram līdzi un viņa ļaudis Eilu nepieņemtu? Varbūt viņa ļaudis visi ir tādi kā Frabeks? Eila neatteiksies runāt par klanu, it kā Iza, Krebs, Brūns un viņas pašas dēls būtu tādi ļaudis, par ko viņai būtu jākaunas. Eila nekaunēsies par tiem cilvēkiem, kurus mīlēja!

Vai viņa gribēja doties Jondalaram līdzi un riskēt, ka pret viņu izturēsies kā pret dzīvnieku? Vai arī vēlējās palikt šeit, kur viņu gribēja un pieņēma? Lauvas apmetne pat bija pie sevis uzņēmusi jauktu garu bērnu, tādu pašu puisīti kā viņas dēls… Pēkšņi Eilas galvā radās kāda doma. Ja jau viņi bija pieņēmuši vienu tādu bērnu, tad varbūt pieņems vēl vienu? Tādu, kas nebija ne vārgs, ne slimīgs. Tādu, kas varēs iemācīties sarunāties. Mamutu teritorija sniedzās līdz pat Berana jūrai. Vai Taluts gadījumā neminēja, ka pie jūras atrodas Vītolu apmetne? Pussala, kur bija apmeties klans, neatradās tālu no tās vietas. Ja Eila kļūtu par Mamutu cilts locekli, varbūt kādu dienu viņa varētu… Bet kas notiks ar Jondalaru? Ja nu viņš dosies projām? No šīs domas jaunā sieviete sajuta tādu kā asu dūrienu vēderā. Vai viņa spētu dzīvot bez Jondalara? Eila prātoja, cīnīdamās ar dalītām jūtām.

Arī Jondalars cīnījās ar pretrunīgām vēlmēm. Jaunais vīrietis gandrīz vai nedomāja par sev izteikto piedāvājumu, viņš vienīgi vēlējās atrast pamatotu aizbildinājumu, lai neapvainotu Talutu un visu Mamutu cilti. Viņš bija Jondalars no Zelandoni cilts un zināja, ka brālim bijusi taisnība. Viņš nekad nevarētu kļūt piederīgs kādiem citiem ļaudīm. Viņš vēlējās doties mājās, bet tas drīzāk bija urdošs nemiers, nevis milzīga nepieciešamība. Šim jaunajam vīrietim bija neiespējami domāt citās kategorijās. Viņa mājas bija tik tālu prom, ka būs nepieciešams vesels gads, lai šo attālumu pievārētu.

Jondalara prāts bija nemierīgs Eilas dēļ. Kaut ari viņam nekad nebija trūkušas sievietes, kas vēlētos būt kopā ar viņu, vairums no tām būtu ar mieru nodibināt arī ilgstošākas attiecības, taču viņš nekad nebija atradis tādu sievieti, kā bija gribējis, - tāda bija Eila. Neviena no viņa cilts sievietēm, arī no tām ne, kuras Jondalars bija saticis sava Ceļojuma laikā, nebija spējusi viņā izraisīt tādas jūtas, kādas viņš bija novērojis pie citiem pāriem, bet pats tās vēl nekad nebija izjutis līdz brīdim, kad satika Eilu. Jondalars šo sievieti mīlēja stiprāk, nekā bija domājis, ka tas iespējams. Viņā bija viss, ko šis vīrietis jebkad bija vēlējies sievietē atrast, un pat vēl vairāk. Viņš nespēja paciest domu, ka būtu jādzīvo bez Eilas.

Bet viņš zināja arī to, kā ir izjust apkaunojumu. Un tieši tās Eilas īpašības, kas viņu tik ļoti piesaistīja, - nevainības un prāta savienojums, godīgums un noslēpumainība, pašpārliecība un ievainojamība - vienlaikus radīja arī tādas situācijas, kurās viņam bija jāpiedzīvo sāpīgs kauns un noraidījums.

Eila bija uzaugusi klanā - pie ļaudīm, kas neizskaidrojamā veidā bija tik atšķirīgi. Tos, kurus Eila dēvēja par klana ļaudīm, vairums Jondalaram pazīstamo cilvēku neuzskatīja par cilvēciskām būtnēm. Tie bija dzīvnieki, bet ne tādi kā pārējie dzīvnieki, kurus Māte bija radījusi cilvēku vajadzību apmierināšanai. Kaut ari līdzības starp šīm abām cilvēku kopienām bija atzītas, tās netika pieņemtas; klana acīm redzamās cilvēka rakstura pazīmes neradīja tuvas brālības izjūtas. Drīzāk viņi tika uzskatīti par apdraudējumu, un atšķirības starp šīm abām kopienām tika izceltas un pārspīlētas. Jondalaram līdzīgie ļaudis klanu uzskatīja par nerunājošu, dzīvniecisku sugu, kas pat nebija iekļauta Lielās Zemes Mātes radīšanas klēpī, it kā tie ļaudis būtu cēlušies no kāda neizdibināma ļaunuma.

Bet abas šīs kopienas bija līdzīgas vairāk savos darbos, nevis vārdos. Vēl tikai pirms dažām paaudzēm Jondalaram līdzīgie - Citi - bija pārcēlušies dzīvot uz klana teritoriju, bieži vien ieņemdami labākās apmetņu vietas blakus bagātīgām medību un pārtikas ieguves teritorijām un piespiezdami klanu pārvākties uz citurieni. Bet tieši tāpat kā vilku bari, kas savā starpā sadala teritoriju un cits no cita to aizsargā, nevis no kādām citām dzīvām radībām - vai nu tie būtu mednieki, vai medījumi -, tā arī otras kopienas nospraustās teritorijas respektēšana bija klusējoša atzīšana, ka viņi pieder pie vienas sugas.

Apmēram tajā pašā laikā, kad Jondalars sāka apzināties savas jūtas pret Eilu, viņš sāka saprast, ka visa dzīvā radība, arī plakangalvji, ir Lielās Zemes Mātes radīta. Par spīti tam, ka viņš Eilu mīlēja, Jondalars bija pārliecināts, ka starp viņa ļaudīm jaunā sieviete būtu izstumtā. Bija kas vairāk par viņas saistību ar klanu, kas padarītu viņu par atraidīto. Viņa tiktu uzskatīta par neizsakāmi pretīgu izdzimumu, kuru Māte nolādējusi, jo šī sieviete dzemdējusi jauktu garu bērnu - pa pusei cilvēku, pa pusei dzīvnieku.

Šāds tabu bija pieņemts. Visi ļaudis, ko Jondalars savos ceļojumos bija saticis, atbalstīja šādu uzskatu, kaut arī daži ne tik pārliecinoši kā citi. Daži pat neatzina tāda nelaimīga radījuma eksistenci, citi atkal šādu situāciju uzskatīja par sliktu joku. Tieši tāpēc Jondalars bija juties tik šokēts, Lauvas apmetnē ieraugot Ridagu. Viņš bija pārliecināts, ka Nezijai nav bijis viegli, un īstenībā šī sieviete bija uz sevi izsaukusi asu kritikas un aizspriedumu jūru. Tikai nedaudzi ļaudis, kas bija absolūti pārliecināti par Nezijas nostāju, bija uzdrošinājušies stāties pretim neslavas cēlējiem, un šīs sievietes patiesā līdzjūtība un humānisms bija beidzot ņēmuši virsroku. Bet pat Nezija nebija pieminējusi Eilas dēlu, par kuru viņa bija vecākajai sievietei izstāstījusi, kad centās pārējos pierunāt, lai jauno sievieti pieņem ciltī.

Eila nezināja, kādas sāpes Jondalars bija savā dvēselē izjutis tad, kad Frabeks bija par viņa sievieti ņirgājies, kaut arī īstenībā Zelandoni cilts dēls bija gaidījis, ka būs vēl trakāk. Tomēr viņa sāpes vairāk līdzinājās līdzjūtībai pret Eilu. Visa šī jezga atgādināja viņam par kādu citu reizi, kad paša emocijas bija viņu novedušas neceļos, tās atklāja kādas dziļi dvēselē noglabātas sāpes. Bet viņa paša negaidītā reakcija bija bijusi vēl ļaunāka. Tas gadījums vēl joprojām izraisīja Jondalarā lielas mokas. Ari tagad vēl uz bridi jaunais vīrietis no kauna un vainas apziņas nosarka - viņš bija bijis līdz nāvei nobijies, ka Frabeks ari viņu pašu kopā ar Eilu varētu nozākāt. Kā gan viņš varēja mīlēt sievieti un vienlaikus par viņu kaunēties?

Kopš tā briesmīgā jaunības gadu notikuma Jondalars bija apguvis pašsavaldīšanās mākslu, bet šobrīd viņš nespēja valdīt pār tām pretrunīgajām izjūtām, kas viņu plosīja. Viņš gribēja vest Eilu sev līdzi uz mājām. Viņš gribēja, lai Eila iepazīstas ar Dalanaru un viņa apmetnes ļaudīm, kā ari ar viņa māti Martonu, vecāko brāli un jaunāko māsu, brālēniem, māsīcām un visu Zelandoni cilti. Jaunais vīrietis gribēja, lai viņa ļaudis Eilu silti sagaidītu, vēlējās kopā ar viņu nodibināt savu pavardu - vietu, kur viņai varētu dzimt bērni, kas būtu no viņa gara. Uz šis zemes nebija nevienas citas sievietes, kuru Jondalars tā būtu vēlējies, tomēr viņš sarāvās no domas, ka viņa ļaudis varētu sākt viņu pašu ienīst par to, ka atvedis mājās tādu sievieti, un tāpēc negribēja Eilai to atklāt.

īpaši jau tādā gadījumā, ja tam tā nebija jānotiek. Ja vien viņa nerunātu par klanu, neviens to neuzzinātu. Tomēr ko gan lai viņa atbild, ja kāds pajautā par viņas cilti un par to, no kurienes viņa ir cēlusies? "Ļaudis, kas viņu uzaudzināja, bija vienīgie Eilai zināmie, ja vien… viņa pieņemtu Taluta piedāvājumu. Tad šī sieviete varētu kļūt par Eilu Mamutu cilts, it kā būtu šiem ļaudīm dzimusi. Viņas dīvainā dažu vārdu izruna varētu būt izskaidrojama uz akcenta rēķina. Kurš gan ko zinātu?" Jondalars prātoja. "Varbūt viņa patiešām nāk no Mamutu cilts? Viņas vecāki tikpat labi varēja piederēt arī pie šīs cilts. Eila taču neko neatceras.

Bet, ja viņa kļūs par Mamutu cilts piederīgo, viņa var izlemt šeit palikt uz dzīvi. Un ja nu tā notiek? Vai ari Jondalars spētu šeit palikt? Vai varētu iemācīties pieņemt šos ļaudis kā savējos? Tonolans to varēja. Vai viņš Džetamio mīlēja vairāk, nekā Jondalars mīl Eilu? Bet Šaramudu ļaudis bija viņas cilts. Viņa bija tur piedzimusi un uzaugusi. Mamuti nav Eilas ļaudis, tāpat kā nav Jondalara. Ja Eila spētu būt šeit laimīga, viņa spētu būt laimīga arī pie Zelandoni. Bet, ja viņa kļūs par vienu no viņiem, viņa var negribēt doties Jondalaram līdzi uz mājām. Viņai nebūtu nekādu grūtību arī šeit kādu sameklēt…" Zelandoni vīrietis bija pārliecināts, ka Raneks rindā būtu pirmais ņēmējs.

Eila sajuta, kā Jondalars viņu aizbildnieciski saspiež, un brīnījās, kas viņam uznācis. Pamanījusi priekšā nelielu krūmu puduri un nodomājusi, ka tur vajadzētu būt ari mazai upītei, Eila steidzināja Vīniju doties uz turieni. Saožot ūdens tuvumu, zirgiem radās stimuls un tie kļuva mundrāki. Sasnieguši mazo upīti, Eila un Jondalars nokāpa no zirga un meklēja kādu ērtu vietiņu, kur piesēst.

Ūdenstilpei bija aizsalušas malas, un abi zināja, ka tas vēl tikai ir pats ziemas sākums. Upes vidū joprojām mutuļoja tumša straume, bet baltā ledus kārtiņa, kas bija izveidojusies no vairākiem sasalušiem slāņiem, ziemai pieņemoties spēkā, kļūs arvien biezāka un ūdenstilpe aizsals pavisam, nevaldāmā straume kļūs rāma un tiks apturēta, līdz cikls sāksies no jauna. Tad ūdeņi atkal trauksies uz priekšu, šļākdamies pretim brīvībai.

Eila atvēra mazu koferīti - somiņu, kas bija darināta no cietas jēlādas, kurā bija iesaiņojusi viņiem līdzņemamo pārtiku: pēc viņas domām, noderēs kaltēta sumbra gaļa un neliels groziņš ar žāvētām mellenēm un mazām, skābām plūmītēm. Izvilkusi pelēku, metālisku dzelzs pirīta gabalu un kramu, viņa gribēja iekurt mazu ugunskuru, lai uzvārītu ūdeni tējai. Jondalars jau kuro reizi apbrīnoja, cik viegli ir iekurt uguni, izmantojot uguns akmeni. Tā bija maģija, īsts brīnums. Pirms bija saticis Eilu, jaunais vīrietis nekad nebija redzējis neko tamlīdzīgu.

Dzelzs pirīta gabali - uguns akmeņi - bija burtiski nosējuši akmeņaino Eilas ielejas upes krastmalu. Jaunās sievietes atklājums - karsta dzirkstele dzelzs pirīta un krama gabala trieciena saskarsmes rezultātā, pietiekami ilgdzīvojoša, lai aizkurtu ugunskuru, - bija radies netīšām, bet viņa to spēja ļoti lietderīgi izmantot. Toreiz viņas ugunskurs bija izdzisis. Eila zināja, kā jāaizkur uguns, izmantojot darbietilpīgu paņēmienu, ko tajos laikos vairums cilvēku piekopa, - rīvēja nūjiņu pret koka pamatni, līdz berze radīja pietiekamu karstumu, kas lika sākt dūmot un gruzdēt iekuram. Jaunajai sievietei netīšām gadījās pacelt dzelzs pirītu sava krama apstrādes āmurakmens vietā, un tādējādi, sasitot abus gabalus kopā, viņa uzreiz ieguva dzirksteli, pēc šī gadījuma viņa zināja, kā tālāk izmantot savu atklājumu.

Jondalars šo paņēmienu bija iemācījies no Eilas. Strādājot ar kramu, viņam diezgan bieži nācās uzšķilt mazas dzirkstelītes, bet viņš tās uzskatīja par akmens dzīvo dvēseli, kas darba procesa laikā atbrīvojusies. Viņam pašam nebija ienācis prātā no dzirkstelēm aizdedzināt ugunskuru. Bet Jondalars jau nekad nebija dzīvojis kādā ielejā viens, cīnoties par izdzīvošanu; viņam parasti apkārt bija bijuši ļaudis, kuriem gandrīz vienmēr bija kūrusies uguns. Tās dzirksteles, ko viņš bija ieguvis no krama, vienalga, parasti nebija tik ilgdzīvojošas, lai iekurtu pavardu. Tā bija Eilas negaidītā krama un dzelzs pirīta kombinācija, kas radīja dzirksteli, kuru varēja pārvērst ugunī. Tomēr Jondalars nekavējoties novērtēja šo procesu un uguns akmeņus, kā ari tās privilēģijas, kas radās no uguns ātrā un vieglā iegūšanas procesa.

Ieturot maltīti, abi jaunieši smējās par Skrējēja draiskošanos, kas vilināja savu mammu iesaistīties spēlē "Noķer mani!", un par to, kā abi zirgi smilšainajā, saules sasildītajā upes krastā, kas bija pasargāts no vēja, vāļājās uz muguras ar kājām gaisā. Abi jaunieši ļoti piesardzīgi izvairījās pieminēt to, kas risinājās viņu prātā, tomēr smiekli atbrīvoja, un šī nošķiršanās no pārējiem un divvientulība atgādināja par to tuvību, ko abi bija izjutuši, dzīvojot ielejā. Sākot malkot karsto tēju, Eila un Jondalars bija gatavi ķerties pie grūtā temata apspriešanas.

-     Manuprāt, Latijai būtu paticis vērot abus zirdziņus rotaļājamies, - Jondalars ierunājās.

-    Jā, viņai patiešām ļoti patīk zirgi, vai ne?

-     Arī tu viņai patīc, Eila. Viņa ir kļuvusi par tavu pielūdzēju, - nedaudz ieturējis pauzi, Jondalars turpināja. - Daudziem šīs apmetnes ļaudīm tu patīc, un viņi tevi apbrīno. Tu taču negribēsi doties atpakaļ uz ieleju un dzīvot tur vientulībā, vai ne?

Paskatījusies tējas krūzītē, Eila saskaloja pēdējās tējas lāses, kas bija sakrājušās ap zālīšu lapām, un izdzēra pēdējo malciņu. - Ir tāds atvieglojums atkal būt tikai diviem vien. Nebiju domājusi, ka var būt tik laba sajūta tikt prom no visiem tiem ļaudīm, un ielejas alā palika dažas lietas, kuras man vajadzētu dabūt. Bet tev ir taisnība. Tagad, kad esmu satikusi Citus, vairs negribu visu laiku dzīvot viena. Man patīk Latija un Dīgija, arī Taluts un Nezija, visi… izņemot Frabeku.

Jondalars atviegloti nopūtās. Pirmā un lielākā barjera bija viegli pārvarēta. - Frabeks ir tikai viens atsevišķs cilvēks. Tu taču nepieļausi, ka viens vīrietis visu sabojā. Taluts… un Talija… nekad nebūtu mūs ielūguši palikt, ja tu viņiem nepatiktu un ja viņi nedomātu, ka tev ir kas vērtīgs piedāvājams.

-    Jondalar, arī tu vari ko vērtīgu piedāvāt. Vai tu gribi palikt un kļūt par Mamutu cilts piederīgo?

-    Viņi pret mums ir bijuši laipni, daudz laipnāki, nekā to prasa parastā pieklājība. Es, protams, varētu palikt pa ziemu un pat ilgāk un labprāt sniegtu visu, ko vien varu. Bet viņiem nav vajadzīga mana krama apstrādes meistara prasme. Vimezs ir daudz labāks par mani, un arī Danugs drīz vien tāds kļūs. Un esmu jau parādījis savu pīķu metēju. Viņi ir redzējuši, kā tas izgatavots. Treniņu rezultātā ari Mamutu cilts iemācīsies to lietot. Viņiem tas ir tikai jāgrib. Un es esmu Jondalars no Zelandoni cilts…

Jaunais vīrietis apklusa, un viņa skatiens kļuva izklaidīgs, it kā viņš raudzītos tālumā, vēl aiz pamales. Tad, paskatījies atpakaļ uz to ceļu, pa kuru viņi bija ieradušies, Jondalars sarauca pieri, it kā censtos atrast pareizos vārdus, lai izskaidrotu savu domu. - Man tomēr… reiz būs jāatgriežas mājās… kaut vai tāpēc, lai pastāstītu mātei par brāļa nāvi… un dotu Zelandoni ļaudīm iespēju atrast viņa garu un pavadīt uz viņpasauli. Nevaru aizmirst savu pienākumu un tāpēc nespēju kļūt par Jondalaru no Mamutu cilts.

Eila viņu cieši nopētīja. Viņa jau zināja, ka Jondalars negribēs palikt. Tas nebija viņa pienākuma apziņas dēļ, kaut arī viņš pats varbūt tā domāja. Zelandoni vīrietis gribēja doties mājās.

-    Un kā būs ar tevi? - Jondalars jautāja, cenzdamies saglabāt neitrālu balss toni. - Vai gribi palikt un kļūt par Eilu no Mamutu cilts?

Meklēdama pareizos vārdus, Eila aizvēra acis, juzdama, ka viņai trūkst vārdu, lai izteiktu savu domu, vai arī trūkst pareizo vārdu, vai ari ar vārdiem šoreiz būs par maz. - Jondalar, kopš Brouds mani nolādēja, man nav bijis savas cilts. Tas manī radīja tukšuma izjūtu. Man patīk Mamutu cilts, un es viņus cienu. Kopā ar viņiem jūtos kā mājās. Lauvas apmetne ir… tāda pati kā Bruņa klans… vairums ļaužu ir ļoti jauki. Nezinu, kas bija mani ļaudis, pirms klans mani pieņēma, un nedomāju, ka kādreiz to uzzināšu, bet dažkārt naktīs es domāju… kaut mani vecāki būtu nākuši no Mamutu cilts.

Eila paskatījās vīrietim tieši acīs, pavērās uz viņa taisnajiem, dzeltenajiem matiem, kas spraucās ārā no tumšās kažokādas kapuces, uz viņa izskatīgo seju, kuru bija nosaukusi par skaistu, kaut arī Jondalars bija sacījis, ka tas vīrietim neesot piemērots vārds, uz viņa spēcīgo, juteklisko ķermeni un lielajām, izteiksmīgajām rokām, uz zilajām acīm, kas šķita tik nopietnas un uztrauktas. - Bet vēl pirms satikšanās ar Mamutu cilti ieradies tu. Tu aizpildīji to tukšumu, kas manī mājoja, un piepildīji to ar mīlestību. Jondalar, es gribu būt kopā ar tevi.

Jondalara acīs pazuda nemierpilnā izteiksme, tagad to nomainīja atvieglojums un sirsnība, pie kā Eila jau bija ielejā pieradusi, un tad tajās parādījās magnētiskas, neatvairāmas alkas, kas lika sievietes augumam atsaukties ar tādu pašu dedzību. Pati no savas brīvas gribas jaunā sieviete tiecās viņam pretim, sajuta viņa muti uz savējās un pazīstamas rokas viņu apskaujam.

-    Eila, mana Eila, es tik ļoti tevi mīlu! - Jondalars iesaucās aizsmakušā, aizžņaugtā šņukstā, kas izteica visas viņa ciešanas un atvieglojumu. Sēžot uz zemes, viņš cieši un tajā pašā laikā arī maigi piespieda sievieti pie savām krūtīm, it kā nekad negribētu viņu atlaist, bet baidīdamies, ka viņa varētu pārlūzt uz pusēm. Atlaidis ciešo tvērienu tikai tik daudz, lai paceltu Eilas galvu pret savu seju, Jondalars noskūpstīja viņas pieri, acis un degungaliņu, pēc tam ari muti un sajuta, kā viņā uzbango iekāre. Laukā bija auksts, viņiem nebija patvēruma un siltas vietas, bet viņš tūlīt pat gribēja šo sievieti iegūt.

Atraisījis viņas kapuces aukliņu, Jondalars sameklēja Eilas kaklu, un viņa rokas meklējās zem siltās jakas un tunikas, pieskārās siltajai ādai, pilnīgajām krūtīm ar cietajiem, uz augšu vērstajiem krūtsgaliņiem. Vīrietim tos glāstot, paspiežot un cieši satverot plaukstās, pār Eilas lūpām izlauzās kluss vaids. Atraisījis viņas bikšu aukliņu, Jondalars sameklēja jaunās sievietes mīksto uzkalniņu. Kad viņš bija atradis Eilas silto un mitro vagīnu, sieviete piespiedās pie viņa vēl ciešāk un sajuta savam augumam pārskrienam velkošu kņudoņu.

Pabāzusi rokas zem Jondalara tunikas un sameklējusi viņa bikšu aukliņu, Eila to atsēja, paņēma rokā vīrieša pulsējošo un cieto locekli un sāka to masēt. Jondalars baudā noelsās, kad sieviete pieliecās un paņēma mutē viņa piebriedušo locekli. Ar mēli sajuzdama vīrieša locekļa gludumu, viņa to ieņēma mutē, cik tālu vien varēja, tad palaida vaļā un atkal iesūca sevī, joprojām ar rokām masēdama locekļa pamatni.

Eila sadzirdēja Jondalaru baudā novaidamies, iekliedzamies un dziļi ievelkam elpu, tad viņš pastūma Eilu malā. - Pagaidi, Eila, es gribu tevi pašu, - viņš sacīja.

-    Tad man jānovelk bikses un zābaki, - viņa atbildēja.

-     Nē, nevajag, laukā ir ļoti auksts. Pagriezies otrādi - vai atceries, kā mēs to darījām?

-     Kā Vīnija un viņas ērzelis, - Eila atčukstēja.

Apgriezušies otrādi, Eila nostājās uz ceļiem. Kādu bridi Eilai šī poza neatgādināja Vīniju un viņas dedzīgo ērzeli, bet gan Broudu, kā viņš bija Eilu nogrūdis zemē un ar spēku paņēmis. Bet Jondalara mīlošais pieskāriens nebija ar to salīdzināms. Palaidusi vaļīgāk bikšu jostu, jaunā sieviete atkailināja silto, tvirto pēcpusi un spraudziņu ar gaiši sārto mutīti, kas vīrieti vilināja tāpat, kā ziedi vilina bites ar savām mīkstajām ziedlapiņām. Šis uzaicinājums sniedzās pāri jaunā vīrieša spēkiem. Viņš sajuta savā loceklī sāpīgu spiedienu, kas gribēja izlauzties brīvībā. Kādu brīdi atturējies un sevi apvaldījis, viņš pierāpoja sievietei tuvāk, lai viņai nebūtu auksti, un ar maigām, zinošām rokām glāstīja viņas apaļīgo un gludo dibentiņu, izpētīdams aiGinošo vagīnu, tās krokas un maliņas, kā ari baudas izraisīto miklumu, līdz Eilas kliedzieni un jauns, silts mikluma vilnis liecināja par to, ka viņam nav vairs jāatturas.

Tad, pavēris abas vagīnas malas, viņš ar mokpilnu prieku ievadīja Eilas dziļajā un aicinošajā atverē savu piebriedušo vīrietību, kas izsauca baudpilnu abu mīlētāju kliedzienu. Pēc tam, izņēmis savu locekli gandrīz vai pilnībā ārā, viņš iegāja Eilā vēlreiz, piespiežot sievieti sev cieši klāt, un ļāva viņas dzīlēm pilnībā ieskaut savu locekli. Vēl vairākas reizes atkārtojot to pašu, beidzot atnāca gaidītā un priekpilnā kulminācija.

Pēc pāris pēdējiem grūdieniem viņš mitējās un, joprojām atrazdamies Eilas dzīlēs, apskāva viņu, un abi novēlās uz sāniem. Cieši viņu apņēmis, pasargādams no aukstuma sievietes augumu ar savu ķermeni un silto jaku, viņš ļāva abiem atpūsties.

Beidzot viņi viens no otra atrāvās, un Jondalars piecēlās sēdus. Vējam pieņemoties spēkā, jaunais vīrietis bažīgi vēroja savilkušos mākoņus.

-      Man ir mazliet jāapmazgājas, - Eila sacīja, pieceldamās kājās.

-     Man kājās ir Dīgijas jaunās bikses.

-     Kad atgriezīsimies, tu vari tās atstāt ārā, lai sasalst, un tad izbirstēt.

-     Upē vēl arvien ir ūdens…

-     Eila, tas taču ir ledusauksts!

-     Zinu, es ātri.

Uzmanīgi taustīdamās pa ledu, Eila notupās ūdensmalā un ar roku sevi apskaloja. Kad sieviete nonāca atkal krastā, Jondalars pietuvojās viņai no mugurpuses un apslaucīja ar siltās jakas kažokādu.

-    Es negribu, lai tā sasalst, - viņš ar smaidu sacīja, ar silto kažokādu glāstīdams Eilas vāverīti.

-    Man šķiet, ka tu jau to esi pietiekami sasildījis, - ari Eila ar smaidu atbildēja, sasiedama bikšu jostu un iztaisnodama silto jaku.

Šis bija tas Jondalars, kuru viņa mīlēja. Vīrietis, kuram ieskatoties acīs vai izjūtot viņa pieskārienus Eila sajuta sev iekšā siltumu un trīsas; vīrietis, kurš pārzināja viņas augumu daudz labāk par viņu pašu un kurš spēja likt viņai izbaudīt tādas sajūtas, par kādām viņa agrāk nemaz nebija zinājusi; vīrietis, kurš lika viņai aizmirst Brouda pirmo, varmācīgo dzimumaktu un iemācīja, kas ir Baudas velte un kādai tai vajadzētu būt. Jondalars, kuru Eila mīlēja, bija draiskulīgs, rūpīgs un mīlošs. Tieši tāds viņš bija bijis ielejā un arī šobrīd, kad viņi atkal bija divatā. Kāpēc Lauvas apmetnē viņš tik ļoti izmainījās?

-    Tu nu gan raiti ritini valodiņu, sieviete. Man būs grūti ar tevi sacensties manā dzimtajā valodā! - Jondalars aplika rokas Eilai ap vidukli un paskatījās lejup, un viņa acīs bija lasāma kvēla mīlestība un lepnums.

-    Eila, tu ļoti labi esi apguvusi manu valodu. Nespēju noticēt, ka tik īsā laikā esi tik lieliski visu iemācījusies. Kā tev tas izdodas?

-    Man cits nekas neatliek. Šī tagad ir mana pasaule. Man nav savas cilts. Klanam esmu mirusi un nedrīkstu iet tur atpakaļ

-     Tu vari iegūt savus ļaudis. Ja vien to vēlies, tu vari kļūt par Eilu no Mamutu cilts. Vai tu to vēlies?

-     Es gribu būt kopā ar tevi.

-    Ari kļūstot par Mamutu cilts piederīgo, tu joprojām varēsi būt kopā ar mani. Tikai tas, ka kāds tevi pieņem savā ciltī, nenozīmē to, ka kādu dienu… tu nedrīksti aiziet. Mēs kādu bridi… varam palikt šeit. Un, ja ar mani kaut kas notiks - tu jau zini, ka tā var gadīties, - tev pašai būs savi ļaudis. Cilts, kas tevi grib un mīl.

-    Tu gribi teikt, ka tev nebūtu iebildumu?

-     Iebildumi? Nē, nekādā gadījumā, ja tas ir tas, ko tu pati vēlies.

Eilai likās, ka viņa Jondalara balsī saklausa nelielu svārstīšanos, bet

viņa teiktais šķita sirsnīgs un patiess. - Jondalar, esmu tikai Eila. Man nav savas cilts. Ja mani pieņems ciltī, tad man būs savi ļaudis. Es būšu Eila no Mamutu cilts. - Viņa atkāpās kādu soli no viņa. - Man par to jāpadomā.

Pagriezusies jaunā sieviete devās pie somas, ko bija paņēmusi līdzi. Viņa pie sevis sprieda: "Ja es drīz vien grasos doties prom kopā ar Jondalaru, tad man nevajadzētu tam piekrist. Tas nebūtu taisnīgi. Bet Jondalars sacīja, ka vēlētos palikt. Kādu laiku. Varbūt pēc tam, kad būs kādu laiku padzīvojis pie Mamutu cilts, viņš savas domas mainīs un gribēs šeit ierīkot savas mājas?" Viņa pati nesaprata, vai cenšas atrast kādu attaisnojumu.

Iebāzusi roku siltās jakas kabatā, Eila izvilka amuletu un raidīja domas savam totēmam. "Alu Lauva, kaut es zinātu, kurš manis ejamais ceļš ir tas pareizais. Es mīlu Jondalaru, bet gribu, lai arī man pašai būtu sava cilts. Taluts un Nezija vēlas mani pieņemt, grib mani padarīt par Lauvas… Lauvas pavarda meitu. Un Lauvas apmetnē! Ak, Lielais Alu Lauva! Vai tu visu laiku esi man rādījis ceļu, bet es vienkārši neesmu tam pievērsusi uzmanību?"

Jaunā sieviete pagriezās. Jondalars stāvēja tur, kur viņa bija to atstājusi, un vēroja viņu.

-     Esmu izlēmusi. Es to darīšu! Kļūšu par Eilu no Mamutu cilts Lauvas apmetnes!

Eila pamanīja nelielu ātri gaistošu rievu Jondalara pierē, pirms viņš pasmaidīja. - Labi, Eila. Es par tevi priecājos.

-     Ak, Jondalar! Vai tā būs pareizi? Vai viss pēc tam būs labi?

-     Nevienam uz to nav atbildes. Kas gan to var zināt? - viņš sacīja, nākdams tuvāk un ar acs kaktiņu skatīdamies mākoņainajās debesīs. - Mūsu abu labā… ceru, ka tā būs. Kādu bridi viņi palika stāvam apskāvušies. - Domāju, ka nu mums jātaisās atpakaļ.

Eila pasniedzās pēc somas, lai to sakravātu, bet kaut kas cits pievērsa viņas uzmanību. Notupusies uz viena ceļa, jaunā sieviete pacēla tumši zeltainu akmeni. Notīrījusi atradumu, viņa to aplūkoja vērīgāk. Gludajā akmenī, kas sievietes rokā sāka sasilt, bija pilnībā iekapsulējies kāds spārnots kukainis.

-    Jondalar! Paskaties! Vai esi kādreiz ko līdzīgu redzējis?

Paņēmis no Eilas akmeni, viņš to cieši nopētīja un ar lielu sajūsmu

paskatījās uz jauno sievieti. - Tas ir dzintars. Arī manai mātei ir šāds līdzīgs akmens. Viņa to ļoti augstu vērtē. Šis gabals varbūt ir pat vēl labāks. - Jondalars pamanīja, ka Eila nenolaiž no viņa acis. Viņa izskatījās kā ar ūdeni aplieta. Vīrietis nebija domājis, ka pateicis kaut ko tik šokējošu. - Eila, kas noticis?

-    Tā ir zīme. Zīme no mana totēma, Jondalar. Lielā Alu Lauvas gars grib man pateikt, ka esmu pieņēmusi pareizu lēmumu. Viņš grib, lai kļūstu par Eilu no Mamutu cilts!

Eilai un Jondalaram jājot atpakaļ, vējš pieņēmās spēkā, un, kaut ari bija vēl tikai pēcpusdiena, saules gaismu aizēnoja sausās lesa augsnes mākoņi, kas aumaļām cēlās no sasalušās zemes. Drīz vien cauri vēja saceltajiem putekļu mākoņiem viņi vairs nevarēs saskatīt ceļu. Sausajā, aukstajā gaisā viņiem apkārt sprakšķēja zibens šautras, pērkons rībināja un ducināja. Skrējējs no bailēm sacēlās pakaļkājās, kad uzliesmoja zibens un pavisam tuvu noducināja pērkons. Vīnija nervozi iezviedzās. Abi jaunieši nokāpa no ķēves muguras, lai nomierinātu jauno, nervozo kumeļu, un turpināja ceļu kājām, vedot abus zirgus pavadā.

Kamēr viņi tuvojās apmetnei, spēcīgā vētra jau bija uzdzinusi putekļu mākoņus tik augstu, ka tie aptumšoja debesis, un asais vējš dzeļoši durstīja abu ceļinieku ādu. Viņiem pienākot tuvāk pie velēnu mitekļa, no tā vēju plosītajā tumsā ārā iznāca kāds cilvēks, kas turēja rokās kaut ko tādu, kas plivinājās un staipījās, it kā būtu dzīvs.

-     Te nu jūs esat! Sāku jau uztraukties, - Taluts kliedza skaļāk par vēja gaudām un pērkona grāvieniem.

-     Ko tu tur dari? Vai varam palīdzēt? - Jondalars piedāvājās.

-     Kad sapratām, ka tuvojas vētra, uztaisījām nojumi Eilas zirgiem. Es nezināju, ka tā būs sausā vētra. Vējš to saplosīja. Domāju, ka labāk ved zirgus iekšā. Tie var palikt priekštelpā, - Taluts ierosināja.

-     Vai šeit tā bieži notiek? - Jondalars apjautājās, pieķerdamies pie liela ādas gabala viena gala, kura uzdevums acīmredzot bija pasargāt mitekļa ieeju no vēja.

-    Nē. Dažus gadus šeit vispār nav bijušas sausās vētras. Tiklīdz uzsnigs sniegs, tā vētra pierims, - Taluts skaidroja, - tad būs tikai sniegputeņi! - viņš pabeidza savu sakāmo, gardi smiedamies. Ieniris atpakaļ miteklī, vadonis pieturēja smago sumbra ādas ieejas priekškaru, lai Eila un Jondalars varētu ievest zirgus iekšā.

Ieejot svešajā vietā, kur gaisā virmoja tik daudz nepazīstamu smaržu, zirgi bija tramīgi, bet vēl mazāk viņiem patika uzturēties laukā gaudojošajā vētrā, turklāt tie uzticējās Eilai. Tiklīdz abi zirgi bija tikuši pajumtē un prom no vētras, viņu atvieglojumu uzreiz varēja pamanīt. Vīnija un Skrējējs ātri vien ērti iekārtojās. Jaunā sieviete bija pateicīga Talutam par viņa rūpēm, tomēr jutās arī nedaudz pārsteigta. Ejot cauri otrajai velvētajai ejai, Eila sajuta, ka ir pārsalusi. Dzeļošie putekļu graudiņi bija novērsuši viņas uzmanību, bet zemā temperatūra un spēcīgais vējš bija izsaldējuši viņu līdz pat kaulam.

Velēnu mītnes ārpusē joprojām gaudoja vējš, grabinādams dūmu izejas pārklājus un piepūzdams smagos ādas priekškarus. Negaidīts caurvējš parāva gaisā pavarda pelnus un lika degošajai ugunij iegailēties kvēlāk. Ļaudis mazās grupiņās bija sapulcējušies apkārt pirmajam pavardam un beidza ēst vakara maltīti, malkodami zāļu tēju, sarunādamies un gaidīdami Taluta uzrunu.

Beidzot lielais vadonis piecēlās kājās un devās uz Lauvas pavarda pusi. Atgriezies Taluts atnesa kaula nūju, kas bija garāka par viņu pašu, apakšdaļā prāvāka un augšdaļā tievāka. Uz nūjas, apmēram trešdaļā no augšas, bija piestiprināts kāds ritenim līdzīgs priekšmets ar spieķiem. Nūjas augšpusē bija redzamas baltās dzērves spalvas, kas izpletās pusaplī, bet apakšējā daļā, starp spieķiem, aukliņās karājās iesieti noslēpumaini maisiņi, izgrebti kaula priekšmeti un zvērādas gabaliņi. Ieskatījusies ciešāk, Eila ieraudzīja, ka nūja ir izgatavota no viengabalaina, gara mamuta ilkņa, kas pēc kādas nezināmas metodes ir iztaisnots. Jaunā sieviete brīnījās, kā tas ir panākts, - vai kāds no mamuta ilkņa bija izņēmis ārā izliekumu?

Visi apklusa un pievērsa uzmanību vadonim. Taluts paskatījās uz Taliju, viņa pamāja ar galvu. Tad viņš ar nūjas resno galu četras reizes piesita pie zemes.

- Man ir Lauvas apmetnei jāpaziņo kāda nopietna vēsts, - Taluts iesāka. - Kaut kas tāds, kas attiecas uz visiem, tāpēc esmu paņēmis Runas vāli, lai visi manī uzmanīgi klausītos un neviens mani nepārtrauktu. Jebkurš, kas par šo jautājumu vēlēsies izteikties, varēs pieprasīt Runas vāli.

Kad ļaudis apsēdās taisnāk un pievērsās vadonim, telpā atskanēja satraukta čaboņa.

-     Ne tik sen mūsu apmetnē ieradās Eila un Jondalars. Kad pārskaitīju dienas, ko viņi abi pie mums pavadījuši, biju pārsteigts, ka pagājis tik īss laiks. Mēs jau viņus uztveram kā vecus draugus, it kā viņi šeit iederētos. Domāju, ka vairums no jums jūtas tieši tāpat. Tā nu šādu sirsnīgu draudzības jūtu vadīts pret mūsu radinieku Jondalaru un viņa draudzeni Eilu, biju cerējis, ka viņi savu ciemošanās laiku pagarinās, un biju plānojis viņus uzaicināt pie mums pārziemot. Bet to īso laika posmu, ko abi šeit pavadījuši, viņi mums ir izrādījuši daudz ko vairāk par vienkāršām draudzības jūtām. Abiem viņiem piemīt vērtīgas iemaņas un zināšanas, viņi mums tās dāvājuši no labas sirds, it kā piederētu pie mūsu cilts.

Vimezs ir uzteicis Jondalaru kā prasmīgu krama apstrādes meistaru. Viņš ir no brīvas gribas dalījies savās zināšanās gan ar Danugu, gan Vimezu. Un vēl vairāk - Jondalars ir sev atnesis līdzi jaunu medību ieroci - pīķu metēju, kas daudzējādā ziņā - gan metiena attālumā, gan spēka ziņā - pārspēj parasto pīķi.

Apmetnes ļaudis piekrītoši māja ar galvu un izteica atzinīgus komentārus, un Eila vēlreiz ievēroja, ka Mamutu cilts ļaudis nemāk sēdēt klusējot, bet, izsacīdami savas domas, aktīvi līdzdarbojas.

-      Eilai piemīt daudzi neparasti talanti, - Taluts turpināja. - Viņa prasmīgi un precīzi rīkojas ar pīķu metēju un savu medību ieroci - lingu. Mamuts uzskata, ka viņai piemīt ari Meklētājas iemaņas, kaut gan vēl neattīstītas, un Nezija uzskata, ka Eila var būt ari Zvēru pievilinātāja. Varbūt tā gluži nav, bet viņa māk likt zirgiem sevi klausīt un tie ļauj viņai jāt uz savas muguras. Viņa pat ir mums iemācījusi sarunāties bez vārdiem, kas devis mums jaunu iespēju saprasties ar Ridagu. Bet varbūt pats svarīgākais Eilas talants ir dziedniecība. Viņa jau ir izglābusi divu bērnu dzīvību… turklāt viņai ir brīnumains līdzeklis pret galvassāpēm!

Pēdējais Taluta komentārs izsauca apmetnes ļaužu smieklu vētru.

-    Abiem šiem jauniešiem piemīt tik daudz un dažādi talanti, ka negribētos, lai Mamutu cilts un Lauvas apmetne viņus zaudētu. Esmu viņus uzaicinājis palikt pie mums ne tikai pa ziemu, bet uz visiem laikiem. Mutas, Lielās Mātes vārdā, - Taluts vienreiz spēcīgi uzsita ar nūju pa zemi, - es viņus lūdzu mums pievienoties, un jūs viņus pieņemsiet kā Mamutu cilts locekļus.

Taluts pamāja Eilai un Jondalaram. Abi jaunieši piecēlās kājās un ar iepriekš sagatavotu ceremoniju piegāja pie vadoņa. Talija, kas bija gaidījusi malā, panāca uz priekšu un nostājās blakus brālim.

-     Es lūdzu Runas vāli, - viņa sacīja.

Taluts to viņai padeva.

-     Kā Lauvu apmetnes sieviešu līnijas vadone es izsaku piekrišanu Taluta sacītajam. Jondalars un Eila būtu Mamutu cilts un Lauvas apmetnes vērtīgs papildinājums. - Viņa pagriezās pret garo, blondo vīrieti. - Jondalar, - viņa turpināja, trīsreiz piesizdama ar Runas vāli, - Talija un Barzeks ir uzaicinājuši tevi kļūt par Sumbra pavarda dēlu. Esam tevi uzrunājuši. Kāda ir tava atbilde, Jondalar?

Piegājis pie Talijas, Jondalars paņēma piedāvāto Runas vāli un arī trīsreiz to piesita pie zemes. - Esmu Jondalars no Zelandoni cilts Devītās Alas, bijušās Devītās Alas vadones Martonas dēls, piedzimis pie Dalanara, Lanzadoni cilts vadoņa, pavarda, - viņš iesāka. Tā kā šī bija oficiāla ceremonija, Jondalars bija nolēmis runāt oficiālā valodā un pieminēt savu izcelsmi, kas izraisīja ļaudīs smaidu un piekrītošus galvas mājienus. Visi šie svešādie nosaukumi un vārdi piešķīra šai ceremonijai eksotisku svarīguma auru. - Esmu ļoti pagodināts par jūsu ielūgumu, bet gribu būt taisnīgs un pateikt jums, ka man ir veicami pašam savi svarīgi pienākumi. Reiz man būs jāatgriežas Zelandoni ciltī. Man ir jāpastāsta mātei par brāļa nāvi un būs jāpalūdz Zelandoni, mūsu mamutam, lai noorganizē mana brāļa gara Meklēšanu, lai viņš tiktu aizvadīts uz garu pasauli. Es augsti vērtēju mūsu radniecību un man izrādīto draudzību, man pat negribas jūs pamest. Es vēlētos palikt kopā ar jums, maniem radiem un draugiem, cik ilgi būs iespējams. - Jondalars atdeva Runas vāli atpakaļ Talijai.

-     Esam ļoti apbēdināti, Jondalar, ka nevarēsi pievienoties mūsu pavardam, bet mēs saprotam tavus pienākumus. Visu cieņu. Tā kā ar tavu brāli, kas bija mūsu Talijas ieprecētais radinieks, mūs saista radniecīgas saites, tu tiec šeit laipni uzņemts un drīksti palikt, cik ilgi vien vēlies, - pateikusi savu sakāmo, Talija pasniedza Runas vāli Talutam atpakaļ.

-     Eila! - Taluts atkal trīsreiz piesita Runas vāli pie zemes. - Mēs ar Neziju gribam tevi pieņemt par Lauvas pavarda meitu. Esam tevi uzrunājuši. Kāda būs tava atbilde?

Paņēmusi no Taluta Runas vāli, arī Eila to trīsreiz piesita pie zemes. - Esmu Eila - bez savas cilts. Esmu pagodināta un priecīga par aicinājumu kļūt par vienu no jums. Būšu lepna kļūt par Eilu no Mamutu cilts, - jaunā sieviete atbildēja rūpīgi iestudētā runā.

Paņēmis Runas vāli atpakaļ, Taluts to četrreiz piesita. - Ja nevienam nav nekādu iebildumu, es slēdzu šo īpašo* sapulci…

-    Es pieprasu Runas vāli, - iesaucās kāda balss no ļaužu vidus. Visi pārsteigti skatījās, kā Talutam tuvojas Frabeks.

Paņēmis no Taluta rokām nūju un trīsreiz to piesitis pie zemes, Frabeks sacīja: - Es nepiekrītu! Es negribu Eilu.

Lauvas apmetnes ļaudis sēdēja klusumā - kā ar ūdeni aplieti. Tad atskanēja šokējoša pārsteiguma pilna kņada. Vadonis bija galvojis par Eilu, un sieviešu līnijas vadone - devusi savu pilnu atbalstu. Kaut arī visi zināja Frabeka domas par Eilu, šķita, ka vairāk neviens viņam nepiekrīt. Turklāt Frabeks un Dzērves pavards nemaz neieņēma apmetnē tādu stāvokli, lai varētu iebilst vadoņu lēmumam. Viņi paši tikai vēl nesen tika pieņemti Lauvas apmetnē pēc tam, kad vairākas citas apmetnes bija viņus noraidījušas, un tas notika tikai tāpēc, ka Nezija un Taluts bija iestājušies par viņiem. Reiz Dzērves pavards ieņēma diezgan augstu stāvokli un citās apmetnēs bija bijuši ļaudis, kas bija gatavi viņus atbalstīt. Vienmēr un visās apmetnēs ir bijuši opozicionāri, bet šajā jautājumā nedrīkstēja būt pretinieku. Visiem bija jāpiekrīt. No Frabeka puses iebilst vadonim pēc viņa izrādītā atbalsta bija liela necieņas un nepateicības izrādīšana, neviens to nebija gaidījis, vismazāk jau pats Taluts.

Satraukums drīz vien pierima, kad Taluts no Frabeka rokām izņēma nūju un, atgādinādams tās spēku, pacēla to, un pašūpoja. - Frabekam tiek piešķirta Runas vāle. Ļaujiet viņam izteikties, - Taluts paziņoja, atdodams nūju atpakaļ neapmierinātajam vīrietim.

Trīsreiz ar to piesitis pie zemes, Frabeks turpināja: - Es negribu Eilu, jo nedomāju, ka viņai būtu pietiekami, ko piedāvāt Mamutu ciltij. - Šis izteikums tika uzņemts ar klusiem iebildumiem, īpaši jau pēc vadoņa izteiktajiem cildinošajiem vārdiem, bet runātāju nedrīkstēja pārtraukt. - Vai mēs uzaicināsim jebkuru svešinieku, kas iegriezies mūs apciemot, kļūt par Mamutu cilts locekli?

Par spīti Runas vāles striktajiem ierobežojumiem, pārējiem apmetnes ļaudīm bija grūti atturēties no runāšanas. - Kā tu vari teikt, ka Eilai nav, ko piedāvāt? Un kā tad ar viņas medību prasmi? - Dīgija iesaucās, kūsājot taisnīgās dusmās. Viņas māte, sieviešu līnijas vadone, nebija pieņēmusi Eilu, vadoties tikai no pirmā iespaida. Tikai pēc rūpīgas ap- svēršanas viņa bija piekritusi atbalstīt Taluta viedokli. Kā gan šis Frabeks uzdrošinājās iebilst?

-     Nu un kas, ka viņa medī? Vai visi mednieki tiek padarīti par piederīgiem pie mūsu cilts? - Frabeks jautāja. - Tas nav nekāds iemesls. Tā vai tā viņa vairs ilgi nemedīs, drīz viņai sāks dzimt bērni.

-    Bērnu laišana pasaulē ir vēl svarīgāka! Tas viņas stāvokli vēl vairāk paaugstinās, - Dīgija aizsvilās.

-    Vai tad tu domā, ka es to nezinu? Mēs pat nezinām, vai viņai var būt bērni, un, ja viņai nebūs bērnu, tad jau viņai vispār nav nekādas vērtības. Bet mēs nerunājam par bērniem, bet gan par medībām. Tikai tāpēc, ka šī sieviete medī, nav pietiekama iemesla, lai padarītu viņu par Mamutu cilts piederīgo, - Frabeks turpināja strīdēties pretī.

-     Un kā tad ar pīķu metēju? Tu nevari noliegt, ka tas ir ļoti vērtīgs ierocis, viņa prasmīgi ar to rīkojas un jau māca pārējiem, kā to lietot, - Torneks piebilda.

-    Ne jau viņa to atnesa. To izdarīja Jondalars, un viņš negrasās mums pievienoties.

Ierunājās Danugs. - Eila var būt Meklētāja vai Zvēru pievilinātāja. Viņa māk apieties ar zirgiem, piespiež tos sev paklausīt un pat jāj uz viena no tiem.

-    Zirgi pieder pie pārtikas. Māte tos radījusi, lai mēs šos dzīvniekus medītu, nevis ar tiem dzīvotu kopā. Neesmu pat pārliecināts, vai ir pareizi ar tiem jāt. Un neviens nevar droši zināt, vai viņai šie talanti piemīt. Viņa var būt gan Meklētāja, gan Zvēru pievilinātāja. Tikpat labi viņa var būt Zemes Māte un var arī nebūt. Kopš kura laika šāda varbūtība kļuvusi par iemeslu, lai padarītu viņu par vienu no mums? - Neviens nebija spējīgs iebilst šī vīrieša argumentiem. Frabeks sāka pats par sevi tīksmināties un izbaudīja izrādīto uzmanību.

Mamuts ar pārsteigumu pavērās Frabekā. Kaut ari šamanis viņam pilnībā nepiekrita, viedajam vīram nācās atzīt, ka Frabeka argumenti ir gana gudri. Žēl tikai, ka tie ir tik tendenciozi.

-    Eila ir iemācījusi Ridagam runāt, kad neviens nedomāja, ka tas reiz būs iespējams, - Nezija iesaucās, pievienodamās debatēm.

-     Runāt! - Frabeks paņirgājās. - Ja jau tā vēlies, tad vicināšanos ar rokām vari nosaukt par runāšanu, bet es gan to tā nesauktu. Nevaru iedomāties neko muļķīgāku par bezjēdzīgu, stulbu žestu rādīšanu pla- kangalvim. Tas nav nekāds iemesls, lai viņu pieņemtu. Ja kas, tas ir pamats viņu nepieņemt.

-    Un par spīti acīmredzamiem faktiem, šķiet, tu joprojām vēl netici, ka Eila ir dziedniece? - Raneks izteica savu komentāru. - Ceru, ka saproti: ja padzīsi Eilu, tad pats būsi viens no tiem, kam būs jānožēlo, ka nebūs neviena, kas varēs palīdzēt Fralijai dzemdībās.

Frabeks ir allaž uzskatījis Raneku par novirzi no normas. Par spīti augstajam stāvoklim un atzītajai kaula riku meistara slavai, Frabeks nekad nezināja, ko sagaidīt no tumšādainā vīrieša, un viņa tuvumā nejutās ērti. Frabekam visu laiku bija tāda izjūta, ka Raneks pret viņu izturas nicinoši un, runājot šādā izsmalcināti ironiskā tonī, ņirgājas par viņu. Šodienas nemiera cēlējam tas nebūt negāja pie sirds, un turklāt tik tumšā ādas krāsā droši vien slēpās kas nedabisks.

-    Tev taisnība, Ranek, - Frabeks runāja skaļā balsī. - Es neuzskatu, ka Eila ir dziedniece. Kā gan kāds, kas uzaudzis kopā ar tiem dzīvniekiem, var kļūt par dziednieku? Un Fralijai jau ir bijuši bērni. Kāpēc gan šai reizei jābūt īpašai un citādai? Ja vien šis dzīvnieku sievišķis nav uzlicis viņai ļaunu aci. Jau pietiek ar to, ka tas plakangalvju puika pazemina apmetnes stāvokli. Vai tad jūs to neredzat? Eila to pazeminās vēl vairāk. Kādēļ lai kāds gribētu tādu sievieti, kas izaugusi pie dzīvniekiem? Un ko gan ļaudis domās, ja ieradīsies pie mums ciemos un atklās, ka turam zirgus mitekļa iekšpusē? Nē, es negribu, lai dzīvnieku sievišķis, kas dzīvojis kopā ar plakangalvjiem, kļūtu par Lauvas apmetnes locekli.

Pēc Frabeka izteikumiem par Lauvas apmetni telpā sākās vispārēja kņada, bet Talijas balss ieskanējās pāri visām pārējām: - Pēc kādiem rādītājiem tu uzskati, ka apmetnes stāvoklis ir krities? Ridags manu stāvokli nav pazeminājis, es joprojām esmu Māsu Padomes noteicošā balss. Arī Taluts nav neko zaudējis no sava ieņemamā stāvokļa.

-    Ļaudis allaž mēdz sacīt: "Tā apmetne ar plakangalvju puiku." Man ir kauns atzīt, ka esmu šīs apmetnes piederīgais, - Frabeks kliedza pretim.

Ar savu raženo augumu nostājusies blakus kārnajam vīrelim, Talija ledainā balsī paziņoja: - Tevi šeit neviens netur. Tu vari jebkurā laikā no mums aiziet.

-    Nu, paskaties tik! Ko tu esi sadarījis! - Krouzija iekliedzās. - Fralija ir gaidībās, un tu gribi viņu no šejienes izdzīt tādā aukstumā, kad mums nav citur, kur iet. Kāpēc gan es vispār reiz piekritu, ka kļūsti par Fralijas vīru? Kāpēc gan es ticēju, ka kāds, kas maksā tik zemu līgavas pūra maksu, var būt manai meitai pietiekami labs? Mana nabaga meitiņa, mana nabaga Fralija…

Vecās sievas gaudas apslāpēja kopīga dusmīgu balsu ņurdoņa un Frabekam mērķēti argumenti. Pagriezusi visiem muguru, Eila devās uz Mamuta pavardu. Pa ceļam viņa pamanīja, ka Ridags no Lauvas pavarda ar lielām, skumjām acīm vēro notiekošo sapulci, un devās pie viņa. Apsēdusies blakus zēnam, Eila pataustīja viņa krūtis un uzmanīgi nopētīja, lai pārliecinātos, ka ar mazo puiku viss ir kārtībā. Tad, nemaz nepūlēdamās uzsākt sarunu, jo pati nezināja, ko teikt, viņa pacēla bērnu uz rokām. Ielikusi puisīti klēpi, jaunā sieviete to šūpoja šurpu turpu, klusā balsi monotoni un neskanīgi dungodama. Tā viņa reiz bija šūpojusi savu dēlu, un vēlāk, dzīvojot vientulībā savā ielejas alā, bieži bija ari sevi tādā pašā veidā ieaijājusi.

-    Vai neviens vairs neciena Runas vāli? - Taluts ieaurojās, pārkliegdams vispārējo kņadu. Vadoņa acis liesmoja. Viņš bija dusmīgs. Eila nekad nebija redzējusi Talutu tik dusmīgu, bet viņa apbrīnoja vadoņa pašsavaldīšanos, kad viņš turpināja runāt: - Krouzij, mēs nedzīsim Fraliju ārā aukstumā, un tu apvainoji gan mani, gan Lauvas apmetni, domājot, ka mēs tā darīsim.

Vecā sieva pavērtu muti skatījās vadonī. Īstenībā viņa nemaz nebija domājusi, ka apmetne varētu izraidīt Fraliju. Viņa tikai bija publiski norājusi Frabeku un nebija domājusi, ka tas tiks uztverts kā apvainojums. Krouzija bija gana krietna sieva, lai tagad no kauna nosarktu, kas dažus ļaudis pārsteidza, tomēr vecā sieva nesaprata dažas smalkas pieņemtās uzvedības normas. Galu galā Fralijas ieņemamais stāvoklis jau tika mantots no viņas. Reiz Krouzija sava ieņemamā stāvokļa dēļ tika augsti vērtēta, vai vismaz tā tas bija, kamēr viņa vēl nebija tik daudz zaudējusi un visus apkārtējos nostādījusi tik nožēlojamā stāvoklī. Viņa joprojām varēja pieprasīt atzinību, ja ne bagātību.

-    Frabek, tev ir bijis jākaunas par to, ka piederi pie Lauvas apmetnes, - Taluts turpināja, - bet, ja ari šī apmetne ir zaudējusi savu prestižu, tad tikai tāpēc, ka ir pieņēmusi tevi savās rindās. Kā jau Talija sacīja, neviens tevi nespiež šeit palikt. Tu vari brīvi doties prom jebkurā laikā, bet mēs tevi nedzīsim prom, ne jau ar slimu sievieti, kam šoziem jādzemdē. Iespējams, ka agrāk tev nav bijusi darīšana ar grūtām sievietēm, bet, vai nu tu to saproti, vai ne, Fralijas slimība ir kas vairāk par grūtniecību. Pat es tik daudz zinu. Bet ne jau šī iemesla dēļ tika sasaukta sapulce. Nav svarīgi, kā tu jūties vai ko mēs visi domājam, tu esi Lauvas apmetnes iemītnieks. Esmu paziņojis savu vēlmi pieņemt Eilu pie sava pavarda un padarīt viņu par Mamutu cilts locekli. Bet šim lēmumam ir nepieciešama visu apmetnes iemītnieku piekrišana, un tu esi pret to.

Līdz šim Frabeks bija ticis sveikā cauri. Viņa iebildumi un stāšanās pretim pārējiem bija padarījuši viņu par svarīgu vīru, bet Taluta teiktais tikko bija viņam atgādinājis par to pazemojumu un izmisumu, ko viņš bija izjutis, grūti pūlēdamies atrast kādu apmetni, kas ļautu viņam nodibināt savu pavardu kopā ar jauno, dārgo sieviņu, kuru viņš tik ļoti bija centies iegūt un kura bija apveltijusi šo vīrieti ar tādu stāvokli, kāds viņam nekad mūžā nebija bijis.

Mamuts nenolaida acis no Frabeka. Šis vīrs nekad nav ne ar ko izcilu guvis atzinību. Pa mātes līniju Frabeks bija mantojis diezgan necilu stāvokli, viņš savā mūžā nebija arī neko izcilu paveicis, viņam piemita tikai daži ne īpaši vērtīgi talanti. Viņu neienīda un tajā pašā laikā arī ne īpaši ieredzēja. Frabeks bija diezgan liela pelēcība ar vidusmēra spējām. Bet šim vīram piemita īpašs talants uz strīdēšanos. Kaut arī viņa argumenti nebija patiesi, nevarēja noliegt, ka tajos bija zināma daļa loģikas. Iespējams, viņam piemita daudz lielāka gudrība, nekā tika uzskatīts, un acīmredzot šim vīram netrūka arī ambīciju. Tādam kā viņš apprecēšanās ar Fraliju bija liels sasniegums. Viņš izturētu arī vēl ciešāku izvērtēšanu.

Lai bildinātu tādu sievieti kā Fralija, jau bija nepieciešama liela uzdrīkstēšanās. Mamutu ciltī līgavas pūram tika piešķirta liela nozīme - tas bija vērtību kritērijs. Vīrieša vērtība tālaika sabiedrībā tika mantota no mātes, kas viņu dzemdēja, un pēc tam, sākot dzīvot kopā ar savu izvēlēto sievieti, piesaistot to ar savu stāvokli, medību iemaņām, prasmēm vai talantiem vai arī ar savu personīgo valdzinājumu, viņš ieguva sievas stāvokli. Frabekam bija neticami paveicies, ka atradis tādu sievieti, kas ieņēma samērā augstu stāvokli un vēlējās ar viņu dzīvot pie viena pavarda; tas līdzinājās veselas bagātības atrašanai, un viņš neparko negrasījās no Fralijas atteikties.

Mamuts brīnījās: bet kāpēc Fralija bija viņu pieņēmusi? Noteikti, ka ir bijuši arī citi vīrieši, kas izteikuši savus piedāvājumus; Frabeks bija tikai padarījis Fralijas dzīvi grūtāku. Viņam pašam bija tik maz, ko piedāvāt, un Krouzija bija tik kašķīga, ka Fralijas apmetne bija viņu padzinuši un Frabeka apmetne atteikusies pieņemt. Tad cita pēc citas arī pārējās apmetnes bija Frabeku noraidījušas, kaut ari viņam bija augstu stāvokli ieņemoša sieva, kas piedevām vēl bija uz grūtām kājām. Un katru reizi, izjuzdama paniku, Krouzija ar savu rāšanos un Frabeka vainošanu padarīja visu vēl ļaunāku un viņus visus vēl nevēlamākus.

Frabeks bija izjutis lielu pateicību, kad Lauvas apmetne beidzot bija viņus pieņēmusi, bet šī apmetne bija bijusi viena no beidzamajām, pie kuras viņš vērsies. Nebija jau gluži tā, ka viņi Mamutu cilts sabiedrībā neieņēma augstu stāvokli, bet uz viņiem raudzījās kā uz dažādu sajaukumu ļaužu kopienu. Talutam piemita spēja visā neparastajā saskatīt ko īpašu, nevis dīvainu. Vadonim visu mūžu ir bijis zināms stāvoklis, tāpēc viņš meklēja ko vairāk un bija to atradis visā neparastajā. Sācis par to tīksmināties, viņš šo paradumu veicināja arī visā savā apmetnē. Taluts pats bija varenākais un milzīgākais vīrs, ko ļaudis jebkad bija redzējuši, ne tikai visā Mamutu ciltī, bet arī apkārtējās ciltīs. Talija bija pati lielākā un spēcīgākā sieva. Mamuts bija pats vecākais cilvēks. Vimezs bija pats labākais krama apstrādes meistars, Raneks - ne tikai pats tumšādainākais, bet ari labākais kaula riku meistars. Un Ridags bija vienīgais plakangalvju bērns. Taluts gribēja Eilu, kurai piemita dažādi neparasti talanti, turklāt viņa mācēja pieradināt zirgus, tāpat vadonim nebija nekas iebilstams pret Jondalaru, kas bija ieradies no tālākās viņam zināmās zemes malas.

Frabeks negribēja būt neparasts, īpaši jau kopš tā laika, kad saprata, ka viņu uzskata par pašu nenozīmīgāko. Viņš joprojām alka iekarot savu vietu starp normāliem, parastiem ļaudīm un bija sācis sludināt vispāratzītus tikumus. Frabeks piederēja pie Mamutu cilts, tāpēc bija labāks par visiem tiem, kas tādi nebija, labāks par visiem atšķirīgajiem. Raneks ar savu tumšo ādu un dzēlīgo sarkasmu gluži nepiederēja pie Mamutu cilts. Viņš pat nebija dzimis Mamutu ļaužu vidū, bet Frabeks bija gan, un viņš noteikti bija labāks par tiem dzīvniekiem - plakangalvjiem. Tam puikam, ko Nezija tik ļoti mīlēja, vispār nebija nekāda stāvokļa, jo viņš bija piedzimis plakangalvju sievietei.

Un Eila, kura bija ieradusies ar saviem zirgiem kopā ar garo, slaido svešinieku, bija jau paspējusi ieskatīties tumšādainā Raneka sarkastiskajās acīs, kuru, par spīti viņa atšķirībai vai arī tieši tās dēļ, gribēja visas sievietes. Uz Frabeku viņa pat nebija paskatījusies, it kā zinādama, ka šis vīrietis nav viņas uzmanības vērts. Šajā gadījumā runa nebija par jaunās sievietes pievilcību, prasmēm vai talantiem, Frabeks neapšaubāmi bija par viņu labāks; Eila nepiederēja pie Mamutu cilts, bet viņš piederēja. Turklāt viņa bija dzīvojusi kopā ar plakangalvjiem. Taču Taluts gribēja viņu padarīt par Mamutu cilts piederīgo.

Frabeks zināja, ka tieši viņš bija iemesls nepatīkamajai scēnai. Viņš bija pierādījis, ka ir pietiekami svarīga personība, lai neielaistu Eilu savā ciltī, bet tik ļoti bija sadusmojis lielo vadoni… nekad agrāk Frabeks viņu tādu nebija manījis; bija nedaudz biedējoši redzēt milzīgo, lācim līdzīgo būtni tik saniknotu. Taluts varēja mierīgi pacelt Frabeku gaisā un pārlauzt uz pusēm. Sliktākajā gadījumā vadonis varēja likt viņam aiziet. Tādā gadījumā - cik gan ilgi viņam izdotos pie sevis noturēt augsto stāvokli ieņemošo sievu?

Par spīti apvaldītajām dusmām, Taluts pret Frabeku izturējās ar daudz lielāku cieņu, nekā līdz šim vīrietis bija radis. Viņa izteikumi netika ignorēti vai atmesti.

- Nav svarīgi, cik tavi iebildumi ir pamatoti, - Taluts saltā balsī turpināja. - Es uzskatu, ka Eilai piemīt daudz neparastu talantu, kas mūsu apmetnei nestu labumu. Tu to esi apstrīdējis un apgalvo, ka Eilai nav nekā vērtīga, ko mums piedāvāt. Nezinu, ko vēl tādu vajadzētu piedāvāt, lai kāds to neapstrīdētu, ja vien vēlētos…

-    Talut, - Jondalars viņu pārtrauca, - piedod, ka tevi pārtraucu, kamēr tev rokās ir Runas vāle, bet es zinu ko tādu, ko neviens nevarēs apstrīdēt.

-    Tiešām?

-    Jā. Vai drīkstu parunāt ar tevi divatā?

-     Talij, vai paturēsi nūju? - Taluts palūdza un kopā ar Jondalaru devās uz Lauvas pavarda pusi. Abus vīrus pavadīja ziņkārīga balsu murdoņa.

Piegājis pie Eilas, Jondalars kaut ko viņai pateica. Jaunā sieviete pamāja ar galvu, nolika zemē Ridagu un aizsteidzās uz Mamuta pavardu.

-    Talut, vai vari apdzēst uguni visos pavardos? - Jondalars jautāja.

Taluts sarauca pieri. - Visos pavardos? Arā ir auksts un vējains. Tādā

gadījumā iekšā drīz vien kļūs vēss.

-     Zinu, bet tici man, tas būs tā vērts. Lai Eila efektīgi nodemonstrētu savu prasmi, nepieciešama pilnīga tumsa. Aukstums šeit nebūs uz ilgu laiku.

Atgriezās Eila, nesdama rokā pāris akmeņu. Taluts paskatījās no Jondalara uz jauno sievieti un tad atkal uz Zelandoni vīru. Pēc tam piekrītot palocīja galvu. Uguni jau vienmēr varēja iekurt no jauna, kaut arī tas prasīja zināmas pūles. Aizgājis atpakaļ pie ēdiena gatavošanas pavarda, Taluts uz pāris vārdiem pasauca Taliju. Norisinājās neliela diskusija, kurā tika iesaistīts arī Mamuts, tad Talija aprunājās ar Barzeku. Barzeks pamāja Druvezam un Danugam, visi trīs uzvilka biezās jakas, paņēma lielus, pītus grozus un devās laukā.

Ļaudis satraukti sarunājās. Apmetnes iemītnieki gaidīja, ka notiks kaut kas neparasts, viņiem bija tāda pati sajūta kā pirms kādas svarīgas ceremonijas. Viņi nebija gaidījuši slepenas konsultācijas un noslēpumainus paraugdemonstrējumus.

Barzeks ar jaunajiem puišiem ātri atgriezās, viņu grozi bija pilni ar šķidriem dubļiem. Tad, paskatījušies uz mītnes pašu tālāko galu, uz Sumbra pavardu, viņi sāka apdzēst visus pavardus pēc kārtas, uzlejot tiem virsū dubļu kārtu. Apmetnes ļaudis sāka nervozēt, kad saprata, kas notiek.

Kad visi mazie pavardi bija apdzēsti un zemes būda sāka slīgt tumsā, ļaudis pārtrauca sarunas un mītnē iestājās klusums. Šajā rimtajā mierā aiz būdas sienām bija dzirdamas daudz skaļākas vēja gaudas; caurvējš zēģelēja vēl saltāk un piepūta telpu ar ļaunu vēstošu saltumu. Uguns tika mīlēta un godāta, tā tika uzskatīta par neatņemamu dzīves sastāvdaļu; ieraugot apdzēšam visus pavardus, ļaudis zināja, ka viņu dzīvība ir atkarīga no uguns.

Beidzot bija palicis pēdējais - ēdiena gatavošanas lielais pavards. Tad, ļaudīm noelšoties, Taluts palocīja galvu, un Barzeks, nojauzdams kulminācijas momentu, apslāpēja ari šo pēdējo pavardu, bet Eila jau bija sagatavojusi visus uguns iekuršanas materiālus.

Vienā bridi mītne iegrima pilnīgā tumsā. Tā nebija vienkārši gaismas nodzišana, tā bija piķa melna tumsa. Smacējoša, bezkompromisa, absolūti melna tumsa piepildīja katru būdas kaktu. Nebija ne zvaigžņu, ne mirdzošu debess ķermeņu, ne ari perlamutra krāsā vizošu mākoņu. Ja ar roku tiktu aizklātas acis, tad šo kustību nevarētu pamanīt. Nebija redzams ne telpas lielums, ne ēnas, ne tumši silueti uz melna fona. Redzes spēja bija zaudējusi jebkādu vērtību.

Ieraudājās kāds bērns, kuru māte apklusināja. Būdā bija dzirdama cilvēku elpošana, kāju šļūkāšana un klepošana. Kāds klusi ierunājās, un kāda cita balss ar sulīgu baritonu tai atbildēja. Mitekli bija jūtams spēcīgs apdegušu kaulu smārds, bet tas sajaucās ar milzum daudz citām smakām, smaržām un aromātiem: apstrādātu zvērādu, gatavoto un uzglabāto ēdienu, zāļu paklājiņu, kaltētu tēju, cilvēku ķermeņu izgarojumiem, kāju smakas un siltas elpas vēsmām.

Visi apmetnes ļaudis, sēdēdami tumsā, gaidīja. Nebija jau tā, ka viņi būtu nobijušies, bet nobažījušies gan. Likās, ka jau pagājis ilgs laika sprīdis, un ļaudis sāka palikt nemierīgi. Kam bija vajadzīgs tik ilgs laiks?

Mamuts bija atbildīgs par pasākuma laika plānošanu. Vecais pareģis bija meistars uz dramatisku efektu radīšanu, viņam piemita talants uzminēt pareizo bridi - tur slēpās viņa talanta otra puse. Eila sajuta piesitienu pie sava pleca. Tas bija signāls, ko viņa bija gaidījusi. Vienā rokā viņai atradās dzelzs pirīta gabals, bet otrā - krama akmens; uz zemes, jaunajai sievietei priekšā, bija sakrauta maza čupiņa ar uguns zāles pūkām. Mītnes piķa melnajā tumsā Eila aizvēra acis, ievilka dziļi elpu un tad sasita kopā dzelzs pirītu ar krama gabalu.

Uzliesmoja liela dzirkstele; absolūti melnajā tumsā kādu labu bridi neliela liesmiņa apspīdēja uz zemes notupušos jauno sievieti, kas apmetnes ļaudis izraisīja pārsteiguma pilnas elsas un sajūsminātus izsaucienus. Tad liesmiņa izdzisa. Eila vēlreiz sāšķlla kopā akmeņus, šoreiz daudz tuvāk iekuram, kuru bija sagatavojusi. Dzirkstele iekrita ātri uzliesmojošā materiālā. Eila pieliecās tuvāk un uzpūta liesmu, un jau nākamajā mirkli tā spilgti iedegās; jaunā sieviete izdzirdēja tādus sajūsmas un izbrīna izsaucienus kā ak! un o!.

No tuvākās malkas kaudzes viņa piemeta ugunij nelielas skaidas un, kad tās aizdegās, ari lielākus zarus un iekuru. Tad apsēdusies Eila vēroja, kā Nezija iztīra no pavarda pelnus un dubļus un pārliek aizdegto liesmu pavardā. Pieregulēdama dūmeņa aizbīdni, kas noteica vilkmi, Nezija sāka dedzināt kaulus. Apmetnes ļaužu uzmanība tika piesaistīta šim procesam, bet, kad pavards aizdegās, viņi saprata, cik tam bijis vajadzīgs īss laiks. Tas tik bija brīnums! Ko gan Eila izdarīja tādu, ka uguns tik ātri aizkūrās?

Pavicinājis Runas vāli, Taluts to trīsreiz piesita pie zemes. - Nu? Vai tagad vēl kādam ir iebildumi par to, ka Eila pieder pie Lauvas apmetnes un Mamutu cilts? - vadonis jautāja.

-     Vai viņa mums parādīs, kā to brīnumu izdarīt? - Frabeks prasīja.

-    Viņa ne tikai parādīs, bet ari apsolīja iedot katram mūsu apmetnes pavardam pa vienam uguns akmenim, - Taluts atbildēja.

-     Man vairs nav iebildumu, - Frabeks noteica.

Eila un Jondalars pārmeklēja savas ceļasomas un savāca kopā visus dzelzs pirīta gabalus, ko bija paņēmuši līdzi, un izlasīja sešus labākos. Iepriekšējā vakarā Eila bija par jaunu iekūrusi visus apmetnes pavardus, rādīdama, kā tas darāms, bet, tā kā bija jau vēls un jaunā sieviete bija nogurusi, akmeņu meklēšanu pa somām viņi bija atlikuši uz nākamo dienu.

Atrodoties uz gultas, seši pelēcīgi dzelteni, ar metālisku spīdumu apveltīti akmeņi izveidoja pavisam niecīgu kaudzīti, tomēr tikai viens tāds akmens bija noteicis Eilas pieņemšanu ciltī, nevis noraidīšanu. Paskatoties uz šiem akmeņiem, neviens nekad neuzminētu, kāda maģija slēpjas to dvēselē.

Paņēmusi tos rokās, Eila paskatījās uz Jondalaru.

-Ja visi pārējie gribēja mani pieņemt, kāpēc viņi pieļāva to, ka viena cilvēka dēļ mani nepieņemtu? - viņa jautāja.

-     īsti nezinu, - Jondalars atbildēja, - bet tādā noslēgtā ļaužu grupā kā šī citam ar citu ir jāsadzīvo. Ja dažam labam kāds cits patiešām nepatīk, tas var izraisīt sliktu gaisotni visā apmetnē, īpaši jau tad, ja laikapstākli liek ilgstoši visiem uzturēties vienā telpā. Tas var beigties ar to, ka ļaudis sadalīsies divās grupās, strīdi var novest pie kautiņiem, kādu var savainot vai pat notikt vēl kas ļaunāks. Tas provocēs dusmas un atriebību. Dažkārt tādos gadījumos vienīgā izeja ir sadalīt apmetni divās daļās… vai likt samaksāt augstu sodu un aizsūtīt nemiera cēlāju projām…

Jondalara pierē iegūla sāpju rieva, kad viņš uz brīdi aizvēra acis, un Eila nesaprata, kas bija izraisījis šādas sāpīgas atmiņas.

-    Bet Frabeks un Krouzija visu laiku strīdas, un ļaudīm tas nepatīk, - Eila bilda.

-    Pārējā apmetne jau to zināja, pirms piekrita viņus šeit pieņemt, vai vismaz nojauta. Ikvienam toreiz bija iespēja pateikt nē, tāpēc nevienu nevar par to vainot. Tiklīdz esi kaut kam piekritis, tev ar šo situāciju ir jātiek galā un jāsamierinās, jo zini, ka ziema kaut kā jāpārdzīvo. Vasarā ir daudz vieglāk šo to pamainīt.

Eila pamāja. Jaunā sieviete vēl joprojām nebija īsti pārliecināta, vai Jondalars vēlas, ka viņa kļūst par vienu no šiem ļaudīm, bet paraugdemonstrējumi ar uguns akmeni bija viņa ideja un tā izdevās. Abi kopā devās uz Lauvas pavardu, lai izdalītu dzelzs pirītus. Taluts un Talija bija iegrimuši dziļā sarunā. Arī Nezija un Mamuts ik pa laikam tajā piedalījās, tomēr viņi vairāk klausījās nekā izteicās.

-    Lūk, šeit ir tie uguns akmeņi, kurus biju solījusi, - Eila ierunājās, kad pārējie bija pamanījuši viņas klātbūtni. - Varat tos šodien izdalīt.

-    Ak nē, - Talija atbildēja, - tikai ne šodien. Pataupi tos ceremonijai. Tieši šobrīd mēs par to runājām. Uguns akmeņi būs daļa no tavām dāvanām. Mums ir jāizlemj, kāda ir to akmeņu vērtība, lai varam saplānot, kādas vēl dāvanas būs nepieciešamas. Uguns akmeņiem droši vien jau pašiem par sevi ir liela vērtība, bet tos varēs izmantot arī tirdzniecības nolūkiem, un tie tev piešķirs augstu stāvokli.

-    Kas par dāvanām? - Eila jautāja.

-    Kad kāds tiek pieņemts ciltī, pie mums ir tradīcija apdāvināties, - Mamuts skaidroja, - jāapmainās dāvanām. Tas cilvēks, kas tiek pieņemts, saņem no visiem dāvanas, un tā pavarda vārdā, kas šo cilvēku pieņem, tiek pasniegtas dāvanas pārējiem apmetnes pavardiem. Šīs dāvanas var būt mazas, tikai simboliskas apmaiņas veltes, bet var būt arī diezgan vērtīgas. Tas ir atkarīgs no apstākļiem.

-    Manuprāt, uguns akmeņi ir pietiekami vērtīgi, lai pietiktu kā dāvana katram pavardam, - Taluts sacīja.

-    Talut, es tev piekristu, ja Eila jau piederētu pie Mamutu cilts un viņas vērtība būtu zināma, - Talija izteica savu viedokli, - bet šajā gadījumā mēs cenšamies noteikt viņas līgavas pūra vērtību. Visa apmetne būs vienīgi ieguvēja, ja mēs viņai noteiksim augstu maksu par līgavas pūru. Tā kā Jondalars ir atteicies pievienoties mūsu ciltij, vismaz pagaidām… - Talija pasmaidīja, lai pierādītu, ka netur uz Zelandoni vīrieti ļaunu prātu, smaids bija koķetīgs un ne mazākā mērā bikls. Tas apliecināja Talijas pārliecibu, ka viņa sevi uzskata par pievilcīgu un iekārojamu sievieti. - Es labprāt ziedošu dažas dāvanas no savas puses, lai būtu, ko izdalīt cilvēkiem.

-     Kādas dāvanas? - Eila pajautāja.

-    Ak nu vienkārši dāvanas… tās var būt daudz un dažādas, - Talija skaidroja. - Ļoti labi noder kažokādas un apģērbs… tunikas, bikses, zābaki vai ari ādas gabali, no kuriem tos pagatavot. Dīgija māk ļoti skaisti krāsot ādas. Kaklarotu pagatavošanai un apģērbu izdaiļošanai derēs ari dzintars, gliemežvāki un kaula krelles. Diezgan vērtīgi skaitās arī vilku un citu gaļēdāju ilkņi. Tāpat arī dažādi kaula grebumi. Krams, sāls… ēdiens ir laba lieta, ko dāvināt, īpaši, ja to var uzglabāt, kā arī tādas labi uztaisītas lietas kā grozi, paklājiņi, jostas, naži. Manuprāt, ļoti svarīgi ir iedot pēc iespējas vairāk dāvanu, jo, kad Vasaras sapulcē mūsu ļaudis savas dāvanas izrādīs pārējām apmetnēm, tas apliecinās to, ka esi bagāta, un tas noteiks tavu stāvokli. Un tas vairs nebūs svarīgi, ka vairums tavu dāvanu būs sagādājuši Taluts un Nezija.

-     Ne tev, ne Talutam, ne Nezijai nav nekas manā vietā jādod. Man pašai ir savas lietas, ko uzdāvināt, - Eila iebilda.

-    Jā, nu, protams, tev ir uguns akmeņi. Un tie ir paši vērtīgākie, bet akmeņi neizskatās diez ko iespaidīgi. Vēlāk ļaudis sapratis to vērtību, bet pirmais iespaids ir tas svarīgākais.

-    Talijai ir taisnība, - Nezija sacīja. - Daudzas jaunas sievietes pavada vairākus gadus, gatavodamas un uzkrādamas dāvanas, lai būtu, ar ko savās kāzās vai uzņemšanas ceremonijā apdāvināt ļaudis.

-     Vai tad Mamutu ciltī ir uzņemts tik daudz ļaužu? - Jondalars apjautājās.

-     Ne jau svešinieki, - Nezija sacīja, - bet dažas Mamutu apmetnes uzņem ļaudis no citām apmetnēm. Katrā apmetnē vajadzīgs brālis un māsa, lai būtu par apmetnes vadoņiem, bet ne jau katram vīrietim tā paveicies, ka viņam ir tāda māsa kā Talija. Ja kaut kas notiek ar vienu vai otru vadoni vai arī ja jaunā sieviete vai vīrietis grib dibināt paši savu apmetni, tad apmetnē var pieņemt jaunu brāli vai māsu. Bet neuztraucies, Eila. Man ir daudzas lietas, kuras tu varēsi citiem uzdāvināt, un pat Latija piedāvāja dažas no savām uzkrātajām dāvanām.

-    Bet, Nezij, man pašai ir savas mantas, ko varu uzdāvināt. Manā alā, ielejā, atrodas daudz dažādu lietu, - Eila sacīja. - Vairākus vientulības pilnas gadus esmu pavadījusi, gatavodama dažādus izstrādājumus.

-     Tev nevajag doties atpakaļ uz turieni… - Talija iebilda, pie sevis domādama: "Lai kas arī Eilai tai alā būtu, ņemot vērā viņas plakangal- vju izcelsmi, tas noteikti būs kaut kas primitīvs. Kā gan lai es jaunajai sievietei pieklājīgi pasaku, ka viņas darinātās lietas varbūt nemaz nebūs piemērotas? Viņa varētu apvainoties."

-     Es gribu doties uz ieleju, - Eila uzstāja. - Man ir vajadzīgas ari vēl citas mantas. Mani ārstniecības augi. Uzkrātie barības krājumi un zirgu barība. - Jaunā sieviete pagriezās pret Jondalaru. - Es gribu doties tiem pakaļ.

-     Domāju, ka mēs to varētu izdarīt. Ja pasteigsimies un ceļā nekur neapstāsimies, varētu izdoties… ja laiks noskaidrosies.

-     Parasti pēc pirmā aukstuma viļņa, tāda kā tagad, laiks kļūst jaukāks, - Taluts paziņoja. - Tomēr to nekad nevar zināt. Tas var jebkurā bridi atkal mainīties.

-    Nu, ja laiks kļūs labāks, tad varbūt riskēsim un dosimies uz ieleju, - Jondalars ieminējās, un par to tika apbalvots ar vienu no Eilas burvīgajiem smaidiem.

Arī viņš tur gribēja paņemt pāris lietu. Tie uguns akmeņi bija atstājuši lielu iespaidu, un akmeņainā krastmala Eilas ielejas upes likumā bija ar tiem kā nosēta. Jondalars cerēja, ka kādu dienu viņš varēs atgriezties pie saviem ļaudīm un dalīties ar viņiem visā, ko bija iemācījies un atklājis: ar uguns akmeņiem, piķu metēju, un Dalanaram parādīs Vimeza triku ar krama karsēšanu. Reiz, kādu dienu…

-     Steidzieties atpakaļ! - Nezija nosauca pakaļ, ar roku mādama atvadas.

Eila un Jondalars pamāja viņai pretim. Viņi bija divatā apsēdušies Vīnijai mugurā, un Skrējējs, piesiets striķī, skrēja nopakaļ; abi jaunieši atskatījās uz Lauvas apmetnes ļaudīm, kas bija laukā sapulcējušies viņus pavadīt. Eila bija satraukta gan par gaidāmo atgriešanos ielejā, kas trīs gadus bija bijusi viņas mājas, gan vienlaikus sajuta pēkšņas bēdas par to, ka ir jāatstāj šie ļaudis, kurus viņa jau tagad uzskatīja par savu ģimeni.

Ridags, stāvēdams Nezijai pie vieniem sāniem, un Ragija - pie otriem, mājot ar roku, pieķērās pie mammas. Eila nespēja neievērot, cik šo bērnu starpā ir maza līdzība. Ragija bija miniatūra Nezijas kopija, bet otrs - pa pusei klana bērns, tomēr abi bērni tika audzināti kā brālis un māsa. Pēkšņi Eila atcerējās, ka Oga reizē ar savu dēlu Grevu bija barojusi ari Durku, abi puiši bija piena brāļi. Grevs bija īsts klana dēls, bet Durks - tikai pa pusei; atšķirība starp tiem abiem bērniem bija bijusi tikpat liela kā starp šiem te.

Piespiežot ar kājām un mainot pozu, Eila deva Vīnijai signālu; tā bija jaunās sievietes prasme, par kuru, vadot ķēvi, viņa gandrīz nemaz nedomāja. Pagriezušies viņi jāja augšup pa nogāzi.

Atpakaļceļš nebūt nesanāca tāda izpriecu izjāde, kādā viņi bija devušies prom no alas. Tagad viņi visu laiku jāja, nepētīdami nekādus blakusceļus, ne ari medību laukus, nebija ari nekādas agras apstāšanās, lai atpūstos vai dalītos Baudas veltē. Izjājot no ielejas un cerot tur atgriezties, abi bija ievērojuši orientierus: kādus noteiktus klinšu atsegumus, augstienes, klinšu radzes, ielejas un ūdenstilpes, bet cits gadalaiks jau ielāgoto apkārtni bija mainījis.

Pa daļai arī veģetācija bija cita. Ari tās vēja pasargātās ielejas, kurās abi iepriekš bija apstājušies, ar ziemas iestāšanos bija kļuvušas svešādas un tagad likās nepazīstamas. Polārais bērzs un vītols bija zaudējuši visas lapas, un to kaulainie zari, trīcēdami vējā, šķita sarāvušies un nedzīvi. Turpretim skujkoki - baltegle, lapegle un klinšu priede - savās zaļi adatainajās, spilgtajās rotās slējās spirgti, lepni un diženi, un pat stepes vientuļās, vēja saliektās pundurpriedes salīdzinājumā ar citiem kokiem likās stingras. Bet pašas mulsinošākās izmaiņas bija notikušas ar pašu augsnes virskārtu, kur valdīja mūžīgais sasalums.

Toreiz mūžīgais sasalums - pastāvīgi sasalusi zeme - skāra jebkuru zemes garozas daļu, sākot no virsmas un beidzot pat ar dziļajiem pamatiežiem, kas cauru gadu neatlaidās; toreizējo zemi, kas senatnē atradās tālu uz dienvidiem no polārā reģiona, iespaidoja kontinenta lielie ledus blāķi, kas bija jūdzi, divas vai varbūt pat vēl augstāki. Sarežģītā klimata, zemes virsmas un pazemes apstākļu mijiedarbība radīja un uzturēja zemi sasalušu. Saule, stāvošs ūdens, veģetācija, zemes blīvums, vējš un sniegs - viss atstāja savu iespaidu.

Vidējā gada temperatūra bija tikai par dažiem grādiem zemāka nekā tā, kas vēlāk tiks nodēvēta par mērenajai klimata joslai atbilstīgu, un tas bija pietiekami, lai ļautu milzīgajiem ledājiem izlauzt ceļu tālāk uz dienvidiem un klāt zemi ar mūžīgā sasaluma slāni. Ziemas bija garas un aukstas, biežās vētras atnesa pamatīgu sniega kārtu un spēcīgus sniegputeņus, bet sniegs visas ziemas garumā sniga samērā reti, un daudzas dienas bija skaidras. Vasaras bija īsas, dažas dienas bija tik karstas, ka radīja maldinošu priekšstatu par jebkāda ledāja tuvumu, bet pārsvarā dienas bija apmākušās un vēsas, ari lietus nelija bieži.

Kaut arī zināma zemes daļa bija vienmēr sasalusi, mūžīgais sasalums nebija pastāvīgs, konstants stāvoklis, tas bija tikpat nepastāvīgs un mainīgs kā paši gadalaiki. Dziļā ziemā zeme bija viscaur sasalusi cieta, tā izskatījās pasīva, smaga un nedzīva, bet īstenībā nebija tā, kā izskatījās. Gadalaikiem mijoties, zeme atlaidās; tikai tajās vietās, kur augsne bija blīva, vai ēnainos nostūros, tā līdz galam neatkusa un pretojās maigajam vasaras siltumam, bet uz saulainām nogāzēm ar sausiem akmeņiem, kur bija maz veģetācijas, aktīvais zemes slānis atkusa vairāku pēdu dziļumā.

Tomēr padevīgais slānis bija tikai ilūzija. Zem augsnes dzelzs cietais ziemas tvēriens joprojām diktēja savus noteikumus. Necaurlaidīgais ledus slānis noturēja savas pozīcijas; piemirkusi augsne, smagie akmeņi un koki atkušņa un gravitācijas spēku ietekmē lēni pārvietojās, slīdēja un krita pa ūdens piemirkušo zemes virsmu, kas apakšā joprojām vēl bija sasalusi. Zemes kārtai sasilstot, parādījās lavīnas un iegruvumi, un, ja vasarā atkusušais ūdens nevarēja atrast noteku, izveidojās purvi, dumbrāji un jaunas ūdenstilpes.

Gadalaiku mijā aktīvais zemes slānis virs sasalušā atkal sasala, bet tā aukstais un ledainais izskats slēpa sevī pukstošu un nemierpilnu sirdi. Šīs radikālās pārmaiņas un spiediena svārstības izraisīja zemes šūpošanos, grūdienus un ļodzīšanos. Sasalušajā zemē parādījās plaisas un spraugas, kas aizpildījās ar ledu, un, lai mazinātu spiedienu, radās ledus ķīļi. Zemes spiediens aizpildīja bedres ar dubļiem un lika smalkajām nogulām pacelties virspusē - šie veidojumi izskatījās pēc sanesu augoņiem un čulgām. Sasalušajam ūdenim atkūstot, radās dubļaini ledus kalni, kas pacēlās no dumbrainajām zemienēm, sasniedzot divsimt pēdu augstumu un stiepjoties vairākus simtus pēdu plašumā.

Eila un Jondalars, atgriežoties viņu stepē, atklāja, ka ainavas reljefs ir mainījies un viņu ievērotās ceļa zīmes var aizvest uz nepareizo pusi. Dažas mazas upītes, kuras viņi bija ielāgojuši kā orientieri, bija vispār pazudušas. Augštecē tās bija aizsalušas un lejtecē - izsīkušas. Ledus kalni bija parādījušies tādās vietās, kur agrāk nekad nebija bijuši, tie bija izauguši no vasaras laikā izveidotajiem purviem un dumbrainajām zemienēm, kur blīvais smalkas struktūras augsnes pamats bija slikts ūdens novadītājs.

Koku audzes bija izvietojušās uz talikiem - nesasalušas zemes saliņām, kuras ieskāva mūžīgais sasalums; tas dažkārt radīja maldinošu mazas ielejas iespaidu, kādu viņi neatcerējās iepriekš redzējuši.

Jondalars nepārzināja šo teritoriju un vairākkārt paļāvās uz Eilas atmiņu, kas šķita labāka. Kad Eila pati nebija par savu atmiņu pārliecināta, viņa paļāvās uz Vīniju. Ķēve jau vairākas reizes bija pārveduši jauno sievieti mājās, un likās, ka tā zina, uz kurieni iet. Brīžiem abi jāja Vīnijai mugurā, citreiz pamīšus, vai arī abi gāja kājām, ļaudami zirgam atpūsties; tā viņi virzījās uz priekšu, līdz bija spiesti ierīkot apmetni nakšņošanai. Jaunieši to izveidoja vienkāršu - ar mazu ugunskuru, zvērādas telti un guļamādām. Uzvārījusi kaltētu savvaļas graudu putru, Eila vēl uzlēja karstu zāļu tēju.

No rīta, kravājot mantas, viņi iedzēra karstu zāļu tēju un pa ceļam uzēda kaltētas gaļas šķēles un ogas, kas bija sajauktas kopā ar taukiem un izveidotas mazās kūciņās. Izņemot zaķi, kas pēkšņi izlēca viņiem ceļā un ko Eila ar lingu notrieca, viņi nemedīja. Bet jaunieši iemanījās papildināt Nezijas dotos pārtikas krājumus ar taukvielām bagātajām un barojošajām klinšu priežu čiekuru sēklām, kuras viņi savāca pa ceļam; iemesti ugunskurā, čiekuri ar paukšķi atvērās.

Tā kā apkārtne pakāpeniski mainījās, kļūstot klinšaināka un nelīdzenāka, papildinoties ar aizām un stāvām kanjona sienām, Eila izjuta arvien pieaugošāku satraukumu. Apkārtne sāka šķist pazīstamāka, tā izskatījās kā tā teritorija, kas atradās dienvidos un rietumos no viņas ielejas. Kad Eila ieraudzīja nogāzi ar īpaši izteiktām noslāņojuma krāsām, jaunās sievietes sirds priekā salēcās.

-Jondalar! Skaties! Vai redzi? - Eila iesaucās, rādīdama uz to. - Mēs jau gandrīz esam klāt!

Pat Vīnija likās patīkami satraukta un bez mudināšanas pielika soli. Eila meklēja vēl vienu pazīstamu pieturas punktu - uzkrītošas formas klinšu radzi, kas viņai atgādināja pie zemes pieplakušu lauveni. Kad viņa atrada to, abi pagriezās uz ziemeļiem, līdz nonāca pie stāvas nogāzes malas, kas bija nokaisīta ar granti un akmeņiem. Apstājušies viņi pavērās pāri nogāzes malai. Tur, apakšā, uz austrumiem plūda maza upīte, tā saulē vizuļoja, šļakstīdamās pāri akmeņiem. Nokāpuši no zirga muguras, jaunieši uzmanīgi devās lejā. Šķērsojot upi, zirgi apstājās un padzērās. Eila atcerējās savu bijušo taku pāri upei - bija jāiet pa akmeņiem, kas slējās ārā no ūdens, pa kuriem ar platiem lēcieniem varēja nokļūt otrā krastā. Sasniegusi otru upes krastu, ari jaunā sieviete padzērās.

- Ūdens šeit ir salds. Skaties, cik tas ir dzidrs! - viņa iesaucās. - Tas nemaz nav dubļains. Skaidri var saskatīt upes dibenu. Paskaties, Jondalar! Zirgi ir atgriezušies ielejā! - Jondalars sirsnīgi pasmaidīja par Eilas eksaltēto sajūsmu un, ieraudzījis pazīstamo, garo ieleju, arī pats piedzīvoja līdzīgas, nedaudz piezemētākas mājās pārnākšanas izjūtas. Saltie vēji un stepes aukstums šajā aizsargātajā ielejā bija jūtami daudz mazāk, šur tur pat varēja redzēt kokos palikušas vasaras lapu paliekas. Kraujas nogāze, pa kuru viņi tikko bija nokāpuši, krasi pārvērtās stāvā klinšu sienā, aizstiepjoties pa ielejas kreiso pusi. Gar upes pretējā krasta malu auga plata krūmāju un koku josla; tālāk tā pakāpeniski kļuva arvien retāka, līdz pārvērtās zeltainas kūlas pļavā, kas viļņojās pēcpusdienas saulē. Labajā pusē lēzens lauks ar augstu zāli, kas sniedzās līdz jostasvietai, pa lēzenu nogāzi pakāpeniski ieveda stepē, bet tad sašaurinājās, un ielejas tālākajā galā slīpums kļuva arvien stāvāks, līdz pārvērtās par vēl vienas šauras aizas sienu.

Apmēram ielejas vidū ganījās mazs stepes zirgu bariņš. Viens no zirgiem iezviedzās, un Vīnija, pametusi ar galvu, atbildēja. Zirgu bars vēroja, kā atnācēji tuvojas, līdz tie pienāca pavisam tuvu klāt. Tad, sajuzdami svešo cilvēku smaku, visi kā viens pagriezās un, dimdinādami kājas un mētādami astes, aizaulekšoja pa lēzeno nogāzi uz augstāk esošo stepi. Abi cilvēki, kas sēdēja Vīnijai mugurā, apstājās un vēroja zirgu došanos prom. To vēroja ari jaunais kumeļš, kas bija piesiets virvē.

Pacēlis galvu un izslējis ausis, Skrējējs tiem sekoja tiktāl, ciktāl to ļāva viņa pavada, pēc tam ar izstieptu kaklu un ieplestām nāsīm apstājās, noskatīdamies pakaļ savas sugas brāļiem. Uzsākot atkal ceļu pa ieleju, Vīnija viņam raidīja kārtīgu mammas zviedzienu, un kumeliņš paklausīdams pagriezās atpakaļ un sekoja tai.

Steidzoties augšup pa upi uz ielejas šaurāko galu, viņi redzēja, kā mazā upīte veido krasu pagriezienu ap klinšu izcilni un akmeņaino krastmalu labajā pusē. Otrā upes krastā atradās liela akmeņu, koka sanēšu, kaulu, ragu un dažādu ilkņu kaudze. Tur bija redzami arī stepes dzīvnieku skeleti, kurus palu ūdeņi bija aiznesuši sev līdzi lejup pa straumi un triekuši pret klints sienu.

Eila vairs nespēja sagaidīt. Noslīdējusi no Vīnijas muguras, viņa skrēja augšup pa stāvo, šauro taciņu garām sanestajai kaulu kaudzei uz klints sienas augšējo daļu, kur alas priekšā bija izveidojusies klints pārkare. Viņa jau gandrīz vai skriešus iemetās alā iekšā, bet pēdējā brīdī atguva savaldību. ŠI bija tā vieta, kur viņa tik ilgu laiku bija dzīvojusi viena pati un bija izdzīvojusi tikai tādēļ, ka ne uz mirkli neaizmirsa uzmanīties no iespējamām briesmām. Alas izmantoja ne tikai cilvēki. Iedama pa klintsradzi, viņa atsēja ap galvu apsieto lingu un pietupās, lai paceltu pāris akmeņu.

Ļoti piesardzīgi jaunā sieviete paskatījās alā. Viņa saredzēja vienīgi tumsu, bet deguns pazina sen dedzināta koka smaržu un daudz svaigāku āmrijas muskusa smaku. Bet arī tā tomēr jau bija veca. Iegājusi alā, viņa ļāva acīm aprast ar krēslu un tad pavērās apkārt.

Eila juta, ka acīs sariešas asaras, un veltīgi centās tās apslāpēt. Te nu tā bija - viņas ala! Viņa bija pārnākusi mājās. Viss bija tik pazīstams, tomēr tagad šī vieta, kur viņa tik ilgi bija nodzīvojusi, izskatījās pamesta un vientulīga. Gaisma, kas iespīdēja pa dūmu izvades caurumu virs ieejas, apliecināja, ka viņai bijusi taisnība, un tuvāka alas izpēte lika jaunajai sievietei izbailēs noelsties. Alā bija īsts juceklis. Tajā bija ielauzušies vairāki dzīvnieki un visapkārt atstājuši savus pierādījumus. Eila uzreiz nespēja novērtēt, kādi bojājumi ir izdarīti.

Tad alas ieejā parādījās Jondalars, viņam sekoja Vīnija un Skrējējs. Arī ķēvei ala bija bijusi mājvieta un vienīgās mājas Skrējējam, līdz viņi nokļuva Lauvas apmetnē.

-    Izskatās, ka mums bijis kāds ciemiņš, - Jondalars ierunājās, ieraudzījis postījumu apmērus. - Te nu gan viss ir pamatīgi sajaukts!

Smagi nopūtusies, Eila notrausa asaras. - Labāk tūlīt iekurināšu uguni un aizdegšu lāpas, lai varētu apzināt postījumu apmērus. Bet vispirms tomēr atbrīvošu Vīniju, lai viņa varētu atpūsties un doties ganībās.

-     Vai tu domā, ka mums vajadzētu zirgiem ļaut brīvu vaļu? Skrējējs jau gatavojās sekot zirgu baram. Varbūt labāk tomēr viņus piesiet? - Jondalaru māca ļaunas priekšnojautas.

-    Vīnija vienmēr ir augusi brīvā vaļā, - Eila sašutusi protestēja. - Es nevaru viņu piesiet. Vīnija ir mana draudzene. Viņa dzīvo kopā ar mani no savas brīvas gribas. Reiz viņa devās dzīvot pie zirgu bara, kad bija vajadzīgs ērzelis, un toreiz man ļoti viņas pietrūka, nezinu, ko būtu darījusi, ja man nebūtu bijis Mazulis. Bet viņa atgriezās. Vīnija paliks, un, kamēr viņa paliks, arī Skrējējs nekur neies, vismaz tik ilgi, kamēr nebūs pieaudzis. Mazulis mani pameta, ari Skrējējs var aiziet, tieši tāpat kā bērni atstāj mātes pavardu. Bet zirgi atšķiras no lauvām. Manuprāt, ja Skrējējs kļūs par draugu - kā Vīnija, viņš varētu palikt.

Jondalars pamāja. - Nu labi. Tu jau viņus pazīsti labāk nekā es. - Galu galā Eilai taču bija pieredze. Kad runa bija par zirgiem, viņa izrādījās vienīgā lietpratēja. - Nu tad es iekuršu uguni, kamēr tu noņemsi mantas no Vīnijas.

Dodoties uz to vietu, kur Eila parasti bija glabājusi iekuru un malku, pats nemaz neapzinādamies, cik labi viņš bija šo alu iepazinis tajā īsajā vasaras laikā, ko bija šeit pavadījis kopā ar Eilu, Jondalars prātoja, kā varētu iedraudzēties ar Skrējēju. Jaunais Zelandoni vīrietis joprojām vēl pilnībā neizprata, kā Eila, jājot ķēvei mugurā, sazinājās ar Vīniju, lai tā skrietu turp, kur sieviete to gribēja, un paliktu tuvumā, kaut arī brīvi varēja doties projām. Varbūt viņš pats to nekad neiemācīsies, bet ļoti vēlējās pamēģināt. Tomēr, kamēr viņš vēl nav to iemācījies, nenāktu par ļaunu turēt Skrējēju pavadā, vismaz ceļojot pa tām vietām, kur varētu būt ari citi zirgi.

Alas un mantu pārbaude atklāja visu ainu pilnībā. Eila gan nevarēja pateikt, kura no tām - hiēna vai āmrija, jo abas bija uzturējušās alā viņas prombūtnes laikā un to pēdas bija sajaukušās, - bija ielauzusies vienā no kaltētās gaļas slēptuvēm. Tā bija pilnībā iztukšota. Viens grozs ar graudiem, ko viņi abi ar Jondalaru bija tik cītīgi vākuši Vīnijai un Skrējējam un kas tika atstāts neapsegts, bija vairākās vietās sakosts. Spriežot pēc pēdām, grozā pabijuši dažādi mazi grauzēji - strupastes, peles, susliki, stepes žurkas un milzīgie kāmji - un atraduši sev īstu zelta bedri; grozā vairs nebija atlikusi gandrīz neviena sēkliņa. Zem blakus esošās siena kaudzes viņi atrada vienu migu, kas bija piebāzta ar laupījumu. Bet lielākā daļa pārējo grozu, kuros atradās graudi, saknes un žāvēti augļi un kuri bija ierakti alas smiltīs vai apkrauti ar akmeņiem, bija cietuši daudz mazākus bojājumus.

Eila nopriecājās, ka abi bija izlēmuši viņas trīs gadu laikā nomedītās un apstrādātās mīkstās zvērādas ielikt pamatīgā grozā un noslēpt to akmeņu uzkalniņā. Smagā akmeņu kaudze zvēru "marodieriem" bija izrādījusies pārāk liels šķērslis, bet tās ādas strēmeles, kuras netika noslēptas un bija palikušas pāri no apģērba, ko Eila pirms aizceļošanas bija pašuvusi sev un Jondalaram, bija sagrauztas sīkās driskās. Kāda cita akmeņos ierakta slēptuve, kur citu mantu starpā atradās no jēlādas izgatavots trauks, kurā glabājās rūpīgi izkausēti dzīvnieku tauki, sapildīti zvēru zarnās, bija izrādījusies par vairākkārtēju uzbrukumu mērķi. Viens zarnas stūris bija ar zobiem un nagiem saplosīts, viena desiņa saplosīta, bet akmeņu uzkalniņš bija uzbrukumu izturējis.

Turklāt vēl bez sirojumiem pa pārtikas glabātavām dzīvnieki bija ložņājuši arī pa citām noliktavām, apgāzuši Eilas darinātās nopulētās koka bļodas un krūzes, vazājušies pa groziem, kuros bija iepīti dažādi izsmalcināti raksti un zīmējumi, vairākās vietās atstājuši savas fekālijas un vispār sajaukuši visu, ko vien varējuši atrast. Tomēr patiesais postījumu apmērs bija mazāks, nekā sākumā bija licies, un, par laimi, dzīvnieciņi bija pilnībā ignorējuši Eilas savākto kaltēto augu un zālīšu apjomīgos krājumus.

Līdz vakaram jaunā sieviete jau jutās daudz labāk. Viņi pa abiem bija iztīrījuši alu un atjaunojuši tās agrāko kārtību, atklājuši, ka zaudējumi nemaz nav tik lieli, pagatavojuši un paēduši gaļu un pat paspējuši izpētīt ieleju, lai noteiktu, kādas tajā radušās izmaiņas. Kad pavardā spoži kūrās uguns un šaurajā spraugā, kuru Eila bija izmantojusi par guļvietu, virs svaiga siena bija izklātas zvērādas, kā arī Vīnija un Skrējējs bija ērti iekārtojušies savās vietās, kas atradās alas otrā pusē, pretim ieejai, jaunā sieviete beidzot jutās kā mājās.

- Grūti noticēt, ka esmu atgriezusies, - Eila sacīja, sēdēdama pavarda priekšā uz tepiķīša blakus Jondalaram. - Man ir tāda izjūta, ka esmu bijusi prom veselu mūžību, bet nemaz tik ilgs laiks nav pagājis.

-    Nē, nav gan.

-     Varbūt tas liekas tik ilgs, jo daudz kas ir noticis un daudz esmu iemācījusies. Jondalar, tev bija taisnība, un ir labi, ka pārliecināji doties tev līdzi; es priecājos, ka satikām Talutu un Mamutu cilti. Vai zini, cik ļoti es baidījos no tikšanās ar Citiem?

-     Zinu, ka biji par to noraizējusies, bet biju pārliecināts, ka, tiklīdz iepazīsi citus cilvēkus, viņi tev iepatiksies.

-    Runa jau nav tikai par tikšanos ar cilvēkiem, bet gan par Citiem. Tā viņus dēvēja klans; kaut ari visu mūžu man tika skaidrots, ka esmu piedzimusi Citiem, es vienmēr biju sevi uzskatījusi par piederīgu pie klana. Pat tad, kad mani nolādēja un zināju, ka nedrīkstēšu klanā atgriezties, es baidījos no Citiem. Pēc tam kad ar mani sāka dzīvot Vīnija, kļuva vēl sliktāk. Es nezināju, ko darīt, baidījos, ka viņi man neļaus ķēvīti paturēt vai ari to nogalinās pārtikas dēļ. Un vēl baidījos, ka viņi man neļaus medīt. Negribēju dzīvot pie ļaudīm, kuri man neļaus medīt tad, kad to vēlos, vai kuri liks man darīt to, ko nevēlos, - Eila stāstīja.

Pēkšņi visas atmiņas par bailēm un uztraukumiem jaunajā sievietē izraisīja diskomforta izjūtu un nervozitāti. Piecēlusies kājās, viņa piegāja pie alas ieejas, tad, pastūmusi malā smago pretvēja priekškaru, izgāja laukā uz klints pārkares, kas alas priekšā izveidoja platu lieveni. Laukā bija auksts un debesis bija skaidras. Spožas zvaigznes mirdzēja pie tumši melnajām debesīm, to malas bija tikpat asas kā vēja brāzmas. Apskāvusi sevi ar rokām, Eila tās paberzēja un devās uz klintsradzes otru malu.

Sākdama drebēt no aukstuma, jaunā sieviete sajuta sev uz pleciem uzgulstam kažokādu un pagriezās pret Jondalaru. Viņš ieskāva Eilu savās rokās, un viņa piekļāvās vīrieša siltajam augumam.

Noliecies viņu noskūpstīt, vīrietis sacīja: - Ārā ir auksts. Nāc atpakaļ iekšā!

Eila Jāva ievest sevi alā, bet, pagājusi garām smagajam ādas priekškaram, kuru jau kopš pirmās ziemas alā bija izmantojusi kā vējtveri, viņa apstājās.

-    Tā bija mana telts… nē, tā bija Kreba telts, - viņa pati sevi izlaboja. - Lai gan Krebs nekad to neizmantoja. To telti es izmantoju tad, kad mani izvēlējās par vienu no tām sievietēm, kas gāja vīriem līdzi medībās, lai sadalītu medījumu un palīdzētu to pārnest mājās. Bet tā telts nepiederēja man. Tā piederēja Krebam. Aizejot no klana, es to paņēmu līdzi, jo domāju, ka Krebs neiebilstu. Nevarēju to viņam pajautāt. Viņš bija miris, bet, ja arī būtu bijis dzīvs, tad mani neredzētu. Toreiz es tikko kā biju nolādēta. - Pār Eilas vaigiem sāka ritēt asaras, kaut arī likās, ka viņa tās nemaz neievēro. - Es biju mirusi. Bet Durks mani redzēja. Viņš vēl bija pārāk mazs, lai saprastu, ka mani nedrīkst redzēt. Ak, Jondalar! Es negribēju viņu atstāt! - Tagad jau Eila šņukstēja. - Bet es nevarēju viņu ņemt līdzi. Es nezināju, kas varēja ar mani notikt.

Jondalars nesaprata, kas viņam jāsaka vai jādara, tāpēc vienkārši turēja Eilu apskautu un Jāva viņai izraudāties.

-    Es gribu viņu atkal satikt. Ikreiz, kad ieraugu Ridagu, es iedomājos par Durku. Es ļoti vēlētos, kaut mans dēls tagad būtu man līdzās. Kaut Mamutu cilts mūs abus varētu pie sevis pieņemt!

-     Eila, ir jau vēls. Tu esi nogurusi. Nāc, iesim gulēt! - Jondalars rosināja, vadīdams Eilu uz guļvietas pusi, bet pats jutās neomulīgi. Tādas vēlmes un iedomas bija pilnīgi nereālas, un Zelandoni vīrietis negribēja Eilu uz tām iedrošināt.

Viņa paklausīgi pagriezās un ļāva sevi vest. Klusēdams Jondalars palīdzēja jaunajai sievietei novilkt drēbes, tad apsēdināja un, maigi pastūmis, apguldīja, un apklāja ar zvērādām. Piemetis pavardam malku, viņš uzbēra oglēm valni, lai tās degtu ilgāk, pēc tam pats ātri izģērbās un ierāpās gultā blakus Eilai. Aplicis roku, viņš jauno sievieti maigi noskūpstīja, tik tikko pieskardamies viņas lūpām.

Panāktais efekts bija kaisli stimulējošs, un vīrietis sajuta viņas dedzīgo atsaucību. Ar tikpat vieglu un gandrīz vai kutinošu pieskārienu Jondalars sāka skūpstīt Eilas seju, vaigus, aizvērtās acis un pēc tam atkal maigās, pilnīgās lūpas. Ar roku atliecis viņas zodu, vīrietis tikpat maigi noskūpstīja viņas kaklu. Par spīti kņudošajai sajūtai un skaudrajām kaisles trīsām, viņa piespieda sevi gulēt mierīgi, līdz vīrieša liegie pieskārieni izgaisināja viņas drūmo noskaņojumu.

Jondalara pirksti noglāstīja viņas pleca izliekumu un pārskrēja pāri visai rokai. Tad lēnām, tik tikko pieskardamies, viņš atvilka roku un noglāstīja rokas iekšpusi. Eila nodrebēja no trauksmes, kas katram nervu galiņam lika ietrīcēties no gaidošās baudas sajūtas. Turpinādams ar roku maigi glāstīt Eilas ķermeņa aprises, viņš noslidināja to lejup gar sānu un ar prasmīgu glāstu pārbrauca pār viņas mīksto krūtsgaliņu. Tas uzreiz kļuva ciets, it kā jauno sievieti pēkšņi būtu pārstrāvojusi baudas sajūta.

Nespēdams pretoties, Jondalars pieliecās un paņēma to mutē. Vīrietim to sūcot un apmīļojot, sieviete paliecās viņam pretim un samanīja sev starp kājām siltu mitrumu, it kā kaut kur dziļi viņā iekšā būtu radusies īstas baudas apjauta. Kad Jondalars sajuta sievietes ādas smaržu un viņas gatavību, viņa loceklis piebrieda. Viņam nekad nebija Eilas gana, un viņa vienmēr bija gatava viņam atdoties. Vīrietis nespēja atcerēties ne reizi, kad Eila būtu viņu atraidījusi. Nebija svarīgi, kādos apstākļos - iekšā vai ārā, siltās kažokādās vai uz aukstas zemes, kad vien viņš gribēja, jaunā sieviete bija gatava dzimumaktam, ne tikai kā piekāpīga, bet arī kā aktīva un griboša partnere. Tikai mēnešreižu laikā viņa kļuva atturīgāka, it kā par to kautrētos, un, respektējot viņas gribu, tādās reizēs Jondalars atturējās no tuvības.

Vīrietim noglāstot jaunās sievietes gūžu, viņa tam atvērās, un Zelandoni vīrietis sajuta tik spēcīgu vēlmi, ka tajā pašā mirklī bija gatavs viņu iegūt, bet gribēja šo brīdi paildzināt. Viņi abi atradās siltā, sausā vietā, vieni paši, iespējams, pēdējoreiz šajā ziemā. Nebija jau tā, ka Mamutu cilts velēnu miteklī viņi nemīlētos, bet, būdami divatā, viņi varēja izbaudīt īpašo brīvības izjūtu un nodoties Baudas veltei ar visu sirdi un dvēseli. Jondalara roka pārbaudīja mitrumu starp Eilas kājām, un, atradis sievietes baudas centru - piebriedušo klitoru -, vīrietis, to paglāstījis un apmīļojis, izdzirdēja, kā sieviete sāk elsot un iekliedzas. Pasniedzies vēl zemāk, viņš ar diviem pirkstiem dziļi iegāja sievietes vagīnā un izpētīja tās dzīles; viņa izlieca muguru un ievaidējās. Jondalars nodomāja: "Ak, kā es viņu gribu, bet vēl nav pienācis laiks."

Atlaidis krūtsgaliņu, viņš atgriezās pie sievietes mutes, kas bija nedaudz pavērta. Cieši viņu noskūpstījis, vīrietis izbaudīja lēnu un juteklisku saskaršanos ar mēlēm. Uz brīdi viņš atvirzījās, lai pārliecinātos, vai spēj vēl sevi kontrolēt, pirms pilnībā atdodas savai nepārvaramajai tieksmei un jaunajai, gribošajai sievietei, kuru mīl. Jondalars skatījās viņas sejā, līdz Eila atvēra acis.

Dienas gaismā viņas acis bija pelēki zilas - smalka krama akmens krāsā, bet tagad tās bija kļuvušas tumšas, tādu ilgu un mīlestības pilnas, ka viņa rīkle iesāpējās no tām jūtām, kas pacēlās no pašiem dvēseles dziļumiem, no visas viņa būtības. Ar rādītājpirksta otru pusi Jondalars pieskārās Eilas vaigam, novilka gar zodu un pārbrauca sievietes lūpām. Viņam nekad nebija gana uz viņu skatīties un pieskarties, it kā viņš gribētu iegravēt sievietes seju savā atmiņā. Eila paskatījās uz vīrieti, kura acis bija tik izteiksmīgi zilas, ka pavarda atblāzmā izskatījās violetas; tajās atspoguļojās tik liela mīlestība un iekāre, ka Eila gribēja izkust. Pat ja būtu vēlējusies, viņa nespētu Jondalaram atteikt, bet viņa nemaz to negribēja.

Noskūpstījis viņu, vīrietis ar siltu mēli nobrauca lejā gar viņas kaklu līdz krūšu bedrītei. Ar abām rokām saņēmis jaunās sievietes pilnīgās krūtis, viņš sāka sūkt krūtsgaliņu. Kad baudas viļņi izskrēja cauri viņas ķermenim, klusi ievaidēdamās, viņa glāstīja un masēja vīrieša plecus un rokas.

Ar muti un mēli Jondalars brauca vēl zemāk, samitrināja nabas iedobiti un nokļuva līdz mīkstajiem kaunuma matiņiem. Viņu sagaidīdama, jaunā sieviete nedaudz izliecās; ar mitru un jutīgu mēli viņš atrada Eilas baudas centru. Kad vīrietis bija tam pieskāries, sieviete iekliedzās.

Pēc tam viņa piecēlās sēdus, saritinājās, līdz atrada viņa piebriedušo locekli un paņēma to mutē, cik dziļi vien spēja. Vīrietis ļāvās, un viņa izbaudīja nelielu, siltu strūklu, kamēr rokas apmīļoja viņa sēkliniekus.

Izgaršojis sievietes siltās sulas un no jauna izpētījis viņas jauko un noslēpumaino dziļu katru krociņu un maliņu, Jondalars sajuta spiedienu, velkošu sajūtu cirksnī un piebriedušā locekļa pulsāciju. Viņam joprojām vēl nebija gana, viņš gribēja pieskarties katrai viņas auguma vietiņai, izgaršot pilnīgi visu, vēlējās iegūt viņu visu, izjust viņas siltumu un baudas trīsas, un to, kā abas sievietes rokas kustējās augšup lejup ap viņa piebriedušo locekli. Vīrietis neizturami vēlējās viņā ieiet.

Ar pārcilvēciskām pūlēm viņš pagriezās un vēlreiz ar prasmīgajām rokām sameklēja viņas dzīles un tās izpētīja. Tad, noliecies pie klitora, apmīļoja to tik ilgi, līdz sievietes elpa kļuva saraustīta un viņa iekliedzās. Viņa sajuta tādu kaisles uzplūdu, kas cēlās augšup neizmērojami skaudrā sasprindzinājumā. Eila sauca viņu un tiecās pretim, Jondalars nometās viņai starp kājām un, ar trīcošām gaidām un sevi kontrolēdams, beidzot viņā iegāja - iegrima sievietes siltajās dzīlēs.

Viņš tik ilgi bija atturējies, ka vēl brīdi ilgāk nebūtu spējis izturēt. Jaunais vīrietis atkal pacēlās un iegāja viņā dziļi, priecādamies par šo sievieti, kas pilnībā spēja viņa locekli ieņemt sevī. Tiekdamies pretim baudas virsotnēm, viņš ar kaislīgu dabiskumu ienira dzīlēs un cēlās ārā, paātrināja tempu, bet Eila tiecās viņam pretim, pieskaņodamās ritmam un katram grūdienam. Tad ar orgasma kulminācijas kliedzieniem vīrietis sajuta ejakulāciju un sēklas ieplūšanu sievietē, ar pēdējiem spēkiem viņi sabruka, izbaudīdami prieku un atbrīvošanos.

Abi jaunieši jutās tik iztukšoti un baudkāri pārsātinājušies, ka nespēja pakustēties. Jondalars bezspēkā gulēja Eilai virsū, bet viņai vienmēr patika izjust uz sevis viņa auguma smagumu. Viņa mazliet sajuta savu smaržu uz vīrieša auguma, kas allaž atgādināja, cik ļoti viņa bija mīlēta un kāpēc sajutās tik brīnišķīgi miegaina. Jaunā sieviete vēl joprojām bija pārsteigta par absolūti negaidīto Baudas veltes brīnumu. Eila nebija zinājusi, ka viņas augums spēj izjust tādu baudu un prieku. Līdz tam viņa bija pazinusi vienīgi pazemojumus, kas cēlās no naida un nicinājuma. Pirms Eila nebija satikusi Jondalaru, viņa nezināja, ka var būt arī citādi.

Beidzot Jondalars nedaudz pacēla savu augumu, noskūpstīja krūti, apmīļoja nabas bedrīti, nokāpa nost un piecēlās kājās. Pēc tam arī Eila piecēlās un devās uz alas tālāko galu, pa ceļam iemezdama pavardā uzkarsēties vārāmos akmeņus.

-Jondalar, vai tu varētu, lūdzu, ieliet ūdeni tajā vārāmajā grozā? Man šķiet, ka lielā ūdens soma ir pilna, - viņa sacīja, dodamās uz tālāko alas stūri, kuru izmantoja, lai atvieglotos, kad laukā bija pārāk auksts.

Atgriezusies viņa izņēma karstos akmeņus no uguns ar tādu metodi, kā bija to iemācījusies no Mamutu cilts, un iemeta tos ūdenī, kas bija ieliets ūdensnecaurlaidīgā grozā. Sasildot ūdeni, tie šņāca un kūpēja. Izvilkusi vārāmos akmeņus vēlreiz ārā, Eila tos ievietoja atpakaļ ugunskurā un ielika ūdenī citus uzkarsētus akmeņus.

Kad ūdens sāka vārīties, viņa iesmēla pāris krūzīšu, ielēja tās koka toverī un no saviem zāļu tēju krājumiem iebēra tur nedaudz violetu ziediņu. Gaisā uzvirmoja spēcīgs, smaržīgs aromāts, un, iemērcot tajā mīkstu ādas strēmelīti, zālīšu uzlējums nedaudz saputojās, bet putas nevajadzēja nosmelt, jo tās radīja patīkamu smaržu. Jondalars vēroja, kā Eila stāv pie pavarda, nomazgā seju un ķermeni un, uzsūkdams sevī sievietes skaisto grāciju, vēlējās, kaut varētu visu sākt no jauna.

Viņa pasniedza Jondalaram absorbējošu trušādiņu un ūdens toveri. Kamēr viņš mazgājās - tas bija paradums, kuru Eila sāka piekopt pēc jaunā vīrieša ierašanās un kuru ari viņš pieņēma, - jaunā sieviete vēlreiz pārlūkoja savus zāļu krājumus, priecīga par to, ka viss arsenāls ir palicis neskarts. Viņa izvēlējās katram no viņiem dažādu tēju dzeršanai. Pati sev viņa sagatavoja savu ierasto zelta saknes un antilopes saknes maisījumu, uz brīdi svārstīdamās, vai nevajadzētu to pārstāt lietot un paskatīties, vai viņā neizaugs bērniņš. Par spīti visiem Jondalara skaidrojumiem, Eila joprojām uzskatīja, ka bērnu aizsāk vīrietis, nevis gars. Bet, lai kas tas arī būtu, Izas maģiskās zālītes iedarbojās un viņas mēnešreizes, Jondalars tās sauca par mēness ciklu, joprojām notika regulāri. Eila iedomājās, ka būtu jauki dabūt bērniņu, kas radies no Baudas veltes, ko viņa dalīja ar Jondalaru, bet varbūt labāk ir nogaidīt. Ja arī viņš nolems kļūt par Mamutu cilts locekli, tad varbūt to varēs atļauties.

Paskatījusies, ko vēl pievienot savai tējai, jaunā zāļu sieva pamanīja baltdadzi - sirds un elpošanas spēcinātāju, kā arī mātes piena stimulatoru -, bet tā vietā izvēlējās damianu [4] , kas nostabilizēja sievietes ciklu. Pēc tam vēl pievienoja sarkano āboliņu un mežrozīšu augļus, kas uzlaboja vispārējo veselības stāvokli un piešķīra tējai labu garšu. Jondalara tējai viņa izvēlējās žeņšeņa sakni, kas domāta vīrieša spēkam, enerģijai un izturībai, pievienoja dzeltenās skābenes, kas kalpoja kā toniks un attīrītājs, tad vēl lakricas sakni, jo bija pamanījusi, ka viņš rauc pieri, kas parasti norādīja uz to, ka cilvēks pārāk uztraucas vai izjūt stresu, turklāt tā saldina tēju. Beidzot pievienoja vēl šķipsniņu ilzīšu, lai nomierinātu nervus.

Iztaisnojusi un sakārtojusi guļamādas, Eila pasniedza Jondalaram tējas krūzīti, ko pati bija izgatavojusi no koka un kas jaunajam vīrietim bija tik mīļa. Tad, nedaudz nosaluši, abi kopā devās uz gultu, kur pabeidza dzert tēju un ērti iekārtojās.

-   Tu tik jauki smaržo - kā puķe, - Jondalars sacīja, ieelpodams gaisu pie sievietes auss un paknibinādams viņas auss ļipiņu.

-    Tu arī.

Izrādīdams mīlestību, jaunais Zelandoni vīrietis viņu maigi un ilgi skūpstīja. - Tēja bija garšīga. No kā tu to vārīji? - viņš jautāja, noskūpstījis Eilas kaklu.

-    No ilzītēm un vēl dažām saknītēm, kas uzlabo tavu pašsajūtu, dod spēku un izturību. Nezinu, kā tās visas tavā valodā sauc.

Viņš noskūpstīja sievieti vēlreiz, šoreiz jau kaislīgāk, un Eila viņam sirsnīgi atbildēja. Paslējies uz elkoņa, viņš paskatījās uz viņu.

-    Eila, vai tu maz zini, cik esi brīnišķīga?

Viņa pasmaidīja un papurināja galvu.

-    Jebkad, kad vien tevi vēlos, tu esi tam gatava. Tu nekad neesi mani atraidījusi vai atstūmusi, tomēr - jo vairāk tevi iegūstu, jo vairāk vēlos.

-     Vai tas ir pārsteidzoši, ka es tevi vēlos tikpat bieži, cik tu mani? Jondalar, tu pārzini manu augumu labāk nekā es pati. Tu liki man izbaudīt Baudas velti, par kuru man nebija ne jausmas. Kāpēc lai es tevi negribētu ikreiz, kad tu gribi mani?

-     Bet vairumam sieviešu bieži vien tam nav noskaņojuma vai arī viņas nejūtas pietiekami ērti, kad stepē ir sals vai upes krastā ir dubļi, ja silta gulta gaida tikai dažu soļu attālumā. Bet tu nekad nesaki nē. Tu nekad neliec gaidīt.

Eila aizvēra acis; tās atverot, viņas pierē iegūla grumba. - Jondalar, tā es tiku audzināta. Klana sieviete nekad nesaka nē. Lai kur arī viņa atrastos un lai ko tajā brīdī darītu, kad vīrietis parāda signālu, viņa pārtrauc visus darbus un apmierina viņa vajadzību. Tā tas jādara ar katru vīrieti, pat ja viņa to ienīst, kā es ienīdu Broudu. Jondalar, tu man sniedz vienīgi prieku un baudu. Man ļoti patīk tas, ka tu mani gribi jebkurā laikā un jebkurā vietā. Ja vien tu mani vēlies, es vienmēr esmu tam gatava. Es vienmēr tevi gribu. Es mīlu tevi.

Pēkšņi Jondalars viņu piespieda sev klāt tik cieši, ka jaunā sieviete tik tikko spēja paelpot. - Eila, Eila! - viņš iesaucās aizsmakušā čukstā un paslēpa galvu pie viņas kakla. - Man šķita, ka nekad neiemīlēšos. Visi visapkārt sameklēja sev sievietes, ar kurām kopā dibināt pavardu un ģimeni. Es kļuvu arvien vecāks. Pat Tonolans Ceļojuma laikā atrada savu sievieti. Tāpēc mēs kādu laiku dzīvojām pie Šaramudiem. Es pazinu daudzas sievietes. Man ir patikušas daudzas sievietes, bet likās, ka allaž kaut kā pietrūka. Biju domājis, ka vaina slēpjas manī un Māte man nekad neļaus iemīlēties. Biju domājis, ka tāds ir man uzliktais sods.

-     Sods? Par ko tad? - Eila pajautāja.

-     Par… par kaut ko tādu, kas notika ļoti sen.

Eila neturpināja tincināt. Arī tas bija viņai ieaudzināts.

15

Starp spēcīgajām vēja brāzmām viņu pasauca kāda tāla un nedroša balss, tā bija viņa mātes balss. Jondalars bija mājās, bet mājas izskatījās dīvainas - pazīstamas un tomēr svešādas. Viņš pataustīja vietu sev blakus gultā. Tā bija tukša! Panikā, pilnīgi pamodies, viņš kā bulta uzšāvās kājās.

Pavēries apkārt, Jondalars pazina Eilas alu. Vēja aizsargājošais priekškars pie ieejas vienā malā bija atraisījies un tagad purinājās vējā. Aukstas vēja brāzmas pūta iekšā mazajā alā, bet pa ieejas durvīm un caur dūmu izvadu iespīdēja saule. Ātri uzvilcis bikses un tuniku, viņš pamanīja, ka blakus pavardam stāv nolikta kūpoša tējas krūze un svaigs, nomizots zariņš.

Jaunais vīrietis pasmaidīja. Viņš brīnījās: kā gan viņai tas izdodas? Kā gan Eila allaž zina to bridi, kad viņš modīsies, un ir jau sagatavojusi viņam karstu tēju? Vismaz šeit, savā alā, viņa tā vienmēr ir darījusi. Lauvas apmetnē mūždien dzīve kūsāja pilnos apgriezienos un maltītes parasti tika ieturētas kopā ar citiem ļaudīm. Tur viņš bieži dzēra tēju pie Lauvas pavarda vai ari pie ēdienu gatavošanas, vai Mamuta pavarda, un tad viņiem allaž pievienojās vēl kāds. Apmetnē Jondalars nepamanīja, vai Eila, viņam pamostoties, katru rītu bija pagatavojusi karstu tēju, bet padomājis jaunais vīrietis atcerējās, ka tā tomēr bija. Eila nekad to nebija uzskatījusi par kaut ko sevišķu vai pievērsusi tam īpašu uzmanību. Tēja vienmēr viņu jau gaidīja, tāpat kā daudzas citas lietas, ko jaunā sieviete viņa labā darīja, neko neprasot.

Pacēlis krūzīti, Jondalars iemalkoja karsto dzērienu. Tā bija piparmētru tēja - Eila zināja, ka no rītiem viņam garšo piparmētru tēja, - tajā bija arī kumelītes un vēl kaut kas, ko jaunais vīrietis nepazina. Tējai bija iesarkana nokrāsa; varbūt tur bija pielikti mežrozīšu augļi?

"Cik gan viegli ir atgriezties pie vecajiem ieradumiem," Jondalars nodomāja. Tā viņam allaž bijusi kā spēle - mēģināt uzminēt, no kā Eila ir pagatavojusi viņam rīta tēju. Paņēmis zariņu un košļājot to no viena gala, jaunais Zelandoni vīrietis devās laukā no alas; sakošļāto zariņa galu viņš izmantoja zobu tīrīšanai. Pa ceļam izskalojis muti ar tēju, viņš devās uz tālāko klintsradzes galu, lai nolaistu ūdeni. Aizmetis zariņu un izspļāvis tēju, viņš apstājās pie malas un domīgi vērās kūpošajā strūklā, kas lija pāri klintij.

Vējš vairs nebija tik spēcīgs, un rīta saule, kas atstarojās gaišajā klintī, radīja siltuma ilūziju. Aizgājis pa nelīdzeno klints pārkares virsmu līdz pašam galam, vīrietis pavērās lejā uz mazo upīti. Gar krastu bija izveidojusies ledus josla, bet ūdens joprojām ņipri tecēja un izlocījās gar straujo līkumu, kas pagrieza upes ierasto dienvidu virziena plūdumu vairāku jūdžu garumā uz austrumiem, līdz tā atkal pagriezās savā ierastajā kursā uz dienvidiem. Kreisajā pusē gar upes krastu stiepās mierpilnā ieleja, un Jondalars pamanīja, ka netālu ganās arī Vīnija un Skrējējs. Skats uz upes augšteci tās labajā krastā bija pilnīgi atšķirīgs. Klints sienas pakājē aiz kaulu kaudzes skatam pavērās akmeņains upes krasts, augstās klinšu sienas savienojās, un upe tecēja pa šauras aizas dibenu. Jaunais vīrietis atcerējās, ka reiz bija peldējis pret straumi, cik tālu vien spēja, līdz pat trokšņainā ūdenskrituma pakājei.

Ieraudzījis Eilu kāpjam augšup pa stāvo taku, viņš pasmaidīja. - Kur tu biji?

Vēl pāris soļu, un, lai gan viņa nepasacija ne vārda, atbilde uz jautājumu bija skaidra pati par sevi. Jaunā sieviete, satvērusi aiz spalvainajām kājām, nesa divas resnas irbes, kas bija gandrīz vai baltā krāsā. - Stāvot tieši tajā pašā vietā, kur tu tagad, pamanīju tās pļavā, - viņa sacīja, pastiepdama putnus uz priekšu. - Domāju, ka pārmaiņas pēc svaiga gaļa mums noderētu. Krastmalā jau iekūru uguni savā cepamajā bedrē. Tiklīdz būsim paēduši brokastis, noplūkšu tās un sākšu cept. 0, redzi! Es atradu vēl vienu uguns akmeni.

-     Vai krastmalā vēl daudz tādu palikuši? - viņš pajautāja.

-     Varbūt ne tik daudz kā agrāk. Šis man bija jāmeklē.

-    Vēlāk aiziešu un pameklēšu vēl.

Eila devās alā, lai pabeigtu brokastu gatavošanu. Brokastīs bija vārīti graudi ar mellenēm, kuras jaunā sieviete bija atradusi vēl karājamies pie ceriem, kam visas lapas jau bija nobirušas. Putni neko daudz nebija atstājuši, un viņai vajadzēja lasīt uzmanīgi, lai pielasītu dažas saujiņas, bet viņa tā vai tā priecājās, ka ogas vispār atradusi.

-     Tad, lūk, kas tās bija! - Jondalars iesaucās, pabeidzis dzert otro tējas krūzi. - Tu ieliki tējā mellenes! Piparmētras, kumelītes un mellenes.

Eila piekrītot pasmaidīja, un Jondalars bija gandarīts, ka mazo mīklu atminējis.

Pēc brokastīm abi devās lejā uz upmalu, un, kamēr Eila sagatavoja putnus cepšanai uz akmeņiem, Jondalars sāka meklēt mazos dzelzs pirīta akmeņus, kas bija izkaisīti pa krastmalu. Kad jaunā sieviete devās atpakaj uz alu. viņš vēl savus meklējumus nebija beidzis. Zelandoni vīrs atrada ari dažus paprāvus krama gabalus un atlika tos malā. Kad rīta cēliens bija jau pusē, viņš bija salasījis brangu pirītu kaudzīti un jaunajam vīrietim bija apnikusi staigāšana gar upmalu. Apgājis apkārt klinšu sienai, viņš ieraudzīja, ka ielejā, kādu gabalu tālāk, ganās ķēve ar jauno kumeļu, un devās pie zirgiem.

Piegājis tuvāk, Jondalars pamanīja, ka abi lūkojas stepes virzienā. Nogāzes virsotnē stāvēja vairāki zirgi un vērās viņiem pretim. Skrējējs paspēra pāris soļu savvaļas zirgu bara virzienā; kumeļa kakls bija izliekts un nāsis drebēja. Jondalars, daudz nedomādams, nekavējoties adekvāti noreaģēja.

-     Ejiet prom! Pazūdiet no šejienes! - viņš kliedza, skriedams uz to pusi un mādams ar rokām.

Izbijušies, zviegdami un sprauslādami zirgi atkāpās un drāzās projām. Pēdējais barā bija gaišbrūns ērzelis, kas metās Jondalaram pretim, tad it kā brīdinādams saslējās pakaļkājās un aizaulekšoja pakaļ pārējam baram.

Pagriezies jaunais vīrietis devās atpakaļ pie Vīnijas un Skrējēja. Abi zirgi bija tramīgi. Arī viņi bija nobijušies un sajutuši bara paniku. Pa- glāstījis Vīniju, Jondalars aplika roku Skrējējam ap kaklu.

-     Ir jau labi, puis, - viņš sacīja jaunajam zirgam. - Negribēju tevi nobiedēt. Es tikai nevēlējos, ka tas bars aizvilina tevi prom, pirms mums vēl ir bijusi iespēja kļūt par labiem draugiem. - Viņš ar lielu mīlestību pakasīja un paglāstlja kumeliņu. - Iedomājies, kāda būtu sajūta jāt tāda dzeltena ērzeļa mugurā kā tas, - viņš skaļi prātoja. - Ar to ērzeli būtu grūti jāt, un viņš man neļautu sevi arī tā kasīt, kā tu to ļauj, vai ne? Ko gan man vajadzētu darīt, lai tu man ļautu kāpt tev mugurā un ietu tur, kur es to vēlos? Ar ko man vajadzētu sākt? Vai man tūlīt pamēģināt ar tevi izjāt vai arī nogaidīt? Tu vēl neesi pilnībā izaudzis, bet drīz jau būsi. Labāk paprasīšu Eilai, viņa droši vien zinās. Šķiet, ka Vīnija Eilu vienmēr saprot. Skrējēj, interesanti, vai tu vispār saproti, ko es tev saku?

Atpakaļceļā uz alu Skrējējs viņam sekoja pa pēdām, rotaļīgi grūstīdamies un ar purniņu bakstīdams vīrietim roku, tas Jondalaru ļoti iepriecināja. Izskatījās, ka jaunais zirgs grib ar viņu draudzēties. Skrējējs sekoja vīrietim augšup pa stāvo taciņu līdz pat alai.

-    Eila, vai tev ir kaut kas tāds, ko es varētu iedot Skrējējam? Graudi vai kas tamlīdzīgs? - Jondalars jautāja, ieiedams alā.

Eila sēdēja blakus guļamvietai, visapkārt salikusi dažnedažādu mantu kaudzītes. - Iedod viņam pāris ābolu, kas atrodas tajā bļodā. Es tos pār- šķiroju un atlasīju tādus ar nelieliem bojājumiem, - viņa sacīja.

Pagrābis sauju ar maziem, apaļiem un skābiem ābolīšiem, Jondalars tos citu pēc cita izbaroja Skrējējam. Pāris reižu paplikšķinājis kumeļam pa muguru, vīrietis piegāja pie Eilas. Jaunais draugs viņam sekoja.

-    Jondalar, ved Skrējēju ārā! Viņš te kaut ko vēl samīdīs!

Pagriezies apkārt, viņš atdūrās pret jauno zirgu. - Skrējēj, nu jau būs

gana! - vīrietis aizrādīja, iedams kopā ar viņu uz alas pretējo pusi, kur viņš ar savu mammu parasti nakšņoja. Bet, kad Jondalars pagriezās, lai ietu prom, kumeļš viņam atkal sekoja pa pēdām. Jondalars vēlreiz aizveda Skrējēju atpakaļ uz viņa vietu, bet vīrietim neizdevās pierunāt viņu tur palikt. - Tagad, kad viņš man uzmeties par tādu draugu, kā lai lieku kumeļam man nesekot?

Smaididama Eila bija vērojusi abu spēli. - Pamēģini ieliet viņa bļodā nedaudz ūdens vai iebērt graudus barošanas traukā.

Jondalars izpildīja abus ieteikumus un, kad zirgs beidzot bija novērsis no viņa uzmanību, nemitīgi atskatīdamies un pārliecinādamies, ka kumeļš viņam vairs neseko, devās atpakaļ pie Eilas. - Ko tu tur dari? - viņš jautāja.

-     Cenšos izlemt, ko ņemt līdzi un ko atstāt, - viņa skaidroja. - Kā tu domā, ko man vajadzētu uzdāvināt Talijai manā pieņemšanas ceremonijā? Tam jābūt kaut kam īpaši skaistam.

Jondalars pārskatīja Eilas darināto lietu kaudzes, ko jaunā sieviete, lai atrastu sev kādu nodarbošanos, alā pavadīto gadu laikā vientuļajās nakts stundās un garajās ziemās bija izgatavojusi. Pat tad, kad Eila vēl bija dzīvojusi klanā, viņa bija labi zināma ar savu izgatavojumu labo kvalitāti un meistarību, un, dzīvojot ielejā, viņai bija daudz brīva laika. Katram izgatavotajam priekšmetam viņa bija veltījusi daudz dienu un uzmanības, lai tas ilgi kalpotu, un rezultāts bija acīm redzams.

Jondalars no kaudzes pacēla kādu bļodu. Tā maldinoši izskatījās vienkārša. Bļoda bija izgatavota no viena koka gabala un perfekti apaļa. Tā bija nostrādāta tik izcili, ka gandrīz vai izskatījās kā dzīva. Eila bija viņam stāstījusi, kā šīs lietas taisījusi. Izgatavošanas process bija gandrīz vai tāds pats, kādu viņš to zināja; atšķirība slēpās ieguldītajā rūpīgajā darbā un uzmanībā, kā ari perfekti noslīpētajās detaļās. Vispirms ar akmens cērti viņa izcirta aptuvenu formu, pēc tam, ņemot talkā krama nazīti, turpināja formu pilnveidot. Ar apaļu akmeni un smiltīm viņa nopulēja gan bļodas iekšpusi, gan ārpusi, līdz koks kļuva pilnīgi gluds, un pēdējo apstrādi veica ar kosas papardi.

Arī Eilas gatavotie grozi, vai nu ūdensnecaurlaidīgie, vai vaļīgi pītie, izcēlās ar tādu pašu vienkāršību, kvalitāti un izcilu meistarību. Tos nemaz nevajadzēja krāsot, interesantā faktūra tika panākta, mainot pīšanas tehniku un izmantojot dažādas krāsas dabiskās šķiedras. Arī grīdas paklājiņi bija izgatavoti tādā pašā tehnikā. Virvju rituļi, cīpslu un mizu ruļļi neatkarīgi no to izmēra bija līdzeni un viendabīgi satīti tāpat kā garās auklas, kas bija spirālveidā izgrieztas no viena ādas gabala.

Apstrādātās dzīvnieku ādas bija mīkstas un elastīgas, bet vairāk par visu Jondalaru sajūsmināja jaunās sievietes apstrādātās kažokādas. Viena lieta bija padarīt briežādu elastīgu, noskrāpējot to gludu no ārpuses un iekšpuses, bet pavisam cita - padarīt to mīkstu; kad vienā pusē paliek dzīvnieka spalva, parasti tādas kažokādas sanāk daudz cietākas. Eilas apstrādātās kažokādas bija ne tikai krāšņas no ārpuses, bet arī zīdaini mīkstas un elastīgas no iekšpuses.

-    Ko tu dāvināsi Nezijai? - viņš jautāja.

-     Pārtiku - tos ābolus un traukus, kur tos salikt.

-    Tā ir laba doma. Un ko tu pati biji izdomājusi dāvināt Talijai?

-     Talija ļoti lepojas ar Dīgijas apstrādātajām ādām, tāpēc šķiet, ka zvērāda tā nebūs, un negribu viņai dāvināt arī pārtiku - kā Nezijai. Neko praktisku. Viņa ir vadone. Tam jābūt kaut kam īpašam, ko var nēsāt pie apģērba, piemēram, dzintaram vai gliemežvākiem, bet nekā tamlīdzīga man nav, - Eila atzinās.

-     Ir gan.

-     Arī es sākumā biju domājusi uzdāvināt to dzintara gabalu, ko atradu, bet tā bija zīme no mana totēma. Es nedrīkstu to dāvināt citiem.

-     Es nebiju domājis dzintaru. Viņai jau droši vien ir daudz tādu. Uzdāvini viņai kažokādu. Tas bija pats pirmais, ko viņa pieminēja.

-     Bet viņai jau droši vien ir arī daudz kažokādu.

-    Eila, neviena kažokāda nav tik skaista un īpaša kā tevis apstrādātā. Tikai reizi mūžā esmu redzējis kaut ko līdzīgu tai. Esmu pārliecināts, ka Talija tādu nav redzējusi. To, ko es redzēju, bija izgatavojusi kāda plak… klana sieviete.

Līdz vakaram Eila bija pieņēmusi pāris grūtu lēmumu un trīs gadu garumā uzkrātā darba augļi bija sakrauti divās kaudzēs. Lielāko kaudzi nāksies atstāt, tāpat kā atstāt šo ieleju un tik pierasto alu. Mazākā bija tā, ko Eila ņems līdzi… kopā ar atmiņām. Ielejas pamešana bija mokošs un sāpīgs process, kas jauno sievieti emocionāli iztukšoja. Viņas noskaņojums atstāja iespaidu arī uz Jondalaru, kam vairāk nācās domāt par savām mājām, pagātni un dzīvi kopumā, nekā viņš to bija darījis pēdējo gadu laikā. Jaunā vīrieša domas aizklīda pie sāpīgām atmiņām, kuras viņš vēlējās aizmirst un jau bija uzskatījis par zudušām. Viņš brīnījās, kāpēc tieši tagad bija par tām jādomā.

Vakara maltīte pagāja mierīgā gaisotnē. Viņi šad tad izteica kādu komentāru, bet biežāk valdīja klusums, jo katrs bija iegrimis savās domās.

-     Putni ir gardi, kā jau allaž, - Jondalars sacīja.

-     Krebam tie garšoja tieši šādi pagatavoti.

Eila jau agrāk bija to pieminējusi. Tomēr joprojām dažkārt bija grūti noticēt, ka jaunā sieviete tik daudz ko bija iemācījusies no plakangalvjiem, ar kuriem bija dzīvojusi kopā. Tomēr, kad Jondalars par to domāja, nāca prātā: kāpēc gan lai viņi nemācētu gatavot ēst kā visi pārējie ļaudis?

-     Mana māte lieliski gatavo ēst. Ari viņai droši vien šīs irbes tikpat labi garšotu.

Eila nodomāja, ka pēdējā laikā jaunais Zelandoni vīrietis bieži bija iedomājies par savu māti. Viņš stāstīja, ka šorīt pamodies, par viņu sapņodams.

-     Manā bērnībā bija daži īpaši ēdieni, kurus viņai patika gatavot… kad māte nebija aizņemta ar alas lietām.

-     Alas lietām?

-    Viņa bija Devītās alas vadone.

-     Tu jau man to stāstīji, bet es nesapratu. Vai tas nozīmē, ka viņa bija kā Talija? Sieviešu līnijas vadone?

-     Jā, kaut kas līdzīgs. Bet mums nebija tāda Taluta, un Devītā ala ir daudz lielāka par Lauvas apmetni. Tur dzīvo daudz vairāk ļaužu. - Jondalars apklusa un, koncentrēdams domas, aizvēra acis. - Tur ir apmēram kādas četras reizes vairāk ļaužu.

Eila centās saprast, cik daudz tas apmēram varētu būt, tad nolēma, ka vēlāk savilks atzīmes uz zemes un sapratīs, bet pie sevis nobrīnījās, kā gan tik daudz ļaužu spēj visu laiku dzīvot kopā. Viņai likās, ka apmēram tikpat daudz ļaužu sanāk uz klanu Sapulci.

-     Klanā sievietes nekad nebija vadones, - viņa piebilda.

-    Martona kļuva par vadoni pēc Jokonana. Zelandoni man stāstīja, ka pēc bijušā vadoņa nāves visi vienkārši vērsās pēc dažādiem padomiem pie Martonas, jo viņa jau agrāk bija palīdzējusi Jokonanam pārvaldīt alu. Mans brālis Jorens piedzima pie viņa pavarda. Tagad Jorens ir vadonis, bet Martona joprojām viņam palīdz ar savu padomu… vismaz tā bija, kad es devos prom.

Eila sarauca pieri. Jondalars jau agrāk bija šos vārdus pieminējis, bet viņa tā īsti nesaprata visas šis radniecības saites. - Tava māte bija sieva… kā to vīrieti sauca? Jokonans? -Jā-

-     Bet tu vienmēr piemini Dalanaru.

-     Es piedzimu pie viņa pavarda.

-    Tātad tava māte bija arī Dalanara sieva?

-Jā, viņa jau bija vadone, kad abi apprecējās. Viņiem bija loti tuvas attiecībās, Zelandoni ļaudis joprojām mēļo par Martonu un Dalanaru un dzied dziesmas par abu mīlestību. Zelandoni man stāstīja, ka abi bija ļoti iemīlējušies. Dalanars nebija gribējis Martonu dalīt ar citiem. Viņam nepatika, ka viņa sieva tik daudz laika velta vadones pienākumiem, bet mātei piemita liela atbildības izjūta. Beidzot viņi pašķīrās, un Dalanars devās prom. Vēlāk Martona kopā ar Vilomaru nodibināja jaunu pavardu un viņiem piedzima Tonolans un Folara. Dalanars aizceļoja uz ziemeļaustrumiem, atrada krama atradnes vietu, satika Jeriku un tur nodibināja Lanzadoni Pirmo alu.

Jondalars uz brīdi apklusa, Eilai likās, ka viņam radusies vajadzība runāt par savu ģimeni, tāpēc viņa klausījās, kaut arī vairākas lietas nācās klausīties atkārtoti. Piecēlusies kājās, jaunā sieviete salēja abiem krūzītēs pēdējās tējas paliekas un piemeta pavardam malku, tad, apsēdusies guļvietas galā uz kažokādām, vēroja, kā mirgojošā uguns met ēnas pār Jondalara domīgo seju. - Ko nozīmē Lanzadoni? - viņa pajautāja.

Jondalars pasmaidīja. - Tas vienkārši nozīmē… ļaudis… Doni bērni… precīzi runājot, Lielās Zemes Mātes bērni, kas dzīvo ziemeļaustrumos.

-    Tu tur dzīvoji, vai ne? Kopā ar Dalanaru?

Jaunais vīrietis pievēra acis. Jondalars sakoda zobus, viņa žoklis noraustījās, un pierē iegūla sāpju rieva. Eila arī agrāk bija redzējusi šo viņa sejas izteiksmi un nobrīnījās. Jau vasarā viņš bija stāstījis par šo savas dzīves periodu, bet tas viņu mulsināja, un jaunā sieviete zināja, ka viņš nevēlas par to runāt. Viņa juta gaisā virmojam spriedzi, ap Jondalaru veidojās liels spiediens, it kā zeme būtu uztūkuši un tūlīt pat grasītos pārsprāgt un izvirst kaut ko no savām dzīlēm.

-    Jā, es tur dzīvoju, - viņš atbildēja, - trīs gadus. - Pēkšņi viņš pielēca kājas, apgāzdams tējas krūzīti, un devās uz alas tālāko galu. - Ak Māt! Tas bija briesmīgi! - Atbalstījis roku pret sienu, jaunais vīrietis nolieca galvu un tumsā mēģināja atgūt pašsavaldīšanos. Beidzot viņš atgriezās, paskatījās uz izlieto tējas plankumu, kas bija iesūcies cieti noblietētajā grīdā, un, pietupies uz viena ceļa, pacēla krūzīti. Apgriezis to otrādi, viņš vērās pavarda liesmās.

-    Vai tad dzīvot kopā ar Dalanaru bija tik slikti? - Eila beidzot jautāja.

-    Dzīvot ar Dalanaru? Nē. - Viņš izskatījās pārsteigts par Eilas jautājumu. - Ne jau tas bija slikti. Viņš ļoti priecājās, mani ieraugot. Dalanars mani laipni uzņēma pie sava pavarda, kopā ar Joplaju iemācīja mums amatu, izturējās pret mani kā pret pieaugušu vīru… un nekad neko par to neteica ne vārda.

-     Par ko tad?

Jondalars dziļi ievilka elpu. - Par iemeslu, kāpēc biju uz turieni aizsūtīts, - viņš atbildēja un paskatījās uz krūzīti, ko turēja rokās.

Tā kā klusums ieilga, alā bija dzirdama zirgu elpošana un pavarda sprakšķēšana skaļi atbalsojās alas akmens sienās. Nolicis krūzīti, Jondalars piecēlās kājās.

-    Vienmēr esmu bijis lielāks un vecāks, nekā patiesībā esmu, - viņš iesāka savu stāstu, soļodams šurpu turpu pa brīvo vietu apkārt pavardam. - Vēl būdams pavisam jauns, biju jau nobriedis vīrietis. Man bija tikai vienpadsmit gadu, kad Doni pirmoreiz atnāca pie manis sapnī… un viņai bija Zolenas seja.

Atkal izskanēja tas pats vārds. Tā bija sieviete, kas Jondalaram tik daudz bija nozīmējusi. Viņš jau bija viņu pieminējis, bet tas notika tikai vienreiz un ar acīmredzamām ciešanām. Eila toreiz nebija sapratusi, kas viņam bija izraisījis tādas ciešanas.

-     Visi jaunie vīrieši gribēja viņu par savu doni - sievieti -, viņi visi vēlējās, lai tieši Zolena viņus apmāca. Viņi varēja vēlēties Zolenu vai kādu citu viņai līdzīgu, - asi pagriezies, Jondalars ieskatījās Eilai sejā,

-    bet tie jaunekļi viņā neiemīlējās! Vai tu maz zini, ko nozīmē iemīlēties savā doni - sievietē?

Eila papurināja galvu.

-    Doni - sievietei - ir jāapmāca jaunekļi, jāparāda un jāpalīdz izprast Mātes Baudas velti, jāsagatavo viņi tam brīdim, kad meitene jāpadara par sievieti. Visām sievietēm, kad viņas jau ir nobriedušas, vismaz vienu reizi mūžā jākļūst par doni - sievietēm, tieši tāpat kā visiem vīriešiem vismaz reizi mūžā ir jāpiedalās jaunas meitenes Pirmajā baudas rituālā. Tas ir cildens pienākums, kā godāt Doni. - Jaunais vīrietis nodūra acis.

-    Bet doni - sieviete - ir Lielās Mātes meita, viņā nedrīkst iemīlēties un apņemt viņu par sava pavarda sievieti. - Viņš atkal paskatījās uz Eilu.

-    Vai tu to saproti? Tas ir aizliegts. Tas ir tāpat, kā iemīlēties savā mātē vai apprecēties ar savu māsu. Eila, piedod, bet tas ir gandrīz tāpat, kā vēlēties apprecēties ar plakangalvju sievieti!

Jondalars pagriezās un ar pāris lieliem soļiem jau atradās pie alas ieejas. Pastumjot malā priekškaru, pēkšņi jaunā vīrieša pleci saguma, bet pārdomājis viņš atgriezās pie pavarda. Apsēdies blakus Eilai, viņš vērās tālumā.

-    Man bija divpadsmit gadu, Zolena bija mana doni - sieviete, un es viņā iemīlējos. Un viņa mīlēja mani. Sākumā man likās, ka viņa vienkārši zina, kā mani iepriecināt, bet tad parādījās kaut kas vairāk. Varēju ar viņu runāt par visām tēmām; mums patika būt kopā. Viņa man mācīja, kas sievietēm patīk, un es biju labs skolnieks, jo mīlēju viņu un gribēju iepriecināt. Mēs nedrīkstējām iemīlēties un sākumā viens otram to pat neteicām. Vēlāk centāmies to turēt noslēpumā. Bet es gribēju viņu iegūt par savu sievieti. Gribēju dzīvot kopā ar viņu. Gribēju, lai viņas bērni kļūst par mana pavarda bērniem.

Jondalars samirkšķināja acis, un Eila pamanīja, ka, skatoties ugunī, vīrieša acu kaktiņi kļūst mikli.

-     Zolena nemitīgi atkārtoja, ka esmu vēl pārāk jauns. Es tam tikšot pāri. Vairums vīriešu ir vismaz piecpadsmit gadu veci, kad nopietni sāk meklēt sev dzīvesbiedres. Es nejutos tik jauns. Bet tam, ko es gribēju, nebija nekādas nozīmes. Es nevarēju viņu dabūt. Zolena bija mana doni - sieviete, padomdevēja un skolotāja. Viņa nedrīkstēja pieļaut, ka viņā iemīlos. Viņu vainoja vairāk nekā mani, bet tas visu padarīja vēl ļaunāku. Viņu vispār neviens nenosodītu, ja es nebūtu bijis tik stulbs! - Jondalars to beidzot atzina.

-     Arī citi vīrieši gribēja iegūt Zolenu. Tā tas vienmēr bija neatkarīgi no tā, vai viņa tos gribēja vai ne. Viens no šiem vīriešiem - Ladromans - nekad nelika viņai mieru. Pirms vairākiem gadiem Zolena bija bijusi viņa doni - sieviete. Domāju, ka nevaru viņu par to vainot, bet Zolenai par viņu vairs nebija nekādas intereses. Ladromans sāka mūs izsekot un novērot. Reiz viņš atrada mūs abus kopā. Viņš Zolenai piedraudēja: ja viņa neies ar viņu, tad viņš visiem par mums izstāstīs. Viņa centās jokot un teica, lai tik stāstot; tur nebija, ko stāstīt, viņa vienkārši bija mana doni - sieviete. Man vajadzēja reaģēt tāpat, kā to darīja Zolena, bet, kad viņš sāka ņirgāties par intīmām lietām, es sadusmojos. Nē… es ne tikai kļuvu dusmīgs, es zaudēju savaldīšanos un paškontroli. Es viņam iesitu.

Jondalars vairākas reizes ar dūri trieca zemē sev blakus. - Nespēju apstāties. Zolena centās mani atturēt. Beidzot viņai nācās skriet pēc palīdzības, lai mani no viņa norautu nost. Labi, ka viņa tā izdarīja. Jo man šķiet, ka citādi es būtu to Ladromanu nogalinājis.

Piecēlies kājās, jaunais vīrietis atkal sāka šurpu turpu soļot apkārt pavardam. - Tā viss nāca gaismā, līdz pat pēdējam zemiskākajam sīkumam. Ladromans to visu pastāstīja… publiski, ļaužu priekšā. Biju apmulsis par to, ka viņš jau tik sen bija mūs novērojis un cik daudz bija noklausījies. Mūs abus ar Zolenu nopratināja… - atceroties to, Jondalars nosarka, - …un abus sodīja, bet es biju sašutis par to, ka visu vainu uzvēla Zolenai. Vēl ļaunāku visu padarīja tas, ka esmu Devītās alas vadones dēls un biju viņu apkaunojis. Visā apmetnē izcēlās pamatīgs skandāls.

-     Ko tava māte darīja? - Eila pajautāja.

-     Viņa izdarīja to, kas viņai bija jādara. Ladromans bija stipri piekauts. Viņam bija izsisti vairāki zobi. Viņam bija grūti sakošļāt barību, un sievietēm nepatika vīrietis bez zobiem. Mātei bija jāsamaksā liels sods par manu pāridarījumu un, kad Ladromana māte uz to uzstāja, jāsūta mani projām.

Pārstājis runāt, jaunais vīrietis aizvēra acis, viņa pierē iegūla pāris sāpīgu atmiņu rievu. - Tajā naktī es raudāju. - Jondalaram grūti nācās tajā atzīties. - Es nezināju, uz kurieni doties. Nezināju, ka māte bija aizsūtījusi ziņnesi pie Dalanara, lūdzot viņu pieņemt mani pie sevis.

Ievilcis elpu, Jondalars turpināja: - Zolena devās prom vēl agrāk par mani. Viņa mūždien bija izjutusi aicinājumu kļūt par zelandoni [5] un pievienojās tiem ļaudīm, kas kalpoja Mātei. Arī es biju domājis par pievienošanos šiem ļaudīm, varbūt kokgriezēja statusā - toreiz likās, ka man nav uz to talanta. Tad pienāca ziņa no Dalanara, un jau nākamajā dienā Vilomars mani veda pie Lanzadoni. Toreiz es nemaz tā īsti nepazinu Dalanaru. Viņš jau bija aizgājis, kad biju vēl mazs; biju viņu saticis vienīgi Vasaras sapulču laikā. Nezināju, kas mani sagaida, bet Martona rīkojās pareizi.

Jondalars apklusa un vēlreiz pietupās pie pavarda. Paņēmis kādu sausu, trauslu un salūzušu zaru, viņš to piemeta ugunij. - Pirms manas došanās prom ļaudis no manis izvairījās un nievāja, - viņš turpināja. - Daži pat neļāva saviem bērniem nākt man tuvumā, lai neietekmētos no manas neķītrās pieredzes, it kā pat skatīšanās uz mani varētu viņus sabojāt. Zināju, ka biju to pelnījis; tas, ko mēs izdarījām, bija kaut kas šausmīgs, un es gribēju nomirt.

Klusējot skatīdamās uz viņu, Eila gaidīja. Viņa pilnībā nesaprata visas tās tradīcijas, par kurām Jondalars runāja, bet noskuma un dalījās jaunā Zelandoni vīrieša sāpēs, jo pati bija ko līdzīgu izjutusi. Arī viņa bija pārkāpusi vairākus aizliegumus un par to dārgi samaksājusi, bet guvusi arī mācību. Varbūt tāpēc, ka viņa bija tik atšķirīga no pārējiem klana Jaudīm, Eila bija iemācījusies sev uzdot jautājumu: vai tas, ko viņa bija izdarījusi, patiešām bija tik nosodāms? Viņa bija sākusi saprast, ka medīšana ar lingu vai šķēpu nemaz nav tik nosodāma tikai tāpēc, ka klanā valdīja uzskats - sievietei aizliegts medīt; tāpat viņa sevi nevainoja par to, ka, par spīti visām tradīcijām, bija stājusies pretim Broudam.

-Jondalar, - Eila ierunājās, izjuzdama viņa sāpes, kad vīrietis stāvēja noliektu galvu un sakauts no saņemtajiem apvainojumiem, - tu izdarīji kaut ko sliktu, - viņš piekrītot pamāja, - kad tik smagi piekāvi to cilvēku. Bet kas visā tajā, ko jūs ar Zolenu darījāt, bija tik nepareizs? - Eila nesaprata.

Pārsteigts par sievietes jautājumu, Jondalars viņā pavērās. Viņš bija cerējis sagaidīt nicinājumu, izsmieklu, tādu pašu nepatiku, ko izjuta pats pret sevi. - Tu nesaproti. Zolena bija mana doni - sieviete. Mēs izrādījām necieņu Mātei. Apvainojām Viņu. Tas bija liels negods.

-     Tieši kas bija apkaunojoši? Es joprojām nesaprotu, kas no tevis izdarītā bija tik nepareizs.

-    Eila, kad sieviete uzņemas Mātes lomu apmācīt jaunu vīrieti, viņa uzņemas lielu atbildību. Viņa šo jauno vīrieti sagatavo vīriešu pienākumiem, apmāca padarīt meitenes par sievietēm. Doni ir izlēmusi, ka vīrieša pienākums ir padarīt meiteni par sievieti, sagatavot viņu Lielās Zemes Mātes garu pieņemšanai, lai sieviete varētu kļūt par māti. Tas ir godpilns pienākums. Tās nav parastas, ikdienišķas attiecības, kuras var izveidoties jebkurā laikā un kuras var uztvert nenopietni, - Jondalars skaidroja.

-    Vai tu to uztvēri nenopietni?

-    Nē. Protams, ne!

-    Tad kur tajā visā ir tava vaina?

-     Es apgānīju cienījamu rituālu. Es iemīlējos…

-    TU iemīlējies. Un Zolena iemīlējās. Kas tajā slikts? Vai tad mīlestība tev neliek justies labi, kā spārnos? Tu nevarēji to paredzēt. Tas vienkārši tā notika. Vai tad nav dabiski iemīlēties sievietē?

-     Bet ne tajā sievietē, - Jondalars protestēja. - Tu nesaproti.

-     Tev taisnība. Es nesaprotu. Brouds mani paņēma ar varu. Viņš bija cietsirdīgs un naida pilns, un tieši tas viņam sagādāja baudu. Pēc tam tu man iemācīji, kas ir Baudas velte - tas nav nekas sāpīgs, bet gan sirsnīgas un mīļas attiecības. Mīlot tevi, es jūtos labi un pacilāti. Biju domājusi, ka mīlestība vienmēr liek tā justies, bet tagad tu man stāsti, ka ne vienmēr ir pareizi kādu mīlēt un mīlestība var sagādāt ciešanas.

Pacēlis vēl vienu pagali, Jondalars to piemeta ugunskuram. Kā lai viņš Eilai to izskaidro? - Tu vari mīlēt arī savu māti, bet negribi ar viņu precēties un nedrīksti no savas doni - sievietes - vēlēties sava pavarda bērnus. - Viņš nezināja, ko teikt, un klusums ieilga.

-     Kāpēc tu pameti Dalanaru un devies atpakaļ? - pēc kāda brīža Eila iejautājās.

-    Māte pēc manis sūtīja… nē, tur bija kas vairāk. Es gribēju atgriezties. Lai kā man arī patiktu Dalanars, Jerika un mana māsīca Joplaja, es tur nekad nejutos kā mājās. Es nezināju, vai kādreiz drīkstēšu atgriezties. Biju par to ļoti uztraucies, bet gribēju atgriezties mājās. Nozvērējos sev nekad vairs nezaudēt savaldīšanos un paškontroli.

-    Vai priecājies atgriezties mājās?

-     Nebija tā kā agrāk, bet pēc pāris pirmajām dienām viss izvērtās vēl labāk, nekā biju gaidījis. Ladromana ģimene bija pametusi Devīto alu, un, viņam neesot blakus kā mūžīgam atgādinājumam, ļaudis drīz vien par to aizmirsa. Nezinu, ko es būtu darījis, ja viņš vēl joprojām tur atrastos. Vasaras sapulcēs jau tā bija diezgan slikti. Vienmēr, kad viņu ieraudzīju, atcerējos to negodu. Nedaudz vēlāk, kad Zolena pirmoreiz atgriezās, paklīda ļaužu runas. Baidījos viņu atkal ieraudzīt, bet tajā pašā laikā to ļoti vēlējos. Eila, es nespēju sev neko padarīt, pat pēc visa notikušā man likās, ka vēl joprojām viņu mīlu. - Jondalara skatiens lūdzās pēc sapratnes.

Atkal piecēlies kājās, jaunais vīrietis sāka soļot. - Bet Zolena bija ļoti mainījusies. Viņa jau bija kļuvusi par augstu zelandoni priesterieni. Viņa bija pilnībā nodevusies Mātes kalpībai. Sākumā negribēju tam ticēt. Pats savām acīm gribēju ieraudzīt, cik ļoti viņa mainījusies, paskatīties, vai viņai vēl saglabājušās kādas jūtas pret mani. Gribēju pabūt ar viņu divatā un biju jau izplānojis, kā to izdarīt. Gaidīju līdz nākamajiem Mātes godināšanas svētkiem. Zolena to droši vien bija uzminējusi. Viņa centās no manis izvairīties, bet tad pārdomāja. Daži ļaudis nākamajā dienā izrādīja sašutumu, kaut ari svētku laikā drīkstēju ar viņu dalīties Baudas veltē. - Jondalars izsmieklā nosprauslājās. - Viņiem nebija, par ko uztraukties. Zolena sacīja, ka joprojām es esot viņai mīļš, viņa man vēlēja visu to labāko, bet mūsu attiecības nebija vairs tādas kā agrāk. Īstenībā viņa mani vairs negribēja.

-    Viņas vārdos bija zināma daļa patiesības, - viņš piebilda ar rūgtu ironiju. - Domāju, ka joprojām esmu viņai mīļš. Tagad mēs esam labi draugi, bet Zolena zināja, ko viņa vēlas… un to dabūja. Tagad viņa vairs nav Zolena. Pirms uzsākām Ceļojumu, viņa kļuva par zelandoni, par vadoni visiem tiem, kas kalpo Mātei. Drīz pēc tam mēs ar Tonolanu taisījāmies ceļā. Domāju, ka tas bija iemesls, kāpēc devos prom.

Jondalars atkal aizgāja līdz alas ieejai un palika stāvam, skatoties ārā, pāri salabotajam priekškaram. Arī Eila piecēlās kājās un nostājās viņam blakus. Izjuzdama vēju sejā, jaunā sieviete pievēra acis un ieklausījās Vīnijas vienmērīgajā elpā un Skrējēja daudz nervozākajā sprauslāšanā. Ievilcis dziļi svaiga gaisa malku, Jondalars devās atpakaļ un apsēdās uz paklājiņa pie pavarda, bet vēl negrasījās doties pie miera. Eila viņam sekoja, paņēma lielo ūdens somu, ielēja ūdeni vārāmajā grozā un ielika pavardā akmeņus uzkarsēties. Izskatījās, ka jaunais vīrietis vēl nav gatavs iet gulēt. Viņš vēl nebija beidzis savu stāstu.

-    Labākais, kas mani mājās gaidīja, bija Tonolans, - viņš atsāka savu stāstu. - Kamēr biju prom, jaunākais brālis bija izaudzis, un, kad atgriezos, kļuvām par labiem draugiem un sākām visu ko darīt kopā…

Jondalars apklusa, un viņa sejā iegūla sāpes. Eila atcerējās, cik smagi viņš bija pārdzīvojis brāļa nāvi. Ar sagumušiem pleciem, galīgi iztukšots un pārmocījies, viņš smagi nozvēlās Eilai blakus, un jaunā sieviete saprata, cik mokoši viņam ir runāt par pagātni. Viņa nebija sapratusi, kāpēc viņš par to bija sācis runāt, bet skaidri apzinājās, ka Zelandoni vīrieti kaut kas mainās.

-    Eila, kā tu domā, vai atpakaļceļā mēs nevarētu sameklēt… to vietu, kur Tonolans… tika nogalināts? - viņš jautāja aizlūstošā balsī, pagriezdamies pret sievieti ar asaru pilnām acīm.

-     Nezinu gan, vai atradīsim, bet varam pamēģināt. - Ielikusi ūdenī vēl pāris sakarsēto akmeņu, jaunā zāļu sieva sagatavoja nomierinošu tēju.

Pēkšņi Eila atcerējās, kādas bailes un uztraukumu bija piedzīvojusi tajā pirmajā naktī savā alā, kad bija pārveduši savainoto Jondalaru, jo nebija pārliecināta, vai viņš izdzīvos. Toreiz viņš murgos bija saucis savu brāli, un, kaut arī Eila vēl nesaprata viņa valodu, tomēr nojauta, ka viņš sauc pēc nogalinātā vīrieša. Pēc tam kad sievietei beidzot izdevās viņam izskaidrot, ka brālis ir miris, Jondalars sabruka viņas rokās un izraudāja savas skaudrās sāpes.

-    Tajā pirmajā naktī tavā alā, kad raudāju, vai zini, cik ilgi nebiju to darījis? - viņš jautāja, izbiedēdams Eilu, it kā būtu uzminējis, ko viņa bija domājusi, bet viņš taču runāja par Tonolanu. - Nebiju raudājis kopš tās reizes, kad māte man paziņoja, ka jādodas prom. Eila, kāpēc Tonolanam bija jāmirst? - jaunais vīrietis jautāja aizžņaugtā, lūdzošā balsī. - Tonolans bija jaunāks par mani! Viņš nedrīkstēja mirt tik jauns. Es nespēju pārdzīvot un samierināties ar viņa nāvi. Tiklīdz sāku par to domāt, tā nespēju rimties. Eila, nezinu, ko būtu iesācis, ja tu toreiz nebūtu mani atradusi. Nekad iepriekš nebiju tev to sacījis. Man bija kauns, jo… jo atkal zaudēju savaldīšanos.

- Jondalar, nav jākaunas ne par bēdām, ne… arī par mīlestību.

Jaunais vīrietis atkal vērās tālumā. - Tu tā domā? - Viņa balsī ieskanējās pašnicinājums. - Arī ne tad, ja to izmanto savtīgos nolūkos un tādējādi sāpini kādu citu?

Eila izbrīnā sarauca pieri.

Pagriezies viņš atkal skatījās ugunī. - Tajā vasarā, kad atgriezos, Vasaras sapulcē mani izvēlējās Pirmās baudas rituālam. Biju uztraucies; vairums vīriešu par to uztraucas. Uztraucos par to, vai nesavainošu sievieti, jo neesmu nekāds mazais vīrelis. Tādās reizēs allaž ir arī novērotāji, kas pārliecinās, vai meitene patiešām padarīta par sievieti un vai nav savainota. Vīrieši parasti uztraucas, vai spēs pierādīt savu vīrietību, un, ja to nespēj, tad ceremonijas organizētājiem pēdējā brīdī jāmeklē kāds cits, un šis nespējīgais vīrietis izjūt lielu apkaunojumu. Daudz kas var notikt. Man jāsaka paldies zelandoni. - Jondalars sarkastiski iesmējās. - Viņa paveica tieši to, kas doni - sievietei - jādara. Viņa deva man padomu… un tas palīdzēja. Bet tajā naktī es domāju par Zolenu, nevis centīgo zelandoni. Tad, ieraudzījis pārbiedēto meiteni, sapratu, ka viņa ir nobijusies vēl vairāk par mani. Viņa patiešām pārbijās, kad ieraudzīja manu piebriedušo locekli; daudzas sievietes pirmajā reizē nobīstas. Bet es atcerējos, ko Zolena bija man mācījusi - kā sievieti tam sagatavot, kā sevi apvaldīt un kontrolēt, kā savu partneri iepriecināt. Viss beidzās brīnišķīgi, redzēju, kā viņa no nobijušās un nervozas meitenes kļūst par atvērtu un gribošu sievieti. Tonakt viņa bija tik pateicīga un mīloša… domāju, ka esmu tajā meitenē iemīlējies.

Jondalars aizvēra acis, un Eila atkal ieraudzīja pēdējā laikā tik bieži redzēto sāpju rievu viņa pierē. Tad viņš atkal pielēca kājās un sāka soļot pa alu. - Es nekad negūstu mācību! Jau nākamajā dienā zināju, ka viņu nemīlu, bet jaunā sieviete bija manī iemīlējusies! Viņa nedrīkstēja manī iemīlēties, tāpat kā es nedrīkstēju iemīlēties savā doni - sievietē. Man bija dots uzdevums padarīt viņu par sievieti, iemācīt, kas ir Baudas velte, nevis likt sevī iemīlēties. Centos neaizvainot viņas jūtas, bet redzēju jaunās sievietes vilšanos, kad beidzot liku viņai to saprast.

Nākot atpakaļ no alas ieejas, jaunais vīrietis apstājās Eilas priekšā un gandrīz vai viņai uzkliedza: - Eila, padarīt meiteni par sievieti ir cienījams darbs, tas ir pienākums un liela atbildība, un es jau atkal gandrīz biju to apgānījis! - Viņš atsāka soļot. - Tā nebija pēdējā reize. Biju sev nosolījies vairs nekad to nedarīt, bet nākamajā reizē viss atkārtojās tieši tāpat. Atkal centos sev iestāstīt, ka šo lomu vairs nemūžam neuzņemšos, neesmu to pelnījis. Bet nākamajā reizē, kad mani izvēlējās, nespēju pateikt nē. Es to gribēju. Mani bieži izvēlējās, un es jau sāku ilgoties pēc tās pirmās nakts mīlestības un sirsnīgajām jūtām, kaut ari jau nākamajā dienā sevi ienīdu par to, ka šis jaunās sievietes un Mātes cienījamo rituālu izmantoju savtīgos nolūkos.

Apstājies Jondalars pieķērās pie viena no stabiem, kur Eila kaltēja zāļu tējas, un paskatījās viņā. - Bet pēc pāris gadiem sapratu, ka kaut kas nav tā, kā vajag, un apjautu, ka Māte mani soda. Mana vecuma vīrieši meklēja sev dzīvesbiedres, iekārtojās uz dzīvi, lepojās ar sava pavarda bērniem. Bet es nespēju atrast sievieti, kuru varētu tā mīlēt. Pazinu daudzas sievietes, man patika uzturēties viņu sabiedrībā un dalīties Baudas veltē, bet es izjutu mīlestības jūtas tikai Pirmās baudas rituāla laikā, kad to nedrīkstēju… un tikai tajā vienā naktī. - Jaunais vīrietis nolieca galvu.

Izdzirdējis klusus smieklus, viņš satrūcies pacēla galvu. - Ak, Jondalar! Bet galu galā tu taču iemīlējies. Tu taču mīli mani, vai ne? Vai tad tu nesaproti? Tu netiki sodīts. Tu gaidīji mani. Es jau tev teicu, ka mans totēms aizveda mani pie tevis, varbūt tas bija arī Mātes pirksts, bet tev bija jānoiet garš ceļš. Tev bija jāgaida. Ja tu būtu jau agrāk iemīlējies, tad nekad šeit nenokļūtu. Tad nekad nebūtu mani atradis.

"Vai tā varētu būt taisnība?" Jondalars pie sevis domāja. Viņš gribēja tam ticēt. Pirmo reizi pēc šiem daudzajiem gadiem jaunais vīrietis juta, ka smagais slogs nokrīt no viņa pleciem, dvēsele kļūst vieglāka un sirdi ataust cerība. - Un kā tad ar Zolenu, manu doni - sievieti?

-    Nedomāju, ka rīkojies nepareizi, viņā iemīlēdamies, bet arī tad, ja tas bija pretrunā ar jūsu tradīcijām, tu jau tiki par to sodīts, Jondalar. Tevi aizsūtīja prom no mājām. Tagad viss ir beidzies. Tev nav tas sev visu laiku jāatgādina un sevi par to jāsoda.

-     Bet jaunās sievietes Pirmās baudas rituālā, kas…

Eilas sejas izteiksme kļuva skarba. - Jondalar, vai tu maz zini, cik tas ir šausmīgi, kad pirmajā reizē tevi paņem ar spēku? Vai tu zini, kā ir ienīst un to visu paciest, kas nekādā ziņā nav saistīts ar Baudas velti, bet ir sāpīgi un pazemojoši? Varbūt tu nedrīkstēji šajās sievietēs iemīlēties, bet viņām noteikti bija brīnišķīga sajūta, kad izturējies ar maigumu, un viņas iepazina Baudas velti, kuru tu tik lieliski māki sagādāt, un pirmo reizi viņas sajutās mīlētas. Ja tu viņām sniedzi kaut mazumiņu no tā, ko sniedz man, tad viņām paliks brīnišķīgas atmiņas, ko nest sev līdzi visu atlikušo mūžu. Ak, Jondalar! Tu taču nenodarīji viņām pāri. Tu izdarīji tieši to, kas bija jādara. Kā tu domā, kāpēc tevi tik bieži izvēlējās?

Tas smagums un pašnicinājums, ko viņš bija sevī nesis un tik dziļi noglabājis, sāka attālināties. Jaunais Zelandoni vīrietis sliecās domāt, ka varbūt tur slēpās viņa dzīves jēga, ka varbūt sāpīgajām bērnības atmiņām bija kāda jēga. Grēksūdzes katarsē viņš sāka saredzēt to, ka varbūt viņa darbības nav bijušas tik nosodāmas, kā pats bija domājis, varbūt viņš bija noderīgs - un viņš gribēja justies noderīgs.

Bet bija tik grūti atbrīvoties no emocionālās bagāžas, ko jaunais vīrietis tik ilgi bija nesis uz saviem pleciem. Jā, viņš beidzot bija atradis sievieti, kuru spēj mīlēt, un tā bija taisnība, ka Eilā bija viss, ko viņš jebkad bija vēlējies, bet ja nu mājās viņa sāks visiem stāstīt, ka ir uzaugusi pie plakangalvjiem? Vai vēl ļaunāk, ka viņai ir jauktu garu dēls - pretīgs radījums? Vai tādā gadījumā arī viņš pats netiks nozākāts kopā ar viņu par to, ka pārvedis mājās tādu sievieti? No šīs domas Jondalars nosarka.

Vai attiecībā pret Eilu tas bija taisnīgi? Ja nu viņa cilts Eilu noraida un apvaino? Un ja nu viņš nespēs viņu aizstāvēt? Un ja nu viņš ļaus pārējiem tā rīkoties? Jaunais vīrietis nodrebinājās. Nē, viņš pieņēma lēmumu. Viņš nevienam neļaus Eilai to nodarīt. Viņš mīl šo sievieti. Bet ja nu tomēr tā notiek?

Kāpēc tieši Eila bija tā, kuru viņš iemīlēja? Viņas paskaidrojums šķita pārāk vienkāršs. Viņas uzskats par to, ka Lielā Māte viņu sodīja par zaimošanu, nevarēja būt tik vienkāršs. Varbūt Eilai bija taisnība, varbūt Doni bija viņu aizvedusi pie viņas, bet vai tad tas nebija sods, ka šī skaistā sieviete, kuru viņš mīl, nebūs viņa ļaudīm pieņemama tāpat kā tā pirmā sieviete, ko viņš mīlēja? Vai tad tā nebija ironija, ka šī sieviete, kuru viņš beidzot bija atradis, ir izstumtā, kas dzemdējusi pretīgu radījumu?

Bet arī Mamuti pārstāvēja līdzīgus uzskatus, un tie nebija viņu noraidījuši. Lauvas apmetne grasījās pieņemt Eilu savā pulkā, pat zinādami, ka viņu uzaudzinājuši plakangalvji. Viņi savā apmetnē bija pieņēmuši jauktu garu bērnu. Varbūt viņam nevajadzētu Eilu ņemt sev līdzi uz mājām? Varbūt viņa būs laimīgāka, ja paliks Mamutu ciltī? Varbūt arī viņam vajadzētu palikt un ļaut Talijai viņu pieņemt un kļūt par Mamutu cilts piederīgo? Jondalara piere sadrūma. Bet viņš nebija Mamutu cilts loceklis. Viņš nāca no Zelandoni ļaudīm. Mamuti bija labi ļaudis, un viņu tradīcijas bija līdzīgas, bet viņi nebija Jondalara cilts. Ko gan viņš Eilai varētu šeit piedāvāt? Viņš nebija šīs cilts piederīgais, šeit nebija ne viņa ģimenes, ne radu. Bet ko viņš varēs Eilai piedāvāt, kad pārvedīs viņu mājās?

Jondalars jutās tik daudzu pretrunu nomocīts un galīgi iztukšots. Eila redzēja, kā jaunā vīrieša seja atslābst un pleci sadugst.

-Jondalar, ir jau vēls. Iedzer šo tēju, un iesim gulēt, - Eila piedāvāja, pasniegdama viņam krūzīti.

Pamājis viņš iedzēra silto tēju, noģērbās un ieritinājās kažokādās. Eila apgūlās viņam blakus un vēroja, kā grumbas pierē atslābst un izlīdzinās un elpa kļūst dziļa un vienmērīga, bet pašai viņai miegs vēl nenāca. Jondalara ciešanas bija jauno sievieti satraukušas. Viņa priecājās, ka bija uzzinājusi par viņu vairāk un viņš bija pastāstījis par saviem jaunības gadiem. Viņa jau sen bija nojautusi, ka kaut kas dziļi dvēselē sagādā viņam ciešanas, un ir iespējams, ka izrunāšanās viņa sirdi nedaudz atvieglojusi, tomēr vēl joprojām kaut kas viņu nospieda. Jondalars nebija izstāstījis visu, un Eila tādēļ ļoti uztraucās.

Cenzdamās jauno vīrieti netraucēt, viņa gulēja nomodā, vēlēdamās, kaut spētu iemigt. Cik daudz nakšu šajā alā viņa bija pavadījusi vientulībā, nespēdama aizmigt! Tad pēkšņi viņa atcerējās par apmetni. Klusām izslīdējusi no gultas, Eila pavandījās pa savu somu un, izvilkusi mīkstu vecas ādas gabalu, piespieda to pie vaiga. Šī bija viena no tām lietām, kuru jaunā sieviete bija paņēmusi līdzi, aizejot no zemestrīces izpostītās klana alas. Šo ādas gabalu viņa bija izmantojusi Durka nešanai, atbalstot to uz gūžas, kad dēls vēl bija bijis zīdainis. Jaunā sieviete nezināja, kāpēc bija to paņēmusi līdzi. Tā nebija pirmās nepieciešamības lieta, tomēr, dzīvojot vienatnē, viņa jau vairākas reizes bija ar to sevi ieaijājusi miegā. Bet tas nekad nebija noticis pēc tam, kad bija ieradies Jondalars.

Savīstījusi mīksto, veco ādas gabalu, viņa to aptina sev apkārt ap vēderu. Tad, aizvērusi acis, Eila iemiga.

- Mantu ir par daudz, pat lai tās sakrautu velkamajā platformā un saliktu vācamajos grozos Vīnijai uz muguras. Lai to visu aizvestu, man vajadzīgi divi zirgi! - Eila bija sašutusi, skatīdamās uz daudzajiem saiņiem un glīti sasietajiem priekšmetiem, kurus bija gribējusi ņemt sev līdzi. - Man daudz kas būs jāatstāj alā, bet esmu jau vairākas reizes visu pārskatījusi, nezinu, ko vēl lai atstāju. Pavērusies apkārt, Eila centās sameklēt kādu lietu, kas atrisinātu šo dilemmu.

Ala tagad izskatījās pamesta. Viss vērtīgais, ko viņi nespēja paņemt līdzi, bija salikts atpakaļ slēptuvēs un glabātavās, ja nu kādu dienu viņi izdomātu pēc šīm mantām atbraukt, tomēr ne viens, ne otrs neticēja, ka kādreiz tas varētu notikt. Vienīgais, kas alā bija palicis, bija dažādu atlieku kaudze. Pat tēju žāvējamais āķis stāvēja galīgi tukšs.

-    Tev ir divi zirgi. Žēl gan, ka nevari tos abus izmantot, - Jondalars sacīja, skatīdamies uz abiem zirdziņiem, kas pie alas ieejas stāvēja savā vietā un gremoja sienu.

Prātodama Eila nopētīja abus zirgus. Jondalara komentārs bija izraisījis viņā pārdomas. - Es joprojām Skrējēju uztveru kā Vīnijas kumeļu, bet viņš jau augumā izaudzis tikpat liels kā māte. Varbūt arī viņš varēs panest kādu vieglāku kravu?

Eilas teiktais uzreiz izraisīja Jondalarā interesi. - Es jau biju par to domājis. Kad Skrējējs būs tik pieaudzis, lai darītu dažas no tām lietām, ko dara Vīnija, kā tu viņam tās iemācīsi? Kad tu pirmoreiz izjāji ar Vīniju? Un kā tu par to iedomājies?

Eila pasmaidīja. - Reiz kādu dienu skrēju ar viņu pa pļavu un vēlējos, kaut varētu tikt uz priekšu tikpat ātri kā mana draudzene, un tad pēkšņi man ienāca prātā tā ideja. Sākumā Vīnija bija nobijusies un sāka skriet, bet viņa mani pazina. Piekususi viņa apstājās, un izskatījās, ka ķēvei nav nekādu iebildumu. Tas bija burvīgi! Tā bija skriešana vēja ātrumā!

Jondalars vēroja Eilu: atceroties savu pirmo izjādi, jaunās sievietes acis mirdzēja un, domājot par tā brīža satraukumu, elpa kļuva saraustīta. Arī viņš pats jutās tieši tāpat, kad Eila viņam pirmo reizi atļāva izjāt ar Vīniju, un saprata viņas izjūtas. Pēkšņi viņu pārņēma alkas pēc Eilas. Viņš nekad nebeidza brīnīties, kā viņam tik viegli un negaidīti uznāk vēlēšanās viņu iegūt. Bet jaunās sievietes domas bija pievērstas Skrējējam.

-     Interesanti, cik ilgs laiks viņam nepieciešams, lai pierastu nest kravas uz muguras? Sākumā es vienkārši jāju uz Vīnijas, pirms sāku viņai mugurā kraut dažādas kravas, bet tam nevajadzēja ilgu laiku. Bet, ja Skrējējs sāktu ar vieglu kravu pārnēsāšanu, tad vēlāk viņam būtu vieglāk pierast pie jātnieka uz savas muguras. Paskatīsimies, vai neatradīšu kaut ko, ar ko sākt viņu pie tā pieradināt.

Parakņājusies pa atlieku kaudzi, Eila izvilka ārā pāris zvērādu, dažus grozus, akmeņus, kurus bija lietojusi, ar smiltīm pulējot bļodas un krama darbarīkus, un nūjas, uz kurām bija atzīmējusi nodzīvoto dienu skaitu ielejas alā.

Turēdama rokā nūju, uz bridi jaunā sieviete aprima, uzlikdama katras rokas visus pirkstus uz pirmajām atzīmēm, kā sen atpakaļ Krebs bija viņai mācījis. Atceroties Krebu, viņai kaklā iesprūda kunkulis. Jondalars bija saskaitījis šīs atzīmes un izrēķinājis, cik ilgu laiku viņa bija pavadījusi alā, un ar saviem skaitāmajiem vārdiem palīdzējis izrēķināt, cik Eilai tagad gadu. Toreiz, vasaras sākumā, viņa bija septiņpadsmit gadus veca; vēlā ziemā vai pavasarī viņa pieskaitīs vēl vienu gadu klāt. Jondalars bija teicis, ka viņam ir divdesmit viens gads, un smejoties sevi nosaucis par vecu vīru. Pirms trijiem gadiem viņš bija uzsācis savu Ceļojumu tajā pašā laikā, kad Eila pameta klanu.

Savākusi atlieku kaudzē atrastās mantas, jaunā sieviete devās ārā no alas un uzsvilpa, lai Vīnija un Skrējējs viņai seko. Laukā abi veltīja laiku, glāstot un beržot jauno kumeļu. Tad Eila pacēla kādu zvērādu. Atļāvusi kumeļam to apostīt un pakošļāt, viņa ar to paberzēja Skrējēja muguru. Tad, uzmetusi to jaunajam zirgam uz muguras, to tur atstāja. Ar zobiem parāvis aiz stūra, kumeļš to novilka nost, pēc tam aiznesa Eilai, lai vēlreiz tāpat paspēlētos. Viņa vēlreiz uzlika ādas gabalu viņam uz muguras. Nākamreiz Jondalars to uzlika atpakaļ, kad jaunā sieviete bija aizņemta ar garas virves savīšanu, no kuras vēlējās kaut ko uzmeistarot. Uzmetuši ādas gabalu uz Skrējēja muguras, viņi vēl vairākas reizes ļāva tam to nogrūst. Ar interesi vērodama notiekošo, Vīnija iezviedzās un arī izpelnījās uzmanību.

Nākamreiz, kad Eila uzlika kumeļam mugurā ādas gabalu, viņa uzmeta arī pagaru virvi, kas sniedzās tam zem vēdera, un ar to piesēja ādas gabalu. Šoreiz, kad Skrējējs ar zobiem gribēja to noraut, tā uzreiz nepadevās. Sākumā viņam tas nepatika, un jaunais zirgs, pacēlies uz pakaļkājām, mēģināja to nokratīt, bet tad, atradis brīvi karājošos virves galu, sāka ar zobiem to raustīt. Griežot virvi uz riņķi, viņš atrada mezglu un ar zobiem to knibināja tik ilgi, līdz atsēja. Paņēmis ādas gabalu zobos, kumeļš to nometa Eilai pie kājām, tad devās pēc virves. Eila un Jondalars smējās, kad Skrējējs, pacēlies pakaļkājās un galvu izslējis, lielījās ar savu varoņdarbu.

Jaunais zirgs ļāva Jondalaram vēlreiz uzsiet viņam uz muguras ādas gabalu un pastaigājās ar to, pirms atkal ķērās pie mezgla atpiņķēšanas un ādas gabala nomešanas spēles. Bet drīz vien jau izskatījās, ka viņš zaudē interesi. Eila vēlreiz piesēja viņam ādas gabalu, un Skrējējs ļāva tam palikt mugurā, kamēr jaunā sieviete-viņu glāstīja un runājās ar viņu. Pēc tam Eila pasniedzās pēc treniņu nolūkam izgatavotās ierīces, ko pati bija konstruējusi, - diviem groziem, kas nokarājās katrs savā pusē pie dzīvnieka sāniem; tajos bija salikti akmeņi un ārā izslējušās nūjas, lai šī ierīce atgādinātu velkamās platformas priekšgalu.

Eila uzmeta šo konstrukciju Skrējējam uz muguras. Pieglaudis ausis, jaunais zirgs paskatījās atpakaļ. Viņš nebija pieradis pie smaguma uz muguras, bet cilvēki pie viņa tik bieži bija piekļāvušies un apmīļojuši viņu, ka bija radis izjust spiedienu un svaru. Tās nebija pilnīgi nepazīstamas izjūtas, bet pats svarīgākais bija tas, ka viņš sievietei uzticējās tāpat, kā viņa mamma to darīja. Atstājusi nastu Skrējējam uz muguras, Eila viņu paglāstīja, pakasīja, aprunājās un tad kopā ar ādu un striķi noņēma to nost. Apostījis savu kravu, kumeļš par to vairs neizrādīja nekādu interesi.

-    Varbūt mums nāksies palikt kādu lieku dienu, lai Skrējēju pie tā pieradinātu, un es vēlreiz rūpīgi izrevidēšu visas mantas, bet man liekas, ka izdosies, - Eila sacīja, priekā starodama, kad abi devās atpakaļ uz alu. - Varbūt viņš vēl nevarēs vilkt kravu uz kārtīm un velkamās platformas, kā to dara Vīnija, bet domāju, ka uz muguras Skrējējs varēs šo to panest.

-    Ceru, ka labais laiks vēl pāris dienu noturēsies, - Jondalars piebilda.

-    Jondalar, ja mēs nejāsim, tad varam aizvest zirgu mugurās pa siena čupiņai. Es tās cieši piesēju, - Eila sacīja, uzsaukdama jaunajam vīrietim, kas pēdējo reizi pārmeklēja akmeņaino upmalu, vai neatradīs vēl kādu uguns akmeni. Arī zirgi bija nokāpuši upmalā. Vīnija, kurai bija pielāgota piekrauta velkamā platforma, uz muguras vācamie grozi un pakaļgalā piesiets ar ādu apsegts sainis, pacietīgi gaidīja. Skrējējs bija nemierīgāks: viņam gar sāniem nokarājās divi grozi un uz muguras - neliela krava. Kumeļš vēl joprojām nebija pieradis nest kaut ko uz muguras, bet stepes zirgs bija īpaša suga - muskuļains un spēcīgs, pieradis dzīvot savvaļā, un ļoti stiprs.

-     Domāju, ka esi viņiem paņēmusi graudus, kāpēc vēl vajadzīgs siens? Laukā vēl ir gana daudz zāles, zirgi nespēs to noēst.

-    Bet, ja nu uznāk sniegs un zāles virskārta pārklājas ar sērsnu, tad ir grūti to izkašāt ārā un barošana ar plikiem graudiem var uzpūst viņiem vēderu. Būs labi, ja pa rokai būs pāris dienu siena norma. Ziemā zirgi var nomirt badā.

-     Eila, tu taču nepieļausi, ka zirgi nomirst bada nāvē, tad jau tu drīzāk pati salauzīsi ledu un savām rokām izvilksi ārā zāli, - Jondalars smiedamies atbildēja, - bet man vienalga, vai ejam kājām vai jājam. - Jaunā vīrieša smaids izdzisa, kad viņš pavērās augšup uz skaidrajām, zilajām debesīm. - Līdz nokļūsim atpakaļ, paies daudz ilgāks laiks nekā šurpceļā, īpaši jau ar tik apkrautiem zirgiem.

Turēdams rokās vēl trīs nekaitīga izskata akmeņus, Jondalars sāka kāpt augšup pa stāvo taciņu uz alu. Sasniedzis alas ieeju, viņš atrada Eilu stāvam ar asarām acīs. Ielicis dzelzs pirītus maisā, kas stāvēja blakus ceļasomai, viņš nostājās jaunajai sievietei līdzās.

-    Tās bija manas mājas, - viņa sacīja, pārņemta ar zaudējuma izjūtu, kad bija pienācis pēdējais aiziešanas brīdis. - Tās bija manis pašas mājas. Šeit mani atveda Alu Lauvas totēms, parādīja man zīmi. - Viņa pasniedzās pēc mazā ādas maisiņa, kuru nēsāja aukliņā ap kaklu. - Es biju vientuļa. Bet šeit es darīju to, ko gribēju un kas man bija jādara. Tagad Alu Lauvas gars grib, lai dodos prom. Viņa paskatījās uz garo, slaido vīrieti, kas stāvēja blakus. - Kā tu domā, vai mēs vēl kādreiz šeit atgriezīsimies?

-     Nē, - Jondalars atbildēja, viņa balsī ieskanējās tukša, metāliska skaņa. Skatīdamies mazajā alā, jaunais vīrietis domās redzēja citu vietu un citu laiku. - Pat tad, ja atgriezies tajā pašā vietā, tā vairs nekad nav tāda pati.

-    Tad kāpēc tu gribi atgriezties savā ciltī, Jondalar? Kāpēc tev nepalikt un nekļūt par Mamutu cilts locekli? - viņa jautāja.

-    Es nevaru palikt. To ir grūti izskaidrot. Es zinu, ka tāpat vairs nekad nebūs kā agrāk, bet Zelandoni ir mana cilts. Gribu viņiem parādīt uguns akmeņus. Gribu viņiem parādīt, kā medīt ar pīķu metēju. Gribu parādīt, ko var izdarīt ar kramu, kad tas ir uzkarsēts. Visas šīs lietas ir svarīgas un vērtīgas, un tās var nest lielu labumu. Gribu to visu aiznest savai ciltij. - Paskatījies zemē, Jondalars pieklusināja balsi. - Gribu, lai, paskatīdamies uz mani, viņi saprastu, ka arī es esmu kaut ko vērts.

Palūkojusies Jondalara izteiksmīgajās un uztrauktajās acīs, Eila vēlējās, kaut spētu viņu atbrīvot no tur redzamajām sāpēm. - Vai tad ir tik svarīgi, ko viņi domā? Vai nav svarīgāk, ka pats zini, kas esi? - viņa jautāja.

Tad Eila atcerējās, ka Alu Lauva ir arī Jondalara totēms, varenā dzīvnieka gars bija vīrieti izvēlējies tieši tāpat, kā bija izvēlējies Eilu. Jaunā sieviete zināja, ka nav viegli sadzīvot ar tik spēcīgu totēmu, pārbaudījumi bija grūti, bet veltes un zināšanas, kas nāca tam visam līdzi, bija to vērtas. Krebs bija Eilai stāstījis, ka Lielais Alu Lauva nekad neizvēlas tādu cilvēku, kas nav tā vērts.

Šoreiz viņiem nebija uz viena pleca nesamās Mamutu cilts ierastās somas, bet abi jaunieši uzcēla plecos smagas ceļojuma somas, līdzīgas tai, ko Jondalars kādreiz bija lietojis, - ar lencēm pār pleciem un nesamas uz muguras. Abi pārliecinājās, ka silto jaku kapuces ir viegli uzliekamas un noņemamas. Eila bija somām pievienojusi arī galvas balstus, kurus varēja nēsāt, apsietus ap pieri, ja tā vēlējās, tomēr pati jaunā sieviete parasti atbrīvojās no galvas balstiem, tā vietā viņa labāk ap galvu apsēja savu ierasto lingu. Mugursomās bija sapakots ēdiens, uguns iekuršanas materiāli, telts un guļamādas.

Jondalars vēl papildus nesa divus pamatīgus krama gabalus, kurus bija rūpīgi atlasījis no tiem daudzajiem, kurus atrada krastmalā, un ari maisu, pilnu ar uguns akmeņiem. Atsevišķā turētājā, kas bija piestiprināts pie somu sāniem, abiem atradās pīķi un pīķu metējs. Eila maisiņā nesa dažus atlasītus labus sviežamos akmeņus, un zem siltās jakas aukliņā ap vidukli bija piesieta zāļu sievas ūdrādas soma ar zālītēm.

Siens, kuru Eila bija sapresējusi apaļā ķīpā, bija piestiprināts ķēvei uz muguras. Ar kritisku aci nopētījusi abus zirgus, jaunā sieviete pārbaudīja viņu kājas, stāju un kravu, lai pārliecinātos, ka tie nav pārslogoti. Pēdējo reizi paskatījušies augšup uz stāvo taciņu, viņi uzsāka gājienu pa garo ieleju, Vīnija sekoja Eilai, Jondalars veda Skrējēju pavadā. Viņi šķērsoja mazo upīti tajā vietā, kur bija izveidojusies dabiskā akmens pāreja. Eila bija domājusi atvieglot Vīnijas nastu, lai tiktu augšā pa grants nosēto nogāzi, bet spēcīgā ķēve to pievārēja bez jebkādām grūtībām.

Tikusi augšā rietumu stepē, Eila devās pa citu ceļu, nekā viņi bija nākuši šurp. Nogriezušies nepareizi, viņa gāja atpakaļ, līdz atrada to, ko bija meklējusi. Beidzot karavāna nonāca pie bezizejas kanjona, kas bija piebiris pilns ar milzīgiem, šķautņainiem akmeņiem, kuri bija atdalījušies no kanjona kristāliskā granīta sienām, ko nebija žēlojis laika, sala un karstuma zobs. Eila vēroja, vai Vīnija neizrādīs kādas nervozitātes pazīmes - šis kanjons reiz bijis alu lauvu mājoklis -, tad karavāna iegāja iekšā un devās uz tālāko galu, kur atradās ar irdenu granti nosēta nogāze.

Kad Eila šeit atrada abus brāļus, Tonolans jau bija miris, bet Jondalars - nāvīgi ievainots. Izņemot lūgumu Alu Lauvas garam pavadīt mirušo vīrieti uz viņsauli, jaunajai sievietei nebija laika apbedīšanas rituāliem, bet viņa ari nevarēja atstāt mirušā ķermeni zvēriem saplosīšanai. Aiz- vilkusi līķi uz kanjona tālāko galu un pēc sviras principa izmantojot smagu pīķi, kas bija darināts pēc klana vīru pīķu parauga, viņa pacēla kādu klintsbluķi, aiz kura bija uzkrājušies lieli akmeņi un irdena grants. Eila bija sērojusi, kad grants un akmeņi apraka nedzīvo, asiņaino vīrieti, kuru viņa nekad nebija pazinusi un nekad arī vairs neiepazīs, - vīrieti, kas bija līdzīgs viņai pašai, Citu vīrieti.

Apstājies kanjona klints pakājē, Jondalars vēlējās, kaut viņš kaut kā spētu apliecināt un atzīmēt sava brāļa atdusas vietu. Iespējams, Doni jau bija viņu atradusi, ja tik ātri bija aizsaukusi pie sevis, bet viņš zināja, ka zelandoni centīsies atrast Tonolana gara atdusas vietu un palīdzēt tam pārcelties uz citu pasauli. Bet kā lai viņš pastāsta, kur tā vieta atrodas? Viņš pats nekad nebūtu to atradis.

-    jondalar? - Eila ierunājās. Paskatījies uz viņu, jaunais vīrietis pamanīja, ka viņai rokā ir mazs ādas maisiņš. - Tu man stāstīji, ka tava brāļa garam vajadzētu atgriezties pie Doni. Es nepazīstu Lielās Zemes Mātes paņēmienus, bet pārzinu klana totēmu garu pasauli. Es lūdzu savam Alu Lauvam, lai pavada tavu brāli uz to pasauli. Varbūt tā ir tā pati vieta, vai varbūt Lielā Zemes Māte zina to vietu? Alu Lauva ir spēcīgs totēms, un tavam brālim ir laba aizsardzība.

-     Paldies, Eila. Zinu, ka izdarīji to labāko, ko spēji.

-    Varbūt tu to nesaproti, tāpat kā es neizprotu Doni, bet Alu Lauva tagad ir arī tavs totēms. Viņš tevi izvēlējās, tāpat kā izvēlējās mani; viņš tevi iezīmēja, tāpat kā iezīmēja mani.

-    Tu jau to man agrāk stāstīji. īsti nesaprotu, ko tas nozīmē.

-     Kad Alu Lauva izvēlējās mani, viņam bija jāizvēlas ari tevi. Tikai tāds vīrietis, kuram ir Alu Lauvas totēms, ir pietiekami spēcīgs sievietei ar tādu pašu totēmu, bet ir vēl kas, kas tev jāzina. Krebs man allaž sacīja, ka nav viegli sadzīvot ar tik spēcīgu totēmu. Viņa Gars tevi pārbaudīs, un tu zini, ka esi tā vērts. Būs ļoti grūti, bet tu iegūsi vairāk, nekā apzinies. - Eila pastiepa mazo ādas maisiņu. - Uztaisīju tev amuletu. Tev nav tas jānēsā ap kaklu kā man, bet allaž turi šo maisiņu sev klāt. Ieliku tajā sarkanā okera gabaliņu, lai tajā būtu tava gara daļiņa, kā arī tava totēma daļiņa, bet, manuprāt, tavā amuleta maisiņā jāieliek vēl viena lieta.

Jondalars sarauca pieri. Viņš negribēja Eilu aizvainot, bet nebija pārliecināts, ka vēlas nēsāt klana totēma amuletu.

-    Paņem kādu akmens gabaliņu no sava brāļa kapa. Tajā mājos viņa gara daļiņa, un tu varēsi to aiznest saviem ļaudīm.

Apjukuma rievas jaunā vīrieša pierē kļuva vēl dziļākas, tad pēkšņi izzuda. Nu, protams! Tas varētu palīdzēt zelandoni atrast šo vietu garu izsaukšanas transā. Varbūt klana totēmos slēpās kas vairāk, nekā viņš saprata? Galu galā - vai tad Doni neradīja garus arī visiem dzīvniekiem?

-     Eila, kā tu tik precīzi zini, kas jādara? Kā tu tik daudz iemācījies pie tiem cilvēkiem, kur uzaugi? Labi, es šcf maisiņu paturēšu un ielikšu tajā arī kādu akmeni no Tonolana kapa, - viņš piekrita.

Jondalars paskatījās uz asi šķautņainajiem akmeņiem, kas neregulāri bija izkaisījušies pa kanjona nogāzi, tie bija radušies to pašu spēku ietekmē, kas bija atšķēluši akmens gabalus un bluķus no stāvajām kanjona sienām. Pēkšņi kāds akmens, pakļaudamies kosmosa gravitācijas spēkiem, kopā ar pārējo akmeņu nogruvumu pieripoja tieši pie Jondalara kājām. Viņš to pacēla. No pirmā skatiena tas līdzinājās visām pārējām nekaitīgajām salūzušā granīta un nogulumiežu atlūzām. Bet, pagriezis to otrādi, jaunais vīrietis pārsteigumā pamanīja spīdīgu opa- lescenci [6] tajā vietā, kur akmens bija pārlūzis.

Kvēlojoša sarkana gaisma mirdzēja no pienaini baltā akmens sirds, kad to pagrieza uz vienu un otru pusi, saulē uzdzirkstīja zilas un zaļas vizuļojošas strēles.

-    Eila! Paskaties! - Jondalars iesaucās, rādīdams mazo opāla gabaliņu. - No akmens vienas puses tas nemaz nav redzams. Var nodomāt, ka tas ir parasts akmens, bet paskaties šeit, kur tas ir nolūzis. Izskatās, ka dziļi no akmens dzīlēm nāk dažādas krāsas, un tās ir tik spilgtas. Tas izskatās gluži kā dzīvs!

-    Varbūt tā arī ir, bet varbūt tā ir daļiņa no tava brāļa gara, - jaunā sieviete atbildēja.

16 =

Salts, griezīgs vējš iepūta zem zemās telts malas; no kažokādām izbāztā roka ātri tika ievilkta atpakaļ. Auksta brāzma svilpoja pa telts atveres atloku; gulošā cilvēka pierē ievilkās satraukta rieva. Vēja auka iepūta telts atlokā un ar spalgu plīkšķi purināja to šurpu turpu, paverot ceļu gaudojošam caurvējam, kas vienā mirkli pamodināja gan Eilu, gan Jondalaru. Jaunais vīrietis bija piesējis telts atloku, bet vējš, kas pa nakti bija pieņēmies spēkā, pūzdams un gaudodams bija padarījis viņu miegu saraustītu un nemierīgu, tas trakojot plivināja mazo ādas telti.

No rīta brāzmainajā vējā abi ar mokām salocīja telti un, ātri sapakojuši mantas, nemaz nedomāja par ugunskura kurināšanu. Tā vietā viņi padzērās aukstu ūdeni no blakus esošā ledainā strauta un uzēda ceļojuma pārtiku. Ap rīta cēliena vidu vējš pierima, bet atmosfērā valdīja spriedze, kas lika jauniešiem apšaubīt, vai pats ļaunākais jau ir garām.

Kad ap pusdienlaiku vējš atkal pieņēmās spēkā, Eila pamanīja gaisā virmojam svaigu, gandrīz vai metālisku smaržu, kas drīzāk bija jebkāda aromāta trūkums. Pagriezusi galvu, viņa paošņāja gaisu, pārbaudīja un novērtēja.

-    Šis vējš atnesīs sniegu, - Eila kliedza, lai viņu sadzirdētu pāri vēja auriem. - Es to sajūtu.

-     Ko tu teici? - Jondalars pārjautāja, bet vētra aiznesa viņa vārdus prom, Eila tos drīzāk nolasīja no viņa lūpām, nevis dzirdēja. Viņa pagaidīja, līdz Jondalars pienāk blakus.

-     Es sajūtu, ka tuvojas sniegs. Pirms tas uznāk, mums jāatrod kāds patvērums, - Eila sacīja, ar satrauktām acīm pārskatīdama plašo līdzenumu, kas pletās viņiem priekšā. - Bet kur gan lai šeit atrod patvērumu?

Pavēries stepes plašumos, Jondalars bija tikpat uztraucies kā Eila. Tad viņš atcerējās gandrīz vai aizsalušo upīti, pie kuras viņi bija apmetušies iepriekšējā naktī. Viņi nebija tai pārgājuši pāri, tas nozīmēja tikai vienu - tai joprojām jābūt kaut kur pa kreisi neatkarīgi no tā, kādus līkumus tā metusi. Jondalars pūlējās kaut ko saskatīt vētras saceltajos putekļos, bet nekas nebija skaidri saredzams. Viņš, vienalga, pagriezās pa kreisi.

- Pamēģināsim atrast mazo upīti, - viņš sacīja. - Tās krastos varbūt aug koki, varbūt tai ir stāvi krasti, kas dos mums patvērumu. - Eila pamāja, sekojot viņam pa pēdām. Arī Vīnijai nebija nekādu iebildumu.

Tikko jaušamā smarža gaisā, kuru sieviete bija pamanījusi un noturējusi par sniega vēstnesi, bija precīzs brīdinājums. Drīz vien gaisā sāka virmot vieglas, pūkainas pārslas un veidot dažādus neparastus rakstus, piešķirdamas vējam konkrētu seju. Pēc tam sāka krist arī lielākas pārslas, kas redzamību padarīja vēl sliktāku.

Bet, kad, pēc Jondalara domām, viņš bija pamanījis neskaidras koku kontūras, kas iezīmējās tālumā, un apstājās, lai censtos tās saskatīt, Vīnija devās uz priekšu un visi viņai sekoja. Upes krastā skatam pavērās zemu noliekušies koki un krūmu puduris. Sieviete un vīrietis būtu varējuši zem tiem palīst apakšā, bet ķēve turpināja iet uz priekšu upes lejteces virzienā, līdz sasniedza upes pagriezienu, kur ūdens bija dziļi iegrauzies cieti noblietētajā krastmalas zemē. Tur, blakus zemai kraujai, kas daļēji pasargāja no postošā vēja spēka, Vīnija paskubināja savu kumeļu un nostājās tam priekšā, lai aizsargātu no vēja.

Eila un Jondalars ātri atbrīvoja zirgus no kravas un uzslēja savu mazo telti gandrīz vai ķēvei pie pašām kājām, pēc tam ielīda tajā, lai nogaidītu, līdz pāries vētra.

Pat krasta aizvējā, prom no atklātā vēja darbības lauka, vētra apdraudēja viņu vienkāršo patvērumu. Gaudojošais vējš pūta no visām pusēm vienlaikus un šķita apņēmības pilns atrast, kā iekļūt teltī. Bieži vien tas arī izdevās. Caurvējš un vēja brāzmas palavījās zem telts malas vai iepūta cauri spraugām, kur zvērādas pie atveres daļēji pārklājās, vai arī kāda sniega vērpete bieži vien iebrāzās iekšā pa nosegto dūmu izvades caurumu. Sieviete un vīrietis bija palīduši zem guļamādām, lai sasildītos, un sarunājās. Stāstot viens otram par dažādiem bērnības atgadījumiem, viņiem neaptrūka sarunu tematu; atmiņā atausa dažādi nostāsti, leģendas, pazīstami ļaudis, tradīcijas, idejas, sapņi un cerības. Iestājoties naktij, viņi dalījās Baudas veltē un tad iemiga. Apmēram nakts vidū vējš beidza savus uzbrukumus jauniešu teltij.

Pamodusies Eila palika guļam vaļā acīm, vērdamās krēslainās telts iekšienē un cīnīdamās ar tikko uznākušo panikas lēkmi, kas kļuva arvien spēcīgāka. Jaunā sieviete nejutās vesela, viņai sāpēja galva; absolūtais klusums smagi gūlās pār telts sastāvējušos gaisu. Kaut kas nebija kārtībā, bet viņa nesaprata - kas. Viņa izjuta, ka šī situācija liekas pazīstama un senāk piedzīvota, it kā jau kādreiz būtu šeit bijusi, bet arī ne gluži tā. Drīzāk tās varēja būt kādas draudošas briesmas, kuras viņai vajadzētu sajust, bet kādas? Pēkšņi viņa nespēja vairs izturēt un, norāvusi siltās guļamādas no blakus guļošā vīrieša, piecēlās sēdus.

-    jondalar! Jondalar! - Eila viņu purināja, bet tas vairs nebija vajadzīgs. Viņš jau bija pamodies tajā brīdī, kad Eila kā bulta bija piecēlusies sēdus.

-     Eila! Kas noticis?

-     Nezinu. Kaut kas nav kārtībā!

-     Es neko tādu neredzu, - vīrietis atbildēja. Viņš patiešām neko neredzēja, bet bija skaidri jūtams, ka Eilu kaut kas uztrauc. Jaunais Zelandoni vīrietis nekad nebija šo sievieti redzējis tik tuvu panikai. Parasti viņa izturējās mierīgi un pilnīgi spēja sevi kontrolēt pat tad, kad draudēja nenovēršamas briesmas. Neviens četrkājains plēsējs nespētu viņas acīs izraisīt tādas milzīgas bailes. - Kāpēc tu domā, ka kaut kas nav kārtībā?

-    Es redzēju sapni. Atrados kādā tumšā vietā, tur bija tumšāks nekā naktī un es slāpu. Jondalar! Es nespēju paelpot!

Jondalara sejā parādījās tik pazīstamā bažīgā izteiksme, kad viņš vēlreiz pavērās visapkārt teltī. Šāda izturēšanās pavisam nebija Eilai raksturīga; varbūt tiešām bija kaut kas noticis? Teltī valdīja krēsla, bet ne pilnīga tumsa. Tajā iespīdēja vārga gaismiņa. Viss šķita savā vietā, vējš nebija neko saplēsis, ne ari norāvis auklas. Īstenībā nebija dzirdamas pat vēja aukas. Bija iestājies pilnīgs miers. Nebija nekādas kustības…

Atmetis guļamādas, Jondalars aizrāpoja līdz telts ieejai. Atsienot telts pārsegu, skatam pavērās balta siena, kas iebruka teltī, bet ari tālāk bija redzama vienīgi balta siena.

-    Jondalar, mēs esam aprakti! Mēs esam aprakti sniegā! - Eilas acis bija plati atvērtas, tajās vīdēja bailes, un balss no pūlēm saglabāt paškontroli aizlūza.

Pasniedzies pēc Eilas, Jondalars viņu apskāva. - Eila, viss ir kārtībā. Viss ir labi, - vīrietis murmināja, pats nemaz nebūdams pārliecināts, ka tā patiešām arī ir.

-     Ir tik tumšs, un es nespēju paelpot! •

Jaunās sievietes balss skanēja tik dīvaini un atsvešināti, it kā tā nāktu no tālienes, un viņa Jondalara rokās kļuva ļengana. Atguldījis Eilu uz zvērādām, vīrietis pamanīja, ka viņas acis ir aizvērtas, bet sieviete joprojām turpināja kliegt tajā baismīgajā, svešādajā balsi, ka ir tumšs un viņa nespēj paelpot. Jondalars bija apjucis, nedaudz nobijies un nobažījies par Eilas veselību. Pašlaik notika kas dīvains, kaut kas vairāk par atrašanos sniega kapā, lai cik tas arī būtu biedējoši.

Jondalars pie telts ieejas pamanīja savu mugursomu, kas bija daļēji pazudusi sniegā, un kādu brīdi uz to skatījās. Pēkšņi viņš pierāpoja tai klāt. Notrausis sniegu, jaunais vīrietis somas sānu ieliktnī sataustīja pīķi. Piecēlies uz ceļiem, viņš atsēja dūmu izvades caurumu, kas atradās gandrīz telts vidū. Ar pīķa neaso galu viņš parušināja sniegu. Uz guļamādām nokrita sniega kaudzīte, un pēkšņi pa izrušināto caurumu mazajā teltī iespīdēja saules gaisma un ieplūda svaigs gaiss.

Tajā pašā brīdī Eila pēkšņi mainījās. Viņa uzreiz atslābinājās un atvēra acis. - Ko tu izdarīji? - viņa jautāja.

-     Es izbāzu pīķi pa dūmu izvadu un izlauzos cauri sniegam. Mums būs jāizrokas laukā, bet sniegs varbūt nemaz nav tik dziļš, kā šķiet. - Viņš ar bažām cieši noraudzījās jaunajā sievietē. - Kas tev notika, Eila? Tu mani satrauci. Tu visu laiku atkārtoji, ka nevari paelpot. Domāju, ka esi paģībusi.

-     Nezinu. Varbūt tas notika tāpēc, ka nebija gaisa.

-     Nebija jau nemaz tik slikti. Man nebija problēmu ar elpošanu. Un tu patiešām biji nobijusies. Nekad nebiju redzējis tevi tik nobijušos.

Eila nejutās ērti no tādas nopratināšanas. Cenšoties atcerēties baismīgo sapni, viņa joprojām jutās dīvaini un nedaudz apreibusi, bet nespēja neko izskaidrot.

-     Atceros, kā sniegs reiz aizputināja mazās alas ieeju, kurā biju apmetusies, kad man vajadzēja pamest Bruņa klanu. Toreiz es pamodos pilnīgā tumsā un man trūka gaisa. Droši vien arī tagad ar mani notika tas pats.

-    Tad jau varbūt tāpēc tu tagad tā pārbijies, ka atkal notika tas pats, - Jondalars sacīja, kaut gan pats tā īsti saviem vārdiem neticēja, un arī Eila tam neticēja.

Lielais vīrs ar sarkano bārdu joprojām strādāja laukā, kaut ari krēsla jau gandrīz bija pārvērtusies tumsā. Viņš bija pirmais, kas ieraudzīja dīvaino procesiju, kas nāca lejup pa nogāzes kori. Pirmā nāca sieviete, kas gurdeni brida cauri dziļajām sniega kupenām, viņai sekoja zirgs, kura galva bija pārgurumā nokārta, ķēvei uz muguras bija nastas, un aiz sevis tā vilka platformu. Ķēvei pa pēdām sekoja vīrietis, kas pavadā veda otru zirgu, kuram ari uz muguras bija uzkrauta krava. Viņam iet bija daudz vieglāk, jo sniegu nomīdīja pa priekšu ejošie; ceļā Eila un Jondalars mainījās vietām, lai ļautu otram nedaudz atpūsties.

-     Nezij! Viņi ir atgriezušies! - Taluts iekliedzās, sākdams skriet nācējiem pretim un nomīdāms sniegu Eilas pēdējiem soļiem. Vadonis aizveda atnācējus nevis uz ierasto velvēto ieeju, bet uz mītnes vidusdaļu. Jauniešiem par pārsteigumu, viņu prombūtnes laikā miteklim bija piebūvēta jauna mītne. Tā līdzinājās ieejas priekšnamam, bet bija vēl lielāka. No tās pilnīgi jauna ieeja veda tieši uz Mamuta pavardu.

-    Tas ir zirgiem, Eila, - tiklīdz visi bija sanākuši iekšā, paziņoja Taluts, kura sejā rotājās pašapmierināts smaids par jaunās sievietes neviltoto izbrinu. - Pēc pēdējās sniega vētras sapratu, ka ar nojumi nebūs līdzēts. Ja tu un tavi zirgi grasāties pie mums palikt, mums vajadzēja uzbūvēt ko pamatīgāku. Manuprāt, varam to nosaukt par "zirgu pavardu".

Eilas acis parādījās asaras. Jaunā sieviete bija līdz spēku izsīkumam pārguruši, pateicīga par to, ka beidzot pārradusies mājās, un emocijas pašas lauzās uz āru. Neviens viņas labā nekad nebija tā pūlējies. Dzīvodama klanā, Eila nekad nejutās tam pilnīgi piederīga un pieņemta. Viņa bija pārliecināta, ka klanā viņai nemūžam nebūtu ļāvuši turēt zirgus, kur nu vēl uzbūvēt tiem pašiem savu "pavardu".

-    Ak, Talut! - jaunā sieviete iesaucās ar aizlūstošu balsi, tad pastiepās uz pirkstgaliem, apķērās milzim ap kaklu un piespieda savu auksto vaigu pie vadoņa bārdas. Eila allaž bija pret viņu izturējusies atturīgi, tāpēc spontānā sajūsmas izpausme nāca kā patīkams pārsteigums. Arī Taluts viņu apkampa un paklapēja pa muguru, smaidīdams pa visu ģīmi un juzdamies ļoti apmierināts.

Vairums Lauvas apmetnes ļaužu sastājās viņiem apkārt jaunajā piebūvē, apsveicinādamies ar jauno sievieti un vīrieti, it kā viņi jau būtu pilntiesīgi Mamutu cilts piederīgie.

-     Mēs jau sākām par jums uztraukties, - Dīgija sacīja, - īpaši pēc tam, kad sāka snigt.

-     Mēs būtu atgriezušies daudz ātrāk, ja Eila nebūtu gribējusi ņemt līdzi tik daudz mantu, - Jondalars skaidroja. - Pēdējās pāris dienās arī es pats nebiju pārliecināts, ka mums izdosies atgriezties.

Eila jau bija sākusi atbrīvot zirgus no smagās kravas, Jondalars devās viņai talkā; noslēpumainie saiņi apkārtējos izraisīja lielu ziņkāri.

-     Vai ari man tu kaut ko atvedi? - Ragija beidzot pajautāja to, ko visiem tik ļoti kārojās uzzināt.

Eila uzsmaidīja mazajai meitenītei. ~ Jā. Atvedu kaut ko arī tev. Visiem tiks pa kādai mazai dāvaniņai, - jaunā sieviete atbildēja, atstādama visus neziņā, kādas dāvanas viņa atvedusi.

-    Un kam domāts tas? - Tusija vaicāja, kad Eila sāka pārgriezt pēdējā, paša lielākā saiņa virves.

Eila paskatījās uz Dīgiju, un abas jaunās sievietes uzjautrināti pasmaidīja, cenzdamās neļaut Dīgijas mazajai māsai pamanīt, ka arī viņas balsī ieskanas tas pats Talijas protežējošais tonis un modulācija, - kā nekā Tusija taču bija vadones meita.

-    Es pat atvedu kaut ko zirdziņiem, - Eila stāstīja mazajai meitenei, un, kad viņa pārgrieza pēdējās auklas, uz grīdas nokrita siena blāķis.

-     Tas ir Vīnijai un Skrējējam.

Nolikusi sienu zirgiem priekšā, viņa sāka atsaitēt kravu, kas bija piesieta pie velkamās platformas. - Man to visu vajadzētu sanest iekšā.

-    Tas taču var pagaidīt, - Nezija iebilda. - Tu pat vēl neesi novilkusi ceļa drēbes. Nāc iekšā, iedzer karstu tēju un ieēd kaut ko. Te tavām mantām nekas nenotiks.

-     Nezijai taisnība, - Talija piebalsoja. Vadoni mocīja tāda pati ziņkārība kā pārējos apmetnes ļaudis, bet Eilas mantas varēja pagaidīt.

-    Jums abiem jāpaēd un jāatpūšas. Izskatāties krietni nomocījušies.

Sekodams Eilai pa pēdām mītnē, Jondalars pateicīgi uzsmaidīja vadonei.

No rīta uzradās daudz brīvprātīgo, kas palīdzēja Eilai nest iekšā viņas mantas, bet Mamuts klusām bija ierosinājis, lai viņa savas dāvanas līdz vakara ceremonijai nevienam neizrāda. Jaunā sieviete piekrītot pasmaidīja, ātri uztverdama, ka Mamuts grib saglabāt noslēpumainības plīvuru un gaidīšanas svētkus, bet Eilas izvairīgās atbildes uz Talijas mājieniem parādīt, ko viņa ir atvedusi, vadoni aizkaitināja, kaut arī viņa centās to neizrādīt.

Tiklīdz visi sainīši un paciņas bija sakrauti uz vienas no tukšajām gultām un priekškars nolaists, Eila vientulībā iekārtojās norobežotajā telpā, aizdedza trīs akmens lampas, salika tās tā, lai viss būtu labi apgaismots, un sāka pārbaudīt un kārtot visas tās dāvanas, ko bija atvedusi. Izdarot nelielas izmaiņas iepriekš plānotajā, jaunā sieviete dažas dāvanas samainīja, kaut ko pielika klāt, bet, beigusi šo procedūru, nopūtusi lampas un ļāvusi smagajam priekškaram nokrist sev aiz muguras, viņa bija apmierināta.

Eila devās laukā pajauno izeju, kur iepriekš bija atradies neizmantots un tukšs gultas paaugstinājums. Jaunās piebūves grīda bija augstāka nekā pārējās mītnes grīdas līmenis, un, lai vieglāk varētu ieiet iekšā, tajā tika iebūvēti trīs plati četras collas augsti pakāpieni. Eila apstājās un paskatījās uz piebūvi. Zirgi bija izgājuši laukā. Vīnija jau bija iemanījusies ar purniņu atstumt ādas priekškaru, Eilai tas tikai vienreiz bija jāparāda. Skrējējs šo triku iemācījās no savas mammas. Pakļauda- mās impulsīvai vēlmei viņus pārbaudīt - kā māte uzmana bērnus, jo daja no Eilas domām allaž bija aizņemta ar rūpēm par zirgiem -, jaunā sieviete izgāja cauri slēgtajai piebūvei un no mamuta ilkņiem izveidotajai arkai, atvilka smago āra priekškaru un paskatījās laukā.

Pasaule apkārt bija zaudējusi formu un noteiktību; viengabalaina krāsa bez toņa un ēnām bija pārklājusi apkārtni divās nokrāsās: rezonējoši, pārsteidzoši spilgti zilas debesis, pie kurām nebija ne mazākā mākonīša, un žilbinoši balts sniegs, kurā atspoguļojās spoža vēla rīta cēliena saule. Eila samiedza acis no žilbinošā baltuma, kas bija palicis kā vienīgais pierādījums, ka vairākas dienas bija plosījusies vētra. Lēnām, acīm aprodot ar spožo gaismu un aptverot ainavas tagadējos mērogus, jaunā sieviete sāka atšķirt atsevišķas detaļas. Ūdens, kas joprojām urdzēja upes vidū, laistījās daudz spožāk nekā irdena, balta sniega klātie krasti, kas saplūda kopā ar robotām ledus lauskām; upes krastos esošais sniegs lāstekas bija padarījis mazāk robainas. Blakus atradās noslēpumaini, balti pauguri, kuros bija paglabāti mamutu kauli, un vēl tālāk - sniega klātas drazu kaudzes.

Paspērusi pāris soļu uz priekšu, Eila paskatījās aiz upes līkuma - uz to vietu, kur zirgiem bija paticis ganīties, prom no visu acīm. Saulē bija silts, un nedaudz pakusušā sniega virskārta spīdēja. Zirgiem vajadzēja atkašāt dziļo, mīksto sniega kārtu, lai zem tās tiktu pie sausās zāles. Eila jau gatavojās uzsvilpt, kad aiz upes līkuma parādījās Vīnija, pacēla galvu un ieraudzīja savu draudzeni. Sveicinot Eilu, ķēvīte iezviedzās, aiz viņas parādījās arī Skrējējs. Arī Eila atbildēja ar zviedzienu.

Kad sieviete pagriezās, lai dotos prom, viņa pamanīja, ka Taluts viņu vēro ar ieinteresētu, gandrīz vai bijīgu sejas izteiksmi.

-     Kā ķēve zināja, ka tu esi iznākusi ārā? - viņš jautāja.

-    Man šķiet, ka viņa nezināja, bet zirgiem ir laba oža, viņi saož pa lielu gabalu. Arī laba dzirde, turklāt viņa redz visu, kas kustas.

Milzis pamāja. No Eilas mutes viss izklausījās tik vienkārši, tik loģiski, bet tomēr… Taluts pasmaidīja un nopriecājās, ka abi jaunieši atgriezušies. Vadonis ar nepacietību gaidīja Eilas uzņemšanu ciltī. Šai jaunajai sievietei bija tik daudz, ko piedāvāt; viņa bija ļoti vērtīga, tāpēc tiks laipni pieņemta Mamutu ciltī.

Abi kopā iegāja atpakaļ jaunajā piebūvē, un tieši tajā brīdī no mītnes puses ieradās arī Jondalars.

-    Pamanīju, ka tavas dāvanas jau sagatavotas, - pienācis klāt, viņš, plati smaidīdams, sacīja. Jaunajam vīrietim patika gaidīšanas svētki, ko Eilas noslēpumainie sainīši bija izraisījuši, un patika arī pašam visā piedalīties. Viņš bija dzirdējis Talijas skaļi izteiktās bažas par Eilas dāvanu kvalitāti, bet viņam pašam šādu šaubu nebija. Mamutu cilts ļaudīm šīs dāvanas šķitīs neparastas, bet labs amatnieka izstrādājums bija un palika labs meistardarbs; jaunais vīrietis bija pārliecināts, ka Eilas dāvanas tiks pienācīgi novērtētas.

-    Eila, visi deg nepacietībā ieraudzīt, ko esi atvedusi, - Taluts sacīja. Arī vadonim, tāpat kā citiem, vai varbūt pat vairāk, patika gaidīšanas svētki un to izraisītais satraukums.

-    Nezinu, vai manas dāvanas būs pietiekamas, - jaunā sieviete bažījās.

-    Protams, būs. Par to neuztraucies. Lai ko tu tur būtu savedusi, viss būs labi. Pietiktu jau ar vieniem pašiem uguns akmeņiem. Pat bez uguns akmeņiem būtu gana arī ar tevi pašu, - Taluts lišķēja, plati smaidīdams, - mums pat pietiktu ar to, ka ir iemesls svētkiem!

-     Talut, bet tu sacīji, ka ar dāvanām ir jāmainās. Klanā, mainoties ar dāvanām, pretim jādod līdzvērtīga lieta. Kā lai atmaksāju tev un visiem pārējiem, kas esat uzbūvējuši šo lielisko pajumti zirgiem? - Eila jautāja, skatīdamās uz jauno piebūvi. - Tā ir kā ala, bet jūs to uztaisījāt. Nesaprotu, kā cilvēki māk uzbūvēt šādu alu.

-    Arī es par to brīnos, - Jondalars piebalsoja. - Jāatzīstas, ka nekad neko tamlīdzīgu neesmu sastapis, bet esmu redzējis daudzus mitekļus: vasaras apmetnes, mājokļus - iebūvētus alās, zem klinšu pārkarēm, taču jūsu mītne pati par sevi ir tik stabila kā klints.

Taluts smējās. - Tādai tai jābūt, lai šeit dzīvotu, īpaši jau pa ziemu. Jebkura cita trauslāka konstrukcija varētu neizturēt stipros vējus, kas pūš mūsu pusē. - Vadoņa smaids nozuda un sejā parādījās apgarota mīlestības izteiksme. - Mamutu cilts zeme ir bagāta gan ar medījumu, gan zivīm un augāju. Tā ir skaista un stipra zeme. Es nemūžam negribētu dzīvot nevienā citā vietā… - Smaids vadoņa sejā atgriezās. - Bet, lai dzīvotu šeit, ir nepieciešami stipri un stabili mitekļi, turklāt tuvumā nav daudz alu.

-     Talut, kā tu taisi šo alu? Kā var uzmeistarot šādu būvi? - Eila interesējās, atcerēdamās, kā Brūns bija meklējis klanam piemērotu alu un cik pati bija jutusies neomulīgi bez savām mājām, līdz uzgāja ieleju, kurā atradās apdzīvojama ala.

-Ja vēlies to zināt, tad pastāstīšu. Tas nav nekāds lielais noslēpums! - Taluts atbildēja, priecīgi smaidīdams. Vadoni iepriecināja abu jauniešu acīm redzamā apbrīna. - Ari pārējā mītne ir vairāk vai mazāk būvēta pēc šī paša principa, bet, sākot celt šo piebūvi, vispirms ar soļiem izmērījām platību no sienas, kas atrodas pie Mamuta pavarda. Kad sasniedzām plānoto piebūves vidusdaļu, zemē tika iedurts miets - tur mēs būvēsim pavardu, ja izlemsim, ka šeit tas nepieciešams. Tad ar virvi izmērījām tādu pašu attālumu, vienu tās galu piesējām pie mieta un ar otru tās galu atzīmējām apli, lai norādītu, kur jābūt sienai. - Darbojoties līdzi savam paskaidrojumam, Taluts mērīja soļus, piesēja izdomātu virvi pie neeksistējoša kociņa.

-     Tad norakām velēnu kārtu, uzmanīgi to izcēlām, lai nesabojātu, un tad ierakāmies vēl apmēram manas pēdas dziļumā. - Lai padarītu skaidrāku savu sakāmo, Taluts pastiepa neticami garu, bet pārsteidzoši šauru un labi veidotu pēdu, kas bija ieauta ērtās sniega kurpēs. - Tad atzīmējām paaugstinājuma vidusdaļu - tur var atrasties gan gultas, gan krātuves - un vēl papildus nedaudz atstājām sienas tiesu. Tad no paaugstinājuma iekšējās malas rakām dziļāk, apmēram divu vai trīs manu pēdu dziļumā, lai izveidotu grīdas viduci. Izraktā zeme tika vienmērīgi sakrauta visapkārt ārmalai, tā kalpos par sienas balstu.

-    Tā nu gan bija pamatīga rakšana, - Jondalars atzina, apskatīdams piebūvi. - Talut, es teiktu, ka attālums no vienas sienas līdz otrai varētu būt kādas trīsdesmit jūsu pēdas.

Vadoņa acis pārsteigumā iepletās. - Tā arī ir! Es to precīzi nomērīju. Kā tu to zināji?

Jondalars paraustīja plecus. - Vienkārši uzminēju.

Tas bija kas vairāk par minējumu, tas bija vēl viens pierādījums vīrieša instinktīvajai fiziskās pasaules izpratnei. Viņš ar aci varēja precīzi noteikt attālumu un mērīja telpu pats ar sava auguma lielumu. Jondalars zināja sava soļa platumu, rokas garumu, rokas stiepiena attālumu un satvēriena platumu; spēja pēc īkšķa platuma noteikt daļas vai izmērīt koka augstumu, soļiem mērojot tā ēnas garumu saulē. Šis dotības bija iedzimtas, nevis iemācītas vai dzīves gaitā attīstītas. Viņam nekad nebija ienācis prātā tās apšaubīt.

Arī Eilai likās, ka tā bijusi viena traka rakšana. Viņai bija nācies rakt dzīvnieku lamatu bedres, tāpēc saprata, kāds darbs tur bija ieguldīts, un turpināja zinātkāru iztaujāšanu: - Talut, kā tev izdevās tik daudz zemes norakt?

-    Kā visiem, kas rok. Lai uzlauztu mālzemi, mēs izmantojam kapļus, pēc tam ar lāpstām izrokam zemi ārā, izņemot cieti noblīvēto velēnu augsnes virskārtā. To mēs izgriežam ārā ar noasinātu plakana kaula malu.

Eilas izbrīnītais skatiens skaidri lika nojaust, ka viņa nesaprot. Taluts nodomāja, ka Eila droši vien nepārzina darbarīku nosaukumus viņa valodā, tāpēc, izgājis ārā, atgriezās atpakaļ, nesdams pāris instrumentu. Tiem visiem bija garš kāts. Vienam no tiem bija pievienots mamuta ribu kauls, kuram viena mala bija izveidota pavisam asa. Šis darbarīks ar garu un izliektu asmeni atgādināja kapli. Eila to uzmanīgi izpētīja.

-     Tas izskatās pēc rokamā mieta, - viņa konstatēja, skatīdamās uz Talutu un gaidīdama saviem vārdiem apstiprinājumu.

Vadonis pasmaidīja. - Jā, tas ir kaplis. Mēs dažkārt izmantojam noasinātus rokamos mietus. Tos var ātri uztaisīt, bet šo ir vieglāk lietot.

Pēc tam viņš parādīja lāpstu, kas bija izgatavota no staltradža milzīgajiem ragiem, kuri pa izburbējušo centru bija gareniski pārgriezti uz pusēm, pēc tam no tiem tika darināta pareizā lāpstas forma un darbarīks noasināts. Arī jauno briedēnu ragi tika izmantoti; nobrieduša un pieauguša brieža ragu garums varēja sasniegt vienpadsmit pēdas, šim mērķim tie bija pārāk lieli. Lāpstas rokturi pievienoja ar stipru auklu, kas tika izvērta cauri trijiem caurumiem un pašā viducī sasieta. To lietoja ar poraino malu uz leju, nevis lai raktu zemi, bet lai izceltu un aizmestu prom ar kapli atskaldīto tīro lesa augsni vai arī, ja nepieciešams, sniegu. Talutam rokās bija arī otra lāpsta - dziļāk izgrebta, izgatavota no mamuta ilkņa ārējās daļas.

-    Šīs ir lāpstas, - vadonis turpināja sniegt paskaidrojumus, iepazīstinādams Eilu ar šo darbarīku nosaukumiem. Jaunā sieviete pamāja ar galvu. Arī viņa rakšanai bija izmantojusi plakanās dzīvnieku kaulu un ragu daļas, bet viņas lāpstām nekad nebija bijuši rokturi.

-    Es priecājos, ka pēc jūsu aiziešanas laiks vēl kādu bridi pieturējās tīri jauks, - vadonis turpināja. - Šobrīd mēs neierakāmies tik dziļi, kā parasti mēdzam to darīt. Zemes apakšējais slānis ir jau sasalis. Nākamgad, kad atgriezīsimies no Vasaras sapulces, varēsim parakties vēl dziļāk un uztaisīt pārtikas uzglabāšanas bedres, varbūt pat varēsim ielikt karsto vannu.

-     Vai tad jūs negrasījāties doties medībās, kad laiks atkal noskaidrosies? - Jondalars vaicāja.

-    Bizonu medības bija ļoti veiksmīgas, un Mamutam pēdējā laikā nav paveicies Meklēšanā. Viņš vienīgi ir atradis tos dažus bizonus, kurus mēs palaidām garām, un to dēļ nav vērts nekur doties. Tā vietā mēs nolēmām uzcelt piebūvi, lai zirgiem būtu sava vieta, jo Eila un viņas zirgi ir mums ļoti daudz palīdzējuši.

-    Ar kapli un lāpstu, protams, ir vieglāk rakt, Talut, bet darbs… visa šī rakšana, - Eila bija pārsteigta un aizkustināta.

-     Eila, mums taču ir daudz ļaužu, kas var to darīt. Gandrīz vai visi uzskatīja, ka tā ir laba doma, un gribēja palīdzēt… lai tu šeit justos kā mājās.

Jaunā sieviete juta, ka viņu pārņem liels aizkustinājums, un aizvēra acis, lai kontrolētu pateicības asaras, kas jau draudēja izlauzties brīvībā. Jondalars un Taluts to pamanīja un smalkjūtīgi aizgriezās.

Jondalars pētīja sienas, viņu joprojām šī būve ļoti intriģēja. - Izskatās, ka esat rakušies dziļāk ari starp paaugstinājumiem, - viņš sacīja.

- Jā, lai ieliktu pamatu balstus, - Taluts skaidroja, norādīdams uz sešiem milzīgiem mamutu ilkņiem, kuri pie pamatnes bija noķīlēti ar mazākiem kauliem - mugurkaula un sānu ribu kauliem, kuru gali bija vērsti pret centru. Tie ar regulārām atstarpēm bija izvietoti apkārt gar sienu uz abām pusēm no diviem mamutu ilkņu pāriem, kuri tika izmantoti kā arkai līdzīga durvju ieeja. Izturīgie, garie, ieliektie ilkņi bija šīs mītnes galvenais celtniecības materiāls.

Kad Mamutu mednieks Taluts turpināja aprakstīt pa pusei zemē iedziļinātās būves celtniecības procesu, Eila un Jondalars piedzīvoja vēl lielāku pārsteigumu. Tas izrādījās vēl sarežģītāks veidojums, nekā viņi bija iedomājušies. Pusceļā starp centru un ilkņu sienas balstiem bija ielikti seši koka stabi - gari un tievi nomizoti koki ar žuburu augšdaļā. Pa piebūves ārējo perimetru, nostiprināti pie vaļņa apakšējās daļas, stāvus zemē bija salikti mamutu galvaskausi, kurus balstīja plecu lāpstiņas, gūžu un mugurkaula kauli un vairāki stratēģiski izvietoti gari kāju un ribu kauli. Augšējā sienas daļa galvenokārt sastāvēja no plecu lāpstiņām, gūžu kauliem un mazākiem mamutu ilkņiem, tie savienojās kopā ar jumtu, kuru atbalstīja koka baļķi, tie stiepās šķērsām pāri un starp ārējo ilkņu apli un iekšējo stabu apli. Kaulu mozaīka bija rūpīgi izvēlēta, un dažiem kauliem bija izveidota cita forma, tie bija saķīlēti un piesieti pie pamatīgajiem ilkņiem, tādējādi izveidojot ieliektu sienu, kas saderēja kopā kā savstarpēji saistīti atjautības uzdevuma gabaliņi.

Upes ielejā varēja atrast pāris koku, bet galvenais celtniecības materiāls bija mamutu kauli. Tomēr nomedīto dzīvnieku kauli šeit bija tikai neliela daļa. Lielākais būvmateriālu daudzums tika atlasīts no milzīgās izskaloto kaulu kaudzes, kas bija uzkrājusies upes likumā. Daži kauli nāca arī no grauzēju apskrubinātajiem, stepē atrastajiem skeletiem, bet atklātā stepe apgādāja ar daudz svarīgākiem materiāliem.

Katru gadu migrējošie ziemeļbriežu bari nometa ragus, lai atbrīvotu vietu jauniem ragiem, un apmetnes ļaudis tos allaž savāca. Būves pabeigšanai briežu ragi tika sakabināti kopā, lai no savstarpēji saistītiem balstiem izveidotu stipru rāmi kupolveida jumtam, pašā centrā atstājot vietu dūmu izvades caurumam. Pēc tam upmalā salasītās vītolu klūgas savija biezā paklājā, kas tika nolikts šķērsām pāri un droši piesiets virs un ap ragiem, tādējādi pārklājot no kauliem izveidoto sienu, lai jumtam un sienām radītu izturīgu karkasu. Pēc tam no jumta līdz pat zemei pa virsu kārklu klūgām tika piestiprināti biezāki zāles kušķi, lai padarītu segumu ūdensnecaurlaidīgu. Virs zāles kušķiem vēl tika uzmesta bieza velēnu kārta. Daļa velēnu nāca no tās augsnes, kas tika norakta, ceļot piebūvi, un cita daļa - no turpat blakus esošās stepes.

Visas būves sienas bija apmēram divu vai trīs pēdu biezas, bet, lai pilnībā piebūvi pabeigtu, vēl bija jāuzliek pēdējā materiālu kārta.

Apbrīnodami jauno būvi, viņi stāvēja laukā, un Taluts pabeidza zemes būdas celtniecības sīko skaidrojumu. - Cerēju, ka laiks noskaidrosies, - vadonis sacīja, raidīdams izteiksmīgu žestu pret skaidrajām, zilajām debesīm. - Mums jāpabeidz piebūves celtniecība. Ja nepabeigsim, tad nezinu, cik ilgi tā izturēs.

-     Cik ilgi parasti tāda būve turas? - Jondalars interesējās.

-    Parasti cilvēka mūžam pietiek, dažkārt pat ilgāk. Bet velēnu celtnes ir ziemas mītnes. Parasti vasarā mēs to atstājam, dodamies uz Vasaras sapulci un lielajām mamutu medībām, kā arī nedaudz paceļojam apkārt. Vasara domāta ceļošanai, augu vākšanai, medībām un zvejošanai, tirdzniecībai un ciemos iešanai. Aizejot mēs pārsvarā visu mantību atstājam te, jo katru gadu šeit atgriežamies. Lauvas apmetne ir mūsu mājas.

-    Ja gribam, lai šī piebūve Eilas zirgiem kalpotu ilgu laiku, tad labāk ķeramies klāt un pabeidzam to būvēt, kamēr vēl tāda iespēja ir, - sarunā iejaucās Nezija. Viņas abas ar Dīgiju nolika zemē lielu, smagu ūdens maisu, ko bija uzvilkušas augšā no daļēji aizsalušās upes.

Pēc tam ieradās Raneks, nesdams rokamos rīkus un vilkdams līdzi lielu grozu, kas bija pilns ar blīvu, mitru augsni. - Nekad neesmu dzirdējis, ka kāds ziemā celtu velēnu mitekļus vai piebūves, - viņš sacīja.

Aiz viņa nāca Barzeks. - Tā būs interesanta pārbaude, - viņš sacīja, nolikdams zemē otru grozu ar spīdīgiem dubļiem, kurus vīrieši bija upmalā izrakuši no kādas īpašas vietas. Parādījās arī Danugs un Druvezs, katrs nesdams vēl pa vienam slapju dubļu grozam.

-    Tronija ir iekūrusi pavardu, - paziņoja Talija, viena pati paceldama smago ūdens maisu, kuru Dīgija un Nezija tik tikko pa divām bija atvilkušas. - Torneks ar pārējiem vāc sniegu kausēšanai, lai pietiktu nākamajai porcijai, kad būsim šo ūdeni uzvārījuši.

-    Es arī gribētu palīdzēt, - Eila piedāvājās, domādama - nez kā viņa varētu palīdzēt. Izskatījās, ka katrs precīzi izpilda savu uzdevumu, bet viņa nesaprata, kas plānots, tāpat nezināja, kā varētu būt noderīga.

-    Jā, vai varam palīdzēt? - Jondalars piebalsoja.

-    Protams, tas domāts zirgiem, - Dīgija sacīja, - bet, Eila, atļauj man iedot tev kaut ko no savām vecajām drēbēm. Šis ir netīrs darbs. Vai Talutam un Danugam neatradīsies kāds apģērba gabals Jondalaram?

-     Es kaut ko sameklēšu, - Nezija piedāvājās.

-    Ja pēc tam, kad būsim beiguši, jums vēl joprojām gribēsies strādāt, tad varēsiet nākt mums ar Tarnegu palīgā būvēt jauno mītni… lai pēc kāzām ar Branagu mums būtu sava apmetne, - Dīgija smaidot piebilda.

-     Vai kāds ir iekūris uguni karstajās pirtīs? - Taluts jautāja. - Pēc šī darba visi gribēs nomazgāties, vēl jo vairāk tāpēc, ka šovakar paredzēti svētki.

-    Vimezs un Frabeks jau agri no rīta tās iekurināja. Tagad viņi pienes tām vēl ūdeni, - Nezija paskaidroja. - Krouzija, Manuvs, Latija un vēl pāris bērnu devās stepē sameklēt svaigus priežu zariņus, lai pirtīs būtu smaržīgs ūdens. Arī Fralija gribēja pievienoties, bet man nepatika doma, ka viņa rāpsies augšā un lejā pa nogāzi, tāpēc palūdzu viņu paturēt acīs Ridagu. Viņa pieskata arī Hartalu. Pat Mamuts ir aizņemts, viņš gatavojas šīvakara ceremonijai. Man šķiet - viņš gatavo mums kādu pārsteigumu.

-    0… kad nācu laukā, Mamuts man lūdza tev, Talut, pateikt, ka zīmes ir labvēlīgas, lai tuvākajās dienās dotos medībās. Viedais vīrs grib zināt, vai gribi, lai viņš veic Meklēšanu, - Barzeks teica.

-    Zīmes ir labvēlīgas medībām, - lielais vadonis sacīja. - Paskatieties uz sniegu! Apakšā tas ir mīksts un no virspuses kūst. Ja uznāks pamatīgs sals, tad izveidosies sērsnas kārta, un tādos apstākļos dzīvnieki allaž netiek nekur uz priekšu. Jā, manuprāt, tā būtu laba doma.

Visi bija sastājušies ap pavardu, kur milzīgā ādas ūdens soma ar ledaino upes ūdeni bija uzstutēta uz rāmja un atradās tieši virs uguns liesmām. Upes ūdens bija vajadzīgs, lai uzsāktu sniega kausēšanu, kas bija samests somā. Izkusušais ūdens tika izsmelts ārā un ieliets daudz lielākā, notraipītā un netīrā ādā, kas bija ieklāta zemē ieraktā padziļinājumā. No upes krasta bija paņemta īpaša augsne, kas tika piebērta ūdenim un ar to sajaukta, lai izveidotu biezu, lipīgu, glumu māla putru.

Vairāki ļaudis uzrāpās uz jaunās, ar velēnu klātās piebūves jumta, ņemdami sev līdzi glumu, tekošu dubļu masu, kuru ar liekšķerēm izlēja uz būves sāniem. Kādu brīdi vērojuši šo procesu, arī Eila un Jondalars pievienojās pārējiem. Tie, kas bija palikuši lejā, izlīdzināja satecējušos dubļus, lai visai virsmai būtu vienmērīgi bieza kārta.

Biezie, lipīgie māli, kurus upes ūdens bija izsijājis sīkos graudiņos, izveidos ūdensnecaurlaidīgu kārtu. Ūdens no tās notecēs nost. Šim slānim nekas netiks cauri - ne lietus, ne slapjdraņķis, ne kūstošs sniegs. Pat samircis šis slānis būs ūdensnecaurlaidīgs. Pēc kāda laika izžuvis, slānis kļūst ciets un bieži vien tiek izmantots kā parocīga vieta, uz kuras uzglabāt dažādas mantas un rīkus. Jaukā laikā šeit var iekārtot atpūtas stūrīti, ciemiņu uzņemšanas un garu sarunu vietu vai arī slēptuvi, kur mierīgi pasēdēt un pameditēt.

Ierodoties viesiem, bērni parasti sarāpās tur augšā, lai, nemaisīdamies pa kājām, visu varētu novērot; to izmantoja arī kā paaugstinājumu, kad kāds gribēja teikt runu un piesaistīt apkārtējo uzmanību vai arī lai vienkārši kaut ko tālumā saskatītu.

Tika samaisīta nākamā mālu porcija, un Eila, nesot augšā smago grozu, atsitās ar to pret malu un daļu dubļu uzlēja sev virsū. Tam vairs nebija nozīmes. Viņa jau tāpat visa bija nomūrējusies dubļiem tāpat kā pārējie. Dīgijai bija taisnība. Tas bija netīrs darbs. Pabeiguši noliet sānus, strādnieki atgāja nost no malas un sāka noklāt jumtu, bet, tā kā kupolveida jumts tika apliets ar slideniem dubļiem, pārvietošanās pa to kļuva nedroša.

Izlējusi no groza pēdējās dubļu paliekas, Eila vēroja, kā tie lēnām tek lejup. Pagriezusies, lai ietu projām, jaunā sieviete uzmanīgi nepaskatījās, kur liek kāju. Vienā mirklī viņa paslīdēja. Ar plunkšķi iekritusi svaigos, mīkstos mālos, ko pati tikko bija salējusi, neviļus iekliegušies, viņa turpināja slīdēt lejup, pārbrauca pāri apaļajai jumta malai un slidinājās tālāk - lejā pa zirgu piebūves sienu.

Jau nākamajā mirklī, nepaspējot sasniegt zemi, Eila attapās noķerta spēcīgās rokās; izbijusies viņa skatījās dubļiem notašķītā, smejošā Raneka sejā.

- Tas ir viens no veidiem, kā dubļus izklāt pa sienām, - vīrietis sacīja, palīdzēdams jaunajai sievietei atgūt līdzsvaru. Tad, joprojām viņu turēdams, piebilda: - Ja gribēsi to atkārtot, gaidīšu šajā pašā vietā.

Tajā vietā, kur Raneks bija pieskāries viņas rokai, Eila samanīja siltumu un pilnībā izjuta, kā vīrieša augums bija piespiedies viņai tuvu klāt. Tumšādainā vīrieša mirdzošajās un dziļajās acīs bija skaidri redzama iekāre, kas no pašiem dvēseles dziļumiem uzjundīja negribētu jaunās sievietes atsaucību. Nedaudz nodrebējusi, pirms paspēja nolaist acis, viņa piesarka un tad atraisījās no vīrieša apskāviena.

Paskatījusies uz Jondalaru, Eila rada apstiprinājumu savām bažām. Jaunais Zelandoni vīrietis bija dusmīgs. Viņš stāvēja sažņaugtām dūrēm un pulsējošiem deniņiem. Eila ātri novērsa acis. Tagad jaunā sieviete nedaudz vairāk izprata viņa dusmas, apjauzdama, ka tā viņš izpauž savas bailes - zaudējuma bailes, bailes no noraidījuma -, un, par spīti tam, viņa izjuta nelielu aizkaitinājumu. Tā nebija viņas vaina, ka gadījās paslīdēt, un Eila bija pateicīga Ranekam, ka viņš bija gadījies apakšā un viņu noķēris. Atcerēdamās savu reakciju uz viņa ilgstošo pieskārienu, jaunā sieviete vēlreiz nosarka. Ari tur viņa neko nevarēja padarīt.

-     Nāc nu, Eila! - Dīgija sauca. - Taluts saka, ka gana strādāts un karstās pirtis ir izkurējušās. Aiziesim nomazgāt dubļus un pēc tam saposlsimies svētkiem. Tie būs par godu tev.

Abas jaunās sievietes, izmantodamas jaunās piebūves ieeju, iegāja velēnu mājoklī. Kad viņas bija nonākušas pie Mamuta pavarda, Eila pēkšņi pagriezās pret otru jauno sievieti. - Dīgij, kas ir karstā pirts?

-    Tu nekad neesi bijusi karstā pirtī?

-     Nē. - Eila noraidoši pašūpoja galvu.

-     Ak! Tev tā noteikti patiks! Pie Sumbra pavarda tu varēsi novilkt dubļainās drēbes. Sievietes parasti izmanto to pirti, kas atrodas mītnes aizmugurējā daļā. Vīriešiem patīk šī te. - Runādama un iedama cauri Ziemeļbrieža pavardam, Dīgija iegāja Dzērves pavarda teritorijā un norādīja uz arku, kas atradās aiz Manuva gultas.

-     Vai tad tur neatrodas pārtikas noliktava?

-    Tu domāji, ka visas sānu telpas ir noliktavas? Tātad tu to nezināji, vai ne? Skatoties uz tevi, man rodas sajūta, ka jau esi daļa no mums, grūti pat iedomāties, ka īstenībā tu tikai nesen pie mums ieradies. Apstājusies Dīgija pagriezās un paskatījās uz Eilu. - Es tā priecājos, ka būsi viena no mums, manuprāt, tā tam bija lemts notikt.

Eila kautrīgi pasmaidīja. - Ari es par to priecājos un esmu laimīga, ka arī tu, Dīgij, esi šeit. Ir tik jauki iepazīt kādu sievieti… jaunu… tādu pašu kā es.

Dīgija pasmaidīja pretim. - Zinu. Tagad vienkārši vēlos, kaut tu būtu ieradusies agrāk. Vasaras beigās es no šejienes aiziešu. Nu jau man vairs negribas to darīt. Es pati gribu kļūt par savas apmetnes sieviešu vadoni, tāpat kā mana māte, bet man viņas pietrūks tāpat kā tevis un visu pārējo.

-     Cik tālu tu dosies?

-     Nezinu. Neesam vēl izlēmuši, - Dīgija atbildēja.

-     Kāpēc jādodas kaut kur tālu prom? Kāpēc neuzbūvēt jaunu mītni tepat tuvumā? - Eila pajautāja.

-      Nezinu. Vispār jau tā nav pieņemts. Bet ceru, ka es to varētu. Nebiju par to domājusi, - Dīgija atbildēja, dīvaini pārsteigta. Kad abas jaunās sievietes bija sasniegušas pēdējo mītnes pavardu, Dīgija pamācīja: - Novelc netīrās drēbes un atstāj tās tajā kaudzē.

Gan Dīgija, gan Eila novilka savu dubļaino apģērbu. Aiz sarkana ādas priekškara, kas aizsedza diezgan zemu no mamutu ilkņiem izveidotu arku, kura atradās tālākajā mītnes stūri, Eila sajuta nākam siltumu. Dīgija pieliecās un pirmā iegāja iekšā. Eila sekoja draudzenei pa pēdām, bet, pacēlusi priekškaru, jaunā sieviete apstājās; viņa centās saskatīt, kas šeit iekšā atrodas.

-    Pasteidzies un aizver priekškaru! Tu laid laukā karstumu! - sauca kāda balss no tvaikojošās, vāji apgaismotās, it kā piedūmotās telpas.

Eila ātri iemuka iekšā, ļaudama aiz sevis priekškaram nokrist, un sajuta, kā viņu ieskauj karstuma, nevis aukstuma vilnis. Dīgija veda viņu lejā pa nelīdzenām kāpnēm, izgatavotām no mamutu kauliem un atbalstītām pret dubļainas bedres malām, kas bija apmēram trīs pēdas dziļa. Eila apstājās bedres dibenā. Tās grīda bija klāta ar mīkstu, vairākām kārtām saliktu zvērādu, un jaunā sieviete gaidīja, līdz acis apradīs, un tad pavērās apkārt. Izraktā bedre bija apmēram sešas pēdas plata un desmit pēdu gara. Tā sastāvēja no divām apaļām daļām, kas bija savienotas kopā, katrai no tām bija zemi, apaļi griesti, kas atradās tikai kādas trīs vai četras collas virs jaunās sievietes galvas.

Kaulu ogles, kas bija izkaisītas pa grīdas lielāko daļu, spoži kvēloja. Abas jaunās sievietes izgāja cauri mazākajai sekcijai un pievienojās pārējām sievietēm; Eila ieraudzīja, ka arī bedres sienas sedz zvērādas un lielākās sekcijas grīda ir klāta ar mamutu kauliem, kas vienmērīgi un rūpīgi izlikti pa visu platību. Pa šiem kauliem abas sievietes varēja staigāt virs kvēlojošajām oglēm. Vēlāk, kad viņas uzlēja uz grīdas ūdeni, lai iegūtu tvaiku vai nomazgātos, ūdens sakrājās dubļos zem kauliem, bet kājas palika tīras.

Pašā centrā atradās pavards, kurā kvēloja daudz ogļu. Tās nodrošināja telpu ar siltumu un kalpoja kā vienīgais gaismas avots, ja neskaita to vārgo dienas gaismu, kas iespīdēja pa aizklāto dūmu izvades caurumu. Kailas sievietes sēdēja apkārt pavardam uz ķeblīšiem, kas bija sameistaroti no plakaniem kauliem, bet citas mamutu kaulu daļas kalpoja par to balstiem. Gar sienu bija salikti ūdens trauki. Lielos, pamatīgos, cieši pītos grozos atradās auksts ūdens. Tvaiks cēlās no lieliem dzīvnieku kuņģiem, kuri balstījās uz briežu ragu rāmjiem. Kāda no sievietēm ar diviem plakaniem kaulu gabaliem izcēla no pavarda sarkani nokaitētu akmeni un iemeta to vienā no kuņģiem, kas bija piepildīts ar ūdeni. Pacēlās tvaiku mākonis, un telpu piepildīja priežu smarža.

-    Nāc šurp! Vari apsēsties mums ar Taliju pa vidu, - aicināja Nezija, atbrīvodama vietu un pabīdīdama savu raženo augumu uz vienu pusi. Talija pavirzījās uz otru pusi. Arī viņa bija varena sieva, bet vadones augums lielākoties sastāvēja vienīgi no muskuļu masas, kaut ari ķermeņa formas neatstāja nekādas šaubas par šis būtnes piederību pie sieviešu dzimuma.

-     Es vispirms gribu nomazgāt dubļus, - Dīgija paziņoja. - Varbūt arī Eila to vēlas. Vai redzējāt, kā viņa noslīdēja no jumta līdz pat apakšai?

-    Nē. Eila, vai nesasities? - Fralija bažīgi jautāja, ar lielo grūtnieces vēderu sieviete nejutās diez cik ērti.

Dīgija iesmējās, pirms vēl Eila paspēja atbildēt. - Raneks viņu noķēra un par to nebūt neizskatījās nelaimīgs. - Sievietes smaidīja un māja ar galvu.

Pacēlusi bļodu, kas izgatavota no mamuta galvaskausa, Dīgija tajā sajauca karsto un auksto ūdeni, nejauši no karstā ūdens trauka iesmeldama arī priežu zariņu, un no kādas tumšas, mīkstas vielas kaudzes ielika vienu sauju savā un otru - Eilas bļodā.

-     Kas tas tāds? - Eila pajautāja, sajuzdama materiāla īpaši mīksto un zīdaino struktūru.

-     Mamuta vilna, - Dīgija atbildēja. - Apakšējais vilnas slānis, kas dzīvniekiem izaug ziemā. Katru pavasari tie lieliem kumšķiem šo vilnu nomet, tā izspraucas cauri garajam ārējam apmatojumam. Spalva ieķeras krūmos un kokos. Dažkārt to var savelt kamolos ari tieši no zemes. Iemērc to ūdenī un izmanto, lai noberztu dubļus.

-    Arī mati ir dubļaini, - Eila konstatēja, - vajadzētu izmazgāt.

-     Tos mēs izmazgāsim vēlāk, kad būsim nedaudz pasvldušas.

Virmojot lieliem tvaika mutuļiem, abas nomazgājās, pēc tam Eila

apsēdās starp Neziju un Dīgiju. Atlaidusies atpakaļ, Dīgija aizvēra acis un apmierināti nopūtās, bet Eila, brīnīdamās, kāpēc visas šīs sievietes šeit sēž kopā un svīst, sāka visas novērot. Latija, sēdēdama Talijai otrā pusē, viņai uzsmaidīja. Arī Eila atsmaidīja jaunajai meitenei.

Pie ieejas bija dzirdama rosība. Sajutusi aukstu vēja pūsmu, jaunā sieviete saprata, ka ir pamatīgi sakarsusi. Visas pagrieza galvu, lai paskatītos, kas nāk. Lejā pa kāpnēm rausās Ragija un Tusija, viņām sekoja Tronija, kas uz rokām nesa Nuviju.

-    Man bija jāpieskata Hartals, - Tronija paziņoja. - Torneks vēlējās, lai ņemu mazo līdzi uz karsto pirti, bet es negribēju, ka viņš saceļ brēku.

Eila pie sevis nobrīnījās: vai tad vīrieši šeit nedrīkst ienākt, pat mazi puikas ne?

-    Tronij, vai visi vīri ir pirtī? Varbūt man vajadzētu paņemt Ridagu? - Nezija jautāja.

-    Danugs paņēma Ridagu sev līdzi. Šķiet, vīri nolēmuši, ka arī visiem puikām jāiet pirtī kopā ar viņiem, - Tronija sacīja. - Pat bērniem.

-     Frabeks paņēma Tašeru un Krisaveku, - Tusija piebilda.

-    Ir jau pēdējais laiks, lai viņš sāktu izrādīt lielāku interesi par tiem puikām, - Krouzija burkšķēja. - Fralij, vai tad tas nav vienīgais iemesls, kāpēc ar viņu sagāji kopā?

-     Nē, māt. Tas nav vienīgais iemesls.

Eila bija pārsteigta. Nekad agrāk viņa nebija dzirdējusi, ka Fralija būtu runājusi mātei pretī, kaut vai mazliet. Šķiet, neviena cita to nepamanīja. Varbūt šeit, sieviešu sabiedrībā, Fralijai nav jāuztraucas par nostāšanos mātes vai vīra pusē. Krouzija sēdēja atlaidusies, ar aizvērtām acīm, viņas meita bija pārsteidzoši līdzīga savai mātei. Īstenībā - kā divas ūdens lāses. Eila pamanīja, ka Fralija izskatās kārna un gandrīz vai tikpat veca kā viņas māte, ja neņem vērā lielo grūtnieces vēderu. Grūtnieces potītes bija pietūkušas. Tā nebija laba zīme. Eila ļoti vēlējās Fraliju izmeklēt un saprata, ka varbūt šeit tas ir iespējams.

-     Fralij, vai tev ļoti piepampst potītes? - Eila, it kā nedaudz vilcinādamās, jautāja. Visas sievietes saslējās, gaidīdamas Fralijas atbildi, it kā nupat tikai būtu sapratušas, kas Eilai ienācis prātā. Pat Krouzija, neteikdama ne vārda, vēroja meitu.

Paskatījusies uz savām kājām, it kā aplūkodama piepampušās potītes, Fralija kaut ko apsvēra. Tad, pacēlusi acis, sacīja: - Jā. Pēdējā laikā tās bieži piepampst.

Nezija izdvesa skaļu atvieglojuma nopūtu, arī pārējās sievietes jutās tāpat.

-    Vai tev joprojām no rītiem ir slikta dūša? - Eila jautāja, noliekusies uz priekšu.

-     Ar pirmajiem diviem bērniem man tik ilgi nebija slikta dūša.

-     Fralij, vai ļausi man… tevi apskatīt?

Fralija palūkojās uz pārējām sievietēm. Neviena neteica ne vārda. Nezija smaidīja un māja ar galvu, klusi mudinādama viņu piekrist.

-     Labi, - Fralija noteica.

Eila ātri piecēlās kājās, ieskatījās grūtnieces acīs, paostīja viņas elpu un pataustīja pieri. Šeit bija pārāk tumšs, lai kaut ko saredzētu, un pārāk karsts, lai noteiktu drudzi. - Vai atgulsies? - Eila palūdza.

Visas pavirzījās nost, atbrīvodamas Fralijai vietu, kur izstiepties. Jaunā zāļu sieva taustīja, klausījās, uzmanīgi un prasmīgi pārbaudīja grūtnieci, bet pārējās sievietes ziņkārīgi noraudzījās.

-    Tev ir slikta dūša ne tikai no rītiem, - beigusi apskati, Eila konstatēja. - Es iedošu zāles, lai tu neizvemtu visu ēdienu. Tās tev palīdzēs justies labāk un mazinās pietūkumu. Vai ņemsi?

-     Nezinu, - Fralija šaubījās. - Frabeks vēro itin visu, ko ēdu. Viņš ir noraizējies par mani, bet tam nepiekritīs. Viņš noteikti jautās, no kurienes man tās zāles.

Krouzija sēdēja, lūpas sakniebusi, acīmredzami valdīdamās, lai neteiktu to, ko vēlējās, baidīdamās: ja to pateiks, Fralija nostāsies Frabeka pusē un atteiksies no Eilas palīdzības. Nezija un Talija pārmija skatienus. Tāda savaldība nemaz neizskatījās pēc Krouzijas.

Eila pamāja. - Šķiet, ka zinu izeju, - viņa sacīja.

-     Nezinu, kā jūs pārējās, bet es esmu gatava noskaloties un doties ārā, - Dīgija paziņoja. - Eila, ko tu teiktu par vienu ātru iemešanos sniega kupenā?

-     Man nekas nav pretim. Esmu pārkarsusi.

17

Atvēris aizkaru, kas stāvēja nolaists tās gultas priekšā, kurā viņi abi ar Eilu gulēja, Jondalars pasmaidīja. Jaunā sieviete sēdēja gultas vidū, kājas sakrustojusi, slaucīja matus, un viņas āda bija sārta un pietvīkusi.

-     Es tik labi jūtos, - viņa sacīja, uzsmaidījusi vīrietim. - Dīgija jau teica, ka man tas patikšot. Vai tev patika karstā pirts?

Ierāpies viņai blakus, jaunais vīrietis ļāva aizkaram nolaisties. Ari viņa āda bija sārta un pietvīkusi, bet Jondalars jau bija pilnīgi saģērbies, izsukājis matus un pakausi sasējis tos astē. Karstā pirts bija bijusi tik uzmundrinoša, ka viņš pat bija apsvēris iespēju noskūt bārdu, bet tā vietā to nedaudz apgriezis.

-     Man tā allaž ir patikusi, - viņš atzinās. Vīrietis nespēja sev pretoties. Apskāvis Eilu, viņš sāka to skūpstīt un glāstīt sievietes silto augumu. Viņa ar prieku atsaucās, ļāvās viņa apskāvieniem un klusi ievaidējās, kad viņš noliecies paņēma mutē viņas krūtsgaliņu.

-     Ak Lielo Māt! Sieviete, tu esi tik kārdinoša! - viņš sacīja, atraudamies no viņas. - Ko gan cilvēki teiks, kad sāks ierasties pie Mamuta pavarda par godu tavai pieņemšanas ceremonijai un atradīs mūs neapģērbušos, dalāmies Baudas veltē un nesagatavojušos svinīgajam pasākumam?

-     Varam viņiem palūgt, lai pienāk vēlāk, - Eila ar smaidu atbildēja.

Jondalars skaļi iesmējās. - Laikam jau tu to varētu, vai ne?

-     Nu, tu taču man parādīji savu signālu, vai ne? - viņa pajautāja, nerātni smaidīdama.

-     Savu signālu?

-    Vai neatceries? To signālu, ko vīrietis rāda sievietei, kad viņu grib? Tu sacīji, ka es vienmēr to sapratīšot, pēc tam tu mani noskūpstīji un apmīļoji. Tātad tu man devi signālu, un, kad vīrietis dod sievietei signālu, klana sieviete nekad viņam neatsaka.

-     Vai tiešām viņa nekad neatsaka? - vīrietis brīnījās, joprojām nespēdams tam noticēt.

-Jondalar, tā viņa ir mācīta. Tieši tā īstai klana sievietei ir jāuzvedas, - Eila atbildēja ar perfekti lietišķu nopietnību.

-    Hmm, tātad tu saki, ka man ir jāsaka pēdējais vārds? Ja es sacītu: paliekam šeit un dalāmies Baudas veltē, vai tādā gadījumā tu liktu pārējiem gaidīt? - Jaunais vīrietis centās būt nopietns, bet viņa acīs dzirkstīja prieka uguntiņas par šo viņu intīmo joku.

-    Tikai tad, ja parādīsi man signālu, - viņa atbildēja, pielāgodamās viņa tonim.

Apskāvis viņu, Jondalars vēlreiz noskūpstīja Eilu, un, sajuzdams sievietes silto ādu un vēl siltāko atsaucību, viņš jau gandrīz krita kārdinājumā noskaidrot, vai viņa bija jokojusi vai tiešām teikusi patiesību, bet pavisam negribīgi viņš tomēr palaida Eilu vaļā.

-     Es labāk būtu vēlējies nelaist tevi vaļā, bet jāļauj tev apģērbties. Pavisam drīz šeit sanāks ļaudis. Ko tu vilksi mugurā?

-    Man īstenībā nav nekā, ko vilkt mugurā, ja nu vienīgi daži apmetņi no klana laikiem un vienas garās bikses. Kaut man būtu kaut kas piemērots! Dīgija man parādīja, ko viņa taisās ģērbt mugurā. Viņas drēbes ir tik skaistas - nekad neko tamlīdzīgu neesmu redzējusi. Pēc tam kad sāku sukāt matus ar dadzi, viņa man iedeva vienu no savām sukām, - Eila stāstīja, parādīdama Jondalaram cietu mamuta saru suku, viens tās gals bija cieši notīts ar jēlādu, lai izveidotu rokturi, piešķirot sukai platu konusveida krāsu otas formu. - Dīgija man iedeva arī kreļļu un gliemežvāciņu virteni. Ielikšu to matos, kā to dara Dīgija.

-     Labāk ļaušu tev saposties, - Zelandoni vīrietis sacīja, pavērdams aizkaru, lai dotos prom. Vēlreiz pieliecies viņu noskūpstīt, viņš piecēlās. Pēc tam kad ādas aizkars bija nolaidies, Jondalars kādu brīdi palika aiz tā stāvam un viņa pierē ievilkās rūpju rieva. Viņš ļoti vēlējās tagad būt kopā ar Eilu un neraizēties par pārējiem apmetnes iemītniekiem. Dzīvojot ielejā, viņi bija varējuši darīt, ko vien vēlējās un kad vien vēlējās. Un tad Eilai nevajadzētu gatavoties pieņemšanas ceremonijai Mamutu ciltī, kas dzīvoja tik tālu no Jondalara mājām. Un ja nu viņa gribēs šeit palikt? Jauno vīrieti pārņēma biedējoša izjūta, ka pēc šī vakara nekas vairs nebūs tā, kā bijis.

Pagriezies, lai dotos prom, viņš pamanīja Mamutu, kas aicināja viņu pienākt tuvāk. Garais, jaunais vīrietis piegāja pie slaidā, vecā pareģa.

-     Ja neesi aizņemts, man noderētu tava palīdzība, - Mamuts sacīja.

-     Ar prieku palīdzēšu. Kas man jādara? - Jondalars jautāja.

Izņēmis no mantu noliktavas tālākā gala četras garas kārtis, Mamuts

tās parādīja Jondalaram. Apskatījis tās tuvāk, jaunais vīrietis saprata,

ka kārtis nav izgatavotas no koka, bet gan no cieta kaula; tie bija līki mamuta ilkņi, kam piešķirta taisna forma. Pēc tam vecais vīrs iedeva viņam lielu veseri ar rokturi. Jondalars izpētīja ari smago, veserim līdzīgo instrumentu, jo agrāk nekad neko tamlīdzīgu nebija redzējis. Tas viscaur bija apvilkts ar ādu. Pēc taustes viņš sajuta, ka lielajam akmenim apkārt ir ierobīta apaļa grope un ap gropi aptīta lokana vītola rīkste, kas piesieta pie kaula roktura. Pēc tam viss veseris bija apvilkts ar mitru, neapstrādātu ādu, kas bija tīri noskrāpēta. Izžūstot jēlāda sarāvās un cieši piekļāvās gan akmens veserim, gan rokturim, kļuva par stingru ādu un cieši saturēja to kopā.

Mamuts pieveda jauno vīrieti pie pavarda bedres un, pacēlis zāles paklājiņu, parādīja izraktu caurumu, apmēram sešas collas platu, kas bija piepildīts ar maziem akmentiņiem un kaulu gabaliem. Pa abiem viņi tos izņēma ārā, tad Jondalars atnesa vienu no kaula kārtīm un ielika tās galu bedrē. Kamēr Mamuts turēja to taisnu, Jondalars sakrāva tai apkārt akmeņus un kaulus, ar akmens veseri ieblietēdams tos cieši zemē. Kad pirmā kārts bija pamatīgi nostiprināta, viņi ielika vēl vienu un pēc tam vēl vienu; tās, stāvēdamas cita no citas nedaudz atstatu, veidoja loku ap pavardu.

Pēc tam vecais vīrs izņēma kādu paciņu, ļoti piesardzīgi un ar lielu cieņu attina to vaļā un izvilka ārā glīti satītu plānu, trausla materiāla loksni, kas izskatījās pēc pergamenta. Kad tas tika atrullēts, Jondalars ieraudzīja vairākas dzīvnieku figūras - mamutu, putnus un starp tiem arī alu lauvu -, uz pergamenta bija uzzīmētas dīvainas ģeometriskas figūras. Viņi to piestiprināja pie taisnajām kaula kārtīm, tas radīja caurspīdīga, apzīmēta ekrāna priekšstatu un atradās nomaļus no pavarda. Atkāpies pāris soļu atpakaļ, Jondalars novērtēja kopskatu un ieintriģēts ieskatījās tuvāk. Kad zarnas tika atvērtas, iztīrītas un izžāvētas, tās parasti kļuva caurspīdīgas, bet šī loksne bija izgatavota no kaut kā cita. Viņš nojauta, no kā tā varētu būt darināta, bet nebija drošs par savu pieņēmumu.

- Tā nav taisīta no zarnām, vai ne? Tās būtu jāsašuj kopā, bet šī loksne ir no viena gabala. - Mamuts piekrītot pamāja ar galvu. - Tad jau tai ir jābūt plēvei no kāda liela dzīvnieka ādas iekšpuses, kura kaut kā tikusi noņemta vienā gabalā.

Vecais vīrs pasmaidīja. - Tas bija mamuts, - viņš sacīja. - Balta mamutu mātīte.

Jondalara acis plati iepletās, un viņš vēlreiz ar sajūsmu pavērās loksnē.

-    Tā kā mamutu mātītes gars pameta viņas miesu Vasaras sapulces pirmo medību laikā, katra apmetne saņēma savu daļu no baltā mamuta. Visas apmetnes gribēja iegūt balto mātīti. Es palūdzu šo te; mēs to saucam par ādas ēnu. Tai ir mazāk matērijas nekā jebkuram citam gabalam, un to nevar visiem izrādīt, lai redzētu tās reālo spēku, bet es uzskatu, ka tam, kas ir netverams, piemīt lielāks spēks. Šī ir kas vairāk par mazu loksni; tā sevī ietver visu lietu iekšējo dvēseli.

Pēkšņi, skriedami no Sumbra un Dzērves pavarda ejas puses un dzīdamies viens otram pakaļ, Brinans un Krisaveks iebrāzās Mamuta pavarda plāna vidū. Uzkrituši viens otram virsū un cīnīdamies, abi puikas gandrīz vai uzdūrās smalkajam izstrādājumam, bet apstājās, kad Brinans pamanīja gara kājas kaula plānu apakšstilbu, kas aizšķērsoja palaidņiem ceļu. Pacēluši acis, viņi paskatījās tieši uz mamuta zīmējumu un abi noelsās. Tad viņi pavērās Mamutā. Jondalaram pareģa seja izskatījās bezkaislīga, bez jebkādas izteiksmes, bet, kad septiņgadīgais un astoņgadīgais puika pavērās Mamutā, viņi ātri piecēlās kājās un, uzmanīgi apiedami smalko zīmējumu, devās uz pirmo pavardu, it kā būtu saņēmuši bargu rājienu.

-     Puikas izskatījās nožēlas pilni, gandrīz vai nobijušies, bet tu taču nepateici ne vārda, un agrāk šie bērni nekad nav no tevis baidījušies, - Jondalars atzina.

-    Viņi ieraudzīja zīmējumu. Dažkārt, kad ieskaties spēcīga gara pašā būtībā, tad ieraugi pats savu dvēseli.

Jondalars pasmaidīja un pamāja, bet nebija pārliecināts, ka sapratis, ko vecais mamuts ar to gribējis sacīt. Jaunais vīrietis nodomāja: "Viņš runā kā zelandoni - noslēpumaini, kā parasti izsakās viņa amata brāļi." Tomēr Jondalars nebija pārliecināts, ka vēlas ieskatīties savā dvēselē.

Iedami cauri Lapsas pavardam, puikas pamāja kaula riku meistaram, un tas viņiem uzsmaidīja. Raneka smaids kļuva vēl platāks, kad viņš atkal pievērsa uzmanību Mamuta pavardam, kuru jau kādu laiku bija vērojis. Tikko bija parādījusies Eila un, nostājusies pie savas gultas priekškara, kārtoja tuniku. Ieraugot jauno sievieti, Raneks nosarka, kaut arī zem tumšās ādas tas nebija redzams. Viņa sirds sāka sisties ātrāk un gurnos bija jūtams sasprindzinājums.

Jo biežāk viņš Eilu redzēja, jo daiļāka viņa kaula meistaram šķita. Saules garie stari, iespīdēdami pa dūmu izejas caurumu, it kā tīši raidīja savu trīsuļojošo gaismu uz jauno sievieti, vai varbūt viņam tā tikai likās. Raneks gribēja šo bridi paturēt atmiņā un ar acīm veldzēties viņas stāvā. Savā kaislīgajā prātā viņš bija sievieti idealizējis. Eilas kuplie, mirdzošie mati mīkstos viļņos ieskāva viņas seju, it kā zeltains mākonis spēlētos ar saules stariem; viņas dabiskās kustības iemiesoja absolūtu grāciju. Neviens nezināja, kādu uztraukumu Raneks bija pārdzīvojis, kad Eila bija devusies prom, vai ari nenojauta par to laimi, ko tumšādainais vīrietis izjuta tā dēļ, ka šī sieviete kļūs par Mamutu cilts piederīgo. Raneks saviebās, kad Jondalars, ieraudzījis Eilu, piegāja pie viņas un īpašnieciski aplika viņai roku, aizsegdams tumšādainajam vīrietim skaisto skatu.

Ejot uz pirmo pavardu, Jondalars un Eila viņam tuvojās. Jaunā sieviete pa ceļam apstājās un ar acīm redzamu sajūsmu un apbrīnu paskatījās uz zīmējumu. Virzoties pa koridoru cauri Lapsas pavardam, Jondalars gāja aiz Eilas. Raneks redzēja, kā Eila, pirms paspēja nodurt acis, viņu ieraugot, nosarkst. Tumšādainā vīrieša dēj arī jaunā Zelandoni seja pietvīka sārta, bet viņa skatiens liecināja par to, ka viņam šīs izjūtas nebūt nav patīkamas. Jauniešiem ejot garām, abi vīrieši viens otru noskatīja no galvas līdz kājām - Jondalara greizsirdība un dusmas bija acīm redzamas. Raneks ļoti nopūlējās izlikties pašpārliecināts un cinisks. Tumšādainā vīrieša acis tūdaļ pievērsās nākamajam stāvam, kas sekoja jauniešiem aiz muguras; ieskatījies acīs vīram, kas bija Lauvas apmetnes garīguma simbols, Raneks zināmu iemeslu dēļ apmulsa.

Piegājuši pie pirmā pavarda, viņi devās cauri ieejas priekšnamam. Eila sāka izprast, kāpēc nebija pamanījusi drudžaino gatavošanos svētkiem. Nezija pārraudzīja nokaltušo lapu un kūpošas zāles aizvākšanu no zemē izraktās cepamās bedres, un smaržas, kas plūda no turienes, lika siekalām saskriet mutē. Maltītes gatavošana jau bija sākusies, pirms viņi devās uz upi pēc māliem, un cepetis visu laiku, kamēr viņi strādāja, bija savā nodabā čurkstējis. Tagad to atlika vienīgi likt galdā izsalkušajiem apmetnes ļaudīm.

Pirmās no bedres tika izceltas stingrās saknes, kas pēc tik ilgas gatavošanas pašas kusls mutē, tām sekoja grozi, kuros bija sajauktas kaulu smadzenes, zilenes un dažādas izcepušās savvaļas augu sēklas, to skaitā balandu sēklas, visvisādu graudu maisījums un taukainie zemesrieksti. Stundām ilgās gatavošanās rezultātā bija izveidojusies bieza, pudiņam līdzīga masa, kas pēc izņemšanas no groza saglabāja ieņemto formu, un, kaut ari pudiņš nebija salds, ogas tam piešķīra patīkamo augļu aromātu - tas smaržoja brīnumjauki. Pēc tam tika izcelts vesels mamuta gurna gabals, kas bija izcepies pats savos taukos un tagad bija tik mīksts, ka juka vai ārā.

Saule jau rietēja, un saltais vējš skubināja visus ātrāk atgriezties pajumtē, līdzi nesot gatavo ēdienu. Šoreiz, kad Eilai lūdza pirmajai izvēlēties sev ēdienu, viņa vairs nebija tik kautrīga. Svētki tika rīkoti par godu viņai, un, kaut ari Eilai vēl joprojām nepatika atrasties uzmanības centrā, jaunā sieviete priecājās par šo svētku iemeslu.

Dīgija pienāca klāt un apsēdās viņai blakus; Eila sevi pieķēra nopētām draudzeni. DIgijas biezie, sarkanīgi brūnie mati bija atķemmēti no sejas un saņemti gredzenā, kas slējās pašā galvvidū. Apaļu ziloņkaula kreļļu virtene, kurā katra krellīte darināta un caurdurta ar rokām, bija savīta kopā ar matiem un izcēlās kā kontrastējošs akcents. Dīgijai mugurā bija gara, brīva mīkstas ādas kleita - Eila to uzskatīja par garu tuniku, kas no jostas apņemtā vidukļa krita mīkstās krokās, zvērāda bija nokrāsota tumši brūnā krāsā ar nedaudz spīdīgu faktūru. Kleitai nebija piedurkņu, bet plecos tā bija plata un radīja iespaidu, ka tai ir īsas piedurknes. Mugurpusē, sākot no pleciem, nokarājās garu, sarkanīgi brūnu mamuta spalvu bārkstis, priekšpusē tās veidoja V veida savienojumu un sniedzās vēl zemāk par vidukli.

Kakla līniju izcēla trīskārša ziloņkaula kreļļu virtene, un ap kaklu bija aplikta konusveida gliemežvāku kaklarota, kuru papildināja cilindriski liepu mizu stobriņi un dzintara gabaliņi. Ap Dīgij as labās rokas augšdelmu bija aplikta ziloņkaula rokassprādze, kurā bija iegravēts mainīgs V veida raksts. Tāds pats raksts okera sarkanā, dzeltenā un brūnā tonī atkārtojās arī jostā, kas bija sapīta no dzīvnieku spalvām, dažas no tām bija nokrāsotas. Pie jostas cilpiņā bija piestiprināts krama nazis ar ziloņkaula rokturi, tas atradās jēlādas makstī, un vēl vienā cilpiņā bija piekārta izdobta, melna sumbra raga apakšējā daļa, kas kalpoja kā dzeramais kauss un bija Sumbra pavarda iemītnieku talismans.

Svārki bija piegriezti pa diagonāli - no sāniem virs ceļa līdz zināmai atzīmei priekšā un aizmugurē. Trīs ziloņkaula kreļļu rindas, trušādas strēmelīte, otrā ādas kārta, salikta kopā no vairākām svītraino susliku muguriņām, izcēla diagonālo apakšmalu, no kuras vēl nokarājās garas pinkainā mamuta spalvu bārkstis, kas sniedzās gandrīz vai līdz potītēm. Dīgijai nebija kājās garās bikses, un cauri bārkšu malai bija redzamas viņas kājas, kā ari tumši brūni garie zābaki, kas pēdas daļā atgādināja mokasīnus un bija nopulēti spīdīgi.

Eila brīnījās, kā Mamutu cilts ļaudis panāk ādas spīdumu. Visām Eilas apstrādātajām zvērādām un kažokādām bija mīksta, dabiska faktūra. Bet visā visumā jaunā sieviete apbrīnoja Dīgiju un uzlūkoja viņu ar sajūsmu, nodomājot, ka viņa ir skaistākā Sieviete, ko jebkad redzējusi.

-     Dīgij, tavs apģērbs ir tik skaists… vai tā ir tunika?

-     To varētu nosaukt par garo tuniku. Īstenībā tā ir vasaras kleita. Pagatavoju to pagājušajā vasarā pirms došanās uz Vasaras sapulci, kad Branags mani pirmo reizi oficiāli bildināja. Biju domājusi vilkt mugurā ko citu, bet tad pārdomāju. Zināju, ka atradisimies telpās un būs loti karsts.

Jondalars pievienojās abām jaunajām sievietēm, un bija skaidri redzams, ka ari viņš Dīgiju uzskata par ļoti pievilcīgu sievieti. Uzsmaidot viņai, jaunā vīrieša skatiens, kas padarīja viņu neatvairāmi pievilcīgu, ne tikai izteica viņa jūtas, bet arī zināmā mērā tās pastiprināja un provocēja uz neizbēgamu atsaucību. Dīgija sirsnīgi un vilinoši uzsmaidīja garajam, pievilcīgajam vīrietim ar pasakaini zilajām acīm.

Pie viņiem pienāca Taluts, nesdams milzīgu paplāti ar ēdienu. Paskatījusies uz vadoni, Eila noelsās. Viņam galvā bija fantastiska cepure, kas sniedzās tik augstu, ka gandrīz vai skāra griestus. Tā bija izgatavota no dažādiem krāsotu ādu gabaliņiem, vairākām dažnedažādām kažokādām - to skaitā bija gara, kupla vāveres aste, kas nokarājās viņam pār muguru un priekšpusē; abās cepures pusēs bija izslējušies divi nelieli mamuta ilkņi, kas augšpusē bija savienoti kopā tāpat kā mītnes ieejas arka. Taluta tunika, kas sniedzās līdz ceļiem, bija tumši bordosarkanā krāsā. Tunikas priekšpuse bija tik bagātīgi izdaiļota ar sarežģītiem mamuta kaula kreļļu rakstiem, dzīvnieku zobiem un dažādiem gliemežvākiem, ka zem tā visa bija grūti saskatīt tunikas ādu.

Piedevām viņam ap kaklu bija uzlikta smaga kaklarota no alu lauvas nagiem un acuzobiem, kurā bija iestarpināti dzintara gabaliņi, un uz krūtīm karājās ziloņkaula plāksnīte ar iegravētām mīklainām zīmēm. Zem vēdera bija sajozta plata, melna ādas josta, priekšpusē sasieta ar ādas pušķīšiem. Pie jostas cilpiņā karājās duncis, izgatavots no noasināta mamuta ilkņa gala ar šķērsām iegravētām līnijām ērtākam atbalstam; jēlādas maksts ar krama nazi, kuram arī bija ziloņkaula rokturis, un ritenim līdzīgs priekšmets ar spieķiem raksturīgām iedaļām, no kura aukliņās nokarājās maisiņš, acuzobi un pati ievērojamākā lieta - alu lauvas kupls astes galiņš. Talutam kustoties, garas mamuta spalvu bārkstis, kas gandrīz vai vilkās pa zemi, atklāja to, ka arī vadoņa bikses ir tikpat daiļi izrotātas kā tunika.

īpaši interesanti bija viņa spīdīgie, melnie zābaki - ne jau rotājumu dēļ, jo tādu nebija, bet gan tāpēc, ka apaviem nebija nevienas vīles. Izrādījās, ka zābaki izgatavoti no vesela mīkstas ādas gabala, kas piegriezts pēc viņa kājas formas. Tā bija viena no vairākām mīklām, ko Eila vēlāk gribēja atminēt.

-    Jondalar! Redzu, ka esi atradis divas pašas skaistākās mūsu apmetnes sievietes! - Taluts iesaucās.

-    Tev taisnība, - jaunais Zelandoni vīrietis smaidīdams piekrita.

-    Ne mirkli nesvārstoties, varu saderēt, ka šīs abas sievietes jebkurā kompānijā mācētu pašas par sevi pastāvēt, - Taluts turpināja. - Tu esi daudz ceļojis, ko tu par to saki?

-     Pilnīgi tev piekrītu. Esmu redzējis daudz sieviešu, bet nekur nav bijušas tādas skaistules kā šeit, - Jondalars atbildēja, skatīdamies tieši uz Eilu. Pēc tam uzsmaidīja arī Dīgijai.

Dīgija smējās. Viņai patika tādi mājieni, bet nebija nekādu šaubu par to, kam piederēja Jondalara sirds. Un Taluts Dīgijai allaž ir veltījis ekstravagantus komplimentus; viņa bija Taluta likumīgā radiniece un mantiniece - māsasmeita, bet māsa savukārt bija viņa mātes meita. Taluts mīlēja sava pavarda bērnus un rūpējās par tiem, bet tie bija Nezijas bērni un viņas brāļa Vimeza mantinieki. Nezija pie sava pavarda bija pieņēmusi ari Raneku, tā kā viņa māte bija mirusi, tas padarīja viņu gan par Vimeza pavarda bērnu, gan likumīgo radinieku un mantinieku, bet tas bija izņēmums.

Visi apmetnes ļaudis izmantoja izdevību izrādīt savus greznos tērpus, un Eila ļoti centās visu laiku neblenzt te uz vienu, te uz otru. Mamutu cilts ļaužu tunikas bija dažāda garuma, gan ar piedurknēm, gan bez tām, apģērba krāsu gamma bija pati krāšņākā un ar atšķirīgiem rotājumiem. Vīru tunikas parasti bija īsākas, krāšņāk izrotātas, un greznas bija arī cepures. Sievietes pārsvarā deva priekšroku V veida tunikas apakšmalai, kaut arī Talijas tunika vairāk izskatījās pēc apjozta krekla, nēsājama virs biksēm. To klāja izsmalcināti un mākslinieciski zīmējumi, krelles, gliemežvāki, dzīvnieku zobi, gravēts ziloņkauls un ļoti daudz smagnēju dzintara gabalu. Kaut ari sieviešu līnijas vadonei galvā nebija cepures, viņas mati bija tik izsmalcināti sakārtoti un izgreznoti, ka gandrīz vai izskatījās pēc cepures.

Bet salīdzinājumā ar pārējām Krouzijas tunika izskatījās pati oriģinālākā. Tai nebija parastās aizdares priekšpusē, tā bija piegriezta pa diagonāli; šķērsām tunikas priekšējai daļai tās labajos sānos bija noapaļots iegriezums un kreisajos - noapaļots izgriezums. Tomēr vispārsteidzošākā bija tunikas krāsa. Tā bija balta, ne pelēkbalta vai ziloņkaula krāsā, bet spilgti balta, ar bārkstīm un citu dekorējumu starpā izšūta ar lielās ziemeļu dzērves baltajām spalvām.

Pat bērni bija saposti ceremonijai. Ieraudzījusi Latiju stāvam maliņā baram, kas bija sapulcējies ap viņu un Dīgiju, Eila palūdza meiteni pienākt tuvāk un parādīt savu tērpu, īstenībā aicinādama viņu pievienoties. Savukārt Latija izteica komplimentus Eilas kreļļu un gliemežvāku izkārtojumam, kurus Dīgija bija viņai iedevusi, un nodomāja, ka arī viņai vajadzētu pamēģināt šīs rotas nēsāt tādā veidā. Eila smaidīja.

Viņa nebija varējusi izdomāt, kā šis rotaslietas izmantot, un beidzot bija visas virtenes savijusi kopā un aplikusi ap galvu pāri pierei, tāpat kā nēsāja lingu. Latija tika ātri iesaistīta vispārējā ķircināšanā un kautri pasmaidīja, kad Vimezs viņai izteica komplimentu, ka meitene šovakar esot daiļa, - tas bija dāsns kompliments no tik mazrunīga vīra kā Vimezs. Tiklīdz Latija bija pievienojusies šim bariņam, ari Ridags veikli vien sekoja viņai pa pēdām. Eila paņēma puiku klēpī. Ridaga tunika bija pašūta pēc tāda paša parauga kā Talutam, tikai mazāk izdekorēta. Zēns nebūtu varējis panest tik lielu svaru. Taluta svētku drānas svēra daudzreiz vairāk par pašu Ridagu. Tikai daži stiprākie vīri būtu spējuši noturēt uz galvas vienu pašu vadoņa cepuri.

Bet Raneks vēl nesteidzās parādīties. Vairākas reizes Eila bija pēc viņa lūkojusies un pamanījusi viņa prombūtni, bet, beidzot ieraudzījusi tumšādaino vīrieti, viņa bija pārsteigta. Visiem bija paticis izrādīt Eilai savas svētku drēbes, lai redzētu jaunās sievietes reakciju; viņa bija tik iepriecināta, patīkami pārsteigta un nemaz to neslēpa. Raneks, to visu vērodams, gribēja atstāt īpašu atmiņā paliekošu iespaidu, tāpēc atgriezās pie Lapsas pavarda, lai vēlreiz pārģērbtos. Viņš bija vērojis Eilu, stāvēdams pie Lauvas pavarda, un, kamēr viņa bija iegrimusi sarunā, paslīdēja garām. Pagriezusi galvu, Eila vienā mirklī viņu ievēroja, un, spriežot pēc jaunās sievietes pārsteigtā skatiena, vēlamais efekts bija panākts.

Raneka tunikas fasons un elegance bija neparasti; tās konusveida piegriezuma forma un platās zvanveida piedurknes piešķīra tai īpaši atšķirīgu izskatu un nodeva tās ārzemniecisko izcelsmi. Tā nebija Mamutu cilts tunika. Šo tuniku Raneks bija ietirgojis - un dārgi par to samaksājis, bet, tiklīdz bija to ieraudzījis, tā uzreiz sapratis, ka viņam tā ir jāiegūst sev. Reiz, pirms dažiem gadiem, kāda ziemeļu teritorijas apmetne bija devusies tirdzniecības ceļojumā pie rietumu apgabalā dzīvojošas cilts, kas bija attāli radniecīga Mamutu ciltij, un tās vadonim bija uzdāvināts šis krekls kā savstarpēju radniecības saišu apliecinājums un nākotnes draudzības ķīla. Vadonis nebūt negribēja no šī krekla atteikties, bet Raneks bija bijis tik uzstājīgs un beigās par to piedāvājis tik lielu samaksu, ka krekla īpašnieks nebija spējis no tās atteikties.

Vairums no Lauvas apmetnes ļaužu tērpiem bija nokrāsoti brūnos toņos vai ari tumši sarkanā, vai dzeltenā un bagātīgi izrotāti ar gaišas krāsas mamuta kaula krellēm, zvēru zobiem, gliemežvākiem un dzintaru, papildināti ar kažokādām un putnu spalvām. Raneka tunika bija gaišā ziloņkaula krāsā, gandrīz vai balta, gaiši sulīgā tonī, un vīrietis zināja, ka tā satriecoši kontrastē ar viņa tumšo ādas krāsu, bet vēl pārsteidzošāki bija tunikas rotājumi. Gan krekla priekšpuse, gan aizmugure bija izmantota kā fons gleznai, kas bija uzzīmēta, izmantojot dzeloņcūkas adatas un smalkas aukliņas, kuras bija nokrāsotas sulīgās, spilgtās pamatkrāsās.

Krekla priekšpusē no koncentriskiem apļiem bija uzzīmēts abstrakts sēdošas sievietes portrets spilgti sarkanā, oranžā, zilā, melnā un brūnā krāsā, viena apļu grupa attēloja viņas vēderu, vēl divi pārējie apļi - krūtis. Apļu iekšpusē bija iezīmēti mazāki aplīši, kas attēloja sievietes gūžas, plecus un rokas. Galva sastāvēja no trijstūra, ar smailu zodu un plakanu augšpusi, sejas vaibstu vietā vijās noslēpumainas līnijas. Krūšu un vēdera apļa vidū ar spilgti sarkaniem aplīšiem acīmredzot bija attēloti krūtsgaliņi un naba, no galvas plakanās augšpuses vijās krāsainu akmentiņu virkne - zaļi un sārti turmalīni [7] , sarkani granāti un akvamarīni. Krekla mugurpusē bija attēlota tā pati sieviete, tikai no mugurpuses; ar koncentriskiem apļiem vai tā daļām bija attēloti sievietes dibens un pleci. Tā pati krāsu gamma vairākkārt atkārtojās ari zvanveida piedurknēm.

Nespēdama parunāt, Eila vienkārši skatījās. Pat Jondalars bija pārsteigts. Viņš bija ceļojis pa tālām zemēm, saticis dažādus ļaudis ar atšķirīgu ģērbšanās stilu gan ikdienā, gan svētkos. Jaunais Zelandoni bija redzējis izšuvumus ar putnu spalvām, izpratis un apbrīnojis to krāsošanas tehniku un piešūšanu pie apģērba, bet nekad savā mūžā nebija redzējis nevienu tik krāsainu un iespaidīgu apģērbu.

- Eila, - ierunājās Nezija, paņemdama no Eilas šķīvi, - Mamuts vēlas ar tevi bridi aprunāties.

Eilai pieceļoties, visi ļaudis sāka novākt maltītes šķīvjus un gatavoties ceremonijai. Tā kā priekšā bija gaidāma gara ziema, šajā pasīvajā gadalaikā tiks organizēti dažnedažādi svētki un ceremonijas, lai apmetnes ļaudīm būtu interesantāka dzīve - Brāļu un māsu viesības, Garās nakts dzīres, Smiešanās sacensības, vairāki svētki un festivāli par godu Mātei -, bet Eilas pieņemšana ciltī bija negaidīti svētki, tāpēc arī ļoti patīkami.

Kamēr ļaudis sāka pulcēties pie Mamuta pavarda, Eila sagatavoja uguns iekurināšanas materiālu, kā Mamuts bija lūdzis. Pēc tam viņa sāka gaidīt, pēkšņi sajuzdamās nervoza un satraukta. Eilai tika galvenajos vilcienos izskaidrota ceremonijas norise, tāpēc viņa zināja, kas notiks un ko sagaida no viņas pašas, bet jaunā sieviete nebija uzaugusi Mamutu cilts vidū. Pieņemtās uzvedības normas un paražas Eilai bija svešas, kaut arī Mamuts, izprotot jaunās sievietes bailes, bija mēģinājis viņu mierināt, viņa uztraucās, ka kaut ko var izdarīt nepareizi.

Vērodama ļaudis, viņa sēdēja uz paklājiņa blakus pavardam. Ar acs kaktiņu Eila pamanīja, ka Mamuts ar vienu malku kaut ko iedzer. Vēl viņa ievēroja, ka Jondalars pavisam vientuļš sēž uz viņu gultas paaugstinājuma. Jaunais vīrietis izskatījās uztraucies un nepavisam ne laimīgs, un Eila sāka šaubīties, vai rīkojas pareizi, kļūdama par Mamutu cilts piederīgo. Aizvērusi acis, viņa klusējot domās vērsās pie sava totēma. Ja Alu Lauvas gars to nebūtu gribējis, vai viņš būtu viņai atsūtījis zīmi?

Jaunā sieviete zināja, ka tūlīt sāksies ceremonija, jo Taluts un Talija nostājās viņai katrs savā pusē un Mamuts ar aukstiem pelniem apbārstīja pēdējo būdā degošo mazo pavardu. Kaut ari tas jau bija noticis iepriekš un apmetnes ļaudis zināja, ko sagaidīt, gaidīšana tumsā, kad iekursies pirmais pavards, bija nervus kutinošs pasākums. Sajutusi uz pleca uzgulstamies roku, viņa aizšķīla pirmo dzirksteli, un pār apmetni pāršalca atvieglota nopūta.

Kad uguns bija atjaunota, Eila piecēlās kājās. Gan Taluts, gan Talija paspēra soli uz priekšu, stāvēdami katrs savā pusē, katram no vadoņiem rokās bija gara kārts. Mamuts novietojās Eilai aiz muguras.

-      Mutas, Lielās Zemes Mātes, vārdā esam šeit sapulcējušies, lai sveiktu Eilu Mamutu cilts Lauvas apmetnes mītnē, - Talija iesāka. - Bet mēs ne tikai sveicam šo sievieti Lauvas apmetnē. Viņa ieradās šeit kā svešiniece; tagad mēs vēlamies viņu padarīt par vienu no mums, padarīt viņu par Eilu no Mamutu cilts.

Pēc tam turpināja Taluts: - Mēs esam vareno, pinkaino mamutu mednieki, mamutus Māte mums piešķīrusi lietošanā. Mamuts ir mūsu pārtika, apģērbs un patvērums. Ja godināsim Mutu, Viņa liks Mamuta garam sevi atjaunot un katru gadalaiku no jauna pie mums atgriezties. Ja mēs kaut reizi izrādīsim Mātei necieņu vai arī pietiekami nenovērtēsim Mamuta gara velti, mamuts aizies un nekad vairs neatgriezīsies. Tā mums tika teikts. Lauvas apmetne ir kā viens liels alu lauva; mēs visi esam bezbailīgi un lepni. Arī Eila staigā ar bezbailīgi paceltu galvu un ir lepna. Es, Taluts no Lauvas pavarda, Lauvas apmetnes vadonis, piedāvāju Eilai kļūt par Mamutu cilts Lauvas apmetnes piederīgo.

-    Viņai tiek piedāvāts liels gods. Kas viņu padara par tik vērtīgu? - no sanākušās ļaužu grupas atskanēja kāda balss. Eila pazina, ka balss pieder Frabekam, un priecājās, ka viņai jau iepriekš bija pateikts, ka tā tas ir scenārijā paredzēts.

-     Skatoties uz pavardu, varat redzēt, ka Eila savu vērtību ir pierādījusi. Viņa ir atklājusi lielu noslēpumu - akmeni, no kura tiek radīta uguns, un viņa katram apmetnes pavardam par brīvu piedāvā uguns akmeni, - Talija atbildēja.

-    Eilai piemīt daudzas iemaņas un talanti, - Taluts piebalsoja Talijas atbildei. - Glābjot dzīvību, viņa ir pierādījusi apdāvinātas dziednieces talantu. Pārtikas gādāšanā viņa ir pierādījusi, ka ir prasmīga medniece, kas māk rīkoties ar lingu un jauno ieroci, kuru bija paņēmusi sev līdzi, - pīķu metēju. Attiecībā uz zirgiem, kas atrodas aiz šīs arkas, viņa sevi ir pierādījusi kā Zvēru pavēlniece. Eila darīs cieņu jebkuram pavardam un Lauvas apmetnei atnesīs lielāku godu. Šī sieviete ir tā vērta, lai kļūtu par Mamutu cilts piederīgo.

-     Kas galvos par šo sievieti? Kurš būs par viņu atbildīgs? Kas viņai piedāvās vietu pie sava pavarda? - skatīdamās uz brāli, Talija skaļi un skaidri iesaucās. Bet, pirms Taluts paspēja atbildēt, ierunājās kāda cita balss.

-     Mamuts galvos par Eilu! Mamuts būs par viņu atbildīgs. Eila ir Mamuta pavarda meita! - sacīja vecais pareģis, viņa balss bija dobjāka, spēcīgāka un valdonīgāka, nekā Eila spēja to kādreiz iedomāties.

No aptumšotās telpas bija dzirdamas pārsteiguma pilnas elsas un pieklusinātas sarunas. Visi bija domājuši, ka Eilu pieņems pie Lauvas pavarda. Tas bija negaidīts pavērsiens… vai varbūt tomēr ne? Eila nekad nebija teikusi, ka ir pareģe vai ka vēlas par tādu kļūt; viņa neuzvedās kā cilvēks, kas pazīstams ar visu nepazīstamo vai nezināmo; viņa nebija mācīta kontrolēt īpašus spēkus. Tomēr viņa bija dziedniece. Viņai patiešām piemita īpašs talants un vara pār zirgiem un varbūt arī citiem zvēriem. Viņa varētu kļūt par Meklētāju vai varbūt par Zvēru pievili- nātāju. Tomēr Mamuta pavards pārstāvēja to Zemes bērnu gara spēku, kas sevi dēvēja par mamutu medniekiem. Eila pat vēl nemācēja pilnībā izteikties viņu valodā. Kā gan kāds, kas nepārzināja viņu tradīcijas un nebija pazīstams ar Mutas zinībām, spēs Lauvas apmetnes vārdā izskaidrot Mātei viņu vajadzības?

-     Mamut, Taluts viņu grasījās pieņemt pie sava pavarda, - Talija iebilda. - Kāpēc Eilai vajadzētu dzīvot pie Mamuta pavarda? Viņa nav sevi veltījusi Mutai un nav mācīta, lai kalpotu Mātei.

-     Talij, es neteicu, ka viņa ir mācīta vai kādreiz tāda kļūs, tomēr viņa ir daudz apdāvinātāka, nekā tu spēj iedomāties, un es uzskatu, ka viņas pašas labā mācības būtu gudrs solis. Es neteicu, ka viņa kļūs par Mamuta pavarda meitu. Es teicu, ka viņa ir Mamuta pavarda meita. Eila ir piedzimusi ar tādu mērķi, un pati Māte viņu uz to vadījusi. Tikai viņa pati var izlemt, vai vēlas tikt mācīta, bet tas nemaz nav svarīgi. Eilai nav sevi pilnībā jāvelta šim mērķim, to viņa pati nespēj kontrolēt.

Viņas dzīve būs kalpošana Mātei, vai nu viņa būs tam mācīta, vai ne. Es galvoju par viņu, nevis lai pieņemtu savā mācībā, ja vien viņa pati to nevēlas. Es gribu viņu adoptēt par sava pavarda meitu.

Klausoties vecajā vīrā, Eila izjuta pēkšņus drebuļus. Viņai nepatika domāt, ka viņas liktenis ir jau iepriekš nolemts, ka viņa pati nespēj to kontrolēt - tas izlemts jau piedzimstot. Ko Mamuts bija domājis, sacīdams, ka Māte viņu uz to vadījusi un ka viņas dzīve tiks veltīta kalpošanai Mātei? Vai arī viņu Māte ir izvēlējusies? Izskaidrodams par totēmiem, Krebs bija viņai stāstījis, ka Alu Lauva Eilu izvēlējies, savu iemeslu mudināts. Mogurs bija sacījis, ka Eilai būs nepieciešama spēcīga aizstāvība. Ko gan varētu nozīmēt tas, ka Māte viņu izvēlējusies? Vai tāpēc viņai nepieciešama aizsardzība? Varbūt tas nozīmē, ka, viņai kļūstot par Mamutu cilts piederīgo, Alu Lauva vairs nebūs viņas totēms un viņu neaizsargās? Tā bija satraucoša doma. Jaunā sieviete nevēlējās zaudēt savu totēmu. Eila centās aizdzīt sliktās priekšnojautas.

Jondalars bija uztraucies par viņas pieņemšanu Mamutu ciltī, bet šis pēkšņais notikumu pavērsiens padarīja viņu vēl bažīgāku. Viņš dzirdēja apkārtējo ļaužu sačukstēšanos un pie sevis domāja, vai ir taisnīgi, ka Eilai ir lemts kļūt par vienu no viņiem. Tā kā Mamuts sacīja, ka viņai no dzimšanas ir lemts būt pie Mamuta pavarda, tad var būt, ka jau pirms vecāku zaudēšanas viņa ir piederējusi pie Mamutu cilts?

Raneks jutās pat vairāk nekā iepriecināts. Viņš bija gribējis, lai Eila kļūtu par vienu no viņiem, bet, ja viņu pieņemtu pie Lauvas pavarda, tad jaunā sieviete kļūtu par viņa māsu. Tumšādainajam vīrietim nemaz negribējās kļūt par Eilas brāli. Viņš gribēja dzīvot kopā ar Eilu, bet brālis un māsa to nedrīkstēja darīt. Tā kā viņi abi būs pieņemtie Mamutu cilts piederīgie un ir skaidrs, ka nav dzimuši no vienas mātes, Raneks bija gatavs sev atrast citu pavardu, kas varētu viņu pie sevis pieņemt, lai varētu īstenot bildinājumu, bet viņam ne īpaši gribējās atteikties no radniecīgajām saitēm ar Neziju un Talutu. Bet, ja Eila tiks pieņemta pie Mamuta pavarda, viņam tas nebūs jādara. It īpaši Raneks priecājās par to, ka Eila tiks pieņemta par Mamuta meitu, nevis to, kam nolemts kalpot Mātei, kaut ari pat tas nebūtu viņu atturējis no savu nodomu īstenošanas.

Nezija šķita mazliet vīlusies; viņa jau bija jutusies tā, it kā Eila būtu viņas meita. Bet viņai svarīgāk bija, lai Eila vispār paliktu pie viņiem, un, ja Mamuts viņu gribēja, tad Vasaras sapulces Padomē šādu pieņemšanu būs pat vieglāk apstiprināt. Taluts paskatījās uz Neziju, un, kad viņa piekrizdama pamāja, vadonis piekrita Mamuta lēmumam. Arī Talijai nebija iebildumu. Visi četri ātri apspriedās, un Eila piekrita. Jaunā sieviete pat nespēja īsti formulēt iemeslu, kāpēc, bet viņa priecājās, ka kļūs par Mamuta meitu.

Kad aptumšotajā mītnē ļaužu valodas atkal pieklusa, Mamuts pacēla roku ar atpakaļ atliektu plaukstu. - Vai sieviete Eila iznāks priekšā?

Eilai ejot pie vecā vīra, viņas kuņģis sagriezās un ceļgali sāka ļodzīties.

-     Vai vēlies kļūt par vienu no Mamuta cilts locekļiem? - viņš jautāja.

-    Jā, - jaunā sieviete nočukstēja aizlūzušā balsī.

-    Vai godāsi Mutu, Lielo Māti, cienīsi Viņas garu un, pats galvenais, nekad neapvainosi Mamuta cilts garu? Vai centīsies dzīvot tā, lai būtu Mamutu cilts cienīga, lai nestu godu Lauvas apmetnei, un allaž cienīsi pašu Mamutu un Mamuta pavarda nozīmi?

-    Jā. - Viņa gandrīz nespēja vairs parunāt. Eila nemaz nezināja, kas viņai būtu jādara, lai to visu paveiktu, bet viņa noteikti centīsies.

-     Vai apmetne pieņem šo sievieti? - Mamuts jautāja sanākušajiem ļaudīm.

-     Mēs viņu pieņemam, - unisonā atbildēja ļaužu koris.

-     Vai šeit ir kāds, kas Eilu nevēlas?

Iestājās ilgs klusuma bridis, un Eila nebūt nebija droša par to, ka Frabeks tūlīt pat neiebildīs, bet neviens neko neteica.

-      Talut, Lauvas apmetnes vadoni, vai ievilksi šo zīmi? - Mamuts jautāja modulētā balsi.

Ieraugot, ka Taluts no maksts izvelk nazi, Eilas sirds sāka ātrāk sisties. Tas bija negaidīti. Jaunā sieviete nezināja, ko vadonis grasās ar nazi darīt, bet, lai kas tas ari būtu, viņa bija pārliecināta, ka viņai tas nepatiks. Saņēmis Eilas roku, lielais vadonis pastūma uz augšu piedurkni un, pielicis nazi, ātri izdarīja iegriezumu rokas augšdelmā, izraisīdams asiņošanu. Sajūtot sāpes, jaunajai sievietei ne vaibsts nepakustējās. Ar nazi, uz kura joprojām bija palikušas Eilas asinis, Taluts iegrieza taisnu svītru mamuta kaula gabalā, kas karājās viņam ap kaklu plāksnītes veidā, un, Mamutam to pieturot, atstāja uz tā sarkanu švīku. Tad Mamuts pateica vārdus, kurus Eila nesaprata. Viņa neapzinājās, ka neviens tos nesaprot.

-     Eila tagad pieskaitāma pie Lauvas apmetnes ļaudīm un tiek ierindota starp Mamutu medniekiem, - Taluts paziņoja. - Šī sieviete ir un vienmēr paliks par Eilu no Mamuta cilts.

Mamuts pacēla mazu bļodiņu un uz sievietes brūces uzlēja kādu dedzinošu šķidrumu - Eila saprata, ka tas ir dezinficējošs šķīdums, - tad pagrieza viņu apkārt, ar seju pret ļaudīm. - Esi sveicināta, Eila no

Mamuta cilts, no Lauvas apmetnes, Mamuta pavarda meita! - Uz brīdi viņš ieturēja pauzi un tad piebilda: - Lielā Alu Lauvas gara izvēlētā.

Ļaudis atkārtoja Mamuta vārdus, un Eila aptvēra, ka šī ir otrā reize viņas mūžā, kad viņa tiek pieņemta un padarīta par tādu ļaužu grupas piederīgo, kuru paradumus un tikumus maz zināja. Aizvērusi acis, jaunā sieviete izdzirdēja, kā šie vārdi atbalsojas viņas galvā. Tad pēkšņi viņa attapās. Mamuts bija pieminējis ari viņas totēmu! Kaut arī viņa vairs nebija Eila no klana, viņa nebija zaudējusi savu totēmu! Alu Lauva viņu joprojām aizsargāja. Bet bija noticis vēl kas vairāk: viņa vairs nebija Eila bez savas cilts; tagad viņa bija kļuvusi par Eilu no Mamuta cilts!

-            18

-    Eila, lai kur tu ari atrastos, tu allaž vari pieprasīt Mamuta pavarda patvērumu. Mana pavarda meita, lūdzu, pieņem šo piemiņas velti, - Mamuts sacīja, noņemdams no savas rokas ziloņkaula rokassprādzi ar zigzaga līnijām un tās caurdurtos galus sastiprinādams kopā uz Eilas rokas, tieši zem iegriezuma vietas. Pēc tam sirsnīgi viņu apskāva.

Kad Eila piegāja pie gultas paaugstinājuma, kur bija saliktas dāvanas, viņas acīs mirdzēja asaras, bet jaunā sieviete tās notrausa, pirms pacēla koka bļodu. Tā bija apaļa un izturīga, bet vienmērīgi smalki apstrādāta. Uz bļodas nebija ne krāsojuma, ne kokgrebumu, bija redzama tikai izsmalcināta koka faktūra, bet tā bija simetriski izveidota.

-     Mamut, lūdzu, pieņem šo zāļu bļodu kā dāvanu no sava pavarda meitas, - Eila sacīja. - Un, ja atļausi, tava pavarda meita katru dienu šo bļodu piepildīs ar zālēm, lai dziedētu tavas sāpošās locītavas, pirkstus, rokas un ceļgalus.

-    Ak, es labprāt šoziem atvieglotu artrīta sāpes, - vecais pareģis ar smaidu atbildēja, pieņemdams bļodu un pasniegdams to Talutam, kas to apskatīja, pamāja un padeva tālāk Talijai.

Talija to kritiski novērtēja, vispirms nospriezdama, ka šī bļoda ir pārāk vienkārša, jo tai nebija ne kokgriezumu, ne krāsojuma, pie kuriem sieviešu līnijas vadone bija tā pieradusi. Bet, apskatījusi to tuvāk un ar pirkstu galiem pārlaidusi pa smalko virsmu, kā ari ievērojusi ideālo formu un simetriju, Talija piekrita, ka tas ir izsmalcināts amatnieka darinājums, iespējams, pat vissmalkākais šāda veida izstrādājums, ko viņa jebkad redzējusi. Kad bļoda tika palaista apkārt, tā vēl vairāk izraisīja ļaužu interesi un ziņkāri par pārējām dāvanām, kuras Eila bija atvedusi līdzi, jo katrs sev uzdeva jautājumu: vai arī pārējās dāvanas būs tikpat neparasti skaistas?

Nākamais rindā bija Taluts, kas, apskaudams jauno sievieti, uzdāvināja viņai krama nazi ar mamuta kaula rokturi sarkani krāsotā jēlādas makstī, kura bija rotāta ar izsmalcinātu rakstu; tā līdzinājās tai, ko pie jostas nēsāja Dīgija. Izņēmusi nazi no maksts, Eila nekavējoties uzminēja, ka to droši vien bija gatavojis Vimezs, un pieņēma, ka Raneks bija izgrebis un izveidojis rokturi.

Jaunā sieviete paņēma smagu, tumšu zvērādu kaudzi, kas bija domāta Talutam. Vadoņa sejā atplauka plats smaids, kad viņš pakratīja apmetni, kas bija izgatavots no veselas bizona ādas, un uzlika to sev uz pleciem. Biezās spalvas un plecu apmatojums milzīgo vīru padarīja vēl lielāku, nekā viņš patiesībā bija, un panāktais efekts viņu pilnībā apmierināja. Tad, pamanījis, ka apmetnis piegul pleciem un nokarājas brīvi krītošās krokās, viņš pamatīgāk izpētīja siltā apģērba mīksto un elastīgo iekšpusi.

- Nezij! Paskaties! - vadonis iesaucās. - Vai esi kādreiz redzējusi mīkstāku bizona ādu? Un tā ir tik silta. Nedomāju, ka gribētu to pārtaisīt par kaut ko citu, pat ne par jaku! Valkāšu to tādu, kāda tā ir.

Eila pasmaidīja par Taluta sajūsmu, iepriecināta par to, ka viņam dāvana tik ļoti iet pie sirds. Jondalars stāvēja aiz muguras vairākiem ļaudīm, kas drūzmējās apkārt Talutam, un arī priecājās par vadoņa izrādīto reakciju. Jaunais vīrietis jau bija to paredzējis un šķita apmierināts, ka viņa nojautas bija izrādījušās pareizas.

Nezija sirsnīgi apskāva Eilu un uzdāvināja viņai kaklarotu no pieskaņotiem, vienādiem spirālveida gliemežvāciņiem; katrs no tiem bija atdalīts ar rūpīgi apstrādātiem polārlapsas maziem, cietiem kāju kaula fragmentiem ar tukšu viduci. Kaklarotas priekšpusē atradās piekariņš, kas bija izgatavots no liela alu lauvas acuzoba. Eila pieturēja kaklarotu, kamēr Tronija to aizmugurē sasēja, tad, pacēlusi alu lauvas acuzobu, paskatījās lejup un sajūsmināti to apbrīnoja, nesaprazdama, kā viņiem bija izdevies izdurt caurumu lauvas zobā.

Pabīdījusi gultas priekškaru, Eila izņēma lielu, slēgtu grozu un nolika to pie Nezijas kājām. Tas izskatījās ļoti vienkāršs. Sapītie meldri nebija krāsoti, vāka malas nerotāja nekādi krāsaini raksti, ne ari ģeometriski ornamenti, ne stilizētas putnu vai dzīvnieku figūras. Papētījusi to tuvāk, sieviete pamanīja izsmalcinātu groza formu un tā meistarīgo pinumu. Nezija saprata, ka tas ir ūdensnecaurlaidīgs un var kalpot par vārāmo katlu.

Nezijai paceļot vāku, lai to izpētītu, visa apmetne noelsās pārsteigumā. Groza iekšpuse bija sadalīta vairākās iedaļās, kuras norobežoja elastīga bērza tāss, un tas bija pilns ar pārtiku. Tajā atradās mazi, cieti ābolīši; saldie un pikantie savvaļas burkāni; nomizoti, grumbuļaini, cieti saturoši zemesrieksti; sačervelējušies kaltēti ķirši; žāvēti, bet joprojām zaļi dienziedes pumpuri; apaļi, zaļi piena vanagzirņi, kaltēti pākstīs; žāvētas sēnes; kaltēti zaļo sīpolu stublāji un vēl dažas nenosakāmas kaltētas lapas un sakņu gabaliņi. Pārbaudījusi garšaugu izlasi, Nezija sirsnīgi uzsmaidīja Eilai. Tā bija ideāla dāvana.

Kā nākamajai rindā pienāca Talijas kārta. Viņas apskāviens nebija mazāk sirsnīgs, bet oficiālāks, un dāvanas pasniegšana Eilai, kaut nebija domāta ar plašu žestu, bija ceremoniāla gan. Dāvanā tika iedota maza, izsmalcināti izgreznota vācelīte. Tā bija izgrebta no koka mazas kastītes formā ar noapaļotiem stūriem. Tajā bija iegravēti un uzkrāsoti zivs attēli un pielīmēti gliemežvāciņu fragmenti. Kopējais kastītes izskats atstāja iespaidu, ka ūdens, zivis un zemūdens augi ir dzīvi. Pacēlusi vāciņu, Eila saprata, kāpēc kastītei bija piešķirts tik vērtīgs izskats. Tā bija pilna ar sāli.

Jaunajai sievietei bija aptuvens priekšstats par sāls vērtību. Uzaugusi pie klana, kas dzīvoja Berana jūras tuvumā, viņa sāli bija uzskatījusi par ikdienišķu pārtikas produktu. Tas bija viegli iegūstams, un dažas zivis pat tika iesālītas, bet iekšzemē, dzīvojot ielejā, viņai vispār nebija sāls, un vajadzēja paiet kādam laikam, lai pie sāls trūkuma pierastu. Lauvas apmetne atradās vēl tālāk prom no jūras nekā viņas ieleja. Sāli, tāpat kā gliemežvākus, vajadzēja nest no liela attāluma, tomēr Talija bija viņai iedevusi veselu kastīti ar sāli. Tā bija reta un ļoti dārga dāvana.

Paņemot sieviešu līnijas vadonei domāto dāvanu, Eila izjuta lielu godbijību un cerēja, ka Jondalaram, iesakot pareizo dāvanu Talijai, ir taisnība. Kažokāda, ko viņa bija izvēlējusies, piederēja sniega leopardam - tam, kas bija mēģinājis viņai nočiept medījumu, un tas notika tajā ziemā, kad viņi ar Mazuli bija kopā mācījušies medīt. Toreiz viņa bija plānojusi leopardu tikai aizbaidīt, bet pieaugušajam alu lauvam prātā bija citas domas. Kad izskatījās, ka cīniņš ir neizbēgams, ar lingas mesto akmeni Eila bija apdullinājusi nobriedušo, kaut arī daudz mazāko kaķu dzimtas plēsēju un ar nākamo trāpījumu bija to piebeigusi.

Dāvana acīmredzot bija negaidīta, un Talijas acīs bija lasāms apmierinājums; tas notika pēc tam, kad viņa padevās kārdinājumam apmest eleganto, biezo leoparda ziemas kažoku sev ap pleciem un ieraudzīja zvērādas izcilo kvalitāti - to pašu izsmalcināto apdari, ko ari Taluts jau bija pamanījis. Zvērādas iekšpuse bija neticami mīksta. Zvēru kažokādas parasti bija daudz cietākas par parastajām ādām. Kažokādu varēja apstrādāt tikai no vienas puses, ar skrāpjiem to izstiepjot un padarot mīkstāku. Lai pagarinātu zvērādas' mūža ilgumu un palielinātu stiprumu, atšķirībā no Eilas ar taukiem apstrādātās kažokādas Mamutu cilts kažokādu uzglabāšanas metode padarīja to cietāku un ne tik elastīgu. Talija bija daudz patīkamāk pārsteigta nekā bija cerējusi būt un nolēma izdibināt šo ādas apstrādes metodi.

Pienāca Vimezs, kam rokās bija kāds priekšmets, kurš bija ietīts mīkstā zvērādā. Kad Eila attina sainīti, viņai aizrāvās elpa. Tas bija grezns pīķa uzgalis, tieši tāds, kādu jaunā medniece bija iepriekš apbrīnojusi. Pavarda gaismā tas vizuļoja kā slīpēts dārgakmens un bija loti vērtīga dāvana. Eilas dāvana Vimezam bija izturīgs zāles paklājiņš, uz kā sēdēt, kad meistars strādā. Vairumam no jaunās sievietes pītajiem groziem un paklājiņiem nebija nekādu krāsainu elementu, bet pēdējā ziemā, kuru viņa pavadīja savā alā, jaunā sieviete bija sākusi eksperimentēt ar dažādām zālēm, iepinot izstrādājumos dabisku krāsu variācijas. Rezultātā savienojumā ar viņas parasto pīšanas tehniku bija iznācis paklājiņš ar smalku, bet izcilu, zvaigžņainu rakstu. Kad Eila bija to izgatavojusi, viņa ar paveikto darbu bija bijusi ļoti apmierināta; zvaigžņu asie stari, kas stiepās no centra, atgādināja Vimeza taisītos skaistos pīķa uzgaļus, un paklājiņa pītais raksts rosināja iztēloties smalkas skaidiņas, kas atšķēlās no krama plēksnes. Viņa nezināja, vai Vimezs to pamanīs.

Izpētījis paklājiņu, vecais meistars veltīja Eilai vienu no saviem retajiem smaidiem. - Tas ir skaists. Paklājs man atgādina Raneka mātes pītos darinājumus. Viņa pīšanas tehniku izprata daudz labāk nekā jebkurš cits, ko līdz šim esmu pazinis. Domāju, ka man to vajadzētu pataupīt, piekārt pie sienas, bet tā vietā sākšu to lietot. Es uz tā sēdēšu strādājot. Tas man palīdzēs paturēt prātā darba mērķi. - Vimeza sirsnīgais apskāviens nebija tik atturīgs kā viņa runas maniere. Eila saprata, ka zem vecā meistara klusās ārējās čaulas slēpjas sirsnīgs, draudzīgs virs ar jūtīgu dvēseli.

Apdāvināšanas ceremonijai nebija noteikta nekāda īpaša kārtība, un Eila pamanīja, ka nākamais rindā, kas stāvēja pie gultas paaugstinājuma un centās pievērst sev viņas uzmanību, bija Ridags. Apsēdusies blakus puisēnam, Eila atbildēja uz viņa kaislīgo apskāvienu. Atvēris plaukstu, puisēns viņai pastiepa garu, apaļu trubiņu, putna kājas kaulu ar tukšu viduci, kurā bija izgrebti caurumi. Paņēmusi no zēna dāvanu, jaunā sieviete to pagrozīja rokās un nebija īsti pārliecināta, vai saprot, kam tā domāta. Paņēmis to atpakaļ, puisēns pielika trubiņu pie lūpām un iepūta tajā. Atskanēja skaļš, griezīgs svilpiens. Ari Eila pamēģināja tajā iepūst un pasmaidīja. Pēc tam jaunā sieviete zēnam uzdāvināja ūdensnecaurlaidīgu āmrijas kapuci, kas bija izgatavota klana stilā, un, puikam uzliekot to galvā, sajuta skaudras sāpes. Ridags tik ļoti atgādināja Durku.

- Reiz es iedevu Ridagam svilpi, lai viņš mani pasauc, kad esmu nepieciešama. Dažkārt puikam pietrūkst elpas, lai pakliegtu, bet iepūst svilpē viņš var, - Nezija skaidroja, - bet šo te viņš pats uztaisīja.

Dīgija pārsteidza Eilu, uzdāvinādama viņai tērpu, ko pati bija plānojusi šovakar vilkt mugurā. Ieraudzījusi, kā draudzene uz to skatās, Dīgija nolēma viņai to uzdāvināt. Eila pārsteigta klusēja un vienkārši lūkojās uz jauno tērpu, līdz acīs sariesās asaras. - Man nekad mūžā nav bijušas tik skaistas drēbes.

Tad viņa iedeva Dīgijai sagatavoto dāvanu: grēdu ar groziem un vairākas dažāda izmēra skaisti apstrādātas koka bļodas, kuras varēja izmantot kā krūzītes vai zupas bļodiņas, vai tajās pat iespējams gatavot ēdienu; Dīgija tās varēs izmantot pie sava pavarda pēc tam, kad sāks dzīvot kopā ar Branagu. Teritorijā, kur kokmateriāli bija diezgan liels retums un trauku izgatavošanai pierastāks materiāls bija kauls vai mamuta ilkņi, šādas bļodiņas tika uzskatītas par īpašu dāvanu. Abas sievietes bija ļoti iepriecinātas un apskāvās ar māsu sirsnīgo apskāvienu.

Lai parādītu, ka viņam nav žēl dārgas dāvanas, Frabeks Eilai uzdāvināja līdz celim garus kažokādas zābakus, kuri līdz pat stulma augšai bija izrotāti ar putnu spalvām, un jaunā sieviete nopriecājās, ka Frabekam sagatavojusi savas labākās ziemeļbriežu vasaras ādas. Ziemeļbriežu spalva bija paplāna, ar ļoti sīkām gaisu saturošām adatiņām un dabiski izolējoša. Ziemeļbrieža vasaras kažoks bija gan silts, gan viegls un aukstā laikā, dodoties jebkura zvēra medībās, izcēlās ar savām praktiskajām un ērtajām valkāšanas īpašībām, tāpēc bija ļoti vērtīgs. No tiem zvērādas gabaliem, kurus Eila uzdāvināja Frabekam, varēja izgatavot veselu komplektu - gan bikses, gan tuniku, un pat visaukstākajā laikā pietiks pa virsu uzvilkt vienu vienīgu papildu apģērba kārtu, tādējādi atbrīvojot vīru no liela smaguma nēsāšanas. Frabeks pamanīja Eilas apstrādāto ādu mīkstumu tāpat kā pārējie, bet viņš par to neizteica nekādas uzslavas, un ari apskāviens sanāca tāds diezgan stīvs.

Fralija jaunajai sievietei bija sarūpējusi kažokādas dūrainīšus, kas bija pieskaņoti zābakiem, un Eila grūtniecei uzdāvināja skaistu koka vārāmo bļodu, kurā bija kulīte ar kaltētām lapām. - Fralij, ceru, ka tev tā tēja garšos, - viņa sacīja, veltīdama sievietei tiešu un daudznozīmīgu skatienu, it kā uzsvērdama teikto. - No rīta, pēc pamošanās, vajadzētu iedzert krūzīti šīs tējas un varbūt vēl vienu uz nakti, pirms gulētiešanas. Ja tev tā garšos, tad iedošu vēl, kad šī būs beigusies.

Apskaujoties Fralija piekrītot pamāja ar-galvu. Frabeks aizdomīgi uz viņām paskatījās, bet Eila tikai iedeva dāvanu, un viņam nebija pamata sūdzēties par Fralijas saņemto tēju, ko pasniedza jaunā Lauvas apmetnes piederīgā. Eila nebija īsti laimīga par izveidojušos situāciju. Viņai būtu labāk paticis ārstēt Fraliju tieši un atklāti, bet izgrozīšanās bija labāka par neko, un Fralija baidijās nonākt tādā situācijā, kurā varētu šķist, ka viņa izdara izvēli starp viru un māti.

Nākamā rindā bija Krouzija, kas atzinīgi Eilai pamāja. Viņa uzdāvināja mazu ādas somiņu, kas sānos bija sašūta un augšdaļā saņemta kopā. Tā bija nokrāsota sarkana, skaisti izdekorēta ar mazām mamuta kaula krellītēm un izšūta ar baltiem trijstūriem, kuru asais leņķis vērsās uz leju. Ap apaļo somas dibenu bija piestiprinātas baltas dzērves spalvas. Eilai somiņa ļoti patika, bet, kad viņa negrasījās to atvērt, Dīgija pačukstēja priekšā, lai to izdara. Iekšpusē atradās auklas un pavedieni, izgatavoti no mamuta vilnas, cīpslas, spalvas, augu šķiedras - viss rūpīgi satīts kamolos vai ap dzīvnieku kaulu fragmentiem. Šūšanas piederumu maisiņā bija asi naži un īleni, kas domāti griešanai un caurduršanai. Eila bija sajūsmā. Viņa gribēja iemācīties Mamutu cilts paņēmienus un noslēpumus apģērbu gatavošanā un izskaistināšanā.

Eila no gultas paņēma mazu koka bļodiņu ar cieši pieguļošu vāciņu un iedeva to vecajai sievietei. Atvērusi to, Krouzija izbrīnīti paskatījās Eilā. Bļodiņa bija pilna ar tīriem, baltiem, lāsumainiem un mīkstiem taukiem - dzīvnieku taukiem bez garšas un krāsas -, kas tikuši izkausēti vārošā ūdenī. Tos pasmaržojusi, Krouzija pasmaidīja, bet vēl joprojām bija izbrīnījusies.

-     No ziedlapiņām es iegūstu rožu ūdeni… sajaucu kopā… ar citām lietām, - Eila sāka skaidrot.

-     Tad tāpēc tie tauki tik jauki smaržo? Un kam tie domāti? - Krouzija jautāja.

-     Ar tiem var ierīvēt rokas, seju, elkoņus, pēdas. Pēc tam ir laba sajūta. Āda kļūst gluda, - Eila sacīja, paņemot nedaudz ziedes un parīvējot to uz vecās sievas sausās, sasprēgājušās un krunkainās rokas. Pēc tam kad roka bija ieziesta, Krouzija to pataustīja, tad aizvēra acis un lēnām paglāstīja ādu, kas bija kļuvusi mīkstāka. Kad vecā, noplukuši sieva atvēra acis, Eilai likās, ka tajās parādījies mirdzums, kaut arī asaras nebija redzamas; viņu apskaujot, varēja sajust sievietes apslēptās trīsas.

Katra dāvanu apmaiņa lika visiem ar vēl lielāku interesi gaidīt nākamo, un Eila bija sajūsmā ne tikai par dāvanu saņemšanu, bet arī par došanu. Jaunās sievietes dāvanas Mamutu cilts ļaudīm bija tikpat neparastas kā Eilai viņu sniegtās veltes, tāpēc bija vienādi aizraujoši noskatīties, kā dāvanas tika saņemtas un kā dotas. Jaunā sieviete nekad nebija jutusies tik īpaša, gaidīta un gribēta. Ja viņa ļautu vaļu emocijām, tad prieka asaras būtu neizbēgamas.

Raneks turējās visiem aiz muguras, gaidīdams, kad pārējie būs pasnieguši savas dāvanas. Viņš gribēja būt pēdējais, lai viņa velte netiktu sajaukta kopā ar citām. Starp visām īpašajām un vienreizīgajām dāvanām, kuras Eila bija saņēmusi, tumšādainais vīrietis gribēja, lai viņa velte būtu visvairāk atmiņā paliekošā. Eila kārtoja saņemtās dāvanas uz gultas paaugstinājuma, kas tagad jau bija tikpat pilns kā sākumā pirms dāvanu izdalīšanas, kad jaunā sieviete pamanīja dāvanu, kuru bija izvēlējusies Ranekam. Viņai uz brīdi bija jāpadomā, lai saprastu, ka ar Raneku nav vēl apmainījusies dāvanām. Paņēmusi viņam domāto dāvanu rokās, Eila pagriezās, lai vīrieti sameklētu, un ieskatījās ķircinošā smaidā atieztos zobos.

-    Vai mani esi aizmirsusi? - viņš jautāja. Tumšādainais vīrietis stāvēja tik tuvu, ka viņa redzēja viņa tumšās acu zīlītes un pirmo reizi pamanīja gaismēnu rotaļu viņa tumši brūnajās acīs - dziļajās, valgajās, neatvairāmajās, tumšajās acīs. Viņa sajuta no tām strāvojam siltas jūtas, kas mulsināja.

-     Nē, ē… neaizmiršu… Lūdzu, - Eila stomījās, atcerēdamās savu dāvanu, ko turēja rokās, un pastiepa to Ranekam. Kad vīrietis paskatījās lejup, viņa acīs iemirdzējās prieks par biezo, kuplo baltās polārlapsas kažokādu, ko sieviete viņam sniedza. Šī vilcināšanās deva viņai iespēju saņemt sevi rokās, un, kad Raneks atkal palūkojās Eilā, viņas acīs gailēja zobgalīgas dzirkstelītes. - Es domāju, ka tu aizmirsi.

Raneks pasmaidīja, jo jaunā sieviete tik ātri spēja atsaukties viņa jokiem, un tas pavēra viņam iespēju pasniegt savu dāvanu.

-     Nē. Neesmu neko aizmirsis. Lūdzu, - viņš sacīja un iedeva kādu priekšmetu, ko rūpīgi bija slēpis aiz muguras. Jaunā sieviete paskatījās uz izgrebtu mamuta kaula figūriņu un gandrīz vai neticēja pati savām acīm. Un pat tad, kad Raneks izņēma viņai no rokām lapsādu, sieviete neuzdrīkstējās sniegties pēc dāvanas. Viņa pat baidījās tai pieskarties un ar milzīgu izbrīnu pavērās Ranekā.

-     Ranek, - Eila smagi elpoja, pasniedzās un tad atkal atrāva roku. Vīrietim bija viņa jāpaskubina, un tad viņa to satvēra rokās tik vārīgi, it kā dāvana varētu salūzt. - Tā ir Vīnija! It kā tu būtu attēlojis Vīniju, tikai daudz mazāku, - jaunā sieviete iesaucās, grozīdama rokās izcilo kaula meistardarbu, kas nebija garāks par trīs collām. Mazajai skulptūriņai bija piešķirtas ari krāsas: kažoks bija dzeltenā okera krāsā, kājas bija melnas kā ogles, cietās krēpes, svītra uz muguras līdz pat astei - tās visas atbilda dabiskajai Vīnijas krāsai. - Paskaties! Mazas austiņas, tieši kā Vīnijai. Un kāju nagi un aste. Pat spalva tieši tāda pati! Ak, Ranek! Kā tev tas izdevās?

Ieguvis iespēju apskaut Eilu, Raneks jutās kā septītajās debesīs. Jaunās sievietes reakcija bija tieši tāda, kādu viņš bija cerējis saņemt.

pat sapņojis, un mīlas pilnais skatiens tumšādainā vīrieša acīs bija tik skaidrs un nepārprotams, ka Nezijas acīs parādījās asaras. Paskatījusies uz Jondalaru, Nezija saprata, ka arī viņš to ir redzējis. Jaunā Zelandoni sejā atspoguļojās dusmas. Nezija saprotoši pašūpoja galvu.

Kad dāvanu apmaiņa bija galā, Eila kopā ar Dīgiju devās uz Sumbra pavardu, lai uzvilktu jauno tērpu. Kopš Raneks bija ieguvis ārzemniecisko kreklu, Dīgija bija centusies atdarināt tādu pašu krāsu. Beidzot viņai bija izdevies panākt ko ļoti līdzīgu, no krēmkrāsas zvērādas viņa bija izgatavojusi tuniku ar V veida kakla izgriezumu, tādu pašu apakšmalu un īsām piedurknēm, tai bija arī pieskaņotas bikses ar pītu spilgtas krāsas jostu, kas līdzinājās tām pašām krāsām, kas bija Raneka kreklā. Laukā pavadītās vasaras iespaidā Eilas āda bija tumši iedegusi un gaišie mati izbalējuši, tie bija gandrīz vai tādā pašā krāsā kā gaišā zvērāda. Tērps viņai derēja kā uzliets, it kā būtu tieši viņai šūts.

Ar Dīgijas palīdzību Eila aplika Mamuta dāvāto rokassprādzi, tad ievietoja Taluta dunci sarkanajā makstī un paņēma Nezijas iedoto kaklarotu, bet, kad jaunā Mamutu cilts draudzene viņai ierosināja noņemt nonēsāto, pleķaino, kunkuļaino ādas maisiņu, kuru Eila nēsāja, apliktu ap kaklu, viņa nelokāmi atteicās to darīt.

-    Dīgij, tas ir mans amulets. Tajā ir Alu Lauvas, klana un mans gars. Tajā ir dažādi mazi akmeņi, tas man ir tikpat nozīmīgs kā Raneka izgatavotā Vīnijas figūriņa. Krebs man piekodināja: ja pazaudēšu amuletu, totēms mani neatradīs. Un tad es nomiršu, - Eila centās skaidrot.

Skatīdamās uz Eilu, Dīgija kādu bridi kaut ko prātoja. Mazais, netīrais ādas maisiņš bojāja visu kopskatu. Pat aukliņa, kurā viņa nēsāja maisiņu, bija apspurusi un apdilusi, bet Dīgijai radās kāda ideja.

-     Eila, ko tu parasti dari, ja aukliņa ir nodilusi? Izskatās, ka tā drīz vien pārplīsīs, - Dīgija jautāja.

-     Tad es uztaisu jaunu maisiņu ar jaunu auklu.

-    Tad jau sanāk, ka maisiņš nav tas svarīgākais, bet gan tā saturs ir tas būtiskākais, vai ne?

-Jā…

Paskatījusies apkārt, Dīgija pēkšņi pamanīja Krouzijas dāvināto šu- jampiederumu maisiņu. Paņēmusi to, viņa akurāti salika maisiņa saturu uz gultas un pasniedza to Eilai. - Vai ir kāds iemesls, kāpēc tu nevarētu lietot šo te? Mēs to varētu piestiprināt pie kreļļu virtenes - varētu derēt viena no tām, kas atrodas tev matos, - un tu to varēsi nēsāt, apliktu ap kaklu.

Paņēmusi no Dīgijas skaisto, izrotāto somiņu, Eila uz to paskatījās, tad, aptinusi ap roku tik pazīstamo veco ādas maisiņu, izjuta mierinājumu, ko viņai sniedza klana amulets. Bet viņa vairs nebija klana sieviete. Taču viņa nebija savu totēmu zaudējusi. Alu Lauvas gars vēl joprojām viņu sargāja, un viņai rādītās zīmes vēl joprojām bija svarīgas, bet tagad Eila piederēja pie Mamutu cilts.

Kad Eila devās atpakaļ pie Mamuta pavarda, katra viņas auguma colla atbilda perfektai Mamutu cilts sievietei - labi ģērbtai Mamutu sievietei, kas ieņēma augstu stāvokli un kam bija sava noteikta vērtība; visu ļaužu acis labvēlīgi novērtēja jauno Lauvas apmetnes piederīgo. Bet viens acu pāris vērās Eilā ne tikai ar labvēlīgu skatienu. No tumšām, smejošām acīm staroja mīlestība, ilgas un kvēla iekāre, ne mazāka kā no izteiksmīgi zilām un ļoti nelaimīgām jauna vīrieša acīm.

Eilai paejot garām, lai noliktu savas vecās drēbes, Manuvs, turot klēpī Nuviju, viņai sirsnīgi uzsmaidīja, un jaunā sieviete atbildēja ar tikpat mīļu smaidu, kurā jautās tāds prieks un laime, kādu jaunā sieviete līdz šim nebija pazinusi. Tagad viņa bija Eila no Mamutu cilts un darīs visu, ko spēs, lai pilnībā kļūtu par vienu no viņiem. Tad, no mugurpuses ieraudzījusi Jondalaru, kas sarunājās ar Danugu, viņa sajuta, ka viss emocionālais pacēlums krītas. Varbūt tā bija viņa stāja vai arī tas, kā bija saduguši jaunā vīrieša pleci, bet kaut kas viņas zemapziņā lika jaunajai sievietei apstāties. Jondalars nebija laimīgs. Bet ko viņa tagad varēja darīt?

Eila steidzās, lai paņemtu uguns akmeņus. Mamuts bija viņai pieteicis nogaidīt, līdz beidzas ceremonija, un tad tos izdalīt. Pareizs rituāls piešķirtu akmeņiem īsto nozīmīgumu un palielinātu to vērtību. Paņēmusi mazos, dzeltenīgi pelēkos metāliskas krāsas pirīta akmens gabalus, jaunā sieviete tos aiznesa pie sava pavarda. Pa ceļam viņa no mugurpuses pagāja garām Talijai, kas sarunājās ar Neziju un Vimezu, un izdzirdēja viņu sarunu.

- …bet man nebija ne jausmas, ka viņai pieder tāda bagātība. Paskatieties tikai uz vienām pašām kažokādām! Bizonu āda un polārlapsu ādas, un tad vēl šis sniega leopards - tādus šajā apkārtnē nedabūsi.

Eila pasmaidīja, un viņas priecīgais noskaņojums atgriezās. Viņas dāvanas bija bijušas pieņemamas un novērtētas.

Arī vecais šamanis nebija šo laiku pavadījis bezdarbībā. Kamēr Eila pārģērbās, arī viņš bija pārģērbies. Mamuta* seja bija izkrāsota ar zig- zaga līnijām, kas akcentēja un izcēla viņa tetovējumu, un šamanis bija uzmetis uz pleciem alu lauvas apmetni - tā paša alu lauvas, ar kura asti bija dižojies Taluts. Samaņa kaklarota bija darināta no īsiem, do- biem maza mamuta ilkņa fragmentiem, starp kuriem bija iestarpināti vairāku dažādu dzīvnieku acuzobi, to skaitā arī alu lauvas, kas bija tādi paši kā Eilas kaklarotā.

-    Taluts plāno medības, tāpēc man jānodarbojas ar Meklēšanu, - Mamuts viņai skaidroja. - Pievienojies man, ja vari - un gribi. Jebkurā gadījumā, esi tam gatava.

Eila pamāja, bet viņas kuņģis sarāvās čokurā.

Pie pavarda pienāca Talija un uzsmaidīja jaunpieņemtajai Mamutu cilts piederīgajai. - Nezināju, ka Dīgija gatavojas tev dāvināt šo tērpu, - viņa sacīja. - Neesmu pārliecināta, ka būtu tam agrāk piekritusi; viņa tik smagi pie tā strādāja, bet jāatzīst, ka tev tas piestāv, Eila.

Eila vienkārši pasmaidīja, nezinādama, kā viņai būtu jāreaģē.

-    Māt, tieši tāpēc jau es šo tērpu arī uzdāvināju Eilai, - Dīgija sacīja, tuvodamās ar galvaskausa instrumentu rokās. - Es centos izstrādāt procesu, kā panākt, lai āda kļūtu tik gaiša. Tagad, kad amats rokā, varu uztaisīt vēl vienu.

-    Esmu gatavs, - Torneks paziņoja, ierodoties ar mamuta kaula mūzikas instrumentu.

-    Labi. Varat sākt, tiklīdz Eila sāks izdalīt akmeņus, - Mamuts sacīja. - Kur ir Taluts?

-     Viņš salej savu brūvējumu, - Torneks smaidīdams paziņoja, - un viņš būs ļoti dāsns. Vadonis teica, ka gribot, lai šie būtu īsti svētki.

-     Un tā arī būs! - lielais vadonis iesaucās. - Lūdzu! Tas tev, Eila! Atnesu tev kausu. Galu galā tu taču esi šo svētku galvenā vaininiece!

Pagaršojusi dzērienu, Eila joprojām uzskatīja, ka brūvējums neatbilst viņas gaumei, bet šķita, ka pārējiem Mamutu ļaudīm tas gāja pie dūšas. Jaunā sieviete nolēma, ka arī viņai tas jāiemīl. Viņa gribēja kļūt par vienu no viņiem un darīt tā, kā darīja viņi, un iemīlēt visu to, ko mīlēja viņi. Eila izdzēra kausu tukšu. Taluts vēlreiz piepildīja viņas kausu.

-    Eila, Taluts tev pateiks, kad sākt izdalīt akmeņus. Pirms tos izdali, sasit tos kopā, lai rodas dzirkstele, - Mamuts deva instrukcijas. Eila pamāja, paskatījās uz kausu savās rokās, tad, izdzērusi to sausu, noskurinājās no stiprā dzēriena un nolika trauku, lai paceltu akmeņus.

-     Eila tagad ir kļuvusi par Lauvas apmetnes piederīgo, - Taluts paziņoja, tiklīdz visi bija apsēdušies, - bet viņai ir katram pavardam vēl viena dāvana - akmens uguns aizkuršanai. Nezija ir Lauvas pavarda saimniece. Eila nodos uguns akmeni viņas glabāšanā.

Piegājusi pie Nezijas, viņa ar kramu uzšķīla spožu dzirksteli no dzelzs pirīta, tad atdeva akmeni Lauvas pavarda saimniecei.

-     Kas ir Lapsas pavarda saimnieks? - Taluts turpināja, kamēr Dīgija un Torneks muzicēja uz kaula instrumentiem.

- Tas esmu es. Raneks ir Lapsas pavarda saimnieks.

Eila aiznesa viņam akmeni un uzšķīla to. Bet, saņemot akmeni, tumšādainais vīrietis klusi un sirsnīgi pačukstēja: - Lapsas kažoks ir pats mīkstākais un skaistākais, ko jebkad esmu redzējis. Es to turēšu savā gultā un katru nakti domāšu par tevi, kad sajutišu tā maigumu pie savas kailās miesas. - Raneks ar plaukstas virspusi tikai pavisam maigi pieskārās jaunās sievietes sejai, bet viņa to sajuta kā spēcīgu fizisku spiedienu.

Pavisam apmulsusi, Eila atkāpās, tad Taluts izsauca Ziemeļbrieža pavarda saimnieku; Eilai bija divreiz jāsasit akmeņi, lai uzšķiltu dzirksteli Tronijas pavardam. Fralija pieņēma akmeni Dzērves pavardam, un, kamēr Talija paņēma savu akmeni un iedeva vienu arī Mamutam, jaunā sieviete jau jutās apreibusi un ļoti labprāt apsēdās blakus pavardam tajā vietā, kur viņai norādīja Mamuts.

Bungas sāka rībēt visā skaļumā. To skaņa vienlaikus bija gan nomierinoša, gan neatvairāma. Miteklis bija aptumšots - maza pavarda liesmiņa, kas dega otrpus aizslietnim, bija vienīgais gaismas avots. Eila sadzirdēja sev blakus elpu un paskatījās, no kurienes tā nāk. Blakus pavardam pie zemes bija pieplacis vīrietis - vai varbūt tas bija lauva? Elpa pakāpeniski pārtapa par dobju lauvas rūcienu, bet ne gluži - Eilas uztverošajai ausij tas izklausījās pēc alu lauvas brīdinošā rūciena. Bungu ritmam pievienojās balsis, piešķirot tam skanīgumu un piesātinātību.

Pēkšņi ar mežonīgu rūcienu lauva izdarīja lēcienu un tā siluets parādījās uz aizslietņa. Bet tas gandrīz vai izbiedēti aprāva savu lēcienu Eilas neapzinātās reakcijas dēļ. Viņa izaicināja lauvu ar tik reālu un draudīgu rūcienu, ka vairums vērojošo laužu noelsās. Siluets atguva savu lauvas stāju un atkāpjoties atbildēja ar nomierinošu rūcienu. Eila ierūcās dusmīgā uzvaras priekā, tad izdeva vairākus "hnk, hnk, hnk" ņurdienus, kas kļuva arvien klusāki, jo lauva atkāpās.

Mamuts pie sevis pasmaidīja. Viņš nodomāja: "Eilas atdarinātās lauvas skaņas ir tik reālas, ka apmuļķotu pat īstu lauvu." Viņš bija iepriecināts par to, ka jaunā sieviete bija spontāni viņam pievienojusies. Pati Eila īsti neaptvēra, ko bija izdarījusi, izņemot to, ka pēc pirmā izaicinājuma viņai bija jautri sarunāties ar Mamutu lauvu valodā. Viņa neko tamlīdzīgu nebija darījusi, kopš Mazulis bija pametis ieleju. Bungu rīboņa kļuva vēl skaļāka un papildināja nākamo ainu - tagad uz aizslietņa parādījās čūskveida siluets. Eila sēdēja pietiekami tuvu, lai redzētu, ka tas ir Mamuts, kas atdarina dažādus zvērus, bet pat viņai aizrāvās elpa par panākto efektu. Tomēr viņa nebeidza brīnīties, kā ikdienā stīvais un artrīta mocītais vecais vīrs spēj kustēties ar tādu vieglumu. Tad jaunā sieviete atcerējās, ka pirms brīža bija redzējusi viņu kaut ko iedzeram, un nojauta, ka tas droši vien bijis kāds spēcīgs sāpes remdinošs līdzeklis. Tādēļ Mamutam droši vien nākamajā dienā nāksies ciest sāpes.

Pēkšņi Mamuts izlēca priekšā aizslietnim un pietupās blakus mamuta galvaskausa bungām. Kādu īsu brīdi viņš ātrā ritmā pa tām dauzīja un tad pēkšņi apstājās. Pacēlis kausu, ko Eila iepriekš nebija pamanījusi, vīrs no tā iedzēra, tad, pienācis pie jaunās sievietes, piedāvāja arī viņai iedzert. Nemaz nedomādama, Eila ieņēma mazu malciņu un tad vēl vienu, kaut ari dzērienam bija stipra, nepatīkama muskusa garša. Bungu ritma iedrošināta, viņa ātri sajuta dzēriena iedarbību.

Aiz aizslietņa degošās liesmas uz tā uzzīmētajiem dzīvniekiem piešķīra kustīgu efektu. Skatoties uz tiem, Eila jutās kā transā, visu uzmanību pievērsa vienīgi dzīvniekiem un tikai attāli dzirdēja apmetnes iemītnieku balsis, kas sāka monotonā ritmā piebalsot bungām. Ieraudājās bērns, bet šķita, ka raudas nāk no kādas citas pasaules, jo kustīgās zvēru figūras uz aizslietņa bija Eilu aizrāvušas sev līdzi. Tās šķita gandrīz vai dzīvas, jo bungu rīboņa atgādināja zvēru kāju dipoņu, maujošus teļus un taurējošus mamutus.

Tad pēkšņi vairs nebija tumšs. Tā vietā apsnigušo līdzenumu apspīdēja dūmakaina saules gaisma. Mazs muskusa vēršu ganāmpulks bija saspiedies kopā, visapkārt tiem plosījās sniega vētra. Nolaidusies lejup, Eila pamanīja, ka nav viena. Kopā ar viņu ir Mamuts. Aina mainījās. Sniega vētra bija mitējusies, vēja pūstās virpuļojošās sniega vērpetes gaudoja pa stepi kā spokaini mānekļi. Eila kopā ar Mamutu virzījās prom no vientulīgā tukšuma. Tad jaunā sieviete pamanīja, ka kādas šauras ielejas aizvēja pusē majestātiski stāv pāris bizonu, cenšoties izvairīties no vēja. Viņa traucās uz priekšu, brāzās gar upes ieleju, kas bija izskalojusi dziļas aizas. Viņi virzījās gar kādu pieteku, kas priekšā sašaurinājās stāvā kanjona sienā, un Eila ieraudzīja pazīstamo taku virs izžuvušās upes gultnes.

Un tad Eila nonāca kādā tumšā vietā un paskatījās lejup uz mazu pavardu un ļaudīm, kas bija sasēdušies apkārt aizslietnim. Viņa izdzirdēja lēnu, monotonu ritmu un nepārtrauktu skaņu atkārtošanos. Samirkšķinājusi acis, jaunā sieviete ieraudzīja izplūdušas sejas un sev priekšā Nezijas, Taluta un Jondalara norūpējušos vaigus.

-     Vai ar tevi viss kārtībā? - Jondalars jautāja, runādams Zelandoni valodā.

-    Jā, jā. Ar mani viss kārtībā, Jondalar. Kas notika? Kur es biju?

-    Tas tev jāpastāsta man.

-     Kā tu jūties? - Nezija jautāja. - Mamutam allaž pēc tam garšo šī tēja.

-    Ar mani viss kārtībā, - jaunā sieviete atbildēja, izslējās un paņēma tējas krūzīti. Viņa patiešām jutās labi. Mazliet nogurusi un apreibusi, bet ne slikti.

-    Eila, man šķiet, ka šoreiz tas tev nebija biedējoši, - Mamuts sacīja, tuvodamies viņai.

Eila pasmaidīja. - Nē, es neesmu nobijusies. Bet ko mēs darījām?

-     Mēs Meklējām. Es zināju, ka tev piemīt Meklētājas talants. Tieši tāpēc tu esi Mamuta pavarda meita, - viņš sacīja. - Eila, tev piemīt arī citi dabas doti talanti, bet tev ir nepieciešamas mācības. - Viņš redzēja, kā jaunā sieviete sarauc pieri. - Par to tagad neuztraucies. Par to mums būs laiks padomāt vēlāk.

Kamēr Mamuts stāstīja par Meklēšanu - kur viņi devušies un ko atraduši -, Taluts Eilai un dažiem citiem papildināja kausus ar savu brūvējumu. Jaunā sieviete savu kausu iztukšoja vienā piegājienā - tā dzerot, dzira nebija tik pretīga - un tad centās klausīties, bet dzēriens ātri bija apreibinājis viņu. Eilas domas aizklīda kaut kur tālu, un viņa pamanīja, ka Dīgija un Torneks vēl joprojām nodarbojas ar muzicēšanu, bet tagad melodija izklausījās tik ritmiska un patīkama, ka gribējās kustēties tai līdzi. Tā viņai atgādināja klana sieviešu deju un bija grūti koncentrēties uz Mamuta stāstu.

Jaunā sieviete sajuta, ka kāds viņu vēro, un palūkojās apkārt. Viņa pamanīja, ka pie Lapsas pavarda stāvošais Raneks cieši viņā noraugās. Tumšādainais vīrietis uzsmaidīja, un Eila atsmaidīja pretim. Pēkšņi Taluts vēlreiz piepildīja Eilas kausu. Pienāca Raneks un pastiepa arī savu kausu. Piepildījis arī to, Taluts atkal pievērsās sarunai.

-    Tevi šī saruna neinteresē, vai ne? Pieiesim pie Dīgijas un Torneka, paklausīsimies mūziku, - Raneks klusi ierosināja, pieliecies Eilai pie auss.

-     Domāju, ka interesē. Viņi runā par medībām, - Eila atgriezās pie nopietnās diskusijas, bet bija palaidusi garām tik daudz, ka vairs nespēja sekot sarunas pavedienam, un, šķiet, neviens pat nepamanīja, vai viņa klausās vai ne.

-     Tu neko nepalaidīsi garām. Vēlāk viņi mums par to pastāstīs. Ieklausies mūzikā! - Raneks mudināja, ļaudams viņai iejusties ritmiski pulsējošās skaņās, kas nāca no otras pavarda puses.

-     Vai tev drīzāk neinteresētu paskatīties, kā Tornekam tas izdodas? Viņš ir īsts lietpratējs.

Eila noliecās uz to pusi, no kurienes nāca ritmiskā skaņa, kas viņu paņēma savā varā. Viņa palūkojās uz to ļaužu bariņu, kas runāja par medību plāniem, un tad, paraudzījusies uz Raneku, atplauka starojošā smaidā. - Jā, labāk paskatīšos uz Torneku! - viņa atzina, juzdamās ar sevi apmierināta.

Kad Eila piecēlās kājās, Raneks atradās cieši blakus un apstādināja jauno sievieti. - Eila, tev jāpārstāj smaidīt, - tumšādainā vīrieša tonis bija nopietns un bargs.

-    Kāpēc? - viņa jautāja, nobažījusies un vairs nesmaidīdama, brīnīdamās, ko atkal bija izdarījusi nepareizi.

-     Kad smaidi, tu esi tik pievilcīga, ka man aizraujas elpa, - Raneks atbildēja un domāja to nopietni, pēc tam turpināja: - Un kā lai eju tev blakus, ja nespēšu paelpot?

Eila uz vīrieša komplimentu atbildēja ar smaidu, tad, iztēlojusies, kā Raneks, cīnīdamies pēc elpas, iet viņai līdzās, iesmējās. Viņa nodomāja, ka tas, protams, ir joks, kaut arī nebija pilnīgi pārliecināta par to, ka viņš joko. Abi devās uz Mamuta pavarda jaunās ieejas pusi.

Jondalars vēroja, kā abi tuvojas. Gaidīdams Eilu, jaunais Zelandoni vīrs bija baudījis mūziku un ritmu, bet jutās nepatīkami pārsteigts, ieraugot viņu nākam kopā ar Raneku. Viņš sajuta greizsirdības uzplūdus un nevaldāmu tieksmi iesist tam tumšādainajam vīrietim, kas bija uzdrīkstējies tuvoties sievietei, kuru viņš mīlēja. Bet, par spīti tam, ka Raneks izskatījās citāds, viņš bija Mamutu cilts un Lauvas apmetnes piederīgais. Jondalars bija vienīgi viesis. Visi ļaudis aizstāvētu Raneku, bet Jondalaram aizstāvju nebija. Viņš centās atgūt savaldību un veselo saprātu. Raneks un Eila vienkārši gāja kopā. Kā gan viņš drīkstētu iebilst?

Jau no paša sākuma sakarā ar Eilas pieņemšanu Mamutu ciltī Zelandoni krama apstrādes meistaru bija mocījušas pretrunas. Viņš gribēja, lai Eila piederētu pie kādas cilts, jo ari viņa pati to vēlējās, un viņam bija jāpiekrīt, ka tādējādi viņa kļūs pieņemamāka Zelandoni ļaudīm. Jondalars bija redzējis, cik Eila bija laimīga, dodot un saņemot dāvanas, un par to priecājās, bet jutās attālinājies un vēl vairāk uztraucies par to, vai viņa kādreiz vēlēsies šo vietu pamest. Galu galā viņš jau sāka prātot, vai arī pašam nevajadzētu kļūt par Mamutu cilts piederīgo.

Pašā sākumā viņš bija it kā līdzdalīgs Eilas pieņemšanā. Bet tagad jutās kā atstumtais, pat no Eilas. Viņa bija viena no viņiem. ŠI bija viņas nakts, viņas svētki - viņas un Lauvas apmetnes. Jondalars nebija iedevis Eilai nevienu dāvanu un nebija arī neko saņēmis. Viņš pat nebija par to domājis, tomēr tagad to nožēloja. Bet Jondalaram nebija nevienas lietas, ko uzdāvināt Eilai vai kādam citam. Viņš bija šeit ieradies tukšām rokām un nebija pavadījis vairākus gadus, gatavodams dažādas mantas. Ceļojuma laikā jaunais Zelandoni vīrietis bija daudz ko iemācījies un uzkrājis zināšanas, bet līdz šim viņam nebija radusies iespēja gūt no tā visa kādu labumu. Vienīgais, ko viņš bija atvedis sev līdzi, - bija Eila.

Drūmi skatīdamies un juzdamies kā nevienam nevajadzīgs nelūgts viesis, Jondalars vēroja, kā Eila smaida un smejas kopā ar Raneku.

19

Sarunai beidzoties, Taluts visiem izdalīja vēl pa kausam savas raudzētās dziras, kas bija gatavota no kaķastes sakņu cietes un dažādām citām sastāvdaļām, ar kurām viņš nemitīgi eksperimentēja. Svētki, kas tagad vairāk koncentrējās ap Dīgiju un Torneku, kļuva arvien jautrāki. Viņi spēlēja mūziku, ļaudis dziedāja - dažkārt kopā, dažkārt solo. Citi atkal dejoja, ne tik enerģiski, kā Eila bija redzējusi to darām laukā, bet vieglas ķermeņa kustības ļāva stāvēt uz vietas un šūpoties līdzi ritmā, bieži vien tas notika kopā ar dziedāšanu.

Eila šad tad pamanīja Jondalaru, kas stāvēja aizmugurē, un jau vairākas reizes uzsāka ceļu pie viņa, bet kaut kas viņu allaž iztraucēja tikt līdz viņam. Te bija tik daudz ļaužu, un šķita, ka visi sacentās pēc jaunās sievietes uzmanības. Ari pati Eila, sadzērusies Taluta dziru, pilnībā nespēja kontrolēt savu uzvedību, viņas nodomu viegli varēja novērst kas cits.

Apkārtējo uzmundrināta, Eila nomainīja Dīgiju pie galvaskausa bungām un atcerējās dažus no klana ritmiem. Tie bija sarežģīti, atšķirīgi un Lauvas apmetnei neparasti un intriģējoši. Mamutu māca šaubas par Eilas izcelsmi, bet atmiņas, kuras izsauca jaunās sievietes muzicēšana, pilnībā tās likvidēja.

Piecēlies kājās, Raneks nodziedāja un nodejoja joku pilnu dziesmu, kas bija veltīta Eilai, - pilnu ar mājieniem un divdomībām par dāvināšanas prieku. Priekšnesums izsauca platus smaidus, zīmīgus un saprotošus skatienus, kas lika Eilai nosarkt. Dīgija savai jaunajai draudzenei parādīja, kā nodejot un nodziedāt satīrisku atbildi, bet pašās beigās, kad bija jādod piekrišana vai atraidījums, Eila apstājās. Viņa nespēja pateikt ne jā, ne nē, jo īsti neizprata šīs spēles smalkās nianses, un, kaut arī viņas nodoms nebija vīrieti pamudināt, tajā pašā laikā viņa nevēlējās, lai Raneks domātu, ka viņš Eilai nepatīk. Tumšādainais vīrietis pasmaidīja. Nomaskēta ar humoru, dziesma parasti tika izmantota kā pašcieņu saglabājošs līdzeklis, lai atklātu, vai interese ir abpusēja.

Raneku nebūtu apstādinājis pat pilnīgs atteikums; viņš bija gaidījis kaut ko mazāk daudzsološu.

Eila jutās apreibusi gan no dziras un smiekliem, gan viņai veltītās uzmanības. Ikviens gribēja viņu iesaistīt sarunās, uzklausīt, aplikt roku un sajusties tuvāks. Jaunā sieviete nespēja atcerēties, ka kādreiz būtu jutusies tik priecīga un gribēta, izjustu tādu draudzību un sirsnību. Un ikreiz, kad pagriezās, viņa redzēja sajūsminātu, starojošu smaidu un kvēlojošas tumšas acis, kas bija pievērstas vienīgi viņai.

Svētkiem turpinoties, Jaužu bariņš sāka sarukt arvien mazāks. Bērni bija aizmiguši un tika aiznesti uz gultu. Pēc Eilas ieteikuma arī Fralija bija agri devusies pie miera, un pārējie Dzērves pavarda iemītnieki drīz vien viņai pievienojās. Tronija, sūdzēdamās par galvassāpēm, - tajā vakarā viņa slikti jutās - devās pie sava pavarda, lai pazīdītu Hartalu, un pati aizmiga. Ari Jondalars tajā brīdī aizlavījās prom. Viņš izstiepās gultā un, vērodams Eilu, gaidīja viņu sev blakus.

Pēc pāris Taluta brūvētās bouzas kausiem Vimezs bija kļuvis neierasti runīgs un stāstīja dažādus notikumus, izteica ķircinošas piezīmes - sākumā Eilai, pēc tam Dīgijai un beidzot visām pārējām sievietēm. Talija pēkšņi pēc tik daudziem gadiem atklāja, ka Vimezs ir interesants cilvēks, pavilka arī viņu uz zoba un atbildēja uz jokiem. Beidzot viņa ielūdza Vimezu pavadīt šo nakti pie Sumbra pavarda - kopā ar viņu un Barzeku. Kopš Darneva nāves Talija nebija aicinājusi savā gultā otru vīrieti.

Vimezs nosprieda, ka tā būtu laba doma atstāt pavardu Raneka rīcībā, un, iespējams, tas nebija nekas nesaprātīgs - darīt visiem zināmu, ka sieviete var izvēlēties divus vīriešus. Vimezs loti labi redzēja, kāda situācija sāka veidoties, tomēr šaubījās, ka starp Jondalaru un Raneku varētu tikt panākta kāda vienošanās. Bet lielā sieviete Talija viņam šovakar likās īpaši pievilcīga, viņa bija augstu vērtēta vadone ar lielu teikšanu. Kurš gan var zināt, kādas izmaiņas gaidāmas, ja Raneks izlems mainīt Lapsas pavarda sastāvu?

Drīz visi trīs devās uz mītnes aizmugurējo galu, Taluts ķircināja Neziju doties uz Lauvas pavardu. Dīgija un Torneks bija aizrāvušies ar saviem mūzikas instrumentiem un eksperimentēšanu, pārējiem vairs nepievēršot uzmanību, un Eilai likās, ka viņa dzird dažus no saviem tikko spēlētajiem ritmiem. Tikai tad jaunā sieviete atjēdzās, ka viņi ar Raneku ir palikuši divatā, un tas padarīja viņu biklu.

- Šķiet, ka visi pārējie devušies pie miera, - Eila teica, viņas balss bija mazliet neskaidra. Tagad viņa izjuta bouzas iedarbību un, stāvēdama kājās, līgojās šurpu turpu. Vairums lampu jau bija izdzisušas, un arī pavards vien kvēloja mazām liesmiņām.

-    Varbūt arī mums vajadzētu doties uz gultu, - Raneks smaidīdams rosināja. Eila vīrieša acīs pamanīja neizteiktu uzaicinājumu; nespēdama tam pretoties, viņa nezināja, kā lai tiek ar to galā.

-    Jā, esmu nogurusi, - viņa atzinās, sākdama iet savas gultas virzienā. Paņēmis jauno sievieti aiz rokas, Raneks viņu atturēja.

-     Eila, neaizej! - Tumšādainā vīrieša smaids bija pazudis, un balss tonis bija uzstājīgs. Eila pagriezās atpakaļ, un jau nākamajā brīdī Raneks bija ieskāvis viņu savās rokās un spēcīgi piekļāvis savu muti jaunās sievietes lūpām. Eila nedaudz pavēra lūpas, vīrietis nekavējoties atsaucās. Viņš skūpstīja Eilu - viņas kaklu un muti. Rokas sniedzās pēc viņas krūtīm, tad noglāstīja lūpas un gurnus, plauksta iekļāva kājstarpes pauguriņu, it kā vīrietim nebūtu viņas gana un viņš gribētu iegūt viņu visu uzreiz. Cauri jaunās sievietes augumam izstrāvoja negaidīti kaisles viļņi. Vīrietim piespiežot Eilu sev cieši klāt, viņa sajuta pret savu augumu cietu locekli un savā kājstarpē - pēkšņu mitrumu.

-    Eila, es gribu tevi! Nāc uz manu gultu! - Raneks aicināja ar pavēlošu nepacietību. Ar negaidītu paklausību Eila viņam sekoja.

Visu vakaru Jondalars bija vērojis savu mīļoto sievieti smejamies un dejojam ar jaunajiem ciltsbrāļiem, un, jo ilgāk viņš to visu vēroja, jo attālinātāks pats jutās. Bet it īpaši viņu aizvainoja uzmanību izrādošais tumšādainais kaula rīku meistars. Zelandoni vīrs gribēja ļaut vaļu savam niknumam, aiziet un paņemt Eilu prom, bet šīs tagad bija viņas mājas, šie bija viņas uzņemšanas svētki. Kādas gan viņam bija tiesības iejaukties viņu svinībās? Jondalars varēja vienīgi uzlikt sejai pieklājīgu, ne gluži priecīgu masku, bet tajā pašā laikā pats jutās nožēlojami un, dodoties uz gultu, vēlējās iekrist miega aizmirstībā, kas nekādi pie viņa nenāca.

No tumšās, norobežotās vietas Jondalars vēroja, kā Raneks apskauj Eilu un ved viņu prom uz savu gultu, un nespēja noticēt pats savām acīm. Kā gan viņa varēja aiziet ar citu vīrieti, kad viņš viņu gaidīja? Neviena cita sieviete nekad nebūtu izvēlējusies kādu citu vīrieti, kad Jondalars viņu gribēja; un tā izrīkojās sieviete, kuru viņš mīlēja! Jaunais Zelandoni vīrietis gribēja lēkt kājās, paņemt Eilu un iebelzt ar dūri pa tumšādainā vīrieša smaidīgo muti.

Tad viņš iztēlojās nolauztos zobus un asinis un atcerējās kauna un iz- raidījuma pārciestās sāpes. Šie pat nebija viņa ļaudis. Par tādu uzvedību viņi noteikti Jondalaru padzītu, un saltajā mūžīgā sasaluma stepē viņam nebūtu, kur iet. Un kā gan viņš varēja kaut kur doties bez Eilas?

Bet viņa bija izdarījusi izvēli. Viņa bija izvēlējusies Raneku, un tās bija sievietes tiesības izvēlēties to vīrieti, kuru viņa gribēja. Tikai tas, ka Jondalars viņu gaidīja, nenozīmēja, ka Eilai bija jānāk pie viņa, un viņa to nedarīja. Viņa izvēlējās vīrieti no savas cilts - no Mamuta cilts -, vīrieti, kas dejoja, dziedāja un ar viņu flirtēja, ar kuru kopā bija smējusies un priecājusies. Vai Jondalars par to varēja viņu vainot? Cik daudz reižu viņš pats bija izvēlējies tādu sievieti, ar kuru kopā bija smējies un priecājies?

Bet kā viņa varēja tā darīt? Viņa taču bija sieviete, kuru viņš mīlēja! Kā viņa drīkstēja izvēlēties kādu citu, kad Jondalars viņu mīlēja? Jaunais Zelandoni bija sāpīgi aizvainots un izmisis, bet ko viņš varēja iesākt? Neko, tikai norīt rūgto greizsirdības kamolu un vērot, kā mīļotā sieviete dodas kādam citam vīrietim līdzi uz gultu.

Eila nespēja loģiski domāt, viņas prāts bija apskurbis no Taluta brūvējuma, nebija nekādu šaubu par to, ka Raneks viņai likās pievilcīgs, bet ne jau tie bija iemesli, kāpēc viņa aizgāja līdzi tumšādainajam vīrietim. Viņa to būtu darījusi tā vai tā. Eila bija uzaugusi klanā. Viņa bija audzināta bez vārda runas pakļauties jebkuram vīrietim, kurš to pieprasīja, kurš parādīja viņai signālu, ka vēlas ar viņu kopoties.

Ja jebkurš klana vīrietis parādīja sievietei šo kopošanās signālu, viņai šis pakalpojums bija jāveic, tāpat kā viņa pienestu vīrietim ūdeni vai ēdienu. Tomēr sievietei pieklājība prasīja vispirms apkalpot savu dzīvesbiedru vai to vīrieti, ar kuru kopā dzīvoja, kaut arī tas nebija likums, bet šī norma tika uzskatīta kā pati par sevi saprotama. Vīrieša sieva tika pakļauta viņa teikšanai, bet ne tikai. Saikne starp vīrieti un sievieti bija abpusēji izdevīga, biedriska un bieži vien pēc kāda laika pārvērtās abpusējās jūtās, bet nebija pieļaujams izrādīt greizsirdību vai kādas citas spēcīgas emocijas. Tika uzskatīts, ka vīra sieva tādēļ nepiederēja viņam mazāk, ja laiku pa laikam sniedza pakalpojumus ari kādam citam vīrietim; un tādēļ viņš savas sievas bērnus nemīlēja mazāk. Viņš par tiem uzņēmās zināmu atbildību, rūpes un mācīšanu, bet vīrieša medījums un savāktā pārtika tika sadalīta visa klana starpā.

Raneks bija devis Eilai "signālu", ko viņa interpretēja kā Citu zīmi, - komandu apmierināt viņa seksuālo vajadzību. Kā jau jebkurai kārtīgi audzinātai klana sievietei, Eilai pat prātā neienāca, ka viņa drīkstētu atteikties. Viņa tikai reizi uzmeta acis savai gultai, bet neredzēja tajā zilās acis, kas noraudzījās viņā ar sāpēm un izmisumu. Ja viņa būtu tās redzējusi, tad būtu bijusi ļoti pārsteigta.

Raneka degsme nebija noplakusi, kad viņi iegāja Lapsas pavarda teritorijā, bet viņš prata sevi vairāk kontrolēt, līdzko Eila atradās viņa valstībā, kaut arī vēl joprojām nespēja tam noticēt. Viņi apsēdās uz Raneka gultas paaugstinājuma. Eila pamanīja polārlapsas kažokādu, ko bija viņam uzdāvinājusi. Eila sāka atraisīt jostu, bet Raneks viņu apstādināja.

-     Eila, es pats vēlos tevi izģērbt. Esmu par to sapņojis un gribu, lai viss notiek, kā nākas, - Raneks sacīja.

Jaunā sieviete piekrītot paraustīja plecus. Viņa jau bija pamanījusi, ka Raneks daudzējādā ziņā atšķīrās no Jondalara, un Eilā pamodās ziņkārība. Viņa nebūt negribēja izvērtēt, kurš vīrietis ir labāks, tikai vēlējās izprast atšķirības.

Kādu brīdi Raneks vienkārši uz viņu skatījās. - Tu esi tik skaista, - viņš beidzot teica un pieliecās, lai sievieti noskūpstītu. Viņa lūpas bija maigas, kaut arī varēja kļūt uzstājīgas, kad skūpstīja kaislāk. Eila pamanīja, kā viņa tumšā roka izceļas uz baltās tunikas fona, un maigi to paberzēja. Raneka āda pēc taustes atgādināja jebkura cita cilvēka ādu.

Tumšādainais vīrietis sāka ņemt nost no Eilas matiem krelles un gliemežvākus, pēc tam izlaida rokas caur viņas matiem un, pacēlis tos pie sejas, pataustīja un pasmaržoja. - Skaisti, tik skaisti, - viņš murmināja. Noraisījis kaklarotu un amuletu maisiņu, viņš visu rūpīgi salika uz soliņa gultas galvgalī blakus krellēm. Tad, atraisījis Eilas jostu, viņš piecēlās kājās un pievilka viņu sev klāt. Pēkšņi viņš atkal sāka skūpstīt sievietes kaklu un seju, zem tunikas glāstīdams viņas augumu, it kā vairs nespētu gaidīt. Jaunā sieviete sajuta vīrieša iekāri un uzbudinājumu. Pirkstu gali, kas aizskāra viņas krūtsgaliņus, izraisīja sievietes augumā veselu sajūtu gammu. Viņa pieliecās tuvāk, pakļaudamās viņam pilnībā.

Raneks apstājās, dziļi ieelpoja, novilka Eilai pār galvu tuniku un, rūpīgi to salocījis, nolika blakus pārējām sievietes mantām. Tad skatījās uz viņu tādām acīm, it kā uz mūžīgiem laikiem censtos iekalt viņas tēlu savā atmiņā. Pagriezis Eilu uz vienu pusi, pēc tam uz otru, viņš veldzēja savas acis, it kā arī tās vajadzētu apmierināt.

-     Ideāli, vienkārši ideāli! Paskaties uz tām! Kādas pilnīgas, cik pareiza un ideāla forma, - viņš sacīja, ar pirksta galu viegli pārbraukdams sievietes krūšu profilam. Aizvērusi acis, Eila notrīcēja no šī maigā pieskāriena. Negaidot silta mute jau sūca sievietes krūtsgaliņu, un savās dzīlēs viņa sajuta trīsas. - Ideāli, tik ideāli, - Raneks čukstēja, pieplak- dams pie otras krūts. Iespiedis seju starp abām krūtīm un ar abām rokām tās saņemdams kopā, viņš sūca abus krūtsgaliņus reizē, tajā pašā laikā izdvesdams apmierinošus ņurdienus. Izliekusi kaklu atpakaļ, jaunā sieviete piekļāvās viņam tuvāk; izjuzdama dubultus kaisles viļņus pārņemam augumu, viņa pasniedzās pēc vīrieša galvas, kurā bija tik daudz cietu sprodziņu, un ļāva savām rokām izbaudīt jaunās sajūtas.

Viņi joprojām stāvēja kājās, kad Raneks atkāpās un ar smaidu sejā aplūkoja Eilu, tad atsēja viņas jostu un pavilka bikses uz leju. Nespējis atturēties no sievietes gaišo matiņu aptaustīšanas, tumšādainais vīrietis pieskārās viņas miklajai kājstarpei un pēc tam apsēdināja viņu gultā. Ātri novilcis ari savu kreklu, viņš to nolika blakus Eilas drēbēm, tad, notupies viņas priekšā uz ceļiem, novilka vienu mokasīnu tipa mājas kurpi.

-    Vai tev kut? - viņš apjautājās.

-    Mazliet, pie pēdām.

-     Kāda ir sajūta? - Viņš maigi, bet noteiktām kustībām paberzēja viņas pēdu, uzspiezdams uz kājas pacēluma.

-    Laba. - Raneks noskūpstīja viņas kājas pacēlumu. - Laba sajūta, - Eila vēlreiz atkārtoja smaidīdama.

Arī tumšādainais vīrietis pasmaidīja un, novilcis viņai otru kurpi, paberzēja pēdu. Novilcis bikses līdz galam, viņš tās kopā ar kurpēm nolika pie citām Eilas mantām. Saņēmis sievieti aiz rokām, viņš to atkal piecēla kājās - tā, lai viņa stāvētu kaila pēdējo Mamuta pavarda gailošo ogļu palieku gaismā. Skatoties uz viņu, Raneks atkal pagrieza Eilu un aplūkoja viņu no mugurpuses. - Ak Māt! Cik skaisti, kāds ideāls augums! Tieši tā biju tevi iztēlojies, - viņš murmināja vairāk sev, nevis Eilai.

-    Ranek, es neesmu skaista, - viņa vīrieti norāja.

-    Eila, tev pašai vajadzētu to redzēt. Tad tu tā nerunātu.

-   Jauki, ka tu tā saki un domā, bet es neesmu skaista, - Eila uzstāja un palika pie savas pārliecības.

-    Tu esi skaistākā no visām sievietēm, ko jebkad esmu redzējis.

Jaunā sieviete vienīgi pamāja ar galvu. Ja jau viņš vēlas, lai tā domā.

Viņa nespēja viņam to liegt.

Pēc tam kad Raneks bija veldzējis acis; viņš sāka pieskarties - vispirms pavisam viegli pa visu ķermeni, ar pirkstiem apvilkdams kontūras no visām pusēm. Tad pievērsās smalkākām detaļām, viņš ar pirkstu iezīmēja sievietes muskuļus zem ādas. Pēkšņi, pārtraucis visas darbības, viņš noplēsa no sevis pārpalikušās drēbes, neskatīdamies, kur tās nokrīt, un saņēma sievieti savās rokās, vēlēdamies ar savu augumu izjust viņas ķermeni. Ari Eila izjuta viņa silto, muskuļaino vīrieša augumu, cieto, izslējušos, piebriedušo locekli. Viņa ieelpoja patīkamo, vīrišķīgo smaržu. Noskūpstījis viņas muti, pēc tam ari seju un kaklu, maigi iekozdams plecos, kas Eilai izsauca trīsas, Raneks, nemitīgi un aizgūtnēm murminādams, atkārtoja: - Eila, tu esi tik brīnišķīga, tik skaista, es gribu tevi visu. Gribu uz tevi lūkoties, pieskarties un apskaut. Ak Māt! Kāds skaistums!

Raneka rokas atkal atgriezās pie Eilas krūtīm, mute sūca un nedaudz kodīja krūtsgaliņus, tad viņš sūca tos abus reizē, izdodams klusus apmierinājuma ņurdienus. Sūkdams vienu krūti, vīrietis centās paņemt mutē tik daudz no tās, cik spēja, pēc tam ķērās pie otras. Pieliecies sievietes priekšā uz ceļiem un piekļāvis galvu viņas nabai, vīrietis ar rokām apskāva Eilas kājas, gludos, apaļos dibentiņa vaidziņus, sāka tos glāstīt un pieskārās spraugai starp tiem.

Pieglaudies viņas kaunuma apmatojumam, viegli un rotaļājoties vīrietis ar slapju mēli atrada viņas vagīnu. Eila ievaidējās, un viņš sajuta sievietes drebošo atsaucību.

Piecēlies kājās, Raneks noguldīja viņu gultā uz mīkstām, izsmalcinātām un glāstošām zvērādām. Pats iekārtojās blakus un skūpstīja viņu ar maigiem kodieniem, izmantojot tikai lūpas, nevis zobus, pēc tam pasūca un pakodīja krūtis, vienlaikus ar roku glāstīdams un berzēdams vagīnas atveri un sievietes dzīles. Eila vaidēja un iekliedzās, jo viņai radās tāda sajūta, ka Raneks pieskaras visām vietiņām uzreiz.

Paņēmis sievietes roku, viņš to uzlika uz sava cietā, asinīm pieplūdušā locekļa. Piecēlusies sēdus, Eila iekārtojās ērtāk un, Ranekam par prieku, piekļāva vīrieša locekli pie sava vaiga. Dziestošajā gaismā viņa varēja redzēt savas gaišās rokas aprises uz viņa melnā locekļa. Pēc taustes tas bija pavisam gluds. Tomēr šī vīrieša smarža bija citāda - līdzīga, bet atšķirīga, un viņa matiņi bija cieti un sprogaini. Raneks ekstāzē ievaidējās, sajutis siltu miklumu iekļaujam viņa locekli, kā ari velkošas un stiepjošas izjūtas. Tas bija kaut kas vairāk, nekā viņš jebkad bija iztēlojies, vairāk, nekā jebkad bija uzdrošinājies sapņot. Tumšādainais vīrietis domāja, ka nespēs savaldīties, kad Eila sāka lietot tos paņēmienus, ko tikai nesen bija iemācījusies, - ātri apļodama ar mēli, iesūca mutē viņa locekli un tad palaida vaļā, vienlaikus to masēdama.

- Ak, Eila, Eila! Tu esi Viņa. Es zināju, ka tā būs. Tu pagodini mani.

Pēkšņi Raneks piecēlās sēdus. - Es tevi gribu un nespēju vairs gaidīt. Lūdzu, darām to tagad! - viņš sacīja aizsmakušā un sasprindzinātā čukstā.

Apgūlusies Eila viņam atvērās. Uzkāpis viņai virsū, Raneks ar garu, trīsošu kliedzienu iegāja viņā. Tad, izvilcis locekli ārā, darīja to vēlreiz un vēlreiz, un vēlreiz, ar katru nākamo grūdienu viņa kliedziens kļuva vēl spalgāks. Sieviete izliecās, lai tiektos viņam pretim, cenšoties pieskaņoties vīrieša ritmam. - Eila, esmu gatavs. Lūk! - viņš sasprindzinājumā iekliedzās, tad pēkšņi ar lielu atvieglojuma nopūtu novaidējās, vēl pāris reižu izdarīja grūdienus un sabruka virs viņas. Eilai vajadzēja ilgāku laiku, lai viņa spētu atslābināties.

Pēc brīža Raneks atrāvās no Eilas, novēlās uz sāniem, pacēlās uz elkoņa un paskatījās Eilā. - Piedod, es nebiju tik ideāls kā tu, - viņš atvainojās.

Viņa sarauca pieri. - Ranek, es nesaprotu, ko tu gribēji teikt. Kas ir ideāls?

-    Viss notika pārāk ātri. Tu esi tik brīnišķīga un visu dari tik ideāli, es pārāk ātri biju tam gatavs. Es nespēju sagaidīt, un man šķiet, ka es tev nesagādāju baudu, - viņš atzinās.

-     Ranek, šī taču ir Baudas velte, vai ne?

-    Jā, tas ir viens no vārdiem, kā to sauc.

-    Vai tu domā, ka man tā nebija Bauda? Man bija Bauda. Daudzas Baudas izjūtas.

-    Daudzas, bet ne tā īstā Bauda. Ja tu pagaidīsi, tad pēc maza brītiņa es atkal būšu tam gatavs.

-    Tas nav vajadzīgs.

-     Eila, varbūt tas nav vajadzīgs, bet es tā gribu, - vīrietis sacīja, noliekdamies, lai viņu noskūpstītu. - Es jau gandrīz esmu tam gatavs, - viņš piebilda, glāstīdams Eilas krūtis, vēderu un pasniegdamies pēc kājstarpes pauguriņa. Eila salēcās no Raneka pieskāriena un joprojām trīcēja. - Piedod, tu jau gandrīz biji gatava. Ja vien es būtu spējis atturēties nedaudz ilgāk.

Viņa neatbildēja. Skūpstīdams krūti un paberzēdams mazo uzkalniņu viņas vagīnā, Raneks juta, ka Eila atkal ir gatava. Pabīdījusi gurnus un piespiezdamās pie viņa, jaunā sieviete iekliedzās. Pēkšņi, reizē ar kliedzienu un uzplūdu, nāca ari viņas orgasms, un tumšādainais vīrietis sajuta siltu miklumu viņai starp kājām. Eila atslābinājās.

Uzsmaidījusi viņam, sieviete sacīja: - Domāju, ka tagad bija īstā Baudas velte.

-    Vēl ne gluži, bet varbūt nākamreiz tā patiešām būs perfekta. Eila, ceru, ka būs vēl daudzas nākamās reizes, - Raneks atbildēja, gulēdams uz sāniem viņai blakus, tumšādainā vīrieša roka atradās uz sievietes vēdera. Juzdamās samulsusi, Eila sarauca pieri. Viņa nesaprata, vai gadījumā nebija ko pārpratuši.

Krēslainajā telpā viņa saskatīja tumšu roku uz savas gaišās ādas un pasmaidīja. Viņš allaž bija uzsvēris šo kontrastu - savu tumšo ādu pret gaišo - sievietēm, ar kurām dalījās Baudas veltē. Tas atstāja tādu iespaidu, ko neviens cits vīrietis nespēja panākt, un sievietes to pamanīja. Viņas to ievēroja un nekad neaizmirsa. Raneks priecājās, ka Māte bija viņu izvēlējusies kā izredzēto un piešķīrusi tādu ādas krāsu. Tas padarīja viņu īpašu, neparastu un neaizmirstamu. Vēl viņam patika zem savas rokas sajust Eilas vēderu, bet vairāk par visu tumšādaino vīrieti spārnoja apziņa, ka šī sieviete atrodas viņam blakus, viņa gultā. Viņš uz to bija cerējis, vēlējies, sapņojis, un pat tagad, kad viņa te atradās, tas šķita neiespējami.

Pēc brītiņa viņš pabīdīja roku augstāk uz krūtīm, apmīļoja krūtsgaliņu un sajuta, kā tas kļūst cietāks. Eila bija sākusi snauduļot, viņa bija nogurusi un izjuta nelielas galvassāpes, bet, kad vīrietis piekļāvās viņas kaklam un lūpām, viņa saprata, ka viņš viņu grib un atkal ir devis īpašo zīmi. Uz īsu brītiņu viņa sajuta aizkaitinājumu un vēlmi viņam atteikt. Šādas domas viņu pārsteidza, gandrīz vai šokēja un pilnībā pamodināja. Raneks skūpstīja viņas kaklu, glāstīja plecu un roku, pēc tam apmīļoja pilnīgās krūtis. Kad viņš jau atkal bija paņēmis mutē krūtsgaliņu, viss Eilas aizkaitinājums jau bija pārgājis. No viņas ķermeņa dzīlēm cēlās patīkamas sajūtas, kas sniedza īsto baudu. Pārgājis pie otras krūts, viņš apmīļoja abas un pēc kārtas tās pasūca, tajā pašā laikā izdodams savas apmierinātās rīkles skaņas.

- Eila, skaistā Eila, - Raneks murmināja. Tad, piecēlies sēdus, viņš palūkojās uz sievieti savā gultā. - Ak Māt! Nespēju noticēt, ka tu esi šeit. Tas ir tik jauki. Šoreiz viss būs, kā nākas, Eila. Es zinu, ka šoreiz viss būs ideāli.

Jondalars gulēja gultā kā pārakmeņojies, zobus sakodis, izmisīgi vēlēdamies ar savām sažņaugtajām dūrēm iebelzt tumšādainajam vīrietim pa seju, un tikai ar lielu gribasspēku viņš piespieda sevi palikt gultā. Eila bija paskatījusies tieši viņam sejā, tad pagriezusies un aizgājusi kopā ar Raneku. Ikreiz, kad jaunais Zelandoni vīrietis aizvēra acis, viņš redzēja mīļotās sievietes seju, kas skatās tieši viņam virsū, tad pagriežas un aiziet.

Tā ir viņas izvēle! Viņš nemitējās sev atkārtot: tā ir viņas izvēle. Eila sacīja, ka mīlot viņu, bet kā viņa var to zināt? Protams, varbūt viņš viņai paticis, varbūt pat mīlēja viņu, kad abi dzīvoja ielejā divi vien; toreiz viņa vēl nevienu citu nepazina. Jondalars bija pirmais Citu vīrietis, kuru Eila jebkad redzējusi. Bet tagad, kad viņa bija satikusi citus vīriešus, kāpēc viņa nevarētu iemīlēt kādu citu? Viņš centās sevi pārliecināt, ka ir tikai taisnīgi, ka Eila satiek citus un pati izdara izvēli, bet viņš nekad nespēs aizmirst to, ka šajā naktī viņa bija izvēlējusies kādu citu.

Kopš tā laika, kad viņš bija atgriezies pie saviem ļaudīm pēc tam, kad kādu laiku bija padzīvojis pie Dalanara, garais, muskuļainais un ļoti izskatīgais vīrietis allaž pats bija sev izvēlējies sievietes. Viņam tikai atlika ar savām neticami zilajām acīm aicinoši palūkoties uz sievieti, un tā vienmēr jau piederēja viņam. Īstenībā sievietes pašas darīja visu, lai viņu uz to pamudinātu. lās viņam sekoja, alka pēc viņa un vēlējās, kaut tiktu uzaicinātas. Un tā Jondalars arī darīja, bet neviena sieviete nespēja līdzināties viņa pirmajai mīlestībai vai likt aizmirst un pārvarēt ar to saistīto dvēselē esošo vainas apziņu. Beidzot viņam bija izdevies atrast to vienīgo sievieti, kuru viņš spēja iemīlēt, un tagad viņa atradās cita vīrieša gultā.

Jau pati doma, ka viņa bija izvēlējusies kādu citu, radīja viņam sāpes, bet, izdzirdējis nepārprotamās Baudas veltes radītās skaņas, kurās Eila dalījās ar Raneku, Jondalars apspieda vaidu, izmisumā ar dūrēm sita pa gultu un beidzot sarāvās čokurā un izsāpēja savu smeldzi. Viņam bija tāda sajūta, it kā vēderā degtu karstas ogles. Krūtīs spieda kamols, rīkle dega, jaunais vīrietis elpoja apslāpētiem gārdzieniem, it kā būtu aizrijies ar dūmiem. No acu kaktiņiem tecēja karstas asaras, kaut arī viņš ar visiem spēkiem bija tās cieši sažmiedzis ciet.

Kad sāpes beidzot pārgāja un viņš par to bija pārliecināts, Jondalars nedaudz atslābinājās. Bet tad tās sākās no jauna, un viņš vairs to nespēja izturēt. Pielēcis kājās, viņš kādu brīdi nespēja izšķirties, ko darīt, un tad pajaunajām durvīm izskrēja piebūvē. Jondalaram skrienot garām zirgiem uz ārējo izejas arku, Vīnija saslēja ausis un pagriezās pret viņu.

Vējš Jondalaru atsvieda pret velēnu mītni. Pēkšņais aukstuma vilnis aizrāva elpu un lika apzināties, kur viņš atrodas. Zelandoni vīrietis paskatījās uz aizsalušo upi un, pacēlis acis uz debesīm, redzēja, kā mākoņi ar robotām malām traucas garām mēnesim. Viņš bija apstājies dažus soļus prom no būdas. Ledainas vēja adatas cauri kreklam durstīja viņa miesu, izgāja cauri ādai un muskuļiem, līdz pat kaulam.

Trīcēdams Jondalars iegāja atpakaļ miteklī, smagiem soļiem pavil- kās garām zirgiem un atgriezās pie Mamuta pavarda. Sasprindzinājis dzirdi, viņš ieklausījās, bet sākumā neko nesaklausīja. Pēc tam atskanēja elsošana, vaidēšana un kunkstēšana. Paskatījies uz gultu, viņš atkal pagriezās pret piebūvi, nezinādams, kurp doties. Iekšā viņš vairs nespēja izturēt; bet ārpusē viņš aizietu bojā. Tomēr viņam bija jādodas laukā, jo viņa mērs bija pilns. Paķēris ceļojuma guļamādas, viņš izgāja cauri arkai uz zirgu piebūvi.

Vīnija nosprauslājās un pagrozīja galvu, un Skrējējs, kas gulēja zemē, sveicināja vīrieti ar klusu zviedzienu. Jondalars devās pie dzīvniekiem, izklāja guļamādu uz zemes blakus Skrējējam un ieritinājās tajā. Piebūvē bija auksts, bet ne tik auksts kā laukā. Šeit nepūta vējš un no būdas nāca nedaudz siltuma, bet blakus zirgiem bija vēl siltāk. Viņu elpa apslāpēja citas smagas elpošanas skaņas. Tomēr lielāko nakts daļu Jondalars nevarēja aizmigt, viņam pa galvu nemitīgi jaucās dzirdētās skaņas, iztēlē uzbūrās gan īstas, gan izdomātas ainas.

Eila pamodās līdz ar pirmajiem dienas gaismas stariem, kas izspraucās cauri dūmu izvades cauruma vāka šķirbām. Pasniegusies otrā gultas pusē pēc Jondalara, jaunā sieviete bija samulsusi, atrodot tur Raneku. Atceroties iepriekšējās nakts notikumus, klāt nāca ari atziņa, ka tūlīt viņu sāks mocīt neizturamas galvassāpes - Taluta bouzas sekas. Izslīdējusi no gultas, viņa pacēla drēbes, kuras Raneks bija tik akurāti salicis, un steidzās uz savu gultu. Jondalara tur nebija. Eila palūkojās uz Mamuta pavarda citām gultām. Vienā no tām gulēja Dīgija un Torneks, un Eila nesaprata, vai arī viņi dalījušies Baudas veltē. Tad viņa atcerējās, ka Vimezs bija uzaicināts pie Sumbra pavarda un Tronija nebija labi jutusies. Iespējams, ka Dīgija un Torneks vienkārši bija izdomājuši, ka šeit viņiem gulēt būs ērtāk. Tam nebija nozīmes, bet Eila brīnījās, kur palicis Jondalars.

Jaunā sieviete atcerējās, ka iepriekšējā vakarā, kad svinības jau gāja uz beigām, viņa vairs nebija Jondalaru redzējusi. Kāds teica, ka viņš aizgājis gulēt, bet kur tad viņš ir tagad? Viņa atkal uzmeta acis Dīgijai un Tornekam un nodomāja: "Ari Jondalars droši vien guļ pie cita pavarda." Eila ļoti vēlējās to pārbaudīt, bet šķita, ka neviens vēl nav pamodies, un viņai negribējās piecelt visu apmetni kājās. Juzdamās neomulīgi, jaunā sieviete ierāpās tukšajā gultā, savilka sev apkārt kažokādas un pēc brītiņa jau atkal bija saldi iemigusi.

Kad viņa pamodās nākamreiz, dūmu izvades vāks bija pastumts malā ūn pa caurumu iespīdēja spilgta dienas gaisma. Viņa mēģināja piecelties, bet tad, sajutusi neizturamas, pulsējošas galvassāpes, atkrita atpakaļ un aizvēra acis. Viņa nodomāja: "Vai nu es esmu ļoti slima, vai arī galva sāp no Taluta bouzas. Kāpēc gan ļaudīm tik ļoti tā garšo, ja pēc tam tā jāmokās?" Tad Eila sāka domāt par svinībām. Viņa visu skaidri neatcerējās, tikai mūzikas ritmu, dejošanu un dziedāšanu, bet to, kā viss bija sācies, ne. Viņa bija daudz smējusies, pat pati par sevi, kad bija atklājusi, ka arī viņai ir nelielas dziedāšanas dotības, un viņa bija bijusi apmetnes Jaužu uzmanības centrā. Tas nemaz neizskatījās pēc Eilas. Parasti viņai patika atrasties malā un visu vērot, kā ari mācīties un trenēties vienatnē. Vai tā bija bouzas ietekme, kas bija mainījusi viņas parasto izturēšanos un likusi aizmirst par piesardzību? Būt nekautrīgākai? Vai tāpēc ļaudis to dzer?

Atkal atvērusi acis, saķērusi galvu, jaunā sieviete piesardzīgi piecēlās. Atvieglojusies nakts grozā - cieši sapītā grozā, kas pa pusei bija piepildīts ar sausiem, pulveri saberztiem stepes zālēdāju dzīvnieku mēsliem, kuri absorbēja šķidrumu un fekālijas, - viņa apmazgājās ar aukstu ūdeni. Parušinājusi pavardu, Eila tajā ielika vārāmos akmeņus. Pēc tam uzvilka drēbes, kurās bija šeit ieradusies; tagad šķita, ka apģērbs ir diezgan vienkāršs un ikdienišķs; toreiz, kad viņa pati bija to taisījusi, tas bija licies eksotisks un sarežģīts.

Kustēdamās ļoti lēnām un uzmanīgi, Eila no savas zāļu somas izņēma vairākas paciņas un dažādās proporcijās samaisīja vītolu mizu, pelašķus un kumelītes. Ielējusi aukstu ūdeni vārāmajā grozā, kuru viņa izmantoja rīta tējas vārīšanai, jaunā sieviete tam pielika karstus akmeņus un gaidīja, līdz ūdens uzvārīsies. Pēc tam ar aizvērtām acīm notupās pie pavarda, gaidīdama, līdz tēja ievilksies. Pēkšņi, ignorēdama pulsējošās galvassāpes, Eila pielēca kājās un atkal pasniedzās pēc savas zāļu somas.

"Gandrīz jau aizmirsu," viņa nodomāja, ņemdama Izas slepeno kontraceptīvo zāļu tēju. Varbūt šīs zālītes palīdzēja viņas totēmam cīnīties ar vīrieša totēma garu, kā Iza bija domājusi, varbūt zināmā mērā pretojās vīriešu orgāna ekstraktam, kā viņa pati uzskatīja, bet Eila negribēja riskēt un tagad palikt stāvokli. Viss vēl bija pārāk neskaidrs. Viņa bija gribējusi, lai bērniņu aizsāk Jondalars, bet, gaidīdama tēju, viņa sāka prātot, kā varētu izskatīties viņas un Raneka bērniņš. Vai tas būtu līdzīgs viņam vai viņai? Varbūt mazliet abiem diviem? Droši vien abiem, kā Durks… un Ridags. Tie abi bija jaukteņi. Arī tumšādainais Raneka bērns izskatītos citādi, tikai - sieviete ar rūgtumu nodomāja - neviens to nesauktu par pretīgu radījumu vai dzīvnieku. Šis bērniņš spētu runāt, smieties un raudāt tāpat kā visi citi bērni.

Zinot, cik ļoti Taluts pēc pēdējiem svētkiem un bouzas baudīšanas bija slavējis Eilas pagatavoto galvassāpju remdēšanas līdzekli, Eila pagatavoja daudz tējas, lai pietiktu vairākiem cietējiem. Izdzērusi savu tēju, Eila devās meklēt Jondalaru. Jaunā piebūve, kas veda laukā tieši no Mamuta pavarda, izrādījās ļoti parocīga; zināmu iemeslu dēļ viņa nopriecājās, ka nebūs jāiet cauri Lapsas pavardam. Zirgi jau bija izgājuši laukā, bet, ejot cauri piebūvei, viņa pamanīja Jondalara ceļojuma guļamādu, saritinātu un noliktu pie sienas, un brīnījās - kā tā nokļuvusi šeit?

Pabīdījusi smago priekškaru, Eila izgāja cauri otrajai arkai un ieraudzīja Talutu, Vimezu un Mamutu sarunājamies ar Jondalaru, kas stāvēja pret viņu ar muguru.

-     Kā jūtas tava galva, Talut? - jaunā sieviete apjautājās, pienākusi klāt vīru bariņam.

-     Vai tu man piedāvāsi savas pēcsvētku burvju zālītes?

-     Arī man sāp galva, pagatavoju tēju. Tur iekšā ir daudz, pietiks visiem, - Eila pateica un pagriezās pret Jondalaru, laimīgi smaidīdama, ka beidzot viņu atradusi.

Uz īsu bridi Jondalars atbildēja uz viņas smaidu, bet tas bija tikai viens mirklis. Pēc tam jaunā vīrieša seja sadrūma, pierē ievilkās dziļa rieva un acīs parādījās tāds skatiens, kādu viņa agrāk nekad nebija redzējusi. Eilas smaids izgaisa.

-    Jondalar, vai ari tu vēlies tēju? - viņa jautāja, pagalam samulsusi un izmisusi.

-     Kāpēc tu domā, ka man tā vajadzīga? Es vakar nemaz tik daudz nedzēru, bet liekas, ka tu to nemaz nepamanīji, - viņš atbildēja tik saltā un atsvešinātā balsī, ka to tik tikko varēja pazīt.

-     Kur tu biji? Es jau sen tevi meklēju, tevis gultā nebija.

-     Tevis arī tur nebija, - viņš attrauca. - Nedomāju, ka tev interesē, kur es biju. - Jondalars pagriezās un devās prom. Eila paskatījās uz pārējiem trim vīriešiem. Taluta sejā viņa ieraudzīja apjukumu. Vimezs jutās neērti, bet ne gluži nelaimīgs. Mamutam bija tāds izskats, kādu Eila nespēja atšifrēt.

-     Ē… iešu padzert to tēju, ko tu piedāvāji, - Taluts noteica un ātri pazuda būdā.

-    Arī es droši vien iedzeršu kādu tasīti, - Vimezs piebalsoja un sekoja vadonim pa pēdām.

"Ko gan esmu izdarījusi nepareizi?" Eila domāja, un nemiers, ko viņa bija izjutusi, pārauga mokošās ciešanās, kas kuņģi savilka čokurā.

Kārtīgi nopētījis jauno sievieti, Mamuts ierunājās: - Eila, tev jāatnāk pie manis aprunāties. Vēlāk varēsim parunāties divatā. Tagad tevis gatavotā tēja droši vien pie mūsu pavarda pievilinās daudzus ciemiņus. Vai tev nevajadzētu kaut ko ieēst?

-    Neesmu izsalkusi, - Eila atbildēja; viņas kuņģis atkal savilkās. Viņa nepavisam negribēja jau pašā sākumā izdarīt ko nepareizu savā jaunajā cilti un brīnījās, kāpēc Jondalars ir tik dusmīgs.

Mamuts mierinoši pasmaidīja. - Tev vajadzētu kaut ko ieēst. No tava svētku mielasta palikusi pāri mamuta gaļa, un man šķiet, ka Nezija tev pietaupījusi arī kādu maizes klaipiņu.

Eila pamāja. Dodoties uz velēnu mītnes galveno ieeju, jaunā sieviete bija uztraukusies un apbēdināta un skatījās, kur palikuši zirgi, jo viena viņas prāta daļa bija allaž par tiem nobažījusies. Ieraudzījusi zirgus, viņa pamanīja, ka arī Jondalars ir turpat, un izjuta zināmu atvieglojumu. Kad Eila bija uztraukusies, viņa bieži bija smēlusies mierinājumu tieši no dzīvniekiem un, vēl pilnīgi visu līdz galam neizdomājusi, cerēja, ka komunikācija ar zirgiem palīdzēs Jondalaram justies labāk.

Izgājusi cauri priekšnamam, jaunā sieviete nonāca telpā, kur atradās ēdiena gatavošanas pavards. Tur sēdēja Nezija, Ridags un Ragija - viņi visi ēda. Ieraudzījusi Eilu, Nezija pasmaidīja un piecēlās kājās. Kaut arī miesās kupla, Nezija bija izveicīga un kustējās ar graciozu vieglumu; Eila nodomāja, ka viņa droši vien ir arī diezgan spēcīga sieva.

-    Paņem gaļu! Iedošu arī maizes kukulīti, ko esmu tev atlikusi. Tas ir pēdējais, - Nezija secināja. - Ja vēlies, iedzer arī karstu tēju. H gatavota no uguns zāles un piparmētrām.

Nosēdusies kopā ar pārējiem, Eila nolauza no cietā, mitrā maizes kukulīša pa gabaliņam un pacienāja Ridagu un Ragiju, bet pati vienīgi paknakstījās ap savu šķīvi.

-     Eila, kas noticis? - sieviete jautāja. Viņa zināja, kas noticis, un nojauta iemeslu.

Jaunā sieviete viņā paskatījās uztrauktu skatienu. - Nezij, es pārzinu klana uzvedību, bet ne Mamutu cilts izturēšanos. Gribu visu iemācīties un būt laba Mamutu cilts sieviete, bet nezinu, kad un ko daru nepareizi. Šķiet, ka pagājušonakt esmu izdarījusi kaut ko nepareizu.

-     Kāpēc tev tā liekas?

-     Kad iznācu laukā, Jondalars bija dusmīgs. Šķiet, ka ari Taluts un Vimezs nav laimīgi. Viņi ātri aizgāja. Nezij, pasaki man: ko es izdarīju nepareizi?

-    Eila, tu neko neizdarīji nepareizi, taču par problēmu varētu uzskatīt to, ka tevi mīl divi vīrieši. Dažiem vīriešiem, ja viņiem pret sievieti ir stipras jūtas, parādās īpašnieka instinkts. Viņi negrib, ka viņu sieviete ir kopā ar kādu citu vīrieti. Jondalars uzskata, ka viņam uz tevi ir tiesības, un dusmojas par to, ka gulēji kopā ar Raneku. Bet Jondalars jau nav tāds vienīgais. Domāju, ka arī Raneks domā tāpat un, ja vien spētu, būtu tieši tāds pats kā Jondalars. Es viņu audzināju no bērna kājas un nekad nebiju redzējusi, ka viņš ar kādu sievieti būtu aizrāvies tā kā ar tevi. Manuprāt, Jondalars cenšas savas izjūtas noslēpt, bet to nespēj, un, ja viņš parādīja savas dusmas, tad tās droši vien samulsināja Talutu un Vimezu. Droši vien tāpēc viņi tik ātri aizgāja. Dažkārt mēs pārāk daudz klaigājam vai cits citu ķircinām. Mēs lepojamies ar savu viesmīlību un draudzību, bet Mamutu cilts ļaudīm nepatīk izrādīt savas dziļākās jūtas. Tas var izraisīt problēmas, mēs cenšamies izvairīties no strīdiem un novērst kautiņus. Māsu Padome pat izsaka neapmierinātību ar jauno vīru sirojumiem pa citām ciltīm, piemēram, Sungajiem, un cenšas to aizliegt. Māsu Padome uzskata, ka tādi sirojumi tikai izsauc atbildes reakciju un vairāki ļaudis tiek nogalināti. Viņas uzskata, ka labāk ir nodarboties ar tirdzniecību, nevis sirojumiem. Brāļu Padome ir pielaidīgāka. Vairums no viņiem paši jaunībā devušies sirojumos un uzskata, ka tā ir jaunu vīriešu muskuļu ievingrināšana un neliels piedzīvojums.

Eila vairs Nezijā neklausījās. Nezijas paskaidrojums neviesa nekādu skaidrību, tikai vēl vairāk jauno sievieti samulsināja. Vai Jondalars dusmojās tāpēc, ka viņa bija atsaukusies uz cita vīrieša signālu? Neviens klana vīrietis nemūžam nebūtu ielaidies tik emocionālā jūtu izpausmē. Brouds bija vienīgais klana vīrietis, kurš jebkad par viņu bija izrādījis kaut mazāko interesi un darīja to vienīgi tāpēc, ka zināja, cik ļoti Eilai tas nepatīk. Daudzi klana ļaudis nesaprata, kāpēc viņš ķēpājas ar tādu neglīteni; Brouds būtu vienīgi priecājies, ja vēl kāds cits vīrietis būtu izrādījis par Eilu interesi. Padomājusi par šo problēmu, jaunā sieviete saprata, ka jau no paša sākuma Jondalaram nebija patikusi Raneka izrādītā interese par viņu.

No priekšnama puses ienāca Mamuts, iedams ar labi pamanāmām grūtībām.

- Nezij, es apsolīju Mamutam piepildīt viņa zāļu bļodu ar iedarbīgu līdzekli pret artrīta sāpēm, - Eila sacīja.

Jaunā zāļu sieva piecēlās kājās, lai vecajam vīram palīdzētu, bet Mamuts viņas palīdzību atraidīja. - Tu tik ej! Es pabūšu šeit. Man tas tik ātri neiet.

Jaunā sieviete izsteidzās cauri Lauvas un Lapsas pavardiem, atviegloti ieraudzīja, ka tie abi ir tukši, un piemeta malku Mamuta pavarda ugunskuram. Šķirodama zālītes, jaunā zāļu sieva atcerējās tās neskaitāmās reizes, kad Krebam bija likusi sautējošās kompreses un plāksterus, kā ari vārījusi sāpes remdējošas tējas, lai atvieglotu mogura locītavu sāpes. Šos dziedniecības paņēmienus Eila pārzināja ļoti labi.

Eila gaidīja, līdz Mamuts atpūtīsies, iemalkos silto tēju, kas remdēs viņa vecīgā ķermeņa sāpes, un tad uzdos viņam jautājumus. Arī jaunajai sievietei, tāpat kā vecajam pareģim, tas bija nomierinošs process, kurā viņa varēja parādīt savas amata zināšanas un iemaņas, un tas mazināja stresu, ko viņa bija izjutusi. Tomēr, paņēmusi tējas krūzīti un apsēdusies pretim Mamutam, Eila nezināja, ar ko sākt.

-     Mamut, vai tu ilgi dzīvoji klanā? - Eila beidzot jautāja.

-    Jā, pagāja kāds laiks, līdz sadzija komplicētais rokas lūzums, un pēc tam es jau gribēju uzzināt vairāk, tāpēc paliku pie viņiem līdz tam laikam, kad viņi devās uz klanu Sapulci.

-     Vai tu iemācījies klana paražas?

-     Dažas.

-    Vai zini kaut ko par signālu?

-    Jā, Eila, es zinu par signālu, ko vīrietis rāda sievietei. - Vecais vīrs apklusa, kaut ko pārdomāja un tad turpināja: - Es tev pastāstīšu ko tādu, ko nekad nevienam neesmu stāstījis. Klanā dzīvoja kāda jauna sieviete, kas mani aprūpēja, kamēr dzija mana roka, un pēc tam, kad man veltīja medību ceremoniju un es drīkstēju medīt kopā ar klana vīriem, viņa tika man atdota. Es zinu, kas ir signāls un ko tas nozīmē. Arī es šo signālu lietoju, kaut gan sākumā man tas likās nepieņemami. Viņa bija plakangalvju sieviete un man nešķita īpaši pievilcīga, īpaši jau tāpēc, ka, augot pie Citiem, biju saklausījies tik daudz stāstu par viņiem. Bet toreiz es biju jauns un veselīgs un no manis gaidīja, ka izturēšos kā klana vīrietis.

Jo ilgāk es tur dzīvoju, jo vairāk man tā sieviete iepatikās; tu nevari pat iedomāties, cik tas var būt burvīgi, ja kāds nolasa no lūpām visas tavas vēlmes un vajadzības. Pēc kāda laika atklāju, ka viņai ir arī vīrs. Klanā viņa dzīvoja otrās sievas statusā, sievietes pirmais vīrs bija miris, tāpēc kāds cits mednieks bija viņu pieņēmis pie sevis, tas gan bija noticis diezgan nelabprāt, jo sieviete nāca no kāda cita klana un viņai nebija bērnu. Ejot projām no klana, es negribēju viņu tur atstāt, bet sapratu, ka sieviete būs daudz laimīgāka, dzīvojot kopā ar klanu nekā ar mani un maniem ļaudīm. Turklāt es nezināju, kā mani uzņems, ja atgriezīšos kopā ar plakangalvju sievieti. Pēc tam es bieži esmu domājis, kas ar viņu noticis.

Eila aizvēra acis, jo viņu pārņēma spilgtu atmiņu uzliesmojums. Šķita tik pārdabiski uzzināt informācijas drusciņas par savu klanu no vīrieša, kuru tikai nesen bija satikusi. Eila salika kopā Mamuta stāstu ar savām zināšanām par Bruņa klana vēsturi.

-    Viņai tā ari nekad nebija bērnu, viņa vienmēr palika kā otrā sieva, bet viņu vienmēr kāds pieņēma pie sava pavarda. Viņa nomira zemestrīces laikā, pirms mani atrada.

Mamuts pamāja. Ari viņš priecājās par to, ka tika aizpildīti viņa pagātnes baltie plankumi.

-     Mamut? Nezija teica, ka Jondalars dusmojas tāpēc, ka es gulēju kopā ar Raneku. Vai tā ir?

-     Domāju, ka tā ir.

-     Bet Raneks man deva signālu! Kā Jondalars var dusmoties, ja Raneks man parādīja signālu?

-    Kur tad Raneks iemācījās klana signālu? - Mamuts pārsteigts jautāja.

-     Ne jau klana signālu. Citu signālu. Kad Jondalars dzīvoja manā ielejā, es jautāju, kāds ir viņa signāls; viņš man parādīja Pirmo baudas rituālu un iemācīja, kā dalīties Lielās Zemes Mātes - Doni - Baudas veltē. Viņš uzlika savu muti uz manējās un noskūpstīja. Uzlika man roku, lika… izjust Baudu. Jondalars stāstija, ka tā es zināšu, kad viņš mani gribēs, - tas esot viņa signāls. Vakar Raneks deva man tādu pašu signālu. Un viņš sacīja: "Es tevi gribu. Nāc uz manu gultu!" Raneks man parādīja signālu. Viņš man pavēlēja.

Paskatījies griestos, Mamuts sacīja: - Ak Māt! - Tad atkal pavērās Eilā. - Eila, tu neko nesaproti. Raneks droši vien tev parādīja signālu, ka viņš tevi vēlas, bet tā noteikti nebija komanda.

Eila ar patiesu izbrīnu skatījās vecajā pareģī. - Nesaprotu.

-     Eila, neviens tev neko nedrīkst pavēlēt. Tavs ķermenis pieder tev pašai, tu pati izdari izvēli. Tu pati izlem, ko vēlies darīt un ar kādu cilvēku vēlies to darīt. Vari doties uz jebkura vīrieša gultu, ko pati izvēlies, ja vien arī viņš to vēlas. Es tur nesaskatu nekādu problēmu, bet tev nekad nav jādalās Baudas veltē ar jebkuru vīrieti, ja pati to nevēlies.

Eila pārstāja domāt par Mamuta vārdiem. - Un ja nu Raneks man atkal dod komandu? Viņš sacīja, ka gribēs mani atkal, turklāt vairākas reizes.

-    Nešaubos, ka viņš to vēlas, bet viņš tev nedrīkst neko pavēlēt. Eila, tev neviens neko nedrīkst pavēlēt. Tas nedrīkst notikt pret tavu gribu.

-     Pat ne tas vīrietis, kas būs mans vīrs? Nekad?

-     Nedomāju, ka tā tu ilgi spētu noturēt vīru; bet nē, pat tavs vīrs nedrīkst tev dot nekādas komandas. Tu savam vīram nepiederi. Tikai tu pati vari izlemt.

-     Mamut, kad Raneks man deva signālu, es drīkstēju viņam neiet līdzi?

-    Tā tas ir. - Mamuts paskatījās uz Eilas saraukto pieri. - Vai nožēlo, ka aizgāji viņam līdzi?

-    Nožēloju? - Eila pakratīja galvu. - Nē. Nenožēloju. Raneks ir… labs. Viņš nav rupjš… kā Brouds. Ranekam… es patīku… viņš labi dalās Baudas veltē. Nē, es nenožēloju. Man žēl Jondalara. Žēl, ka Jondalars dusmojas. Raneks māk labi dalīties Baudas veltē, bet Raneks… nav Jondalars.

20

Pieliekusies gaudojošajā vējā, Eila pagriezās sānis, cenzdamās pasargāt seju no mitrās sniega vētras. Katram uzmanīgi spertajam solim spēcīgi pretojās dabas spēks, kas bija saskatāms vienīgi no visapkārt virpuļojošiem baltiem un sasalušiem kristāla gabaliņiem, kuri atsitās pret jaunās sievietes augumu. Kad trakojošā sniega vētra pieņēmās spēkā, saņēmusi sejā dzeļošu sasalušu graudiņu birumu, Eila piemiedza acis, aizgriezās un paspēra vēl pāris soļu. Nežēlīgā vētra viņu pātagoja no visām pusēm, jaunā sieviete atkal centās kaut ko saskatīt. Ieraudzījusi sev priekšā gludu noapaļotas formas priekšmetu, kas solīja patvērumu, viņa beidzot sajutās atvieglota un pieskārās masīvajai mamutu kaulu arkai.

-    Eila! Tev nevajadzēja iet ārā sniega vētrā! - Dīgija iesaucās. - Tādā vētrā var apmaldīties pat dažus soļus no būdas ieejas.

-    Tāda vētra jau ir vairākas dienas, krietnu laiku, Vīnija un Skrējējs bija izgājuši laukā. Man bija jāzina, kur viņi aizgāja.

-     Vai noskaidroji?

-    Jā. Viņiem patīk ganīties pie upes likuma. Tur vējš tik ļoti nepūš un sniegs nav biezā kārtā apsedzis sauso zāli. Vējš sapūtis kupenas otrā pusē. Man ir graudi zirgiem, bet zāles vairs nav. Zirgi zina, kur ir zāle, pat tad, ja laukā ir putenis. Kad Vīnija un Skrējējs atgriezīsies, tad viņus padzirdīšu, - Eila sacīja, nokratīdama sniegu no zābakiem un nopurinādama biezo jaku, ko tikko bija novilkusi. Pa ceļam viņa to pakarināja uz āķa, kas atradās blakus Mamuta pavarda ieejai.

-     Bet kāpēc?

-     Zirgiem ir jāēd, un es… - Eila iesāka teikumu.

-     Man šķita, ka esi prom jau veselu mūžību, - Raneks konstatēja. - Kad apjautājos par tevi Mamutam, viņš teica, ka pēdējoreiz redzējis tevi ieejam zirgu piebūvē, bet, kad pārbaudīju, tevis tur nebija.

-     Eila, visi jau sāka tevi meklēt, - ari Tronija piebalsoja.

-    Tad Jondalars pamanīja, ka nav tavas jakas un arī zirgu nav. Viņš domāja, ka tu droši vien esi devusies kopā ar tiem, - Dīgija stāstīja,

-    tā nu nolēmām, ka labāk meklēsim tevi laukā. Kad pabāzu galvu ārā, lai paskatītos, kāds laiks, ieraudzīju tevi nākam.

-     Eila, ja tu tādā briesmīgā laikā dodies laukā, tad tev tas kādam ir jāpasaka, - Mamuts viņu maigi norāja.

-    Vai tad tu nesaproti, ka ļaudis tevis dēļ uztraucas, ja ej laukā tādā sniega vētrā? - Jondalars dusmīgā tonī izteica pārmetumu.

Eila centās kaut ko paskaidrot, bet visi vienlaikus bija sākuši runāt. Paskatījusies uz sejām, kas viņu vēroja, jaunā sieviete nosarka.

-     Piedodiet, negribēju sagādāt jums uztraukumu! Ilgu laiku esmu dzīvojusi viena, man nebija neviena, kas par mani uztraucas. Gāju laukā un nācu mājās, kad pati to gribēju. Neesmu pieradusi, ka par mani kāds uztraucas, - viņa skaidroja, paskatīdamās uz Jondalaru, tad uz pārējiem. Mamuts redzēja, kā Eilas pierē iegulst rieva, kad blondais vīrietis aizgriezās prom.

Jondalars juta, kā pats nosarkst, kad devās prom no ļaudīm, kas par Eilu uztraucās. Viņai bija taisnība: Eila bija dzīvojusi viena un pati lieliski spēja par sevi parūpēties. Kādas viņam bija tiesības pārmest par viņas rīcību vai nobārt par to, ka nevienam nebija pateikusi to, ka dodas laukā? Bet, līdzko Jondalars bija pamanījis, ka Eila ir pazudusi un droši vien izgājusi laukā sniegputenī, viņš nobijās. Jaunais Zelandoni vīrs bija pieradis pie sliktiem laikapstākļiem - tajā vietā, kur viņš uzauga, ziemas bija īpaši aukstas un drūmas, bet viņš nekad nebija redzējis tik bargu ziemu kā šajā pusē. Likās, ka šī vētra jau bez apstājas trako pusi ziemas.

Neviens nebija tik ļoti nobijies par Eilas drošību kā Jondalars, bet viņš negribēja savas lielās bažas izrādīt. Kopš vakardienas svinībām viņam bija grūti ar Eilu sarunāties. Sākumā viņš bija izjutis dziļu aizvainojumu par to, ka jaunā sieviete bija izvēlējusies kādu citu; viņš bija atkāpies un mocījās pretrunās. Jondalars bija mežonīgi greizsirdīgs, tomēr sāka apšaubīt savas jūtas pret Eilu, jo bija izjutis kaunu par to, ka bija viņu šurp atvedis.

Eila vairs nebija devusies uz Raneka gultu, bet katru nakti viņš baiļojās, ka viņa tā atkal varētu rīkoties. Šīs domas padarīja viņu saspringtu un nervozu, un viņš atklāja, ka turas pa gabalu no Mamuta pavarda līdz brīdim, kad Eila noliekas gulēt. Pēc tam kad viņš beidzot iekāpa viņu kopīgajā gultā, tad pagrieza viņai muguru un izvairījās pieskarties, baidoties, ka varētu zaudēt paškontroli, salūzt un lūgties viņas mīlestību.

Bet jaunā sieviete nesaprata, kāpēc Jondalars no viņas izvairās. Kad viņa centās ar jauno vīrieti aprunāties, viņš atbildēja ar vienzilbes vārdiem vai izlikās aizmidzis; kad viņa aplika viņam roku, viņš bija stīvs un neatsaucīgs. Eilai likās, ka viņa vairs Jondalaram nepatīk, īpaši jau pēc tā gadījuma, kad viņš atnesa katram atsevišķas guļamādas, lai nejustu Eilas auguma dedzinošo pieskārienu savam ķermenim. Pat dienas laikā viņš turējās no Eilas pa gabalu. Vimezs, Danugs un Jondalars bija iekārtojuši krama apstrādes darba vietu, tā atradās blakus ēdiena gatavošanas pavardam, un jaunais Zelandoni vīrs pārsvarā visas nomoda stundas pavadīja tur - viņš nespēja strādāt kopā ar Vimezu pie Lapsas pavarda, kur otrā pusē atradās gulta, kurā Eila bija gulējusi kopā ar Raneku.

Pēc kāda laika, kad Eilas draudzīgie mēģinājumi uzlabot attiecības tik bieži bija noraidīti, viņa apmulsa, kļuva šaubu mākta un no viņa attālinājās. Tikai tad Jondalars beidzot sāka aptvert, ka arvien lielākā plaisa viņu attiecībās ir viņa paša nopelns, bet nezināja, kā to visu vērst par labu. Par spīti savai pieredzei un zināšanām par sievietēm, viņš nesaprata, kā jārīkojas mīlošam cilvēkam. Jaunais vīrietis negribēja Eilai stāstīt, ko pret viņu izjūt. Viņš atcerējās, kā jaunas sievietes bija viņu vajājušas, stāstīdamas par savām spēcīgajām jūtām pret viņu, kad pats neko tādu nebija jutis. Tas lika viņam justies neērti un radīja vēlēšanos doties prom. Viņš negribēja, lai Eila nonāktu tādā situācijā, kādā viņš pats bija bijis, tāpēc klusēja un no viņas izvairījās.

Raneks zināja, ka Eila ar Jondalaru vairs nedalās Baudas veltē. Viņš katru mīļu bridi līdz mielēm izjuta jauno sievieti un sekoja viņas gaitām, tomēr centās to slēpt. Tumšādainais vīrietis zināja, cikos jaunā sieviete dodas pie miera un cikos ceļas, ko viņa ēd un ar ko sarunājas, un pats pēc iespējas vairāk laika centās pavadīt pie Mamuta pavardā. Starp tiem ļaudīm, kas tur parasti pulcējās, Raneka asprātības, kas parasti bija veltītas vienam vai otram Lauvas apmetnes iemītniekam, bieži vien izsauca īstu smieklu vētru. Tomēr viņš mācēja būt izcili piesardzīgs, lai nekad nenomelnotu Jondalaru, vienalga, vai Eila bija klāt vai ne. Viesis apzinājās Raneka runas mākslu, bet tāda izveicīga un lokana mēles gudrība nekad nebija bijusi viņa stiprā puse. Tumšādainā vīrieša spēcīgie muskuļi un bezrūpīgā pašpārliecinātība lika slaidajam, ļoti izskatīgajam vīrietim justies kā neveiklam lempim.

Ziemai uzņemot apgriezienus, Eilas un Jondalara neatrisinātās domstarpības kļuva arvien pamanāmākas. Jaunais Zelandoni sāka baidīties, ka pilnībā zaudēs Eilu un viņa pievērsīsies tumšādainajam, eksotiskajam un pievilcīgajam vīrietim. Viņš nemitīgi centās sevi pārliecināt, ka jābūt taisnīgam un jāļauj Eilai pašai izdarīt izvēli, ka viņam nav nekādu tiesību neko pieprasīt. Bet Jondalars turējās nomaļus, jo negribēja dot viņai iespēju viņu atraidīt.

Šķita, ka ari Mamutam nepatīk bargā ziema. Lauvas apmetnes ļaudīm bija iekrāti bagātīgi pārtikas krājumi, un visi bija nodevušies parastajām ziemas izklaidēm, jo savā velēnu mītnē jutās omulīgi un pasargāti. Vecākie apmetnes iemītnieki parasti pulcējās pie ēdiena gatavošanas pavarda, malkoja tēju, stāstīja dažādus notikumus, gremdējās atmiņās, tenkoja un, kad nebija aizņemti ar kādiem citiem pienākumiem, spēlēja dažādas spēles ar izgrebtiem mamuta kaula vai vienkāršiem kauliņiem. Jaunākie iemītnieki pulcējās pie Mamuta pavarda, smējās, plēsa jokus, dziedāja, mācījās spēlēt dažādus mūzikas instrumentus, kaut arī bieži vien abas šīs grupas sajaucās, un bērni bija gaidīti visur. Šis bija atpūtas laiks - laiks, lai izgatavotu un salabotu dažādus darbarīkus un ieročus, saimniecības piederumus un greznumlietas; laiks, lai pītu grozus un paklājiņus, izgrebtu mamuta kaula un briežragu izstrādājumus; taisītu auklas, virves, striķus un tīklus; laiks, lai izgatavotu un izgreznotu apģērbu.

Eilu interesēja Mamutu cilts ādas apstrādes process, īpaši - krāsošana. Jauno sievieti arī ieintriģēja krāsainā izšūšanas tehnika, spalvu un krellīšu rotājumi. Izgreznots un šūts apģērbs bija Eilai kaut kas jauns un neparasts.

-    Tu teici, ka parādīsi man, kā nokrāsot ādu sarkanu, kad būšu to apstrādājusi. Manuprāt, šī bizona āda jau ir gatava, - Eila sacīja.

-    Labi, es tev to parādīšu, - Dīgija piekrita. - Paskatīsimies, kas tur sanāks.

Eila devās uz savu mantu glabātavu, kas atradās viņas gultas galvgalī, un, atritinājusi veselu bizona ādu, izklāja to. Kad tai pieskārās, varēja sajust, cik tā ir mīksta, elastīga, un tā bija gandrīz vai balta. Dīgija ar kritisku aci to novērtēja. Viņa bez komentāriem, bet ar lielu interesi bija vērojusi Eilas zvērādas apstrādes procesu.

Vispirms, izmantojot asu nazi, Eila bija nogriezusi biezo spalvu tuvu pie pašas dzīvnieka ādas, pēc tam ādu izveltnējusi, izdauzījusi ar lielu, gludu mamuta kājas kaulu un noskrāpējusi, izmantojot nedaudz trulu krama plēksnītes malu. Tad noskrāpēja arī ādas iekšpusi, atbrīvojot to no tauku gabaliņiem un asinsvadiem, un, skrāpējot pret spalvu, noņēma ārējo ādas slāni, nokasot arī dzīslojumu. Dīgija būtu to sarullējusi un uz dažām dienām atstājusi pie pavarda, ļaujot, lai tā sāk trūdēt un apmatojums kļūst vaļīgāks. Kad āda būtu gatava, spalvas pašas nonāktu nost, atstājot ādas ārējo slāni un dzīslojumu neskartu.

Lai ādu padarītu mīkstāku, kā Eila bija to izdarījusi, Dīgija būtu to piesējusi pie rāmja, noskrāpējusi apmatojumu un dzīslojumu.

Strādājot tālāk, Eila ņēma vērā Dīgijas ieteikumu. Pēc izmērcēšanas un mazgāšanas Eila bija plānojusi ādā ieberzēt taukus, lai to padarītu mīkstāku, kā jau bija pieradusi to darīt. Bet Dīgija tā vietā parādīja kādu citu paņēmienu - varēja uztaisīt šķidru putriņu no dzīvnieku sapuvuša- jām smadzenēm un iesūcināt tās ādā. Jaunā Mamutu cilts locekle par rezultātu bija gan pārsteigta, gan iepriecināta. Šo putru ierīvējot, viņa jau varēja sataustīt panāktās izmaiņas zvērādā - tās mīksto struktūru un elastību, ko tai bija piešķīrusi smadzeņu viela. Šis process sākās tikai pēc pamatīgas ādas izgriešanas un nospiešanas. Kamēr tā žāvējās, āda bija nemitīgi jāstiepj un jāvelk, un zvērādas kvalitāte bija atkarīga no tā, cik šī procesa laikā tā bija labi apstrādāta.

-    Eila, tev ir talants uz ādas apstrādi. Bizona āda ir smaga, bet tā ir sanākusi tik mīksta. Pēc taustes - vienkārši brīnišķīga. Vai esi nolēmusi, ko vēlies no tās pagatavot?

-    Nē. - Eila pašūpoja galvu. - Bet gribu to nokrāsot sarkanu. Kā tu domā? Varbūt uztaisīt apavus?

-      Tā ir pietiekami smaga, lai pagatavotu apavus, tomēr tajā pašā laikā ļoti mīksta, varētu pašūt tuniku. Nu tad krāsosim! Vēlāk varēsi izdomāt, ko vēlies no tās pagatavot, - Dīgija piebilda, kad abas kopā devās pie pēdējā pavarda, un pajautāja: - Ko tu tagad darītu ar šo ādu, ja to nekrāsotu?

-    Ja tā samirktu no lietus vai peldes, es to pakārtu virs ugunskura dūmiem, lai āda atkal nesacietētu, - Eila atbildēja.

Dīgija pamāja. - Arī es rīkotos tieši tāpat. Bet mēs izdarīsim tā, lai lietus lāses neuzsūktos tajā un notecētu nost.

Ejot cauri Dzērves pavardam, viņas pagāja garām Krouzijai; ieraugot šo sievieti, Eila atcerējās, ka sen jau bija gribējusi ko pajautāt. - Dīgij, vai tu zini, kā dabūt zvērādu baltā krāsā? Kā tā tunika, ko Krouzija valkā. Man patīk sarkanā krāsa, bet pēc tam es gribētu iemācīties zvērādu dabūt arī baltu. Domāju, ka pazīstu kādu, kam baltā krāsa patiktu.

-     Balto krāsu ir grūti iegūt, ir ļoti grūti dabūt ādu sniega baltumā. Domāju, ka Krouzija tev to parādīs labāk nekā es. Tev vajadzēs krītu… Vimezam tas varētu būt. Kramam ir krīta apvalks, un parasti tiem krama gabaliem, kurus viņš iegūst no atradnēm ziemeļos, ir balts krīta apvalks, - Dīgija skaidroja.

Nesdamas mazas piestiņas, stampiņas un vairākus sarkanā okera krāsas gabalus dažādos toņos, jaunās sievietes devās atpakaļ uz Mamuta pavardu. Dīgija virs pavarda uzlika kausēties taukus, tad apkārt Eilai izkārtoja dažādus ādas krāsas materiālus: ogles gabaliņus melnai krāsai, mangānu - zilgani melnam tonim, spilgti dzeltenus sēra gabalus un vēl dažāda toņa okera gabalus: brūnus, sarkanus, bordosarkanus un dzeltenus. Par piestām kalpoja dažādu dabisko kaulu bļodiņas, piemēram, brieža pieres kauls, tās varēja būt izkaltas ari no granīta vai bazalta tāpat kā akmens lampas. Stampas bija izgrebtas no cieta mamuta kaula, izņemot vienu, kas bija iegarena un izgatavota no dabiskā akmens.

-     Eila, kādu sarkano toni tu vēlies iegūt? Tumši sarkanu, asins sarkanu, brūnsarkanu vai dzeltenīgi sarkanu - tā kā saules krāsa?

Eilai ne prātā nebija ienācis, ka viņai būs tāda izvēle. - Es nezinu… sarkani sarkanu, - viņa atbildēja.

Dīgija pētīja krāsas. - Domāju, ka ņemsim šo te, - viņa sacīja, paceldama to krāsas gabalu, kas bija diezgan gaiši sarkanbrūnā krāsā, - un pievienosim tam arī nedaudz dzelteno, lai vairāk izceltu sarkano, tā varētu būt tā krāsa, kas tev patiktu.

Ielikusi akmens piestiņā mazo sarkanā okera krāsas pikucīti, Dīgija parādīja Eilai, kā to smalki sastampāt, pēc tam citā piestiņā lika viņai sasmalcināt arī dzelteno krāsu. Trešajā bļodiņā Dīgija sajauca abas krāsas kopā, līdz bija apmierināta ar iegūto toni. Tad, pievienojusi karstus taukus, kas atkal mainīja krāsas toni un padarīja to vēl gaišāku, lika Eilai atplaukt smaidā.

-    Jā. Tā ir sarkana krāsa. Ļoti skaisti sarkana, - viņa konstatēja.

Pēc tam Dīgija paņēma garu brieža ribu, kas bija gareniski pāršķelta

uz pusēm tā, ka šūnainā, iekšējā kaula daļa bija redzama izliektajā galā. Izmantodama ribas gludo daļu ar poraino pusi uz leju, viņa pacēla atdzesēto sarkano tauku pikuci un ieberza to sagatavotajā bizona ādā, pēc tam, turēdama to rokās, spēcīgi uzspieda. Kad minerāla krāsu iestrādāja materiāla porās, zvērāda pieņēma gludu spīdumu. Uz dzīslotas ādas pulējamais rīks un krāsojamie līdzekļi nebūtu tai piedevuši spīdīgu faktūru.

Kādu bridi vērojusi, Eila paņēma vēl vienu ribas kaulu un darīja to pašu, ko Dīgija. Vērojot draudzeni, Dīgija nedaudz viņu palaboja. Kad viens ādas stūris bija nokrāsots, viņa uz brīdi apstādināja Eilu.

-     Skaties, - Dīgija rādīja, uzspricēdama pāris ūdens lāšu uz ādas stūra. - Tas notek, vai redzi? - Ūdens lāses pārvērtās lodītēs un tecēja

lejā, neatstādamas nekādas zīmes uz ūdensnecaurlaidīgās faktūras.

*****

-     Nu, vai tagad esi jau izlēmusi, ko darīsi ar savu sarkanās ādas gabalu? - Nezija painteresējās.

-     Nē, - Eila atbildēja. Viņa bija atritinājusi veselo bizona ādu, lai parādītu to Ridagam un ari pati vēlreiz papriecētu acis. Tā piederēja viņai, viņa bija to miecējusi un apstrādājusi; Eilai nekad mūžā nebija piederējis tāds milzīgs un sarkans ādas gabals, tas bija iznācis patiešām skaisti sarkanā krāsā. - Sarkanā bija klana iecienītā krāsa. Es to atdotu Krebam… ja varētu.

-     ŠI ir visspilgtākā sarkanā krāsa, ko jebkad esmu redzējusi. Tāda krāsa mūsu apkārtnē noteikti nevienam nebūs.

-     Āda ir ari ļoti mīksta, - Ridags rādija ar zīmēm. Puika bieži nāca uz Mamuta pavardu, lai apciemotu Eilu, un viņa to allaž mīļi sagaidīja.

-     Sākumā Dīgija man parādīja, kā ar smadzeņu putriņu padarīt to mīkstu, - Eila sacīja, uzsmaidīdama savai draudzenei. - Agrāk es šim mērķim izmantoju taukus. Tas ir grūti, dažkārt paliek traipi. Labāk, protams, ir izmantot bizonu smadzenes. - Eila uz bridi apklusa, kaut ko domīgi apcerēdama, tad jautāja: - Dīgij, vai šī apstrādes metode der visām zvērādām? - Pēc tam kad Dīgija bija apstiprinoši pamājusi ar galvu, Eila turpināja izvaicāšanu: - Cik daudz tam nepieciešams dzīvnieku smadzeņu? Cik daudz vajadzīgs briežādai? Un cik trušādai?

-    Muta, Lielā Zemes Māte, ar savu izcilo prātu piešķīrusi dzīvniekiem tik daudz smadzeņu, lai tie savu ādu spētu uzglabāt, - Dīgijas vietā ar nelielu smīniņu atbildēja Raneks.

Ridaga klusie rīkles smiekli Eilu uz brīdi samulsināja, tad viņa pasmaidīja. - Dažiem zvēriem ir pietiekami daudz smadzeņu, lai tos nenoķertu.

Raneks smējās, un Eila viņam pievienojās, priecādamās, ka sapratusi joka zemtekstu. Tagad jau viņa runāja daudz brīvāk un savas valodas dēļ vairs nejutās neērti.

Jondalars, ienākdams Mamuta pavarda teritorijā un ieraudzīdams, kā Eila kopā ar Raneku smejas, juta kuņģi saraujamies čokurā. Mamuts redzēja, kā jaunais vīrietis aizver acis, it kā izjuzdams lielas sāpes. Paskatījies uz Neziju, viņš pašūpoja galvu.

Danugs, kas bija nācis krama apstrādes meistaram pa pēdām, redzēja, kā viņš apstājas, sažņaudz stabu un nodur galvu. Raneka un Jondalara jūtas pret Eilu, kā ari mīlas trijstūra problēma bija visiem skaidri saskatāma, kaut arī daudzi to izlikās neredzam. Viņi negribēja iejaukties, cerēdami, ka trijotne to pati atrisinās, ja viņiem liks mieru. Danugs vēlējās, kaut spētu palīdzēt, bet pats bija apjucis. Tā kā Nezija bija Raneku pieņēmusi, tad viņš sanāca Danugam brālis, bet viņam patika arī Jondalars, un puisis juta līdzi jaunā Zelandoni vira ciešanām. Arī pašam Danugam bija radušās spēcīgas, tomēr vēl ne līdz galam noformulētas jūtas pret daiļo, jauno Lauvas apmetnes sievieti. Atrazdamies blakus Eilai, Danugs piedzīvoja neizskaidrojamu sarkšanu un fiziskas dziņas, jaunais puisis izjuta simpātijas pret šo sievieti. Likās, ka arī viņa, tāpat kā Danugs, kas nespēja tikt galā ar jaunām pārmaiņām un dzīves sarežģījumiem, ir neziņā par to, kā rīkoties šādā situācijā.

Ievilcis dziļi elpu, Jondalars iztaisnojās un turpināja ceļu uz Mamuta pavardu. Eila ar acīm sekoja jaunajam vīrietim un redzēja, kā viņš pieiet pie Mamuta un iedod pareģim kaut ko. Viņa vēroja, kā abi pārmij pāris teikumu, tad Jondalars ātri nozuda, nepateicis Eilai ne vārda. Viņa bija zaudējusi blakus risinātās sarunas pavedienu un, kad Jondalars bija aizgājis, ātri piesteidzās pie Mamuta, nedzirdēdama ne Raneka uzdoto jautājumu, ne arī redzēdama vilšanos tumšādainā vīrieša sejā. Viņš pateica kādu joku, arī to Eila nedzirdēja un tāpēc vēl vairāk viņu sarūgtināja. Bet Nezija, kas saprotoši uztvēra Raneka izsmalcinātās jūtu nianses, pamanīja sāpes viņa acīs un redzēja, kā viņš apņēmīgi izslej zodu un iztaisno plecus.

Nezija gribēja dot viņam padomu, padalīties pieredzē un uzkrātajā dzīves gudrībā, tomēr turēja mēli aiz zobiem. Sieviete pie sevis nodomāja, ka viņiem pašiem jātiek galā ar savu likteni.

Tā kā Mamutu cilts ļaudīm ilgu laika periodu bija jādzīvo slēgtās telpās, viņiem bija jāiemācās citam citu paciest. Velēnu mītnē neviens nevarēja norobežoties no pārējiem un dzīvot tikai savu personisko dzīvi; viņiem atlika vienīgi savas pašu domas, tāpēc Mamutu cilts ļaudis bija ļoti uzmanīgi, lai neiejauktos citu apmetnes iemītnieku darīšanās. Viņi izvairījās uzdot intīmas dabas jautājumus vai arī uzstāt ar nevēlamiem padomiem un izpalīdzīgiem piedāvājumiem, kā ari iejaukties personiskos ķīviņos, ja vien viņiem to nelūdza, un, strīdiem vēršoties plašumā, tie nekļuva par visu pārējo problēmu. Tā vietā, ieraudzīdami attīstāmies sarežģītu situāciju vai problēmu, viņi, klusēdami un stāvot malā, pacietīgi un iecietīgi nogaidīja, līdz draugam radās vajadzība pārrunāt savu problēmu, kas saistījās ar bailēm vai neapmierinātību. Viņi nenosodīja un neizteica kritiku, tikai noteica dažus uzvedības ierobežojumus, ja vien tie citus netraucēja un neradīja sarežģījumus. Bija jāatrod tāds risinājums, kas būtu dzīvotspējīgs un apmierinātu visas iesaistītās personas. Viņi ar iejūtību izturējās cits pret cita dvēseles problēmām.

-    Mamut… - Eila iesāka, tad aptvēra, ka nemaz īsti nezina, ko teikt. - Ē… domāju, ka tagad ir īstais laiks, lai iedzertu zāles pret artrīta sāpēm.

-    Es neiebilstu, - vecais vīrs smaidīdams atbildēja. - Neatceros, cik sen tik labi esmu ziemā juties. Eila, ja ne citu iemeslu dēļ, tad vismaz tādēļ priecājos, ka tu esi šeit. Ļauj, nolikšu šo nazi, ko ieguvu derībās no Jondalara, un tad nodošos tavai gādībai.

-    Tu uzvarēji Jondalaru derībās?

-     Mēs ar Krouziju sacentāmies spēlē uz pirkstu kauliņiem. Vērojot mūsu spēli, Jondalars izrādīja interesi, tāpēc uzaicināju arī viņu uzspēlēt. Viņš atzinās, ka labprāt piedalītos, bet viņam neesot nekā, uz ko saderēt. Un tad es viņam pateicu priekšā - tā kā viņš ir tik talantīgs meistars, tad viņš allaž var ko uztaisīt, un es saderēju uz īpašu nazi, ko viņam zaudējuma gadījumā vajadzēs man izgatavot pēc zināmiem nosacījumiem. Jondalars zaudēja. Viņam jau vajadzēja zināt, kā beigsies derības ar tādu cilvēku, kas kalpo Mātei. - Mamuts iesmējās. - Lūk, te tas nazis ir!

Eila pamāja. Vecā vīra atbilde apmierināja viņas ziņkāri, bet jaunā sieviete ļoti vēlējās, kaut kāds viņai pateiktu, kāpēc Jondalars ar viņu nesarunājas. Ļaužu bariņš, kas bija apbrīnojis Eilas sarkani nokrāsoto ādu, sāka izklīst un pameta Mamuta pavardu, palika vienīgi Ridags, kas pievienojās Eilai un Mamutam. Puikam patika noskatīties, kā Eila ārstē veco pareģi, tas bija tik interesanti un nomierinoši. Ridags iekārtojās gultas stūrī.

-    Vispirms pagatavošu sautējošo kompresi, - jaunā zāļu sieva sacīja un sāka koka bļodā maisīt vajadzīgo zālīšu sastāvdaļas.

Mamuts un Ridags vēroja, kā Eila mēra, jauc zāles un karsē ūdeni. - Ko tu izmanto sautējošajai kompresei?

-     Es nezinu, kā visus šos augus sauc jūsu valodā.

-    Apraksti tos. Varbūt varēšu tev pateikt nosaukumus. Pazīstu dažus augus un ārstniecības līdzekļus. Esmu šo to mācījies.

-    Viens no augiem aug augstāk par ceļgalu, - Eila sāka to aprakstīt, rūpīgi atcerēdamās, kāds tas izskatās. - Tam ir lielas lapas, ne spilgti zaļas, izskatās, ka tās būtu nokaisītas ar putekļiem. Sākumā tās aug pie kāta, tad kļūst lielas un izaug garas. Zem lapām ir mīksta vilniņa, kā kažokāda. Ar šīm lapām ārstē daudzas slimības, un arī to saknes ir labas, it īpaši lauztiem kauliem.

-     Tauksakne! Tai jābūt tauksaknei. Ko vēl tu liec klāt kompresei? - Viņš pie sevis nodomāja: "Tas ir interesanti."

-     Nākamais augs ir mazāks, nesniedzas līdz celim. Tā lapas ir kā mazi pīķa uzgaļi, kādus Vimezs taisa. Auga lapas ir tumši zaļas un spīdīgas, arī ziemā tās ir zaļas. Kāts izveidojas no lapām, tam ir mazi gaišas krāsas ziediņi, ar sīkiem, sarkaniem punktiņiem iekšpusē. Tas ārstē pietūkumus un arī izsitumus, - Eila skaidroja.

Mamuts šūpoja galvu. - Lapas paliek zaļas ari ziemā, punktoti ziediņi. Liekas, ka to nepazīstu. Kāpēc gan to nevarētu nosaukt par punktoto mūžzaļo augu?

Eila pamāja. - Vai vēlies uzzināt arī par pārējiem?

-    Jā, turpini un apraksti vēl kādu.

-    Tas ir liels augs, lielāks par Talutu, aug upmalās. Tumši sārtas ogas turas pie tā cauru ziemu. Jaunās lapas ir veselīgas ēšanai, lielās un vecās lapas ir pārāk spēcīgas, no tām var kļūt slikti. Šī auga izkaltētā sakne labi noder sautējošām kompresēm, arī sarkaniem pietūkumiem un palīdz pret sāpēm. No auga žāvētajām ogām gatavoju tēju, kas ārstē tavu artrītu. Vai zini, kā to sauc?

-    Nē, diezin vai, bet, tā kā tu šo augu pazīsti, tad tev uzticos, - Mamuts sacīja. - Tavas zāles ir palīdzējušas manam artrītam, tu ļoti labi zini, kādas zāles jātaisa veciem cilvēkiem.

-    Arī Krebs bija vecs vīrs. Viņš bija klibs un mocījās ar artrīta sāpēm. No Izas iemācījos, kā atvieglot viņa ciešanas. Tad palīdzēju arī citiem klana ļaudīm. - Eila apklusa un pacēla acis no zāļu gatavošanas. - Šķiet, ka arī Krouziju nomoka vecuma sāpes. Gribu viņai palīdzēt. Mamut, kā tu domā, vai viņai būtu iebildumi?

-    Krouzijai galīgi nepatīk atzīt vecuma problēmas. Jaunībā viņa bija lepna un braša skaistule, bet, šķiet, tev ir taisnība. Tu varētu viņai to pajautāt, it īpaši tādā gadījumā, ja izdomāsi, kā neaizvainot viņas pašlepnumu. Tas vienīgais vēl viņai palicis.

Eila pamāja. Kad zāļu gatavošanas darbi bija galā, Mamuts novilka drēbes. - Kamēr tu atpūtīsies ar sautējošajām kompresēm, - jaunā zāļu sieva piebilda, - man ir sagatavots kāda cita auga pulveris, kuru uzlikšu uz karstām oglēm, un tev būs tas jāieelpo. Tas tev liks pamatīgi izsvīst un palīdzēs pret sāpēm. Tad, pirms šonakt liksies gulēt, man ir sagatavots jauns šķīdums, ar ko apmazgāt tavas locītavas. Ābolu sula un karsta sakne…

-    Tu domā mārrutkus! Tos Nezija izmanto ēdiena gatavošanā.

-    Jā, no ābolu sulas un Taluta bouzas. No tā āda kļūs silta, arī iekšpusē.

Mamuts smējās. - Kā gan tu pierunāsi Talutu ļaut tev bouzu izmantot ārīgi, nevis iekšķīgi?

Eila pasmaidīja. - Vadonim patīk brirfumzālītes tēja nākamajā rītā pēc bouzas dzeršanas. Teikšu, ka turpmāk vienmēr tādu viņam pagatavošu, - zāļu sieva atklāja viltīgi izgudroto plānu, likdama uz vecā vīra sāpīgajām locītavām biezu, lipīgu, karstu apsēju. Viņš ērti atlaidās un aizvēra acis.

-     Roka jau izskatās labāk, - Eila konstatēja, strādādama ar to vecā vīra roku, kas reiz jaunībā bijusi lauzta. - Tas laikam bija komplicēts lūzums.

- Tā gan, - Mamuts apstiprināja, atvērdams acis. Šamanis paskatījās uz Ridagu, kas ar lielu interesi visā noskatījās. Mamuts nevienam, izņemot Eilu, nebija stāstījis par savu jaunības dienu piedzīvojumu. Kādu brīdi apsvēris, viņš, pieņēmis lēmumu, strauji pamāja ar galvu. - Ir pienācis laiks, lai arī tu to uzzinātu, Ridag. Kad biju jauns vīrs un devos Ceļojumā, nokritu no klints un salauzu roku. Biju apdullis un beidzot ieklīdu plakangalvju apmetnē pie klana ļaudīm. Kādu brīdi dzīvoju kopā ar viņiem.

-    Tad tāpēc tu tik ātri iemācījies zīmes! - Ridags smaidīja. - Es atkal domāju, ka esi dikti gudrs.

-    Jaunais cilvēk, es esmu gudrs, - Mamuts atbildēja, ari uzsmaidīdams zēnam, - bet, līdzko Eila man tās atgādināja, tā dažas no tām atcerējos.

Ridaga smaids kļuva vēl platāks. Pēc Nezijas un pārējās Lauvas pavarda ģimenes viņš šos divus cilvēkus mīlēja vairāk par visu pasaulē, un kopš Eilas ierašanās puika bija tik laimīgs, kā nekad agrāk nebija juties. Pirmo reizi mūžā viņš varēja sarunāties, pārējie ļaudis viņu saprata, viņš pat varēja likt dažam labam pasmaidīt. Vērojot, kā Eila darbojas ap Mamutu, pat zēns ievēroja jaunās zāļu sievas rūpīgumu un pamatīgās zināšanas. Paskatījies uz puiku, Mamuts ar zīmēm parādīja: - Eila ir laba dziedniece.

-     Klana zāļu sievas ir ļoti prasmīgas, viņa to iemācījusies no tām. Neviens nebūtu manu roku prasmīgāk sadziedējis. Āda bija pārplēsta, iekšā bija sagājuši netīrumi, un lauztais kauls rēgojās ārā no brūces. Roka bija tā sadragāta, ka izskatījās pēc gaļas gabala. Sieviete vārdā Uba iztīrīja brūci un salika kaulus vietā, pēc tam mana roka pat neuztūka, tajā nebija strutu un mani nemocīja drudzis. Kad roka sadzija, varēju ar to brīvi rīkoties, tikai uz vecumu šad un tad sāku izjust sāpes. Eila savas zināšanas apguvusi no tās sievietes mazmeitas, kas ārstēja manu roku. Man stāstīja, ka tolaik viņa bija atzīta par labāko zāļu sievu, - beidzis savu stāstu, Mamuts vēroja Ridaga reakciju. Zēns jautājoši paskatījās uz abiem pieaugušajiem, nesaprazdams, kā gan viņi abi pazīst vienus un tos pašus ļaudis.

-Jā, un arī Iza bija pati labākā, tāpat kā viņas māte un vecmāmiņa, - Eila pielika stāstam punktu. Viņa nebija pievērsusi uzmanību zēna un vecā vīra klusajai sarunai. - Viņa pārņēma visas savas mātes un vecmāmiņas gudrības un atmiņas.

Pārvietojusi dažus pavarda akmeņus tuvāk Mamuta gultai, Eila ar divām nūjiņām paņēma kvēlojošas ogles un nolika tās uz akmeņiem, pēc tam uzkaisīja uz tām medus puķes saknes pulveri. Sagādājusi Mamutam guļamādas, lai kompreses ilgāk turētos siltas, Eila apsedza veco viru, bet viņš piecēlās sēdus, atbalstījās uz elkoņa un domīgi lūkojās jaunajā sievietē.

-    Klana ļaudis atšķiras no Citiem tādā veidā, ko daudzi nesaprot. Ne jau tur tā vaina, ka viņi nerunā un viņu komunikācijas veids ir citāds, bet gan viņu domāšana ir atšķirīga. Ja Uba, sieviete, kas mani ārstēja, bija Izas vecmāmiņa un dziedniecības zināšanas iemācījās no savas mātes un vecmāmiņas atmiņām, tad kā tu tās iemācījies, Eila? Tev taču nav klana atmiņu. - Mamuts pamanīja, kā jaunā sieviete samulsumā nosarkst un pārsteigumā ievelk elpu, pirms nodur acis. - Vai varbūt tev tādas ir?

Jaunā zāļu sieva paskatījās pareģim acīs un tad atkal nodūra skatienu. - Nē. Man nav klana atmiņu, - viņa atzinās.

-    Bet…?

Eila atkal pacēla acis. - Ko tu gribēji ar to teikt? - viņa jautāja. Jaunās zāļu sievas sejas izteiksme bija piesardzīga, gandrīz vai baiļu pilna. Viņa atkal nodūra acis.

-    Tev nav klana atmiņu, bet… tomēr tev kaut kas piemīt? Kaut kas no klana?

Eila joprojām bija nodūrusi galvu. Kā viņš to varēja zināt? Viņa to nekad nevienam nebija stāstījusi, pat ne Jondalaram. Viņa tik tikko to spēja atzīt pati sev, bet pēc šīs atziņas jaunā sieviete vairs nekad nebija tāda kā agrāk. Bija tāds laiks, kad notika…

-    Vai tas ir saistīts ar tavām zāļu sievas zināšanām? - Mamuts jautāja.

Pacēlusi acis, Eila noliedzoši pašūpoja galvu. - Nē, - atbildot jaunās sievietes acis lūdzās Mamutu viņai noticēt. - Iza mani mācīja, kad biju vēl maza meitene. Šķiet, kad sākām mācības, es biju vēl jaunāka pat par Ragiju. Iza zināja, ka man nav atmiņu, bet viņa man lika visu atcerēties, lika man atkārtot vēl un vēl, līdz visu iegaumēju. Iza bija ļoti pacietīga. Daži klana ļaudis viņai pārmeta, ka nav jēgas mani mācīt, ka es esot pārāk stulba… neko nespējot atcerēties. Viņa tiem atbildēja, ka tā neesot, es vienkārši esot citāda. Es negribēju būt citāda. Piespiedu sevi visu iegaumēt. Es visu pie sevis vairākkārt atkārtoju arī tad, kad Iza mani nemācīja. Es izdomāju savu veidu, kā iemācīties un atcerēties. Tā panācu, ka spēju visu ātri apgūt, lai viņi nedomātu, ka esmu stulba.

Ridaga acis iepletās lielas un apaļas. Vairāk par jebkuru citu tieši šis puika saprata, kā Eila bija jutusies, bet viņš nezināja, ka vēl kāds kādreiz ir juties tieši tāpat kā viņš, kur nu vēl tāda gudriniece kā Eila.

Mamuts pārsteigti lūkojās jaunajā sievietē. - Tātad tu iemācījies atcerēties Izas klana atmiņas? Tev nu gan ir izcilas dotības! Tās taču sniedzas vairāku paaudžu garumā, vai ne?

Ridags tagad klausījās ļoti uzmanīgi, sajuzdams, ka tūlīt sekos kaut kas ļoti būtisks tieši viņam.

-    Jā, - Eila atzina, - bet es neiemācījos visas Izas atmiņas, viņa nespēja man iemācīt visu, ko zināja. Jo īstenībā Iza pati nemaz nezināja, cik daudz viņa zina, bet viņa man iemācīja, kā mācīties, kā visu pārbaudīt un uzmanīgi izmēģināt. Pēc tam kad kļuvu vecāka, viņa mani atzina par savu meitu un es kļuvu par zāļu sievu pa Izas līniju. Toreiz es viņai jautāju, kā varu piederēt pie viņas līnijas? Es nebiju viņas īstā meita, nepiederēju pie klana, un man nebija klana atmiņu. Tad Iza man sacīja, ka man piemītot kaut kas cits, kas esot tikpat labs kā klana atmiņas, varbūt pat vēl labāks. Iza domāja, ka es esot piedzimusi kādai Citu ļaužu zāļu sievai, kas nākusi pa izcilu līniju, tāpat kā Iza, kuras līnija skaitījās vislabākā. Tāpēc esmu zāļu sieva pa Izas līniju. Viņa sacīja, ka reiz es kļūšot pati labākā zāļu sieva.

-    Vai zini, ko viņa ar to domāja? Vai zini, kāds talants tev piemīt? - Mamuts jautāja.

-     Domāju, ka zinu. Ja kādam nav labi, es redzu, kas viņam kaiš. Es ieskatos acis, sejas krāsā, paostu elpu. Es par to domāju, dažkārt zinu, jau vienīgi paskatoties, citkārt zinu, kādi jautājumi jāuzdod. Tad pagatavoju zāles, kas palīdz. Ne vienmēr tās ir labi zināmas un pārbaudītas, dažkārt izdomāju ko jaunu, piemēram, bouzu artrīta slimnieku apmazgāšanai.

-    Tavai Izai droši vien bija taisnība. Labākajiem dziedniekiem piemīt šāds talants, - Mamuts atzina, un pēkšņi viņam ienāca prātā kāda doma. Vecais šamanis turpināja: - Eila, esmu pamanījis atšķirības starp tevi un tiem dziedniekiem, kurus pazīstu. Tu savā ārstēšanas metodē izmanto dziednieciskus augus; Mamutu cilts dziednieki vēršas vēl arī pēc garu palīdzības.

-     Es nesaprotu garu pasauli. Klanā to pārzina vienīgi moguri. Kad Izai bija nepieciešama garu palīdzība, viņa vērsās pie mogura.

Vecais vīrs skatījās jaunās sievietes acīs. - Eila, vai tu gribētu, lai tev palīdzētu arī garu pasaule?

-    Jā, bet man nav mogura, kam lūgt palīdzību.

-    Tev tas nevienam nav jālūdz. Tu pati vari būt mogurs.

-     Es? Mogurs? Bet es taču esmu sieviete. Klana sieviete nevar būt mogurs, - Eila atbildēja, apjukusi par šo ierosinājumu.

-     Bet tu taču neesi klana sieviete. Tu esi Eila no Mamutu cilts. Tu esi Mamuta pavarda meita. Labākie Mamutu cilts dziednieki pārzina garu pasauli. Eila, tu esi laba dziedniece, bet kā tu varēsi kļūt par pašu labāko, ja nevērsisies pēc palīdzības garu pasaulē?

Eila sajuta, ka kuņģī samilst liels uztraukuma kamols. Viņa bija zāļu sieva, laba zāļu sieva, un Iza bija teikusi, ka reiz viņa kļūšot par pašu labāko. Tagad Mamuts apgalvo, ka bez garu pasaules palīdzības viņa nevar kļūt par pašu labāko, un vecajam šamanim droši vien ir taisnība. Iza taču allaž prasīja Krebam palīdzību.

-     Bet, Mamut, es nepārzinu garu pasauli, - Eila atzinās, juzdamās izmisusi, gandrīz vai panikā.

Pieliecies viņai tuvāk, Mamuts sajuta, ka šis ir īstais brīdis, un no savām iekšējā spēka rezervēm smēlās tādu pārliecību, kas lika tam paklausīt. - Pārzini gan, Eila, - viņš sacīja pavēlošā tonī, - vai tad ne?

Eilas acis bailēs iepletās. - Es negribu iepazīt garu pasauli! - jaunā sieviete iekliedzās.

-    Tu baidies no tās pasaules tikai tāpēc, ka to nesaproti. Es tev mācīšu to izprast, varu tev palīdzēt to izmantot. Tu piedzimi pie Mamuta pavarda, Mātes noslēpumaino zināšanu vadīta, nav svarīgi, kur tas notika un kur tu devies pēc tam. Tu nevari tam pretoties, tevi tas pievelk, un garu pasaule tevi meklē. Tu nevari no tā izvairīties, bet mācoties un izprotot varēsi to kontrolēt. Varēsi likt šiem noslēpumiem kalpot tavā labā. Eila, tu nevari cīnīties pretim savam liktenim, un tava sūtība ir kalpot Mātei.

-     Es esmu zāļu sieva! Tā ir mana sūtība.

-    Jā, tava sūtība ir būt par zāļu sievu, bet tas nozīmē kalpot Mātei, un reiz, kādu dienu, tevi var uzaicināt kalpot citā veidā. Eila, tev jābūt tam gatavai, tu taču gribi kļūt par pašu labāko zāļu sievu, vai ne? Tu zini, ka dažas slimības nevar izārstēt tikai ar zālēm un dziedniecības metodēm. Kā tu ārstē tādu cilvēku, kurš vairs nevēlas dzīvot? Kādas zāles dod gribasspēku atlabt pēc smaga nelaimes gadījuma? Ja kāds nomirst, kādas zāles tu piedāvā sērotājiem?

Eila nolieca galvu. Ja kāds būtu zinājis, ko viņas labā darīt toreiz, kad nomira Iza, tad viņa droši vien nebūtu zaudējusi pienu un Durks nebūtu bijis jāatdod zīdīšanai citām sievietēm. Vai viņa zinātu, ko darīt, ja tas pats notiktu ar kādu viņai tuvu cilvēku? Vai garu pasaules zināšanas palīdzētu viņai izprast, ko tādā situācijā darīt?

Ridags vēroja saspringto dialogu, zinādams, ka pieaugušie par viņu uz brīdi ir aizmirsuši. Viņš nemēģināja pakustēties, baidīdamies, ka viņi varētu novērsties no kaut kā svarīga, kaut arī nezināja - no kā tieši.

-    Eila, no kā tu baidies? Kas tev liek tā novērsties? Pastāsti man! - Mamuts jautāja pārliecinoši sirsnīgā tonī.

Pēkšņi jaunā zāļu sieva piecēlās kājās. Paņēmusi siltās gujamādas, viņa tās kārtīgi apspraudīja apkārt vecā šamaņa augumam. - Jāapsedz, jābūt siltam, lai kompreses iedarbojas, - viņa sacīja. Bija skaidri redzams, ka jaunā sieviete ir apjukusi un uztraukta. Mamuts atlaidās gultā un bez iebildumiem ļāva Eilai pabeigt ārstēšanu, saprazdams, ka viņai nepieciešams laiks pārdomām. Būdama nervoza un satraukta, viņa sāka soļot pa telpu, acu skatiens bija izklaidīgs, un, vērdamās griestos, jaunā zāļu sieva savā prātā redzēja vīzijas. Negaidot pagriezusies, viņa nostājās pretim vecajam vīram.

-     Es tā negribēju! - viņa iesaucās.

-     Ko tu negribēji? - Mamuts nesaprata.

-    Iet alā… redzēt mogurus.

-    Eila, kad tas bija, kad tu iegāji alā? - Mamuts zināja klana ierobežojumus, ka sievietes nedrīkstēja piedalīties rituālos. "Eila droši vien ir izdarījusi kaut ko tādu, ko nedrīkstēja, pārkāpusi kādu klana tabū," viņš nodomāja.

-     Klanu Sapulcē.

-     Tu biji klanu Sapulcē? Viņi rīko šo Sapulci reizi pa septiņiem gadiem, vai ne?

Eila pamāja.

-     Cik sen bija šī Sapulce?

Jaunajai sievietei bija jāapstājas un jāpadomā, koncentrēšanās nedaudz noskaidroja viņas prātu. - Toreiz, pavasarī, tikko kā bija piedzimis Durks. Nākamajā vasarā būs septiņi gadi! Nākamajā vasarā ir klanu Sapulce. Klans dosies uz Sapulci un pārvedīs mājās Uru. Ura un Durks būs pāris. Mans dēls drīz kļūs par vīrieti!

-     Eila, vai tiešām? Tavam dēlam būs tikai septiņi gadi, kad viņš apņems sievu? Tavs dēls, vēl tik jauns būdams, jau kļūs par vīrieti? - Mamuts jautāja.

-     Nē, ne tik jauns. Tas notiks varbūt pēc kādiem trim vai četriem gadiem. Viņš ir tik vecs… kā Druvezs. Nav vēl vīrietis. Bet Uras māte aizrunāja Durku Urai par vīru. Arī viņa ir jaukto garu bērns. Ura dzīvos kopā ar Bruņu un Ebru. Kad Durks un Ura būs jau gana pieauguši, viņi kļūs par vīru un sievu.

Ridags neticīgi skatījās uz Eilu. Viņš vēl īsti nesaprata visu šeit runāto, bet viena lieta gan bija pilnīgi skaidra. Eilai bija dēls, tāds pats jauktenis kā viņš, kurš dzīvoja klanā!

-    Eila, kas notika pirms septiņiem gadiem klanu Sapulcē? - Mamuts jautāja, negribēdams Jaut izslīdēt sarunas pavedienam, kad bija jau nonācis tik tuvu, lai saņemtu no Eilas piekrišanu sākt mācības, tomēr viņa bija sākusi stāstīt dažas intriģējošas lietas, ko šamanis gribēja noskaidrot. Viedais vīrs bija pārliecināts, kas tas bija ne tikai svarīgi, bet pašas Eilas labā - būtiski.

Gremdējoties sāpīgās atmiņās, jaunā zāļu sieva aizvēra acis. - Iza bija pārāk slima, lai ietu uz Sapulci. Viņa pateica Brūnam, ka es būšu zāļu sieva. Brūns noturēja ceremoniju. Iza man pastāstīja, kā jāsakošļā sakne, lai pagatavotu moguriem dzērienu. Viņa tikai to pastāstīja, jo nevarēja parādīt. Tā sakne ir pārāk… cienījama, lai veiktu ar to eksperimentus. Klana Sapulces moguri mani negribēja, jo nepiederu pie klana. Bet neviens cits nemācēja pagatavot viņu dzērienu kā vienīgi zāļu sievas pa Izas līniju. Beidzot viņi tam piekrita. Iza man piekodināja - košļājot nenorit saknes sulu, bet gan spļaut to bļodā, bet man tā nesanāca. Nedaudz sulas es tomēr noriju. Vēlāk man sagriezās galva un prāts, es iegāju alā un, sekojot ugunskuriem, atradu mogurus. Viņi mani neredzēja, bet Krebs to zināja.

Satraukušies Eila atkal sāka šurpu turpu staigāt pa telpu. - Bija tumšs kā dziļā bedrē, un es kritu lejā. - Jaunās sievietes pleci sakumpa, viņa paberzēja rokas, it kā būtu ļoti auksts. - Tad ieradās Krebs, tāpat kā tu, Mamut, bet citādi. Viņš… viņš… aizveda mani sev līdzi.

Tad, turpinot soļot, Eila apklusa. Beidzot viņa apstājās un turpināja: - Vēlāk Krebs bija ļoti dusmīgs un nelaimīgs. Un es kļuvu… citāda. Es nekad par to nerunāju, bet dažkārt man liekas, ka es tur atgriežos, un tad esmu… ļoti nobijusies.

Mamuts nogaidīja, lai pārliecinātos, ka Eila savu stāstu beigusi. Viņš aptuveni nojauta, ko šī sieviete ir pārdzīvojusi. Viņam pašam bija dota atļauja piedalīties klana ceremonijā. Viņi kādā mistiskā un unikālā veidā lietoja noteiktus augus, un viņš pats bija pieredzējis kaut ko prātam neaptveramu. Pat pēc tam, kad viņš jau bija kļuvis par mamutu, vīrietis bija centies to atkārtot, bet nekad nekas nebija sanācis. Viedais vīrs jau gatavojās ko teikt, kad Eila atkal ierunājās.

-    Dažkārt es vēlos to sakni aizmest prom, bet Iza man sacīja, ka tā ir nenovērtējama.

Pagāja kāds brīdis, līdz Eilas vārdi nonāca līdz Mamuta apziņai, bet, sapratis tos, Mamuts no šoka gandrīz vai pielēca kājās.

-    Vai tu gribi sacīt, ka tev tā sakne ir līdzi? - viņš jautāja, nespēdams savu satraukumu kontrolēt.

-    Aiziedama no klana, savu zāļu somu paņēmu līdzi. Sakne ir manā zāļu somā - īpašā, sarkanā maisiņā.

-    Bet vai tā vēl joprojām ir derīga? Tu stāstīji, ka kopš tavas aiziešanas no klana pagājuši jau vairāk nekā trīs gadi. Vai tā pa šo laiku nebūs savu spēku zaudējusi?

-    Nē, tā ir īpaši sagatavota. Pēc tam kad sakne ir izžāvēta, tā glabājas ilgu laiku. Daudzus gadus.

-     Eila, - Mamuts iesāka, cenzdamies atrast pareizos vārdus, - tā ir liela laime, ka tev tā vēl joprojām saglabājusies. Vai zini, ka labākais baiļu pārvarēšanas veids ir stāties tām pretim? Vai tu varētu vēlreiz to sakni pagatavot? Tikai tavai un manai lietošanai?

Eila no šīs domas nodrebinājās. - Nezinu gan, Mamut. Es to nevēlos. Man ir bail.

-    Es jau nedomāju, lai tu to darītu tūlīt pat, - viņš iebilda. - Tas nenotiks līdz tam brīdim, kamēr nebūsi tam speciāli apmācīta un sagatavota. Un tai ir jābūt īpašai ceremonijai, ar dziļu nozīmi un svarīgumu. Varbūt Pavasara festivāla laikā, kad sāksies jauna dzīve? - Vecais vīrs pamanīja, ka Eila atkal nodrebinās. - Tas, protams, būs atkarīgs vienīgi no tevis pašas, un tev nebūt tas nav jāizlemj tūlīt pat, uz vietas. Es vienīgi tev lūdzu atļauju, lai sāktu tevis mācīšanu un sagatavošanu. Kad pienāks pavasaris un tu nejutīsies tam gatava, tad varēsi pateikt nē.

-    Kādas ir tās mācības? - Eila apjautājās.

-    Vispirms gribu, lai tu iemācies dažas konkrētas dziesmas un pantus un spēj rīkoties ar mamuta galvaskausu, bet pēc tam apgūsti noteiktu simbolu un zīmju nozīmi.

Ridags vēroja, kā Eila aizver acis un sarauc pieri. Puika cerēja, ka viņa piekritīs. Tikko viņš tik daudz bija uzzinājis par savas mātes ļaudīm kā vēl nekad agrāk un gribēja uzzināt vēl vairāk. Tā kā Mamuts un Eila plāno noturēt ceremoniju ar klana rituālu, Ridags bija pārliecināts, ka viņš uzzinās vēl vairāk.

Atvērusi acis, jaunā sieviete izskatījās norūpējusies, bet, norijusi siekalas, viņa pamāja. - Labi, Mamut. Es pacentīšos stāties pretim bailēm no garu pasaules, ja tu man palīdzēsi.

Tā kā Mamuts gulēja, viņš neredzēja, kā Eila sažņaudz mazo, izrotāto somu, kas karājās viņai ap kaklu.

= 21 =

-   Ha! Ha! Ha! Tā ir trešā reize! - Krouzija iesaucās, viltīgi iesmiedamās, skaitīdama kauliņus ar atzīmēto pusi uz augšu, kas bija uzmesti lēzenā, pītā bļodiņā.

-    Atkal tava kārta, - Nezija paziņoja. Viņas sēdēja uz grīdas, blakus apaļai bedrei ar sausu lesa augsni, kuru Taluts parasti izmantoja medību plānu zīmēšanai. - Tev joprojām vēl jāuzmet septiņi. Es lieku vēl divus. Viņa uzvilka vēl divas līnijas līdzenajā, ar zemi klātajā zīmēšanas laukumā.

Krouzija paņēma pīto bļodiņu un sakratīja septiņus mazus mamuta kaula kauliņus. Metamie kauliņi, nonākuši uz plakanas virsmas, vēl nedaudz paripoja; no vienas puses tie bija tukši, bet otrā pusē bija iegrebtas līnijas un krāsas. Turēdama lēzeno, seklo bļodiņu pie grīdas, Krouzija uzmeta kauliņus gaisā. Pēc tam, veikli pārvietodama paklājiņu ar sarkanām malām, kas iezīmēja spēles laukumu, viņa noķēra kauliņus bļodiņā. Šoreiz četriem kauliņiem bija uzmetusies atzīmētā puse uz augšu un tikai trīs bija tukši.

-     Paskaties! Veseli četri! Palikuši vēl tikai trīs. Pievienoju vēl piecus.

Malkodama tēju no koka krūzītes, Eila sēdēja uz paklājiņa turpat

blakus un vēroja, kā vecā sieviete atkal sakrata kauliņus bļodiņā. Uzmetusi kauliņus gaisā, Krouzija tos atkal noķēra. Šoreiz pieci kauliņi uzmetās ar iezīmētajām malām uz augšu.

-     Es uzvarēju! Nezij, vai vēlies vēlreiz pamēģināt?

-     Nu labi, varbūt vēl vienu spēli, - Nezija piekrita, pasniegdamās pēc metamās bļodiņas un to pakratīdama. Pametusi kauliņus gaisā, viņa tos noķēra seklajā bļodiņā.

-    Tev uzkritusi melnā acs! - Krouzija iesaucās, norādīdama uz kauliņu, kurš bija uzkritis ar melno pusi uz augšu. - Tu zaudēji! Tātad tu man esi parādā divpadsmit. Vai gribi vēlreiz uzspēlēt?

-     Nē, tev šodien veicas, - Nezija secināja, pieceldamās kājās.

-    Un kā ar tevi, Eila? - Krouzija nespēja rimties. - Vai nevēlies uzspēlēt?

-     Man šajā spēlē neveicas, - Eila atzinās. - Dažkārt nevaru noķert visus kauliņus.

Aukstajai ziemai ieilgstot, Eila jau vairākkārt bija šo spēli vērojusi, bet ļoti maz piedalījusies; tajās retajās reizēs, kad bija to darījusi, tas notika tikai tāpēc, lai pavingrinātos. Viņa zināja, ka Krouzijai ir labas iemaņas, vecā sieviete nespēlēja tāpat vien, lai vingrinātos, un viņai nebija pacietības ķēpāties ar neaptēstiem un neizlēmīgiem spēlētājiem.

-    Un kā ar pirkstu kauliņiem? Lai to spēlētu, nav vajadzīgas nekādas iemaņas.

-     Es jau uzspēlētu, tikai nesaprotu to solīšanu, - Eila atzinās.

-      Mēs ar Neziju parasti atzīmējam rezultātu un vēlāk to nokārtojam.

-     Kāda starpība - tagad vai vēlāk, es tā vai tā nesaprotu solīšanu.

-     Tev taču noteikti ir kas tāds, ko piesolīt, - Krouzija nepacietīgi mudināja, gribēdama ātrāk uzsākt spēli. - Kaut kas vērtīgs.

-     Un tu soli kaut ko vērtīgu?

Vecā sieviete strupi pamāja. - Protams.

Eila koncentrējoties sarauca pieri. - Varbūt… kažokādas vai zvērādas, vai kaut ko taisāmu. Lūk! Šķiet, ka izdomāju. Jondalars, spēlējot ar Mamutu, solīja uz savām iemaņām. Zaudējis, viņš izgatavoja Mamutam īpašu nazi. Krouzij, vai var solīt uz iemaņām?

-     Kādēļ ne? - viņa attrauca. - Es to šeit atzīmēšu, - Krouzija piedāvājās, nolīdzinādama smiltis ar naža neaso asmens pusi. Vecā sieva pacēla no zemes divus priekšmetus, kas stāvēja viņai blakus, un, turēdama katru savā rokā, pastiepa tos uz priekšu. - Šajā spēlē skaitīsim trīs atzīmes. Ja uzminēsi pareizi, atzīme būs tev. Ja nepareizi - tad man. Pirmā no abām, kura iegūs trīs atzīmes, būs šo spēli uzvarējusi.

Eila paskatījās uz diviem muskusvēršu potītes kauliņiem, kurus Krouzija turēja sev priekšā, - viens bija atzīmēts ar sarkanām un melnām līnijām, otrs bija tīrs. - Es ņemšu to tīro, vai piekriti? - viņa pavaicāja.

-    Piekrītu. - Krouzijas acīs pazibēja viltīgas uguntiņas. - Vai esi gatava? - Ar saliektiem pirkstu kauliņiem sieva paberzēja abas plaukstas kopā, tad ieraudzīja, ka Jondalars un Danugs sēž krama apstrādes teritorijā. - Vai viņš patiešām ir tik labs, kā runā? - viņa jautāja, pamezdama ar galvu vīrieša virzienā.

Eila paskatījās uz Jondalaru, kura blondā galva bija tuvu pieliekta Danuga sarkanmatainajam ērkulim. Paskatījusies atpakaļ, Eila ieraudzīja, ka Krouzija abas rokas jau salikusi aiz muguras.

-    Jā. Jondalars ir labs, - viņa atzina.

Vai Krouzija tīšām bija novērsusi viņas uzmanību kaut kur citur, lai izsistu viņu no sliedēm, - jaunā sieviete nesaprata. Uzmanīgi nopētījusi veco sievu, viņa ievēroja, kā tā bija sašķiebusi plecus, kā turēja galvu un kāda bija viņas sejas izteiksme.

Krouzija atkal pastiepa rokas, katrā no tām sažņaugtā dūrē atradās kauls. Eila pētīja vecās sievas grumbu izvagoto seju, kas bija kļuvusi kā balta lapa un neizteiksmīga, pēc tam paskatījās uz vecajām artrīta samocītajām rokām ar baltajiem pirkstu kauliņiem. Vai viena roka gadījumā nebija par kādu nieku tuvāk krūtīm nekā otra? Eila izvēlējās to otro.

-     Tu zaudēji! - Krouzija ļauni nopriecājās, atvērdama roku un parādīdama, ka Eila bija izvēlējusies sarkanmelni apzīmēto kaulu. Viņa ievilka smiltīs īsu līniju. - Vai esi gatava vēlreiz mēģināt?

-    Jā, - Eila piekrita.

Šoreiz, starp plaukstām ripinādama kauliņus, Krouzija pie sevis kaut ko dungoja. Sieva aizvēra acis, tad paskatījās griestos un ilgi uz kaut ko skatījās, it kā blakus dūmu izvades caurumam būtu ieraudzījusi ko interesantu. Eilai ļoti kārojās pacelt acis, lai paskatītos, kas tad tur ir tik ievērības cienīgs, un viņa sāka sekot Krouzijas skatienam. Tad, atcerējusies, kādu viltīgu triku Krouzija bija izvēlējusies iepriekšējā reizē, lai piesaistītu viņas uzmanību, Eila ātri novērsa acis - tieši laikā, lai ieraudzītu, ka izveicīgā, vecā sieva paskatās starp plaukstām, pirms paslēpj tās aiz muguras. Nenovīdīgs, tikko jaušams smaids pazibēja vecajā sejā. Plecu un roku muskuļu kustība radīja priekšstatu, ka paslēptajās rokās notiek kāda kustība. Vai Krouzija domāja, ka Eila bija pamanījusi vienu no kauliņiem, un tagad tos samainīja vietām? Vai arī Krouzija tikai gribēja, lai Eila tā domā?

Eila saprata, ka šajā spēlē slēpās kaut kas vairāk par vienkāršu minēšanu, daudz interesantāk bija spēlēt pašai, nevis vērot no malas. Krouzija atkal pastiepa abas rokas, kas bija paslēpušas kauliņus. Eila viņu uzmanīgi nopētīja, to neizrādot. Pirmām kārtām nebija pieklājīgi blenzt uz cilvēkiem, turklāt, lai viss noritētu vēl nemanāmāk, viņa negribēja, lai Krouzija pamana, ko viņa meklē. To bija grūti atklāt, vecā sieva bija pieredzējusi spēlmane, tomēr izskatījās, ka otrs plecs bija pavisam nemanāmi uzrauts mazliet augstāk, un vai otra roka šoreiz nebija nedaudz pavilkta tuvāk? Eila izvēlējās to roku, par kuru viņa domāja, ka Krouzija vēlas, lai viņa izvēlas, - nepareizo.

-    Ha! Tu atkal zaudēji! - Krouzija, nemaz neslēpjot sajūsmu, iesaucās, tad veikli piebilda: - Esi gatava?

Pirms Eila paspēja piekrītot pamāt ar galvu, Krouzija atkal paslēpa rokas aiz muguras un izstiepa priekšā, lai jaunā sieviete minētu, bet šoreiz viņa bija paliekusies uz priekšu. Eila pasmaidīja, bet nepadevās. Vecā sieva allaž kaut ko mainīja, centās atturēties no pastāvīgām norādēm. Eila izvēlējās to roku, kuru pati uzskatīja par pareizo, un tika atalgota ar atzīmi smiltīs. Nākamās divas reizes Krouzija mainīja pozu, nolaižot rokas zemāk, un Eila atkal kļūdījās.

-     Es uzvarēju trīs reizes! Bet tu nevari pārbaudīt savu veiksmi, piedaloties tikai vienā spēlē. - Vai gribi uzspēlēt vēl vienu reizi? - sieva piedāvāja.

-    Jā, spēlēšu vēlreiz, - Eila piekrita.

Krouzija pasmaidīja, bet, kad nākamās divas reizes Eila precīzi uzminēja, vecās sievas sejas izteiksme saskāba. Saraukusi pieri, viņa sajauca vēršu kauliņus trešo reizi.

-    Paskaties tur! Kas tas tāds? - Krouzija jautāja, ar zodu norādot un uzkrītoši mēģinot novērst jaunās sievietes uzmanību.

Eila paskatījās, un, kad viņa atkal pievērsās Krouzijai, vecā sieva jau staroja smaidā. Jaunā sieviete nesteidzoties izvēlējās to roku, kurā atradās uzvaru nesošais kauliņš, jo viņai tas bija skaidrs jau diezgan ātri. Eila negribēja, lai Krouzija pārāk bēdātos, bet spēlējot viņa bija iemācījusies iztulkot neapzinātos vecās sievietes ķermeņa signālus un skaidri zināja, kurā rokā viņa turēja balto kaulu, it kā Krouzija pati būtu viņai to pateikusi.

Veco sievu nebūtu iepriecinājusi ziņa, ka viņa sevi tik viegli nodod, bet Eilai piemita neparasta priekšrocība. Gandrīz vai instinktīvi viņa bija pieradusi novērot un iztulkot neapzinātu ķermeņa valodu un dažādas grūti pamanāmas sejas izteiksmes. Tas piederēja pie klana valodas būtiskākās daļas, tā viņi cits citam izteica dažādas nianses un noskaņojumus. Eila bija pamanījusi, ka ķermeņa valodai un dažādām pozām ir nozīme arī šo ļaužu sazināšanās veidā, kaut arī viņi to nedarīja apzināti, jo galvenokārt sarunājās tikai ar vārdiem.

Eila bija bijusi tik aizņemta, cenzdamās iemācīties savu jauno ļaužu sarunu valodu, ka nebija pielikusi reālas pūles, lai izprastu viņu neapzināto, mēmo ķermeņa valodu. Tagad, kad viņa jau runāja diezgan brīvi, varbūt vēl ne tik pareizi un tekoši, jaunā sieviete varēja paplašināt savas sazināšanās iemaņas, lai aptvertu arī tās prasmes, kas neattiecās uz verbālo komunikāciju. Spēlējot ar Krouziju, Eila apzinājās, ka, izmantojot zināšanas un izpratnes spējas, ko bija apguvusi, dzīvodama klanā, viņa var daudz ko uzzināt par saviem jaunajiem ļaudīm. Un, ja klana ļaudis nemācēja melot, jo ar ķermeņa valodu meli nebija noslēpjami, tad tie, kurus viņa pazina kā Citus, pat vēl mazāk mācēja neatklāt savus noslēpumus jaunajai sievietei. Viņi pat neapzinājās, ka "sarunājas". Eila vēl pilnībā nemācēja iztulkot Citu ķermeņa signālus… bet viņa mācījās.

Jaunā sieviete izvēlējās to Krouzijas roku, kurā viņa bija sažņaugusi balto muskusvērša kauliņu, un vecā sieviete, redzami aizvainota, atzīmēja Eilai trešo svītriņu. - Tagad veiksme nostājusies tavā pusē, - viņa atzina. - 1a kā es uzvarēju vienā spēlē un tu - otrā, mēs varētu uzskatīt šo spēli par neizšķirtu un aizmirst solījumus.

-    Nē, - Eila nepiekrita. - Mēs saderējām uz iemaņām. Tu vari kaut ko prasīt no manām zināšanām par dziedniecību. Es tev palīdzēšu. Un man ir vajadzīgas tavas zināšanas.

-    Kādas tad? - Krouzija jautāja. - Manas iemaņas spēlē? Tas ir tas labākais, ko pēdējā laikā māku, bet tu jau mani pārspēji. Ko tu vēlies no manis?

-    Nē, ne jau spēles iemaņas. Es gribu nokrāsot zvērādu baltu, - Eila atzinās.

Krouzija no pārsteiguma noelsās. - Baltu zvērādu?

-     Kā tā tunika, ko tu biji uzvilkusi manas pieņemšanas svētkos.

-    Jau gadiem ilgi neesmu taisījusi baltu zvērādu, - Krouzija sacīja.

-     Bet tu taču to māki, vai ne? - Eila nerimās tincināt.

-    Jā. - Krouzijas acīs parādījās maigi sapņaina izteiksme. - To es iemācījos no savas mātes, kad biju vēl maza meitene. Reiz Dzērves pavardam tā bija goda lieta, vai vismaz leģendas tā vēsta. Neviens cits to nedrīkstēja valkāt… - Vecās sievas acis atkal atguva iepriekšējo nocietināto izteiksmi. - Bet tas bija sen, vēl pirms Dzērves pavards zaudēja savu cieņu un augsto stāvokli, pirms saņēma tik nožēlojamu līgavas pūru. - Krouzija bargi paskatījās uz jauno sievieti. - Ko gan tev nozīmē balta zvērāda?

-     Tā ir skaista, - Eila atbildēja. Krouzijas acu skatiens nevilšus at- maiga. - Un baltā krāsa dažam labam ir godājama, - viņa pabeidza savu sakāmo, nodurot acis un paskatoties uz savām rokām. - Es gribu pagatavot īpašu tuniku, tieši tādu, kāda dažam labam patīk, - īpaši baltu tuniku.

Eila nepamanīja, ka Krouzija paskatījās uz Jondalaru, kas tieši tajā brīdī skatījās uz viņām. Jaunais vīrietis, acīmredzami samulsis, ātri novērsa acis. Vecā sieva pielieca galvu uz jaunākās sievietes pusi, kura to vēl joprojām turēja nodurtu.

-    Un kas man par to būs? - Krouzija apvaicājās.

-    Vai tu mani iemācīsi? - Eila smaidīdama pacēla galvu. Vecās sievas acīs viņa pamanīja nozibam mantkārības uguntiņas, bet ne tikai, tajās slēpās vēl kas vairāk - kaut kas vientulīgs un maigs. - Es tev ārstēšu artrītu, - Eila atbildēja, - tāpat kā Mamutam.

-     Kurš ir teicis, ka man tas ir vajadzīgs? - Krouzija atcirta. - Es ne tuvu neesmu tik veca kā Mamuts.

-    Nē, Krouzij, tu neesi tik veca, bet tevi moka sāpes, tikai tu par tām nesūdzies, tā vietā tu sūdzies par daudzām citām lietām, bet es to zinu, jo esmu zāļu sieva. Zāles nevar izdziedēt sāpošus kaulus un locītavas, to nespēj nekas, bet tās var likt tev justies labāk. Karstās kompreses palīdzēs tev vieglāk kustēties un noliekties, un es pagatavošu ari zāles pret sāpēm, dažas būs jādzer no rītiem, bet dažas - citos laikos, - Eila skaidroja. Tad, saprazdama, ka vecai sievai jāglābj sava goda pēdējās paliekas, piebilda: - Man jāpagatavo tev šis zāles, lai nokārtotu savu spēles parādu. Tās ir manas iemaņas.

-     Nu, šķiet, ka man būs jāļauj tev šo parādu samaksāt, - Krouzija sacīja, - bet es gribu sarunāt vienu lietu.

-     Ko tad? Ja varēšu, palīdzēšu.

-    Es gribu vēl tos mikstos, baltos taukus, kas sauso, veco ādu padara gludu… un jaunu, - viņa klusām piebilda. Tad, iztaisnojusi muguru, Krouzija asā tonī turpināja: - Ziemā mana āda allaž sasprēgā.

Eila pasmaidīja. - Es tos uztaisīšu. Tagad tu man pastāsti, kas ir pati labākā zvērāda baltai ādai, un es pie Nezijas noskaidrošu, kas glabājas aukstajā noliktavā.

-     Briežāda. Ziemeļbriedis ir piemērots, kaut gan to labāk izmantot aukstā laikā kažokādai. Derēs jebkurš briedis - staltbriedis, alnis, megaceros. Tomēr, pirms izvēlies zvērādu, tev būs vajadzīgs vēl kaut kas.

-     Kas tad?

-     Tev būs jāsakrāj urīns.

-     Urīns?

-     Jā, viss, ko tu izčurā. Var noderēt jebkura cilvēka urīns, tomēr tevis pašas ir vislabākais. Sāc jau tagad to uzkrāt, pat pirms atkausēsi kādu briežādu. Urīns ir jāuzglabā kādā siltā vietā, - Krouzija deva padomu.

-     Es parasti čurāju aiz aizkara, spainī ar mamuta mēsliem un pelniem. Pēc tam tas tiek iznests ārā.

-     Vairs uz spaini neej. Uzglabā to mamuta galvaskausā vai kādā ūdensnecaurlaidīgā grozā. Tādā traukā, kas netek.

-     Kāpēc ir vajadzīgs urīns?

Pirms Krouzija atbildēja, viņa ieturēja pauzi un novērtēja jauno sievieti. - Es nekļūstu jaunāka, - viņa beidzot sacīja, - un man nav neviena cita… izņemot Fraliju. Parasti sieviete nodod savas iemaņas bērniem vai mazbērniem, bet Fralijai nekad nav laika un viņu neinteresē ādas apstrāde - viņai patīk šūšana un izšūšana -, un viņai nav meitu. Fralijas dēli… nu, viņi vēl ir jauni. Kas to lai zina, kas viņiem interesēs? Bet māte man atstāja šīs zināšanas, un man tās… kādam ir jānodod tālāk. Ādas apstrāde ir smags darbs, bet esmu redzējusi tevis apstrādātās ādas. Pat tās kažokādas un zvērādas, kuras tu atvedi sev līdzi, pierāda tavu rūpību un meistarību ādu apstrādē, un, lai uztaisītu baltu ādu, šīs iemaņas ir nepieciešamas. Jau daudzus gadus es pat nebiju vairs iedomājusies par baltas zvērādas izgatavošanu, un neviens cits par to nav izrādījis nekādu interesi, bet tu man to pajautāji. Tāpēc tev es to pastāstīšu.

Vecā sieva paliecās uz priekšu un pieķērās Eilai pie rokas. - Baltās zvērādas noslēpums slēpjas tavā urīnā. Tev tas var likties dīvaini, bet tā ir patiesība. Kad urīns kādu brīdi pastāv siltā vietā, tas mainās. Pēc tam kad ar to piesūcināsi zvērādu, visi palikušie tauku gabaliņi un traipi paši iznāks ārā. Ari spalvas daudz vieglāk noies, tā tik ātri nesadils un pat bez apdūmošanas kļūs mīksta. Tieši tāpēc tā nebūs ne dzeltenbrūnā, ne brūnā krāsā. Pēc tam kad tā vairākas reizes būs izmazgāta, izspiesta un izstrādāta sausa, tā būs gatava baltajai krāsai.

Ja kāds Krouzijai būtu prasījis, viņa nespētu izskaidrot ne urīna galvenās sastāvdaļas, ne urlnvielas ietekmi uz zvērādu, ne to, ka urīns siltā telpā sadalās un kļūst par amonjaku. Viņa zināja vienīgi to: ja urīnam ļauj novadēties, tas kļūst par kaut ko citu - par kaut ko tādu, kas izšķīdina taukus un strādā kā balinātājs un tajā pašā laikā palīdz paglābt zvērādu no baktērijām un iznīcības. Krouzija nemācēja izskaidrot, kāpēc tā notiek, ne arī to, ka šo vielu sauc par amonjaku, viņai vienīgi bija jāzina, ka tā tas notiek.

-     Krīts… vai mums ir krīts? - vecā sieva jautāja.

-     Vimezam ir. Viņš stāstīja, ka tas krams, ko viņš nesen pārnesis, nāk no krīta klintīm, un viņam vēl joprojām ir vairāki akmeņi, kam ir krīta apvalks, - Eila skaidroja.

-     Kāpēc tu prasīji Vimezam kritu? Kā tu varēji zināt, ka es tev to piekritīšu parādīt? - Krouzija aizdomīgi jautāja.

-     Es to nezināju. Jau sen esmu gribējusi uztaisīt baltu tuniku. Ja tu man to neparādītu, tad es pati mēģinātu, bet nezināju, ka jāuzkrāj urīns, un nekad nebūtu par to iedomājusies. Priecājos, ka tu man parādīsi, kā tas pareizi jādara, - jaunā sieviete sacīja.

-    Hm, - bija vienīgais Krouzijas komentārs; viņa jau bija piekritusi, tikai vēl negribēja to atzīt. - Tikai neaizmirsti pagatavot tos baltos, mīkstos taukus. - Pēc tam vecā sieva piebilda: - Un sataisi taukus ari zvērādai, vēlāk noderēs. Varēsim tos sajaukt kopā ar krītu.

Eila pabīdīja malā smago ieejas arkas priekškaru un paskatījās laukā. Vēlas pēcpusdienas vējš gaudoja un pastiprināja drūmo garastāvokli, tas pieskaņojās pelēcīgajai, nemīlīgajai ainavai un pelēkajām, mākoņiem klātajām debesīm. Jaunā sieviete ilgojās, kaut briesmīgais aukstums, kas iesprostojis viņu telpās, dotu kādu atelpu, bet radās tāda sajūta, ka šis depresīvais gadalaiks nemūžam nebeigsies. Vīnija nosprauslojās, un Eila pagriezusies ieraudzīja, ka zirgu piebūvē ienāk Mamuts. Viņa vecajam vīram uzsmaidīja.

Jau no paša sākuma Eila pret veco pareģi bija izjutusi lielu cieņu, bet, kopš viņš sāka jauno sievieti mācīt, cieņa bija pāraugusi mīlestībā. Daļēji viņa saskatīja stipru līdzību starp garo, slaido, neticami veco mamutu un maza auguma kroplo, vienacaino klana moguru - nevis izskata ziņā, bet gan raksturu dēļ. Eila jutās gandrīz vai tā, ka no jauna būtu atradusi Krebu vai vismaz viņa amata brāli. Abiem šiem vīriem piemita dziļa cieņa un sapratne par garu pasauli, kaut arī gariem, kurus viņi pielūdza, bija atšķirīgi vārdi; viņi abi spēja valdīt pār brīnumainiem spēkiem, kaut arī abi nebija fiziski spēcīgi; turklāt abi lieliski pārzināja cilvēku dabu. Bet, iespējams, ka pats lielākais iemesls, kāpēc Eila bija iemīlējusi Mamutu, bija tas, ka viņš, tāpat kā Krebs, bija viņu pieņēmis pie sava pavarda un padarījis par sava pavarda meitu un palīdzējis daudz ko izprast.

-     Eila, es tevi meklēju. Tā jau domāju, ka tu varētu būt šeit, pie zirgiem, - Mamuts noteica.

-     Lūkojos laukā, vēlēdamās, kaut būtu pavasaris, - Eila atbildēja.

-     Šis ir laiks, kad vairums ļaužu vēlas pārmaiņas, lai uzsāktu darīt kaut ko jaunu vai aplūkotu jaunas vietas. Viņiem viss ir apnicis, cilvēki daudz guļ. Domāju, ka tieši šī iemesla dēļ mums ziemas otrajā pusē ir tik daudz svētku un svinību. Drīz būs Smieklu konkurss. Daudziem tas ļoti patīk.

-     Kas ir Smieklu konkurss?

-    Tieši tas, pēc kā tas izklausās. Katrs cenšas pārējos sasmīdināt. Daži ļaudis uzvelk mugurā smieklīgas drēbes vai apģērbj tās otrādi, mēdās cits uz citu, smieklīgi uzvedas, dzen jokus vai cits citu izjoko. Un, ja kāds par to dusmojas, tad tiek vēl vairāk izsmiets. Gandrīz vai visi gaida šos sarīkojumus, bet nevieni svētki netiek tik ļoti gaidīti kā Pavasara festivāls. Īstenībā tieši tāpēc es tevi meklēju, - Mamuts atzinās. - Pirms šiem svētkiem tev vēl daudz kas jāiemācās.

-     Kāpēc Pavasara festivāls ir tik īpašs? - Eila nebija pārliecināta, ka to gaida.

-     Daudzu iemeslu dēļ. Tie ir gan mūsu nopietnākie, gan laimīgākie svētki. Ar tiem tiek atzīmētas garās, ļoti aukstās ziemas beigas un pavasara atnākšana. Tiek uzskatīts: ja tu novēro gadalaiku ciklu, tu izpratīsi dzīves jēgu. Vairums laužu saskaitījuši trīs gadalaikus. Pavasaris ir atdzimšanas gadalaiks. Mātes dzemdību ūdeņu straumē, pavasara palos, Lielā Zemes Māte rada jaunu dzīvību. Vasara - siltais gadalaiks - ir augšanas un vairošanās laiks. Ziema ir "mazā nāve". Pavasarī dzīvība atmostas, atdzimst no jauna. Daudzu iemeslu dēļ trīs gadalaiki ir pietiekami, bet Mamuta pavards saskaitījis piecus. Mātes noteiktais skaits ir pieci.

Par spīti sākotnējai atturībai, Eila atklāja, ka viņu šīs mācības, kuras Mamuts viņai piedāvāja, ir aizrāvušas. Viņa tik daudz ir apguvusi: jaunas idejas, domas, pat jaunu domāšanas veidu. Bija tik aizraujoši atklāt un prātot par daudzām jaunām lietām, justies piederīgai, nevis atstumtai. Dzīvojot klanā, zināšanas par gariem, skaitļiem un pat medībām bija viņai liegtas; tās bija domātas vienīgi vīriešiem. Tikai moguri un viņu palīgi visu pamatīgi apguva, neviena sieviete nekad nedrīkstēja kļūt par moguru. Sievietes pat nedrīkstēja piedalīties sarunās par tādām tēmām kā gari un skaitli. Klana medības Eilai allaž bijušas tabu, bet vīri Jāva sievietēm klausīties, jo uzskatīja, ka viņas, vienalga, nespēj neko iemācīties.

-    Es vēlos atkārtot dziesmas un pantus, ko esam mācījušies, un gribu parādīt tev ko īpašu - simbolus. Manuprāt, tev tie liksies interesanti. Daži ir saistīti ar dziedniecību.

-     Dziedniecības simboli? - Eila pārjautāja. Protams, viņai tas interesēja. Abi kopā iegāja Mamuta pavardā.

-    Vai grasies kaut ko darīt ar balto zvērādu? - Mamuts jautāja, nolikdams paklājiņus pie pavarda blakus savai guļvietai. - Vai arī taisies to paglabāt tāpat kā sarkano?

-     Par sarkano neesmu vēl izlēmusi, bet no baltās ādas gribu pašūt baltu tuniku. Mācos šūt, bet pagaidām vēl nekas labs nesanāk. Baltā zvērāda sanāca tik ideāla, tāpēc negribu to sabojāt, līdz iemācīšos labi šūt. Dīgija un dažkārt arī Fralija, kad Frabeks viņai to atļauj, mani māca.

Eila pāršķēla kādu kaulu un piemeta to pavardam, bet Mamuts izņēma nelielu, ovālu ziloņkaula priekšmetu ar pamatīgu, izliektu virsmu. Ar akmens kaltu no mamuta ilkņa bija izgrebta ovāla forma, tad kalšana turpināta, līdz iegrebta dzija rieva. Ass cirtiens vienā galā bija nošķēlis mamuta ilkni. Mamuts no pavarda izņēma kaula ogli, un Eila, sadabūjuši mamuta galvaskausu un āmuram līdzīgo bungu vālīti, izgatavotu no brieža raga, apsēdās blakus savam skolotājam.

-    Pirms sākam nodarboties ar bungām, gribu tev parādīt dažus konkrētus simbolus, kurus mēs lietojam, lai saglabātu atmiņā dziesmas, stāstus, sakāmvārdus, vietas, laiku, vārdus - jebko, ko cilvēks vēlas atcerēties, - Mamuts sāka savu mācību stundu. - Tu mums rādīji žestus un zīmes; zinu, ka esi pamanījusi to, ka arī mēs lietojam noteiktus žestus, kaut arī ne tik daudzus kā klanā. Mēs pamājam ardievas un, ja vēlamies, lai kāds pienāk klāt, pametam ar roku, un šie žesti ir saprotami. Vēl mēs izmantojam žestus, kad kaut ko aprakstām vai atstāstam kādu notikumu, vai ari kad kāds, kurš kalpo Mātei, vada kādu ceremoniju. Lūk, parādīšu tev vienu vienkāršu žestu. Tas līdzinās klana simbolam.

Mamuts ar vienu roku izdarīja apļveida kustību, plauksta bija vērsta uz āru. - Tas nozīmē "visi, ikviens, viss", - pareģis skaidrodams paņēma rokā ogli. - Tagad varu atkārtot to pašu kustību ar ogli uz mamuta kaula, redzi? - viņš stāstīja, uzzīmēdams apli. - Tagad šis simbols nozīmē "viss", un ikreiz, kad to ieraudzīsi, pat ja to būs uzzīmējis kāds cits mamuts, tu zināsi, ka tas nozīmē "viss".

Vecajam vīram patika mācīt Eilu. Viņa bija apķērīga skolniece un ātri visu apguva, bet bija vēl kas vairāk - jaunās sievietes alkas pēc zināšanām bija acīm redzamas. Mamutam skaidrojot, Eilas sejā atspoguļojās emocijas - gan ziņkāre, gan interese, kā ari milzīgs izbrīns, kad viņa skaidroto saprata.

-     Es nemūžam nebūtu to iedomājusies! Vai kāds var šīs zināšanas apgūt? - viņa jautāja.

-    Dažas no šīm mācībām ir svētas, un tikai tie, kas pieder pie Mamuta pavarda, var tās uzzināt, bet pārsvarā visu pārējo var iemācīties jebkurš, kas vien par to izrāda interesi. Bieži vien sanāk tā, ka tie, kas par šīm lietām ieinteresējušies, beigās tiek pieņemti pie Mamuta pavarda. Šī svētā mācība bieži vien slēpjas aiz kādas citas nozīmes, dažkārt pat vairākām. Vairums ļaužu zina, - viņš uzvilka vēl apli uz mamuta kaula, - tātad tas nozīmē "viss", bet tam ir arī cita nozīme. Lielajai Mātei ir daudzi simboli, šis ir tikai viens no tiem. Tas var nozīmēt arī - Muta, Visas Dzīvības Radītāja. Daudzām citām līnijām un figūrām ir atkal sava nozīme, - Mamuts turpināja. - Piemēram, šī nozīmē "ūdens", - skaidrojot šamanis uzvilka zigzaga līniju.

-     Tā bija attēlota kartē, kad medījām bizonus, - Eila atcerējās. - Es jau domāju, ka tā nozīmē upi.

-    Jā, tā var nozīmēt arī upi. Tas atkarīgs no tā, kur šis simbols ir uzzīmēts un ar ko tas tiek vilkts - tas var mainīt nozīmi. Ja to uzzīmē šādi, - Mamuts uzvilka vēl vienu zigzaga līniju ar papildu svītrām, - tas nozīmē, ka ūdens ir dzerams. Un, tāpat kā aplim, arī šai līnijai ir otra nozīme. Tā apzīmē jūtas, kaislību, mīlestību un dažkārt arī naidu. Tā var arī atgādināt kādu mūsu sakāmvārdu: upe plūst klusi, kad ūdens ir dziļš.

Jaunā sieviete sarauca pieri, šajā sakāmvārdā nojauzdama kādu nozīmi arī sev.

-    Vairums dziednieku piešķir simboliem kādu pazīmi, kas ļauj viņiem tos atcerēties, kā atgādnes sakāmvārdiem, ja vien šie sakāmvārdi neattiecas uz dziedniecību un ārstēšanu, un citi cilvēki tos parasti nesaprot, - Mamuts skaidroja. - Es daudz neko par šiem simboliem nezinu, bet, kad dosimies uz Vasaras sapulci, tu tur satiksi citus dziedniekus. Tie tev varēs daudz vairāk pastāstīt.

Eilu tas ieinteresēja. Viņa atcerējās, ka klanu Sapulcē bija satikusi citas zāļu sievas un daudz no tām iemācījusies. Viņas bija dalījušās zināšanās par dziedniecību un zālēm, pat iemācījušas viņai jaunus paņēmienus, bet labākais bija tas, ka Eila beidzot bija satikusi cilvēkus, ar kuriem dalīties pieredzē. - Gribu iemācīties vairāk, - viņa sacīja. - Es pārzinu tikai klana dziedniecības metodes.

-     Eila, manuprāt, tev ir vairāk zināšanu, nekā pati to aptver, un noteikti daudz vairāk, nekā daudzi no mūsu dziedniekiem sākumā par tevi domās. Daži pat varētu paši no tevis mācīties, bet domāju, ka sapratīsi: paies kāds laiks, līdz tevi pilnībā pieņems. - Vecais vīrs vēroja, kā Eila atkal sarauc pieri, un vēlējās, kaut spētu atvieglot Eilas sākotnējo pieņemšanu. Viņš zināja vairākus iemeslus, kāpēc viņai nebūs viegli satikties ar citiem Mamutu cilts ļaudīm, īpaši jau tik lielā skaitā. Bet viedais vīrs pie sevis nodomāja: "Par to vēl nevajag uztraukties," - un mainīja sarunas tematu. - Es vēlētos tev ko jautāt par klana dziedniecības metodēm. Vai tās vienmēr balstās tikai uz atmiņām? Vai tev ir arī kādi paņēmieni, kas palīdz atcerēties?

-    Es atceros, kā izskatās augi, sēklas, dzinumi un graudi; kur tie aug un kam tie der; kā tos sajaukt, sagatavot un lietot. Atceros arī dažādas dziedniecības metodes. Es izdomāju arī jaunus zāļu izmantošanas veidus, bet tas tikai tāpēc, ka zinu, kā zāles jālieto, - viņa stāstīja.

-     Vai tu nelieto nekādus simbolus vai atgādnes?

Eila kādu bridi domāja, tad smaidīdama piecēlās un atnesa savu zāļu somu. Izbērusi sev priekšā somas saturu - dažādus mazus maisiņus un paciņas, kas bija rūpīgi satītas ar aukliņām un smalkām šņorītēm, - jaunā zāļu sieva paņēma divus maisiņus.

-     Šajā te ir piparmētras, - viņa sacīja, parādīdama to Mamutam, - bet šajā - mežrozīšu augļi.

-     Kā tu to zini? Tu neesi tos ne atvērusi, ne arī pasmaržojusi.

-     Zinu to tāpēc, ka ap piparmētru maisiņu ir apsieta aukliņa, kas izgatavota no kāda konkrēta krūma šķiedrainas mizas, un vienā auklas galā ir iesieti divi mezgli. Aukliņa, kas apsieta ap mežrozīšu augļu paciņu, ir garš sars no zirga astes, un tajā pēc kārtas ir iesieti trīs mezgliņi, cieši cits pie cita, - Eila skaidroja. - Vēl, ja man nav iesnu, saožu arī smaržas atšķirību, bet dažām ļoti spēcīgām zālēm vispār nav nekādas smaržas. Tās tiek sajauktas kopā ar spēcīgi smaržojošām kāda auga lapām, kurām nav nekādas dziednieciskas vērtības, tāpēc nekad netiks lietotas nepareizas zāles. Tās visas apsietas ar atšķirīgām aukliņām, dažādiem mezgliem, tās dažādi smaržo un atrodas dažādās paciņās. Tās visas ir atgādnes, vai ne?

-     Gudri… ļoti gudri, - Mamuts atzina. - Jā, tās ir atgādnes. Bet tev ir jāatceras katras paciņas dažādās aukliņas un mezgli, vai ne? Tomēr tas ir vienreizīgs paņēmiens, lai atcerētos un lai allaž tiktu lietotas tikai pareizās zāles.

Eilas acis bija atvērtas, bet viņa gulēja mierīgi un nekustējās. Velēnu mītnē bija tumšs, blāvi spīdēja vienīgi ierobežotie pavardi. Jondalars bija tikko iekāpis gultā un, nogūlies blakus, centās pēc iespējas mazāk viņu traucēt. Vēl nesen jaunā sieviete bija domājusi pārcelties uz gultas iekšpusi, bet pēc tam pārdomāja. Viņa negribēja, lai Jondalaram būtu viegli iekāpt, klusām ieslīdēt un izkāpt no gultas. Ieritinājies savā atsevišķajā guļamādā, jaunais vīrietis nogūlās uz sāniem, ar seju pret sienu un gulēja nekustīgi. Viņa zināja, ka Jondalars tik ātri neaizmigs, un ļoti vēlējās pastiepties un viņam pieskarties, bet jau agrāk viņa bija atraidīta un nevēlējās to piedzīvot vēlreiz. Eilai bija sāpējis, kad jaunais vīrietis bija teicis, ka esot noguris, vai izlicies aizmidzis, vai arī neatsaucies uz viņas pieskārieniem.

Jondalars nogaidīja, līdz Eilas elpa norādīja uz to, ka viņa beidzot ir aizmigusi. Tad viņš klusām pagriezās uz otriem sāniem, pacēlās uz elkoņa un, skatoties uz viņu, veldzēja acis. Jaunās sievietes atrisušie mati bija apklājuši guļamādas, viena roka bija izbāzta ārā, atkailinot vienu krūti. No viņas plūda siltums un tikko manāma sievietes smarža. No alkām viņai pieskarties Jondalars sajuta sava auguma trīsas, bet zināja, ka Eilai nepatiks, ja traucēs viņas miegu. Un tad viņš atcerējās savu dusmu izvirdumu un apjukumu par viņas kopā ar Raneku pavadīto nakti, viņš baidījās, ka Eila viņu vairs negribēs. Pēc tā gadījuma ikreiz, kad viņi netīšām saskārās, Eila atrāvās atpakaļ. Viņš jau vairākkārt bija apdomājis iespēju pārvākties uz citu gultu, pat uz citu pavardu, bet, lai cik arī grūti viņam bija gulēt šai sievietei blakus, vēl ļaunāk būs gulēt tālu prom no viņas.

Viena atrisusi matu sproga atradās Eilai uz sejas, tā kustējās ar katru sievietes elpas vilcienu. Pastiepies Jondalars maigi to noņēma viņai no sejas, pēc tam atkal uzmanīgi atlaidās gultā un ļāvās miega varai. Aizvēris acis un klausīdamies jaunās sievietes elpā, Jondalars aizmiga.

Eila pamodās no sajūtas, ka kāds uz viņu skatās. Pavardi jau bija aizkurināti, un pa daļēji aizklāto dūmu izvades caurumu ieplūda dienas gaisma. Pagriezusi galvu, viņa ieraudzīja Raneka kvēlās, tumšās acis, kas neatlaidīgi viņu vēroja no Lapsas pavarda puses. Eila viņam miegaini uzsmaidīja un saņēma pretim platu, apmierinātu smaidu. Jaunā sieviete bija pārliecināta, ka vieta viņai blakus būs tukša, pastiepusi roku, viņa par to pārliecinājās, jo atrada vienīgi kaudzē saliktas guļamādas. Tad, atgrūdusi segas, viņa piecēlās. Eila zināja, ka Raneks pagaidīs, līdz viņa būs piecēlusies un saģērbusies, un tikai pēc tam nāks ciemos uz Mamuta pavardu.

Kad jaunā sieviete pirmoreiz apzinājās, ka Raneks viņu vienmēr vēro, viņa bija jutusies neērti. Zināmā mērā tas bija glaimojoši, un Eila zināja, ka tumšādainā vīrieša uzmanības izrādīšanā neslēpjas nekādi ļauni nodomi, bet klanā tāda skatīšanās citas ģimenes pavardā tiktu uzskatīta par nepieklājību. Klana alā, tāpat kā šeit - Mamutu cilts velēnu mājoklī, nebija iespējams no pārējiem norobežoties, bet Raneka uzmanības izrādīšanu Eila uztvēra kā nelielu iejaukšanos savā privātajā dzīvē. Tāda tā arī bija un vēl vairāk pastiprināja jaunās sievietes dziļi slēpto sasprindzinājumu. Kāds allaž atradās blakus. Dzīvojot kopā ar klanu bija tieši tāpat, bet ar šiem ļaudīm Eila nebija kopā uzaugusi. Bieži vien atšķirības bija pavisam nelielas, bet velēnu mitekļa ciešajā saspiestībā tās kļuva arvien manāmākas vai arī Eila tās saasināti uztvēra. Šad un tad jaunajai sievietei uznāca vēlēšanās doties projām. Pēc trim vientulībā pavadītajiem gadiem ielejā Eila nekad nebija iedomājusies, ka var pienākt tāds laiks, kad viņa vēlēsies palikt'viena, bet, dzīvojot šeit, viņa ilgojās pēc vientulības, brīvības un vienatnes.

Steidzoties veikt parastos rīta rituālus, Eila iekoda dažus kumosiņus no vakardienas maltītes pārpalikumiem. Atvērtie dūmu izvades caurumi parasti nozīmēja to, ka laukā ir skaidrs laiks, un jaunā sieviete nolēma doties ārā kopā ar zirgiem. Atbīdījusi priekškaru, kas norobežoja Mamuta pavardu no zirgu piebūves, viņa pie zirgiem ieraudzīja Jondalaru un Danugu, tāpēc nedaudz saminstinājās, lai izdomātu, ko darīt.

Rūpes par zirgu vajadzībām - vai nu piebūvē, vai laukā, ja laiks atļāva, - deva Eilai atpūtu no cilvēkiem, kad viņa vēlējās izbaudīt vientulību, bet šķita, ka arī Jondalaram patika pavadīt laiku pie zirgiem. Ieraudzījusi jauno vīrieti kopā ar zirgiem, viņa bieži vien atturējās iet tiem klāt, jo, tiklīdz viņa pienāca, tā viņš devās prom, murminādams kaut ko par to, ka nevēlas jaukties viņai un zirgiem pa vidu. Eila gribēja atvēlēt arī viņam laiku, ko pavadīt kopā ar zirgiem. Zirgi nodrošināja viņai komunikācijas iespējas ar Jondalaru, jo kopējās rūpes lika viņiem sarunāties, kaut arī tas notika diezgan rezervēti. Jaunā vīrieša vēlme atrasties pie zirgiem un siltās jūtas pret tiem lika viņai domāt, ka Jondalaram dzīvnieku sabiedrība nepieciešama pat vairāk nekā viņai pašai.

Eila iegāja zirgu piebūvē. Iespējams, ka Danuga klātbūtne atturēs Zelandoni vīrieti no ātras došanās prom. Jaunajai sievietei tuvojoties, Jondalars jau grasījās aiziet, bet viņa pasteidzās kaut ko pateikt, lai iesaistītu viņu sarunā.

-    Jondalar, vai esi jau domājis, kā apmācīsi Skrējēju? - Eila jautāja. Viņa smaidot sveicināja Danugu.

-    Ko viņam iemācīt? - Jondalars vaicāja, nedaudz par šo jautājumu samulsis.

-     Iemācīt viņam uz savas muguras nest jātnieku.

Jondalars jau bija par to domājis. Patiesībā viņš tikko Danugam bija par to it kā starp citu ieminējies. Zelandoni vīrs negribēja atklāt savu lielo vēlmi jāt Skrējēja mugurā. īpaši tas notika tādos brīžos, kad viņš nespēja tikt galā ar Eilas acīmredzamo aizraušanos ar Raneku, tad viņš iedomājās sevi auļojam pa stepi brūnā ērzeļa mugurā, jūtoties tik brīvs kā vējš, bet nebija pārliecināts, vai to vajadzētu darīt. Varbūt tagad Eila gribēs, lai Raneks jāj ar viņas kumeļu?

-     Es biju par to domājis, bet nezināju, vai… kā iesākt, - Jondalars sacīja.

-    Domāju, ka tev vajadzētu darīt to pašu, ko mēs jau darījām ielejā. Pieradini kumeļu pie tā, ka atrodies viņam mugurā. Pieradini viņu pārnēsāt smagu kravu. Nezinu vienīgi, kā Skrējēju pieradināt pie tā, lai tas ietu tur, kur tu vēlies, lai viņš iet. Viņš māk iet pavadā, bet nezinu, kā viņš ies pavadā, ja sēdēsi viņam mugurā, - Eila runāja ātri, vienā mirklī izteikdama piedāvājumus un cenzdamās noturēt Jondalara uzmanību.

Vērodams Eilu un tad Jondalaru, Danugs vēlējās, kaut spētu pateikt ko tādu, lai viss pēkšņi būtu labi ne tikai starp šiem diviem cilvēkiem, bet visiem. Kad jaunā sieviete pārtrauca runāt, iestājās neveikls klusuma brīdis. Danugs centās šo klusumu aizpildīt.

-     Varbūt viņš varētu turēt pavadu no aizmugures, kamēr pats sēž zirgam mugurā, tā vietā, lai turētos pie Skrējēja krēpēm, - jaunais puisis ierosināja.

Pēkšņi, it kā tumšajā telpā kāds būtu sasitis kopā kramu ar dzelzs pirītu, Jondalars precīzi spēja iztēloties Danuga teikto. Tā vietā, lai dotos prom, jo izskatījās, it kā pie pirmās izdevības viņš būtu gatavs aizbēgt, Jondalars, sparīgi domādams, aizvēra acis un sarauca pieri. - Danug, vai zini? Tas varētu izdoties! - viņš atzina. Aizrāvies ar šo ideju, kas varētu atrisināt problēmu, par kuru viņš bija uztraucies, jaunais vīrietis uz brīdi aizmirsa savas bažas par neskaidro nākotni. - Varbūt es kaut ko varētu piesiet pie viņa pavadas un turēt to no aizmugures. Kādu stipru auklu… vai ādas auklu… varbūt abas kopā?

-    Man ir šauras ādas aukliņas, - Eila ieminējās, pamanījusi, ka Jondalars vairs nav tik saspringts. Jaunā sieviete priecājās, ka viņam nav zudusi interese par kumeļa mācīšanu, un viņai pašai bija interesanti, kā tas izdosies. - Es tās tūlīt atnesīšu. Tās ir iekšā.

Jondalars sekoja Eilai cauri arkai uz Mamuta pavardu. Tad pēkšņi apstājās, kad viņa devās pie paaugstinājuma, kur atradās visas viņas mantas, lai sameklētu auklas. Raneks, sarunādamies ar Dīgiju un Tro- niju, pagriezās un veltīja Eilai savu apburošo smaidu. Jondalars juta, kā kuņģis savelkas čokurā, viņš aizvēra acis un sakoda zobus. Jaunais Zelandoni vīrietis atmuguriski kāpās atpakaļ uz izejas arku. Eila pagriezās, lai iedotu viņam mazu rullīti ar elastīgu ādas auklu.

-     Šī ir stipra aukla, - jaunā sieviete sacīja, dodama to viņam. - Pagatavoju to pagājušajā ziemā. - Pacēlusi acis, viņa ieskatījās jaunā vīrieša uztrauktajās zilajās acīs, kurās atspoguļojās mokošas sāpes, apmulsums un neizlēmība. - Tas bija vēl pirms tam, kad tu ieradies manā ielejā, Jondalar. Pirms Lielā Alu Lauvas gars tevi izvēlējās un atveda uz turieni.

Paņēmis rullīti, viņš izsteidzās laukā. Jondalars nespēja tur palikt. Kad vien Raneks parādījās pie Mamuta pavarda, viņam bija jādodas prom. Zelandoni vīrs nespēja būt blakus, kad Eila atradās kopā ar tumšādaino vīrieti, kas pēdējā laikā notika arvien biežāk. Viņš bija pa gabalu vērojis, kā jaunieši sanāk kopā pie ceremoniju norises pavarda, katrs dara savu darbu, dalās ar idejām un iemaņām. Jondalars bija dzirdējis, kā viņi muzicē un dzied, klausījies viņu jokos un smieklos. Un ikreiz, kad viņš izdzirdēja Eilas smieklus, kuriem pievienojās Raneka balss, viņš saviebās.

Nolicis ādas auklas rullīti blakus kurnēja pavadai, Jondalars paņēma biezo jaku, kas karājās zirgu piebūvē uz āķa, un devās laukā, pa ceļam drūmi uzsmaidīdams Danugam. Pārvilcis jaku pār galvu, viņš cieši ap seju savilka kapuci, iebāza rokas dūraiņos, kas karājās pie piedurknēm, un devās augšā uz stepi.

Spēcīgais vējš, kas pie debesim dzenāja pelēcīgos mākoņus, bija šim gadalaikam parasta parādība, un saule, kas ik pa brīdim izlauzās cauri mākoņiem, nespēja paaugstināt zemo temperatūru, kura saglabājās krietni zem nulles grādiem. Sniega sega bija trūcīga, un sausais gaiss krakšķēdams zaga mitrumu no plaušām, ar katru elpas vilcienu nākdams laukā pa muti tvaika mutuļu veidā. Jondalars nevarēs ilgi uzturēties laukā, bet aukstums viņu nomierināja ar nemitīgo prasību pirmām kārtām domāt par izdzīvošanu un tikai tad par pārējām problēmām. Jaunais vīrietis nesaprata, kāpēc viņš tik spēcīgi reaģē uz Raneka klātbūtni. Bez šaubām, daļēji tas bija saistīts ar viņa bailēm zaudēt Eilu un daļēji - ar prātā iztēloto. Savās vīzijās viņš redzēja Eilu kopā ar tumšādaino vīrieti, turklāt viņu vēl mocīja urdoša vainas apziņa par savu vilcināšanos pieņemt Eilu tādu, kāda viņa ir, - bez jebkādiem aizspriedumiem. Kāda daļa no Jondalara uzskatīja, ka Raneks viņu ir pelnījis vairāk nekā viņš pats. Bet vismaz viens gan šķita pilnīgi skaidrs. Eila gribēja, lai viņš, nevis Raneks, mēģina iemācīt Skrējēju nest jātnieku sev uz muguras.

Danugs vēroja, kā Jondalars sāk kāpt augšā pa nogāzi, tad ļāva priekškaram aizvērties un lēnām devās atpakaļ mītnē. Kad jaunais puisis gāja garām, Skrējējs iezviedzās un papurināja galvu, un, paskatījies uz zirgu, Danugs pasmaidīja. Tagad, šķiet, jau visi bija zirgus iemīļojuši, ļaudis ar tiem sarunājās un glāstīja, kaut arī ne ar tik lielu pieķeršanos, kā Eila to mēdza darīt. Nu jau bija pierasts, ka piebūvē dzīvo zirgi. Cik ātri bija aizmirsies pārsteigums un izbrīna, ko Danugs bija izjutis pirmajā reizē, viņus ieraugot. Izgājis cauri otrajai arkai, jaunais puisis pamanīja, ka Eila stāv pie savas gultas paaugstinājuma. Uz brīdi apstājies, viņš piegāja jaunajai sievietei klāt.

-Jondalars aizgāja pastaigāties pa stepi, - viņš sacīja Eilai. - Tā nav laba doma tādā aukstumā un vējā iet ārā vienam pašam, tomēr pašlaik laukā nav arī tas pats sliktākais laiks.

- Danug, vai tu centies man pateikt, ka ar Jondalaru viss būs kārtībā? - Eila puisim uzsmaidīja, un uz brīdi viņš sajutās kā pēdējais muļķis. Protams, ar Jondalaru viss būs kārtībā. Viņš ir pārvarējis tādus lielus attālumus un māk par sevi parūpēties. - Paldies, - jaunā sieviete viņam pateicās, - par tavu palīdzību un vēlēšanos palīdzēt! - Viņa pasniedzās un saņēma puiša roku. Danuga roka bija auksta, bet Eilas pieskāriens - silts; sakarā ar jūtām, ko Eila viņā izraisīja, jaunais vīrietis īpaši spēcīgi izbaudīja šo pieskārienu, bet dziļi zemapziņā sajuta ari to, ka šoreiz Eila piedāvā ko vairāk - savu draudzību.

-     Varbūt arī es iziešu laukā un pārbaudīšu izliktās cilpas, - viņš noteica.

-     Eila, pamēģini šādi! - Dīgija ierosināja.

Ar mazu, cietu polārlapsas kājas kaulu, kam no dabas bija izveidots ass gals, kas ar smilšakmens palīdzību padarīts vēl asāks, viņa prasmīgi izurbināja caurumu ādas gabala malā. Tad virs cauruma nolika smalku cīpslas pavedienu un ar šūšanai paredzētā īlena galu izvēra to cauri. Ar pirkstiem to uztvērusi ādas otrā pusē, Dīgija izvilka pavedienu. Viņa izdūra caurumu otrajā ādas gabalā, kuru šuva klāt pie pirmā, un atkārtoja to pašu procesu.

Eila paņēma no draudzenes treniņa nolūkiem paredzētos ādas gabaliņus. Izmantodama četrstūrainu mamuta ādas gabaliņu kā uzpirksteni, viņa izdūra aso polārlapsas kaulu cauri ādai, izveidojot mazu caurumiņu. Pēc tam mēģināja uzlikt plāno cīpslu virs cauruma un izvērt to cauri, bet šī tehnika viņai vēl nepadevās, un Eila jau atkal jutās pilnīgi izmisusi.

-     Dīgij, man šķiet, ka es nekad to neiemācīšos! - viņa žēlojās.

-      Eila, tev vienkārši daudz jāvingrinās. Es jau no bērna kājas ar to nodarbojos. Protams, man tas padodas viegli, bet arī tu to apgūsi, ja turpināsi vingrināties. Tā ir tā pati tehnika, kad ar asu krama nazi iegriež mazu atveri un izvelk cauri ādas aukliņas, lai izgatavotu darba apģērbu, un tev tas sanāk ļoti labi.

-     Bet ar smalkām dzīslām un maziem caurumiņiem to izdarīt ir daudz grūtāk. Es nevaru cīpslu izvērt cauri. Jūtos tik neveikla! Nezinu, kā Tronijai izdodas savērt krelles un spalvas, - Eila atzinās, paskatīdamās uz Fraliju, kas ripināja garu, tievu ziloņkaula cilindru smilšakmeņu spraugā. - Cerēju, ka viņa man to parādīs, lai pēc tam, kad būšu uzšuvusi balto tuniku, varētu to izrotāt, bet es pat nezinu, vai spēšu to uzšūt tādu, kā vēlos.

-     Eila, tu to spēsi. Manuprāt, nav nekā tāda, ko tu nevarētu izdarīt, ja vien patiešām to vēlies, - Tronija sacīja.

-     Izņemot dziedāšanu! - Dīgija paķircināja draudzeni.

Visi iesmējās, to skaitā arī Eila. Kaut ari balss, kādā viņa runāja, bija zema un patīkama, dziedāšana patiešām nebija viņas stiprā puse. Eila varēja noturēt vienkāršu melodiju un monotoni vilkt līdzi, taču viņai nebija muzikālās dzirdes. Jaunā sieviete saklausīja nepareizu toni un mācēja ari nosvilpot kādu melodiju, bet viņa nespēja modulēt balsi. Tāda virtuozitāte, kāda piemita Barzeka balsij, bija īsts brīnums. Eila cauru dienu varēja klausīties viņā, ja vien viņš būtu ar mieru tik ilgi dziedāt. Viņai patika ari Fralijas skaidrā, smalkā, augstā un patīkamā balss. īstenībā gandrīz visi Lauvas apmetnes iemītnieki varēja dziedāt, izņemot Eilu.

Par viņas dziedāšanu un balsi tika dzīti joki, kas iekļāva ari komentārus par viņas akcentu, kaut ari tā drīzāk bija runas maniere, nevis akcents. Eila smējās kopā ar pārējiem. Jaunā sieviete nevarēja padziedāt un pati to labi apzinājās, un, jokojot par viņas balsi, daudzi ļaudis bija ari personīgi uzslavējuši viņas runu. Viņi to uzskatīja par komplimentu, ka Eila tik ātri un tekoši bija iemācījusies sarunāties viņu valodā, un joki par dziedāšanu lika jaunajai sievietei sajust, ka viņa šeit tiek mīlēta.

Ikvienam piemita kāda īpatnība, par ko pārējie plēsa jokus: Taluta lielais augums, Raneka ādas krāsa, Talijas spēks. Vienīgi Frabeks apvainojās, ja viņam aiz muguras zīmju valodā smējās. Lauvas apmetnes ļaudis, pat par to nedomādami, bija sākuši tekoši sarunāties pārveidotā klana zīmju valodas variantā. Tā rezultātā Eila nebija vienīgā, kas izbaudīja sirsnīgu uzņemšanu. Arī Ridags tagad varēja jokoties kopā ar pārējiem.

Eila paskatījās uz zēnu. Ridags sēdēja uz paklājiņa, viņam klēpī atradās Hartals. Lai mazulis nerāpotu pie mammas un neizkaisītu krellītes, ko viņa Fralijai palīdzēja darināt, zēns nodarbināja šo kustīgo bērnu ar skriemeļiem, kas pārsvarā bija atlasīti no brieža mugurkaula. Ridagam ļoti labi padevās bērnu pieskatīšana. Puisim bija gana daudz pacietības, lai ar tiem spēlētos un izklaidētu tos, kamēr vien pašam bija tāda vēlēšanās.

Ari Ridags atsmaidīja viņai pretim. - Tu neesi vienīgā, kas nemāk dziedāt, - puika ar zīmēm rādīja.

Eila pasmaidīja. Nē, viņa nodomāja, viņa nebija vienīgā, kas nemācēja dziedāt. Ari Ridags nevarēja nedz dziedāt, nedz sarunāties, nedz spēlēties, nedz skriet, nedz arī dzīvot ar pilnu krūti. Par spīti ārstēšanai, Eila nezināja, cik ilgi šim puisim lemts dzīvot. Viņš varēja nomirt ari šajā pašā dienā vai arī vēl nodzīvot vairākus gadus. Jaunā zāļu sieva varēja viņu vienīgi mīlēt katru dienu, kamēr viņš atradās šajā pasaulē, un cerēt, ka varēs viņu mīlēt arī vēl rītdien.

- Arī Hartals nemāk dziedāt! - puika turpināja sarunāties zīmju valodā un iesmējās saviem dīvainajiem rīkles smiekliem.

Eila iespurdzās un izbrīnīti pašūpoja galvu. Puika bija zinājis, par ko viņa bija domājusi, un par to gudri un smieklīgi pajokojis.

Stāvēdama pie pavarda, Nezija viņus abus vēroja. Sieviete nodomāja: "Varbūt tu nevari padziedāt, Ridag, bet tu tagad vari sarunāties." Puika uz pamatīgas auklas bija savēris dzīvnieka mugurkaula skriemeļus un grabināja tos mazuļa priekšā. Bez zīmju valodas palīdzības, kas atklāja arvien pieaugošo Ridaga gudrību un sapratnes spējas, viņam nekad nebūtu atļauts uzņemties atbildību par Hartalu, lai māte varētu strādāt; mazulis tagad varēja neatrasties viņai blakus. Kādas izmaiņas Eila bija ienesusi Ridaga dzīvē! Šoziem neviens vairs neapšaubīja puikas piederību pie cilvēku sugas, izņemot Frabeku, un Nezija bija pārliecināta, ka tā vairāk ir viņa spītība, nevis pārliecība.

Eila turpināja cīnīties ar īlenu un cīpslām; ja vien viņa spētu dabūt pavedienu caurumā un pēc tam otrā pusē ārā! Jaunā sieviete mēģināja darīt tā, kā Dīgija bija viņai rādījusi, bet tam bija nepieciešamas iemaņas, kas nāca ar gadiem ilgu treniņu, un Eilai līdz tam vēl bija ilgs laiks. Izmisumā viņa nometa klēpī ādas parauga gabaliņus un sāka vērot, kā pārējie gatavo mamuta kaula krelles.

Pareizā leņķi izdarīts ass cirtiens pa mamuta ilkni lika loti plānai, izliektai kaula šķembai atdalīties nost. Ar kalta dzeļiem tika izgrebtas līnijas, un, sievietei vairākkārt pa tām uzsitot, atšķēlās gareni gabali, pēc tam lielajā sagatavē tika izveidotas gropes. Ar skrāpjiem un nažiem, kas atšķēla garas, izliektas skaidas, tika izgrebtas rievas un izgriezti raupji, cilindriski gabaliņi, pēc tam tie tika saslapināti, lai būtu vieglāk noslīpējami, un ar smilšakmeni noberzti gludi. Pēcāk tika izmantoti asi krama naži, kam bija izveidoti zāģim līdzīgi zobi un garš rokturis, lai cilindriskos mamuta kaula gabaliņus sazāģētu mazās daļiņās, un pēc tam tiem tika nopulētas maliņas.

Pēdējais darbiņš bija izdurt tiem pašā centrā caurumu, lai uzvērtu uz aukliņas vai piešūtu pie apģērba. Arī tas tika paveikts ar īpaši piemērotu darbarīku. Prasmīgs darbarīku meistars bija izgatavojis precīzu instrumentu ar garu un šauru galu, kas bija iestiprināts iegarenā, tievā nūjiņā, kura savukārt bija perfekti taisni un gludi apstrādāta. Uz maza, bieza mamuta kaula diska centrā tika novietots rokas urbja uzgalis, un tad, tāpat kā uguns ieguves procesā, starp plaukstām šurpu turpu tika virpināta nūjiņa, ar spēku virzot to lejup, līdz tika izurbts caurums.

Eila vēroja, kā Tronija plaukstās groza nūjiņu, koncentrēdamās, lai caurums iznāktu precīzs. Jaunajai sievietei ienāca prātā, ka šie ļaudis velta lielas pūles, lai izgatavotu tādu greznumlietiņu, kurai nebija nekāda praktiska lietojuma. Krelles nepalīdzēja pārtikas sagādē, un ar tām nevarēja izgatavot apģērbu, tās bija iespējams tikai pie tā piestiprināt. Bet Eila sāka izprast, kāpēc krelles tika uzskatītas par tik vērtīgu lietu. Lauvas apmetnes iemītnieki nekad nebūtu atļāvušies tādu laika patēriņu un pūļu ieguldījumu, ja viņiem nebūtu nodrošināts siltums un sarūpēti pietiekami iespaidīgi pārtikas krājumi. Tikai draudzīga un labi organizēta ļaužu grupa varēja priekšdienām saplānot un uzkrāt vajadzīgās lietas, lai brīvajā laikā varētu atļauties gatavot krelles. Tāpēc, jo vairāk kreļļu viņi nēsāja, jo skaidrāk demonstrēja, ka Lauvas apmetne ir pārticīga un iekārojama dzīvesvieta, jo lielāku cieņu un augstāku stāvokli viņi iegūs citu apmetņu vidū.

Eila paņēma ādas gabalus, ko bija nometusi klēpī, un ar kaula īlenu paurbināja pēdējo caurumu nedaudz lielāku, pēc tam ar tā paša īlena palīdzību centās izvērt dzīslu cauri caurumam. Šoreiz tas izdevās, un jaunā sieviete izvilka cīpslu no ādas gabala otras puses, bet šuvums neizskatījās tik akurāts kā Dīgijas precīzie un mazie dūrieni. Zaudējusi drosmi, Eila pacēla acis un ieraudzīja Ridagu veram uz aukliņas dzīvnieka mugurkaula fragmentus, kuriem viducī bija dabas izveidotie tukšumi. Pacēlis vēl vienu skriemeli, puika izvēra diezgan stingro auklu cauri kaula tukšajam viducim.

Eila dziļi ievilka elpu un vēlreiz ķērās pie sava rokdarba. "Izdurt īlenu cauri ādas gabalam nemaz nav tik grūti, viņa nodomāja." Gandrīz vai viss kaula īlens iziet cauri ādai. Jaunā sieviete prātoja: ja vien pie īlena viņa uzreiz varētu piestiprināt pavedienu, tad būtu daudz vieglāk…

Pārtraukusi darbu, viņa uzmanīgi nopētīja mazo kaula instrumentu. Tad Eila paskatījās uz Ridagu, kas sasēja kopā aukliņas galus un iedeva kaulu grabuli mazajam Hartalam. Viņa vēroja, kā Tronija plaukstās vir- pina rokas urbi, pēc tam pagriezās un paskatījās, kā Fralija maza smilšakmens gabala gropē pulē ziloņkaula cilindriņu. Aizvērusi acis, Eila atcerējās, kā pagājušajā vasarā viņas ielejā Jondalars bija taisījis kaula uzgaļus pīķiem…

Vēlreiz paskatījusies uz kaula šujamo īlenu, jaunā sieviete iesaucās: - Dīgij!

-     Kas noticis? - jaunā sieviete izbijusies atsaucās.

-     Es izdomāju, kā tas jādara!

-     Kas jādara?

-      Kā izvērt cīpslu cauri caurumam! Kāpēc gan nevarētu izveidot caurumu kaula īlena otrajā galā un tad izvērt tam cauri pavedienu? Tāpat kā Ridags ver cauri auklu tiem kauliem. Pēc tam to vienā laidā varētu durt cauri ādas gabalam un pavediens nāktu līdzi. Kā tu domā? Vai tas izdotos? - Eila jautāja.

Dīgija uz bridi aizvēra acis, tad paņēma no Eilas īlenu un kārtīgi to nopētīja. - Tam būs jābūt ļoti mazam caurumiņam.

-    Tie caurumi, kurus Tronija taisa krellēs, ari ir mazi. Vai tam jābūt vēl mazākam?

-    Šis kauls ir ļoti ciets un izturīgs. Nebūs viegli tajā uztaisīt caurumiņu, un neredzu, kur tam varētu būt labākā vieta.

-     Vai mēs nevarētu kaut ko izgatavot no mamuta ilkņa vai kāda cita kaula? Jondalars no kaula taisa garus, šaurus piķa uzgaļus, pēc tam ar smilšakmeni tos pulē un asina, kā pašlaik to dara Fralija. Vai mēs nevarētu uztaisīt ko līdzīgu mazam pīķa uzgalim un tad otrā galā izurbt caurumu? - Eila vaicāja, no sajūsmas izjuzdama lielu sasprindzinājumu.

Dīgija to vēlreiz apsvēra. - Mums jāpierunā Vimezs vai kāds cits uztaisīt mazāku urbi, bet… tas varētu izdoties. Eila, es domāju, ka tas varētu izdoties!

Likās, ka visi ļaudis sanākuši pie Mamuta pavarda. Viņi bija sastājušies bariņos pa trim vai četriem un pļāpāja, bet gaisā virmoja gaidu pilna atmosfēra. Klīda runas, ka Eila grasās izmēģināt jauno pavediena vilcēju. Pie tā izgatavošanas bija strādājuši vairāki meistari, bet, tā kā sākotnēji tā bija bijusi Eilas ideja, tad viņa būs pirmā, kas to izmēģinās. Vimezs un Jondalars bija strādājuši kopā, lai izgudrotu jaunu veidu, kā krama urbi izgatavot mazāku, lai ar to varētu izurbt caurumu. Raneks bija atlasījis kaulus un, izmantojot savus instrumentus, bija izgatavojis vairākus mazus, garus, noasinātus irbulīšus. Eila pati bija tos nopulējusi un uzasinājusi, kā viņai vajadzīgs, bet Tronija bija tajos ieurbusi caurumiņus.

Eila varēja sajust virmojam satraukumu, un, kad viņa paņēma ādas gabalu paraugus un cīpslas, visi pārējie, atmetuši izlikšanos, ka nejauši gājuši garām, sapulcējās viņai apkārt. Cieta, izkaltusi brieža cīpsla, brūna kā vecs ādas gabals, tikpat resna kā pirksts, atgādināja koka zariņu. Tā tika dauzīta tik ilgi, līdz kļuva par baltu kolagēnšķiedru saišķi, kas viegli sadalījās cīpslu šķiedrās, kuras varēja izveidot par rupjiem vai tieviem pavedieniem, vai pat smalku diegu - atkarībā no vēlmēm. Eila izjuta, ka šim brīdim jāpiešķir drāmas efekts, un nesteidzoties pētīja cīpslu, tad beidzot atlika malā tievu pavedienu. Ar siekalām to samitrinot, lai pavediens kļūtu mīkstāks, viņa to sasēja kopā, tad, kreisajā rokā turēdama pavediena vilcēju, viņa kritiski nopētīja mazo caurumiņu. Droši vien būs grūti ievērt cīpslu mazajā caurumiņā. Cīpsla jau sāka izžūt un kļuva nedaudz cietāka, tas visu padarīja vieglāku. Eila uzmanīgi izvēra cīpslas pavedienu cauri mazajam caurumiņam un, paveikusi to, atviegloti nopūtās, pēc tam pacēla gaisā mamuta kaula šujamadatu, kuras vienā galā karājās ievērtais pavediens.

Tālāk, saņēmusi aiz malas novalkātu, treniņam paredzētu ādas gabalu, viņa iedūra adatu, izveidojot caurumu. Tikai šoreiz viņa spieda adatu cauri ādai un pasmaidīja, kad ieraudzīja pavedienu velkamies kopā ar adatu. Atskanot izbrīna pilniem sajūsmas saucieniem, jaunā sieviete pacēla to gaisā, lai visi varētu apskatīt. Tad, paņēmusi otru ādas gabalu, ko gribēja piešūt klāt, atkārtoja to pašu procesu, kaut arī šoreiz viņai par uzpirksteni bija jāizmanto četrstūrainais mamuta ādas gabaliņš, lai izdurtu adatu cauri daudz biezākai un stingrākai ādai. Ar vienu dūrienu savilkusi abus gabalus kopā, viņa izdarīja vēl vienu dūrienu un pacēla sašūtos gabalus augšā.

-    Tas izdodas! - Eila iesaucās, izbaudīdama uzvaras prieku un triumfējoši smaidīdama.

Viņa iedeva Dīgijai ādas gabalu un adatu, lai izdara pāris dūrienu. - Tas tiešām sanāk. Skaties, māt! Pamēģini pati! - Dīgija sacīja, padodama sieviešu līnijas vadonei ādas gabalu un pavediena vilcēju.

Izdarījusi pāris dūrienu, Talija atzinīgi pamāja un padeva to tālāk Nezijai, kura arī izmēģināja un nodeva tālāk Tronijai. Tronija padeva to Ranekam, kas centās izdabūt adatu cauri abiem gabaliem uzreiz un atklāja, ka cietajai ādai tomēr ir grūti izdurt cauri.

-     Manuprāt, ja tu no krama izgatavotu mazu griežamu uzgalīti, - viņš sacīja, padodams to tālāk Vimezam, - būtu vieglāk izdurt cauri biezajai ādai. Kā tu domā?

Izmēģinājis Vimezs piekrītot pamāja. - Jā, bet šis pavediena vilcējs nu gan ir viena laba lieta!

Ikviens apmetnes iemītnieks izmēģināja jauno darbarīku un tam piekrita. Šūšana bija kļuvusi daudz vieglāka, ja pavediens vilkās līdzi adatai, nekā iepriekš, kad to atsevišķi nācās grūst cauri katram caurumam.

Pacēlis mazo šūšanas piederumu, Taluts to izpētīja no visām pusēm, piedevām sajūsmināti mādams ar galvu. Gara, slaida adata, kurai viens gals bija ass, bet otrā atradās mazs caurumiņš, bija izgudrojums, kura lietderība jau pašā sākumā tika nekavējoties novērtēta. Vadonis brīnījās, kāpēc jau agrāk nevienam tas nebija ienācis prātā. Tas bija tik vienkāršs un pats par sevi saprotams izgudrojums, un tajā pašā laikā ļoti noderīgs.

=22 =

Divu zirgu kāju pāri unisonā dipināja pa cieto zemi. Eila zemu noliecās pār ķēves skaustu, samiegusi acis vējā, kas pātagoja seju. Viņa jāja pavisam viegli, sievietes ceļgalu un gūžu muskuļi savstarpēji perfekti mijiedarbojās ar spēcīgajiem, saspringtajiem auļojošās ķēves muskuļiem. Jātniece pamanīja, ka otra zirga kāju ritms mainās, un paskatījās uz Skrējēju. Viņš bija izrāvies priekšā, bet tad uzrādīja acīm redzamas noguruma pazīmes un sāka atpalikt. Eila lika Vīnijai pakāpeniski samazināt ātrumu un apstāties, ari jaunais kumeļš apstājās. No smagās zirgu elpas gaisā pacēlās tvaika mākoņi, dzīvnieki nokāra galvu. Abi auļotāji bija paguruši, bet skrējiens bija bijis labs.

Izbaudīdama iespēju atrasties svaigā gaisā un sēdēdama Vīnijai mugurā, taisni izslējusies, Eila viegli šūpojās līdzi zirga gaitas ritmam. Laukā bija auksts, bet skaists laiks, saule spoži atmirdzēja vizuļojošajā ledū un baltajā sniegā, ko vēl nesen bija sanesis sniegputenis.

Tiklīdz Eila tajā rītā bija izgājusi laukā no velēnu mītnes, viņa nolēma izvest zirgus garā izjādē. Laikapstākļi vilināja laukā. Viss šķita gaišāks, it kā būtu noņemta kāda smaga, nomācoša nasta. Jaunajai sievietei likās, ka aukstums vairs nav tik stiprs, tomēr ārēji nekas nebija mainījies. Ledus tāpat bija stingrs, mazās, sadzītās sniega granulas bija tikpat cietas kā iepriekš.

Eilai nebija tādu zināšanu, lai noteiktu, ka temperatūra ir paaugstinājusies un vējš vairs nepūš ar tādu spēku kā agrāk, bet viņa bija pamanījusi nelielas izmaiņas, kaut ari to varētu iztulkot kā intuīciju, izjūtu - īstenībā tā bija izcila jutība. Ļaudis, kas dzīvoja tik ekstrēmi aukstā klimatā, uzreiz pamanīja, ka laikapstākļi kļuvuši nedaudz pielaidīgāki, un bieži vien to apsveica ar īpaši priekpilnām emocijām. Pavasaris vēl nebija pienācis, bet nežēlīgais, sparīgais aukstuma tvēriens bija nedaudz atslābis, un pavisam nelielas, bet uzreiz pamanāmas siltuma vēsmas nesa sev līdzi solījumu, ka dzīve drīz atkal sāks mutuļot.

Sieviete pasmaidīja, kad jaunais kumeļš ar lepni izslietu kaklu un paceltu asti dižmanīgi aizdrasēja pa priekšu. Viņa joprojām par

Skrējēju domāja kā par mazuli, kuram bija palīdzējusi nākt pasaulē, bet kumeļš vairs nebija nekāds mazulis. Kaut ari vēl nebija pilnīgi attīstījies, Skrējējs jau tagad bija lielāks par savu mammu un viņam piemita īsts rikšotāja talants. Skrējējam patika auļot lielā ātrumā, bet abu zirgu skriešanas manierē bija manāmas atšķirības. īsajā distancē Skrējējs bija nenoliedzami ātrāks par Vīniju, jau pašā startā viegli aizskriedams viņai garām, bet Vīnijai piemita daudz lielāka izturība. Ķēve bija spējīga daudz ilgāku laiku uzturēt ātru tempu un, ja bija jānoskrien kāds garāks gabals, neizbēgami noķēra kumeļu un izrāvās tam priekšā.

Nokāpusi no Vīnijas muguras, Eila uzreiz apstājās, pirms pastūma priekškaru un iegāja būdā. Viņa bija bieži izmantojusi zirgus kā aizbildinājumu, lai tiktu projām, un šorīt viņa bija bijusi īpaši apmierināta, kad laiks bija piemērots garākai izjādei. Kaut arī jaunā sieviete bija laimīga, ka atkal atradusi cilvēkus un ka viņu pieņēma kā vienu no savējiem un iesaistīja visos pasākumos, tomēr ik pa laikam viņa izjuta nepieciešamību pabūt vienatnē. It īpaši tas notika tajās reizēs, kad neskaidrības un neatrisināti pārpratumi palielināja spriedzi slēgtajā ļaužu kopienā.

Fralija daudz laika bija pavadījusi kopā ar jaunajiem ļaudīm pie Mamuta pavarda, tas Frabekā bija izraisījis arvien pieaugošas dusmas. Eila bija dzirdējusi strīdus, kas skanēja no Dzērves pavarda puses, vai drīzāk garus Frabeka komentārus par Fralijas prombūtni. Eila zināja, ka šim vīrietim nepatika, ka viņa sieva pārāk cieši sadraudzējas ar viņu, un bija pārliecināta, ka grūtniece tagad vēl vairāk no viņas izvairīsies, lai tikai saglabātu mieru pie sava pavarda. Tas Eilu uztrauca, īpaši pēc tam, kad Fralija bija viņai pastāstījusi par asiņošanu. Eila bija brīdinājusi sievieti, ka viņa var zaudēt bērniņu, ja pietiekami daudz neatpūtīsies, un bija apsolījusi iedot viņai zāles, bet tagad, kad neapmierinātais Frabeks visu laiku riņķos apkārt, to izdarīt būs daudz grūtāk.

Turklāt pašai Eilai bija nemierīga sirds par Jondalaru un Raneku. Jaunais Zelandoni vīrietis visu laiku bija bijis atturīgs, bet pēdējā laikā jau sāka vairāk līdzināties agrākajam Jondalaram. Pirms dažām dienām Mamuts bija lūdzis Jondalaru atnākt pie viņa un aprunāties par kādu konkrētu darbarīku, ko šamanis bija savā galvā izprātojis, bet viedais vīrs visu dienu bija bijis aizņemts un bija atradis laiku šo projektu pārspriest tikai pašā vakarā, kad pie Mamuta pavarda parasti sapulcējas jaunieši. Kaut arī abi klusu sarunājās vienā pavarda pusē, viņi ļoti labi varēja dzirdēt smieklus un tik ierasto ķircināšanos.

Raneks izrādīja Eilai daudz lielāku uzmanību nekā jebkad agrāk un pēdējā laikā, maskējoties ar jokiem un ķircināšanos, bija uzstājis, lai

Eila atkal nāk pie viņa gultā. Jaunajai sievietei vēl joprojām bija grūti viņam strikti atteikt, pakļaušanās vīrieša vēlmēm šķita tik pamatīgi viņā ieaudzināta, ka to pārvarēt nebija viegli. Eila smējās par tumšādainā vīrieša jokiem - viņa arvien labāk sāka izprast humoru, dažkārt arī nomaskētos nopietnos nolūkus, bet mācēja meistarīgi izvairīties no Raneka uzstājīgā uzaicinājuma, ko pavadīja smieklu vētra, kas bija veltīta pašam iniciatoram. Arī viņš pats smējās, novērtēdams Eilas humora izjūtu, un jauno sievieti pievilka šī bez jebkādiem aizspriedumiem piedāvātā vīrieša draudzība. Būt kopā ar viņu bija tik viegli.

Mamuts pamanīja, ka arī Jondalars smaida, un atzinīgi pamāja ar galvu. Krama darbarīku meistars bija izvairījies no jauniešu saietiem, vienīgi pa gabalu vērojis draudzīgo ķircināšanos, un smiekli bija vienīgi vairojuši šī jaunā Zelandoni greizsirdību. Viņš nesaprata, ka smieklus parasti izraisīja Eilas atteikums Raneka piedāvājumam, tomēr Mamuts to zināja.

Nākamajā dienā Jondalars Eilai uzsmaidīja, un viņa nodomāja, ka tas notiek pirmoreiz pēc tik ilga laika, un jaunā sieviete juta, ka kaklā iestrēdzis kamols un sirds sāk sisties daudz ātrāk. Dažas nākamās dienas Jondalars sāka daudz agrāk atgriezties pie Mamuta pavarda, ne vienmēr sagaidīdams, kad Eila jau bija aizmigusi. Kaut arī viņa vēl joprojām nevēlējās viņam uzbāzties un Jondalars vilcinājās viņai tuvoties, jaunā sieviete jau sāka cerēt, ka viņš būs ticis pāri tam, lai kas tas ari būtu, kas šo vīrieti tik ilgi bija nomocījis. Tomēr viņa vēl baidījās cerēt.

Ievilkusi dziļi elpu, Eila pastūma malā smago priekškaru un ielaida iekšā zirgus. Nokratījusi silto jaku un pakārusi to uz āķa, viņa iegāja mītnē. Dīvainā kārtā pie Mamuta pavarda gandrīz vai neviena nebija. Tur bija tikai Jondalars, kas sarunājās ar Mamutu. Eilai par to bija prieks, bet arī pārsteigums, viņu šeit ieraugot, un šī atziņa lika viņai apjaust, cik maz pēdējā laikā viņa bija redzējusi Jondalaru. Pasmaidījusi viņa piesteidzās pie vīriešiem, bet Jondalara sarauktā piere lika jaunās sievietes mutes kaktiņiem nolaisties uz leju. Likās, ka viņš nemaz nepriecājās par Eilas ierašanos.

- Tu visu ritu bija kaut kur aizklīdusi viena pati! - viņš nomurmināja. - Vai tad nezini, ka ir bīstami doties ārā vienai pašai? Tu liec visiem uztraukties. Drīz vien jau kāds būtu devies tevi meklēt.

Jondalars neteica, ka tieši viņš bija tas, kas bija uztraucies, ka tieši viņš grasījās doties Eilu meklēt.

Eila iebilda viņa kaislīgajiem pārmetumiem. - Es nebiju viena. Biju kopā ar Vīniju un Skrējēju. Viņiem tas bija nepieciešams.

-     Tev nevajadzēja tā aiziet, kad laukā ir tik auksts. Vienai pašai ir bīstami uzturēties ārā, - viņš neveikli piebilda, paskatījies uz Mamutu un cerēdams saņemt viņa atbalstu.

-     Es jau teicu, ka nebiju viena. Biju kopā ar Vīniju un Skrējēju, un laukā ir jauks laiks, spīd saule un nemaz nav tik auksts. - Eilu uztrauca Jondalara dusmas, viņa nesaprata, ka tās bija gandrīz vai nepanesamas maskētas bailes par viņas drošību. - Jondalar, arī agrāk esmu ziemā gājusi laukā viena pati. Kā tu domā, kas gāja kopā ar mani ziemā laikā, kad dzīvoju ielejā?

Jaunais Zelandoni nodomāja: "Eilai ir taisnība. Viņa zina, kā par sevi parūpēties. Man nevajadzētu viņai visu laiku stāstīt, kad un kur viņa drīkst iet." Mamuts nebija izskatījies īpaši noraizējies, kad Jondalars viņam bija pajautājis, kur ir Eila, un viņa taču ir Mamuta pavarda meita. Juzdamies kā pēdējais muļķis, kas sarīkojis scēnu par pilnīgi neko, jaunais vīrietis nodomāja, ka viņam vajadzētu pievērst lielāku uzmanību vecā šamaņa uzvedībai.

-     Ē… nu… varbūt aiziešu apraudzīt zirgus, - viņš izstomīja un aizsteidzās uz zirgu piebūves pusi.

Vērojot viņu aizejam, Eila nesaprata, vai Jondalars domā, ka viņa nemāk par zirgiem parūpēties. Viņa jutās apmulsusi un apbēdināta. Jondalara uzvedību vispār nevarēja izprast.

Mamuts cieši vēroja jauno sievieti. Viņas aizvainojums un uztraukums bija skaidri redzams. Kāpēc cilvēkiem, kuri viens otru mīlēja, bija tik grūti izprast pašiem savas problēmas? Mamuts bija noskaņots savest viņus kopā un piespiest saskatīt to, kas visiem pārējiem bija tik skaidri redzams, bet viņš no tā atturējās. Viņš jau tā bija izdarījis tik daudz, cik bija uzskatījis par vajadzīgu. Jau no paša sākuma viedais šamanis Zelandoni vīrā bija saskatījis slēptu spriedzi un bija pārliecināts, ka problēma nav tik vienkārša, kā izskatījās. Labāk bija ļaut viņiem pašiem ar to tikt galā. Viņi vairāk iemācīsies no savas pieredzes, ja viņiem pašiem ļaus šo problēmu atrisināt. Bet Mamuts vismaz varēja pamudināt Eilu par to ar viņu aprunāties, palīdzēt viņai atklāt izvēles iespēju un apzināties pašai savas vēlmes un iespējas.

-      Eila, vai tu teici, ka laukā vairs nav auksts? - Mamuts apjautājās.

Pagāja kāds brīdis, kamēr Mamuta jautājums nonāca līdz jaunās sievietes apziņai, iziedams cauri nomācošu domu labirintam, kas viņu uztrauca. - Ko? A… jā, tā man šķiet. Varbūt vēl nemaz nav kļuvis siltāks, vienkārši neliekas vairs tik auksts.

-     Es jau prātoju, kad Viņa salauzis ziemas pretestību, - Mamuts sacīja. - Domāju, ka tam drīz vajadzētu notikt.

-     Salauzt pretestību? Es nesaprotu.

-     Tas ir tikai tāds teiciens, Eila. Apsēdies, es tev pastāstīšu ziemas teiku par Lielo Dāsno Zemes Māti, kas radīja visu dzīvību uz mūsu zemes, - vecais vīrs smaidīdams sacīja. Eila apsēdās viņam blakus uz paklājiņa pie pavarda.

-     Lielā cīņā Zemes Māte ieguva nedaudz spēka no Haosa, kas ir auksts un nekustīgs tukšums - kā nāve, un no tā viņa radīja dzīvību un siltumu, bet Viņai vienmēr ir jācīnās par to dzīvību, ko Pati radījusi. Kad tuvojas aukstais gadalaiks, mēs zinām, ka ir sākusies cīņa starp Dāsno Zemes Māti, kas vēlas saglabāt siltumu un visu dzīvo, un Haosa auksto nāvi, bet vispirms Viņai jāparūpējas par Saviem bērniem.

Eila tagad bija aizrāvusies ar šo stāstu un, alkdama dzirdēt turpinājumu, uzsmaidīja vecajam vīram. - Kas Viņai jādara, lai parūpētos par Saviem bērniem?

-     Dažus no tiem Viņa noliek ziemas guļā, citus ieģērbj silti, lai tie pretotos aukstumam, vēl citus aicina sagādāt pārtiku un paslēpties. Laikam kļūstot arvien aukstākam, šķiet, ka nāve ir uzvarējusi; Māte tiek atstumta atpakaļ arvien tālāk un tālāk. Pašā aukstākajā gadalaika kulminācijā, kad Māte ir ierauta cīņā par dzīvību un nāvi, nekas nekustas, nekas nemainās - šķiet, ka viss ir miris. Ja mums nebūtu silta mitekļa, kur dzīvot, un uzkrāta pārtika, nāve ziemā būtu ņēmusi virsroku; dažkārt, ja cīņa noris ilgāk nekā parasti, tā notiek. Tad neviens neiet laukā. Ļaudis kaut ko darina, stāsta stāstus, runājas, bet neko daudz nekustas un vairāk guļ. Tieši tāpēc ziemu dēvē par mazo nāvi. Beidzot, kad aukstums ir aizdzinis Viņu tik tālu, ka tālāk vairs nav iespējams, Māte sāk pretoties. Viņa cīnās pretim, līdz salauž ziemas pretestību. Tas nozīmē, ka drīz būs klāt pavasaris, bet pagaidām pavasara vēl nav. Viņa ir izcīnījusi garu un ilgu cīņu, un Mātei ir mazliet jāatpūšas, pirms Viņa atkal spēs visiem dot dzīvību. Bet vai zini? Viņa ir uzvarējusi. To var saost un sajust gaisā.

-    Tā tas ir! Mamut, es to patiešām sajutu! Tieši tāpēc biju izvedusi zirgus izskrieties. Māte ir uzvarējusi ziemas pretestību! - Eila iesaucās. Šī teika precīzi atspoguļoja jaunās sievietes pašreizējās sajūtas.

-     Domāju, ka pienācis laiks svētkiem, kā tu domā?

-     0 jā! Arī man tā šķiet!

-    Varbūt tu vēlēsies man palīdzēt tos noorganizēt? - Mamuts pagaidīja tikai tik ilgi, līdz Eila pamāja ar galvu. - Ne jau visi jūt, ka Māte ir uzvarējusi, bet drīz vien to sapratis. Mēs abi varam vērot zīmes un nolemt, kad būs pienācis īstais laiks.

-     Kādas zīmes?

-    Kad dzīvība sāks atkal kūsāt, katrs cilvēks to izjutīs citādi. Daži tad ir laimīgi un grib doties laukā, bet vēl ir ļoti auksts, lai ietu ārā, tāpēc viņi kļūst viegli aizvainojami vai aizkaitināti. Viņi grib atzīt dzīves kūsā- šanu sevī, bet vēl būs jāpārcieš daudz spēcīgu vētru. Ziema apzinās, ka ir šo cīņu zaudējusi, un tāpēc šajā laikā kļūst vēl niknāka, ari ļaudis to jūt un tāpēc dusmojas. Esmu priecīgs, ka esi darījusi mani modru. Tieši šajā laikā, kad ziema atkāpjas, ļaudis kļūst nemierīgi. Eila, es domāju, ka ari tu to pamanīsi. Tāpēc tieši šajā laikā vislabāk ir rīkot svētkus. Tas dos cilvēkiem iemeslu izpaust savu prieku, nevis dusmas.

Ieraudzījis jaunās sievietes saraukto pieri, Mamuts pie sevis domāja: "Es zināju, ka viņa to pamanīs. Es pats tikko biju sācis apjaust šo atmodu, bet viņa jau ir to pamanījusi. Zināju, ka viņa ir apdāvināta, bet šīs sievietes spējas joprojām mani pārsteidz, un esmu pārliecināts, ka neesmu atklājis visu viņas talantu potenciālu. Varbūt nekad to neuzzināšu? Iespējams, ka Eilas spējas ir daudz lielākas nekā manis paša. Ko viņa sacīja par to sakni un moguru ceremoniju? Gribētos, lai viņa sagatavo… klana medību ceremoniju! Tā mani toreiz pilnībā mainīja, rezultāts bija pamatīgi jūtams. Joprojām to izjūtu. Arī viņa ir to pieredzējusi… vai tas varēja viņu mainīt? Palielināt viņas dabas dotās spējas? Interesanti… vai Pavasara festivāls būtu par ātru, lai atkal nobaudītu to saknes uzlējumu? Varbūt man vajadzētu nogaidīt, līdz Eila strādās kopā ar mani Pretestības salaušanas svētkos… vai nākamajos… pa šo laiku mums būs daudz un dažādi svētki gaidāmi…"

Dīgija gāja garām Mamuta pavardam, nesdama smagās ziemas drēbes.

-    Eila, cerēju, ka tevi satikšu. Gribu pārbaudīt savas izliktās cilpas un paskatīties, vai tajās nav noķerta kāda baltā polārlapsa, lai Branagam pašūtu biezo jaku. Vai gribi nākt kopā ar mani?

Tikko pamodusies, Eila paskatījās uz daļēji aizsegto dūmu izvades caurumu. - Izskatās, ka laukā ir jauks laiks. Es tikai saģērbšos.

Atmetusi guļamādas, jaunā sieviete piecēlās sēdus, izstaipījās un nožāvājās, tad devās uz priekškara aizsegto teritoriju, kas atradās blakus zirgu piebūvei. Pa ceļam viņa pagāja garām gultai, kurā gulēja kāds pusducis bērnu, sakrituši čupu čupām kā mazi vilcēni. Ieraudzījusi Ridaga lielās, brūnās acis atvērtas, viņa tam uzsmaidīja. Puika atkal aizvēra acis un omulīgi iekārtojās jaunākajiem bērniem pa vidu - starp Nuviju, kas bija jau gandrīz četrus gadus veca un Ragiju, kam drīz būs astoņi gadi. Čupā gulēja ari Krisaveks, Brinans un Tusija, un pēdējā laikā Eila bija tur manījusi ari Tašeru, Fralijas jaunāko atvasīti, kam vēl nebija trīs gadi un kas jau sāka rotaļāties kopā ar pārējiem bērniem. Vēl jaunā sieviete bija pamanījusi, ka Latija, kura jau drīz kļūs par sievieti, arvien retāk un retāk spēlējas kopā ar bērniem.

Mamutu cilts bērni tika ļoti lutināti - tie drīkstēja ēst un gulēt, kur paši to vēlējās. Reti kad viņi ievēroja vecāku iezīmēto pavarda teritoriju; visa mītne atradās viņu rīcībā. Bērni varēja pieprasīt apmetnes pieaugušo laužu uzmanību, un bieži vien ari pieaugušie to izmantoja kā interesantu pārmaiņu; neviens nekur nesteidzās, un nevienam nebija nekur jāiet. Kad vien pieaugušie veltīja savu uzmanību bērniem, vecākais no grupas bija gatavs palīdzēt un visu izskaidrot. Ja bērni gribēja sašūt ādas, viņiem tika iedoti vajadzīgie instrumenti, ādas strēmeles un cīpslas pavedieni. Ja viņi gribēja izgatavot krama darbarīkus, viņiem iedeva krama gabalus, kā ari akmens vai kaula āmurus.

Bērni cīkstējās un kūleņoja, izgudroja dažādas spēles, kas bieži vien atdarināja pieaugušo nodarbes. Viņi izveidoja paši savus mazos pavardus un iemācījās aizdegt uguni. Bērni spēlēja medības, uzdūra uz iesmiem gaļas gabalus, kurus atnesa no aukstās pārtikas noliktavas, un cepa tos uz uguns. Spēlējot "pavardus", bērni atdarināja pieaugušo kopošanos, vecāki par to tikai iecietīgi pasmaidīja. Neviena normālās dzīves nodarbe netika izcelta kā kaut kas slēpjams vai aizliedzams; viss bija nepieciešamā dzīves skola, lai bērni kļūtu par pieaugušajiem. Vienīgais aizliegums attiecās uz vardarbību - it īpaši uz ekstrēmu un nevajadzīgu nežēlību.

Dzīvodami tik noslēgtā grupā, viņi bija iemācījušies, ka nekas, izņemot vardarbību, nespēs sagraut apmetni vai tās ļaudis, it īpaši jau tajā garajā, aukstajā ziemas laikā, kad visiem bija jāuzturas telpās. Vai nu tas bija netīšām, vai tīšām, bet ikviena paraža, ieradums, kopā sanākšana vai darbošanās, ja ne atklāti uz to tendēta, tad vismaz bija domāta tā, lai vardarbību samazinātu līdz minimumam. Apmetnes pieņemtie noteikumi pieļāva plašu dažādu indivīdu uzvedības modeļu spektru, bet, kā likums, uzvedība nedrīkstēja būt vardarbīga, pieļaujami bija vienīgi spēcīgu emociju izvirdumi. Personiskie talanti tika izkopti un veicināti. Tolerance tika atbalstīta, bet greizsirdība' un skaudība - izskausta. Kā alternatīva aktīvi tika izmantota sacensība, kas attiecās arī uz strīdiem, bet tika ievērots zināms rituāls - viss tika stingri kontrolēts un turēts normas robežās. Arī bērni ātri vien iemācījās apmetnes noteikumus. Kliegšana tika atļauta, bet kaušanās - ne.

Pārbaudījusi lielo ūdens somu, Eila atkal uzsmaidīja aizmigušajiem bērniem, kas iepriekšējā nakti ilgi bija palikuši nomodā. Viņai patika, ka visapkārt ir bērni. - Pirms došanās ārā man vajadzētu atnest sniegu. Mums ir maz ūdens, un kādu laiku nav snidzis. Te tuvumā vairs nevar atrast tīru sniegu.

-     Labāk nekavēsimies, - Dīgija mudināja. - Pie mūsu pavarda vēl ir ūdens, ari Nezijai tas ir. Atpakaļceļā atnesīsim. - Kamēr Eila ģērbās, Dīgija jau vilka mugurā savas siltās ziemas āra drēbes. - Man ir līdzi ūdens soma un nedaudz pārtikas, tāpēc, ja neesi izsalkusi, varam doties ceļā.

-     Varu paēst vēlāk, bet man jāuzvāra karsta tēja, - Eila atbildēja. Dīgijas dedzīgā vēlēšanās ātrāk iet prom bija pielipusi ari Eilai. Viņas tikai nesen bija atsākušas iziet ārā no mītnes, un pavadīt laiku divatā ar Dīgiju bija ļoti jautri.

-     Man šķiet, ka Nezija ir uzvārījusi karstu tēju, nedomāju, ka viņai būs kas iebilstams iedot ari mums kādu krūzīti.

-    Viņa no rītiem vāra piparmētru tēju, es tikai pielikšu tai vēl kaut ko klāt… kaut ko tādu, ko man patīk no rītiem iedzert. Paņemšu līdzi arī savu lingu.

Nezija uzstāja, lai abas jaunās sievietes ieēd karstus graudus, un iedeva viņām ceļamaizei vakardienas cepeša šķēles. Taluts gribēja zināt, uz kuru pusi abas dosies, un noskaidrot Dīgijas izlikto cilpu atrašanās vietu. Izgājušas laukā pie mītnes galvenās ieejas, abas sievietes pamanīja, ka diena jau sākusies, pie pamales saule bija uzlēkusi virs mākoņu maliņas un sākusi savu ceļojumu pa skaidrajām debesīm. Eila redzēja, ka zirgi jau bija izgājuši laukā. Viņa tos nespēja par to nosodīt.

Dīgija parādīja Eilai, kā, pagriežot kāju, ātri to iemaukt ādas cilpā, kura bija pievienota pie iegarena, apaļa rāmja, kas bija nopīts no spēcīgām vītola rīkstēm, un kā ērti pārvietoties ar sniega kurpēm. Nedaudz patrenējusies, Eila jau drīz vien soļoja pa sniegu pāri nogāzei blakus Dīgijai.

No zirgu piebūves ieejas Jondalars vēroja abas sievietes dodamies prom. Saraucis pieri, viņš palūkojās debesīs un apsvēra, vai nesekot viņām, tad pārdomāja. Viņš redzēja dažus mākoņus, bet neko tādu, kas pareģotu briesmas. Kāpēc viņš allaž tik ļoti uztraucās par Eilu, kad vien viņa izgāja no Lauvas apmetnes? No viņa puses bija smieklīgi sekot viņai visur pa pēdām. Šoreiz taču viņa negāja viena, bet gan kopā ar Dīgiju, un abas jaunās sievietes, bez šaubām, mācēja par sevi parūpēties… pat ja uznāktu sniegs… vai gadītos vēl kas ļaunāks. Ja viņš sekotu, tad pēc kāda brīža abas sievietes to pamanītu, un tad viņš tikai maisītos pa kājām, kad abas vēlētos divatā parunāties. Jondalars Jāva priekškaram nokrist un atgriezās mitekli, bet nespēja atbrīvoties no izjūtas, ka Eilai varētu draudēt briesmas.

-    Eila! Paskaties! - Dīgija iesaucās, notupusies uz ceļiem un pārbaudīdama sasalušo, balti pūkaino zvēriņu, kurš bija iekritis cilpā, kas tagad bija cieši sažņaugusies tam ap kaklu. - Es izliku vēl vairākas lamatas. Pasteigsimies un pārbaudīsim arī tās!

Eila gribēja palikt un izpētīt cilpu, bet sekoja Dīgijai. - Ko tu grasies ar to darīt? - viņa jautāja, kad bija panākusi draudzeni.

-    Tas būs atkarīgs no tā, cik daudz lapsu būs iekritušas cilpās. Gribēju uztaisīt Branaga jakai kapuces apmali, bet pašreiz šuju viņam ari sarkanu tuniku - ne tik spilgtu kā tavējā. Tai būs garas piedurknes un būs vajadzīgas divas zvērādas, tāpēc cenšos pieskaņot otro zvērādu pie pirmās. Esmu izdomājusi to izrotāt ar polārlapsas kažokādu un zobiem. Ko tu par to domā?

-    Tā būs skaisti. - Abas jaunās sievietes kādu bridi slēpoja klusumā, pēc tam Eila jautāja: - Kā tev šķiet, kas vislabāk piestāvētu baltai tu- nikai?

-    Tas atkarīgs no tā, vai gribi to nokrāsot arī citās krāsās vai saglābāt pilnīgi baltu.

-     Man šķiet, ka gribu to saglabāt baltu, bet neesmu vēl īsti pārliecināta.

-    Tad tai labi piestāvētu baltā polārlapsa.

-    Es jau par to biju domājusi, bet… nešķita, ka tas būtu īsti pareizi, - Eila atzina. Ne jau krāsa Eilu uztrauca. Jaunā sieviete atcerējās, ka savā pieņemšanas ceremonijā bija uzdāvinājusi balto polārlapsas ādu Ranekam, un negribēja, ka kaut kas viņai atgādinātu par to reizi.

Otrā cilpa bija ieplīsusi, bet tā bija tukša. No cīpslām gatavotā cilpa bija pārkosta, un sniegā bija redzamas vilka pēdas. Trešajā atkal bija noķerta lapsa, kas bija sasalusi ragā, bet lielākā lapsas daļa bija apgrauzta un noēsta, tā ka īstenībā āda vairs nebija derīga. Un atkal Eila pamanīja vilka pēdas.

-     Šķiet, ka es ķeru cilpā lapsas, lai vilkiem būtu, ar ko mieloties, - Dīgija konstatēja.

-     Dīgij, izskatās, ka te bijis tikai viens vilks, - Eila sacīja.

Dīgija jau sāka baiļoties, ka nedabūs vairs nevienu veselu zvērādu, pat ja arī ceturtajā cilpā būs ieķēries kāds zvēriņš. Abas jaunās sievietes steidzās uz to vietu, kur bija uzstādīta ceturtā cilpa.

-    Tai vajadzētu būt tur tālāk, pie tiem krūmiem, - Digija sacīja, kad abas tuvojās mazai koku jaunaudzei, - bet es neredzu…

-    Re, kur tā ir! - Eila iesaucās, steigdamās uz priekšu. - ŠI izskatās laba. Un paskaties uz asti!

-     Izcili! - Dīgija atviegloti nopūtās. - Man bija vajadzīgas vismaz divas lapsādas. Atraisījusi sasalušo lapsu no cilpas un sasējusi to kopā ar pirmo, Dīgija tās pārmeta pār koka zaru. Tagad viņa jutās daudz atvieglotāka, ka noķērusi divas lapsas. - Man gribas ēst. Apstāsimies šeit un kaut ko iekodīsim, labi?

-    Kad tu tā saki, tad arī man sāk gribēties ēst.

Viņas atradās gravā, kas bija apaugusi ar retiem kokiem, tie gan vairāk līdzinājās krūmiem, nevis kokiem; gravu bija izveidojis strautiņš, kas izlauzies cauri biezajam lesa slānim. Garās, bargās ziemas pēdējās dienās mazajā ielejā bija jūtams drūms un paguris izsīkums. Šī bija panīkusi vieta, kur dominēja balta, melna un garlaicīgi pelēka krāsa. Sniega kārta, kurā krūmāji vietām bija izlauzušies virspusē, bija sen uzsnigusi un cieta, tajā bija redzamas daudzu zvēru pēdas; tā izskatījās veca un netīra. Nolūzuši zari vēstīja par vētras, sniega un izsalkušu zvēru postījumiem. Vītoli un alkšņi bija cieši pieplakuši pie zemes un no bargās ziemas sekām tagad gulēja garšļaukus. Daži panīkuši bērziņi bija saglabājuši savu stalto stāju un tagad vējā grabināja kailos zarus, kuri sitās kopā un radīja nepatīkamu troksni, it kā tie kliegtu pēc atbilstošas zaļas lapu rotas. Pat skuju koki bija zaudējuši krāsu. Līkas priedes, kuru mizu vietām klāja pelēku ķērpju ielāpi, bija izbalējušas, garās lapegles bija tumšā krāsā un salīkušas no smagās sniega nastas.

Uz vienas lēzenas nogāzes bija saglabājušās sniega kupenas, no kurām rēgojās garas niedres ar asiem dzelkšņiem - tagad tie bija sausi, pārkokojušies ložņaugu stumbri, kas pagājušajā vasarā bija šeit ieauguši, lai apgūtu jaunu teritoriju. Eila šo vietu paturēja prātā ne jau kā neizejamu biezokni ar asiem dzelkšņiem, bet gan kā vietu, kur meklēt ogas un attiecīgajā gadalaikā arī ārstniecības augu lapas. Jaunā sieviete redzēja ko vairāk par drūmo, neinteresanto ainavu, kas atņēma visas cerības; apkārtne izskatījās daudzsološa, īpaši jau tad, ja uzspīdēja saule.

Abas sievietes sarausa sniega kaudzes un izveidoja sev sēdvietu tajā vietā, kur vasarā atrastos mazās upītes krastmala. Atvērusi plecu somu, Dīgija izņēma līdzi paņemto ceļamaizi un arī tik svarīgo ūdeni. Atvērusi bērza cibiņu, Dīgija iedeva Eilai kompakto ceļojuma maizi - barojošu žāvētu augļu un gaļas maisījumu, kuram bija pievienoti enerģijai tik nepieciešamie tauki, - tā bija izveidota apaļa plāceņa formā.

-    Māte vakar pagatavoja savus tvaicētos kukulīšus ar priežu sēklām un iedeva man vienu līdzi, - Dīgija paziņoja, atvērdama citu paciņu un nolauzdama arī Eilai gabalu. Eila bija tos ļoti iemīļojusi.

-     Man būs jāpajautā Talijai recepte, kā tos pagatavot, - Eila sacīja, nokozdama gabaliņu, pirms attina Nezijas doto cepeti un nolika katrai priekšā pa šķēlei. - Mums šeit sanācis brangs mielasts. Vienīgi vēl noderētu kādi svaigi zaļumi.

-     Tad jau būtu pati pilnība. Nevaru sagaidīt pavasara atnākšanu. Pēc Pretestības salaušanas svētkiem kļūst arvien grūtāk to sagaidīt, - Dīgija atbildēja.

Eila bija sajūsmā par šo draudzīgo pikniku, kurā piedalījās viņa pati un draudzene, un, sēžot šaurajā gravā, kur nepūta asie vēji, jaunajai sievietei kļuva pat silti. Atraisījusi aukliņu pie kakla, viņa nogrūda kapuci un apsēja ap galvu lingu. Aizvērusi acis, viņa pagrieza seju pret sauli. Aiz nolaistajiem plakstiņiem uz sarkana fona viņa saskatīja apaļas, žilbinošas lodes atspīdumu un izjuta patīkamu siltumu. Kad Eila atkal atvēra acis, viņai likās, ka redz visu ar daudz lielāku skaidrību.

-    Vai ļaudis Pretestības salaušanas svētkos allaž cīkstas? - Eila jautāja. - Nekad agrāk nebiju redzējusi ļaudis cīkstamies, nepakustinot kājas.

-    Jā, tā godina…

-     Paskat, Dīgij! Pavasaris! - Eila pārtrauca savu draudzeni, pielēca kājās un pieskrēja pie blakus esošā vītolu krūma. Kad arī otra sieviete pienāca klāt, Eila parādīja uz tievā zariņa spilgti zaļu pumpura aizmetni, tas bija izlauzies par agru, lai izdzīvotu. Apbrīnodamas pavasara vēstnesi, sievietes viena otrai uzsmaidīja par šo atklājumu, it kā pašas būtu izdomājušas pavasari.

Cilpa joprojām karājās netālu no vītola. Eila to pacēla. - Man šķiet, ka šis ir labs medīšanas paņēmiens. Dzīvnieki nav jāmeklē. Vienkārši uztaisi cilpu un vēlāk nāc un pārbaudi to. Kā tu to taisi un kā zini, ka tajā ieķersies lapsa?

-     To nav grūti uztaisīt. Tu jau zini, ka cīpslas kļūst cietas, ja tās izmērcē un pēc tam izžāvē, tāpat kā āda, kura nav apstrādāta.

Eila pamāja.

-     Galā jāuztaisa maza cilpiņa, - Dīgija turpināja, rādīdama, kāda tā ir. Tad paņem otru galu, izver cauri un uztaisi vēl vienu cilpu, tik lielu, lai lapsas galva izietu tai cauri. Tad tu to saslapini un, atstājot cilpu vaļā, ļauj tai izžūt vaļējā veidā. Pēc tam jādodas uz lapsu teritoriju, parasti uz tādām vietām, kur esi tās redzējusi vai arī agrāk noķērusi. Māte man parādīja šo vietu. Parasti lapsas šeit nāk katru gadu, to var pateikt pēc atstātajām pēdām. Tās parasti pārvietojas savu alu tuvumā pa vienām un tām pašām pēdām. Lai uzstādītu cilpu, ir jāatrod lapsas pēdas, kur tās iet cauri krūmiem vai kokiem, un jāizliek cilpa tieši iemītās takas vidū, apmēram viņu galvas augstumā, tad tā jāsasien šādi un vēl tā, - skaidrojot Dīgija to demonstrēja, un Eila koncentrējoties bija saraukusi pieri.

-     Kad lapsa skrien pa iemīto taku, tās galva ieskrien cilpā un cilpa cieši savelkas ap kaklu. Jo naskāk lapsa kārpās no tās ārā, jo ciešāk cilpa savelkas. Tas notiek diezgan ātri. Vienīgā problēma ir atrast lapsu ātrāk par pārējiem zvēriem. Danugs man izstāstīja kādu paņēmienu, kā ziemeļos dzīvojošie ļaudis ir sākuši izlikt cilpas. Pēc viņa teiktā, šie ļaudis pieliec kādu jaunu kociņu un piesien to pie cilpas tā, ka, zvēram tajā ieskrienot, tā cieši nesavelkas, bet, kad koks atliecas atpakaļ, tas uzvelk noķerto zvēru augšā. Tā lapsa tiek saglabāta nesaplēsta, līdz to izņem no cilpas.

-    Tā nu gan ir laba doma, - Eila atzina, dodamās atpakaļ pie sniegā izveidotajām sēdvietām. Pacēlusi galvu, Dīgijai par pēkšņu pārsteigumu, viņa noraisīja no galvas lingu un pētīja zemi. - Kur ir kāds akmens? - Eila čukstēja. - A, te tas ir!

Ar tik ātru kustību, kurai Dīgija tik tikko spēja izsekot līdzi, viņas draudzene pacēla akmeni, ielika to lingā un izmeta. Dīgija dzirdēja, kā akmens piezemējas, bet tikai tad, kad arī viņa pienāca pie sēdvietas, ieraudzīja Eilas mērķi. Tas bija baltais sermulis, līdzīgs lielai zebiekstei, apmēram četrpadsmit collu kopējā garumā, bet apmēram piecu collu garumā stiepās balta, pūkaina aste ar melnu galiņu. Vasarā iegarenajam, mīkstās kažokādas zvēriņam būtu bijis bagātīgs brūns kažoks ar baltu pavēderi, bet ziemā lunkanā, sīkā sermuļa kažoks kļūst zīdaini balts, izņemot melno degungalu, mazās, šaudīgās ačteles un pašu astes galiņu.

-     Tas čiepa mūsu cepeti! - Eila iesaucās.

-    Es to pat nepamanīju šajā baltajā sniegā. Tev nu gan ir asa redze, - Dīgija atzina. - Un tu tik veikli rīkojies ar lingu; nezinu gan, Eila, vai tev vēl vajadzētu pūlēties ar cilpām.

-    Linga noder tad, kad medījums ir redzams, bet ar cilpu var noķert zvērus pat tad, kad pats nemaz neesi klāt. Abi paņēmieni ir labi, - Eila atbildēja, nopietni to uztverdama.

Abas draudzenes apsēdās, lai pabeigtu maltīti. Runājoties Eilas roka visu laiku glāstīja biezo, mīksto mazā sermuļa kažoku. - Sermuļiem ir visskaistākais kažoks, - viņa secināja.

-    Pārsvarā tāds ir visiem sabuļveidīgajiem, - Dīgija piekrita. - Ūdelēm, sabuļiem, pat āmrijām ir labs kažoks. Tas nav tik mīksts, bet ļoti labi noder kapucēm, ja negribi, lai ap seju izveidojas sarmas kārtiņa. Bet sabuļveidlgos zvēriņus ir grūti noķert cilpā un ari ar piķi tos nevar nomedīt. Tie ir veikli un viltīgi. Tomēr ar tavu lingu tas gan ir iespējams, bet vēl joprojām nesaprotu, kā tev tas izdodas.

-     Medījot šādus zvēriņus, esmu daudz ar to trenējusies. Sākumā mediju tikai gaļēdājus un pamatīgi izpētīju viņu paradumus.

-     Kāpēc? - Dīgija painteresējās.

-    Es vispār nedrīkstēju medīt, tāpēc nemedīju tādus dzīvniekus, kas derēja maltītei, tikai tos, kas mums zaga pārtikas krājumus. - Eila nospraustajās ar sāju apskaidrību. - Biju domājusi, ka tā viss būs kārtībā.

-     Kāpēc viņi negribēja, ka tu medī?

-    Klana sievietēm ir aizliegts medīt… bet galu galā man atļāva izmantot lingu. - Atceroties senos notikumus, jaunā sieviete uz bridi apklusa.

-     Vai zini, ka es vispirms nomedīju āmriju un tikai ilgi pēc tam man izdevās nomedīt trusi? - Viņa pasmaidīja par šo ironiju.

Dīgija apbrīnā pašūpoja galvu un pie sevis nodomāja: "Eilai nu gan bijusi dīvaina bērnība."

Viņas piecēlās, lai dotos prom, un, kamēr Dīgija aizgāja pakaļ nomedītajām lapsām, Eila pacēla mazo, balto, pūkaino sermuli. Viņa ar roku noglāstīja tā zīdaino kažoku no galvas līdz pat astei.

-     Lūk, tas ir tieši tas, kas man vajadzīgs! - Eila pēkšņi iesaucās.

-     Sermulis!

-     Bet tev jau tas ir, - Dīgija atbildēja.

-     Nē, es domāju - baltajai tunikai. Gribu tunikas malas apstrādāt ar baltu sermulādu un astītēm. Man patīk tās astes ar mazajiem, melnajiem galiņiem.

-    Kur tu atradīsi tik daudz sermuļu, lai izrotātu savu tuniku? - Dīgija jautāja. - Tuvojas pavasaris. Drīz tie atkal mainīs kažoka krāsu.

-     Man nemaz tik daudz nevajag, un, ja te bija viens, tad tuvumā parasti ir vēl kāds. Es tos nomedīšu un darīšu to tūlīt pat, - Eila pieņēma lēmumu. - Man tikai jāsameklē labi akmeņi. Viņa sāka kašņāties pa sniegu, aizsalušā strauta malā meklēdama akmeņus.

-     Tūlīt pat? - Dīgija pārjautāja.

Eila apstājās un pacēla galvu. Satraukumā viņa gandrīz bija aizmirsusi par Dīgijas klātbūtni. Viņa varētu apgrūtināt pēdu dzīšanu un piela- vīšanos zvēriņiem. - Dīgij, tev nav mani jāgaida. Dodies atpakaļ. Es atradīšu mājupceļu.

-    Doties atpakaļ? Es nekad mūžā nelaistu garām tādu izdevību noskatīties, kā tu medī ar lingu.

-     Vai varēsi uzvesties ļoti klusu?

Dīgija pasmaidīja. - Eila, arī es esmu agrāk medījusi.

Jaunā sieviete nosarka, juzdama, ka pateikusi ko nepareizu. - Es nebiju domājusi…

-    Zinu jau, zinu, - Dīgija atteica un pasmaidīja. - Domāju, ka varēšu kaut ko iemācīties no tāda cilvēka, kas vispirms nomedīja āmriju un tikai pēc tam - trusi. Amrijas ir daudz ļaunākas, neģēlīgākas, bezbailīgākas un spītīgākas par pārējiem dzīvniekiem, to skaitā arī par hiēnām. Esmu redzējusi, kā viņas aizdzen leopardus no viņu medījumiem, viņas pat nebaidās stāties pretim alu lauvam. Pacentīšos turēties pa gabalu. Ja tev liksies, ka es sermuļus aizbaidu, pasaki man, un es tevi pagaidīšu šeit. Tikai neliec man doties mājās.

Eila atviegloti pasmaidīja, nodomādama, cik brīnišķīgi, ka viņai ir tāda draudzene, kas viņu tik ātri saprot. - Sermuļi ir tikpat nelietīgi kā āmrijas. Tie ir tikai mazāki, Dīgij.

-    Vai es tev varu kaut kā palīdzēt?

-      Mums vēl ir palicis cepetis. Tas varētu noderēt, bet vispirms ir jāatrod pēdas… pēc tam, kad būšu sameklējusi pietiekami daudz akmeņu.

Kad Eila bija salasījusi pietiekami daudz akmeņu un ielikusi tos maisiņā, kas bija piesiets pie jostas, viņa paņēma plecu somu un pārmeta to pār kreiso plecu. Tad, meklēdama labāko vietu, no kurienes sākt medības, jaunā medniece apstājās un izpētīja apkārtni. Dīgija turējās viņai blakus, kādu soli aiz muguras, un gaidīja, kad Eila noteiks virzienu, kurp doties. Gandrīz vai nolasījusi draudzenes domas, Eila sāka klusām viņai stāstīt.

-     Sermuļi netaisa alas. Tie savām mītnēm izmanto jebko, ko tik var atrast, pat trušu alas - pēc tam kad ir tos nogalinājuši. Dažkārt man šķiet, ka tiem nemaz nav vajadzīgas alas, kad nav mazuļu. Tie allaž pārvietojas: medī, skrien, rāpjas, paceļas pakaļkājās un skatās apkārt, un mūždien kādu nogalina, gan dienā, gan naktī, pat pēc tam, kad ir jau paēduši; šie zvēri var savu medījumu pat pamest. Sermuļi ēd pilnīgi visu: vāveres, trušus, putnus, olas, kukaiņus, pat sapuvušu un smirdīgu gaļu, bet pārsvarā tomēr pārtiek no svaiga medījuma. Iedzīti slazdā, tie izplata smirdīgu smaku; sermuļi to neizšļāc kā skunksi, bet smaka ir tikpat riebīga, turklāt tie taisa šādu troksni… - Eila izdeva tādu skaņu, kas pa pusei izklausījās pēc apslāpēta kliedziena un pa pusei pēc - rukšķēšanas. - Pārošanās laikā tie svilpo.

Dīgija no pārsteiguma bija pilnīgi mēma. Tikko viņa bija uzzinājusi par sermuļiem daudz vairāk nekā visā iepriekšējā mūžā. Viņa pat nezināja, ka sermuļi vispār izdod kādu skaņu.

-     Sermulienes ir labas mammas, viņām ir daudz bērnu… divas rokas… - Eila apklusa, domādama skaitļa vārdu. - Desmit, dažkārt ari vairāk mazuļu, citreiz tām piedzimst tikai daži. Tie paliek kopā ar mammu, līdz ir gandrīz vai pieauguši. - Jaunā medniece vēlreiz apklusa, lai kritiski nopētītu apkārtni. - Šajā gadalaikā, protams, ir vieglāk būt blakus mammai. Mēs meklējam pēdas… šķiet, ka blakus meldriem. - Eila sāka iet uz sniega kupenas pusi, kas vietām vairāk, vietām mazāk bija apklājusi meldru mudžekli, tie šajā vietā bija auguši jau vairākus gadus.

Dīgija viņai sekoja, brīnīdamās, kā gan draudzene var tik daudz zināt, jo nemaz nav par viņu vecāka. Dīgija bija pamanījusi, ka Eilas runa ik pa laikam apraujas, - tā bija vienīgā viņas satraukuma izpausme, bet tā Dīgija apjauta, cik labi draudzene jau tagad runā. Viņa reti kad runāja ātri, bet Eilas Mamutu valodas prasme bija tuvu perfektai, ja neņem vērā to, kā viņa izrunāja dažas skaņas. Dīgija domāja, ka viņas draudzene nekad netiks galā ar šo runas manieri, un ļoti cerēja, ka tā arī būs. Tā viņa izcēlās uz pārējo fona… un bija cilvēciskāka.

-     Meklē mazas pēdiņas ar pieciem pirkstiem, dažreiz ir redzami tikai četri; sermuļi salīdzinājumā ar pārējiem gaļēdājiem atstāj vismazākās pēdiņas, un viņu pakaļkājas iet pa tiem pašiem nospiedumiem kā priekškājas.

Dīgija nedaudz atpalika, vēroja un negribēja sabojāt trauslos pēdu nospiedumus. Ar katru sperto soli Eila uzmanīgi izpētīja apkārtni - sniega klāto zemi un katru nokritušo baļķi, visus krūmu zariņus, slaidos koku stumbrus, kailos bērzus un smagos, sniega pilnos priežu zarus ar tumšajām skujām. Pēkšņi jaunās mednieces modrais skatiens pārstāja šaudīties, tas sastinga no tā skata, kuru ieraugot viņai aizrāvās elpa. Lēnām nolikusi kāju pie zemes, viņa pasniedzās pēc plecu somas, no kuras izņēma lielu bizona cepeša gabalu un nolika to sev priekšā uz zemes. Pēc tam uzmanīgi atkāpās un pasniedzās pēc akmeņu maisiņa.

Dīgija nekustēdamās no mugurpuses vēroja Eilu, cenzdamās ieraudzīt to pašu, ko redzēja Eila. Beidzot viņa pamanīja kustību un tad ieraudzīja vairākus mazus, baltus zvēriņus, kas līkumotā gaitā virzījās uz viņu pusi. Zvēriņi skrēja ar pārsteidzošu ātrumu, kaut ari tiem bija jārāpjas pāri kritalām, jākāpelē augšā un lejā pa kokiem, jālaužas cauri krūmiem, jāizbrien cauri un jāapskrien apkārt bedrēm un plaisām un vēl piedevām jāaprij viss, ko tie savā ceļā atrada. Dīgija nekad agrāk nebija redzējusi mazos, rijīgos gaļēdājus, tāpēc tagad ar sajūsmu tos vēroja. Ik pa brīdim tie paslējās uz pakaļkājām; spīdīgās, melnās ačteles modri vēroja apkārtni, ausis kāri tvēra katru skaņu, bet oža tos nemaldīgi vilināja pie nelaimīgā medījuma.

Postošā mazo sermuļu orda sakļāvās kopā, izlocīdamās cauri strup- astu un peļu alām, palīzdama zem koku saknēm, meklējot ziemas miegā guļošas vardes un tritonus un mezdamās pakaļ maziem putnēniem, kas bija pārāk nosaluši un izsalkuši, lai spētu palidot. Zvēru galviņas šaudījās uz visām pusēm, mazās, melnās acu krellītes dedzīgi kvēloja, tie ar nāvīgu precizitāti uzklupa sava medījuma smadzenēm, pārkoda skaustu un jūga vēnu. Uzbrūkot bez jebkādiem sirdsapziņas pārmetumiem, sermuļi bija visprasmīgākie un asinskārākie slepkavas no visas dzīvnieku pasaules, un Dīgija ļoti nopriecājās, ka tie ir tik mazi. Sermuļiem nebija nekāda pamatota iemesla pārējo dzīvnieku slepkavnieciskai iznīcināšanai, vienīgi alkas nogalināt - kā arī nepārtraukti aktīvajiem zvēriņu ķermeņiem bija nepieciešams atrasties mūžīgā kustībā, kā daba bija to nolēmusi.

Sermuļus piesaistīja ceptās gaļas šķēle, un bez svārstīšanās tie meklēja īsāko ceļu pie tās. Pēkšņi sākās apjukums - pāri rijīgo sermuļu galvām sāka birt akmeņi, daži tika notriekti zemē, un gaisā uzvirmoja viņu nekļūdīgi spēcīgā smaka. Dīgija bija tik ļoti aizrāvusies ar zvēriņu vērošanu, ka bija palaidusi garām jaunās mednieces rūpīgos sagatavošanās darbus un veiklo akmeņu izmešanu.

Tad pēkšņi no nekurienes starp baltajiem sermuļiem uzradās liels, melns dzīvnieks, Eila bija pārsteigta, izdzirdot draudīgu rūcienu. Ari vilks bija devies pēc bizona šķēles, bet to aizturēja divi drosmīgi un bezbailīgi sermuļi. Atkāpies tikai nedaudz, melnais plēsējs saprata, kurš sermulis tikko bija padarīts nekaitīgs, un gaļas šķēles vietā paķēra beigto zvēriņu.

Bet Eila negrasījās ļaut melnajam vilkam nozagt viņas sermuli; viņa bija pielikusi pārāk lielas pūles, lai to nomedītu. Tas bija viņas medījums, un viņai to vajadzēja baltajai tunikai. Kad vilks jau cilpoja prom ar mazo, balto sermuli zobos, medniece devās tam pakaļ. Ari vilki ir gaļēdāji. Kad Eila vientulībā bija trenējusies medīšanā ar lingu, viņa bija tos pētījusi tikpat cītīgi kā sermuļus. Viņa izprata ari vilku uzvedību. Skrienot pakaļ vilkam, viņa paķēra kādu nolūzušu zaru. Sastopoties ar mērķtiecīgu uzbrukumu, vientuļais vilks varētu pamest sermuli.

Ja tur būtu bijis vesels bars, kaut vai tikai divi vilki, viņa nekad nebūtu mēģinājusi tik pārgalvīgi tiem uzbrukt, bet, kad melnais vilks apstājās, lai stingrāk saņemtu sermuli zobos, Eila, pacēlusi zaru, lai izdarītu spēcīgu triecienu, metās tam virsū. Viņa nedomāja par zaru kā par ieroci, jaunās mednieces mērķis bija vilku aizbaidīt, lai tas izbīlī izlaistu no zobiem mazo, pūkaino zvēriņu. Bet šoreiz izrādījās, ka izbīties nācās Eilai pašai. Nometis sermuli sev pie kājām, ar draudīgu un biedējošu rūcienu vilks metās viņai virsū.

Jaunās sievietes acumirklīga reakcija bija mest tam ar zaru, lai aizsargātos un atturētu uzbrūkošo vilku, bet viņas asais prāts sacīja: skrien! Bet, kad Eila koku pilnajā jaunaudzē atvēzējās ar sasalušo un trauslo zaru, tas sašķīda pret koku. Viņai rokā palika sapuvis stumbenis, bet tā asais gals tika ietrieks vilkam purnā. Pagaidām tas bija pietiekami, lai plēsēju uz brīdi atturētu. Arī vilks bija iebiedēts un nemaz vairs tik ļoti nealka viņai uzbrukt. Apstājies, lai paceltu zobos beigto sermuli, plēsējs izskrēja no kokiem apaugušās gravas.

Eila bija pārbijusies, dusmīga un pārskaitusies. Viņa nedrīkstēja pieļaut, ka sermulis tik viegli tiek nozagts. Medniece vēlreiz metās pakaļ vilkam.

-     Ļauj tam iet! - Dīgija sauca. - Te jau būs gana! Lai taču vilks to patur.

Bet Eila to nedzirdēja, viņa tam nepievērsa uzmanību. Vilks devās uz atklātu teritoriju, un Eila metās viņam cieši pa pēdām. Sniegdamās pēc akmens, viņa atklāja, ka maisiņā palikuši tikai divi vien, tomēr viņa skrēja vilkam pakaļ. Kaut arī jaunā sieviete sagaidīja, ka milzīgais plēsējs drīz vien no viņas atrausies, viņai bija vēl vienu reizi jāmēģina to apturēt. Ielikusi akmeni lingā, medniece to izmeta skrienošajam zvēram pa pēdām. Otrais akmens, kas acumirklī lidoja pakaļ pirmajam, piebeidza to, ko bija iesācis pirmais. Abi bija trāpījuši mērķī.

Vilkam nokrītot gar zemi, drošsirdīgā medniece izjuta milzīgu gandarījumu. Šis dzīvnieks nekad vairs neko viņai nezags. Pieskrējusi tam klāt, lai atgūtu savu nomedīto sermuli, Eila izlēma paņemt līdzi arī vilka ādu, bet, kad Dīgija bija beidzot pienākusi klāt, jaunā sieviete sēdēja blakus beigtajam melnajam vilkam un baltajam sermulim un nebija pakustējusies. Eilas sejas izteiksme radīja Dīgijā bažas.

-     Eila, kas tev kaiš?

-    Man vajadzēja ļaut vilcenei to paturēt. Man vajadzēja zināt, ka viņai ir iemesls, lai dotos pēc gaļas cepeša, kaut ari tur bija sermuļi. Vilki zina, cik tie ir neganti, un parasti vientuļš vilks svešā vietā atkāpsies, nemaz nemēģinot uzbrukt. Man vajadzēja viņai ļaut paņemt to sermuli.

-    Es nesaprotu. TU atguvi savu sermuli, turklāt vēl dabūji arī melna vilka ādu. Ko tu ar to gribēji sacīt - tev vajadzēja ļaut, lai viņa to patur?

-     Skaties! - Eila rādīja uz melnā vilka pavēderi. - Viņa zīda mazuli. Vilcenei ir mazuļi.

-     Vai tad vēl nav par agru, lai vilki apbērnotos? - Dīgija jautāja.

-     Jā, tas noticis daudz par agru. Un viņa bijusi vientuļniece. Tieši tāpēc šai vilcenei bijušas lielas grūtības atrast pietiekami daudz barības. Tieši tāpēc viņa nāca pēc cepeša un tik ļoti gribēja paturēt sermuli. Paskaties uz viņas ribām. Mazuļi viņai atņēmuši tik daudz spēka. Tur ir tikai kauli un āda. Ja vilcene būtu dzīvojusi vilku barā, bars būtu parūpējies, lai viņai būtu, ar ko barot bērnus, bet, ja viņa būtu dzīvojusi barā, tad viņai tagad nebūtu mazuļu. Parasti tikai vilku bara vadonei ir mazuļi, turklāt viņai nav parasta krāsa. Vilki ir pieraduši pie noteiktām krāsām un zīmēm. Viņa līdzinās tai baltajai vilcenei, kuru mēdzu vērot, kad pētīju vilku paradumus. Arī viņa pārējiem vilkiem nepatika. Viņa allaž centās pielabināties bara vadonei un vadonim, bet tie viņu negribēja. Pēc tam kad bars kļuva pārāk liels, viņa aizgāja. Varbūt baltajai vilcenei apnika, ka viņa nevienam nepatīk.

Eila paskatījās lejup uz melno vilcēni. - Tā arī viņa ir izdarījusi. Varbūt tieši tāpēc viņa gribēja mazuļus, jo jutās tik vientuļa. Bet viņai nevajadzēja tik agri apbērnoties. Dīgij, man šķiet, ka šī ir tā pati melnā vilcene, kuru redzēju, kad medījām bizonus. Viņa droši vien pameta savu baru, lai sameklētu kādu vientuļu vilku un pati izveidotu savu baru, jauni vilku bari tiek veidoti tieši tā. Bet ar vientuļajiem vilkiem nekad nav viegli. Vilkiem patīk medīt barā, un tie cits par citu rūpējas. Vilku bara vadonis allaž palīdz vadonei aprūpēt kucēnus. Tev kādreiz vajadzētu tos pavērot, vilkiem patīk rotaļāties ar saviem mazuļiem. Bet kur gan ir viņas tēviņš? Vai viņai tāds vispār ir? Varbūt viņš ir miris?

Dīgija bija pārsteigta, kad ieraudzīja Eilu cīnāmies ar asarām miruša vilka dēļ. - Eila, agrāk vai vēlāk visi vilki mirst. Mēs visi atgriežamies Mātes klēpī.

-    Es zinu, Dīgij, bet sākumā viņa bija citāda un pēc tam bija vientuļa. Vēl dzīvai esot, viņai vajadzēja kaut kam būt - kādam tēviņam, baram, pie kura piederēt, vai vismaz mazuļiem.

Dīgijai likās, ka viņa sāk saprast, kāpēc Eila tik ļoti pārdzīvo par kādu kaulainu, vecu, melnu vilcēni. Viņa iedomājās sevi vilcenes vietā. - Eila, viņai bija mazuļi.

-     Un tagad arī mazuļiem jāiet bojā. Viņiem nav sava bara. Nav pat tēva. Bez mātes viņi nomirs. Pēkšņi Eila pielēca kājās. - Es neļaušu mazuļiem nomirt!

-    Kā to saprast? Uz kurieni tu ej?

-     Iešu tos sameklēt. Sekošu melnās vilcenes pēdām līdz viņas alai.

-     Tas var būt bīstami. Varbūt tomēr arī citi vilki ir turpat tuvumā. Kā tu vari tik droši to zināt, ka viņa bija vientuļniece?

-     Dīgij, esmu par to pilnīgi droša. Man pietika ar to, ko redzēju.

-     Nu labi, Eila. Ja jau nevaru mainīt tavas domas, tad paklausies, ko teikšu.

-     Ko tad?

-Ja domā, ka skraidīšu te apkārt kopā ar tevi, meklēdama melnā vilka pēdas, tad pati vari nest savus sermuļus, - Dīgija sacīja, izmezdama no savas plecu somas piecus beigtus balto sermuļu rumpīšus. - Man jau pašai ir gana ko stiept savas lapsas! - Dīgija apmierināti smaidīja.

-    Ak, Dīgij! - Eila ar lielu sirsnību un mīlestību pasmaidīja draudzenei pretim. - Tu tos atnesi! - Abas jaunās sievietes apkampās, izrādīdamas viena otrai draudzības un mīlestības jūtas.

-    Eila, viena lieta ir pilnīgi skaidra. Tev blakus nekad nav garlaicīgi! - Dīgija palīdzēja Eilai ielikt sermuļus plecu somā. - Ko darīsi ar vilcēni? Ja mēs tagad to nepaņemsim, tad paņems kāds cits, un melna vilka āda nemaz nav tik bieži sastopama.

-     Es gribētu to paņemt, bet vispirms man jāatrod viņas mazuļi.

-      Nu labi. Tad es ņemšu vilcēni, - Dīgija piedāvājās, pārmezdama nedzīvo rumpi pār plecu. - Ja vēlāk būs laiks, es to nodīrāšu. - Viņa jau gribēja uzdot vēl kādu jautājumu, bet pārdomāja. Gan jau drīz viņa tāpat uzzinās, ko draudzene plāno darīt, ja atradīs mazuļus dzīvus.

Viņām bija jādodas atpakaļ uz gravu, lai uzņemtu pareizās pēdas. Vilcene bija labi papūlējusies noslēpt savas pēdas, zinādama, kāda vērtība ir tādai dzīvei, kuru viņa vada vientulībā. Vairākas reizes Dīgija bija pārliecināta, ka viņas ir pēdas pazaudējušas, arī viņa pati bija laba pēddzine, bet Eila bija apņēmusies turpināt un atkal tās sameklēja. Kad abas bija atradušas īsto vietu, par kuru Eila bija pārliecināta, ka tā ir vilcenes ala, saule jau rādīja vēlu pēcpusdienu.

-     Eila, teikšu tev godīgi. Neredzu nekādas dzīvības pazīmes.

-     Tā tam vajadzētu būt, ja mazuļi atstāti vieni paši. Ja mēs manītu kādas dzīvības pazīmes, tad tās tikai piesaistītu briesmas.

-     Varbūt tev ir taisnība, bet, ja tur iekšā ir mazuļi, kā tu panāksi, lai tie nāk laukā?

-    Šķiet, ka ir tikai viens veids, kā to uzzināt. Man būs jālien tur iekšā.

-     Eila, tu nedrīksti to darīt! Viena lieta ir novērot vilkus pa gabalu, bet nedrīkst taču līst iekšā viņu alās. Un ja nu tur ir vēl kāds, ne tikai kucēni? Te kaut kur tuvumā var blandīties vēl kāds pieaudzis vilks.

-    Vai tad tu redzēji kādas cita pieauguša vilka pēdas blakus melnās vilcenes pēdām?

-     Nē, bet man tomēr vēl joprojām nepatīk doma, ka tu līdīsi vilku alā.

-    Neesmu nākusi tālo ceļu, lai paliktu neziņā par to, vai tur iekšā ir kāds mazulis. Dīgij, man jālien iekšā!

Nolikusi plecu somu zemē, Eila devās uz mazo, tumšo caurumu zemē. Tas bija izrakts kādā vecā migā, kas jau sen bijusi pamesta, jo šī nebija tā pati labākā vieta vilku mājoklim, taču midzenis bija tas labākais, ko melnā vilcene spēja sameklēt pēc tam, kad viņas tēviņš - kāds vecs, vientuļš vilks, kuru bija piesaistījusi vilcenes pāragrā kopošanās vēlme, - bija gājis bojā cīniņā. Nometusies uz vēdera, Eila sāka līst iekšā vilku migā.

-     Eila, pagaidi! - Dīgija iekliedzās. - Ņem manu nazi!

Jaunā medniece pamāja, ielika nazi zobos un sāka rāpties dziļāk melnajā caurumā. Sākumā tas lēzeni gāja uz leju, pēc tam eja sašaurinājās. Pēkšņi Eila atklāja, ka ir iesprūdusi, un viņai bija jārāpjas atpakaļ.

-    Eila, mums vajadzētu iet. Kļūst jau vēls, un, ja tu nevari tur ielīst, tad neko nevar darīt.

-     Nē, - jaunā medniece neatkāpās no sava lēmuma un pāri galvai novilka biezo jaku. - Es tur iekļūšu iekšā.

Kamēr Eila nebija ielīdusi alā, viņa trīcēja no aukstuma, bet pēc pirmā posma, kur lēzenums gāja uz leju, eja kļuva itin šaura. Netālu no dibena, kur tā izlīdzinājās, ala kļuva plašāka, bet šķita, ka tā ir pamesta. Viņas pašas augums aizsedza gaismu, un jaunajai medniecei vajadzēja kādu brītiņu pagaidīt, līdz acis aprada ar tumsu, bet, sākot virzīties ārā, Eilai likās, ka izdzirdējusi kādu skaņu.

-    Vilks, mazais vilks, vai tu esi šeit? - viņa iesaucās, tad atcerējās tās daudzās reizes, kad bija vērojusi un klausījusies vilkos, jaunā sieviete žēlabaini iekaucās. Pēc tam Eila ieklausījās. No paša tumšākā un dziļākā migas padziļinājuma atskanēja klusa, maiga smilkstēšana, un jaunajai medniecei gribējās no prieka iekliegties.

Palīdusi tuvāk tai vietai, no kurienes nāca skaņa, viņa vēlreiz iekaucās. Smilkstēšana jau bija dzirdama tuvāk, tad Eila ieraudzīja divas spīdīgas actiņas, bet, kad viņa pasniedza roku pēc kucēna, kas atkāpās un klusām ierūcās, jaunā sieviete sajuta, ka asi zobiņi kā adatas iecērtas viņas rokā.

-    Au! Tev nu gan ir cīņas spars! - Eila ierunājās un pasmaidīja. - Tevi vēl mīt vēlme dzīvot. Nu, mazais vilcēn, nāc šurp! Viss būs labi. Nāc nu! Žēlabaini iekaukusies, viņa vēlreiz pastiepa roku pēc mazā vilcēna un sajuta spalvainu kamoliņu. Kārtīgi satvērusi to rokā, viņa vilka līdzi vilcēnu, kas visu ceļu laukā no alas sprauslāja un kārpījās. Beidzot jaunā medniece izlīda no alas.

-    Dīgij! Paskaties, ko es atradu! - Eila iesaucās, triumfējoši smaidīdama un paceldama gaisā mazo, pelēko, pūkaino vilcēnu.

= 23 =

Jondalars atradās velēnu mitekļa ārpusē, staigādams šurpu tupu starp galveno ieeju un zirgu piebūvi. Pat Taluta vecajā, siltajā jakā, kas bija viņam mugurā, saulei norietot, viņš juta temperatūras pazemināšanos. Jau vairākas reizes jaunais vīrietis bija uzkāpis augšā pa nogāzi tajā virzienā, kur bija aizgājušas Eila un Dīgija, un pašlaik jau domāja tur uzkāpt vēlreiz.

Jau kopš paša rīta, kad abas sievietes bija aizgājušas, Jondalars bija centies apslāpēt urdošo nemieru, un, kad pēcpusdienā jaunais vīrietis sāka uztraukti soļot, nekur sev nerazdams mieru, pārējie apmetnes ļaudis žēlīgi smaidīja, bet tagad viņš savās bažās vairs nebija viens. Arī Talija bija vairākas reizes mērojusi ceļu augšā uz nogāzi, un Taluts sāka runāt, ka jāpulcē meklētāju grupa, kas ar lāpām dosies meklēt Eilu un Dīgiju. Pat Vīnija un Skrējējs izskatījās tramīgi.

Kad brīnišķīgais, sarkanais saules disks aizslīdēja aiz mākoņiem un palika karājamies pašā zemes malā, tas parādījās kā asi izteikts spožs gaismas aplis un izskatījās pārdabisks, ne kā no šīs pasaules nācis, nenosakāma lieluma, pārāk pareizs un simetrisks, lai iederētos dabiskajā vidē. Bet kvēlojošais, sarkanais aplis piešķīra krāsu arī mākoņiem un nedaudz veselīgāku izskatu bālajam, spocīgajam pusmēnesim, kas karājās zemu pie rietumu puses debesīm.

Kad Jondalars jau atkal grasījās kāpt nogāzē, tās virsotnē parādījās divi silueti, kuri izcēlās pret izteiksmīgo mēļas krāsas fonu, kas pakāpeniski pārgāja uz tumšu indigo toni. Augstu debesīs mirguļoja tikai viena vientuļa zvaigzne. Atviegloti nopūties un pēc pēkšņās spriedzes atslābuma juzdamies apreibis, Jondalars atspiedās pret velvētās ejas mamutu ilkņiem. Viņas bija sveikas un veselas. Eila bija atgriezusies.

Bet kur gan viņas tik ilgi klīdušas? Viņām taču vajadzēja zināt, ka visi uztrauksies. Kas gan abas bija tik ilgi aizkavējis? Varbūt Eilai un Dīgijai bija draudējušas kādas briesmas? Viņam tomēr vajadzēja sekot abām sievietēm pa pēdām.

- Viņas nāk! Viņas nāk! - Latija sauca.

Ļaudis, pa pusei apģērbušies, izskrēja laukā no velēnu mītnes; tie, kas bija silti saģērbušies, devās sievietēm pretim.

-     Kur jūs tik ilgi bijāt? Ir jau gandrīz tumšs. Kur jūs bijāt? - Jondalars pieprasīja paskaidrojumus, līdzko abas sievietes bija nonākušas pie būdas.

Eila pārsteigti viņā pavērās.

-      Vispirms ievedīsim viņas iekšā, - Talija norīkoja. Dīgija zināja, ka māte nebūt nav sajūsmā par viņas vēlo pārnākšanu, bet viņas bija bijušas prom visu dienu, bija pārgurušas, turklāt laukā strauji sāka kristies temperatūra. Pārmetumi varēja pagaidīt, vispirms Talijai vajadzēja pārliecināties, ka abām ceļiniecēm nekas nekait. Abas jaunās sievietes tika steidzīgi ievestas iekšā cauri priekšnamam - pie ēdiena gatavošanas pavarda.

Dīgija, laimīga par to, ka beidzot var noņemt smago nastu, nosvieda no pleciem melnās vilcenes rumpi, kas bija sasalis ragā un ieņēmis viņas plecu formu. Kad viņa nometa vilku uz paklājiņa, visapkārt atskanēja pārsteiguma pilni izsaucieni un Jondalars nobālēja. Tātad briesmas tomēr bijušas.

-    Tas ir vilks! - Druvezs iesaucās, ar sajūsmas pilnu skatienu nomērīdams māsu. - Kur jūs to vilku dabūjāt?

-    Pagaidiet, līdz ieraudzīsiet, kas ir Eilai, - Dīgija sacīja, izņemdama no plecu somas baltās polārlapsas.

Ar vienu roku Eila izcēla no somas sasalušos sermuļus, ar otru kaut ko uzmanīgi turēja zem siltās jakas ar kažokādas kapuci.

-    Tie ir ļoti skaisti sermuļi, - Druvezs atzina, nebūdams tādā sajūsmā par mazajiem, baltajiem sermuļiem kā par melno vilku, bet negribēdams Eilu aizvainot.

Eila puisim uzsmaidīja, tad atraisīja auklu, ko bija apsējusi siltajai jakai ap vidukli, un no azotes izvilka ārā mazu, pelēku, spalvainu kamoliņu. Visi skatījās, kas tas tāds ir, Pēkšņi kamoliņš pakustējās.

Vilcenes kucēns bija ērti iesnaudies pie Eilas siltā ķermeņa zem biezās jakas, bet viņu nobiedēja gaisma, troksnis un nepazīstamās smakas. Kucēns iesmilkstējās un mēģināja atkal pieglausties sievietei, kuras smarža un siltums jau bija kļuvuši pazīstami. Eila nolika mazo, pūkaino radībiņu uz zīmēšanas smilšu laukumiņa. Mazais vilcēns pieslējās kājās, paspēra pāris grīļīgu solīšu, tad pēkšņi pietupās un uztaisīja peļķīti, ko mīkstās, sausās smiltis ātri uzsūca.

-    Tas ir vilks! - Danugs iesaucās.

-     Mazs vilcēns! - Latija piebalsoja, viņas acis priekā mirdzēja.

Eila redzēja, ka Ridags pieliecas tuvāk, lai aplūkotu mazo zvērēnu. Zēns pastiepa roku, kucēns to paostīja un nolaizīja. Ridaga smaids liecināja par neviltotu prieku.

-     Eila, kur tu dabūji mazo vilcēnu? - puisēns ar zīmēm vaicāja.

-    Tas ir garš stāsts, - Eila rādīja pretim, - pastāstīšu vēlāk. - Viņa veikli novilka silto jaku. Nezija to paņēma un pasniedza viņai karstas tējas krūzīti. Jaunā sieviete pateicīgi pasmaidīja un iedzēra malciņu.

-     Nav svarīgi, kur viņa to dabūja. Ko viņa ar to darīs? - Frabeks interesējās. Eila zināja, ka vīrietis ir apguvis zīmju valodu, kaut arī pats apgalvoja, ka neprotot. Viņš ļoti labi bija apjautis Ridaga teikto. Eila pagriezās pret Frabeku.

-    Vai zini, Frabek? Es grasos par vilcēnu rūpēties. - Eilai to pasakot, viņas acis izaicinoši iespīdējās. - Es nogalināju viņa māti, - viņa rādīja melnās vilcenes virzienā, - un tāpēc rūpēšos par viņas bērnu.

-     Tas nav bērns, bet gan vilks! Tas ir zvērs, kas var savainot cilvēkus, - Frabeks atbildēja. Eila reti kad bija ieņēmusi tik noteiktu stāju attiecībā pret šo vīrieti vai jebkuru citu apmetnes iemītnieku, un Frabeks bija atklājis, ka jaunā sieviete, lai izvairītos no konflikta vai arī kad viņš bija gana nejauks, nenozīmīgās lietās bieži vien piekāpjas. Viņš nebija cerējis saņemt tādu tiešu pretestību, un viņam tas nemaz nepatika, it īpaši jau tāpēc, ka varēja nojaust - lietas nevirzīsies viņam vēlamajā gultnē.

Paskatījies uz mazo vilcēnu, pēc tam uz Frabeku, Manuvs sirsnīgi pasmaidīja. - Frabek, vai tad tu baidies, ka šis dzīvnieks var tev nodarīt pāri?

Smieklu rēkoņa lika Frabekam no dusmām nosarkt. - Es jau tā nebiju to domājis. Vilki var savainot cilvēkus. No sākuma bija zirgi, tagad jau parādās vilki. Kas būs pēc tam? Es neesmu dzīvnieks un negribu dzīvot kopā ar tiem, - viņš sacīja. Pateicis savu sakāmo, Frabeks aizslāja prom, nebūdams gatavs pārbaudīt, vai pārējie Lauvas apmetnes iemītnieki atbalstīs viņa viedokli vai Eilu ar viņas dzīvniekiem, ja viņš piespiestu tiem izdarīt izvēli.

-     Nezij, vai tev vēl ir palicis pāri kāds gaļas gabals no bizonu cepeša?

-    Tu droši vien esi izbadējusies. Es tev tūlīt sarūpēšu pusdienas.

-     Ne jau es esmu badā, bet gan mazais vilcēns, - Eila sacīja.

Nezija atnesa Eilai cepeša šķēli, brīnīdamās, kā gan tāds mazs radījums spēs to apēst. Bet Eila atcerējās mācību, ko bija saņēmusi sen: mazuļi drīkst ēst to pašu, ko viņu mammas, bet ēdamajam ir jābūt mīkstākam, vieglāk sakošļājamam un norijamam. Reiz viņa uz savu alu bija atnesusi ievainotu alu lauvas mazuli un barojusi to ar galu un buljonu, nevis pienu. Ari vilki ir gaļēdāji. To viņa atcerējās no tām dienām, kad bija vilkus vērojusi, lai ko vairāk par tiem uzzinātu; vecie vilki bieži vien sakošļāja un norija barību, tā varēja aiznest gaļu atpakaļ uz midzeni, kur to atvēma, lai mazie vilcēni varētu paēst. Bet Eilai nebija barība jāsakošļā, viņai bija rokas un ass nazis, viņa varēja to sagriezt.

Pēc tam kad bija sagriezusi gaļu mazos gabaliņos un saspaidījusi putriņā, Eila ielēja bļodiņā ari nedaudz silta ūdens, lai temperatūra vairāk līdzinātos mātes pienam. Kucēns jau bija sācis apošņāt zīmējamā laukuma teritorijas malas, bet šķita, ka viņam bail iziet no šis smilšu bedres ārā. Apsēdusies uz paklājiņa, Eila pastiepa roku un klusām pasauca vilcēnu. Viņa bija paņēmusi to no aukstas un vientulīgas alas un atnesusi siltumā un omulībā, jau viņas smarža vien vilcēnam asociējās ar drošību. Pūkainais kamoliņš gāzelēdamies nāca pie izstieptās rokas.

Sākumā viņa to paņēma rokās, lai pārbaudītu. Tuvāka apskate atklāja, ka mazais vilcēns ir puika un vēl ļoti jauns, droši vien ne vairāk kā viens pilns mēneša cikls ir pagājis kopš viņa dzimšanas. Eilai būtu gribējies uzzināt, vai viņam bijuši ari brālīši un māsiņas un, ja bijuši, kad tie nomiruši. No pirmās izpētes nelikās, ka vilcēns būtu ievainots, un tas nešķita arī trūcīgi barots, kaut gan pati melnā vilcene neapšaubāmi bija īsts kaulukambaris. Kad Eila iedomājās par briesmīgajiem upuriem, ko melnajai vilcenei vajadzējis nest, lai saglabātu šī kucēna dzīvību, tas viņai atgādināja par tiem smagajiem pārbaudījumiem, ko pati reiz pārdzīvojusi, un tas stiprināja viņas apņemšanos. Ja viņa pratīs, tad saglabās vilcenes dēla dzīvību, lai ko tas arī prasītu, - ne Frabeks, ne arī kāds cits nespēs viņu no tā atturēt.

Turēdama kucēnu klēpī, Eila iemērca pirkstu smalki sakapātās gaļas virumā un pielika to vilcēnam pie purniņa. Mazulis bija izsalcis. Piebāzis purniņu, viņš nolaizīja jaunās sievietes pirkstu pavisam tīru. Iebraukusi virumā vēlreiz, viņa ar pirkstu to pasmēla, arī šoreiz vilcēns dedzīgi to nolaizīja tīru. Turēdama mazuli klēpī, Eila turpināja viņu barot, sajuzdama, ka mazais puncītis kļūst apaļāks. Sajutusi, ka nu jau būs gana, viņa pielika tam pie purniņa ūdens trauku, bet vilcēns to tikai paošņāja. Tad, piecēlusies kājās, jaunā sieviete aiznesa savu lolojumu pie Mamuta pavarda.

- Man šķiet, ka tur, pie tā sola, tu atradīsi kādu vecu grozu, - Mamuts teica, sekodams viņai pa pēdām.

Eila uzsmaidīja vecajam vīram. Viņš bija precīzi nolasījis savas audzēknes domas. Parakņājusies kaudzē, jaunā sieviete atrada lielu, pītu vārāmo katlu, kas vienā pusē bija izjucis, un nolika to pie savas gultas galvgaļa. Kad viņa bija ielikusi tajā vilcēnu, tas sāka smilkstēt un gribēja tikt laukā. Paņēmusi mazuli rokās, Eila vēlreiz pārlaida acis mantu kaudzei, nebūdama īsti droša par to, kas mazajam varētu noderēt. Viņai ļoti gribējās ņemt to blakus sev gultā, bet viņa jau bija to piedzīvojusi, kad auga Vīnija un Mazulis. Vēlāk būs ļoti grūti dzīvnieku no tā atradināt, turklāt Jondalars varbūt nemaz negribēs gulēt vienā gultā ar vilku.

-     Grozā viņam nepatīk. Vilcēns droši vien grib gulēt pie mammas un citiem brālīšiem un māsiņām, - Eila noteica.

-     Zini ko, Eila? Iedod viņam kādu no savām mantām, - Mamuts ierosināja. - Kaut ko mīkstu, ērtu un pazīstamu. Tagad tu esi viņa mamma.

Jaunā sieviete pamāja un pārskatīja savu garderobi. Viņai nekā daudz nebija. Skaistais Dīgijas dāvātais tērps, tad vēl viens, ko pati bija uzmeistarojusi, pirms viņi atstāja ieleju, un vēl visādi sīkumi, ko bija sadevuši pārējie ļaudis, lai viņai būtu drēbes, ko nomainīt. Dzīvojot klanā, Eilai bija bijuši daudz apmetņu, un pat ielejā…

Pēkšņi viņa pamanīja mugursomu, kuru bija atnesusi no ielejas, tā stāvēja nolikta mantu glabātavā, nostāk no pārējām lietām. Pārmeklējusi somu, Eila izvilka Durka apmetni, bet, paturējusi to kādu bridi, viņa ādas gabalu salocīja un nolika atpakaļ. Jaunā sieviete nespēja no tā atteikties. Tad viņa atrada savu veco klana apmetni, kas bija izgatavots no mīkstas ādas. Reiz viņa bija tādu valkājusi, cik vien sevi atcerējās, viņa bija to aptinusi sev apkārt un sasējusi ar garu auklu, tā bija noticis līdz pat tai dienai, kad viņi kopā ar Jondalaru aizjāja no ielejas. Tagad šķita, ka pagājusi jau vesela mūžība. Izklājusi grozu ar klana apmetni, viņa ielika tajā vilka kucēnu. Paošņājies apkārt, tas ātri iekārtojās un drīz vien jau bija cieši aizmidzis.

Pēkšņi Eila sajuta lielu nogurumu un izsalkumu, viņai mugurā joprojām atradās sniegā piemirkušās drēbes. Noāvusi slapjos zābakus ar saveltas mamutu vilnas oderi, Eila uzvilka sausas drēbes un mīkstus mājas apavus, kurus Taluts bija iemācījis viņai izgatavot. Jaunā sieviete savā pieņemšanas ceremonijā bija ieinteresējusies par šiem apaviem, kas vadonim bija kājās, un piedabūjusi, lai Taluts viņai parāda, kā tie izgatavojami.

Apavi tika gatavoti, ievērojot dabiskās brieža vai aļņa īpatnības: šo zvēru pakaļkājām ir tāds pats izliekums, kāds ir cilvēka kājai. Āda tiek pārgriezta zem kājas locītavas un novilkta vienā gabalā. Pēc apstrādes apakšējā daļa tiek ar dzīslām sašūta pēc vajadzīgā izmēra un apava augšdaļa virs potītes apsieta ar auklām vai saitēm. Rezultātā iznāk viengabalaina, silta un ērta kurpe - zeķe.

Pārģērbusies Eila devās uz piebūvi pārbaudīt zirgus un tos nomierināt, bet, sākot glaudīt ķēvi, viņa sajuta pretestību un neļaušanos glāstiem.

-     Tu saod vilka smaku, vai ne, VInij? Tev būs pie tās jāpierod. To nāksies darīt jums abiem. Vilks kādu bridi dzīvos te, kopā ar mums. Pastiepusi rokas, viņa ļāva abiem zirgiem tās apostīt. Skrējējs, sprauslājot un mētājot galvu, atkāpās, pēc tam vēlreiz apostīja sievietes rokas. Vīnija ielika purniņu Eilas plaukstās, bet ķēves ausis bija pieglaustas pie galvas, un viņa neizlēmīgi mīņājās. - VInij, tu pieradi pie Mazuļa, tāpēc pieradīsi ari pie… Vilka. Rit, kad tas pamodīsies, atnesīšu viņu pie tevis. Kad ieraudzīsi, cik viņš ir maziņš, tad sapratīsi, ka tāds mazulis nevar tev nodarīt pāri.

Atgriezusies pie Mamuta pavarda, Eila ieraudzīja Jondalaru, kas nolūkojās vilka kucēnā. Vīrieša sejas izteiksme bija neizprotama, bet jaunajai sievietei likās, ka viņa Zelandoni vīra acīs redz ziņkārību un tādu kā maigumu. Pacēlis galvu un ieraudzījis nākam Eilu, Jondalars sarauca pieri tik pazīstamajā rievā.

-     Eila, kāpēc tu tik ilgi biji prom? - viņš vaicāja. - Visi jau bija gatavi iet jūs meklēt.

-     Mēs tā nebijām plānojušas, bet, tiklīdz ieraudzīju, ka manis nogalinātā melnā vilcene baro bērnus, man bija tie jāsameklē, - Eila paskaidroja.

-     Kāda tam nozīme? Vilki visu laiku iet bojā, Eila! - Jondalars bija sācis sarunu normālā tonī, bet bailes par viņas drošību izlauzās kā dusmas. - Tas bija muļķīgi tā dzīt vilkam pēdas. Ja jūs būtu uzdūrušās vilku baram, tie būtu jūs saplosījuši gabalos. - Jondalars bija bijis slims no uztraukumiem un kreņķiem, bet kopā ar atvieglojumu nāca arī nedrošības izjūta, kā ari nedaudz izmisuma un dusmu.

-    Jondalar, man tas ir no svara, - Eila aizsvilās, mezdamās aizstāvēt vilcēnu. - Un es nemaz neesmu tik stulba! Es jau nogalināju gajēdājus, pirms sāku medīt citus zvērus. Es pazīstu vilkus. Ja tur būtu bijis vilku bars, es nekad nebūtu sekojusi pa vilcenes pēdām, kas aizveda uz viņas midzeni. Bars būtu parūpējies par viņas mazuli.

-     Pat ja tā bija vientuļa vilcene, kāpēc tu visu dienu dzinies pakaļ vienam mazam vilcēnam? - Jondalara balss bija kļuvusi skaļāka. Tā viņš atbrīvojās no uztraukuma un mēģināja Eilu pārliecināt vairs nekad tā neriskēt.

-     Tas kucēns bija viss, kas melnajai vilcenei piederēja. Es nevarēju pieļaut, ka viņš nomirst bada nāvē, jo nogalināju viņa mammu. Ja neviens nebūtu parūpējies par mani, kad biju maza, ari manis nebūtu starp dzīvajiem. Tāpēc ari man ir jārūpējas par neaizsargātām dzīvām radibiņām, pat par vilka kucēnu. - Ari Eila bija sākusi runāt skaļāk.

-    Tas nav viens un tas pats. Vilks ir dzīvnieks. Eila, tev nu gan vajadzēja būt vairāk prāta, lai riskētu ar dzīvību vilka kucēna dēj, - Jondalars kliedza. Šķita, ka viņam neizdodas Eilu pārliecināt. - Šis nav īstais laiks, lai visu dienu pavadītu laukā.

-    Jondalar, man ir prāts un pašai sava galva uz pleciem, - Eila atbildēja, un viņas acis meta dusmu zibeņus. - Es biju tā, kas visu dienu bija laukā. Vai tev šķiet, ka nezinu, kāds ārā ir laiks? Vai tev šķiet, ka nezinu, kad manai dzīvībai draud briesmas? Es par sevi mācēju parūpēties, vēl pirms tu ieradies manā ielejā, un biju saskārusies ar daudz lielākām briesmām. Es pat varēju parūpēties ari par tevi. Man nebūt nav vajadzīgi tavi pārmetumi, ka esmu stulba un man nav prāta!

Ļaudis, kas sāka sapulcēties pie Mamuta pavarda un kļuva par strīda aculieciniekiem, nervozi smaidīja un centās tam nepievērst uzmanību. Paskatījies apkārt, Jondalars pamanīja, ka vairāki cilvēki smaida un savā starpā sarunājas, bet uz visu pārējo fona īpaši izcēlās viens tumšādains vīrietis ar spīdošām acīm. Vai gadījumā viņa platajā smaidā nebija manāma augstprātība?

-     Tev taisnība, Eila. Es tev neesmu vajadzīgs, vai ne? Neesmu tev nekam vajadzīgs, - Jondalars ātrumā izspļāva, tad, ieraudzījis, ka tuvojas Taluts, pajautāja: - Talut, vai tev nebūtu iebildumu, ja es pārceltos pie ēdienu gatavošanas pavarda? Centīšos nevienam nemaisīties pa kājām.

-     Nē, protams, man nav iebildumu, bet…

-     Paldies, tad jau labi, - Zelandoni vīrietis noteica un pagrāba savu guļamādu un mantas no gultas, kurā bija gulējis kopā ar Eilu.

Eila šķita galīgi satriekta un nejutās savā ādā, domājot, ka Jondalars patiešām nevēlas gulēt viņai blakus. Viņa jau gandrīz vai bija gatava lūgties, lai viņš neaiziet, bet lepnums viņu no tā atturēja. Viņi bija gulējuši vienā gultā, bet jau ļoti sen nebija dalījušies Baudas veltē, tāpēc jaunā sieviete bija pārliecināta, ka Jondalars viņu vairs nemīl. Ja jau viņš viņu vairs nemīlēja, tad Eila nelūgsies viņu palikt, kaut ari, iedomājoties par to, jaunās sievietes kuņģis no bailēm un bēdām sarāvās čokurā.

-     Tad jau paņem ari savu pārtikas devu, - viņa sacīja, kad vīrietis stūķēja mugursomā visu savu mantību. Tad, mēģinādama padarīt šķiršanos ne tik pilnīgu un galīgu, viņa piebilda: - Kaut gan nezinu, kas tev tur gatavos ēst. Tas jau nemaz nav īsts pavards.

-    Kā gan tu domā, kas man gatavoja ēst, kad ceļoju? Vai tā bija Doni? Man nav vajadzīga sieviete, kas par mani rūpētos. Pats māku gatavot ēst! - Un tā viņš aizmetās prom, sagrābies pilnas rokas ar zvērādām, izgāja cauri Lauvas un Lapsas pavardiem un nometa savas guļamādas blakus darbarīku izgatavošanas teritorijai. Vērojot Jondalaru aizejam, Eila nespēja tam noticēt.

Visa mītne zumēja no runām par abu jauniešu šķiršanos. Izdzirdējusi jaunumus, šurp pa koridoru skrēja Dīgija, ari nespēdama tam noticēt. Viņas abas ar māti bija devušās uz Sumbra pavardu, lai klusām aprunātos, kamēr Eila bija barojusi vilcēnu. Dīgija, kas ari bija pārģērbusies sausās drēbēs, izskatījās saņēmusi sodu un tagad bija apņēmības pilna. Viņām tomēr nevajadzēja palikt laukā tik ilgi gan pašām savas drošības dēļ, gan to uztraukumu dēļ, ko bija sagādājušas pārējiem ļaudīm; taču, būdama vēlreiz tādos pašos apstākļos, Dīgija būtu rīkojusies tieši tāpat. Talija gribēja aprunāties ari ar Eilu, bet saprata, ka tas nav vajadzīgs, īpaši jau pēc tam, kad bija noklausījusies Dīgijas stāstu. Eila bija teikusi Dīgijai doties atpakaļ, pirms abas bija sākušas bezjēdzīgo vilcenes midzeņa pēdu dzīšanas pasākumu, turklāt abas bija pieaugušas jaunas sievietes, kas ļoti labi mācēja pašas par sevi parūpēties, bet Talija nekad mūžā nebija bijusi tik ļoti noraizējusies par savu meitu.

Nezija piebakstīja Tronijai; abas sievietes piepildīja šķīvjus ar uzsildītu ēdienu, aiznesa tos uz Mamuta pavardu un pasniedza Eilai un Dīgijai. Varbūt viss nokārtosies, kad abas būs paēdušas un pastāstījušas savus piedzīvojumus?

Visi bija atturējušies uzdot jautājumus par vilcēnu, kamēr jaunās sievietes nebija pārģērbušās siltās drēbēs, paēdušas un arī mazais kucēns aprūpēts. Kaut arī Eila šķita ļoti izsalkusi, tagad viņai bija grūti norīt kādu kumosu. Viņa turpināja skatīties tajā virzienā, kur bija aizgājis Jondalars. Šķiet, ka visi pārējie ļaudis bija sanākuši pie Mamuta pavarda, gaidīdami aizraujošā piedzīvojuma izklāstu, kas tiks stāstīts un vēlreiz pārstāstīts. Par spīti Eilas noskaņojumam, visi alka dzirdēt stāstu, kā Eila atgriezās mājās ar vilka kucēnu.

Dīgija sāka stāstīt par dīvainajiem apstākļiem, kurus abas piedzīvojušas, ņemot polārlapsas ārā no cilpām. Tagad viņa bija pilnīgi pārliecināta, ka apgrauztā lapsa bija melnās, novājinātās un izsalkušās vilcenes nedarbs, tā viena pati nespēja nomedīt ne briedi, ne zirgu, ne bizonu un bija mielojusies ar cilpās iekļuvušajām lapsām. Eila minēja, ka, iespējams, melnā vilcene bija sekojusi Dīgijai pa pēdām un ielāgojusi, kur viņa izliek cilpas. Tad Dīgija izstāstīja par Eilas vēlmi iegūt baltos sermuļus, lai kaut ko kādam izgatavotu; šoreiz neesot derējusi polārlapsa, bet gan baltie sermuļi.

Jondalars ieradās tad, kad stāstīšana jau bija sākusies, un, cenšoties palikt neviena neievērots, apsēdās pie sienas. Viņš jau tagad nožēloja un šaustīja sevi par pārsteidzīgo aiziešanu, bet juta, ka nobāl, izdzirdējis Dīgijas piezīmi. Ja Eila kādam grasījās kaut ko šūt no baltas kažokādas un negribēja to darīt no polārlapsas, tad tas noteikti bija tāpēc, ka viņa jau šim kādam bija uzdāvinājusi baltu polārlapsu. Un Jondalars ļoti labi zināja, kam savā pieņemšanas ceremonijā viņa bija uzdāvinājusi baltu polārlapsu. Aizvēris acis, Jondalars savilka dūres klēpī. Viņš pat negribēja par to domāt, bet nespēja no šīm domām izvairīties. Tātad Eila no baltajiem sermuļiem pagatavos kaut ko tumšādainajam vīrietim, Ranekam, kas baltajās kažokādās izskatījās vienkārši satriecoši.

Arī Raneks savā galvā prātoja - kurš šis kāds varētu būt? Viņam bija aizdomas, ka tas varētu būt Jondalars, bet klusībā cerēja, ka varbūt tomēr kāds cits - varbūt viņš pats? Tā viņam prātā ienāca kāda doma: vai nu Eila viņam kaut ko pašūs, vai ne, bet viņš pats varētu kaut ko viņai izgatavot. Raneks atcerējās jaunās sievietes sajūsmu un prieku par izgrebto zirdziņu, ko bija viņai uzdāvinājis, un viņam šī doma ļoti iepatikās - vajadzētu izgatavot viņai vēl kaut ko, kaut ko tādu, kas viņu atkal iepriecinātu, īpaši jau tagad, kad lielais, blondais vīrs bija aizvācies. Jondalara klātbūtne allaž uz viņu bija iedarbojusies kā ierobežojums, bet, ja jau Zelandoni vīrs pats atteicās no savām pirmtiesībām, atstādams Eilas gultu un pavardu, tad Raneks uzskatīja, ka viņam visi ceļi paveras, lai aplidotu Eilu vēl uzstājīgāk.

Mazais vilcēns miegā iesmilkstējās, un Eila, sēdēdama uz savas gultas, pastiepa roku un noglāstīja kucēnu, lai viņu nomierinātu. Sava īsā mūža laikā vienīgā reize, kad mazulis bija juties siltumā un drošībā, bija blakus savai mammai, taču tā bija bieži viņu pametusi vienu pašu aukstajā un tumšajā midzenī. Bet Eilas roka bija izcēlusi viņu laukā no biedējošās un vientulīgās alas un sagādājusi viņam siltumu, barību un drošības izjūtu. Zem sievietes mierinošā glāsta vilcēns, nemaz nepa- modies, atkal ērti iekārtojās.

Eila ļāva Dīgijai stāstu turpināt, tikai iestarpināja kādu piezīmi un paskaidrojumu. Viņai nemaz nebija noskaņojuma runāt, un interesanti bija tas, ka otras jaunās sievietes stāstījums nebūt nelīdzinājās tam, ko viņa pati būtu stāstījusi. Tas bija patiess,-tikai izstāstīts no cita redzējuma, Eila bija mazliet pārsteigta par savas draudzenes iespaidiem. Viņa pati nebija šo situāciju uztvērusi kā tik bīstamu. Izrādās, ka Dīgija bija daudz vairāk nobijusies no vilcenes; šķita, ka viņa patiešām neizprot vilku paradumus.

Vilki bija pieskaitāmi pie miermīlīgākajiem gaļēdājiem, un viņu rīcība bija paredzama, ja vien pievērš uzmanību viņu signāliem; sermuli bija daudzreiz asinskārīgāki, un lāči - neprognozējamāki. Vilki reti kad uzbruka cilvēkiem.

Bet Dīgija par vilkiem tā nedomāja. Viņa aprakstīja, kā vilcene bija draudīgi metusies Eilai virsū un kā Dīgija esot nobijusies. Bijusi bīstama situācija, pat ja Eila spējusi atvairīt vilcenes uzbrukumu. Eilu varēja savainot, bet droši vien viņa būtu palikusi dzīva, jo vilcene esot atkāpusies un, tiklīdz paķērusi zobos beigto sermuli, tā laidusies prom. Kad Dīgija stāstīja, kā Eila pirmoreiz ielīdusi vilcenes migā, visi apmetnes ļaudis ar sajūsmu Eilā noraudzījās. Viņi to uzskatīja vai nu par ļoti drosmīgu, vai ari pārdrošu, taču pati jaunā sieviete sev nepiedēvēja ne vienu, ne otru īpašību. Viņa bija zinājusi, ka tuvumā nav neviena pieauguša vilka, jo citu vilku pēdu nebija. Melnā vilcene bija vientuļniece, varbūt aizklīdusi tālu no savas parastās teritorijas, un tagad - beigta.

Dīgijas izteiksmīgais stāstījums par Eilas varoņdarbiem vienā no klausītājiem izsauca ko vairāk par vienkāršu sajūsmu. Jondalars sāka uztraukties arvien vairāk un vairāk. Viņš savā prātā izpušķoja šo stāstu vēl pamatīgāk, iztēlojās, kā Eilai uzbrūk vilku bars, viņa ir savainota un asiņo, un varbūt ir noticis pats ļaunākais. Viņš vairs nespēja to paciest, un Zelandoni vīrieša agrākais uztraukums atgriezās ar dubultu spēku. Ari citi ļaudis izjuta kaut ko līdzīgu.

-     Eila, tev nevajadzēja sevi pakļaut tādām briesmām, - sacīja sieviešu vadone.

-     Māt! - Dīgija iesaucās. Talija bija solījusi meitai, ka nepieminēs savu uztraukumu.

Ļaudis, kas joprojām atradās piedzīvojumu stāsta varā, saviebās par dramatiskā stāstījuma pārtraukšanu - notikušais tika pasniegts ļoti meistarīgi. Tas, ka stāsts bija patiess, palielināja adrenalīnu, un, kaut ari vēlāk tas tiks vēl daudz reižu atkārtots, tam nekad vairs nebūs pirmās noklausīšanās svaiguma iespaida. Noskaņa bija sabojāta - galu galā Eila taču tagad bija sveika un vesela atgriezusies mājās.

Eila paskatījās uz Taliju un pēc tam uz Jondalaru. Jaunā sieviete bija ievērojusi, kad viņš atgriezās pie Mamuta pavarda. Jondalars bija dusmīgs, un izskatījās, ka arī Talija jūtas tāpat. - Es nemaz nebiju tādās briesmās, - Eila sacīja.

-     Vai tad tev šķiet, ka līšana vilka midzenī nav bīstama? - Talija jautāja.

-    Tur nebija nekā bīstama. Tas bija vientuļa vilka midzenis, un vilcene jau bija mirusi. Es tikai devos sameklēt viņas bērnus.

-     Var jau būt, bet vai tiešām vajadzēja palikt tik ilgi laukā un dzīt vilkam pēdas? Kad jūs atgriezāties, bija jau gandrīz pilnīgi tumšs, - Talija piebilda.

Jondalars bija teicis to pašu. - Bet es zināju, ka melnajai vilcenei ir bērniņi, viņa bija zīdītāja. Bērni bez mammas aizietu bojā, - Eila skaidroja, kaut arī jau vienreiz bija to teikusi, un domāja, ka visiem tas jau tāpat ir skaidrs.

-     Tātad vilka dēļ tu apdraudēji pati savu dzīvību? - Talija jautāja un, kaut arī skaļi to nepateica, pie sevis nodomāja: "Arī Dīgijas." - Pēc tam kad melnā vilcene bija tev uzbrukusi, bija pavisam liels neprāts turpināt viņu izsekot tikai tādēļ, lai atgūtu vienu balto sermuli. Tev vajadzēja ļaut viņai iet.

-    Es tev nepiekrītu, Talij, - iejaucās Taluts. Visi pagriezās pret vadoni. - Apkārtnē klīda izsalcis vilks, tas pats, kurš jau bija izsekojis Dīgiju, kad viņa lika lamatas. Kurš gan tagad var apgalvot, ka tas atkal nebūtu viņu izsekojis? Laiks kļūst siltāks, bērni arvien biežāk spēlējas laukā. Ja tam vilkam būtu patiešām liels izmisums, viņš būtu varējis uzbrukt kādam bērnam, un mēs nebūtu to gaidījuši. Tagad mēs zinām, ka vilks ir beigts. Tā ir labāk.

Ļaudis, piekrītot vadonim, māja ar galvu, bet Taliju tik viegli nevarēja apklusināt. - Varbūt ir labāk, ka vilks ir pagalam, bet tu taču piekritīsi, ka nebija jāpaliek laukā tik ilgi, lai meklētu vilcenes bērnus? Un tagad, kad Eila ir atradusi vilcenes kucēnu, ko mēs ar to iesāksim?

-     Man šķiet, ka Eila rīkojās pareizi, sekojot vilkam un to nogalinot, bet žēl, ka bija jānogalina māte zīdītāja. Visām mātēm ir tiesības uzaudzināt savus bērnus, pat vilkumātēm. Bet vai zini, Talij? Vēl vairāk, tās nemaz nebija tik nevajadzīgas pūles, ka Eila un Dīgija izsekoja vilcenes pēdām līdz viņas migai. Viņas izdarīja ko vairāk par kucēna atrašanu. Tā kā viņas atrada tikai vienu pēdu pāri, tad mēs tagad zinām, ka apkārtnē vairs neklīst neviens izsalcis vilks. Un, ja Mātes vārdā Eila pažēloja vilcenes mazuli, es tajā neredzu nekādu ļaunumu. Tas taču ir tikai maziņš vilcēns.

-    Tagad tas ir tikai maziņš kucēns, bet tas jau tāds ilgi nepaliks. Ko mēs darīsim, kad pa mūsu māju klīdis pieaudzis vilks? Kā tu vari zināt, ka tad viņš neuzbruks bērniem? - Frabeka jautāja. - Pie mūsu pavarda drīz pasaulē nāks mazulis.

-    Ņemot vērā Eilas spējas saprasties ar dzīvniekiem, es uzskatu, ka viņa mācēs to atturēt no uzbrukšanas cilvēkiem. Un vēl vairāk - tagad runāšu kā Lauvas apmetnes vadonis - ja būs kaut viens mājiens, ka vilks kādu varētu savainot, - Taluts zīmīgi paskatījās uz Eilu, - es to nogalināšu. Eila, vai tu tam piekriti?

Visu acis pievērsās Eilai. Sākumā viņa nosarka un sastomījās, bet tad pateica tieši to, ko tobrīd domāja. - Es nevaru pilnīgi droši apgalvot, ka šis kucēns, kad būs pieaudzis, nevienu nesavainos. Es pat nevaru zināt, vai viņš šeit paliks. Es no maza kumeliņa uzaudzināju lielu ķēvi. Viņa uz kādu laiku bija devusies līdzi zirgu baram, kur viņai bija ērzelis, bet vēlāk atkal atgriezās pie manis. Vēl esmu uzaudzinājusi alu lauvu, līdz viņš kļuva pavisam pieaudzis. Vīnija Mazulim bija kā mamma, kad viņš vēl bija mazs, un viņi abi sadraudzējās. Kaut ari alu lauvas medī zirgus un Mazulis arī tikpat viegli varēja savainot mani, viņš neapdraudēja ne mani, ne Vīniju. Es viņu allaž uzskatīju par savu bērnu. Kad Mazulis aizgāja, lai sameklētu sev draudzeni, viņš neatgriezās, nepalika alā, bet mani apciemoja, un dažkārt mēs viņu satikām stepē. Viņš nekad neapdraudēja ne Vīniju, ne Skrējēju, ne mani pat pēc tam, kad bija atradis sev draudzeni un izveidojis pats savu baru. Mazulis uzbruka diviem vīriem, kas bija iegājuši viņa alā; vienu viņš nogalināja, bet, kad liku viņam iet prom un atstāt Jondalaru un viņa brāli mierā, viņš paklausīja. Gan alu lauva, gan vilks - abi ir gaļēdāji. Esmu dzīvojusi kopā ar alu lauvu un vērojusi vilkus. Nedomāju, ka vilks, kurš uzaudzis cilvēku apmetnē, jel kādreiz darīs tiem pāri, bet piekrītu: ja kaut reizi radīsies kaut jel mazākais drauds, ka kāds bērns vai cilvēks varētu būt apdraudēts, - jaunā sieviete vairākreiz norija siekalas, - es, Eila no Mamutu cilts, pati viņu nogalināšu.

Nākamajā rītā Eila nolēma iepazīstināt vilcēnu ar Vīniju un Skrējēju, lai zirgi varētu pierast pie viņa smakas un nebūtu vairs nekādas nevajadzīgas nervozēšanas. Pabarojusi mazuli, viņa to paņēma rokās un aiznesa uz piebūvi pie zirgiem. Jaunajai sievietei nemanot, vairāki ļaudis bija redzējuši, kā viņa aiziet.

Pirms Eila piegāja zirgiem klāt, viņa tomēr pacēla sakaltušus zirgu izkārnījumus, salauza tos un ierīvēja kucēnu ar šķiedrainajiem putekļiem. Jaunā sieviete cerēja, ka stepes zirgs labprāt sadraudzēsies ar vēl vienu mazo mednieku, kā ķēve bija to darījusi ar alu lauvu, bet viņa atcerējās, ka Vīnija bija daudz pretimnākošāka Mazulim pēc tam, kad viņš bija izvārtījies viņas izkārnījumos.

Kad Eila pacēla pūkaino kamoliņu Vīnijai pie purna, ķēve sākumā izvairījās, bet tās iedzimtā ziņkāre tomēr ņēma virsroku. Viņa piesardzīgi pienāca klāt un pasmaržoja nomierinošo un pazīstamo zirgu smaku, kas bija sajaukusies ar daudz bīstamāko vilka aromātu. Ari Skrējējs bija tikpat ziņkārīgs, tomēr nebija tik piesardzīgs kā viņa mamma. Jaunajam ērzelim bija iedzimtas bailes no vilkiem, tomēr Skrējējs nekad nebija dzīvojis savvaļas zirgu barā un nekad nebija kritis par upuri rūdītam medījošu vilku baram. Zirgs pienāca klāt siltajam, dzīvajam, interesantajam, tomēr nedaudz biedējošajam pūkainajam kamolam, ko Eila bija saņēmusi abās plaukstās, un pastiepās uz priekšu, lai tuvāk to izpētītu.

Pēc tam kad zirgi bija pietiekami apostījuši vilcēnu, lai ar to iepazītos, Eila to nolika zemē, priekšā abiem lielajiem zālēdājiem, un izdzirdēja kādu noelšamies. Paskatījusies uz Mamuta pavarda ieejas pusi, viņa pamanīja tur stāvam Latiju un turam priekškaru. Aiz meitenes muguras bija sapulcējušies vēl vairāki ļaudis: Taluts, Jondalars un citi. Viņi negribēja Eilu traucēt, bet viņus arī mocīja ziņkāre, un ļaudis nespēja pretoties urdošajai interesei pavērot vilcēna un zirgu pirmo tikšanos. Kaut ari vēl maziņš, vilks tomēr bija plēsējs, un zirgi parasti skaitījās viņa ierastais medījums. Bet kāju spērieni un zobi varēja būt briesmīgi ieroči. Bieži vien bija nācies redzēt, kā zirgi bija savainojuši vai pat nogalinājuši pieaugušus, uzbrūkošus vilkus un pavisam mierīgi varēja tikt galā arī ar šo mazo plēsēju.

Zirgi zināja, ka viņiem no mazā mednieka nedraud nekādas briesmas un ātri vien pārvarēja savu sākotnējo piesardzību. Visi skatītāji pasmaidīja, ieraugot, kā mazais, grīļīgais vilcēns, kas pats nebija neko lielāks par vienu zirga nagu, skatījās augšup uz dīvaino milžu masī- vajām kājām. Vīnija nodūra galvu un ar purnu pabakstīja kucēnu, tad atrāvās atpakaļ un vēlreiz tam piebāza savu vingro degunu. Skrējējs pietuvojās interesantajam kamoliņam no otras puses. Mazā radībiņa pieplaka pie zemes un sarāvās, kad ieraudzīja, kā viņam tuvojas divas milzīgas galvas. No mazā vilcēna skatpunkta, pasauli apdzīvoja vieni vienīgi milži. Cilvēki un pat sieviete, kas bija viņu pabarojusi un nomierinājusi, bija īsti milži.

Vilcēns nesaskatīja nekādas briesmas no siltās elpas, kas plūda no ieplestajām zirgu nāsīm. Viņa jutīgajai ožai šo zirgu smaka likās pazīstama. Ar to bija piesūkušās Eilas drēbes, mantas un arī pati sieviete. Mazais vilcēns nodomāja, ka šie četrkājainie milži arī pieder pie viņa bara, un ar kucēna dedzību izpatikt piebāza savu mazo, melno degunteli pie ķēves siltā un mīkstā purniņa.

- Viņi sasveicinās ar deguniem! - Eila dzirdēja, kā Latija skaļā čukstā iesaucas.

Kad vilcēns sāka laizīt ķēves purnu, kā parasti kucēni sasveicinās ar bara locekļiem, Vīnija ātri pacēla galvu. Bet viņa bija pārāk ieintriģēta, lai ilgi atrautos no izbiedētās, mazās radibiņas, un drīz vien jau pieņēma niecīgā plēsēja glāstošo, silto laizīšanu.

Pēc kāda brīža, kad dzīvnieki bija sapazinušies, Eila atkal paņēma mazo vilcēnu rokās, lai nestu to atpakaļ. Sākotnējā iepazīšanās bija izvērtusies labvēlīga, bet viņa nolēma nepārspīlēt. Vēlāk viņa izvedīs vilcēnu izjādē.

Eila bija ievērojusi Jondalara pārsteigto, maiguma pilno sejas izteiksmi, kad dzīvnieki satikās. Šī sejas izteiksme reiz viņai bija tik pazīstama, tā viņai sagādāja neizsakāmu prieku. Varbūt tagad viņš atkal gribēs pārcelties atpakaļ pie Mamuta pavarda, kad visu būs apdomājis? Bet, Eilai ejot iekšā un uzsmaidot viņam savu lielo un skaisto smaidu, Jondalars novērsa seju, nolaida acis un ātri sekoja Talutam pie ēdienu gatavošanas pavarda. Priekam izgaistot, Eila nodūra galvu, atgriezās smeldzošā smaguma sajūta, un sieviete bija pārliecināta, ka viņa Jondalaram vairs nepatīk.

Nekas nebija tālāk no patiesības. Jondalars nožēloja, ka bija rīkojies tik pārsteidzīgi, kaunējās par to, ka bija uzvedies kā puika, un bija pārliecināts, ka pēc tādas pēkšņas aiziešanas vairs nav vēlams. Jaunais Zelandoni vīrietis nedomāja, ka Eilas smaids ir veltīts tieši viņam. Viņš uzskatīja, ka tas ir sekmīgās dzīvnieku sapazlstināšanas rezultāts, bet šis smaids izraisīja viņā tādas mīlas mokas un alkas, ka vīrietis nespēja ilgāk atrasties viņai blakus.

Raneks redzēja, kā Eilas acis seko lielā, blondā vīrieša aizejošajai mugurai. Viņš nesaprata, cik ilga būs viņu šķiršanās un kādas tai būs sekas. Kaut arī tumšādainais vīrietis baidījās lolot jebkādas cerības, viņš tomēr nodomāja, ka Jondalara prombūtne varētu palielināt viņa izredzes iegūt Eilu. Ranekam bija nojauta, ka tieši viņš ir daļējs šo abu jauniešu šķiršanās iemesls, bet puisis juta, ka abu problēmām ir arī daudz dziļākas saknes. Viņš nebija slēpis savu interesi par Eilu, un neviens no abiem nebija norādījis, ka tā ir pilnīgi nevietā. Jondalars nebija viņam skaidri pateicis par saviem nopietnajiem nodomiem dzīvot kopā ar Eilu; Zelandoni vīrietis vienkārši bija izturējies noraidoši, ar apspiestām dusmām. Kaut ari Eila nebija neko darījusi, lai viņu pamudinātu, viņa nebija arī tumšādaino vīrieti strikti atraidījusi.

Iā bija taisnība, ka Eilai patika Raneka sabiedrība. Viņa nesaprata, kas Jondalaram lika būt tik atturīgam, bet droši zināja, ka kaut ko bija izdarījusi nepareizi. Raneka uzmanības izrādīšana un pastāvīgā klātbūtne lika viņai saprast, ka viņas uzvedība nav bijusi pareiza.

Latija stāvēja blakus Eilai, meitenes acis mirdzēja priekā un interesē par mazo kucēnu, kas atradās jaunās sievietes rokās. Raneks viņām pievienojās.

-     Eila, tas nu gan bija skats, ko nekad neaizmirsīšu, - Raneks sacīja. - Kā tas mazulis pieskārās milzīgā zirga purnam! Tas nu gan ir viens sīks un drosmīgs vilcēns!

Paskatījusies uz tumšādaino vīrieti, Eila pasmaidīja, iepriecināta par viņa uzslavu, it kā mazais zvēriņš būtu bijis viņas pašas bērns. - Sākumā Vilks bija nobijies. Zirgi ir daudz lielāki par viņu. Priecājos, ka dzīvnieki tik ātri sadraudzējās.

-     Vai tā tu viņu sauksi? Par Vilku? - Latija jautāja.

-    Neesmu vēl par to domājusi. Tomēr šķiet, ka tas vārds viņam tīri labi piestāv.

-    Arī es nevaru iedomāties citu vēl atbilstošāku, - Raneks viņai piebalsoja.

-     Vilk, ko tu pats par to saki? - Eila jautāja, paceldama mazuli un skatīdamās uz viņu. Kucēns sparīgi pieplaka viņai klāt un nolaizīja seju. Visi pasmaidīja.

-     Šķiet, ka viņam šis vārds patīk, - Latija atzina.

-      Eila, tu patiešām pazīsti dzīvniekus, - Raneks apgalvoja, tad ar jautājošu skatienu piebilda: - Tomēr es gribētu tev kaut ko pavaicāt. Kā tu zināji, ka zirgi viņam nenodarīs pāri? Vilku bari medī zirgus, un esmu redzējis, kā zirgi nogalina vilkus. Šie dzīvnieki ir nāvīgi ienaidnieki.

Eila kādu brīdi apdomājās. - Neesmu pārliecināta. Es vienkārši to zināju. Varbūt Mazuļa dēļ? Arī alu lauvas nogalina zirgus, bet vajadzēja redzēt, kā Vīnija ar viņu spēlējās, kad Mazulis bija vēl pavisam maziņš. Viņa bija tik aizbildnieciska kā īsta mamma vai vismaz tante. Vīnija zināja, ka vilka kucēns nevar viņai nodarīt pāri, un, šķiet, ari Skrējējs to sajuta. Manuprāt, ja vairāki dzīvnieki jau no bērna kājas būtu auguši kopā, tie varētu būt draugi, arī cilvēku draugi.

-     Vai tāpēc Vīnija un Skrējējs ir tavi draugi? - Latija pajautāja.

-    Jā, tā man šķiet. Mums ir bijis gana laika citam pie cita pierast. Arī Vilkam ir vajadzīgs laiks.

-    Vai tu domā, ka viņš varētu pierast arī pie manis? - Latija ar ilgām pajautāja. Eila pasmaidīja, ļoti labi šīs jūtas pazīdama.

-     Ņem, - jaunā sieviete sacīja, dodama meitenei kucēnu. - Paturi viņu.

Latija apskāva rokās nonākušo silto im izvairīgo kustonīti, tad piespieda savu vaigu pie mīkstā, pūkainā kažociņa. Vilks nolaizīja meitenei seju, iekļaudams arī viņu savā barā.

-     Šķiet, ka es viņam patīku, - Latija sacīja. - Viņš tikko man iedeva buču!

Eila pasmaidīja par meitenes prieka pilno sajūsmu. Jaunā sieviete zināja, ka vilka kucēni visiem izrāda tādu draudzību; cilvēkiem šāda uzmanības pierādīšana šķiet neatvairāma tāpat kā pieaugušiem vilkiem. Tikai tad, kad vilki kļūst pieauguši, tie kļūst piesardzīgi, izvairīgi un aizdomīgi pret visiem svešiniekiem.

Kamēr Latija turēja rokās vilcēnu, Eila to ziņkārīgi nopētīja. Vilka kažoks vēl joprojām nebija pieņēmis tumši pelēko krāsu, tam vēl bija mazuļa pūka. Tikai vēlāk kažokam parādīsies tumšākas un gaišākas joslas - tas iegūs tipiskas pieauguša vilka krāsas, ja tā vispār notiks. Vilcēna mammai bija īsti melns kažoks, daudz tumšāks nekā ronim, un Eilai ļoti interesēja, kādā krāsā būs Vilka spalva.

Izdzirdējuši Krouzijas kliedzienus, visi pagrieza galvu.

-    Tavi solījumi ir plika graša vērti! Tu apsolīji man izrādīt cieņu! Tu solīji, ka allaž būšu vēlama pie tava pavarda, lai kas ari notiktu!

-     Es zinu, ko solīju. Tev nav tas man jāatgādina! - Frabeks kliedza pretim.

Ķīviņš nebija negaidīts. Garā ziema bija sagādājusi iespēju taisīt dažādas lietas un labot, grebt un aust, pārstāstīt notikumus, spēlēt spēles un mūzikas instrumentus, kavēt laiku ar dažādām izklaidēm, kādas vien tik bija izdomātas. Bet, garajam, aukstajam gadalaikam tuvojoties beigām, šis bija īstais laiks, lai ciešā kopdzīve izraisītu raksturu nesaskaņas. Frabekam un Krouzijai bija izveidojušās tik saspīlētas attiecības, ka vairums ļaužu nojauta - konflikts būs neizbēgams.

-    Tagad tu saki, ka gribi, lai es dodos prom. Esmu māte, un man nav, kur iet, un tu gribi, lai es aizeju. Vai tā tu turi savu solījumu?

Vārdu kauja skanēja pa visu koridoru un drīz vien pilnā sparā turpinājās pie Mamuta pavarda. Vilka kucēns, nobijies no trokšņa un kņadas, izķepurojās no Latijas rokām un prom bija, pirms meitene paspēja saskatīt, uz kuru pusi tas devies.

-     Es savus solījumus turu, - Frabeks sacīja. - Tu mani nepareizi saprati. Es gribēju teikt… - Vīrietis bija devis solījumu, bet toreiz viņš vēl nezināja, kāda būs dzīve kopā ar veco raganu. Kaut viņš varētu dzīvot kopā tikai ar Fraliju un viņam nebūtu jāpiecieš viņas māte, Frabeks prātoja, cenzdamies izdomāt, kā tikt ārā no tā strupceļa, kur Krouzija bija viņu iedzinusi.

-     Es gribēju teikt… - Pamanījis Eilu, viņš skatījās jaunajai sievietei tieši virsū. - Mums nepieciešama lielāka telpa. Dzērves pavards mums ir par mazu. Un ko mēs darīsim tad, kad piedzims bērns? Šķiet, ka pie šī pavarda ir varen daudz vietas, tās pietiek pat dzīvniekiem!

-     Tas nav dzīvnieku dēļ. Mamuta pavards jau tāds bija, vēl pirms Eila šeit ieradās, - Raneks metās aizstāvēt jauno sievieti.

-     Visi apmetnes ļaudis sanāk šeit kopā, tam ir jābūt lielākam. Pat tad vietas ir par maz. Tu nevari dzīvot pie tik liela pavarda.

-    Vai tad es prasīju tik lielu? Es tikai sacīju, ka mūsējais ir par mazu. Kāpēc gan Lauvas apmetnei jāizbrīvē vieta dzīvniekiem, nevis cilvēkiem?

Sāka sanākt ļaudis, lai redzētu, kas te notiek. - Tu nedrīksti pretendēt uz Mamuta pavarda teritoriju, - ierunājās Dīgija, atbrīvodama vietu vecajam šamanim, kas iznāca priekšā. - Mamut, pasaki to viņam.

-     Neviens nav izbrīvējis nekādu speciālu vietu vilkam. Kucēns gul grozā, Eilai pie gultas, - Mamuts sāka runāt pieklājīgā tonī. - Tu apgalvo, ka Eilai pieder vesels pavards, bet viņai ir tikai neliels pleķītis, ko viņa var saukt par savējo. Ļaudis šeit sanāk kopā, vai te notiek kāda ceremonija vai ne, īpaši jau bērni. Pie šī pavarda vienmēr kāds atrodas, dažreiz arī Fralija un viņas bērni.

-     Esmu jau Fralijai sacījis, ka man nepatīk, ka viņa tik daudz laika pavada šeit, bet viņa apgalvo, ka vajag vairāk vietas, kur izklāt savu darbu. Fralijai nebūtu jānāk šeit strādāt, ja pie mūsu pavarda būtu vairāk vietas.

Fralija nosarka un devās atpakaļ pie Dzērves pavarda. Tā viņa bija sacījusi Frabekam, bet tā nebija gluži taisnība. Ari viņai patika pavadīt laiku pie Mamuta pavarda jaukās sabiedrības dēļ, un Eilas padoms bija viņai palīdzējis pārdzīvot sarežģīto grūtniecību. Tagad Fralija saprata, ka viņa vairs nevarēs šeit nākt.

-      Es jau nerunāju par vilku, - Frabeks turpināja kašķēties, - man jau neviens neprasīja, vai vēlos dzīvot vienā miteklī ar dzīvnieku. Tikai tāpēc, ka viens cilvēks grib šeit savākt visādus zvērus, es nesaprotu, kāpēc man vajadzētu ar tiem dzīvot kopā. Es neesmu dzīvnieks un neesmu ar tādiem kopā uzaudzis, bet šie dzīvnieki izrādās svarīgāki par cilvēkiem. Visa apmetne būvē atsevišķu piebūvi zirgiem, bet mums jāsaspiežas pie paša mazākā pavarda!

Sacēlās pamatīgs troksnis, visi reizē kaut ko bļāva, cenzdamies, lai viņus sadzirdētu.

-    Ko tu ar to gribēji sacīt - "mazākais pavards visā būdā"? - Torneks aizsvilās. - Mums nemaz nav vairāk vietas kā tev, varbūt pat vēl mazāk, un pie mūsu pavarda ir tieši tikpat cilvēku!

-    Tā tas ir, - Tronija piebalsoja. Arī Manuvs enerģiski māja ar galvu, piekrizdams šiem vārdiem.

-     Nevienam nav pietiekami daudz vietas, - Raneks atzina.

-     Viņam taisnība! - Tronija atkal enerģiski piekrita. - Manuprāt, pat Lauvas pavards ir mazāks par jūsējo, Frabek, un tur ir vēl vairāk cilvēku, vairāk pieaugušo. Viņi nu gan ir patiešām saspiesti. Varbūt viņiem vajadzētu pievienot kādu daļu no ēdiena gatavošanas pavarda teritorijas? Ja kāds pavards ir to pelnījis, tad tas noteikti ir Lauvas pavards.

-     Bet Lauvas pavards nemaz neprasa vairāk vietas, - Nezija centās iebilst.

Eila skatījās te uz vienu, te uz otru, nespēdama saprast, kā visa apmetne pēkšņi tikusi ievilkta skaļā strīdā, bet jaunā sieviete sajuta, ka daļēji tā ir viņas vaina.

Visai kņadai pa vidu pēkšņi atskanēja skaļš un grandošs rēciens, kas apklusināja ikvienu. Ar valdonīgu pārliecību visiem pa vidu bija nostājies Taluts. Vadoņa kājas bija ieplestas un labajā rokā atradās noslēpumaini izgreznotais, garais, taisnais mamuta kaula miets. Viņam pievienojās Talija, atbalstīdama brāli ar savu klātbūtni un autoritāti. Eilu šis iespaidīgais pāris nobiedēja.

-     Esmu atnesis Runas vāli, - Taluts paziņoja, paceldams mietu un pakratīdams to, lai pastiprinātu teikto. - Mēs šo problēmu apspriedīsim miera ceļā un atrisināsim taisnīgi.

-    Mātes vārdā lūdzu neizrādīt necieņu Runas vālei! - Talija iesaucās. - Kurš runās pirmais?

-    Man šķiet, ka Frabekam jārunā pirmajam, - Raneks sacīja. - Viņam ir samilzusi problēma.

Eila bija virzījusies uz malu, cenšoties tikt prom no skaļā kliedzošo ļaužu pūļa. Jaunā sieviete pamanīja, ka Frabeks jūtas neērti un nervozē, kad viņam pievērsti naidīgi skatieni. Raneka komentārs bija licis visiem saprast, ka tieši viņš ir visa šī jucekļa vaininieks. Stāvēdama aiz Danuga muguras, Eila pirmo reizi kārtīgi nopētīja Frabeku.

Vīrietis bija vidēja auguma, iespējams, pat mazāks. Tagad, kad viņa bija to pamanījusi, Eilai likās, ka varbūt pat viņa ir nedaudz garāka par Frabeku, bet viņa bija mazliet garāka arī par Barzeku un, iespējams, vienā augumā ar Vimezu. Viņa jau bija pieradusi, ka ir garāka par citiem, tāpēc iepriekš nebija tam pievērsusi uzmanību. Frabekam bija gaišbrūni mati, vietām pareti, acis ikdienišķi zilas, pat sejas vaibsti izskatījās pārāk pareizi un neuzkrītoši. Viņš bija parasta izskata vīrietis, jaunā sieviete nevarēja atrast neko tādu, kas liecinātu par viņa kareivīgo, aizskarošo uzvedību. Kad Eila dzīvoja klanā, toreiz bija bijušas tādas reizes, kad viņa bija vēlējusies, kaut izskatītos tāda pati kā pārējie klana cilvēki, tāpat kā Frabeks līdzinājās saviem ļaudīm.

Kad Frabeks izgāja priekšā un no Taluta paņēma Runas vāli, Eila ar acs kaktiņu pamanīja Krouzijas sejā ļaunu smīnu. Protams, vecā sieva bija vismaz daļēji vainojama par tādu Frabeka uzvedību, bet vai tas bija viss? Bija jābūt vēl kaut kam. Eila meklēja Fraliju, bet starp ļaudīm, kas bija sapulcējušies pie Mamuta pavarda, viņu nemanīja. Tad jaunā sieviete ievēroja, ka grūtniece visu vēro no Dzērves pavarda teritorijas malas.

Frabeks pāris reižu nokrekšķējās, tad, satvēris ciešāk Runas vāli, iesāka savu sakāmo: - Jā, man patiešām ir problēma. - Nervozi pavēries apkārt, viņš saviebās un izslēja muguru. - Tātad mums, Dzērves pavardam, ir problēma. Mums nav pietiekami daudz vietas. Mums nav vietas, kur strādāt, mūsējais ir vismazākais pavards visā apmetnē…

-     Tas nav pats mazākais! Viņu pavards ir lielāks nekā mūsējais! - Tronija iesaucās, nespēdama sevi apvaldīt.

Talija ar bargu skatienu sievieti apklusināja. - Tronij, tev būs iespēja izteikties, kad Frabeks būs beidzis savu sakāmo.

Tronija nosarka un nomurmināja atvainošanos. Sievietes apmulsums piešķīra Frabekam vairāk drosmes. Viņš ieņēma agresīvāku nostāju.

-    Mums jau tagad nav pietiekami daudz vietas, Fralijai nav, kur strādāt, un… Krouzijai ari vajag vairāk vietas. Un drīz mums būs vēl viens cilvēks. Domāju, ka mums pienākas vairāk vietas. - Atdevis Runas vāli Talutam, Frabeks atkāpās.

-    Tronij, tagad tu drīksti runāt, - Taluts paziņoja.

-     Nedomāju… es tikai… nu labi, runāšu ar, - viņa beidzot saņēmās, iznāca priekšā un paņēma Runas vāli. - Mums nav vairāk vietas kā pie Dzērves pavarda, un mums ir tieši tikpat cilvēku. - Pēc tam, cenzdamās izmantot Taluta klātbūtni, Tronija piebilda: - Manuprāt, pat Lauvas pavards ir mazāks…

-     Tas uz šo lietu neattiecas un nav svarīgi, Tronij, - Taluts sacīja. - Lauvas pavards neprasa lielāku teritoriju, un mēs neatrodamies blakus Dzērves pavardam, lai mūs ietekmētu Frabeka vēlme pēc lielākas vietas. Tev kā Ziemeļbrieža pavarda turētājai ir visas tiesības uzstāties, tā ka izmaiņas pie Dzērves pavarda, visticamāk, izraisīs arī pārmaiņas pie tava pavarda. Vai ir vēl kas, ko tu vēlētos teikt?

-     Nē, nav vis, - Tronija atbildēja, noraidoši papurinot galvu un atdodama Talutam Runas vāli.

-     Vai vēl kāds vēlas izteikties?

Jondalars vēlējās, kaut varētu ko bilst, lai palīdzētu, bet viņš nebija šīs cilts piederīgais un nedrīkstēja iejaukties. Viņš gribēja nostāties Eilas pusē un tagad vēl vairāk nožēloja to, ka bija pārcēlis savu guļasvietu.

Zelandoni virs gandrīz vai nopriecājās, kad Raneks paspēra soli uz priekšu un paņēma Runas vāli. Kādam bija Eila jāaizstāv.

-     Problēma nav tik samilzusi, kā Frabeks to pārspīlē. Es nevaru spriest, vai viņiem vajag vairāk vietas vai ne, bet Dzērves pavards nav tas mazākais mūsu apmetnē. Tas gods pienākas Lapsas pavardam. Bet mēs esam tikai divi, tāpēc nesūdzamies.

Atskanēja balsu murdoņa, un Frabeks dusmīgi pašķielēja uz kaula rīku meistaru. Starp šiem abiem vīriem nekad nav valdījusi sapratne. Raneks allaž ir uzskatījis, ka viņam ar Frabeku nav nekā kopēja, un centies viņu ignorēt. Savukārt Frabeks to uzskatījis par nievājošu attieksmi, un šajā sajūtā bija zināma deva patiesības. Viņu attiecības pasliktinājās tad, kad Frabeks sāka izteikt Eilai veltītas nievājošas piezīmes, tajās reizēs Raneks patiešām saskaitās.

Cenšoties novērst vēl vienu lielu strīdu, Taluts skajā balsī uzrunāja Frabeku: - Kā, tavuprāt, vajadzētu mainīt mītnes izvietojumu, lai tavam pavardam būtu vairāk vietas? - Vadonis padeva garo mamuta kaula vāli Frabekam.

-    Nekad neesmu teicis, ka vēlos atņemt vietu Ziemeļbrieža pavardam, bet man šķiet: ja dažam labam ir tik daudz vietas, lai turētu dzīvniekus, tad viņam ir vairāk vietas, nekā vajadzīgs. Zirgiem tika uzcelta vesela piebūve, bet, šķiet, nevienam nerūp, ka mums drīz ir gaidāms pieaugums. Varbūt to visu varētu… samainīt vietām. Frabeks stostīdamies pabeidza savu sakāmo. Viņš nemaz nepriecājās, redzot Mamutu pasniedzamies pēc Runas vāles.

-     Vai tu gribi sacīt: lai Dzērves pavardam atbrīvotu vairāk vietas, Ziemeļbrieža pavardam vajadzētu pārcelties pie Mamuta pavarda? Tas viņiem būtu ļoti neērti. Kas attiecas uz to, ka Fralija nāk šeit strādāt, tu taču negribēsi, ka viņa tiktu ieslodzīta pie Dzērves pavarda, vai ne? Tas nebūtu veselīgi un atņemtu viņai sabiedrību, ko tava sieva atradusi pie mūsu pavarda. Tieši šeit viņai ir jārada savi darbi. Šis pavards ir domāts tam, lai visi nāktu šeit strādāt, kam pie sava pavarda ir tam par maz vietas. Mamuta pavards pieder visiem un tagad jau arī kļuvis par mazu, kad pie tā sanāk visi apmetnes ļaudis.

Kad Mamuts atdeva Runas vāli Talutam, Frabeks izskatījās kā pērienu saņēmis, bet viņš sabozās un nostājās aizsardzības pozā, kad vārdu atkal ņēma Raneks.

-    Kas attiecas uz zirgu piebūvi, mums visiem no tās ir savs labums, īpaši jau pēc tam, kad tur tika izrakti arī aukstie pagrabi. Jau tagad tā daudziem kļuvusi par ērtu ieeju. Pamanīju, ka ari tu, Frabek, tur glabā savas āra drēbes un izmanto to daudz biežāk nekā galveno ieeju, -

Raneks sacīja. - Turklāt bērni ir mazi. Tie neaizņem daudz vietas. Man nešķiet, ka tev vajag vairāk vietas.

-     Kā tu to vari zināt? - iejaucās Krouzija. - Pie tava pavarda nav piedzimis neviens bērns. Bērni aizņem vietu, turklāt daudz lielāku, nekā tu domā.

Tikai pēc tam, kad Krouzija bija to pateikusi, viņa aptvēra, ka pirmoreiz mūžā ir nostājusies Frabeka pusē. Kašķīgā vecā sieva saviebās un nodomāja, ka šoreiz varbūt Frabekam bijusi taisnība, varbūt viņiem patiešām vajag vairāk vietas. Tā bija taisnība, ka Mamuta pavards bija visas apmetnes pulcēšanās vieta, bet tas piešķīra Eilai lielākas priekšrocības, jo viņa dzīvoja pie tik liela pavarda. Kaut ari tad, kad Mamuts tur bija dzīvojis viens, visi to bija uzskatījuši par kopējo pavardu; turpretim tagad, izņemot ceremoniju pasākumus, visi to vairāk uzskatīja par Eilas pavardu. Dzērves pavardam pievienota lielāka teritorija varētu piešķirt tās locekļiem augstāku stāvokli.

Šķita, ka visi, savā starpā zinoši saskatīdamies, Krouzijas iejaukšanos uztvēra kā signālu, lai sāktu izrunāties. Taluts un Talija atjāva apmetnes iemītniekiem izpaust spontānās emocijas. Dažkārt cilvēkiem vajadzēja ļaut izrunāties. Šī vispārējā sajukuma laikā Talija uztvēra Barzeka skatienu, un, kad visi daudzmaz bija nomierinājušies, Barzeks iznāca priekšā un pieprasīja Runas vāli. Talija piekrītoši pamāja, it kā zinātu, ko viņš grasās sacīt, kaut ari abi savā starpā nebija pārmijuši ne vārda.

-    Krouzijai ir taisnība, - Barzeks iesāka, pamādams uz vecās sievas pusi. Pieņemdama izteikto atzinību, viņa iztaisnoja muguru, un Barzeka vērtība Krouzijas acīs uzkāpa par vairākiem punktiem. - Kaut arī bērni augumā ir mazi, tie patiešām aizņem lielu vietu - daudz vairāk, nekā kāds spētu iedomāties. Iespējams, ka pienācis laiks izmaiņām, bet man neliekas, ka Mamuta pavardam vajadzētu atteikties no savas teritorijas. Dzērves pavarda iemītnieku vajadzības pieaug, bet Sumbra pavarda - samazinās. Tarnegs ir devies dzīvot uz savas sievietes apmetni, un drīz vien viņš kopā ar Dīgiju nodibinās savu apmetni. Tad arī Dīgija vairs pie mums nedzīvos. Tādēļ, saprotot pieaugošās ģimenes vajadzības, Sumbra pavards atteiksies no daļas savas teritorijas par labu Dzērves pavardam.

-     Frabek, vai tas tevi apmierinās? - Taluts jautāja.

-Jā, - Frabeks piekrita, īsti nezinādams, kā lai reaģē uz tik negaidītu notikumu pavērsienu.

-     Tad atstāšu to jūsu ziņā izlemt, cik daudz vietas Sumbra pavards jums piešķirs, bet man šķiet, ka būtu taisnīgi vēl nekādas izmaiņas neuzsākt, kamēr Fralijai nav piedzimis bērns. Vai piekrītat?

Frabeks pamāja, joprojām vēl būdams samulsis. Savā iepriekšējā apmetnē viņam ne sapņos nebūtu rādījies pieprasīt savam pavardam lielāku teritoriju; ja viņš to būtu darījis, tad visi par viņu būtu smējušies. Lai izteiktu šādu lūgumu, Frabekam nebija ne vajadzīgā stāvokja, ne privilēģiju. Sākoties strīdam ar Krouziju, nepietiekamā platība nemaz nebija bijusi viņam prātā. Viņš vienkārši bija meklējis argumentus, kā atbildēt uz vecās sievas dzēlīgajiem, kaut ari taisnīgajiem apvainojumiem. Tagad jau viņš sāka pats sevi pārliecināt, ka vietas trūkums bijis iemesls visiem ķīviņiem, un reizi par visām reizēm Krouzija bija nostājusies viņa pusē. Frabeks izjuta panākumu skurbumu. Viņš šajā cīņā bija uzvarējis. īstenībā - divās cīņās: vienā ar Krouziju, otrā ar apmetni. Ļaudīm izklīstot, viņš ieraudzīja, ka Barzeks sarunājas ar Taliju, un Frabekam ienāca prātā, ka viņš šiem abiem cilvēkiem ir pateicību parādā.

- Liels paldies, ka mani sapratāt, - Frabeks sacīja sieviešu vadonei un Sumbra pavarda saimniekam.

Barzeks izteica parastās atrunas, bet viņi nebūtu iepriecināti, ja Frabeks nebūtu piekritis viņu priekšlikumam par papildu teritorijas piešķiršanu. Viņi Joti labi zināja, ka piekrišanas maksa tālu pārsniegs dažu pēdu robežu. Tas nozīmēja to, ka Dzērves pavardam bija pietiekami augsts stāvoklis, lai no pašas sieviešu vadones saņemtu šādu dāvanu, tomēr, kad Talija un Barzeks jau iepriekš bija savā starpā apsprieduši pavardu robežu pārbīdes jautājumu, viņi bija domājuši par Krouzijas un Fralijas stāvokli. Viņi jau bija paredzējuši abu ģimeņu mainīgo situāciju un vajadzības. Barzeks jau bija pat plānojis šo jautājumu izvirzīt daudz agrāk, bet Talija bija ierosinājusi nogaidīt piemērotāku bridi, varbūt pasniegt to kā dāvanu jaundzimušajam.

Abi bija zinājuši, ka šis ir īstais brīdis to darīt. Viņiem pat nevajadzēja savā starpā ne saskatīties, ne pamāt ar galvu, viss jau tāpat bija skaidrs. Un, tā kā Frabeks tikko bija izcīnījis simbolisku uzvaru, Dzērves pavarda ļaudīm bija jābūt mierā ar piešķirto papildu teritoriju. Kad Frabeks pienāca klāt, lai izteiktu savu pateicību, Barzeks tikko ar lepnumu bija atzīmējis, cik Talija bija gudri rīkojusies. Dodoties atpakaļ uz Dzērves pavardu, Frabeks tīksminājās par šo starpgadījumu, uzskaitīdams visus tos punktus, kuros, pēc viņa domām, bija uzvarējis, it kā tā būtu bijusi viena no spēlēm, ko apmetnei tik ļoti patīk spēlēt, un viņš turpināja pārskaitīt savus ieguvumus.

Patiesībā tā bija spēle - ļoti izsmalcināta un pavisam nopietna relatīvo pakāpju rotaļa, kurā piedalījās visi sabiedrības indivīdi. Pēc šīs metodes visi kopienas locekļi piešķīra sev zināmu statusu: zirgi un vilki dzīvoja barā, cilvēki - sabiedrībā, tātad viņi varēja sadzīvot kopā. Spēle pretstatīja divus atšķirīgus spēkus, abi bija vienādi svarīgi izdzīvošanai - gan personības neatkarībai, gan sabiedrības labklājībai. Mērķis bija sasniegt funkcionālu līdzsvaru.

Dažkārt un ari zināmos apstākļos indivīdi spēja būt gandrīz vai autonomi. Cilvēks var dzīvot viens un neuztraukties ne par kādu stāvokli, bet neviena suga nespēj izdzīvot bez saskarsmes ar sev līdzīgajiem. Galējais iznākums būtu nāve. Tā būtu iznīcība. Taču tikpat iznicinoša var būt ari pilnīga indivīdu pakļautība sabiedrības grupai. Dzīve nav nedz statiska, nedz nemainīga. Bez savas individualitātes nevar notikt ne pārmaiņas, ne pielāgošanās, un pastāvīgi mainīgajā pasaulē jebkura suga, kas nespēj pielāgoties, ir lemta bojāejai.

Dzīvojot sabiedrībā, kura sastāv tikai no diviem indivīdiem vai kura ir tik liela kā visa plašā pasaule neatkarīgi no tās formas, cilvēki vienmēr sevi ierindos zināmā hierarhijā. Vispārēji pieņemtas pieklājības normas un tradīcijas var palīdzēt nogludināt domstarpības un atvieglot stresu, lai saglabātu realizējamu līdzsvaru nemitīgi mainīgās sistēmas ietvaros. Dažās situācijās sabiedrības labklājības labā vairumam indivīdu nav jāmeklē kompromisi savas personiskās neatkarības dēļ. Citās situācijās sabiedrības vajadzības var prasīt absolūtu savas individualitātes vai pat dzīvības ziedošanu. Tā ir absolūta patiesība, viss ir atkarīgs no apstākļiem; neviena galējība nevar pastāvēt ilgu laiku, arī sabiedrība nevar pastāvēt, ja daži tās locekļi savu ego paceļ augstāk par visas kopienas interesēm.

Eila atklāja, ka bieži salīdzina klana dzīvesveidu ar Mamutu cilts tradīcijām, un sāka izprast atšķirīgās Bruņa un Lauvas apmetnes vadoņa un vadones vadīšanas metodes. Jaunā sieviete redzēja, kā Taluts noliek Runas vāli ierastajā vietā, un atcerējās, ka sākumā, ierodoties Mamutu cilts apmetnē, bija domājusi, ka Brūns ir labāks vadonis par Talutu. Brūns būtu vienkārši pieņēmis lēmumu, un pārējie būtu paklausījuši viņa pavēlei, vai nu viņiem tas patiktu, vai ne. Daudzi klana locekļi pat nebūtu uzdrīkstējušies apspriest vadoņa lēmumu. Brūnam nekad nebija jāstrīdas vai jāpaceļ balss. Bargs skatiens vai strupa pavēle nekavējoties ieviesa kārtību. Eilai bija licies, ka Taluts nespēj kontrolēt skaļos, ķildīgos ļaudis un viņi savu vadoni neciena.

Tagad viņa par to vairs nebija tik pārliecināta. Eilai šķita, ka daudz grūtāk ir vadīt tādu cilvēku kopienu, kas uzskata, ka ikvienam - gan vīrietim, gan sievietei - ir tiesības izteikties un būt uzklausītam. Jaunā sieviete vēl joprojām domāja, ka Brūns bija bijis labs klana vadonis, bet viņa šaubījās, vai klana vadonis būtu spējis vadīt Lauvas apmetnes ļaudis, kas bija raduši brīvi izteikties. Kad visi vienlaikus gribēja izteikt savu viedokli un uzreiz to visiem darīt zināmu, dažkārt cilvēki varēja kļūt ļoti skaļi un trokšņaini, bet Taluts nekad nepieļāva zināmu robežu pārkāpšanu. Kaut ari viņam piemita pietiekama autoritāte, lai pārējiem uzspiestu savu gribu, tā vietā viņš izvēlējās vadīt savus ļaudis pēc vienprātības un pielāgošanās principiem. Talutam bija piešķirtas zināmas tiesības un sviras, uz kurām uzspiest, un viņam pašam bija paņēmiens, kā pievērst ļaužu uzmanību, bet bija nepieciešams zināms talants un spēks, lai cilvēkus pierunātu, nevis turētu paklausībā. Lauvas apmetnes vadonis iemantoja cieņu, pats izrādīdams to ari citiem.

Dodamās pie cilvēku bariņa, kas bija sastājies blakus pavardam, Eila skatījās visapkārt, meklēdama vilka kucēnu.

Tā bija neapzināta rīcība, un, kad jaunā sieviete vilcēnu nekur nemanīja, tad nodomāja, ka mazulis būs atradis kādu vietiņu, kur paslēpties, līdz visa šī jezga beigsies.

-    … Frabeks dabūja, ko gribēja, - Torneks sacīja, - pateicoties Talijai un Barzekam.

-     Es par to priecājos Fralijas dēļ, - Tronija atzinās, atviegloti uzzinājusi, ka Ziemeļbrieža pavards netiks pārvietots vai tā teritorija samazināta. - Es tikai ceru, ka tas uz kādu laiku Frabeku apklusinās. Šoreiz viņš tiešām sacēla varenu ļembastu.

-     Man tādi ļembasti nemaz nepatīk, - Eila izteica savu viedokli, atcerēdamās, ka ķilda bija sākusies ar Frabeka sūdzību, ka viņas dzīvniekiem ir vairāk vietas nekā viņam.

-    Par to neuztraucies, - Raneks viņu mierināja. - Šī bija gara ziema. Katru gadu ap šo laiku notiek tādi ķīviņi. Tā ir tikai tāda neliela izlādēšanās, lai vienmuļajai dzīvei piešķirtu krāsas.

-    Bet viņam nevajadzēja sacelt tādu traci, lai iegūtu savam pavardam vairāk vietas, - Dīgija piebilda. - Es dzirdēju, ka māte ar Barzeku jau sen par to runāja, pirms vēl Frabeks šo jautājumu izvirzīja. Viņi grasījās ziedot Dzērves pavardam daļu no savas pavarda teritorijas kā dāvanu Fralijas jaundzimušajam. Frabekam bija tas vienīgi jāpalūdz.

-    Tieši tāpēc Talija ir tik laba vadone, - Tronija atzina. - Viņa domā arī par tādām lietām.

-    Talija ir laba, un arī Taluts ir varens, - Eila piebalsoja.

-     Jā, ir gan, - Dīgija pasmaidīja. - Tieši tāpēc viņš vēl joprojām ir Lauvas apmetnes vadonis. Neviens tik ilgu laiku nepaliek vadoņa godā, ja nespēj iemantot ļaužu cieņu. Manuprāt, ari Branags būtu tikpat labs vadonis. Viņam ir Taluts, no kā mācīties. - Sirsnīgās jūtas, kas valdīja starp Dīgiju un viņas mātes brāli, bija daudz dziļākas nekā parastās formālās attiecības ar tēvoci, kura no mātes mantotais stāvoklis jaunajai sievietei nodrošināja augstu stāvokli Mamutu ciltī.

-    Bet kurš kļūtu par vadoni, ja Talutam nebūtu tādas cieņas? - Eila painteresējās. - Un kā tas notiktu?

-    Nu… ē… - Dīgija nezināja, ko teikt. Jaunieši pagriezās pret Mamutu, lai viedais vīrs atbildētu uz Eilas jautājumu.

-Ja vecākais vadonis nodod apmetnes vadīšanu jaunākam brālim vai māsai, kas šim pienākumam izvēlēti, - parasti tie ir radinieki, tad seko mācību periods, pēc tam vecākais vadonis kļūst par padomdevēju, - šamanis un skolotājs paskaidroja.

-    Jā. Tieši tā arī Brūns darīja. Kad viņš bija jaunāks, tad izrādīja cieņu vecajam Zūgam un vērsās pie viņa pēc padoma, bet, kad pats kļuva vecāks, tad nodeva klana vadību Broudam - savas sievas dēlam. Bet kas notiek tādā gadījumā, ja vadonis apmetnes ļaužu acīs zaudē cieņu? Vai tad viņa vietā stājas kāds jauns vadonis? - Eila jautāja, ļoti ieinteresējusies par šo jautājumu.

-    Izmaiņas nenotiktu ātri, - Mamuts turpināja, - bet pēc kāda laika ļaudis vienkārši vairs negrieztos pie viņa pēc padoma. Tie vērstos pie kāda cita - pie kāda, kas veiksmīgāk prastu vadīt medības vai labāk risinātu viņu problēmas. Dažkārt vadonis pats atkāpjas, citreiz apmetne sašķeļas - daži aiziet līdzi jaunajam vadonim, bet citi paliek kopā ar veco. Bet paši vadoņi parasti tik viegli no sava stāvokļa vai pilnvarām neatsakās, un tas var izraisīt problēmas, pat kautiņus. Tādā gadījumā lēmumu parasti pieņem Padome. Vadonis vai vadone, kas kopīgi dalījuši varu ar kādu, kas izraisījis problēmas vai ir atbildīgs par radušos situāciju, reti kad spēj nodibināt jaunu apmetni, kaut arī tā varētu nebūt viņas… - Mamuts apklusa, un Eila pamanīja, ka šamaņa acis pievēršas Dzērves pavarda vecajai sievai, kas sarunājās ar Neziju, - tās personas vaina. Ļaudis vēlas tādus vadoņus, uz kuriem var paļauties, un neuzticas tiem, kam bijušas problēmas… vai traģēdijas.

Eila pamāja, un Mamuts zināja, ka viņa audzēkne saprata gan viņa teikto, gan slēpto domu. Saruna turpinājās, bet jaunās sievietes domas atgriezās pie klana. Brūns bija bijis labs vadonis, bet ko gan iesāks viņa klans, ja Brouds tāds nebūs? Viņai būtu interesanti uzzināt, vai tādā gadījumā tiks iecelts jauns vadonis; un kurš tas varētu būt? Paies vēl ilgs laiks, līdz Brouda sievas dēls kļūs pieaudzis. Bailes, kas visu laiku bija urdījušas Eilas zemapziņu, pēkšņi izlauzās uz āru.

-     Kur ir Vilks? - viņa jautāja.

Kopš trača sākuma jaunā sieviete nebija vilcēnu redzējusi, to nebija redzējis arī neviens cits. Visi sāka mazuli meklēt. Eila pārmeklēja savu gultu un visus pavarda stūrus, pat ar aizkaru atdalito telpu, kur atradās grozs ar pelniem un zirgu izkārnījumiem, ko bija kucēnam ierādījusi dabisko vajadzību kārtošanai. Jaunā sieviete sāka izjust tādu pašu paniku kā māte, kas pazaudējusi savu bērnu.

-    Re, kur viņš ir! - viņa ar atvieglojumu izdzirdēja Torneka balsi, bet vēders sarāvās čokurā, kad vīrietis piebilda: - Vilks ir pie Frabeka. - Frabekam tuvojoties, jaunās sievietes pārsteigums robežojās ar šoku. Viņa nebija vienīgā, kas skatījās pārsteiguma pilnā neticībā.

Frabeks, kas nekad nepalaida garām iespēju nozākāt Eilas dzīvniekus vai to aprūpes dēļ arī pašu jauno sievieti, tagad savās rokās maigi aijāja vilka kucēnu. Nododot vilcēnu jaunās sievietes rokās, Frabeks nedaudz vilcinājās, it kā viņš negribētu atdot mazo, spalvaino kamoliņu, un jaunā sieviete pamanīja Frabeka acīs daudz maigāku skatienu, nekā jebkad agrāk šī vīrieša acīs redzējusi.

-     Viņš droši vien nobijās, - Frabeks skaidroja. - Fralija stāstīja, ka pēkšņi tas smilkstēdams uzradies pie mūsu pavarda. Viņa nezināja, no kurienes tas nācis. Arī bērni atradās pie pavarda, Krisaveks to pacēla un uzlika uz mantu glabātavas paaugstinājuma, kas atrodas blakus viņa gultas galvgalim. Bet tur sienā ir dziļa niša. Tā ala iestiepjas diezgan tālu kalna nogāzē. Atradis šo alu, vilcēns tajā ierāpās līdz pašam galam un negribēja nākt laukā.

-     Tā droši vien viņam atgādināja mammas midzeni, - Eila secināja.

-    Tā ari Fralija sacīja. Viņai tagadējā stāvoklī bija diezgan grūti ierā- pot tam pakaļ, un man šķiet, ka viņa bija arī nobijusies pēc tam, kad dzirdēja Dīgijas stāstu, kā tu līdi vilka midzenī. Bet viņa negribēja arī, ka Krisaveks līstu tam pakaļ. Kad es pārnācu, tad man bija jālien tajā alā un jāvelk vilcēns laukā. Frabeks uz mirkli pieklusa, un, kad turpināja, Eila viņa balsī saklausīja nelielu izbrīnu. - Kad pasniedzos pēc viņa, vilcēns bija tik priecīgs, mani ieraugot, ka nolaizīja man visu seju. Centos viņu no tā atturēt.

Frabeks centās ieņemt savrupu un neieinteresētu stāju, lai noslēptu faktu, ka īstenībā viņu bija aizkustinājis vilka mazuļa, kas bija nobijies, dabiskā pievilcība un mīļums. - Bet, kad noliku viņu zemē, tas tik smilkstēja un raudāja, līdz atkal viņu pacēlu. Līdz tam laikam apkārt jau bija savākušies vairāk ļaužu. - Nezinu, kāpēc kucēns izvēlējās mani vai Dzērves pavardu, lai meklētu kādu drošu vietu, kur paslēpties.

-     Tagad viņš apmetni uzskata par savu baru un zina, ka tu esi šīs apmetnes piederīgais, īpaši jau pēc tam, kad biji izcēlis viņu ārā no alas, kuru tas bija atradis, - Eila skaidroja, cenzdamās attēlot notikušo.

Atgriezies pie sava pavarda, Frabeks bija apjautis uzvaras saldo garšu un vēl kaut ko dziļāku, kas lika viņam izbaudīt nepierastu sirsnību un sajusties vienlīdzīgam ar pārējiem apmetnes iemītniekiem. Viņi nebija Frabeku ignorējuši vai pasmējušies par viņu. Taluts viņu allaž uzklausīja, it kā viņam būtu tāds stāvoklis, kas to garantētu, un Talija - pati sieviešu līnijas vadone - bija piedāvājusi atteikties no sava pavarda zināmas teritorijas daļas. Pat Krouzija bija nostājusies viņa pusē.

Ieraugot Fraliju, Frabekam kaklā ieskrēja kamols; tā bija viņa dārgā, augstu stāvokli ieņemošā sieva, kuras dēļ tas viss bija iespējams; viņa skaistā grūtniece, kas drīz dzemdēs viņa paša pavarda pirmo bērnu - Dzērves pavarda, kuru Krouzija bija viņam atvēlējusi. Frabeks bija bijis aizkaitināts, kad Fralija bija pastāstījusi, ka vilcēns noslēpies nišā, bet, par spīti bargajiem vārdiem, kucēna dedzīgā atzīšana bija šo vīrieti pārsteigusi. Pat mazais vilka mazulis bija viņu pieņēmis un spēja nomierināties tikai pēc tam, kad Frabeks bija paņēmis to rokās. Un Eila sacīja, ka tas noticis tāpēc, ka vilks zinājis, ka viņš ir Lauvas apmetnes piederīgais. Pat vilks atzina viņa piederību pie šīs apmetnes.

-    Tu viņu labāk pieskati, - Frabeks pamācīja, pagriezdamies, lai dotos prom. - Uzmani viņu! Ja nepieskatīsi, kāds var viņu samīt.

Pēc Frabeka aiziešanas vairāki ļaudis, kas bija bijuši liecinieki šai dīvainajai ainai, pilnīgā nesapratnē vērās cits citā.

-     Tās tik ir pārmaiņas! Interesanti - kas viņam uznācis? - Dīgija brīnījās. - Ja es tik labi viņu nepazītu, tad nodomātu, ka viņam patiešām patīk Vilks!

-     Nebiju domājis, ka viņš ir spējīgs uz ko tādu, - atzinās Raneks, tagad izjuzdams pret Dzērves pavarda vīru lielāku cieņu, nekā jebkad agrāk bija izjutis.

24

Četrkājainās Mātes valstības radības allaž ir kalpojušas vai nu pārtikai, vai kažokādām, vai arī Lauvas apmetnes garu iemiesojumam. Toreizējie ļaudis pazina dzīvniekus to dabiskajā vidē, pārzināja to kustības un migrācijas paradumus, zināja, kur tos meklēt un kā tos medīt. Bet apmetnes ļaudis pirms Eilas ierašanās kopā ar ķēvi un jauno kumeļu nekad nebija pazinuši atsevišķus dzīvnieku sugu pārstāvjus.

Eilas savstarpējās attiecības ar zirgiem un, laikam ejot, arī ar pārējiem apmetnes iemītniekiem bija nebeidzama viela pārsteigumiem. Agrāk nekad nevienam nebija ienācis prātā, ka dzīvnieki varētu izrādīt atsaucību cilvēkam vai būt iemācīti atsaukties uz svilpienu, vai nest uz savas muguras jātnieku. Bet pat zirgi ar visu savu interesanto uzvedību un piemīlīgumu nespēja radīt tādu sajūsmu kā vilcēns. Ļaudis respektēja vilkus kā medniekus un dažos gadījumos arī kā pretiniekus. Dažkārt vilkus medīja to siltā ziemas kažoka dēļ, un, kaut ari reti, gadījās, ka cilvēki ķērās pie vilku gaļas ēšanas. Tomēr daudz biežāk cilvēki un vilki centās cits citu respektēt un izvairīties no kontaktiem.

Bet paši mazākie radījumi parasti prot izraisīt īpašu mīļumu, tas ir viņu iedzimtais izdzīvošanas paņēmiens. Bērni, kā arī dzīvnieku mazuļi aizskar kādu dziļu dvēseles stīgu, kas rada atsaucību, bet Vilkam - tā viņu tagad visi dēvēja - piemita īpašs šarms. Jau no pašas pirmās dienas, kad mazais, pūkainais, tumši pelēkais kamoliņš gāzelējās pa velēnu mītnes grīdu, viņš paņēma savā varā visu Lauvas apmetnes iemītnieku sirdis. Ikvienam bija grūti pretoties kucēna dedzīgumam, un drīz vien vilcēns jau bija kļuvis par visas apmetnes mīluli.

Tas palīdzēja saprasties, kaut arī apmetnes ļaudis neaptvēra, ka cilvēku un vilku uzvedība nav nemaz tik atšķirīga. Abi sugu pārstāvji bija gudras, sabiedriskas radības, kas ievēroja sarežģītu un nepastāvīgu attiecību vispārējo modeli un ar savām individuālajām atšķirībām deva labumu visai grupai. Ņemot vērā abu sugu - vilku un cilvēku - sabiedriskās dzīves uzbūves līdzības un noteiktas rakstura īpašības, kas bija attīstījušās individuāli, starp abām šīm grupām bija iespējamas vienreizīgas attiecības.

Vilka mūžs sākās neparastos un sarežģītos apstākļos. Kā vienīgais izdzīvojušais kucēns no vientuļās vilcenes, kas bija zaudējusi savu tēviņu, metiena, viņš nekad neuzzināja, kādu drošību piedāvā atrašanās vilku barā. Tā kā vilcēns nebija izbaudījis brāļu vai māsu mierinošo kompāniju, ne arī gādīgu tanšu vai onkuļu sabiedrību - tie būtu palikuši viņa tuvumā, ja mātei gadījumā uz īsu brīdi būtu jāaiziet, - viņam bija nācies izbaudīt vientulību, kas vilka kucēnam bija tik nepierasti. Vienīgais vilks, ko viņš savā īsajā mūžā bija pazinis, bija mamma, un vilcēna atmiņas par viņu sāka bālēt, tā ka mātes vietu tagad ieņēma Eila.

Bet jaunā sieviete bija viņam kļuvusi par kaut ko vairāk. Izlemjot paturēt un uzaudzināt vilka kucēnu, viņa kļuva par to cilvēku sugas pārstāvi, kas veicināja īpašo saiti starp šīm pilnīgi atšķirīgajām sugām - suņu sugu un cilvēkiem; šī saite atstās ilgstošas un pamatīgas sekas.

Pat ja tuvumā būtu bijuši citi vilki, Vilks, kad tika atrasts, vēl bija pārāk jauns, lai spētu ar tiem saradoties. Apmēram mēnesi ilgajā mūžā viņš tikai tagad tik tikko būtu sācis līst laukā no midzeņa, lai iepazītos ar saviem radiniekiem - vilkiem, pie kuriem viņš tiks pieskaitīts visu savu atlikušo mūžu. Tā vietā Vilkam nācās sarast ar Lauvas apmetnes cilvēkiem un zirgiem.

Tā bija pirmā, bet nebūs pēdējā reize. Šai idejai piedzimstot netīšām vai arī tīšām, tas atkārtosies vēlreiz, vairākkārt un daudzās vietās. Visu mājas suņu sugu senči bijuši vilki, un sākumā tie saglabāja savas īstās vilku īpašības. Bet, laikam ejot, vairākas vilku paaudzes, kuras uzauga cilvēku vidē, sāka atšķirties no saviem savvaļas sugas brāļiem.

Dzīvnieki, kuri piedzima ar pieļaujamānrvai parastām krāsas, formas un auguma ģenētiskajām variācijām - tumšs kažoks, balti plankumi, gredzenā sagriezta aste, mazāki vai lielāki -, bet kurus viņu pašu bars būtu atstūmis, cilvēkiem bieži vien iepatikās daudz labāk.

Pat ģenētisko noviržu eksemplāri - miniatūri dzīvnieki-punduriši vai milzīgi sugas eksemplāri, kuriem bija lieli kauli un kuri savvaļā nebūtu izdzīvojuši un nespētu vairoties, - cilvēku apmetnēs tika laipni pieņemti un uzaudzināti. Galu galā neparastie suņu dzimtas eksemplāri un tie, kas neatbilda normālajam tipam, tika audzēti un tika attīstītas tās viņu īpašības, kas cilvēkiem bija vēlamas, līdz ar laiku sāka izzust vairāku suņu līdzība ar viņu senčiem vilkiem un tā bija vairs tik tikko pamanāma. Tomēr viņiem saglabājās vilku gudrība, aizsargāšanas spēja, uzticība un rotaļīgums.

Vilks ātri uztvēra apmetnes relatīvo stāvokļu iedalījumu, kā būtu to darījis arī vilku barā, kaut ari viņa paša statusu interpretācija ne vienmēr atbilda cilvēku noteiktajiem priekšstatiem. Kaut arī Talija bija

Lauvas apmetnes sieviešu līnijas vadone, Vilka acīs Eila ieņēma augstāku stāvokli; vilku barā mazuļu māte tika uzskatīta par visu vilku mātīšu vadoni un tā reti kad pieļāva, ka kāda cita mātīte dzemdētu pēcnācējus.

Neviens visā apmetnē precīzi nezināja, ko dzīvnieks domā vai jūt, vai arī viņam vispār piemīt domas un jūtas, kas būtu cilvēkiem saprotamas, bet tam nebija nozīmes. Apmetnes ļaudis viņu vērtēja pēc uzvedības, un, spriežot pēc Vilka darbībām, neviens vairs nešaubījās, ka viņš bezgalīgi mīl un dievina Eilu. Lai kur arī viņa atrastos, viņš allaž zināja, kur mamma patlaban, un pēc svilpiena, knipja, aicinoša žesta vai pat mājiena uzreiz metās pie jaunās sievietes kājām, ar pielūgsmi skatīdamies viņai acīs un nolasot vismazāko vēlēšanos. Vilks savās izpausmēs bija absolūti nesavtīgs un visu piedodošs. Kad Eila viņu rāja, viņš smilkstēja verdziskā padevībā un, kad tika samīļots, tad luncinājās prieka ekstāzē. Viss viņa dzīves piepildījums bija izpelnīties Eilas uzmanību. Lielākais Vilka prieks bija tad, kad jaunā sieviete ar viņu rotaļājās vai draiskojās, kaut viens glāsts vai vārds bija pietiekami, lai viņš sajūsmā sāktu Eilu laizīt vai izrādītu citas acīm redzamas pieķeršanās pazīmes.

Ne pret vienu citu Vilks neizrādīja tik eksaltētas jūtas. Pret vairumu ļaužu viņš attiecās ar dažādu pakāpju draudzību un atzīšanu, tas cilvēkos izraisīja pārsteigumu, ka dzīvnieks var izrādīt tādu jūtu gammu. Vilka attieksme pret Eilu stiprināja apmetnes ļaužu viedokli par to, ka šai sievietei piemīt maģiskas spējas kontrolēt dzīvniekus, un tas palielināja cieņu pret viņu.

Jaunajam vilkam radās mazliet lielākas grūtības noteikt, kurš viņa barā ir vīriešu kārtas vadonis. Tam, kurš vilku barā ieņēma šo stāvokli, pienācās cienījama un gādīga attieksme no citu vilku puses. Vilku barā vadoņa apsveicināšanas ceremonija sastāvēja no dedzīgas viņa purna laizīšanas, kažoka ošņāšanas un spiešanās klāt, kas bieži vien beidzās ar brīnišķīgu, kopīgu gaudošanas ceremoniju, kurā visi izteica atzinību vadoņa ieņemtajam stāvoklim. Bet ļaužu sabiedrībā nebija neviena tik īpaša tēviņa, kuram tiktu izrādīta tāda godbijība.

Tomēr Vilks bija pamanījis, ka divi lieli, četrkājaini viņa netradicionālā bara locekļi ar daudz lielāku dedzību apsveic kādu garu, blondu vīrieti nekā pārējos cilvēkus, tikai Eila to nedarīja. Turklāt šī vīrieša smaka bija spēcīgi iesūkusies Eilas gultā un tās tuvākajā apkārtnē, ari paša Vilka grozā. Tā kā nebija neviena cita kandidāta, Vilks sliecās uz to, ka tēviņu vadoņa lomu jāpiešķir Jondalaram. Dzīvnieka apņēmību vēl vairāk nostiprināja tas, ka viņa draudzīgie tuvošanās mēģinājumi tika atalgoti ar sirsnīgu un rotaļīgu uzmanības pierādīšanu.

Kāds pusducis bērnu, kas spēlējās kopā ar Vilku, tika uztverti kā viņa brāļi un māsas. Kucēns daudz laika pavadīja bērnu sabiedrībā, visbiežāk tas notika pie Mamuta pavarda. Tiklīdz bērniem tika iedzīta bijība pret vilcēna asajiem, mazajiem zobiņiem un viņi iemācījās ne- izprovocēt to uz pašaizsardzības nolūkā izdarītu ķepas cirtienu, bērni atklāja, ka Vilkam patīk viņa ņemšana rokās, glāstīšana un apmīļošana. Dzīvnieks toleranti izturējās pret neapzinātiem, pārmērīgiem emociju izvirdumiem un, šķiet, saprata atšķirību starp Nuvijas ciešo saspiedienu, viņu nesot, un Brinanu, kas parāva viņu aiz astes, lai izdzirdētu smilks- tus. Pirmā darbība tika iecietīgi uztverta, bet otrā - atalgota ar atriebīgu kodienu. Vilkam patika spēlēties, un viņš allaž pamanījās iekļūt pašā cīņas karstumā, un bērni ātri vien aptvēra, ka kucēnam patīk pienest aizmestas lietas. Kad visi bezspēkā sabruka čupā un aizmiga, lai kur arī būtu, vilcēns bieži atradās bērniem pa vidu.

Pēc pirmās nakts, kad Eila bija solījusi nekad Vilkam neļaut nevienu savainot, jaunā sieviete pieņēma lēmumu mērķtiecīgi un saprātīgi viņu dresēt. Vīnijas dresēšana pašā sākumā bija nejauša. Pirmo reizi uzkāpjot ķēvei mugurā, Eila bija drīzāk vadījusies pēc saviem impulsiem un nebija zinājusi, ka, biežāk ar Vīniju izjājot, viņa intuitīvi mācās zirgu kontrolēt. Kaut arī tagad jaunā sieviete apzinājās tos signālus, kurus pati bija izdomājusi un apzināti lietojusi, Vīnijas kontrolēšanas paņēmieni joprojām lielā mērā nāca no viņas intuīcijas, un Eila uzskatīja, ka ķēve paklausa viņas komandām tikai tāpēc, ka pati tā vēlas.

Alu lauvas apmācīšana bija noritējusi jau mērķtiecīgāk. Atradusi ievainoto lauvēnu, jaunā sieviete zināja, ka viņai jāpanāk, lai lauva paklausa viņas komandām un vēlmēm. Viņas pirmie centieni tā apmācīšanā bija veltīti lauvēna neizmērojamās mīlestības izpausmes apvaldīšanai. Viņa to skoloja ar pacietību, tāpat kā klanā tiek audzināti bērni. Lauvēna maigie uzmanības apliecinājumi tika atalgoti ar pieķeršanos; viņš tika pastumts malā vai arī viņa vienkārši piecēlās kājās un devās prom, kad tas aizmirsa par savu ķetnu smagumu un spēlējās pārāk nežēlīgi. Kad lauvēns, nespēdams savu entuziasmu kontrolēt, sajūsmā metās viņai virsū, viņam tika iemācīts apstāties, kad Eila pacēla roku un bargā balsi teica: "Pārtrauc!" Šī mācība bija tik pamatīgi viņā iesakņojusies, ka pat tad, kad Mazulis jau bija kļuvis par pieaugušu lauvu tēviņu un bija tikpat liels kā Vīnija, tikai daudzkārt smagāks, viņš apstājās pēc Eilas dotās komandas. Tādos gadījumos jaunā sieviete noteikti atbildēja ar sirsnīgu lauvas kažoka pakasīšanu un paberzēšanu, un bieži vien abi apķērušies visā augumā ripinājās pa zemi. Pieaugot alu lauva iemācījās daudzas lietas, pat medīt kopā ar Eilu.

Drīz vien jaunā sieviete saprata, ka bērni, mācoties izprast vilka paradumus, var vienīgi iegūt. Viņa sāka mazuļiem stāstīt dažādus notikumus par tiem laikiem, kad pati mācījās medīt un pētīt plēsīgo dzīvnieku, arī vilku, dzīvesveidu. Eila skaidroja, ka vilku baram parasti ir sava mātīte - vadone - un tēviņš - vadonis -, tāpat kā Mamutu ciltij, un pastāstīja, ka vilki savā starpā sazinās ar noteiktām pozām un žestiem, kā arī skaņām. Notupusies četrrāpus, jaunā sieviete parādīja vilku vadoņa stāju - galva augšā, ausis izslietas, aste piespiesta pie ķermeņa - un pozu, kā bara vilks tuvojas vadonim - pieliecies zemāk par vadoni un laizīdams vadoņa purnu, perfekti atdarinādams vajadzīgās skaņas. Viņa attēloja arī brīdinājumu netuvoties un rotaļīgu uzvedību. Arī kucēns bieži piedalījās šajās mācību stundās.

Bērniem tas patika, un pa reizei arī pieaugušie ar tikpat lielu interesi klausījās Eilas pasniegtās mācību stundas. Nepagāja ilgs laiks, kad vilka signāli tika iekļauti bērnu spēlēs, bet neviens tos nemācēja lietot labāk vai ar lielāku sapratni kā bērns, kura paša valoda galvenokārt sastāvēja vienīgi no zīmēm. Starp Ridagu un Vilku izveidojās īpašas attiecības, kas pārsteidza apmetnes ļaudis un lika Nezijai no brīnumiem vien šūpot galvu. Puika ne tikai lietoja vilku signālus, to skaitā arī vairākas skaņas, bet attīstīja tos vēl tālāk. Cilvēkiem, kas to visu vēroja, bieži vien likās, ka īstenībā Ridags patiešām ar Vilku sarunājas, un šķita, ka jaunais dzīvnieks zina, ka puikam nepieciešama īpaša uzmanība un rūpes.

Jau no paša sākuma Vilks pret puiku izturējās ar lielāku pietāti un maigumu un ar saviem kucēna paņēmieniem viņu aizstāvēja. Izņemot Eilu, nebija neviena cita, kura sabiedrībā vilcēns tik labprāt uzturētos. Pat vēl vairāk - ja Eila bija aizņemta, Vilks sameklēja Ridagu un bieži vien apgūlās blakus zēnam vai ieritinājās viņam klēpī. Eila pati īsti nezināja, kā Vilks un Ridags bija atraduši kopēju valodu un viens otru tik labi saprata. Ar puikas iedzimto talantu varētu izskaidrot viņa spējas nolasīt vilka signālos pašas smalkākās nianses, bet kā gan tik jauns vilka kucēns varētu zināt vārga cilvēkbērna vajadzības?

Kopā ar citām zvēram dotajām komandām Eila izdomāja pārveidotus vilka signālus, lai kucēnu mācītu. Pēc vairākām nevietā uztaisītām peļķītēm pirmajā reizē viņam tika iemācīts nokārtot dabiskās vajadzības grozā ar zirga mēsliem un pelniem, tāpat kā to darīja cilvēki, vai arī doties laukā. Tas izdevās pārsteidzoši viegli; pats Vilks šķita samulsis par savām peļķītēm un pieglaimojās, kad Eila viņu par to sarāja. Nākamā mācību stunda bija jau daudz grūtāka.

Vilkam patika košļāt ādu, īpaši zābakus un kurpes; lai atradinātu viņu no šī paraduma, bija nepieciešami stingri un bargi paņēmieni. Kad vien

Eila pieķēra viņu darām šīs blēņas un par to sarāja, kucēns izskatījās nožēlas pilns un verdziski pazemīgi gribēja savu mammu iepriecināt, bet pēc brīža, tiklīdz jaunā sieviete pagrieza viņam muguru, tā atkal kļuva nepaklausīgs un no jauna ķērās pie tās pašas nodarbes. Ikviena apmetnes iemītnieka apavi bija jāsargā, bet lielākās briesmas draudēja Eilas iemīļotajām mīkstajām ādas zeķēm. Šķita, ka Vilks nespēj tām vienaldzīgi paiet garām. Jaunajai sievietei bija tās jāpakarina kaut kur augstu pie griestiem, kur viņš nevarēja zeķes aizsniegt, jo citādi tās būtu saplēstas sīkās driskās. Kaut ari Eilai bija žēl sakošļāto mantu, vēl sliktāk viņa jutās tad, ja Vilks to bija izdarījis ar citu ļaužu mantām. Viņa bija atbildīga par to, ka bija vilka kucēnu atnesusi uz Lauvas apmetni, un jutās tā, it kā katrs vilcēna nodarītais postījums būtu viņas pašas vaina.

Eila šuva pēdējos krellīšu dekorus pie savas baltās tunikas, kad no Lapsas pavarda puses izdzirdēja satrauktu kņadu.

-    Hei! Tu! Atdod man to! - Raneks kliedza.

Jaunā sieviete jau pēc skaņas noprata, ka Vilks atkal sadarījis kādas blēņas. Viņa skrēja skatīties, kāda šoreiz ir problēma, un ieraudzīja, ka Raneks un Vilks cīkstas par kādu novalkātu zābaku.

-    Vilk! Laid to vaļā! - Eila pavēlēja, ātrā žestā nolaizdama roku tieši vilcēnam pie purniņa. Kucēns nekavējoties atlaida zābaku un, ausis atglaudis un asti nolaidis, pazemīgi smilkstēdams, pieplaka pie zemes. Raneks nolika savu zābaku uz paaugstinājuma.

-     Ceru, ka viņš nesaplosīja tavu zābaku, - Eila sacīja.

-    Tam nav nozīmes. Zābaks tāpat ir vecs, - Raneks smaidīdams atbildēja un ar apbrīnu piebilda: - Eila, tu patiešām pārzini vilku paradumus. Viņš dara tieši to, ko tu viņam liec.

-     Bet tikai tik ilgi, kamēr pati šeit stāvu un viņu pieskatu, - viņa atzinās, paskatīdamās lejup uz dzīvnieku. Vilks viņu vēroja, nogaidoši luncinādams asti. - Tiklīdz pagriezīšu viņam muguru, tā tas ķersies pie kaut kā cita, kaut arī labi zina, ka nedrīkst neko aiztikt. Vilks to liks mierā, tiklīdz ieraudzīs mani tuvojamies, bet nezinu, kā lai viņam iemāca neaiztikt citu ļaužu mantas.

-    Varbūt viņam vajadzīga kāda pašam sava mantiņa? - Raneks ierosināja. Tad, paskatījies jaunajā sievietē maigām, tumšām un spožām acīm, piebilda: - Vai kāda no tavām mantām.

Kucēns skatījās uz Eilu un smilkstēja, lai izpelnītos mammas uzmanību. Beidzot, nespēdams vairs sagaidīt, tas pāris reižu ierējās. - Mierā! Klusu! - jaunā sieviete nokomandēja, juzdamās neērti par tādu vilcēna uzvedību. Pilnīgi satriekts, Vilks atkāpās, nogūlās uz ķepām un skatījās uz savu pielūgsmes objektu.

Pavērojis šo ainu, Raneks sacīja Eilai: - Viņš nespēj pārdzīvot, ka tu neesi ar viņu apmierināta. Viņš grib zināt, ka tu viņu mīli. Domāju, ka saprotu, kā viņš jūtas.

Tumšādainā vīrieša acīs parādījās tāda sirsnība un ilgas, kas jau agrāk bija Eilu tik loti aizkustinājušas. Viņa sajuta, ka pašas augumam pārskrien trīsas un tas vēlas atsaukties; izjutusi uzbudinājumu, viņa atkāpās. Lai noslēptu satraukumu, jaunā sieviete noliecās pie kucēna un pacēla to uz rokām. Vilks dedzīgi nolaizīja viņai seju, no laimes luncinādams asti.

-    Nu, vai redzi! Tagad, kad viņš zina, ka tu viņu mīli. Vilks ir laimīgs, - Raneks teica. - Arī es būtu laimīgs, ja zinātu, ka tev patīku. Vai es tev patīku?

-     Ē… protams, Ranek, tu man patīc, - Eila stostījās, juzdamās neērti.

Vīrieša sejā parādījās plats smaids un acīs iemirdzējās nebēdnīga dzirkstelīte un vēl kaut kas dziļāks. - Es būtu ļoti laimīgs, ja varētu tev parādīt, cik ļoti tavi vārdi mani iepriecina, - viņš atzinās, pienākdams tuvāk klāt un aplikdams roku jaunajai sievietei ap vidukli.

-    Es tev ticu, - viņa atbildēja, pavirzīdamās prom. - Ranek, tev nav tas man jāizrāda.

Šī nebija pirmā reize, kad Raneks bija mēģinājis Eilai tuvoties. Parasti šie tuvošanās mēģinājumi bija izteikti jokojoties, lai Eila neaizmirstu par viņa jūtām, joki ļāva jaunajai sievietei no tiem izvairīties, nepazemojot ne sevi, ne Raneku. Sajuzdama, ka gaidāma nopietna saruna, un gribēdama no tās izvairīties, Eila devās prom. Viņai bija tāda priekšnojauta, ka tumšādainais vīrietis varētu viņu aicināt savā gultā, un tāpēc nezināja, vai spēs atteikt vīrietim, kas ierosinās iet uz gultu vai pat izteiks tiešu lūgumu. Eila zināja, ka viņai ir tiesības šo piedāvājumu noraidīt, bet pakļaušanās bija tik dziļi viņā iesakņojusies, ka jaunā sieviete nezināja, vai spēs atteikt.

-    Kāpēc ne, Eila? - Raneks jautāja, atpalicis soli aiz muguras. - Kāpēc tu neļauj man to pierādīt? Tagad tu guli viena. Tev nevajadzētu gulēt vienai.

Eila izjuta sirdsapziņas pārmetumus un nožēlu par to, ka tagad viņa patiešām guļ viena, bet centās to neizrādīt. - Es neguļu viena, - viņa atbildēja, pacēlusi kucēnu. - Pie manis guļ Vilks savā grozā, tieši blakus manai galvai.

-    Tas jau nav viens un tas pats, - Raneks iebilda. Vīrieša balss tonis bija nopietns, un izskatījās, ka viņš ir gatavs šo tematu apspriest. Tad Raneks apstājās un pasmaidīja. Viņš negribēja jauno sievieti steidzināt.

Varēja redzēt, ka viņa ir satraukta. Vēl jau nav pagājis ilgs laiks kopš šķiršanās no Jondalara. Tumšādainais vīrietis centās kliedēt saspringto gaisotni. - Vilks ir pārāk mazs, lai tevi sasildītu… bet jāatzīst, ka puisis ir simpātisks. - Raneks maigi pabužināja kucēna galvu.

Pasmaidījusi Eila ielika jauno kucēnu grozā. Viņš nekavējoties izlēca no tā ārā uz grīdas, apsēdās un sāka kasīties, pēc tam pieskrēja pie sava barojamā trauka. Jaunā sieviete sāka locīt tuniku, lai noliktu to. Viņa noglāstīja mīksto, balto ādu un sermuļa kažoku, iztaisnoja mazās astītes ar melnajiem galiņiem, juzdama, ka kuņģis savelkas čokurā un kaklā veidojas kamols. Acīs koda asaras, kuras viņa centās kontrolēt. "Nē, tas nav viens un tas pats," viņa domāja. "Kā tas var būt viens un tas pats?"

-    Eila, tu taču zini, cik ļoti es tevi gribu, cik ļoti tu man patīc, - Raneks sacīja, nostādamies viņai aiz muguras. - Tu taču to zini, vai ne?

-    Šķiet, ka zinu, - viņa atbildēja nepagriezdamās, bet aizvērusi acis.

-    Eila, es tevi mīlu. Zinu, ka tagad tu vēl jūties apjukusi, bet gribu, lai tu to zini. Iemīlēju tevi no pirmā acu skatiena. Gribu dalīt savu pavardu kopā ar tevi, dzīvot ar tevi kopā. Gribu darīt tevi laimīgu. Zinu, ka tev vajadzīgs laiks, lai to visu apdomātu. Neprasu tev uzreiz pieņemt lēmumu, bet apsoli, ka tu par to padomāsi… ļauj man tevi darīt laimīgu. Vai padomāsi par to?

Eila paskatījās uz balto tuniku savās rokās, un viņas domas sagriezās virpulī. "Kāpēc Jondalars vairs nevēlas gulēt kopā ar mani? Kāpēc viņš vairs man nepieskaras un nedalās Baudas veltē, kāpēc to nedarīja arī tad, kad vēl gulēja man blakus? Viss ir mainījies pēc tam, kad kļuvu par Mamutu cilts piederīgo. Vai viņam nepatīk, ka esmu šeit pieņemta? Ja reiz tā, kāpēc tad viņš man to neteica? Varbūt viņš to negribēja? Viņš taču teica, ka gribēja. Biju domājusi, ka viņš mani mīl. Varbūt viņš ir pārdomājis? Varbūt viņš mani vairs nemīl? Jondalars nekad nav mani lūdzis dzīvot kopā ar viņu. Ko es darīšu, ja Jondalars dosies prom viens pats bez manis?" Kamols Eilas kuņģi bija tik ciets kā akmens. "Ranekam es patīku, un viņš grib, lai arī man viņš patiktu. Viņš ir jauks un jautrs, liek man allaž smieties… un viņš mani mīl. Bet es viņu nemīlu. Kaut es spētu viņu iemīlēt… varbūt man vajadzētu pacensties to izdarīt?"

-    Jā, Ranek. Es par to padomāšu, - viņa maigi atbildēja, bet, sakot šos vārdus, jaunās sievietes kakls sažņaudzās un iesmeldzās.

Jondalars vēroja, kā Raneks aiziet no Mamuta pavarda. Garais Zelandoni vīrs bija kļuvis par novērotāju, kaut arī pašam par to bija kauns. Tā nebija piedienīga uzvedība ne šajā sabiedrībā, ne arī viņa paša mājās, kad pieaudzis cilvēks pārmērīgi skatās vai uztraucas par kāda cita cilvēka parastām darbībām, un Jondalars vienmēr ir ievērojis un jūtīgi uztvēris pieņemtās uzvedības normas. Jauno vīrieti uztrauca tas, ka viņu var uzskatīt par nepieklājīgu, bet tur neko nevarēja līdzēt. Viņš centās to darīt slepus, bet visu laiku vēroja Eilu pie Mamuta pavarda.

Kaulu apstrādes meistara spriganais solis un apmierinātais smaids, atgriežoties pie Lapsas pavarda, nobaidīja garo Lauvas apmetnes viesi. Viņš apzinājās, ka Eila viņam kaut ko pateikusi vai izdarījusi, kas tik loti pacilājis Mamutu cilts vīru, un savā slimīgajā iztēlē Jondalars jau iztēlojās pašu ļaunāko.

Zelandoni vīrs zināja, ka Raneks kļuvis par pastāvīgu Mamuta pavarda viesi, līdzko pats bija to pametis, un tagad nemitīgi sevi šaustīja, ka pats viņam tādu iespēju sagādājis. Viņš vēlējās, kaut spētu muļķīgo strīdu un pateiktos vārdus padarīt nebijušus, bet bija pārliecināts, ka ir jau par vēlu, lai kaut ko labotu. Jondalars jutās bezpalīdzīgs, bet zināmā mērā ari atvieglots, ka starp viņu un Eilu tagad nostājies attālums.

Kaut arī viņš pats sev to neatzina, Zelandoni vīra darbība bija vērsta uz ko vairāk nekā uz vienkāršu vēlmi ļaut sievietei pašai izvēlēties, kuru vīrieti viņa grib. Jondalars jutās tik ļoti sāpināts, ka daļa no viņa vēlējās atkāpties: ja jau Eila spēj no viņa atteikties, tad arī viņš var atteikties no šīs sievietes. Bet arī viņam bija jādod sev izvēles iespējas - paskatīties, vai ir iespējams pārvarēt savu mīlestību uz Eilu. Viņš patiesi šaubījās, vai Eilai nebūtu labāk šeit palikt - šeit, kur sievieti pieņēma un mīlēja, nekā kopā ar viņu atgriezties pie Zelandoni cilts, viņa ļaudīm, un vēl viņš baidījās par to, kāda būs viņa paša nostāja, ja viņa ļaudis Eilu nepieņems. Vai tad viņš būs gatavs dalīties ar šo sievieti trimdas dzīvē? Vai viņš būs gatavs atkal doties prom un pamest savus ļaudis, īpaši jau pēc tam, kad būs veicis tik garu Ceļojumu mājup? Vai varbūt tādā gadījumā ari viņš no Eilas atteiksies?

Ja Eila izvēlētos kādu citu, ko mīlēt, tad Jondalars būtu spiests viņu atstāt un tad viņam nebūtu jāpieņem tāds grūts lēmums. Bet doma par to, ka Eila varētu mīlēt kādu citu, lika viņa kuņģim tā sagriezties, elpai aizrauties, kaklam aizžņaugties un izraisīja tik neciešamas sāpes, ka Jondalars nezināja, vai spētu to pārdzīvot - vai vispār to vēlas. Jo vairāk viņš pats ar sevi cīnījās, lai savu mīlestību neizrādītu, jo īpašnieciskāks un greizsirdīgāks kļuva un jo vairāk sevi par to ienīda.

Centieni tikt galā ar spēcīgajām un dalītajām jūtām prasīja savas nodevas. Jondalars nespēja vairs ne ēst, ne gulēt, viņš izskatījās izkāmējis un izdēdējis. Apģērbs uz viņa garā auguma sāka nokarāties. Zelandoni meistars vairs nespēja koncentrēties pat ne uz skaistu krama gabalu.

Dažkārt jau viņam likās, ka zaudē saprātu vai viņu savā varā pārņēmis kāds kaitīgs nakts mošķis. Viņš bija tik nomocījies ar savu mīlestību pret Eilu un nobēdājies, ka var viņu zaudēt, un nobijies par to, kas var notikt, ja neļaus viņai aiziet, ka nespēja atrasties šīs sievietes tuvumā. Jondalars baidījās, ka zaudēs kontroli un izdarīs kaut ko tādu, ko pēc tam atkal nožēlos. Bet viņš nespēja no viņas atraut acis.

Lauvas apmetnes ļaudis piedeva savam viesim šo mazo, netaktisko uzvedības pārkāpumu. Viņi zināja par Jondalara jūtām pret Eilu, kaut arī pats viņš tās vēlējās noslēpt. Visa apmetne runāja par sāpīgo un nepatīkamo stāvokli, kurā atradās visi trīs jaunie ļaudis. No malas vērotājiem viņu problēmas atrisinājums šķita pavisam vienkāršs. Bija skaidri redzams, ka Eila un Jondalars viens otru mīl, tad kāpēc gan viņi neizstāsta viens otram par savām jūtām un pēc tam neuzaicina arī Raneku piedalīties viņu kopdzīvē? Bet Nezija nojauta, ka viss nebūt nav tik vienkārši. Gudrā, mātišķā sieviete saprata, ka Jondalara mīlestība pret Eilu ir tik spēcīga, ka visu nevar atrisināt ar pāris vārdiem. Starp abiem jauniešiem bija izveidojies kaut kas daudz dziļāks. Un Nezija vairāk nekā jebkurš cits saprata arī Raneka patiesās mīlestības jūtas pret Eilu. Viņa neuzskatīja, ka šo situāciju varētu atrisināt arī visu triju jauniešu vienošanās par kopdzīvi. Eilai būs jāizdara izvēle.

Kopš tā brīža, kad Raneks bija lūdzis Eilu padomāt par nākšanu dzīvot pie viņa pavarda un skaļi izteicis sāpīgo, acīm redzamo faktu, ka tagad viņa guļ viena pati, Eila vairs nespēja domāt ne par ko citu, it kā šai domai piemistu kāds milzīgs spēks. Jaunā sieviete bija pieķērusies pie cerību salmiņa, ka Jondalars piedos viņas skarbos vārdus un atgriezīsies, īpaši jau tāpēc, ka ikreiz, paraugoties uz ēdienu gatavošanas pavarda pusi - starp balsta stabiem un dažādām mantām, kas karājās pie griestiem no pavardiem un atradās viņiem pa vidu, - Eila uztvēra jaunā vīrieša skatienu, kaut arī viņš uzreiz novērsās. Tādējādi viņai radās iespaids, ka Jondalars vēl aizvien izrāda par viņu interesi, ja jau reiz lūkojas viņas virzienā. Bet katra nākamā nakts, kuru viņa pavadīja vienatnē, šīs cerības tikai mazināja.

"Padomā par to…" Raneka vārdi atbalsojās Eilas galvā, kad viņa, lauzīdama kaltētās diždadža un saldās papardes lapas, gatavoja Mamutam tēju, lai mazinātu vecā vīra artrīta sāpes,* un domāja par tumšādaino, smaidīgo vīrieti, un nesaprata, vai kādreiz spēs viņu iemīlēt. Bet doma par dzīvi bez Jondalara lika viņas kuņģim iesmelgties no dīvainas tukšuma izjūtas. Piemetuši bļodā ar sasmalcinātajām lapām arī svaigu ziemcieti, Eila uzlēja karstu ūdeni un aiznesa bļodu vecajam vīram.

Kad viedais šamanis viņai pateicās, jaunā zāļu sieva pasmaidīja, bet likās iegrimusi savās domās un skumja. Visu dienu viņa izskatījās domīga un izklaidīga. Mamuts zināja: kopš tā brīža, kad Jondalars pārcēlās, Eila jutās bēdīga, un vēlējās, kaut spētu jaunajai sievietei palīdzēt. Šamanis bija redzējis, ka pirms kāda laika Raneks bija runājis ar Eilu, un apsvēra, vai nevajadzētu ar savu skolnieci par to parunāt, bet viedais vīrs uzskatīja, ka Eilas dzīvē nekas nenotiek bez iemesla. Mamuts bija pārliecināts, ka Māte ar nolūku bija radījusi viņas pagaidu grūtības, un vilcinājās iejaukties. Lai kādas grūtības viņa un abi jaunie vīrieši tagad izciestu, tas bija nepieciešams. Mamuts noskatījās Eilai pakaļ, kā viņa ieiet zirgu piebūvē, un redzēja, kā pēc kāda laika jaunā sieviete atkal atgriežas.

Ierobežojusi pavardu, Eila piegāja pie savas gultas paaugstinājuma, izģērbās un bija gatava iet gulēt. Pārciest kārtējo nakti vienai bija īstas mocības, apzinoties to, ka Jondalars negulēs viņai blakus. Jaunā sieviete centās sevi nodarbināt ar šādiem tādiem maziem darbiņiem, lai atliktu iešanu pie miera savās aukstajās cisās, zinādama, ka tāpat pusi nakts gulēs nomodā. Beidzot, paņēmusi rokās vilka kucēnu, Eila apsēdās uz gultas malas un to samīļoja, tad paglāstīja un aprunājās ar silto, mazo, mīļo radībiņu, līdz kucēns viņas rokās aizmiga. Pēc tam jaunā sieviete ielika vilcēnu grozā un paglāstīja, līdz tas atkal iemiga. Lai kompensētu Jondalara prombūtni, Eila dāsni dāvāja savu mīlu Vilkam.

Mamuts saprata, ka atrodas nomodā, un atvēra acis. Viņš tik tikko tumsā spēja saskatīt aptuvenas aprises. Būdā valdīja klusums, nakts mieru traucēja vienīgi neliela čabināšanās, smaga elpa un klusa krākšana miegā. Vecais vīrs lēnām pagrieza galvu pret blāvajām oglītēm, kas vārgi gailēja pavardā, cenzdamies atklāt, kas bija viņu pamodinājis no dziļā miega un licis atvērt acis. Izdzirdējis sev blakus aizžņaugtas elsas un apspiestus šņukstus, viņš atmeta nost siltās guļamādas.

-    Eila? Eila, vai tev kas sāp? - Mamuts klusi vaicāja. Jaunā sieviete uz savas rokas sajuta uzgulstam siltu plaukstu.

-     Nē, - viņa atbildēja piesmakušā, sasprindzinātā balsī. Jaunās sievietes seja bija pagriezta pret sienu.

-    Tu raudi.

-     Piedod, ka tevi pamodināju. Man vajadzēja uzvesties klusāk.

-    Tu jau biji klusa. Ne jau tevis radītie trokšņi mani pamodināja, bet gan tava vajadzība. Māte mani sauca tev palīgā. Tev sāp. Tevi nomoka iekšējas sāpes, vai ne?

Eila dziļi un sāpīgi ievilka elpu, cenzdamās apslāpēt raudas, kas gribēja izlauzties uz āru. - Jā, - viņa atbildēja. Kad jaunā sieviete pagrieza Mamutam seju, viņš krēslā ieraudzīja asaras viņas acīs.

-    Tad izraudies, Eila. Tev nevajag šīs sāpes paturēt sevī. Tavām sāpēm ir pamatots iemesls, un tev ir tiesības izraudāties, - Mamuts secināja.

-    Ak, Mamut! - Eila, smagi šņukstot, izdvesa, tad, joprojām apspiezdama elsas, ar viedā vīra atļauju atviegloti izraudāja savas sirdssāpes un ciešanas.

-    Eila, neturi to sevī. Dažreiz ir labi izraudāties, - Mamuts pamācīja, sēdēdams uz jaunās sievietes gultas malas un maigi viņu paijādams. - Viss notiks tā, kā tam jānotiek, kā tam lemts notikt. Viss būs labi, Eila.

Kad jaunā sieviete beidzot pārtrauca raudāt, viņa sameklēja mīkstu ādas gabaliņu, lai noslaucītu seju un degunu, un apsēdās blakus vie- dajam vīram. - Tagad jūtos labāk, - viņa konstatēja.

-     Vienmēr ir labāk izraudāties, ja tāda vajadzība rodas, bet nekas vēl nav beidzies, Eila.

Viņa nolieca galvu. - Es zinu. - Tad, pagriezusies pret pareģi, jautāja: - Bet kāpēc?

-     Kādu dienu tu uzzināsi, kāpēc. Es uzskatu, ka tavu dzīvi vada vareni spēki. Tev ir izvēlēts īpašs liktenis. Šī nasta, kas tev jānes, nav viegla; paskat, ko tik tu savā īsajā mūžā esi izcietusi! Bet ne jau visa tava dzīve sastāvēs vienīgi no ciešanām, tu piedzīvosi ari patiesi lielus prieka mirkļus. Eila, ļaudis tevi mīl. Tu pie sevis piesaisti mīlestību. Šī velte tev piešķirta, lai tu pārciestu smago nastu. Tev apkārt mūžīgi valdīs mīlestība… varbūt tās būs pat par daudz…

-     Es domāju, ka Jondalars mani mīl…

-     Neesi tik pārliecināta par to, ka viņš tevi nemīl, bet tevi mīl arī daudzi citi, ieskaitot šo veco vīru, - Mamuts smaidot sacīja. Arī Eila atsmaidīja viņam pretim. - Pat vilks un zirgi tevi mīl. Vai tad kopā nesanāk daudz dzīvu radību, kas tevi mīl?

-    Tev taisnība. Iza mani mīlēja. Viņa bija mana māte. Nav svarīgi, ka viņa mani nedzemdēja. Mirstot viņa atzinās, ka mani mīlējusi visvairāk… Krebs mani mīlēja… kaut arī mēdzu viņam sagādāt vilšanos… un sāpināt. - Eila uz brīdi apklusa, tad turpināja: - Uba mani mīlēja… un Durks. - Viņa atkal apklusa. - Mamut, kā tu domā, vai es vēl kādreiz satikšu savu dēlu?

Vecais vīrs ieturēja pauzi, pirms deva atbildi. - Cik ilgi tu neesi viņu redzējusi?

-    Trīs… nē, četrus gadus. Viņš piedzima agrā pavasari. Kad aizgāju no klana, Durkam bija trīs gadi. Tagad viņš ir apmēram tikpat vecs kā

Ridags… - Pēkšņi paskatījusies uz Mamutu, Eila ar neviltotu satraukumu turpināja: - Mamut, Ridags ir jaukto garu bērns, tāpat kā mans dēls. Ja jau Ridags drīkst šeit dzīvot, kāpēc Durks to nedrīkstētu? Tu biji aizgājis uz pussalu un atgriezies, kāpēc es nevarētu uz turieni aiziet un atvest Durku uz šejieni? Tas taču nemaz nav tik ļoti tālu.

Mamuts sarauca pieri, apdomādams, ko lai atbild. - Eila, es nespēju atbildēt uz šo jautājumu. Tikai tu pati vari rast uz to atbildi, bet tev viss ļoti rūpīgi jāapsver, pirms izlem, kā būs labāk ne tikai tev, bet arī tavam dēlam. Tu piederi pie Mamutu cilts. Tu esi iemācījusies runāt mūsu valodā, esi apguvusi daudzas no mūsu tradīcijām, bet tev vēl ari daudz jāmācās.

Eila vairs neklausījās šamaņa rūpīgi izvēlētajos vārdos. Viņas domas jau auļoja tālu uz priekšu. - Ja Nezija varēja pieņemt bērnu, kurš nespēj pat parunāt, kāpēc nevarētu pieņemt tādu, kurš mācēs runāt? Durks varētu runāt, ja viņam iemācītu valodu. Durks varētu kļūt par Ridaga draugu. Durks varētu viņam palīdzēt, aizskriet un visu ko atnest. Durks ir lielisks skrējējs.

Mamuts ļāva Eilai turpināt viņas dedzīgo Durka labo īpašību uzskaitījumu, līdz viņa pati apklusa, tad vecais vīrs jautāja: - Eila, kad tu plāno doties viņam pakaļ?

-     Tiklīdz tas būs iespējams. Šopavasar… nē, pavasarī ir grūti ceļot, pārāk lieli pali. Man būs jānogaida līdz vasarai. - Eila ieturēja pauzi. - Varbūt ari ne. Šovasar notiek klanu Sapulce. Ja nenokļūšu līdz turienei pirms viņu došanās ceļā, man būs jāgaida, līdz klans no turienes atgriezīsies. Bet pēc tam Ura jau būs atnākusi kopā ar klanu…

-     Vai tā ir tā meitene, kas apsolīta tavam dēlam? - Mamuts painteresējās.

-     Jā, pēc pāris gadiem viņi apprecēsies. Klana bērni attīstās agrāk nekā Citu bērni… nekā es pieaugu. Iza jau bija sākusi šaubīties, vai es vispār kādreiz kļūšu par sievieti. Salīdzinājumā ar klana meitenēm es tik lēni attīstījos… tomēr Ura jau varētu būt sieviete un gatava savam vīrietim, ar kuru kopā dalīt pavardu. - Eila sarauca pieri. - Kad toreiz redzēju Uru, viņa vēl bija zīdainis un Durks… Pēdējoreiz, kad redzēju Durku, viņš vēl bija mazs puika. Drīz viņš kļūs par vīrieti, gādās par savu sievu - sievieti, kas dzemdēs bērnus. Bet man vēl nav vīra. Mana dēla sieva var dzemdēt bērnus ātrāk par mani pašu.

-     Eila, vai tu zini, cik tev ir gadu?

-    Ne gluži precīzi, bet ziemas beigās, aptuveni ap šo laiku, es parasti saskaitu savus gadus. Nezinu, kāpēc tā. Jaunā sieviete atkal sarauca pieri. - Šķiet, ka pienācis laiks pievienot vēl vienu gadu klāt. Tas nozīmē, ka tagad man jābūt… - Eila aizvēra acis un koncentrējās uz skaitļa vārdiem. - Tagad man ir astoņpadsmit gadu, Mamut. Es jau esmu veca!

-     Tātad tev bija vienpadsmit gadu, kad piedzima dēls? - pareģis pārsteigts jautāja. Jaunā sieviete pamāja ar galvu. - Es pazinu tādas meitenes, kas kļuva par sievietēm deviņu vai desmit gadu vecumā, bet tas nu gan ir ļoti agri. Latija vēl nav sieviete, un viņai jau rit divpadsmitais gads.

-     Drīz viņa par tādu kļūs. To var redzēt, - Eila piebilda.

-    Laikam jau tev taisnība. Eila, bet tu nu gan vēl neesi veca. Dīgijai ir septiņpadsmit gadu, un viņu līdz šīs Vasaras sapulcei pie vīra neizdos.

-   Tā ir gan. Apsolīju, ka piedalīšos viņas kāzās. Nevaru vienlaikus būt divās vietās - klanu Sapulcē un Mamutu cilts Vasaras sapulcē. - Mamuts ievēroja, kā Eila nobāl. - Es, vienalga, nedrīkstu piedalīties klanu Sapulcē. Neesmu pat īsti pārliecināta, vai drīkstu doties atpakaļ pie sava klana. Esmu nolādēta. Esmu mirusi. Pat Durks var domāt, ka esmu gars, un no manis nobīties. Ak, Mamut! Ko lai es daru?

-    Vispirms tev viss labi jāapdomā, pirms izlemsi, kā būs labāk, - pareģis atbildēja. Eila izskatījās nomākta, un vecais vīrs nolēma mainīt sarunas tematu. - Bet tev vēl ir laiks. Vēl jau nav pienācis pavasaris. Tomēr Pavasara festivāls drīz jau būs klāt, pirms vēl to apjautīsim. Vai esi padomājusi par to sakni un ceremoniju, par kuru runāji? Vai vēlies to ceremoniju noturēt Pavasara festivāla laikā?

Eila sajuta drebuļus pārskrienam pār augumu. Jau doma pati par sevi viņu biedēja, bet Mamuts taču būs līdzās un palīdzēs. Viņš zinās, ko darīt, un šķiet, ka viņš ir ieinteresēts un grib par to ko vairāk uzzināt.

-     Labi, Mamut. Jā, es to darīšu.

Jondalars uzreiz pamanīja izmaiņas Eilas un Raneka attiecībās, kaut arī nevēlējās to atzīt. Jauneklis vēroja viņus vairākas dienas, līdz nespēja vairs sev noliegt, ka Raneks neko citu nedara, kā visu laiku uzturas pie Mamuta pavarda, un Eilai viņa klātbūtne ir tīkama un pat vēlama. Nav svarīgi, ka Jondalars pats sevi centās pārliecināt, ka tas viss ir tikai uz labu un ka viņš ir izdarījis pareizi, aizvākdamies prom, tomēr jaunais vīrietis nespēja atvieglot sāpes par Eilas mīlestības zaudēšanu vai pārvarēt aizvainojumu par sevis atstumšanu. Par spīti tam, ka viņš bija tas, kurš no viņas aizgāja un labprātīgi atstāja šīs sievietes gultu un sabiedrību, tagad Jondalars juta, ka Eila viņu atraida.

Zelandoni vīrs pie sevis nodomāja: "Viņiem tas neprasīs ilgu laiku. Iepriekšējā dienā arī es pagrozījos ap Mamuta pavardu, un Eila nespēja sagaidīt, līdz aiziešu, lai varētu apsveicināties ar Raneku. Viņi abi droši vien nespēj sagaidīt, kad aizvākšos. Man to vajadzēja zināt… Par ko tu viņu tagad vaino? Tu esi tas, kurš aizgāja." Jondalars turpināja sevi šaustīt. "Viņa taču tev neteica iet projām. Pēc pirmās reizes Eila taču neatgriezās pie Raneka. Viņa atradās tev blakus, gatava tev atdoties, un tu to zināji…

Tagad viņa ir gatava atdoties Ranekam. Un viņš to nespēj sagaidīt. Vai vari šo vīrieti par to vainot? Varbūt tā arī ir labāk? Eilu šeit pieņēma atplestām rokām, Mamutu cilts ir vairāk pieraduši pie plakangalvjiem… klana. Un viņu šeit mīl…

Jā, viņu mīl. Vai tad tas nav tieši tas, ko tu viņai novēli? Būt pieņemtai un mīlētai…

Bet es taču viņu mīlu!" viņš nodomāja ar pieaugošām sāpēm un izmisumu. "Ak, Māt! Kā lai to pārdzīvoju? Viņa ir vienīgā sieviete, ko jebkad esmu tā mīlējis. Negribu viņu sāpināt, negribu, lai Eilu padzītu. Kāpēc man vajadzēja iemīlēties tieši viņā? Ak, Doni! Kāpēc tai bija jābūt tieši viņai?

Varbūt man vajadzētu doties prom? Jā, man jāiet prom." Jondalars risināja savu domu pavedienu, nespēdams šajā brīdī spriest ar skaidru galvu.

Jondalars devās uz Lauvas pavardu un pārtrauca Taluta un Mamuta sarunu par gaidāmo Pavasara festivālu. - Es dodos prom, - viņš sacīja. - Ko es varētu darīt, lai ietirgotu nepieciešamos produktus? - Jaunā vīrieša sejā bija redzams neaprakstāms izmisums.

Šamanis un vadonis savā starpā pārmija zinošus skatienus. - Jondalar, mans draugs, - Taluts viņu uzrunāja, uzsitot pa plecu, - mēs tev labprāt iedosim visu, kas tev vajadzīgs, bet tagad tu nevari aiziet. Tuvojas pavasaris, bet paskaties, kas notiek laukā - sniegputenis, pēdējie ziemas sniegputeņi ir paši bīstamākie.

Nomierinājies Jondalars aptvēra, ka viņa impulsīvā vēlme doties prom ir nerealizējama. Neviens pie pilna saprāta esošs cilvēks šādā laikā neuzsāktu garu Ceļojumu.

Turpinot runāt, Taluts sajuta, kā atslābst jaunā vīrieša sasprindzinātie muskuļi. - Pavasarī būs pali un tev nāksies šķērsot vairākas upes. Turklāt, Jondalar, nebūtu pareizi, ja esi pārlaidis ziemu pie Mamutu cilts, aizceļojis tik tālu no mājām un nebūsi nomedījis nevienu mamutu kopā ar Mamutu cilts medniekiem. Tiklīdz būsi atgriezies mājās, tev tādas iespējas nekad vairs nebūs. Pirmās medības notiks pašā vasaras sākumā, drīz pēc tam, kad nonāksim Vasaras sapulcē. Labākais laiks, lai sāktu Ceļojumu, būtu tieši tūlīt pēc tam. Tu man izdarītu lielu pakalpojumu, ja apsvērtu iespēju palikt pie mums līdz pirmajām mamutu medībām. Gribētos, lai tu liktu lietā savu piķu metēju.

-Jā, protams, es par to padomāšu, - Jondalars piekrita. Tad, ieskatījies lielā, sarkanmatainā vadoņa acis, noteica: - Un, paldies, Talut. Tev taisnība. Vēl es nevaru aiziet.

Sakrustojis kājas, Mamuts sēdēja savā mīļākajā vietiņā un meditēja - tas bija guļasvietas paaugstinājums, kas atradās blakus viņa paša gultai un tika izmantots kā noliktava, kurā uzglabājās ziemeļbriežu liekās guļamādas, kažokādas un citi gultas piederumi. Pareģis ne tik daudz bija nodevies meditācijai, cik domāšanai. Kopš tās nakts, kad veco viru pamodināja Eilas raudāšana, viņš jo skaudrāk sāka apzināties jaunās sievietes izmisumu par Jondalara aiziešanu. Viņa skolnieces skaudrais izmisums bija atstājis uz veco viru spēcīgu iespaidu. Kaut ari viņai bija izdevies no pārējiem ļaudīm noslēpt savu jūtu patieso dziļumu, tagad Mamuts apzinājās Eilas uzvedības smalkās nianses, kuras iepriekš bija palaidis garām. Kaut ari jaunajai sievietei patiesi patika Raneka sabiedrība un viņa smējās par tumšādainā vīrieša jokiem, īstenībā viņai bija ļoti nomākts garastāvoklis, un tās rūpes un uzmanība, ko viņa veltīja Vilkam un zirgiem, vienīgi apliecināja viņas vientulīgās ilgas.

Pievērsis lielāku uzmanību Zelandoni cilts viesim, Mamuts viņa uzvedībā saskatīja tādas pašas ilgas un izmisumu. Ari viņu savā varā bija pārņēmis mokošs nemiers, kaut ari jaunais vīrietis, tāpat kā Eila, centās to noslēpt. Pēc Jondalara impulsīvi izteiktā lēmuma doties prom, kad laukā trakoja sniegputenis, vecais pareģis sāka baiļoties, ka no domas zaudēt Eilu vīrieša veselais saprāts sāk pamazām aptumšoties. Vecajam vīram, kas izprata Mutas pasauli un Viņas nolemtos likteņus, tā jau izskatījās pēc patiesas apmātības, nevis vienkāršas jaunības mīlestības. Iespējams, ka Mātei attiecībā uz Jondalaru ir savi plāni, kuros ari Eilai atvēlēta kāda loma.

Kaut arī Mamuts nevēlējās iejaukties abu jauniešu attiecībās, viņš gribēja izprast, kāpēc Māte bija viņam parādījusi, ka Viņai ir spējas un spēks ietekmēt abu attiecības. Kaut arī pareģis bija pārliecināts, ka galu galā viss izvērsīsies tā, kā labpatiks pašai Mātei, varbūt Viņa tomēr vēlējās, lai Mamuts šajā lietā nedaudz piepalīdz.

Kamēr viņš prātoja, kā padarīt Mātes vēlmes zināmas, pie viņa pavarda ieradās Raneks, acīmredzot meklēdams Eilu. Mamuts zināja, ka Eila kopā ar Vīniju bija izvedusi Vilku izjādē un kādu laiku būs prom. Pavēries apkārt, Raneks ieraudzīja veco vīru un pienāca viņam klāt.

- Mamut, vai gadījumā nezini, kur ir Eila? - viņš pajautāja.

-     Zinu gan. Viņa ir laukā, kopā ar dzīvniekiem.

-    Tāpēc domāju, ka neesmu viņu kādu bridi redzējis.

-     Pēdējā laikā tu bieži ar viņu esi kopā.

Raneks pasmaidīja. - Ceru, ka drīz būšu vēl biežāk.

-    Ranek, Eila šeit neieradās viena. Vai tad Jondalaram nav galvenās tiesības uz viņu?

-    Tā varēja būt, kad viņi tikko ieradās, bet viņš pats no tām atteicās. Viņš aizgāja no šī pavarda, - Raneks sacīja. Mamuts tumšādainā vīrieša tonī pamanīja pašaizsardzības reakciju.

-     Manuprāt, starp viņiem vēl aizvien valda spēcīgas jūtas. Un zini, Ranek, es nedomāju, ka viņu šķiršanās būs ilgstoša, ja vien viņu lielajai mīlestībai tiks dota iespēja uzplaukt no jauna.

-     Mamut, tu man iesaki atkāpties, bet diemžēl ir jau par vēlu. Arī man pret Eilu ir spēcīgas jūtas. - Raneka balss aizlūza no emociju pārbagātības. - Mamut, es viņu mīlu, gribu ar Eilu apprecēties un nodibināt savu pavardu. Man ir pienācis laiks apņemt sievu, gribu sava pavarda bērnus. Nekad neesmu saticis nevienu sievieti, kas līdzinātos Eilai. Viņā ir viss, par ko jebkad esmu sapņojis. Ja man izdosies viņu pārliecināt, tad gribu, lai šo Solījumu paziņo Pavasara festivāla laikā, un vasarā mēs apprecēsimies.

-     Ranek, vai esi pārliecināts, ka tieši to tu vēlies? - Mamuts jautāja. Viedajam vīram patika Raneks, un pareģis zināja, ka Vimezs būtu priecīgs, ja tumšādainais jauneklis, kuru viņš pārveda no ceļojumiem, atrastu sev sievieti un nodibinātu savu pavardu. - Mamutu ciltī ir daudz sieviešu, kas labprāt dzīvotu kopā ar tevi. Ko teiksi tai skaistajai, jaunajai, sarkanmatainajai sievietei, ar kuru jau gandrīz biji nonācis līdz Solījumam? Kā viņu sauca? Vai Trisija? - Mamuts bija pārliecināts: ja tumšādainajā sejā varētu saskatīt pietvīkumu, tad Raneka seja tagad būtu sarkanā krāsā.

-     Es teikšu… teikšu, ka man ļoti žēl. Tur neko nevar darīt. Es gribu tikai Eilu, neviena cita man nav vajadzīga. Eila tagad pieder pie Mamutu cilts. Viņai jādzīvo kopā ar Mamutu vīrieti. Gribu, lai tas būtu es.

-    Ranek, ja tā būs lemts, tad tas piepildīsies, - Mamuts laipni atbildēja. - Tikai atceries, ka ne jau tev ir jāizdara izvēle un pat ne Eilai. Māte ir izvēlējusies Eilu un šajā dzīvē paredzējusi viņai kādu misiju, tāpēc arī apveltījusi viņu ar tik daudziem talantiem. Tāpēc nav svarīgi ne tas, ko tu izlemsi, ne tas, ko pati Eila izlems. Mutai uz viņu ir pirmtiesības. Jebkurš vīrietis, kas savienosies ar Eilu, arī ieņems savu vietu viņai paredzētajā misijā.

= 25 =

Kad aizvēsturiskā zemeslode nemanāmi pavērsa savu sasalušo ziemeļpuses vaigu tuvāk lielajai, spīdošajai zvaigznei, ap kuru tā riņķoja, tad pat tās teritorijas, kas atradās tuvāk ledājiem, sajuta maigu siltuma skūpstu un lēnām modās no aukstās ziemas dziļā miega. Sākumā pavasaris nāca negribīgi, tad ar tā gadalaika nepacietību, kuram atvēlēts tik īss laiks, eksaltētā steigā nometa no saviem pleciem sasalušo ledus mantiju, kas pārvērtās ūdenī un paātrināja zemes atmodu.

Lāses, kas pirmajā siltajā pavasara pēcpusdienā pilēja no zariem un velvētās ieejas, aukstajā naktī sasala lāstekās. Nākamajās pakāpeniski siltākajās dienās slaidie, koniskie ledus pīķi stiepās arvien garāki, tad ledus tvēriens atlaidās un lāstekas ieurbās kupenā, saruka līdz ar slapjā sniega kaudzi, kuru dubļainie palu ūdeņi aizrāva sev līdzi. Kūstošā sniega un ledus urdziņas, strautiņi un mazas upītes apvienojās lielās upēs, lai aiznestu sev līdzi uzkrātos ūdeņus, kas bija turēti ledus gūstā. Mutuļojoši ūdeņi brāzās pa vecajām upes gultnēm un gravām vai ari mīkstajā lesa augsnē izveidoja jaunus ūdensceļus, dažkārt briežragu liekšķeres un mamuta kaula lāpstas palīdzēja novadīt ūdeni.

Kad nemierīgie ūdeņi ieplūda ledus klātajā tecē, ar sasaluma kārtu segtā upe savā cīņā par ziemas tvēriena vājināšanu vaidēja un krak- šķēja. Tad pēkšņi, bez jebkāda brīdinājuma, ar skaļu rībienu, kas bija dzirdams pat mītnē un kam sekoja otrs krakšķis un pēc tam dunošs dārdiens, tika paziņots, ka ledus vairs nespēj savā varā noturēt plūstošos palu ūdeņus. Ledus gabali un peldoši aisbergi, kurus savā varā aizrāva līdzi spēcīgā un ātrā straume, sizdamies, pazuzdami zem ūdens un galeniski griezdamies, iezīmēja pavasara sākumu.

It kā kopā ar plūdiem būtu aizskalots ari aukstums, apmetnes iemītnieki, kas tāpat kā upe bija turēti aukstās ziemas gūstā, iznāca laukā no velēnām klātā mitekļa. Kaut arī bija kļuvis tikai nedaudz siltāks, dīkā telpu dzīve uzvirmoja ar pilnu sparu un pārvērtās enerģiskās, brīvās aktivitātēs. Jebkurš iemesls, lai dotos svaigā gaisā, tika dedzīgi atbalstīts, nevienam pat nebija nekādu pretenziju ķerties pie lielās pavasara tīrīšanas.

Lauvas apmetnes ļaudis pēc saviem kritērijiem bija tīrīgi. Kaut ari ūdens ledus un sniega veidā bija daudz, vajadzēja iekurt ugunskuru un izmantot lielus kurināmā krājumus, lai to izkausētu. Lai gan daļa ūdens, kas tika izkausēta ēdienu gatavošanai un dzeršanai, tika izmantota mazgāšanās nolūkiem, laiku pa laikam cilvēki gāja arī pirtī. Personīgās higiēnas telpas bija labi iekārtotas, instrumenti un darbarīki tika rūpīgi uzglabāti, tie pāris apģērba gabali, kas ziemas laikā tika valkāti telpās, tika izsukāti, periodiski izmazgāti un labi aprūpēti. Tomēr ziemas beigās mītnes iekšienē valdošā smaka bija neizturama.

Pie asās smakas bija vainīga ari pārtika, kas atradās dažādās uzglabāšanas un bojāšanās stadijās, kā ari sacepta, jēla vai sabojājusies gaļa; degošu tauku smārds, kas bieži vien cēlās no sasmakušiem taukiem eļļas lampās, kurās vecajiem taukiem tika arvien pievienoti jauni; izkārnījumu grozi, kurus ne vienmēr uzreiz iztīrīja; urīna toveri, kas tika uzglabāti un atstāti, - tajos ar baktēriju palīdzību urīnviela sadalījās, līdz tā pārvērtās par amonjaku; un ari pašu cilvēku izgarojumi. Kaut arī pirtis bija veselīgas un attīrīja ādas poras, tās maz palīdzēja atbrīvoties no parastajiem ķermeņa izgarojumiem, bet tāds jau nebija pirts mērķis. Cilvēka smaka bija daļa no viņa identitātes.

Mamutu cilts bija pieradusi pie ikdienas dzīves bagātīgajiem un asajiem smārdiem. Šo ļaužu ožas sajūta, lai saglabātu savas vides identitāti, bija labi attīstīta un izmantota, tāpat kā redze un dzirde. Pat dzīvnieku smakas netika uzskatītas par nepatīkamām - arī tās bija dabiskas. Bet, iestājoties siltākam gadalaikam, pat tie deguni, kas bija pieraduši pie parastajām ikdienas smakām, sāka izjust ilgstošā laika periodā šaurās telpās dzīvojušu divdesmit septiņu cilvēku kopdzīves sekas. Pavasaris bija tas laiks, kad tika atvilkti priekškari, lai izvēdinātu mitekli, un uzkrātie ziemas gruži tika iztīrīti un izmēzti laukā.

Eilas pienākumos ietilpa izšķūrēt zirgu mēslus no jaunās piebūves. Jaunajai sievietei par prieku, zirgi bija veiksmīgi pārlaiduši ziemu, bet tas nebija pārsteidzoši. Stepes zirgi bija izturīgi dzīvnieki, pieraduši pie saltās ziemas bardzības, kaut ari tiem pašiem bija jāmeklē barība. Vīnija un Skrējējs varēja brīvi, paši pēc savas gribas, nākt un iet savā ziemas mītnē un doties prom, tas viņu sugas brāļiem nebija pieejams. Turklāt viņiem allaž bija sarūpēts ūdens un barība. Savvaļā zirgi ātri attīstās; normālos apstākļos, lai izdzīvotu, tas ir nepieciešams, un Skrējējs, tāpat kā citi kumeļi, kas bija nākuši pasaulē apmēram tajā pašā laikā, bija sasniedzis pieauguša zirga lielumu. Kaut ari nākamo dažu gadu laikā viņš vēl kļūs nedaudz brangāks, Skrējējs bija veselīgs un jauns ērzelis, nedaudz lielāks par savu mammu.

Pavasaris bija arī zināma trūkuma laiks. Daži produkti, īpaši tik iecienītie dārzeņi, bija beigušies, un arī citi pārtikas krājumi sāka jau izsīkt. Novērtējuši atlikušās pārtikas daudzumu, visi nopriecājās, ka bija tomēr devušies pēdējās bizonu medībās. Ja Lauvas apmetnes ļaudis nebūtu to darījuši, tad tagad viņiem būtu izsīkuši arī gaļas krājumi. Kaut arī gaļa piepildīja vēderus, tā pilnībā nespēja apmierināt apetīti. Atcerējusies, kā Iza pavasarī Bruņa klanam bija gatavojusi atspirdzinošu toniku, Eila nolēma to pagatavot arī Lauvas apmetnes ļaudīm. Dažādo kaltēto augu uzlējums, to skaitā ar dzelzi bagātās dzeltenās skābenes un no cingas pasargājošie mežrozīšu augļi, atviegloja pamatvitamīnu trūkumu, kas izraisīja kāri pēc svaigas pārtikas, bet pilnībā šo vēlmi neizskauda. Visi alka pēc pirmajiem pavasara zaļumiem. Tomēr vajadzība pēc Eilas dziedniecības zināšanām bija daudz lielāka par pavasara tonika gatavošanu.

Tā kā velēnu mītne bija labi nosiltināta un apkurināta ar vairākiem pavardiem, lampām un siltumu deva arī cilvēku ķermeņi, tur iekšā bija tīkami. Pat tad, kad laukā valdīja bargs aukstums, iekšā varēja staigāt diezgan plānās drēbēs. Ziemas laikā Lauvas apmetnes ļaudis uzmanījās, lai pirms došanās laukā attiecīgi saģērbtos, bet, sniegam sākot kust, pazuda arī piesardzība. Kaut ari laukā temperatūra svārstījās ap nulli, likās daudz siltāks un ļaudis devās ārā gandrīz tādās pašās drēbēs, kādās staigāja mitekļa iekšpusē. Pavasara lietū un kūstošajā sniegā apmetnes iemītnieki pirms atgriešanās mājās bieži izmirka un nosala, un tas pazemināja viņu dabisko aizsardzību.

Eilai šajās siltajās pavasara dienās bija darba pilnas rokas, jaunajai zāļu sievai daudz biežāk nekā visaukstākajā ziemas laikā bija jāārstē klepus, iesnas un sāpoši kakli. Pavasara saaukstēšanās un elpošanas ceļu infekcijas epidēmija bija skārusi gandrīz vai visus Lauvas apmetnes iemītniekus. Pat pašai Eilai nācās uz dažām dienām likties gultā, lai apārstētu nelielu drudzi un rejošu klepu. Agrā pavasarī viņai jau bija nepieciešams ārstēt gandrīz vai visus iemītniekus. Atkarībā no vajadzības jaunā zāļu sieva apgādāja savus pacientus ar ārstnieciskajām zāļu tējām, inhalācijām, karstām kompresēm, kuras lika uz krūtīm un kakla, kā arī līdzcietīgi sēdēja pie sasirgušo gultām un profesionāli viņiem palīdzēja. Visi slavēja Eilas dziedniecības paņēmienu iedarbību. Ja zāļu sieva nespēja nekā citādi palīdzēt, tad vismaz lika ļaudīm justies labāk.

Nezija stāstīja, ka ļaudis allaž pavasaros saaukstējas, bet, kad Mamuts nolikās slimības gultā neilgi pēc Eilas, viņa ignorēja savu saslimšanu un cēlās augšā, lai rūpētos par veco vīru. Mamuts bija ļoti vecs, un jaunā sieviete par viņu uztraucās. Smaga elpošanas ceļu infekcija viņam varēja būt nāvējoša. Tomēr šamanim, par spīti cienījamam vecumam, vēl joprojām piemita ievērojama izturība, un viņš atveseļojās daudz ātrāk par dažu labu citu sasirgušo. Kaut arī vecajam vīram patika viņam veltītā jaunās zāļu sievas uzmanība, viņš Eilu mudināja parūpēties arī par citiem, kuriem viņas māka bija vairāk nepieciešama, un arī pašai atpūsties.

Jaunajai sievietei nebija vajadzīgi nekādi pamudinājumi, kad Fralijai sākās drudzis un dziļš, krūtis pušu plēsošs klepus, bet viņas vēlme palīdzēt nevainagojās nekādiem panākumiem. Frabeks nelaida Eilu savā pavarda teritorijā, lai ārstētu Fraliju. Krouzija par to ar viņu nikni lamājās, un arī pārējie apmetnes iemītnieki viņai šoreiz piekrita, bet Frabeks palika nelokāms. Krouzija pat sastrīdējās ar Fraliju, cenzdamās savu meitu pārliecināt, lai viņa ignorē Frabeku, bet viss bija velti. Slimā sieviete vienīgi noliedzoši pašūpoja galvu un turpināja klepot.

-     Bet kāpēc tā? - Eila jautāja Mamutam, kopā ar veco vīru malkodama karstu tēju un klausīdamās Fralijas klepus lēkmēs. Tronija bija pieņēmusi Tašeru pie sava pavarda; Fralijas puika bija apmēram vienos gados ar Nuviju un Hartalu. Krisaveks gulēja kopā ar Brinanu pie Sumbra pavarda, lai sasirgusi grūtniece varētu atpūsties, bet Eila pārdzīvoja katru Fralijas klepus lēkmi.

-     Kāpēc viņš neļauj man Fralijai palīdzēt? Viņš taču redz, ka citi slimnieki jau jūtas labāk, un Fralijai mana palīdzība nepieciešama vairāk nekā pārējiem. Viņai šādas klepus lēkmes ir bīstamas, īpaši jau grūtniecības pēdējā stadijā.

-     Eila, uz šo jautājumu nav grūti atbildēt. Ja kāds reiz uzskata, ka klana ļaudis ir dzīvnieki, tad šim cilvēkam ir neiespējami noticēt, ka viņiem piemīt kādas dziedniecības zināšanas. Un, ja jau tu esi uzaugusi kopā ar viņiem, tad kā tu vari kaut ko zināt no dziedniecības?

-     Bet viņi taču nav dzīvnieki! Klana zāļu sieva ir ļoti zinoša.

-     Eila, es to zinu. Es labāk par citiem esmu lietas kursā par klana zāļu sievu prasmi. Domāju, ka tagad jau par to ir pārliecinājušies visi šeit dzīvojošie, pat Frabeks. Vismaz viņi novērtē tavu talantu, bet Frabeks pēc visiem tiem strīdiem nevēlas atkāpties no savas nostājas. Viņš baidās, ka tādējādi zaudēs savu autoritāti.

-     Kas tad ir svarīgāks? Viņa autoritāte vai Fralijas bērniņš?

-     Fralijai jārūpējas par sava vīrieša autoritāti.

-    Tā jau nav Fralijas vaina. Frabeks un Krouzija mēģina viņu piespiest izvēlēties starp viņiem abiem, bet Fralija tādu izvēli nekad neizdarīs.

-    Tāds ir Fralijas lēmums.

-    Tur jau slēpjas tā problēma. Viņa nevēlas pieņemt lēmumu. Viņa atsakās šo izvēli izdarīt.

Mamuts pašūpoja galvu. - Nē, viņa savu izvēli ir izdarījusi, vai nu viņa to apzinās, vai ne. Bet izvēle neattiecas ne uz Frabeku, ne ari uz Krouziju. Cik drīz viņai gaidāmas dzemdības? - vecais virs painteresējās. - Man šķiet, ka viņa jau ir tām gatava.

-     Es īsti nezinu, bet man gan nešķiet, ka viņa būtu tām gatava. Viņa izskatās tik resna tāpēc, ka parasti ir loti vāja, bet bērns vēl nav ieņēmis vajadzīgo pozu. Tieši tas mani uztrauc. Manuprāt, dzemdībām vēl par ātru.

-     Eila, tu tur neko nevari darīt.

-     Bet, ja Frabeks un Krouzija tā par visu nestrīdētos…

-    Tam ar to nav nekāda sakara. Tā nav Fralijas problēma, tas attiecas vienīgi uz Frabeku un Krouziju. Fralijai nav jāļauj sevi iesaistīt viņu konfliktā. Viņa pati var pieņemt savus lēmumus, un īstenībā viņa jau to dara. Viņa izvēlas neko nedarīt. Vai drīzāk, ja tavas bailes ir pamatotas, - un es ticu, ka tas tā ir, - pašlaik viņa izvēlas, vai dzemdēt tagad vai vēlāk. Iespējams, viņa izvēlas, vai dot bērnam dzīvību vai mirt… un varbūt arī apdraud pati sevi. Bet tā ir viņas izvēle, un varbūt tur slēpjas kas vairāk, nekā kāds no mums to vispār zina.

Mamuta teiktais palika Eilai prātā vēl ilgi pēc tam, kad viņu saruna jau bija beigusies, un jaunā sieviete devās gulēt, joprojām par to domādama. Protams, Mamutam bija taisnība. Par spīti Fralijas jūtām pret Frabeku un māti, tā nebija viņas cīņa. Eila centās izdomāt kādu paņēmienu, kā Fraliju pārliecināt, bet viņa jau to bija mēģinājusi darīt ari agrāk, un tagad, kad Frabeks viņu nelaida sava pavarda tuvumā, jaunajai zāļu sievai tādas izdevības vairs nebija. Dodoties pie miera, Eilas prāts nebija mierīgs.

Viņa pamodās nakts vidū un palika mierīgi guļam un klausoties. Jaunā sieviete nesaprata, kas bija viņu pamodinājis, bet viņai likās, ka būdas tumsā bija dzirdējusi Fraliju ievaidamies. Pēc ilga klusuma brīža Eila nodomāja, ka tas droši vien bijis tikai sapnis. Vilks iesmilkstējās, un viņa pastiepa roku, lai to nomierinātu. Varbūt arī viņam rādījies slikts sapnis un tāpēc viņa pamodusies. Eilas roka apstājās pusceļā, nemaz nesasniegusi Vilku, jo, sasprindzinot dzirdi, viņai likās, ka dzird apspiestu vaidu.

Atmetusi guļamādas, jaunā sieviete piecēlās no gultas. Klusām apgājusi apkārt priekškaram, viņa sataustīja ceļu uz grozu un atvieglojās, tad, pārvilkusi pār galvu tuniku, devās pie pavarda. Viņa dzirdēja apspiestu klepošanu, tad klepus lēkmi, kas beidzot pārtrūka ar tikpat apspiestu vaidu. Parušinājusi ogles, Eila piemeta pavardam nedaudz aizkura un kaulu šķilu, līdz iedegās maza liesmiņa, tad ielika oglēs pāris akmeņu un pasniedzās pēc ūdens somas.

-    Vari ari man uztaisīt tēju, - būdas tumsā atskanēja Mamuta balss no viņa gultas puses, tad vecais virs atmeta guļamādas un piecēlās sēdus. - Manuprāt, drīz pamodīsies itin visi.

Eila pamāja un vārāmajā grozā ielēja vairāk ūdens. Sekoja vēl viena klepus lēkme, tad pie Dzērves pavarda sākās rosīšanās un atskanēja apslāpētas balsis.

-    Viņai vajadzīgs kaut kas, kas remdētu klepu un ari mazinātu dzemdību sāpes… ja jau nav par vēlu. Pārbaudīšu savu zāļu krājumus, - Eila sacīja, nolikdama malā krūzīti un saminstinādamās, -… ja nu gadījumā kāds man to palūgs.

Jaunā zāļu sieva pacēla degošu pagali, un Mamuts vēroja, kā viņa pieiet pie kaltēto augu novietnes, - šos krājumus viņa bija atvedusi sev līdzi no ielejas. Mamuts nodomāja: "Ir interesanti vērot, kā viņa darbojas dziedniecības jomā. Tomēr viņa ir vēl par jaunu, lai būtu jau apguvusi tādas zināšanas. Ja es būtu Frabeka vietā, tad vairāk uztrauktos par viņas jaunību un iespējamo pieredzes trūkumu, nevis izcelšanos. Zinu, ka Eilu mācīja pati labākā klana zāļu sieva, bet kā gan viņa savos gados var jau tik daudz zināt? Viņa droši vien ir ar šīm zināšanām jau piedzimusi, un tā zāļu sieva, Iza, jau no paša sākuma to droši vien pamanījusi." Mamuta pārdomas iztraucēja vēl viena no Dzērves pavarda nākoša klepus lēkme.

-     Lūdzu, Fralij, iedzer ūdeni, - Frabeks uztraukti sacīja.

Fralija pašūpoja galvu, nespēdama parunāt, cenzdamās kontrolēt klepus lēkmi. Viņa bija nogūlusies uz sāniem, paslējusies uz elkoņa un turēja pie mutes mīkstu ādas gabaliņu. Fralijas acis no drudža spīdēja un seja no piepūles bija sarkana. Grūtniece paraudzījās uz māti, kas sēdēja uz gultas, ejas otrā pusē, skatīdamās uz savu meitu.

Krouzijas dusmas un izmisums bija skaidri redzami. Vecā sieva bija izmēģinājusies visādi, lai pierunātu meitu lūgt palīdzību, - gan pārliecinājusi, gan strīdējusies un bārusies -, nekas nelīdzēja. Krouzija bija pat no Eilas paņēmusi zāles pret saaukstēšanos, un no Fralijas puses tā bija pēdējā muļķība neizmantot palīdzību, kas bija pieejama. Pie visa bija vainīgs tas stulbais vīrelis, tas muļķis Frabeks, bet runāt par to arī nebija nekādas jēgas. Krouzija bija izlēmusi, ka viņa par šo tēmu vairs neteiks ne vārda.

Fralijas klepus pierima, un viņa, galīgi pārmocījusies, atkrita gultā. Varbūt tās otras sāpes - tās, kuras viņa negribēja atzīt, - būs mitējušās. Aizturējusi elpu, lai nekas netraucētu, Fralija nogaidīja un ar izbailēm domāja, kas tagad notiks. Muguras lejasdaļā sākās sāpes. Aizvērusi acis, grūtniece dziļi ievilka elpu un ar gribasspēku centās tās aizraidīt prom. Uzlikusi roku uz izspīlētā vēdera vienas puses, viņa sajuta, kā muskuli saraujas, kad sāpes un uztraukums pieauga. Fralija domāja, ka dzemdībām vēl ir par agru. Bērnam vēl nevajadzēja dzimt, vismaz vienu veselu mēness ciklu.

- Fralij? Vai ar tevi viss kārtībā? - Frabeks apjautājās, joprojām stāvēdams blakus ar ūdens krūzīti rokās.

Grūtniece centās viņam uzsmaidīt, redzēdama vīrieša uztraukumu un bezpalīdzību. - Tas tikai klepus, - viņa atbildēja. - Visi pavasarī slimo.

Bet pie sevis Fralija nodomāja: "Neviens Frabeku nesaprot un vismazāk no visiem - mana māte. Viņš tik ļoti cenšas visiem pierādīt, ka ir kaut ko vērts. Tieši tāpēc viņš nekad nepiekāpjas, allaž strīdas un ātri apvainojas. Viņš sagādā raizes Krouzijai. Viņš nesaprot, ka es parādīju savu vērtību, vairākkārt izmantoju savu stāvokli un ietekmes spēku, pierādīju, cik daudz var pieprasīt savai dzimtai un radiniekiem, lai ziedotu sevi tā, ka visi to redzētu. Māte bija centusies to viņam pierādīt, piešķirot Frabekam tiesības uz Dzērvi, ne tikai pavardu, pie kura es viņu atvedu apprecoties, bet gan tiesības apgalvot, ka Dzērve ir viņa paša pirmdzimtības tiesības."

Krouzija bija gaidījusi pieklājīgu pakļaušanos viņas vēlmēm un lūgumiem, lai Frabeks pierādītu, ka viņš novērtē un izprot to, ka Dzērves pavards, kas joprojām nesa viņas vārdu, kaut arī vecajai sievai vairs nebija tik lielas teikšanas, ir tas, pēc kā viņam tiekties. Bet Krouzijas prasības varēja būt pārmērīgas. Viņa bija tik daudz ko zaudējusi, tāpēc vecajai sievai bija grūti atteikties no vēl atlikušajām pretenzijām uz ieņemamo stāvokli, īpaši jau nu tā cilvēka dēļ, kas pats bija pilnīga niecība. Krouzija baidījās, ka Frabeks varētu viņas cieņu cilvēku acīs pazemināt, viņai bija nepieciešams pastāvīgs atgādinājums un pierādījums, ka viņas stāvoklis ir novērtēts. Fralija jau nebūs tā, kas viņu kauninās un centīsies to izskaidrot. Tā bija ļoti smalka lieta, ar tādām zināšanām var vienīgi piedzimt… mantot uz visu mūžu. Bet Frabekam nekad nekas nav piederējis.

Fralija atkal sāka izjust sāpes mugurā. Ja viņa gulētu mierīgi, varbūt tās pārietu… ja vien varētu neklepot. Tagad grūtniece vēlējās, kaut varētu aprunāties ar Eilu, vismaz lai saņemtu kādas zāles pret klepu, bet sieviete nevēlējās, lai Frabeks nodomātu, ka viņa nostājusies mātes pusē. Un gari paskaidrojumi vienkārši sakairinās viņas kaklu vēl vairāk un padarīs Frabeku agresīvāku. Fralija sāka atkal klepot tieši tajā brīdī, kad kontrakcijas bija sasniegušas sāpju kulmināciju. Grūtniece apspieda sāpju vaidu.

-    Fralij? Vai ir… vai ir kas vairāk par klepu? - Frabeks apjautājās, cieši viņā lūkodamies. Vīrietis nedomāja, ka klepus dēļ viņa tā vaidētu.

Fralija ar atbildi vilcinājās. - Kā tu to domāji - vai ir kas vairāk? - grūtniece vaicāja.

-     Nu, bērns… bet tev taču ir bijušas divas dzemdības, tev taču tās lietas jāpārzina, vai ne?

Fraliju atkal sagrāba mokoša klepus lēkme, un, atguvusi kontroli, viņa izvairījās no uzdotā jautājuma.

Kad Eila devās atpakaļ uz gultu, lai pabeigtu ģērbšanos, dienas gaisma jau sāka spraukties cauri dūmu izvades vāka malām. Pārsvarā visi apmetnes iemītnieki pusi nakts bija pavadījuši nomodā. Vispirms viņus pamodināja Fralijas nekontrolējamās klepus lēkmes, bet drīz vien kļuva skaidrs, ka viņa cieš ne tikai no saaukstēšanās. Tronijai bija grūti novaldīt Tašeru, kas vēlējās atgriezties pie mātes. Tā vietā sieviete viņu pacēla uz rokām un aiznesa pie Mamuta pavarda. Puisēns joprojām čīkstēja, tāpēc Eila, piedāvādama dažādas mantas, kas novērstu mazuļa uzmanību, panēsāja viņu apkārt pa plašo pavarda teritoriju. Vilcēns sekoja jaunajai sievietei pa pēdām. Eila iznesa Tašeru caur Lapsas un Lauvas pavardiem un iegāja ēdiena gatavošanas pavarda teritorijā.

Jondalars vēroja jauno sievieti tuvojamies, viņa centās nomierināt un apklusināt bērnu, un viņa sirds sāka sisties ātrāk. Domās viņš vēlējās, kaut Eila pienāktu tuvāk, tomēr tajā pašā laikā jutās nervozs un nemierīgs. Kopš viņa aiziešanas no Mamuta pavarda abi jaunieši gandrīz vairs nesarunājās, un viņš nezināja, ko teikt. Paskatījies apkārt, Jondalars centās izdomāt, kas varētu bērnu nomierināt, un pamanīja mazu kaulu no cepeša pārpalikuma.

-    Varbūt viņam patiktu to pakošļāt? - pastiepdams kaulu Eilai, Jondalars piedāvāja savu padomu, kad jaunā sieviete ienāca koplietošanas pavarda teritorijā.

Paņēmusi kaulu, viņa to ielika bērnam rociņā. - Tašer, ņem šo te! Varbūt tev tas patiks?

Visa gaļa no kaula bija nograuzta, tomēr tās smarža vēl bija saglabājusies. Iebāzis resnāko kaula galu mutē un to nogaršojis, Tašers nolēma, ka viņam tas patīk, un beidzot apklusa.

-    Tā bija laba doma, Jondalar, - Eila izteica atzinību. Turēdama uz rokām trīsgadīgo bērnu, jaunā sieviete stāvēja viņam pavisam tuvu klāt un skatījās acis.

-     Mana māte tā mēdza darīt, kad mazā māšele niķojās, - viņš sacīja.

Vērdamies viens otram acis, abi jaunieši ilgpilniem skatieniem veldzējās viens otrā, neko neteikdami, bet pamanīdami katru izmaiņu otra sejā - jaunu vaibstu, rievu un ēnas ap acīm. Eila nodomāja: "Jondalars ir novājējis. Viņš izskatās izmocīts." Savukārt Jondalars nodomāja: "Eila ir uztraukusies un norūpējusies par Fraliju. Viņa grib šai sievietei palīdzēt. Ak Doni! Cik Eila ir skaista!"

Tašers nometa kaulu, un Vilks to pagrāba zobos.

-    Met to zemē! - Eila izkliedza komandu. Negribīgi vilcēns to nolika zemē, bet palika stāvam sardzē pie kārotā kaula.

-    Tagad jau tu vari ļaut viņam to notiesāt. Nedomāju, ka Frabekam patiktu, ja tu iedotu kaulu Tašeram pēc tam, kad tas pabijis Vilka zobos.

-     Negribu viņam ļaut ņemt tās lietas, kas nav domātas viņam.

-     īstenībā jau Vilks to nemaz nepaņēma. Tašers to nometa. Varbūt kucēns nolēma, ka tas domāts viņam? - Jondalars prātīgi piebilda.

-    Iespējams, ka tev ir taisnība. Šķiet, ka viņam nekas nebūtu pretim to paturēt. - Eila deva Vilkam atļauju, un tas atkal paņēma kaulu zobos un tad pa tiešo devās uz Jondalara guļvietu, kur viņš tieši uz zemes, blakus krama apstrādes darba vietai, bija izklājis guļamādas. Vilcēns, tajās ērti iekārtojies, sāka grauzt kaulu.

-     Vilk, ej prom no turienes! - Eila iesaucās, dodamās viņam pakaļ.

-     Eila, ir jau labi… ja tev pašai nav nekas pretim. Viņš bieži nāk uz šejieni un jūtas te kā mājās. Man… patīk viņa sabiedrība.

-    Nē, man nav nekas pretim, - jaunā sieviete noteica un tad pasmaidīja. - Tu vienmēr biji labs arī pret Skrējēju. Man šķiet, ka dzīvniekiem tu patīc.

-    Bet ne tā kā tu. Tevi viņi mīl. Es… - Pēkšņi Jondalars apklusa. Jaunā vīrieša pierē iegūla sāpju rieva, un viņš aizvēra acis. Atvēris acis, viņš iztaisnojās un kādu soli atkāpās atpakaļ. - Māte tevi aplaimojusi ar retu talantu, - Zelandoni vīrs sacīja, šoreiz viņa tonis un izturēšanās bija daudz oficiālāki.

Pēkšņi Eila sajuta acīs sariešamies karstas asaras, un rīkle sāka sūrstēt. Nodūrusi acis, arī viņa atkāpās soli atpakaļ.

-    Spriežot pēc skaņām, šķiet, ka Tašeram drīz vien būs klāt māsiņa vai brālītis, - Jondalars secināja, mainīdams sarunas tematu.

-     Diemžēl tā izskatās, - Eila piekrita.

-    Kā? Vai tad tu nepriecājies, ka Fralijai piedzims mazulis? - Jondalars pārsteigts jautāja.

-     Protams, priecājos. Bet ne tagad, vēl ir daudz par ātru.

-     Vai tu to droši zini?

-     Nē, droši nezinu. Man neļāva viņu apskatīt, - jaunā zāļu sieva atzinās.

-     Vai Frabeks?

Eila pamāja. - Nezinu, ko man iesākt.

-     Nesaprotu, kāpēc tas vīrietis joprojām noniecina tavas zināšanas un talantu?

-    Mamuts saka, ka Frabeks netic, ka "plakangalvji" var kaut ko zināt no dziedniecības, tāpēc neuzskata, ka es būtu varējusi no viņiem ko iemācīties. Manuprāt, Fralijai patiešām vajadzīga palīdzība, bet Mamuts saka, ka viņai pašai tā jālūdz.

-    Iespējams, Mamutam ir taisnība, bet, ja Fralijai patiešām tūlīt sāksies dzemdības, varbūt viņa tevi pasauks palīgā?

Eila pārlika Tašeru uz otras rokas, mazulis bija iebāzis īkšķi mutē un uz kādu bridi šķita nomierinājies. Jaunā sieviete paskatījās uz Vilku, kas bija ērti izlaidies uz tik pazīstamajām Jondalara guļamādām, kuras vēl nesen bija atradušās viņas pašas gultā. Kažokādas un vīrieša tuvums lika Eilai atcerēties viņa pieskārienus - to, kā viņš bija licis viņai justies. Jaunā sieviete vēlējās, kaut viņa guļamādas joprojām atrastos viņas gultā. Eilai, paskatoties uz Jondalaru vēlreiz, viņas acīs atspoguļojās alkas un iekāre, jau tajā pašā brīdī ari viņš izjuta tieši to pašu un smeldzīgi vēlējās viņai pieskarties, bet, saņēmis visus spēkus, no tā atturējās. Jondalara reakcija samulsināja Eilu. Viņš bija paskatījies uz viņu ar tādu skatienu, kas allaž kaut kur dziļi iekšienē bija izsaucis viņā patīkamas trīsas. Bet kāpēc viņš pēkšņi to pārtrauca? Jaunā sieviete bija satriekta, bet vienu brīdi viņa bija sajutusi… kaut ko… iespējams - cerību. Varbūt, ja viņa turpinās censties, tad izdosies atrast veidu, kā viņam piekļūt?

-      Ceru, ka pasauks, - Eila atbildēja, - bet tad jau varbūt būs par vēlu apturēt dzemdības. - Eila sāka iet projām, un Vilks, piecēlies kājās, viņai sekoja. Paskatījusies uz dzīvnieku un pēc tam uz vīrieti, viņa ieturēja pauzi un jautāja: - Jondalar, ja Fralija lūgs manu palīdzību, vai tu paturēsi Vilku pie sevis? Es nevaru viņam ļaut man sekot uz Dzērves pavardu un maisīties pa kājām.

-     Protams, kāda runa! - vīrietis piekrita. - Bet vai viņš nāks uz šejieni?

-    Vilk, ej atpakaļ! - Eila pavēlēja. Kucēns vaicājoši paskatījās uz savu mammu un nedaudz iesmilkstējās. - Ej atpakaļ uz Jondalara gultu! - jaunā sieviete pavēlēja, paceldama roku un norādīdama virzienu. - Ej uz Jondalara gultu! - viņa atkārtoja. Iespiedis asti starp kājām un pieplacis pie zemes, Vilks paklausīja. Apsēdies uz guļamādām, viņš skatījās uz savu pavēlnieci. - Paliec tur! - viņa nokomandēja. Jaunais vilks atgūlās, nolika galvu uz ķepām un ar acīm pavadīja Eilu, kad viņa pagriezās un gāja prom no pavarda teritorijas.

Krouzija, joprojām sēdēdama savā gultā, vēroja, kā Fralija sāpēs kliedz un mētājas. Beidzot, kad sāpes pārgāja, Fralija dziļi ievilka elpu, bet tā izraisīja klepus lēkmi, un viņas mātei likās, ka meitas skatienā pavīd izmisums. Arī pati Krouzija bija izmisumā. Kādam taču bija kaut kas jādara! Fralijai jau bija sākušās dzemdības, un klepus viņu vēl vairāk nomocīja un atņēma spēkus. Nebija vairs lielas cerības, ka bērniņš būs dzīvs, tas piedzims par agru, un tādi mazuļi parasti neizdzīvo. Lai atvieglotu klepus lēkmes un sāpes, Fralijai bija nepieciešamas zāles, un vēlāk viņai būs nepieciešams kāds līdzeklis, kas atvieglos arī viņas bēdas. Runāt ar pašu Fraliju nebija nekādas jēgas, ne jau tagad, kad apkārt maisījās tas stulbais vīrietis. Vai tad viņš neredzēja, ka sievai ir problēmas?

Krouzija nopētīja Frabeku, kas, izskatīdamies bezpalīdzīgs un uztraucies, riņķoja ap Fralijas gultu. Vecā sieva nodomāja: "Varbūt viņš patiešām tā tagad jūtas? Varbūt vajadzētu mēģināt vēlreiz uzsākt sarunu, bet vai runāšanai ar Fraliju būs kāda jēga?"

-    Frabek! - Krouzija iesaucās. - Gribu ar tevi aprunāties.

Vīrietis izskatījās pārsteigts. Krouzija reti kad uzrunāja viņu vārdā

vai paziņoja, ka vēlas ar viņu aprunāties. Parasti viņa tikai nelabā balsī ķērca uz viņu.

-    Ko tu gribi?

-    Fralija ir pārāk spītīga, lai mani klausītu, bet līdz šim tev jau droši vien pielēcis, ka viņai sākušās dzemdības…

Fralija pārtrauca māti ar pamatīgu klepus lēkmi, kas smacējā viņu nost.

-     Fralij, pasaki man taisnību, - Frabeks pieprasīja, kad lēkme bija mitējusies. - Vai tev ir sākušās dzemdības?

-    Es… man tā šķiet, - grūtniece atbildēja.

Vīrietis pasmaidīja. - Kāpēc tu man to neteici?

-    Jo cerēju, ka tas tā nav.

-     Bet kāpēc? - viņš pēkšņi uztraukti jautāja. - Vai tad tu negribi šo mazuli?

-    Frabek, vēl ir daudz par agru. Bērni, kas tik agri piedzimst, parasti neizdzīvo, - Krouzija atbildēja meitas vietā.

-     Neizdzīvo? Fralij, vai tad kaut kas nav kārtībā? Vai tā ir taisnība, ka šis bērniņš neizdzīvos? - Frabeks vaicāja, pavisam šokēts un bēdu pārņemts. Visu dienu viņu bija mocījusi sajūta, ka notiks kaut kas briesmīgs, bet viņš nebija gribējis tam ticēt un nedomāja, ka varētu būt tik ļauni.

-    Fralij, tas būs pirmais mana pavarda bērns. Tavs bērns, kas piedzimis pie mana pavarda. - Notupies blakus gultai, Frabeks saņēma sievas roku. - Šim bērnam ir jādzīvo. Saki man, ka šis bērns dzīvos, - vīrietis lūdzās. - Fralij, saki man, ka šis bērns dzīvos!

-     To es tev nevaru solīt, jo nezinu. - Fralijas balss bija saspringta un piesmakusi.

-     Fralij, man likās, ka tu par šīm lietām visu zini. Tu taču esi māte. Tev jau ir dzimuši divi bērni.

-     Katru reizi ir citādi, - viņa nočukstēja. - Ar šo bija grūti jau no paša sākuma. Uztraucos, ka šo mazuli zaudēšu. Bija tik daudz dažādu uztraukumu… dzīvesvietas meklēšana… es nezinu. Man vienkārši šķiet, ka šim bērnam vēl par agru nākt pasaulē.

-     Fralij, kāpēc tu man to neteici?

-     Ko tad tu būtu darījis? - Krouzija jautāja. Vecās sievas tonis bija savaldīgs un gandrīz vai bezcerīgs. - Ko tad tu būtu palīdzējis? Vai tad tu kaut ko zini par grūtniecību? Bērnu dzemdēšanu? Klepu? Sāpēm? Viņa negribēja tev neko teikt, jo tu neko nedarīji, vienīgi apvainoji to cilvēku, kas varēja palīdzēt. Tagad bērns nomirs, un es zinu, cik pati Fralija ir vārga.

Frabeks pagriezās pret Krouziju. — Fralija? Ar Fraliju nekas nevar notikt! Vai ne? Sievietēm taču visu laiku dzimst bērni.

-     Es nezinu, Frabek. Paskaties uz viņu un spried pats!

Fralija centās apspiest klepus lēkmi, kas draudēja atkal atsākties, un pieņēmās ari sāpes mugurā. Grūtnieces acis bija aizvērtas un iekritušas; mati izspūruši un sapinkājušies; seja no sviedriem spīdīga. Pielēcis kājās, Frabeks devās prom no sava pavarda teritorijas. - Frabek, kur tu ej? - Fralija jautāja.

-     Došos pēc Eilas.

-     Pēc Eilas? Bet es domāju…

-     Viņa jau no pirmās dienas, kad šeit ieradās, sacīja, ka tev ir problēmas. Viņai izrādījās taisnība. Ja jau viņa to redzēja, tad varbūt patiešām ir dziedniece. Visi saka, ka tā esot. Nezinu, vai tā ir taisnība, bet mums kaut kas ir jādara… ja vien tu nevēlies, lai es to daru.

-     Atved Eilu! - Fralija nočukstēja.

Gaisā valdīja spriedze, kad Frabeks pa būdas koridoru devās Mamuta pavarda virzienā.

-    Eila, Fralijai ir… - viņš tik tikko spēja iesākt, būdams pārāk nervozs un uztraucies par sava goda saglabāšanu.

-    Jā, es zinu. Palūdz, lai kāds pasauc Neziju man palīgā un aiznes to trauku. Uzmanīgi, tas ir karsts! Tas ir novārījums Fralijas klepum, - Eila uzsauca, aizsteigdamās Dzērves pavarda virzienā.

Pacēlusi acis un ieraudzījusi Eilu, Fralija pēkšņi sajuta lielu atvieglojumu.

-     Pirmām kārtām mums jāsakārto šī gulta, lai tev būtu ērti. - Eila lietišķi ķērās pie darba, pavilkdama gultas pārklājus un guļamādas, kā ari iekārtodama dzemdētājas galvu pret spilveniem un kažokādām.

Fralija pasmaidīja un nez kāpēc pamanīja, ka Eila vēl joprojām runā ar akcentu. Nē, tas pat nav gluži akcents, viņa nodomāja. Jaunajai zāju sievai vienkārši ir grūti izrunāt dažas skaņas. Dīvaini, cik gan ātri var pie kaut kā tāda pierast. Blakus gultai parādījās Krouzijas galva. Vecā sieva pasniedza Eilai salocītu ādas gabalu.

-    Eila, ņem! Tas ir Fralijas dzemdību palags. - Sievietes to atvēra un, kad Fralija pabīdījās, izklāja to viņai apakšā. - Bija jau pēdējais laiks, lai tevi pasauktu, bet ir jau par vēlu apturēt dzemdības, - Krouzija atzina. - Žēl gan, man ir intuīcija, ka šoreiz būtu meitenīte. Žēl, ka viņa neizdzīvos.

-     Krouzij, neesi par to tik pārliecināta, - Eila atbildēja.

-     Šis bērns nāk pasaulē krietni par agru, tu taču to zini.

-    Jā, bet vēl nevajag no šī bērna atteikties un jau sūtīt to uz viņpasauli. Vēl daudz ko var izdarīt, ja vēl nav pārāk priekšlaikus… un ja dzemdības noritēs labi. - Eila paskatījās lejup uz Fraliju. - Pagaidīsim un tad jau redzēsim.

-     Eila, - Fralija ierunājās spožām acīm, - vai tu domā, ka ir kāda cerība?

-     Cerība ir vienmēr. Tagad iedzer šo te! Tas pieklusinās tavu klepu un liks tev justies labāk. Pēc tam paskatīsimies, cik tālu esi tikusi.

-     Kas tas tāds ir? - Krouzija gribēja zināt.

Jaunā zāļu sieva kādu bridi nopētīja Krouziju un tad atbildēja. Vecās sievas balsī bija ieskanējies pavēlniecisks tonis, bet Eila saklausīja, ka šo jautājumu motivēja interese un uztraukums. Viņa saprata, ka vecās sievas balss tonis drīzāk bija viņas runas maniere, it kā viņa būtu pieradusi izkliegt pavēles. Bet, ja kāds cilvēks, kas neatrodas vadoņa lomā, ieņem šādu pavēlniecisku toni, to var pārprast kā nepamatotu un paģērošu.

-    Uzlējumā izmantota savvaļas melnā ķirša iekšējā miza, kas Fraliju nomierinās, mazinās klepu un dzemdību sāpes, - Eila skaidroja, - tā novārīta kopā ar izkaltētu zilā cohosh" sakni, kas sākumā saberzta pulverī, lai palīdzētu spiedējmuskuļiem labāk strādāt un pasteidzinātu dzemdības. Viņai jau sākušās dzemdības, tāpēc tās vairs nevar apturēt.

-     Hmm, - Krouzija noteica, piekrītoši pamādama. Viņai bija interesanti pārbaudīt Eilas profesionālās zināšanas, it kā viņa šādas sastāvdaļas zinātu. Vecā sieva ar Eilas atbildi bija apmierināta un saprata, ka viņa vienkārši nebija pagatavojusi tādu uzlējumu, kuru kāda cita zāļu sieva bija ieteikusi, bet patiešām zināja, ko dara. Tas nebija tāpēc, ka pati Krouzija zinātu šo zāļu īpašības un iedarbību, bet gan tāpēc, ka Eila to perfekti pārzināja.

Visi apmetnes iemītnieki uz pāris mirkļiem ienāca Dzērves pavardā apraudzīt dzemdētāju un atbalstīt viņu, bet uzmundrinošajiem smaidiem piemita zināmas skumjas. Viņi zināja, ka Fralijai stāv priekšā smags pārbaudījums un uz laimīgu iznākumu cerības bija mazas.

Frabekam laiks vilkās gliemeža gaitā. Viņš nezināja, ko sagaidīt, un jutās apjucis un nedrošs. Tajās reizēs, kad viņš pats bija atradies netālu no dzemdētājām, laiks tik lēni nevilkās un viņam nešķita, ka dažai labai sievietei bērna dzemdēšana varētu sagādāt tādas mocības. Vai tad viņas visas tā mētājas, sasprindzinās un kliedz?

Frabekam nebija vietas pašam pie sava pavarda, to bija okupējušas sievietes, un viņš tāpat nevarēja neko palīdzēt, tāpēc nebija vajadzīgs. Neviens pat nepamanīja, ka viņš skatīdamies un gaidīdams sēž Krisa- veka gultā. Beidzot viņš piecēlās un devās prom, īsti nemaz nezinādams, uz kurieni iet. Nolēmis, ka jūtas izsalcis, vīrs devās uz ēdiena gatavošanas pavarda pusi, cerot atrast kādu cepeša pārpalikumu vai ko tamlīdzīgu. Zemapziņā Frabeks domāja, ka jāsameklē Taluts. Viņš juta vajadzību ar kādu aprunāties, padalīties ar kādu pieredzē, kas varētu viņu saprast. Sasniedzis Mamuta pavardu, viņš ieraudzīja Raneku, Danugu un Torneku stāvam pie pavarda padziļinājuma un sarunājamies ar Mamutu; šis bariņš bija daļēji nobloķējis koridoru. Frabeks apstājās, negribēdams ar viņiem satikties un lūgt, lai paiet malā.

Saminstinājies viņš saprata, ka nevar šeit tā mūžīgi stāvēt, un devās vīriešu pulciņa virzienā uz Mamuta pavarda centrālo daļu.

-     Kā viņa jūtas, Frabek? - Torneks apjautājās.

Vīrs nedaudz salēcās no draudzīgā jautājuma. - Kaut es to zinātu! - viņš attrauca.

* Cohosh - saukta arī par Melnās čūskas sakni vai sievu sakni.

-    Saprotu, kā tu jūties, - Torneks turpināja ar sāju smaidu sejā. - Ari es vienmēr jūtos nevajadzīgs, kad Tronija dzemdē. Nespēju pārdzīvot, ka viņai sāp, un vēlos, kaut varētu kaut kā palīdzēt, bet to jau nevar. Tā ir sievietes lieta, un viņai pašai ar to jātiek galā. Pēc tam mani allaž pārsteidz, cik ātri viņa aizmirst sāpes un problēmas, kad ierauga bērnu un zina, ka tas būs… - Torneks apklusa, aptvēris, ka pateicis par daudz. - Piedod, Frabek. Negribēju…

Fralijas virs sarauca pieri un pagriezās pret Mamutu. - Fralija domā, ka bērns dzimst par agru. Krouzija apgalvo, ka bērni, kas dzimst priekšlaikus, neizdzīvo. Vai tā ir taisnība? Vai šis bērns nomirs?

-     Uz to es, Frabek, nevaru atbildēt. Tas viss atrodas Mutas rokās, - vecais vīrs atbildēja, - bet zinu tikai to, ka Eila nepadosies. Tas ir atkarīgs no tā, cik daudz par agru bērns dzimst. Priekšlaikus dzimušie mazuļi ir vārgi un mazi, tāpēc tie parasti nomirst. Bet ne jau vienmēr tie aiziet bojā, īpaši jau tad, ja nedzimst daudz par agru. Un, jo ilgāk tie dzīvo, jo labākas ir viņu izredzes. Es gan nezinu, ko Eila var izdarīt, bet, ja kāds vispār spēj ko izdarīt, tad tā ir Eila. Šai sievietei ir piešķirts varens talants, un varu tev apgalvot, ka neviens dziednieks nebūtu varējis saņemt labāku apmācību. Pats no savas pieredzes zinu, cik klana zāļu sievas ir zinošas. Viena no viņām reiz mani izdziedēja.

-    Tevi! Tevi ārstēja plakangalvju sieviete? - Frabeks iesaucās. - Nesaprotu. Kā? Kad?

-     Kad biju vēl jauns un devos Ceļojumā, - Mamuts sacīja.

Jaunie vīrieši gaidīja, kad šamanis savu stāstu turpinās, bet drīz vien kļuva pavisam skaidrs, ka viņš to nevēlas darīt.

-    Ak, vecais vīrs! - Raneks ierunājās ar platu smaidu. - Interesanti - cik daudz stāstu un noslēpumu ir noglabāti tava garā mūža pūra lādē?

-    Ak, jauno cilvēk! Esmu aizmirsis krietni vairāk par tava mūža tiesu, bet daudz arī atceros. Kad tu piedzimi, es jau biju vecs.

-    Cik tev ir gadu? - Danugs painteresējās. - Vai tu pats maz to zini?

-     Reiz bija laiki, kad katru pavasari, kāda svarīga notikuma laikā, atzīmēju atgādni uz zvērādas. Aizpildīju vairākas zvērādas, ceremoniju aizslietnis ir viens no tiem. Tagad jau esmu pārāk vecs un gadus vairs neskaitu. Bet zini, Danug? Tev es pateikšu, cik man gadu. Manai pirmajai sievietei piedzima trīs bērni. - Mamuts paskatījās uz Frabeku. - Pirmdzimtais, dēls, nomira. Otrajam bērnam,-meitai, bija četri bērni. Kad vecākā meitene pieauga, viņa deva dzīvību Talijai un Talutam. Tu, protams, esi Taluta sievietes pirmais bērns. Talijas pirmdzimtā sieviete jau tagad varētu gaidīt bērnu. Ja Muta man atļaus nodzīvot vēl vienu gadu, tad piedzīvošu piekto paaudzi. Lūk, tā, Danug, tik vecs es esmu.

Danugs šūpoja galvu. Izrādās, ka Mamuts ir vecāks, nekā viņš bija spējis iedomāties.

-     Mamut? Vai jūs ar Manuvu esat radinieki? - Torneks interesējās.

-    Viņš ir mana jaunākā brālēna sievas trešais bērns, tāpat kā tu esi Manuva sievietes trešais bērns.

Tieši tajā bridi pie Dzērves pavarda sākās satraukta kņada, un visi viri pagriezās uz to pusi.

-     Tagad ievelc dziļi elpu, - Eila rosināja, - un spied vēlreiz! Nu jau viss ir gandrīz galā.

Smagi elsodama un turēdamās pie Nezijas rokas, Fralija spēcīgi spieda.

-     Labi! Ļoti labi! - jaunā zāļu sieva viņu iedrošināja. - Lūk, kur tas nāk! Te tas ir! Labi! Nu, lūk!

-    Fralij, tev ir meitiņa! - Krouzija iesaucās. - Es taču tev sacīju, ka ši būs meitene!

-     Kā viņai ir? - Fralija apjautājās. - Vai viņa ir…

-    Nezij, vai palīdzēsi Fralijai izspiest placentu? - Eila palūdza, attīrīdama gļotas no zīdaiņa mutes, kas centās izdarīt pirmo elpas vilcienu. Iestājās briesmīgs klusums. Visu sirdis gaidās pārstāja pukstēt, kad pēkšņi atskanēja brīnumains dzīvības kliedziens.

-     Viņa ir dzīva! Viņa ir dzīva! - Fralija iesaucās, sievietes acīs mirdzēja atvieglojuma un cerības asaras.

"Jā, meitenīte ir dzīva," Eila nodomāja, "bet tik sīciņa." Viņa nekad mūžā vēl nebija redzējusi tik niecīgu zīdaini. Tomēr bērns bija dzīvs - tas spārdījās un elpoja. Jaunā zāļu sieva uzlika meitenīti ar seju uz leju Fralijai uz vēdera un atcerējās, ka pati ir redzējusi tikai klana bērnu dzimšanu. Varbūt Citu bērni dzimst daudz mazāki? Palīdzējusi Nezijai ar placentu, viņa apgrieza bērnu otrādi un divās vietās nosēja nabassaiti ar sarkani krāsotu cīpslas gabalu, ko bija jau iepriekš sagatavojusi. Ar asu krama nazi viņa pārgrieza nabassaiti. Lai nāk kas nākdams, mazulīte bija ieradusies pasaulē - neatkarīgs, dzīvs, elpojošs cilvēkbērns. Bet pāris nākamās dienas būs kritiskākās.

Apmazgādama bērnu, Eila to rūpīgi pārbaudīja. Meitenīte pēc izskata bija nevainojama, tikai pavisam sīciņa, un raudas skanēja diezgan vārgi. Ietinusi zīdaini mīkstā ādas paladziņā, jaunā zāļu sieva padeva to Krouzijai. Kad Nezija un Talija bija novākušas dzemdību palagu un Eila bija pārliecinājusies, ka Fralija ir tiri nomazgāta un jūtas ērti, sapakota ar absorbējošām saitēm, kas izgatavotas no mamuta vilnas, jaundzimusī mazulīte tika ielikta Fralijai padusē. Pēc tam Eila pamāja Frabekam, lai nāk šurp un aprauga sava pavarda pirmdzimto meitiņu. Krouzija grozījās turpat tuvumā.

Attinusi zīdaini, Fralija ar asarām acis paskatījās uz Eilu un, apmīļojusi mazo bērniņu, sacīja: - Viņa ir tik sīciņa! - Tad, atsējusi tunikas priekšpusi, Fralija pielika bērnu pie krūts. Zīdainis pabakstīja krūtsgaliņu, saņēma to mutē, un no Fralijas smaida Eila saprata, ka meitenīte sākusi zīst. Bet jau pēc brīža mazulis atlaida krūti un no lielā darba izskatījās pārmocījies.

-    Viņa ir tik sīciņa… vai viņa izdzīvos? - Frabeks pajautāja Eilai, bet tas vairāk skanēja pēc lūguma.

-     Viņa elpo. Ja viņa zīž krūti, tad ir cerība, bet, lai dzīvotu, viņai būs jāpalīdz. Mazulīte jātur siltumā, bieži jāēdina, un viņai nedrīkst atļaut darīt neko citu, jo spēka viņai ir pavisam maz. Viss piens, ko viņa apēd, palīdzēs viņai izaugt, - jaunā zāļu sieva skaidroja. Tad bargi paskatījās gan uz Frabeku, gan Krouziju. - Ja gribat, lai bērns izdzīvo, pie šī pavarda vairs nedrīkst notikt nekādi strīdi. Tas bērnam nenāk par labu, un jūs nedrīkstat uztraukt mazulīti. Viņai pat nevajadzētu ļaut raudāt, jo mazajai vēl nav tik daudz spēka, lai to darītu. Viņa nejaudās ēst, un tas traucēs augt.

-    Eila, kā tad es varu nejaut viņai raudāt? Kā lai es uzzinu, kad viņu barot, ja viņa neraud? - Fralija jautāja.

-    Gan Frabekam, gan Krouzijai ir tev jāpalīdz, jo mazulītei katru brīdi ir jābūt ar tevi kopā, it kā tu joprojām būtu stāvoklī. Fralij, manuprāt, pats labākais risinājums būtu uztaisīt nesamo, lai meitiņa aizvien būtu tev pie krūts. Tādējādi tu varēsi viņu turēt siltumā. Viņu nomierinās tavs tuvums un sirdspuksti, jo ir jau pie tiem pieradusi. Bet pats svarīgākais ir tas, ka ikreiz, kad viņai gribēsies ēst, tad vajadzēs tikai pagriezt galviņu un pasniegties pēc krūtsgaliņa. Tā viņa varēs pietaupīt spēkus un tos nevajadzēs iztērēt raudāšanai.

-     Un kā ar pārtīšanu? - Krouzija apjautājās.

-      Krouzij, iesmērē meitenītes ādu ar mīkstajiem taukiem, ko tev iedevu, es tos uztaisīšu vēl. Izmantojiet tīrus, sausus mēslus, kurus aptiniet viņai ap vidukli, lai tie uzsūc viņas pašas izkārnījumus. Kad bērnu vajadzēs pārtīt, metiet tos prom, bet pārāk daudz viņu nedrīkst kustināt. Un, Fralij, tev pašai ir jāatpūšas, un daudz nestaigā apkārt ar savu mazo meitiņu. Atpūta arī tev nāks par labu. Mums jāmēģina mazināt klepus lēkmes. Ja pāris nākamo dienu laikā mazulīte izdzīvos, tad ar katru jaunu dienu kļūs arvien stiprāka. Frabek un Krouzij, ar jūsu palīdzību meitiņai ir iespējas izdzīvot.

Kad pie pamales sārtā saule norietēja mākoņa segā un tika nolaists durvju priekškars, Lauvas apmetnes būdā strāvoja vājas cerības. Vairums ļaužu jau bija ieturējuši vakara maltīti un tagad pavardiem piemeta kurināmo, mazgāja traukus, lika bērnus gulēt un savācās kopā uz vakara sarunām un citu ļaužu sabiedrības baudīšanu. Vairāki ļaudis sēdēja ap Mamuta pavardu, bet sarunas bija pieklusinātas līdz klusai murdoņai, it kā skaļas balsis šobrīd būtu nevietā.

Eila bija padzirdījusi Fraliju ar maigu, atslābinošu dzērienu un atstājusi jauno māmiņu guļam. Nākamajās dienās viņai nebūs daudz laika miegam. Vairums zīdaiņu, pirms mostas, lai tiktu pabaroti, ieiet savā saprātīgā gulēšanas ritmā, bet Fralijas jaundzimušais nespēj vienā reizē pietiekami daudz paēst un tāpēc ilgi nevar nogulēt, jo pēc īsa brītiņa atkal jūtas izsalcis. Fralijai būs jāpielāgojas zīdaiņa miega ritmam un jāmēģina iztikt ar īsiem snaudas brīžiem, līdz bērns kļūs stiprāks.

Bija gandrīz vai dīvaini redzēt Frabeku un Krouziju strādājam kopā, viņi centās sadarboties, lai spētu palīdzēt Fralijai, un bija ārkārtīgi pieklājīgi un ieturēti. Iespējams, tas neturpināsies ilgi, bet viņi abi ļoti centās, un šķita, ka dala abu izjustā naida izsīkst.

Krouzija bija agri devusies pie miera. Šī diena viņai bija smaga, un vecā sieva nemaz vairs nebija tik jauna un spēcīga. Viņa bija pārguruši un gribēja pēc kāda brīža piecelties, lai vēlāk atkal palīdzētu Fralijai. Krisaveks joprojām tika nolikts gulēt pie Talijas dēla, un Tronija pieskatīja Tašeru. Skatīdamies pavarda liesmās un visu pārdomādams, Frabeks sēdēja vientulībā pie Dzērves pavarda. Virs izjuta uztraukumu un atbildību par sava pavarda pirmdzimto sīko meitenīti, un vienlaikus viņu satrauca arī bailes. Eila bija uz kādu brīdi ielikusi zīdaini Frabeka rokās, kamēr abas ar Krouziju iekārtoja Fraliju ērtāk. Skatīdamies uz savu meitu, virs bija sajūsmā - kā kaut kas tik niecīgs var būt tik brīnišķīgs? Mazuļa trauslajām rociņām bija jau izveidojušies nadziņi. Viņš baidījās pakustēties, uztraukdamies, ka var mazajai ko salauzt, un izjuta lielu atvieglojumu, kad Eila paņēma zīdaini atpakaļ, tomēr tajā pašā laikā viņš ari nevēlējās no tā šķirties.

Pēkšņi Frabeks piecēlās kājās un devās prom pa koridoru. Šajā naktī viņš negribēja būt viens. Apstājies pie Mamuta pavarda robežas, viņš paskatījās uz cilvēkiem, kas bija sasēduši apkārt pavardam. Tie bija Lauvas apmetnes jaunieši; agrāk viņš būtu tiem pagājis garām, dodoties uz ēdiena gatavošanas pavardu, lai apciemotu Talutu un Neziju vai Taliju un Barzeku, Manuvu, Vimezu, vai vēlāk arī Jondalaru un dažkārt arī Danugu. Kaut ari Krouzija bieži atradās pie ēdiena gatavošanas pavarda, daudz vieglāk bija pārdzīvot vecās sievas ignoranci nekā Dīgijas vēso

attieksmi un Raneka nievājošo izturēšanos. Bet Torneks jau agrāk bija bijis draudzīgs pret Frabeku, arī viņa sieva bija dzemdējusi, un tāpēc viņš zināja, kā Frabeks jutās. Jaunais tēvs dziļi ievilka elpu un devās pie pavarda.

Visi jaunieši sāka skaļi smieties, un, tiklīdz Frabeks bija nostājies blakus Tornekam, uz kādu brīdi viņam likās, ka pārējie smejas par viņu. Tajā brīdī viņam ļoti gribējās mukt prom.

-    Frabek! Te nu tu esi! - Torneks iesaucās.

-             Man šķiet, ka palikusi vēl tēja, - Dīgija sacīja. - Ieliešu tev krūzīti.

-            Visi man stāsta, ka tev piedzimusi skaista, maza meitiņa, - Raneks sacīja. - Un Eila apgalvo, ka viņai ir izredzes izdzīvot.

-     Mums ir paveicies, ka Eila ir šeit, - Tronija piebalsoja.

-            Jā, ir gan, - arī Frabeks piekrita. Kādu brīdi visi klusēja. Šie bija pirmie labie vārdi, ko Frabeks pateica par Eilu.

-            Varbūt Pavasara festivāla laikā tavai meitai varēs dot vārdu, - Latija ieminējās. Frabeks nebija pamanījis meiteni sēžam ēnā, blakus Mamutam. - Tas viņai nestu veiksmi.

-           Jā, tā būtu gan, - Frabeks atzina, sniegdamies pēc tējas krūzes, ko Dīgija viņam sniedza, un sākdams justies ērtāk.

-            Arī man būs sava loma Pavasara festivālā, - meitene paziņoja pa pusei kautrīgi, pa pusei ar lepnumu.

-             Latija ir kļuvusi par sievieti, - Dīgija Frabekam skaidroja ar nedaudz vīzdegunīgu lielākās māsas attieksmi, informējot otru pieaugušu cilvēku, kurš tādas lietas saprot.

-             Šīgada Vasaras sapulces laikā Latijai būs Pirmās baudas rituāls, - Tronija piebilda.

Frabeks pamāja un uzsmaidīja Latijai, īsti nesaprazdams, ko lai saka.

-    Vai Fralija vēl guļ? - Eila apjautājās.

-    Kad aizgāju, tad vēl gulēja.

-             Domāju, ka arī man laiks doties pie miera, - jaunā zāļu sieva noteica, pieceldamās kājās. - Esmu nogurusi. - Uzlikusi plaukstu uz Frabeka rokas, viņa jautāja: - Vai pamodināsi mani, kad Fralija piecelsies?

-    Jā, labi, Eila… ē… ū… paldies, - vīrs klusām pateicās.

-            Eila, man šķiet, viņa ir paaugusies, - Fralija jūsmoja. - Varu droši apgalvot, ka mazā ir kļuvusi smagāka, un viņa sāk skatīties apkārt. Manuprāt, viņa arī ilgāk zīž krūti.

-     Pagājušas jau piecas dienas. Ari man liekas, ka mazulīte kļūst stiprāka, - jaunā zāļu sieva piekrita.

Fralija pasmaidīja, un jaunās māmiņas acīs saskrēja asaras. - Eila, nezinu, ko es bez tevis būtu iesākusi. Visu laiku sevi vainoju, ka jau agrāk negriežos pēc tavas palīdzības. Jau no paša sākuma man negāja diez ko lāgā, bet, kad Frabeks ar māti sāka strīdēties, es nespēju nostāties neviena pusē.

Eila vienīgi pamāja ar galvu.

-    Zinu, ka ar māti var būt grūti, bet viņa ir tik daudz zaudējusi. Vai zini, ka viņa bija sieviešu līnijas vadone?

-     Man jau tā likās.

-    Es biju vecākā no četriem bērniem, man bija divas māsas un brālis… kad tas notika, biju apmēram Latijas gados. Māte aizveda mani uz Brieža apmetni, lai iepazīstinātu ar viņu sieviešu vadones dēlu. Viņa gribēja sarunāt mūsu kopdzīvi. Es negribēju uz turieni iet, un, kad satiku to puisi, viņš man neiepatikās. Biju par viņu vecāka, bet mani vairāk uztrauca mans ieņemamais stāvoklis nekā pašas jūtas, un pirms ciemošanās beigām māte jau panāca manu piekrišanu. Mūsu kāzas tika noliktas uz nākamo vasaru. Kad atgriezāmies savā apmetnē… ak, Eila, tas bija šausmīgi… - Fralija aizvēra acis, cenšoties kontrolēt savas emocijas.

-     Neviens nezina, kas notika… bija izcēlies ugunsgrēks. Mūsu apmetne bija veca, to vēl bija cēlis manas mātes tēvocis. Ļaudis runāja, ka jumta klājums, koks un kauli bija izžuvuši. Viņi domāja, ka tas sācies naktī… neviens netika ārā…

-     Fralij, man tik žēl, - Eila izteica līdzjūtību.

-    Mums nebija, kurp iet, tāpēc atgriezāmies Brieža apmetnē. Visiem bija mūs žēl, bet īsti laimīgi par mūsu ierašanos viņi nebija. Tās apmetnes ļaudis baidījās, ka neatnesam arī viņiem savu nelaimi, turklāt bijām zaudējušas savu stāvokli. Viņi gribēja lauzt vienošanos par kāzām, bet Krouzija vērsās pēc taisnības pie Māsu Padomes, kas lika viņiem pildīt solīto. Ja viņi to nebūtu darījuši, tad Brieža apmetne būtu zaudējusi ietekmi un stāvokli. Tā nu es tajā vasarā apprecējos. Māte teica, ka man tas jādara. Tas bija viss, kas mums bija atlicis, bet šajā kopdzīvē nebija nekādas laimes, ja nu vienīgi ieguvu Krisaveku un Tašeru. Māte allaž ar visiem strīdējās, īpaši jau ar manu vīru. Viņa bija pieradusi būt sieviešu vadone, pieradusi pieņemt lēmumus un baudīt citu ļaužu cieņu. Viņai nebija viegli to visu zaudēt. Māte nespēja no tā visa atteikties un samierināties. Ļaudis sāka viņu uzskatīt par rūgtuma pilnu un kašķīgu sievu, kam patīk sūdzēties, un vairs nevēlējās uzturēties viņas sabiedrībā. - Fralija apklusa un pēc tam turpināja:

-     Kad manu vīru nobadīja sumbrs, Brieža apmetnes ļaudis sacīja, ka nesam viņiem vienīgi neveiksmes, un lika mums doties prom. Māte centās man sarunāt nākamo kopdzīvi. Par mani tika izrādīta interese. Man joprojām bija tas stāvoklis, kuru mantoju no dzimšanas, to neviens nevar atņemt, bet neviens negribēja pieņemt māti. Visi uzskatīja, ka viņa nes vienīgi neveiksmi, bet, manuprāt, ļaudīm vienkārši nepatika viņas nemitīgā sūkstīšanās. Tomēr nevarēju māti par to vainot. Ļaudis viņu vienkārši nesaprata.

Vienīgais, kas izteica mums abām piedāvājumu, bija Frabeks. Viņam nebija nekā daudz, ko piedāvāt… - Fralija pasmaidīja, - bet viņš piedāvāja visu, kas viņam bija. Sākumā nebiju pārliecināta, ka gribu viņa piedāvājumam piekrist. Viņam nebija nekāds dižais stāvoklis, un Frabeks ne vienmēr zina, kā jāuzvedas… viņš mulsina māti. Viņš grib būt noderīgs, tāpēc, sakot riebīgas lietas par… citiem cilvēkiem, cenšas sev piesaistīt uzmanību un būt svarīgs. Nolēmu pamēģināt dzīvot ar viņu kopā. Kad mēs atgriezāmies un es pateicu, ka vēlos pieņemt Frabeka piedāvājumu, māte bija pārsteigta. Viņa nekad nav sapratusi…

Fralija paskatījās uz Eilu un mīļi pasmaidīja. - Vai spēj iedomāties, kā ir dzīvot kopā ar tādu cilvēku, kurš tevi negrib un jau no paša sākuma nekad nav par tevi rūpējies? Un pēc tam atrast tādu vīrieti, kurš tevi tik ļoti vēlas, ka ir gatavs atteikties no visa, kas viņam ir, un apsola tev sniegt visu, kas viņam reiz būs? Pirmajā naktī, kad kopā devāmies projām, viņš pret mani izturējās kā… pret īpašu dārgumu. Frabeks nespēja noticēt, ka drīkst man pieskarties. Viņš lika man justies… nespēju to izskaidrot… gribētai. Kad esam vieni, viņš joprojām tā pret mani izturas, bet jau pašā sākumā viņi ar māti sāka ķīvēties. Eila, kad starp abiem pacēlās goda jautājums, vai man vajadzētu griezties pie tevis pēc palīdzības, es nespēju sagraut Frabeka pašcieņu.

-     Fralij, šķiet, ka es to saprotu.

-     Visu laiku mēģināju sev iegalvot, ka nav jau tik slikti, bet tavas zāles man tiešām palīdzēja. Allaž ticēju, ka Frabeks savas domas mainīs, kad šis brīdis pienāks, bet gribēju, lai tā būtu viņa paša doma, nevis kaut kas tāds, ko esmu viņam uzspiedusi.

-     Priecājos, ka viņš savas domas mainīja.

-     Bet nezinu, ko būtu darījusi, ja mans bērniņš būtu…

-     Pat vēl tagad mēs nevaram būt pilnīgi drošas, bet šķiet, ka tev taisnība. Mazulīte patiešām izskatās spēcīgāka, - Eila piekrita.

Fralija pasmaidīja. - Esmu izdomājusi viņai vārdu. Domāju, ka Frabeks priecāsies. Esmu nolēmusi viņu nosaukt par Bektiju.

Eila stāvēja pie tukša produktu uzglabāšanas paaugstinājuma un šķiroja dažādus kaltētus augus - tur atradās mazas mizu kaudzītes, saknes, sēklas, stublāju čupiņas, bļodiņas ar kaltētām lapām, ziedi, augļi un daži veseli augi. Viņai tuvojās Raneks, cenzdamies klusi pielavīties un turēdams kaut ko aiz muguras.

-     Eila, vai esi aizņemta? - viņš pajautāja.

-    Nē, Ranek, ne ļoti. Šķiroju savus ārstniecības augus, lai redzētu, kas man būs jāsavāc. Šodien biju laukā kopā ar zirgiem. Pavasaris patiešām tuvojas - tas ir mans mīļākais gadalaiks. Sāk parādīties zaļi pumpuri un pūpoli - man arvien ir patikuši tie pūkainie, mazie pumpuriņi. Drīz jau itin viss būs zaļš.

Raneks pasmaidīja par Eilas dedzību. - Visi ar nepacietību gaida Pavasara festivālu. Tad mēs svinam jaunas dzīvības rašanos, godinām pirmsākumus un sakarā ar Fralijas zīdaini un Latijas ieiešanu sievietes statusā mums būs daudz, ko svinēt.

Eila nedaudz savilka pieri. Viņa īsti nesaprata, vai priecājas par savu lomu Pavasara festivālā. Mamuts bija viņu mācījis un bija notikušas dažas patiešām interesantas lietas, bet tas viss bija nedaudz biedējoši. Tomēr ne tik loti, kā viņa bija baidījusies. Viss jau būs labi. Eila atkal pasmaidīja.

Raneks bija viņu vērojis, domādams, kas gan notiek šīs sievietes prātā, un cenšoties ievirzīt sarunu tādās sliedēs, kā dēļ bija ieradies. - Šogad ceremonija droši vien būs īpaši aizraujoša… - Viņš apklusa un meklēja īstos vārdus.

-     Šķiet, ka tev taisnība, - jaunā sieviete atbildēja, joprojām domādama par savu lomu šajā festivālā.

-     Izskatās, ka tu pati nemaz neesi tik ļoti sajūsmināta, - Raneks ieteicās pasmaidīdams.

-    Jā? Es patiešām gribu redzēt Fralijas meitiņas vārda došanas ceremoniju un esmu priecīga arī par Latiju. Atceros, cik pati biju pacilāta, kad beidzot kļuvu par sievieti, un cik Iza bija atvieglota. Vienkārši Mamuts plāno ko tādu, par ko neesmu īpašā sajūsmā.

-    Visu laiku aizmirstu, ka tu taču tikai nesen kļuvi par Mamutu cilts piederīgo. Tu jau nemaz nezini, kas tas Pavasara festivāls tāds īsti ir. Nav nekāds pārsteigums, ka tu to nepieņem tā kā visi pārējie. - Nervozi pašļūkājis kājas, Raneks nodūra acis un tad atkal paskatījās uz jauno sievieti. - Eila, varbūt tu un arī es to uzņemtu daudz labāk, ja… - Ra- neks apklusa un nolēma mainīt pieeju, tāpēc pastiepa to priekšmetu, ko visu laiku bija turējis sev aiz muguras. - Uztaisīju tev šo te.

Eila ieraudzīja to, ko vīrietis viņai sniedza. Jaunā sieviete paskatījās uz Raneku ar pārsteigumu un prieku. - Tu to pagatavoji man? Bet kāpēc?

-    Tāpēc, ka tā gribēju. Tas ir tev, un punkts. Uztver to kā pavasara dāvanu, - viņš mudināja Eilu šo dāvanu pieņemt.

Uzmanīgi paņēmusi rokās no mamuta kaula izgrebto priekšmetu, jaunā sieviete to rūpīgi aplūkoja. - Šī ir viena no jūsu sievietes-putna figūriņām, - Eila sacīja ar sajūsmu un prieku, - tā līdzinās tai, kuru tu jau agrāk man rādīji, tomēr tā nav tā pati.

Tumšādainā vīrieša acis iemirdzējās. - Izgatavoju to tieši tev, bet man tevi jābrīdina, - viņš turpināja ar zobgalīgu nopietnību. - Es to nobūru, tāpēc tev… tā patiks un patiks arī tās radītājs.

-     Ranek, tāpēc jau tev nebija šī figūriņa jānobur.

-     Tātad tev tā patīk? Pastāsti man - ko tu par to domā? - Vīrietis tincināja, kaut arī parasti nevaicāja cilvēkiem, ko tie par viņa darbu domā; viņam nebija svarīgi, ko tie domāja. Viņš strādāja sava prieka pēc un lai iepriecinātu Māti, bet šoreiz vairāk par citām reizēm viņš gribēja Eilu iepriecināt. Šajā darbā - katrā iegriezumā un grebumā - meistars bija ieguldījis savu sirdi, ilgas un sapņus, cerēdams, ka Mātes figūriņa paveiks brīnumus ar sievieti, kuru viņš mīlēja.

Ciešāk papētījusi figūriņu, Eila pamanīja uz leju vērstu trijstūri. Tas bija tās sievietes simbols, par kuru viņa bija mācījusies, un skaitlis trīs bija radīšanas simbols un Mutai svēts. Leņķis atkārtojās kā V veida simbols, kas varētu apzīmēt figūriņas priekšpusi, ja tā būtu domāta sieviete, vai aizmuguri - ja domāts putns. Visa figūriņa bija izrotāta V veida simbolu rindām un paralēlām līnijām, kas uzbūra fantastisku ģeometrisku zīmējumu, kas jau pats par sevi bija skaists, bet rosināja iztēloties vēl ko vairāk.

-     Ranek, tā ir ļoti skaista! It īpaši man patīk, kā tu esi izveidojis šīs līnijas. Raksts man savā ziņā atgādina putna spalvas, bet liek arī iztēloties ūdeni, tādu kā tas, kas atzīmēts kartēs, - Eila izteica savu viedokli.

Raneka smaids apmierinājumā pletās vēl platāks. - Es zināju! Zināju, ka tu to ieraudzīsi! Tās ir Viņas gara spa'lvas, kad Viņa pārvēršas par putnu un pavasarī atgriežas, un tas ir Mātes dzemdību ūdens, kas piepilda jūru.

-    Ranek, tā ir tik brīnišķīga, bet es nevaru to pieņemt, - Eila sacīja, cenzdamās figūriņu atdot atpakaļ.

-     Kāpēc ne? Es taču to taisīju tev, - tumšādainais vīrietis atteicās to ņemt atpakaj.

-     Bet ko es tev varu dot pretim? Man nav nekā tik vērtīga kā šī lieliskā figūriņa.

-    Ja tas vien tevi uztrauc, tad man ir priekšlikums. Tev ir kas vairāk, tas daudzkārt pārsniedz šī mamuta kaula gabala vērtību, - Raneks noteica, un jaunā vīrieša acīs pazibēja jautras uguntiņas… un mīlestība. Viņš kļuva nopietnāks. - Eila, nāc dzīvot pie manis! Esi mana sieviete! Gribu, lai tu nāc dzīvot pie mana pavarda. Gribu, lai tavi bērni ir mana pavarda bērni.

Eila nevēlējās neko atbildēt. Raneks redzēja viņas svārstīšanos un turpināja runāt, mēģinādams viņu pārliecināt. - Padomā, cik daudz kā mums ir kopīga. Tu esi Mamutu sieviete, es esmu Mamutu cilts vīrietis, mēs abi tikām šajā cilti pieņemti. Un, ja sāksim kopdzīvi, tad nevienam no mums nevajadzēs pārvākties uz citu apmetni. Mēs abi varētu palikt Lauvas apmetnē, tu joprojām varētu rūpēties par Mamutu un Ridagu, par to Nezija ļoti priecātos. Bet pats svarīgākais, Eila, ir tas, ka es tevi mīlu un gribu dzīvot savu dzīvi kopā ar tevi.

-     Es… es nezinu, ko teikt.

-    Eila, saki jā\ Paziņosim par to visiem pārējiem un Pavasara festivāla laikā sarīkosim arī Apsolīšanās ceremoniju. Tad šovasar kopā ar Dīgiju varēsim savas attiecības nokārtot oficiāli.

-     Nu, nezinu… es nedomāju…

-     Tev nav tagad uzreiz jāatbild. - Raneks bija cerējis, ka Eila būs gatava nekavējoties teikt jāvārdu. Tagad tumšādainais vīrietis saprata, ka tas var aizņemt ilgāku laiku, bet viņš negribēja no Eilas dzirdēt atteikumu. - Tikai pasaki, ka dosi man iespēju pierādīt, cik ļoti es tevi mīlu, cik ļoti tevi gribu un cik laimīgi mēs varētu būt kopā.

Eila atcerējās, ko bija stāstījusi Fralija. Viņa bija jutusies īpaša, kad vīrietis bija viņu gribējis, bet arī viņas priekšā tagad stāvēja vīrietis, kas viņu mīl un no viņas nevairās. Un Eilai patika doma palikt šeit, kur ļaudis viņu mīl un kur arī viņa tos mīl. Tagad Lauvas apmetne bija kļuvusi par viņas ģimeni. Jondalars nemūžam šeit nepaliks. Viņa jau sen to bija zinājusi. Viņš gribēja doties atpakaļ uz savām mājām un reiz bija gribējis arī viņu ņemt sev līdzi. Tagad šķita, ka Zelandoni vīrs vairs nepavisam viņu negrib.

Raneks ir jauks, Eilai viņš patika, un kopdzīve ar šo vīrieti nozīmētu palikšanu Lauvas apmetnē. Un, ja viņai būs vēl kāds bērniņš, tad to vajadzētu pagādāt labi drīz. Viņa nekļūs jaunāka. Par spīti tam, ko teica Mamuts, jaunajai sievietei astoņpadsmit gadi likās liels vecums. Viņa nodomāja, ka būtu jauki dzemdēt vēl kādu bērnu. Tādu kā Fralijas mazulīte, tikai spēcīgāku. Viņa varētu dzemdēt bērnu no Raneka. Vai bērnam būtu Raneka vaibsti, viņa tumšās un dziļās acis, maigās lūpas, īsais, platais deguns, kas tik ļoti atšķiras no milzīgajiem, knābim līdzīgajiem klana vīriešu deguniem? Jondalara deguns pēc formas un izmēra bija kaut kur pa vidu… kāpēc gan viņa tagad domāja par Jondalaru?

Pēkšņi Eilai prātā ienāca kāda doma, kas lika sirdij no sajūsmas pukstēt daudz straujāk. Viņa nodomāja: "Ja palikšu šeit kopā ar Raneku, tad varētu aiziet un atvest Durku uz šejieni! Varbūt jau nākamajā vasarā? Tad nebūs klana Sapulces. Un ko tad darīt ar Uru? Kāpēc gan neņemt līdzi ari viņu? Ja došos prom kopā ar Jondalaru, tad zinu, ka vairs nekad mūžā Durku neredzēšu. Zelandoni cilts dzīvo pārāk tālu ziemeļos, un Jondalars negribēs atgriezties pēc Durka un vest viņu mums līdzi. Ja vien Jondalars varētu palikt un kļūt par Mamutu cilts piederīgo… bet viņš to nemūžam nedarīs." Paskatījusies Ranekam acīs, jaunā sieviete tajās ieraudzīja mīlestību. Varbūt viņai vajadzētu padomāt par kopdzīvi ar viņu?

-    Teikšu, ka par to padomāšu, Ranek, - viņa atbildēja.

-     Zinu, ka tu padomāsi, bet, Eila, ja tev vajadzīgs vairāk laika, lai izlemtu par Solījuma došanu, tad domā, bet nāc vismaz uz manu gultu. Dod man iespēju pierādīt, cik ļoti tevi mīlu. Apsoli, ka vismaz tik daudz izdarīsi. Eila, nāc uz manu gultu… - Raneks saņēma jaunās sievietes roku.

Nodūrusi acis, Eila centās tikt skaidrībā ar savām jūtām. Viņa sajuta spēcīgu, kaut arī neskaidru, nepārvaramu tieksmi viņam paklausīt. Kaut ari viņa saprata, kas tas ir, bija grūti pārvarēt šaubas, vai viņai vajadzētu iet šī vīrieša gultā. Bet Eila prātoja, vai nedot Ranekam iespēju, varbūt izmēģināt padzīvot kopā, kā Fralija bija izdarījusi ar Frabeku.

Eila pamāja, joprojām acis nodūrusi. - Es iešu uz tavu gultu.

-    Vai šovakar? - Raneks pajautāja, trīcēdams no prieka un no laimes gribēdams skaļi kliegt.

-    Jā, Ranek. Ja tu tā vēlies. Šovakar iešu pie tevis gultā.

26

Jondalars iekārtojās tādā pozā, lai, skatoties pa koridoru un cauri atklātajai pavardu rindai, kas viņus šķira, pārredzētu lielāko Mamuta pavarda teritorijas daļu. Viņam jau bija izveidojies paradums novērot Eilu, tā ka viņš par to vairs gandrīz nemaz nedomāja un darīja to automātiski. Šis ieradums viņu pat nemulsināja; tas jau bija kļuvis par dalu viņa dzīves. Nebija svarīgi, ar ko viņš nodarbojās, Eila vienmēr aizņēma jaunā vīrieša domas, bieži vien tas notika neapzināti. Viņš zināja, kad jaunā sieviete gulēja un kad bija nomodā, kad ēda un kad strādāja. Viņš zināja, kad viņa gāja laukā un kas viņu apciemoja, un cik ilgi viesi uzkavējās. Viņam pat radās aptuvena nojausma, par ko viņi runāja.

Jondalars zināja, ka Raneks lielākoties sava laika pavada tieši pie Mamuta pavarda. Kaut arī viņam nepatika tos abus redzēt kopā, Zelandoni vīrietis zināja, ka Eila ar tumšādaino vīrieti nav vairs stājusies intīmās attiecībās, un šķita, ka izvairījās no jebkura cieša kontakta ar viņu. Jaunās sievietes uzvedība bija nomierinājusi viņa satraukto prātu, un Jondalars šo situāciju pieņēma, tāpēc nebija gatavs ieraudzīt tādu skatu, ka Eila kopā ar Raneku vēlu vakarā, kad visi gatavojās doties pie miera, kopā devās uz Lapsas pavardu. Sākumā viņš nespēja tam noticēt. Jondalars pieņēma, ka viņa tikai aizies kaut ko paņemt un pēc tam atgriezīsies savā gultā. Viņš aptvēra jaunās sievietes nodomu pavadīt nakti kopā ar kaula rīku amatnieku tikai tad, kad viņa deva Vilkam komandu atgriezties pie Mamuta pavarda.

Bet, kad Jondalars to saprata, viņa galvā it kā eksplodēja uguns liesmas, kas pa visu jaunā vīrieša augumu izplatīja svelošas sāpes un niknumu. Viņš bija izmisumā. Zelandoni vīra pirmā doma bija steigties uz Lapsas pavardu un atraut Eilu no Raneka. Prātā viņš iztēlojās, kā Raneks par viņu smejas, tāpēc gribēja sasist tumšo, smaidīgo seju lupatās, iznīdēt nievājošo un izsmējīgo smaidu. Jondalars visiem spēkiem cīnījās, lai atgūtu pašsavaldīšanos, un beidzot paķēra silto jaku un izskrēja laukā.

Lieliem malkiem kampdams auksto gaisu un cenzdamies apslāpēt svelošo greizsirdību, viņš gandrīz vai apsaldēja plaušas. Agrā pavasara aukstuma vilnis, kad nakti temperatūra bija nokritusies zem nulles, bija sastindzinājis zemi, pārvērtis urdziņas nedrošos slidkalniņos un dubļus - grambās un rievās, padarīdams iešanu visai grūtu. Tumsā, zaudējis līdzsvaru, Jondalars centās nepakrist. Sasniedzis zirgu piebūvi, viņš iegāja iekšā.

Vīnija sprauslājot viņu sveicināja, un Skrējējs, alkdams pēc mīlestības, tumsā piebakstīja ar purniņu. Garajā, grūtajā ziemā Jondalars bija daudz laika pavadījis kopā ar zirgiem, bet nepastāvīgajā pavasarī - pat vēl vairāk. Zirgi priecājās par viņa sabiedrību, un jaunais vīrietis atslābinājās viņu kompānijā, kurā viņu pieņēma sirsnīgi un bez ierunām. Iekšējā priekškara kustība piesaistīja viņa uzmanību. Pēc brīža viņš uz savas kājas sajuta ķepas un izdzirdēja lūdzošu smilkstēšanu. Pasniedzies tumsā, Jondalars pacēla Vilku uz rokām.

- Vilk! - viņš smaidīdams ierunājās, bet, kad dzīvnieks dedzīgi vēlējās nolaizīt viņa seju, atrāvās atpakaļ. - Ko tu šeit dari? - Tad smaids no jaunā vīrieša sejas pazuda. - Viņa arī tev lika iet projām, vai ne? Tu esi pieradis, ka Eila visu laiku atrodas tev blakus, tāpēc tagad tev viņas pietrūkst. Zinu, kā tu jūties. Ir grūti pierast gulēt vienam pēc tam, kad viņa tev gulējusi blakus.

Glāstot un bužinot Vilku, Jondalars sajuta, ka spriedze lēnām izzūd, un viņš negribēja izlaist dzīvnieku no rokām. - Vilk, ko man ar tevi darīt? Negribu, lai tu dodies atpakaļ. Domāju, ka varu atļaut tev gulēt man blakus.

Tad Jondalars sarauca pieri, aptvēris, ka ir saskāries ar dilemmu. Kā gan viņš atgriezīsies savā gultā kopā ar vilka kucēnu? Laukā bija auksts, un viņš nebija pārliecināts, ka mazais vilcēns vēlēsies iet kopā ar viņu ārā, bet, ja viņš dosies iekšā, cauri Mamuta pavardam, tad, lai nonāktu savā gultā, būs jāiet cauri Lapsas pavardam. Nekas šajā pasaulē nespētu Jondalaru piespiest iet cauri Lapsas pavardam, lai nokļūtu savā gultā. Jaunais vīrietis nožēloja, ka nav paņēmis šeit līdzi guļamādas. Piebūvē bez ugunskura bija vēss, bet, ieritinoties guļamādās un noliekoties blakus zirgiem, būtu gana silti. Viņam nebija izvēles. Jondalaram bija jāved kucēns līdzi laukā un jāiet iekšā pa galveno būdas ieeju.

Noglāstījis zirgus un piespiedis kucēnu cieši pie krūtīm, jaunais Zelandoni vīrietis pavēra priekškaru un izgāja laukā aukstajā naktī. Vējš jau bija pieņēmies spēkā un, iesitis viņam sejā ledainu pļauku, atrāva vaļā silto jaku. Vilks centās piespiesties ciešāk klāt un iesmilkstējās, bet nepakustējās, lai skrietu prom. Jondalars uzmanīgi virzījās pa cieto, sasalušo zemi un, sasniedzis ieejas arku, atviegloti uzelpoja.

Ēdienu gatavošanas pavarda teritorijā un visā mītnē valdīja klusums. Piegājis pie savas guļvietas, Jondalars nolika vilcēnu zemē un nopriecājās, ka dzīvnieks izrādīja vēlmi palikt pie viņa. Ātri novilcis silto jaku un apavus, viņš ielīda migā, Vilku paņēmis līdzi. Jaunais vīrietis bija atklājis, ka atrasties uz plikas zemes atklāta pavarda teritorijā nav tik silti kā ierobežotā telpā uz gultas paaugstinājuma, tāpēc viņš gulēja ar visām drēbēm un tās allaž bija saburzītas. Pagāja kāds brītiņš, līdz viņš ērti iekārtojās un norima, bet siltais spalvu kušķītis jau bija ieritinājies viņam blakus un aizmidzis.

Jondalaram gan nepalaimējās iemigt. Tiklīdz viņš aizvēra acis, tā ieklausījās nakts skaņās un sastinga. Parastā elpošana, čabināšanās, klepošana un sačukstēšanās bija tikai fona troksnis, kuru varēja ignorēt, bet šonakt Jondalara ausis dzirdēja to, ko negribēja dzirdēt.

Raneks noguldīja Eilu kažokādās un paskatījās uz jauno sievieti. - Eila, tu esi tik skaista, tik ideāla. Es tik ļoti tevi gribu, gribu, lai tu vienmēr būtu man blakus. Ak, Eila… - viņš nopūtās, pieliecies iepūta viņai ausī un ieelpoja sievietes smaržu. Jaunā sieviete manīja, kā viņas lūpām pieplok liela, mīksta mute, un juta sevi atbildam uz viņa skūpstu. Pēc brīža Raneks uzlika roku uz Eilas vēdera, pēc tam sāka to lēnām apļot, izdarīdams maigus spiedienus.

Drīz pēc tam viņš pasniedzās un noglāstīja Eilas krūti, tad, pieliecis galvu, saņēma mutē cieto krūtsgaliņu un sāka to sūkt. Jaunā sieviete ievaidējās, kad dziļi sevī sajuta patīkamas trīsas, un pabīdīja savus gurnus tuvāk vīrietim. Ranekam piespiežoties sievietei klāt, viņa pret savām gūžām sajuta kaut ko siltu un cietu, vīrietis paņēma mutē otru cieto krūtsgaliņu un, spēcīgi sācis to zīst, izdvesa apmierinātas skaņas.

Noslidinājis roku viņai gar sāniem un gurniem, tad - pāri kājai un gūžu iekšpusē, vīrietis atrada viņas miklo atveri un iesniedzās dziļāk iekšā. Sajutusi, ka Raneks ar roku izbauda viņas dzīles, viņa paslējās vīrietim pretim. Sūkdams vienu krūti un pēc tam otru, viņš lēnām uzgūlās viņai virsū un ielika galvu Eilai starp krūtīm.

- Ak, Eila! Mana skaistā un ideālā sieviete. Kā gan tev izdevās mani tik ātri uzbudināt? Tas ir Mātes dots talants un viņas noslēpumi, kurus tu pārvaldi. Mana ideālā sieviete…

Tumšādainais vīrietis atkal sāka zīst viņas krūtis, šoreiz jau daudz stiprāk, un Eila sajuta trīsas rodamies dziļi savā iekšienē. Savās dzīlēs viņa sajuta Raneka roku, kas kustējās iekšā un ārā, tad tā atrada viņas baudas centru. Kad vīrietis to paberzēja, jaunā sieviete iekliedzās;

viņš sāka to darīt ritmiskāk, spēcīgāk un arvien ātrāk. Pēkšņi Eila jau bija gatava dzimumaktam; piespiedusies viņam tuvāk, sieviete pacēla gurnus, iekliedzās un sniedzās viņam pretim.

Raneks iekārtojās viņai starp kājām, Eila tās pacēla, palīdzēja viņam ieiet viņā un, sajutusi vīrieša locekli sevī, izdvesa kaislu vaidu. Vīrieša augums cilājās uz priekšu un atpakaļ, un, sajuzdams, kā tuvojas baudas mirklis, Raneks izkliedza viņas vārdu.

-    Ak, Eila, Eila! Es tik ļoti tevi gribu. Eila, kļūsti par manu sievieti! Kļūsti mana sieviete! - Raneks sacīja, kad tuvojās kulminācija. Sievietes kliedzieni pārgāja ritmiskās elsās. Tumšādainais vīrietis kustējās arvien ātrāk un ātrāk, līdz pār viņiem vēlās silts, neaprakstāmas baudas vilnis un aizrāva sev līdzi.

Cenšoties atgūt elpu, Eila smagi elsoja, kad Raneks sabruka pār viņu. Viņa tik ilgu laiku bija atturējusies no Baudas veltes. Pēdējā reize bija bijusi viņas pieņemšanas naktī, un tagad viņa saprata, ka tik daudz ir palaidusi garām un viņai tā tiešām pietrūcis. Raneks bija tik ļoti laimīgs, ka bija viņu ieguvis, tik dedzīgi bija vēlējies viņu iepriecināt un ļoti nopūlējies, bet jaunā sieviete bija tam daudz gatavāka, nekā pati spēja iedomāties; kaut arī viss bija noticis ļoti ātri, viņa nebūt nebija vīlusies.

-    Es jūtos brīnišķīgi, - Raneks čukstēja. - Eila, vai tu esi apmierināta un laimīga?

-    Jā, Ranek, ir tik patīkami dalīties Baudas veltē ar tevi, - jaunā sieviete atbildēja. Viņa dzirdēja, kā vīrietis nopūšas.

Abi gulēja mierīgi, izbaudīdami patīkamās izjūtas, bet Eilas domas atgriezās pie Raneka uzdotā jautājuma. Vai viņa bija laimīga? Viņa nejutās nelaimīga. Raneks bija labs un iejūtīgs vīrietis, un viņa bija izjutusi baudu, taču… kaut kā pietrūka. Sajūtas nebija tādas, kā daloties Baudas veltē ar Jondalaru, bet jaunā sieviete nemācēja šo atšķirību saprast.

Varbūt tas bija tikai tāpēc, ka viņa vēl nebija pie Raneka pieradusi, viņa nodomāja, iekārtodamās ērtākā pozā. Eila sāka sajust vīrieša auguma smagumu. Pamanījis jaunās sievietes sakustēšanos, Raneks, uzsmaidījis viņai, pacēlās un, pavēlies uz sāniem, ērti iekārtojās blakus.

Ar degunu pieskāries sievietes kaklam, viņš iečukstēja ausī: - Eila, es mīlu tevi. Es tik ļoti tevi gribu. Saki, ka būsi mana sieviete.

Eila neatbildēja. Viņa nevarēja sacīt jā un nespēja arī pateikt nē.

Sakodis zobus un ieķēries guļamādās, Jondalars savilka tās dūrē un pret savu gribu klausījās murmināšanā, smagā elpā un intensīvā ritmisku kustību troksnī, kas nāca no Lapsas pavarda puses. Pārvilcis zvērādas pāri galvai, viņš tomēr nespēja nedzirdēt apspiestās Eilas elsas. Lai neizdotu nekādas skaņas, jaunais vīrietis iekodās ar zobiem zvērādā, bet kaut kur dziļi rīklē viņa paša balss izlauzās ar sāpīgu kliedzienu un galēju izmisumu. Vilks ieklausīdamies iesmilkstējās, piespiedās cieši klāt un nolaizīja sāļās asaras, kuras vīrietis centās apslāpēt.

Viņš nespēja to izturēt. Jondalars nespēja paciest domu, ka Eila guļ kopā ar Raneku. Bet tā bija viņas un ari viņa paša izvēle. Un, ja nu viņa atkal atgriezīsies kaula riku meistara gultā? Viņš nespēs vairs tajā noklausīties. Bet ko gan viņš varēja darīt? Aiziet. Viņš varēja aiziet. Viņam bija jādodas prom. Rītdien. No rīta, ar pirmo gaismiņu, viņš dosies prom.

Jondalars bija nomodā. Jaunais Zelandoni vīrs sastindzis nekustīgi gulēja, ieritinājies zvērādās, kad saprata, ka abi mīlnieki vienīgi atpūšas un nav vēl beiguši. Kad beidzot mītnē bija dzirdamas vienīgi guļošu ļaužu parastās skaņas, viņš vēl joprojām nebija aizmidzis. Savā prātā viņš atkal un atkal dzirdēja Eilas un Raneka izdotās mīlēšanās elsas un iztēlojās viņus kopā.

Ar pirmo gaismiņu, kas iezīmējās gar dūmu izvades vāku, pirms vēl pārējie apmetnes iemītnieki savās gultās sāka grozīties, Jondalars jau bija piecēlies un stūķēja guļamādas savā mugursomā. Tad, uzvilcis silto jaku un apavus, paņēmis pīķus un pīķu metēju, vīrietis klusām izgāja cauri pirmajai velvei un atgrūda priekškaru. Vilks gāja viņam līdzi, bet aizsmakušā čukstā Jondalars pavēlēja tam "palikt vietā" un ļāva priekškaram aiz savas muguras nokrist.

Tikko nokļuvis laukā, jaunais vīrietis uzlika galvā kapuci, lai pasargātos no asā vēja, un cieši to sasēja ap seju, atstādams tikai mazu sprau- dziņu, lai redzētu, kur likt kāju. Viņš uzvilka rokās cimdus, kas karājās piesieti aukliņās pie jakas piedurknēm, pārmeta pār plecu mugursomu un sāka kāpt augšup pa nogāzi. Zem vīrieša kājām krakšķēja sasalušais ledus, kad viņš smagiem soļiem brida uz priekšu palsajā, pelēkajā rīta gaismiņā, palicis pilnīgi viens un no karstajām asarām, kas ritēja pār vaigiem, neko neredzēdams.

Kad viņš bija sasniedzis nogāzes virsotni, vējš sāka pūst asāk un aukstāk, šaustīdams viņu ar skaudrām brāzmām. Jondalars apstājās, cenzdamies izlemt, uz kuru pusi doties, tad pagriezās uz dienvidiem un turpināja ceļu gar upes krastu. Iet bija grūti. Sals bija apklājis kūstošās sniega sanesas ar trauslu ledus kārtiņu, un ar katru sperto soli Jondalars iegrima dubļos līdz celim, no kurienes pēc tam bija jāvelk kāja laukā. Tur, kur nebija sadzītas sniega kaudzes, zeme bija cieta un raupja, un bieži arī slidena. Slidinādamies uz priekšu, jaunais vīrietis vienreiz pakrita un sasita gūžu.

Iestājoties ritam, saule neizlauzās cauri pelēkajām debesim. Vienīgā liecība par to, ka bija iestājies rīts, bija palsa, bet arvien gaišāka gaisma pie tumšajām, mākoņainajām debesīm. Nogrimis domās, Jondalars brida uz priekšu, tik tikko pievērsdams uzmanību, kurp gāja.

Kāpēc viņš nespēja paciest domu, ka Eila un Raneks ir kopā? Kāpēc viņam bija tik grūti ļaut sievietei izdarīt savu izvēli? Vai viņš Eilu gribēja tikai sev vien? Vai ari citi vīrieši reiz jutušies tāpat kā viņš tagad? Vai arī viņi izjutuši tādas sāpes? Vai tas bija tāpēc, ka kāds cits vīrietis pieskārās viņai? Vai tās bija bailes, ka viņš Eilu zaudēs?

Varbūt bija vēl kas vairāk? Vai viņš jutās tā, ka ir pelnījis Eilu zaudēt? Viņa tik vienkārši stāstīja par savu dzīvi klanā, ka viņš to pieņēma tāpat kā visi pārējie šejienes ļaudis, līdz sāka prātot, ko viņa paša cilts varētu par to domāt. Vai arī ar Zelandoni ļaudīm viņa tikpat brīvi un nepiespiesti varētu runāt par savu bērnību? Eila tik labi sapratās ar Lauvas apmetnes iemītniekiem. Viņi jauno sievieti pieņēma bez jebkādiem aizspriedumiem, bet vai tā būtu tad, ja viņi uzzinātu par Eilas dēlu? Jondalars negribēja tam ticēt. Ja jau viņš tik ļoti par viņu kaunējās, tad varbūt vajadzētu no viņas atteikties, bet tajā pašā laikā Zelandoni vīrietis nespēja paciest domu, ka viņam būtu Eila jāzaudē.

Beidzot drūmās pārdomas iztraucēja slāpes. Apstājies viņš sniedzās pēc ūdens somas, tad pēkšņi atcerējās, ka aizmirsis to paņemt līdzi. Pie nākamās kupenas Jondalars salauza sērsnas kārtiņu, ielika mutē sauju ar sniegu un pagaidīja, līdz tas izkūst. Viņam pat nebija par to jādomā, jo šāda rīcība jau bija ieaudzināta no agras bērnības - veldzējot slāpes, nekad neēst sniegu, bet vispirms to izkausēt, vēlams - ne mutē. Sniega ēšana atdzesēja ķermeni, un tā kausēšana mutē bija pats pēdējais glābiņš.

Aizmirstā ūdens soma lika vīrietim kādu brīdi apsvērt situāciju. Viņš aptvēra, ka bija arī aizmirsis paņemt līdzi pārtiku, bet drīz vien šīs bažas no prāta atkal izslīdēja. Viņš bija tā pārņemts ar atmiņām, ka vēl un vēlreiz pārcilāja prātā tās skaņas, ko bija naktī dzirdējis nākam no Lapsas pavarda puses, un domās iztēlojās iespējamās ainas.

Jondalars bija nonācis pie plaša sniega lauka un gandrīz vai neapstājoties iebrida pamatīgā kupenā. Ja viņš būtu uzmanīgāk izpētījis apkārtni, tad, iespējams, būtu pamanījis, ka priekšā stāv kas vairāk par sniega kupenu, bet viņš par to nedomāja: Pēc pāris pirmajiem soļiem, pārlauzis trauslo ledu, vīrietis iekāpa nevis kupenā, bet gan līdz ceļiem iegrima ūdens peļķē. Adas apavi, kas bija apstrādāti ar taukiem, bija pietiekami ūdensnecaurlaidīgi, lai izturētu zināmu daudzumu sniega, pat slapjdraņķi, bet ne ūdeni. Aukstuma šoks beidzot novirzīja viņa domas no egocentriskās nodarbes. Salauzdams vēl nedaudz ledus, Jondalars izbrida ārā un sajuta, ka vējš vēl tikai pastiprina ķermeņa atdzišanu jau tā pārsalušajā augumā.

Viņš nodomāja: "Cik muļķigi gan esmu rīkojies! Man pat nav līdzi drēbju, ko pārvilkt. Nav ne pārtikas, ne ūdens somas. Man jādodas atpakaļ. Neesmu sagatavojies ceļošanai, par ko gan es biju domājis?" Pats sev viņš atzinās, par ko bija domājis, un aizvēra acis, kad sāpes pārņēma visu augumu.

Viņš sajuta, ka no nepatīkamā slapjuma kājas un apakšstilbi ir nosaluši. Jondalars prātoja, vai pirms došanās atpakaļ nevajadzētu mēģināt izžāvēt apavus, tad aptvēra, ka viņam nemaz nav līdzi ari uguns akmens, pat nekādi materiāli uguns iekuršanai, taču apaviem bija mamuta ādas filca zoles. Pat samirkuši, tie pasargās viņa pēdas no salšanas, ja vien viņš turpinās kustēties. Jaunais vīrietis devās atpakaļ, šaustīdams sevi par tādu muļķīgu izlēcienu un tomēr baidīdamies par katru sperto soli.

Ejot atpakaļ pats pa savām pēdām, viņš domāja par brāli. Jondalars atcerējās to reizi, kad Tonolans pie Lielās Mātes upes deltas tika ierauts plūstošajās smiltīs un brālis bija gribējis tur palikt un nomirt. Tagad viņš pirmo reizi pilnībā saprata brāli - kāpēc pēc Džetamio nāves Tonolans bija zaudējis vēlmi dzīvot. Viņš atcerējās, ka brālis bija izvēlējies palikt dzīvot pie tiem ļaudīm, pie kuriem piederēja viņa iemīļotā sieviete. Bet Džetamio bija dzimusi pie upes ļaudīm. Savukārt Eila Mamutu ciltij bija tāda pati svešiniece kā viņš pats. Nē, viņš pats sevi palaboja - tā nav taisnība. Tagad Eila pieder pie Mamutu cilts.

Pamanījis, ka mītne nav vairs tālu, viņš ieraudzīja, ka uz viņa pusi nāk liela, dūšīga figūra.

-     Nezija bija par tevi uztraukusies un sūtīja mani tevi meklēt. Kur tu biji pazudis? - Taluts apjautājās, iedams jaunajam vīrietim aiz muguras.

-     Devos pastaigā.

Lielais vadonis pamāja ar galvu. Tas, ka Eila bija dalījusies Baudas veltē ar Raneku, vairs nebija nekāds noslēpums, bet arī Jondalara ciešanas vairs nebija tikai viņa paša personiskā problēma.

-    Tev ir slapjas kājas.

-     Iekāpu peļķē, domādams, ka tā ir kupena.

Ejot lejā pa nogāzi uz Lauvas apmetni, Taluts sacīja: - Jondalar, tev nekavējoties jāpārauj sausi apavi. Man ir viens lieks pāris, es tev to iedošu.

-     Paldies, - jaunākais vīrs pateicās, pēkšņi sajuzdamies kā pilnīgs svešinieks. Viņam nebija nekā, viņš bija pilnīgi atkarīgs no Lauvas apmetnes ļaužu labās gribas, viņam pat nebija vajadzigā apģērba un pārējo lietu, kas nepieciešamas ceļošanai. Jondalaram ļoti nepatika neko lūgt, bet citas izejas nebija, ja jau bija izlēmis doties prom, un, tiklīdz viņš būs prom, tā vairs neēdīs viņu pārtiku un neizteiks nekādas citas prasības pēc Lauvas apmetnes resursiem.

-     Tad beidzot tu pārnāci! - Nezija iesaucās, kad Jondalars iegāja būdā. - Jondalar! Tu esi pārsalis un izmircis! Novelc tos slapjos zābakus, un es tev sarūpēšu karstu tēju.

Nezija atnesa viņam karstu dzērienu, un Taluts iedeva vecu zābaku pāri un sausas bikses. - Tu vari to visu paturēt, - viņš sacīja.

-    Talut, esmu pateicīgs par visu, ko esi manā labā darījis, bet man tev jālūdz vēl viens pakalpojums. Man jādodas prom. Jāatgriežas savās mājās. Esmu jau ļoti ilgu laiku bijis prom no mājām. Ir pienācis laiks atgriezties, tikai man vajadzīgas ceļošanai nepieciešamās lietas un nedaudz pārtikas. Tiklīdz gaiss iesils, ceļā būs vieglāk atrast pārtiku, bet man noderētu nedaudz ēdamā ceļojuma sākumam.

-    Es labprāt tev iedošu visu, kas nepieciešams. Kaut ari mans apģērbs tev ir nedaudz par lielu, varēsi to valkāt, - lielais vadonis sacīja, tad, pasmaidījis un noglaudījis vareno, sarkano bārdu, piebilda: - Bet man ir prātā kāda labāka doma. Kāpēc nepalūgt Talijai, lai tevi apģērbj?

-     Kāpēc Talijai? - Jondalars izbrīnījies pajautāja.

-     Viņas pirmais vīrs bija apmēram tava auguma, un esmu pārliecināts, ka viņai joprojām saglabājušās viņa drēbes. Tām ir vislabākā kvalitāte, Talija par to parūpējās.

-     Bet kāpēc lai viņa tās atdotu man?

-    Tu vēl joprojām neesi saņēmis sev pienākošos daļu, un viņa jūtas tev parādā. Ja pateiksi, ka vēlies to saņemt ceļojuma apģērbā un piederumos, viņa parūpēsies, lai tu dabūtu pašu labāko, kas mums pieejams, lai tiktu vaļā no sava pienākuma, - Taluts skaidroja.

-     Labi, - Jondalars ar smaidu atbildēja. Viņš bija aizmirsis par derībām, kurās bija vinnējis. Šī apziņa, ka nav pavisam palicis bez jebkādiem līdzekļiem, lika viņam justies labāk. - Es viņai to paprasīšu.

-     Bet tu taču neplāno doties prom, ko?

-     Plānoju gan. Tiklīdz sarūpēšu visu nepieciešamo, - Jondalars apstiprināja.

Vadonis piesēda, lai turpinātu nopietnu sarunu. - Tagad nu gan vēl nav prāta darbs doties ceļojumā. Viss kūst. Paskaties, kas notika, kad izgāji vien pastaigā, - Taluts sacīja, - un es cerēju, ka nāksi kopā ar mums uz Vasaras sapulci un piedalīsies mamutu medībās.

-     Es gan nezinu, - Jondalars svārstījās. Pamanījis Mamutu, kas pie viena no pavardiem ieturēja maltīti, viņš atcerējās Eilu. Jaunais vīrietis nebija pārliecināts, ka spēs izturēt kaut jel vienu dienu. Kā gan viņš varētu palikt līdz Vasaras sapulcei?

-    Vislabākais laiks, lai sāktu garu ceļojumu, ir agrs pavasaris. Tā ir drošāk. Jondalar, tev vajadzētu nogaidīt.

-     Es par to padomāšu, - Jondalars atbildēja, kaut ari viņam nebija nodoma palikt kaut brīdi ilgāk, nekā tas bija nepieciešams.

-     Nu labi, tad dari ar' tā, - Taluts teica, pieceldamies kājās. - Nezija man piekodināja, lai tu brokastīs ieēd viņas gatavoto karsto zupu. Viņa tajā ielikusi pēdējās labās saknes.

Jondalars beidza saitēt Taluta zābakus, tad piecēlās kājās un devās pie tā pavarda, kur Mamuts beidza ēst zupu. Apsveicinājies ar veco vīru, viņš pasniedzās pēc vienas bļodiņas, kas atradās kaudzē kopā ar pārējām, un ielēja nedaudz zupas arī sev. Apsēdies blakus šamanim, Jondalars izvilka savu ēdamo nazi un uzdūra gaļas gabalu.

Izslaucījis savu bļodiņu, Mamuts to nolika zemē un pagriezās pret jaunāko vīrieti. - Pašam negribot, nācās noklausīties, ka tu plāno drīz doties prom.

-    Jā, rīt vai parīt. Tiklīdz savākšu visu nepieciešamo, - Jondalars atbildēja.

-    Tas nu gan ir ātri! - pareģis iesaucās.

-     Zinu. Taluts jau sacīja, ka šis nav labākais laiks ceļošanai, bet man jau arī iepriekš nācies ceļot sliktos laikapstākļos.

-     Ne jau to es gribēju sacīt. Tev jāpaliek līdz Pavasara festivālam, - viņš sacīja ar pilnīgu nopietnību.

-     Zinu, ka tie ir lieli svētki, visi par to vien runā, bet man patiešām jādodas prom.

-    Tagad tu nedrīksti doties prom. Tas nav droši.

-     Kāpēc? Kāda gan nozīme pāris liekām dienām? Tad jau arī būs izkusis sniegs un noskrējuši palu ūdeņi. - Jaunais apmetnes viesis nespēja izprast vecā vīra uzstājību, lai viņš paliek uz festivālu, kas viņam neko īpašu nenozīmē.

-    Jondalar, nešaubos, ka vari ceļot jebkuros laikapstākļos. Es nedomāju par tevi, bet gan par Eilu.

-    Par Eilu? - jaunais vīrietis pārvaicāja, pieri savilcis, un viņa kuņģis savilkās čokurā. - Nesaprotu.

-     Esmu mācījis Eilai dažas mamuta gudrības un šā Pavasara festivāla laikā kopā ar viņu plānoju noturēt kādu īpašu ceremoniju. Mēs izmantosim to sakni, ko Eila atnesa sev līdzi no klana. Reiz viņa to jau lietoja… ar mogura ziņu. Ari man pašam ir pieredze ar dažiem burvju augiem, kas var aizvest cilvēku uz garu pasauli, bet nekad neesmu lietojis tieši šo sakni, un ari Eila nekad to nav lietojusi viena pati. Mēs abi izmēģināsim kaut ko jaunu. Šķiet, ka viņai ir… bažas, un… zināmas izmaiņas var viņu vēl vairāk satraukt. Ja tu tagad aiziesi, tad uz Eilu tas var atstāt neparedzamu iespaidu.

-    Vai tu gribi sacīt, ka Eilai draud briesmas tajā ceremonijā ar sakni? - Jondalars jautāja baiļu pilnām acīm.

-     Sazinoties ar garu pasauli, vienmēr pastāv zināms risks un briesmas, - Mamuts turpināja skaidrot, - bet viņai ir nācies turp aizceļot ari vienai, un, ja tas notiks vēlreiz, bez palīdzības un vajadzīgās apmācības viņa var savu ceļu pazaudēt. Tieši tāpēc es tagad viņu mācu, bet Eilai būs nepieciešama palīdzība no tiem cilvēkiem, kam pret viņu ir jūtas, kas viņu mīl. Ir ļoti svarīgi, lai ari tu tur piedalītos.

-    Kāpēc tieši es? - Jondalars nesaprata. - Mēs vairs… neesam kopā. Ir citi, kam ir jūtas pret viņu… kas mīl Eilu. Un citi, pret kuriem ari Eilai ir jūtas.

Vecais virs piecēlās kājās. - Jondalar, es nevaru tev to izskaidrot. Tā ir izjūta, mana intuīcija. Varu vienīgi pateikt: kad dzirdēju tevi runājam par došanos prom, mani pārņēma šausmīgas, tumšas nojautas. Nezinu īsti, ko tas nozīmē, bet es… tev ieteiktu… nē, teikšu vēl konkrētāk: Jondalar, neaizej! Ja tu Eilu mīli, tad apsoli man, ka līdz Pavasara festivālam neaiziesi, - Mamuts sacīja.

Piecēlies kājās, jaunais vīrietis paraudzījās vecajā, neizdibināmajā pareģa sejā. Šāda nepamatota lūguma izteikšana nemaz neizskatījās pēc Mamuta; bet kāpēc gan bija tik svarīgi, lai viņš šeit paliek? Ko Mamuts zināja tādu, ko pats Jondalars nezināja? Lai kas tas ari būtu, Mamuta bažas satrauca ari jauno Zelandoni vīru. Ja Eilai draud briesmas, viņš nedrīkst aiziet. - Es palikšu, - viņš apsolīja. - Apsolu, ka līdz Pavasara festivālam nekur prom nedošos.

Pagāja pāris dienu, līdz Eila atgriezās Raneka gultā, tas nebija tāpēc, ka tumšādainais vīrietis nebūtu agrāk viņu uz to mudinājis. Pirmajā reizē, kad vīrietis bija to atklāti prasījis, jaunajai sievietei bija grūti viņam atteikt. Klana audzināšanas metodes viņas bērnībā bija atstājušas tik spēcīgu ietekmi, ka tagad, pasakot nē, viņai šķita, ka ir izdarījusi kaut ko šausmīgi nepareizu, un Eila gandrīz jau gaidīja, ka Raneks sadusmosies. Bet vīrietis to uztvēra ar sapratni un teica, ka saprotot to, ka Eilai esot nepieciešams laiks pārdomām.

Eila bija uzzinājusi, ka nākamajā rītā pēc viņas un tumšādainā kaula apstrādes meistara kopīgi pavadītās nakts Jondalars bija devies garā pastaigā, un nojauta, ka tas varētu būt saistīts ar viņas palikšanu Raneka gultā. Vai tā Jondalars demonstrēja to, ka Eila nav viņam vienaldzīga? Bet, par spīti tam, tagad Zelandoni vīrietis vēl vairāk no viņas izvairijās. To viņš darīja vienmēr, kad vien bija iespējams, un sarunājās vienīgi tad, kad bija nepieciešams. Eila nolēma, ka droši vien kļūdījusies. Jondalars viņu vairs nemīlēja. Jaunā sieviete jutās nelaimīga, kad beidzot sāka ar šo domu aprast, bet centās to neizrādīt.

Turklāt Raneks visiem pilnīgi skaidri darīja zināmu, ka viņš Eilu mīl. Viņš turpināja uzstāt uz viņas klātbūtni savā gultā un savienošanos ar viņu oficiālā kopdzīvē - lai Eila kļūtu par viņa sievieti. Beidzot jaunā sieviete piekrita atkal iet uz viņa gultu, galvenokārt tas notika Raneka sapratnes dēļ, bet Eila atturējās dot solījumu pastāvīgām un ilgstošām attiecībām. Eila pavadīja pie viņa vairākas naktis, bet tad nolēma atkal uz kādu laiku no tuvības atturēties, šoreiz jau viņai atteikt bija daudz vieglāk. Eila juta, ka viss pārāk ātri virzās uz priekšu. Raneks jau Pavasara festivāla laikā gribēja paziņot par abu Solījumu veidot kopdzīvi, līdz tam bija atlikušas vēl tikai dažas dienas. Jaunajai sievietei bija nepieciešams laiks, lai par to padomātu. Viņai patika dalīties Baudas veltē ar Raneku; tumšādainais vīrietis bija iemīlējies un mācēja viņu apmierināt, un viņai viņš patika. Īstenībā Eilai pat ļoti patika Raneks, bet kaut kā tomēr pietrūka. Viņa to izjuta kā kaut ko neskaidru, nepilnīgu. Lai arī pati vēlējās, kaut to spētu, Eila tomēr nevarēja viņu iemīlēt.

Kad Eila atradās Raneka gultā, Jondalars nespēja gulēt un jaunā vīrieša spriedze jau kļuva redzama itin visiem. Nezija domāja, ka Lauvas apmetnes viesis zaudējis vēl vairāk svara, bet bija grūti to pateikt, jo viņš bija ģērbies Taluta vecajās drēbēs, kas uz viņa auguma karājās, un uzaudzējis nekoptu ziemas bārdu. Pat Danugs pamanīja, ka Jondalars izskatās izdēdējis un nomocījies, un uzskatīja, ka viņš zina īsto iemeslu šai nelaimei. Jaunais puisis vēlējās, kaut spētu Zelandoni vīram kaut kā palīdzēt; viņam ļoti patika gan Jondalars, gan Eila, bet šajā lietā palīdzēt nespēja neviens. Pat ne Vilks, kaut gan kucēns viņam sniedza lielāku mierinājumu, nekā viņš domāja. Kad vien Eila devās pie Raneka, jaunais vilks uzmeklēja Jondalaru. Tas lika jaunajam vīrietim nejusties vienam savās bēdās un atraidījumā. Viņš vēl vairāk laika pavadīja kopā ar zirgiem, dažkārt viņš pat pārlaida nakti kopā ar tiem, lai izbēgtu no mājas iekšienē notiekošās, viņam mokošās situācijas, bet, kad Eila devās pie zirgiem, tad allaž atrada iemeslu, lai tur neatrastos.

Dažās nākamajās dienās laiks kļuva siltāks un Jondalaram kļuva aizvien grūtāk no jaunās sievietes izvairīties. Par spīti slapjdraņķim un palu ūdeņiem, viņa arvien biežāk izjāja ar zirgiem, un, kaut arī, Eilai atgriežoties zirgu piebūvē, viņš centās aizlavīties prom, vairākkārt viņam iznāca nomurmināt atvainošanās vārdus un aiziet pēc tam, kad netīšām nācās viņu satikt. Ļoti bieži arī Vilks tika ņemts līdzi izjādē, šad un tad arī Ridags, bet, kad viņa gribēja būt brīva no visiem pienākumiem, tad atstāja kucēnu mājās, lai, puikam par prieku, viņš par to parūpētos. Vīnija un Skrējējs bija labi iepazinuši jauno vilku un viņa sabiedrībā jutās pavisam brīvi, šķita, ka arī Vilkam patika zirgu kompānija - vai nu kopā ar Eilu jājot Vīnijas mugurā, vai skrienot blakus un cenšoties neatpalikt. Tā bija laba kāju izlocīšana un attaisnojums, lai jaunā sieviete tiktu ārā no velēnu mitekļa, kas pēc garās ziemas šķita tik šaurs un ierobežojošs, bet viņa tomēr nespēja aizbēgt no spēcīgajām jūtām, kas virmoja viņai apkārt un pašas dvēselē.

Jaunā sieviete ar savu balsi bija sākusi uzmundrināt un iedrošināt Skrējēju, sākusi viņu pieradināt pie svilpiena un signāla, kamēr pati atradās Vīnijas mugurā, bet, kad saprata, ka vajadzētu Skrējēju pieradināt pie jātnieka nešanas uz muguras, tā iedomājās par Jondalaru un atturējās to darīt. Tas nebija tik daudz apzinīgs lēmums, cik nogaidoša taktika un nepārvarama nojausma, ka kaut kā un kaut kad viss tomēr nokārtosies tā, kā viņa reiz bija cerējusi, un ka Jondalars kādu dienu sāks Skrējēju mācīt un ar to izjāt.

Jauno Zelandoni vīrieti bija pārņēmušas tieši tādas pašas domas. Vienā no tām nejaušajām tikšanās reizēm Eila bija viņu mudinājusi izjāt ar Vīniju, uzstājot, ka pati esot pārāk aizņemta un zirgiem pēc garās ziemas vajadzīgs treniņš. Viņš jau bija aizmirsis, kāds milzīgs prieks ir jāt zirgam mugurā un sacensties ar vēju. Un, ieraudzījis Skrējēju rikšojam līdzās un pēc brīža aizskrienam mātei pa priekšu, viņš sapņoja, kaut varētu atrasties jaunā ērzeļa mugurā un jāt kopā ar Eilu un Vīniju. Lai gan viņš vispārējos vilcienos mācēja ķēvi vadīt, jaunais vīrietis sajuta, ka tā viņu vienkārši pacieš savā mugurā, un tādēļ allaž jutās neērti. Vīnija bija Eilas zirgs, un, kaut ari, skatoties uz brūno ērzeli, Jondalars izjuta pieķeršanos viņam, domās viņš tomēr ari Skrējēju uzskatīja par Eilas zirgu.

Laikam kļūstot arvien siltākam, jaunais'vīrietis jo biežāk domāja par došanos prom. Nolēmis paklausīt Taluta padomam, viņš palūdza Talijai izpildīt viņam doto solījumu un sagādāt pašu nepieciešamāko apģērbu un ceļošanas lietas. Kā jau vadonis bija minējis, Talija izjuta lielu atvieglojumu, ka tik vienkārši atbrīvosies no sava pienākuma.

Jondalars sēja jostu ap savu jauno, tumši brūno tuniku, kad ēdiena gatavošanas teritorijā ienāca Taluts. Pavasara festivāls notiks parit. Gatavojoties lielajai dienai, visi ļaudis jau pielaikoja savus greznos tērpus un atpūtās pēc pirts un ašās ieniršanas aukstajā upē. Pirmoreiz, kopš atstājis mājas, Jondalars bija ticis pie bagātīga klāsta labi pašūta, skaisti izgreznota apģērba, kā arī mugursomām, teltīm un cita ceļošanas aprīkojuma. Viņam allaž bija patikušas labas kvalitātes lietas, un Talijai tika izteikta liela pateicība. Sieviešu vadonei jau visu laiku bija bijušas tādas aizdomas un tagad tās tikai apstiprinājās - lai kas ari būtu Zelandoni cilts, Jondalars nāca no ļaudīm, kas ieņēma augstu stāvokli.

-Jondalar, izskatās, ka šīs drēbes būtu šūtas tieši tavam augumam, - Taluts izteica komplimentu. - Krellīšu izšuvums uz pleciem atrodas īstajā vietā.

-Jā, apģērbs patiešām der kā uzliets, un Talija pret mani bija vairāk nekā dāsna. Paldies par šo ieteikumu!

-     Priecājos, ka izlēmi tūdaļ pat nedoties prom. Tev patiks Vasaras sapulce…

-     Nu… ē… es ne… Mamuts… - Jondalars meklēja īstos vārdus, lai paskaidrotu, kāpēc uzreiz nebija devies prom, kā bija plānojis.

-     …un es parūpēšos, lai tevi uzaicina uz pirmajām medībām, - Taluts turpināja, pieņēmis, ka jaunais Zelandoni vīrietis palicis tāpēc, ka ievērojis vadoņa padomu un ielūgumu.

-    Jondalar? - Dīgija viņu uzrunāja, nedaudz šokēta. - No mugurpuses es domāju, ka esi Darnevs! - Ar smaidu sejā jaunā sieviete apgāja viņam apkārt un nopētīja no galvas līdz kājām. Viņai redzētais patika. - Tu esi noskuvies, - viņa piebilda.

-    Ir klāt pavasaris. Nolēmu, ka ir pienācis laiks atbrīvoties no bārdas, - viņš atbildēja, ari viņai uzsmaidīdams; vīrieša acis izteica to, ka Dīgija ir pievilcīga sieviete.

Jauno sievieti piesaistīja dzidri zilo acu skatiens un neatvairāmā pievilcība, tad iesmējusies viņa nodomāja, ka ir jau pēdējais laiks, lai šis izskatīgais vīrietis būtu sakopies un ieģērbies pieklājīgās drēbēs. Ar spuraino un nekopto bārdu un Taluta novalkātajās drēbēs Jondalars bija izskatījies tik nevīžīgs, ka viņa bija aizmirsusi, cik viņš ir izskatīgs vīrietis.

-     Tev šīs drēbes piestāv, Jondalar. Lai tev tās patīkami valkāt! Pagaidi, līdz redzēsi, kas notiks, kad nokļūsi Vasaras sapulcē! Svešiniekam vienmēr tiek pievērsta liela uzmanība, un man šķiet, ka Mamutu cilts sievietes parūpēsies, lai tu tiktu patiešām godam uzņemts, - Dīgija noteica ar zobgalīgu smīniņu.

-     Bet… - Jondalars tomēr atteicās no domas pateikt, ka viņš negrasās palikt līdz Vasaras sapulcei. To viņš varēs skaidrot vēlāk, kad dosies prom.

Pēc tam kad pārējie bija aizgājuši, viņš pielaikoja vēl vienu apģērba kārtu, tā bija vairāk piemērota ceļošanai un ikdienas valkāšanai, tad devās laukā, lai vēlreiz pateiktos sieviešu vadonei un parādītu, cik labi viņam šīs drēbes der. Priekšnamā viņš satika Danugu, Ridagu un Vilku, kas tikko nāca iekšā. Danugs ar vienu roku nesa Ridagu, bet otrā turēja Vilku. Viņi bija ietinušies kažokādā, un mati viņiem vēl bija slapji. Pēc pirts viņi bija devušies uz upi nopeldēties, un Danugs bija nesis puiku atpakaļ uz rokām. Tagad viņš tos abus nolika zemē.

-    Jondalar, tu labi izskaties, - Ridags rādīja ar zīmēm. - Vai esi sagatavojies Pavasara festivālam?

-    Jā. Un tu? - jaunais vīrietis arī rādīja ar zīmēm.

-     Arī man ir jaunas drēbes. Nezija man tās uzšuva tieši Pavasara festivālam par godu, - Ridags smaidīdams atbildēja.

-    Arī Vasaras sapulcei, - Danugs piebilda. - Viņa uzšuva jaunas drēbes arī man, Latijai un Ragijai.

Jondalars pamanīja, ka Ridaga smaids pazūd, kad Danugs ierunājās par Vasaras sapulci. Šķita, ka puika tik ļoti nemaz negaida Vasaras sapulci kā pārējie ļaudis.

Kad Jondalars atgrūda smago priekškaru un izgāja laukā, Danugs, negribēdams, lai viņa vārdus dzird, iečukstēja Ridagam ausī: - Vai mums vajadzētu viņam pateikt, ka Eila atrodas tieši pie ieejas? Ikreiz, kad Jondalars viņu ierauga, tā bēg projām.

-     Nē, viņš grib viņu redzēt. Viņa grib viņu redzēt. Taisa pareizos signālus, bet runā nepareizos vārdus, - Ridags ar zīmēm rādīja.

-     Tev taisnība. Bet kā viņi var to neredzēt? Kā lai viņi viens otru saprot?

-     Lai aizmirst par vārdiem un rāda zīmes, - Ridags deva padomu, smaidīdams nepavisam ne klanam ierastā smaidā, tad paņēma vilka kucēnu un ienesa to būdā.

Izgājis laukā, Jondalars atklāja to, ko jaunieši nebija viņam pateikuši. Eila stāvēja pie mītnes galvenās ieejas kopā ar abiem zirgiem. Viņa tikko bija nodevusi Vilku Ridaga aizbildniecībā un ar ilgām gaidīja, kad varēs ar abiem zirgiem doties garā, grūtā izjādē, lai atbrīvotos no spriedzes, ko izjuta. Raneks vēl pirms Pavasara festivāla gribēja saņemt viņas piekrišanu, bet jaunā sieviete nespēja izlemt, ko atbildēt. Viņa cerēja, ka izjāde palīdzēs noskaidrot domas. Ieraudzījusi Jondalaru, Eilas pirmā doma bija viņam piedāvāt izjāt ar Vīniju, kā jau viņa iepriekš bija to darījusi. Jātniece zināja, ka Zelandoni vīrs mīl Vīniju, un cerēja, ka viņa mīlestība uz zirgiem varētu viņus satuvināt. Bet viņa pati arī gribēja jāt. Jaunā sieviete bija pēc tā ilgojusies un šķita jau sagatavojusies jāt prom.

Paskatoties uz Jondalaru vēlreiz, viņai aizrāvās elpa. Viņš bija noskrā- pējis bārdu ar vienu no saviem asajiem krama nažiem un tagad izskatījās tieši tāpat kā toreiz, pagājušajā vasarā, kad abi kopā bija dzīvojuši ielejā; vīrieša izskats lika Eilai nosarkt, un viņas sirds sāka sisties ātrāk. Vīrietis, pats to neapzinoties, reaģēja uz viņas fiziskajiem signāliem; viņa magnētiskais acu skatiens sagūstīja jauno sievieti savā varā.

-    Tu esi atbrīvojies no bārdas, - Eila sacīja.

Pašai to neaptverot, viņa bija runājusi Zelandoni valodā. Pagāja kāds brīdis, līdz Jondalars saprata, kas bija mainījies, un pēc tam nespējā atturēties nepasmaidījis. Jau labu laiku viņš nebija dzirdējis savu dzimto valodu. Smaids Eilu iedrošināja, un viņai prātā ienāca kāda doma.

-     Grasījos izjāt ar Vīniju, un kādam ir jāsāk pieradināt arī Skrējēju pie jātnieka. Vai nevēlies doties mums līdzi un mēģināt iejāt Skrējēju? Šodien tam ir piemērota diena. Sniegs jau gandrīz ir nokusis, sāk parādīties jauni zāles asni, un zeme vairs nav tik cieta, ja nu gadījumā kādam gadās nokrist, - izteikusi savu sakāmo, jaunā sieviete aizsteidzās pa priekšu, pirms vēl kaut kas nav noticis un Jondalars atkal neizmainās un neattālinās no viņas.

-    Ē… es nezinu, - vīrietis nespēja izlemt. - Biju domājis, ka vispirms pati vēlēsies viņu iejāt.

-     Skrējējs ir pieradis pie tevis, Jondalar, un nav svarīgi, kurš viņu pirmais iejāj, būs labāk, ja to darīs divi cilvēki kopā - viens to mierinās un apvaldīs, kamēr otrs kāps tam mugurā.

-     Šķiet, ka tev taisnība, - viņš atzina, saraucis pieri. Jondalars vēl joprojām bija neziņā, vai viņam vajadzētu doties stepē kopā ar Eilu, bet nezināja, kā lai atsaka, turklāt viņš nudien vēlējās izjāt ar Skrējēju. - Ja jau tu patiešām vēlies, lai jāju tev līdzi, domāju, ka varēšu to izdarīt.

-    Aiziešu pēc pavadas un vadīklas, ko tu viņam izgatavoji, - Eila teica un aizsteidzās uz zirgu piebūvi, pirms vēl vīrietis nebija pārdomājis. - Sāc vest zirgus augšā pa nogāzi.

Jondalars sāka šaubīties, vai tiešām viņš dara pareizi, bet Eila jau bija prom, pirms viņš paspēja izlemt citādi. Pasaucis zirgus, viņš sāka kāpt augšup uz plašo, līdzeno stepi. Jaunā sieviete viņus panāca, kad viņi jau gandrīz bija uzkāpuši pašā augšā. Viņa bija paņēmusi mugursomu, ūdens somu, kā arī pavadu un vadīklu. Kad viņi bija sasnieguši stepi, Eila veda savu ķēvi uz pakalniņu, kuru jau bija izmantojusi iepriekš, kad atļāva kādam no Lauvas apmetnes iemītniekiem izjāt ar Vīniju, it īpaši pašiem jaunākajiem. Ar trenētu lēcienu jātniece uzlēca gaiši brūnās ķēves mugurā.

-     Kāp augšā, Jondalar! Jāsim divatā.

-Jāsim divatā? - viņš jautāja, izjuzdams paniku. Viņš nebija domājis jāt ar Eilu divatā uz viena zirga un bija gatavs bēgt prom.

-    Tikai tik ilgi, līdz atradīsim kādu jauku vietiņu, kur ir līdzens lauks. Šeit mēs vēl nevaram sākt Skrējēja iejāšanu. Ērzelis var ieskriet gravā vai mesties lejā pa nogāzi, - viņa paskaidroja.

Jondalars jutās kā sprostā. Kā gan viņš var sacīt, ka nejās ar Eilu divatā mazu gabaliņu? Piegājis pie uzkalniņa, viņš uzmanīgi apsēdās jāteniski ķēvei mugurā, cenzdamies turēties pa gabalu un nepieskarties jaunajai sievietei. Tiklīdz vīrietis bija uzkāpis ķēvei mugurā, Eila deva signālu Vīnijai skriet pilnos auļos.

Saskarsme bija neizbēgama. Lai kā viņš arī centās, vīrietis nespēja uz auļojoša zirga muguras nenoslīdēt cieši klāt Eilai. Cauri abu drēbēm Jondalars sajuta jaunās sievietes ķermeņa siltumu, sasmaržoja vieglo, patīkamo kaltēto ziedu aromātu, ko viņa lietoja mazgājoties, tas bija sajaucies ar tik pazīstamo sievietes smaržu. Ar katru zirga sperto soli viņš sajuta cieši klāt piespiestās jaunās sievietes kājas, gūžas un muguru un to, kā viņa loceklis piebriest. Jondalaram griezās galva, un viņš cīnījās ar sevi, lai nenoskūpstītu Eilas kaklu un neapskautu pilnīgās, tvirtās krūtis.

Kāpēc viņš tam piekrita? Kāpēc neatteica viņai? Kāda gan tam nozīme, ja viņš kādu reizīti izjās ar Skrējēju? Viņi vairs nekad kopā nejās. Viņš bija dzirdējis ļaudis runājam, ka Eila un Raneks Pavasara festivāla laikā paziņos savu Solījumu; pēc tam viņš dosies prom un uzsāks garo ceļojumu mājup.

Eila deva signālu Vīnijai apstāties. - Kā tu domā, Jondalar? Priekšā mums atrodas labs un līdzens lauks.

-    Jā, izskatās tā nekas, - viņš ātri atbildēja un, pārceldams kāju, nolēca zemē.

Arī Eila pārmeta kāju zirga mugurai un noslīdēja lejā pa otru pusi. Jaunā sieviete ātri elpoja, viņas seja bija piesarkusi un acis - mirdzēja. Viņa bija dziļi ieelpojusi vīrieša aromātu, kas saplūda kopā ar ķermeņa siltumu, un notrīcējusi, kad sajuta cieto, karsto locekli piespiežamies savai mugurai. Eila pie sevis nodomāja: "Es izjūtu viņa vajadzību. Kāpēc gan viņš tik ļoti steidzas tikt ātrāk prom no manis? Kāpēc viņš mani negrib? Kāpēc viņš mani vairs nemīl?"

Stāvēdami katrs savā zirga pusē, abi jaunieši centās nomierināties. Eila uzsvilpa Skrējējam, šis svilpiens atšķīrās no tā, ar kuru viņa sauca Vīniju. Viņa paglāstīja, pakasīja zirgu, parunājās ar to un bija gatava atkal stāties pretim Jondalaram.

-     Vai apliksi viņam vadīklu ap galvu? - viņa jautāja, pievezdama jauno ērzeli pie lielas kaulu kaudzes, kuru bija pamanījusi.

-     Nezinu. Ko tu darīsi? - viņš pajautāja. Arī Jondalars bija atguvis paškontroli un jau sajūsmināti sāka gaidīt izjādi ar jauno ērzeli.

-    Es nekad neesmu neko izmantojusi, lai vadītu Vīniju, izņemot savas kustības, bet Skrējējs ir pieradis, ka viņu vada ar virvju palīdzību. Tāpēc tās izmantošu, - viņa sacija.

Pa abiem viņi aplika Skrējējam pavadu. Sajuzdams kaut ko sev ap kaklu, ērzelis bija draiskāks nekā parasti, tāpēc abi jaunieši viņu glāstīja un mierināja. Sakrāvuši pāris mamutu kaulu, lai Jondalaram būtu, uz kā pakāpties, lai tiktu Skrējējam mugurā, viņi pieveda jauno zirgu pie kaulu kaudzes. Pēc Eilas ieteikuma jaunais vīrietis paberzēja ērzeļa kaklu, muguru, kājas un tad pārliecās tam pāri; kasīdams un glāstīdams jauno zirdziņu, viņš lika tam pie sevis pierast.

-     Kad pirmoreiz uzkāp tam mugurā, turies ap kaklu. Skrējējs var saslieties pakaļkājās un censties tevi nopurināt nost no muguras, - Eila deva pēdējos norādījumus. - Bet viņš jau ir pieradis pie smagumu nešanas uz muguras, jo darīja to, kad atgriezāmies no ielejas, tāpēc viņam nevajadzētu būt lielām problēmām pierast pie tevis. Turi pavadu, lai tā nenokrīt zemē, un vadi viņu, bet es vienkārši ļautu ērzelim skriet, lai auļo, kur grib, līdz piekūst. Mēs ar Vīniju jums sekosim. Vai esi gatavs?

-     Šķiet, ka esmu, - Jondalars atbildēja, nervozi pasmaidīdams.

Uzkāpis uz lielajiem mamutu kauliem, jaunais vīrietis, sarunādamies

ar Skrējēju, pārliecās pāri spalvainajam, spēcīgajam dzīvniekam, bet Eila pieturēja zirga galvu. Tad, pārmetis kāju pāri zirga mugurai, viņš apsēdās un apķērās ērzelim ap kaklu. Sajutis sev mugurā svaru, Skrējējs atglauda ausis. Eila to palaida vaļā. Vienreiz sasliedamies pakaļkājās un izliecis muguru, Skrējējs centās atbrīvoties no jātnieka, bet Jondalars turējās cieši. Tad, attaisnodams savu vārdu, jaunais zirgs metās uz priekšu straujos auļos un aizskrēja prom pa stepi.

Jaunais vīrietis samiedza acis aukstajā vējā un sajuta neizsakāmi īstu prieku. Viņš vēroja, kā zeme zem zirga kājām izplūst neskaidrās kontūrās, un nespēja noticēt tam, ka patiešām jāj Skrējējam mugurā un izjūtas ir tieši tik aizraujošas, kā bija tās iepriekš iztēlojies. Aizvēris acis, viņš sajuta zem sevis sasprindzinātos zirga muskuļus, un jauno

Zelandoni vīrieti pārņēma maģisks izbrīns, it kā pirmoreiz mūžā viņš dalītos ar Lielo Zemes Māti radīšanas brīnumā.

Jondalars sajuta, ka jaunais ērzelis sāk pagurt, un, izdzirdējis cita zirga kāju dipoņu, atvēra acis un ieraudzīja sev blakus jājam Eilu Vīnijai mugurā. Viņa sejā staroja smaids, prieka un brīnuma izteiksme, un smaids, ar kādu jaunā sieviete viņam atbildēja, lika viņa sirdij sisties vēl ātrāk. Uz brīdi viss pārējais izgaisa un likās nenozīmīgs. Visa Jondalara pasaule tagad sastāvēja no neaizmirstamās izjādes straujā Skrējēja mugurā un sāpīgi skaistā smaida, kas rotājās sejā sievietei, kuru viņš mīlēja.

Jaunais ērzelis pamazām samazināja tempu un apstājās. Jondalars nolēca zemē. Skrējējs stāvēja noliektu galvu, gandrīz vai ar degunu bakstīdams zemi, kājas iepletis un smagi elpodams. Zirga sāni cilājās. Arī Vīnija apstājās, un Eila nolēca zemē. Izņēmusi no mugursomas mīkstas ādas gabaliņus, viņa tos pasniedza Jondalaram, lai tas norīvētu sasvīdušo dzīvnieku, un pati darīja to pašu ar Vīniju. Abi nogurušie zirgi nostājās cieši blakus, spiezdamies viens pie otra, lai meklētu mierinājumu.

-    Eila, kamēr vien dzīvošu, nekad šo izjādi neaizmirsīšu, - Jondalars sacīja.

Viņš jau sen nebija juties tik atbrīvots, un jaunā sieviete priecājās par vīrieša sajūsmu. Viņi skatījās viens otrā, smaidīja un smējās, dalīdamies šī brīža brīnumā. Nemaz nedomājot, Eila pastiepās uz pirkstgaliem un viņu noskūpstīja, Jondalars sāka atsaukties viņas skūpstam, tad pēkšņi atcerējās Raneku. Viņš sastinga un noņēma jaunās sievietes rokas, kas bija apķērušās viņam ap kaklu.

-    Eila, nespēlējies ar mani, - atgrūzdams sievieti, viņš aizsmakušā, saspringtā balsī sacīja.

-    Spēlēties ar tevi? - viņa jautāja, un jaunās sievietes acīs parādījās sāpīga izteiksme.

Aizvēris acis, Jondalars sakoda zobus, no spriedzes trīcēdams, lai atgūtu savaldīšanos. Tad pēkšņi, it kā ledus aizsprosts būtu sagruvis, viņš vairs nespēja izturēt. Sagrābis jauno sievietei, viņš to kaislīgi skūpstīja; tas bija izmisuma pilns skūpsts, līdz mute kļuva jēla. Nākamajā mirkli Eila jau bija noguldīta zemē, vīrieša rokas meklējās zem viņas tunikas, plēšot vaļā aukliņas.

Viņa centās palīdzēt, atsiet tās viņa vietā, bet vīrietis nespēja to sagaidīt. Ar abām rokām viņš nepacietīgi pie jostas sagrāba Eilas mīkstās ādas bikses un ar aizturētu kaisli, kuru vairs ilgāk nespēja apvaldīt, pārplēsa tās. Jaunā sieviete dzirdēja, kā bikses pa vīlēm saplīst. Viņš piņķerējās ar savu bikšu priekšas attaisišanu un pēc brīža jau atradās Eilai virsū, ar mežonīgu apsēstību viņa cietais un pulsējošais loceklis meklēja ieeju sievietes dzīlēs.

Eila saliecās, lai viņam palīdzētu, juzdama, ka viņas pašas kaisle kļūst arvien lielāka, kad saprata, ko viņš tik izmisīgi vēlas. Bet kas gan viņā izraisīja tik neprātīgu apsēstību? Kas radīja šo dedzīgo vēlmi? Vai tad Jondalars neredzēja, ka Eila ir gatava viņu pieņemt? Viņa jau visu ziemu bija tam gatava. Nekad nav bijušas tādas reizes, kad viņa nebūtu gatava Jondalaram. It kā viņas ķermenis jau no bērnības būtu sagatavots, lai atsauktos viņa vajadzībai un signālam, viņam bija tikai jāgrib Eila, lai arī viņa mīļotajam vīrietim atdotos. Tas bija viss, ko viņa tik ilgi bija gaidījusi. Jaunās sievietes acīs iemirdzējās kaisles un mīlestības asaras; viņa tik ilgi bija gaidījusi, kad Jondalars viņu atkal gribēs.

Ar tādu pašu neizpaustu kaisli kā Jondalaram Eila viņam atvērās, piedāvādama sevi, un sniedza viņam to, ko vīrietis vēlējās. Viņa izbaudīja patīkamas trīsas, kad lielais, cietais loceklis iegrima viņas dzīlēs, tās pilnībā piepildīdams. Viņš atvilka to atpakaļ, un jaunā sieviete alka, lai tas atgriežas un atkal viņu piepilda. Viņi abi vienā ritmā sniedzās viens otram pretim, Eila tiecās pretim siltajam loceklim un sajuta, kā dziļi viņas iekšienē aug kņudošas izjūtas. Izliekusi muguru, lai šo brīdi izbaudītu, viņa virzīja pretim Jondalaram savu baudas centru.

Ar neticamu prieku par Eilu jaunais vīrietis izkliedza savas izjūtas. Jau no pašas pirmās mīlēšanās reizes viņš bija juties tieši tā. Viņi tik lieliski saderēja kopā - kā roka ar cimdu, sievietes dzīles pilnībā atbilda vīrieša locekļa izmēram, it kā viņa būtu radīta tieši viņam un viņš viņai. Ak Māt! Ak Doni! Kā viņam bija Eilas pietrūcis! Cik ļoti viņš bija viņu gribējis! Cik ļoti viņš Eilu mīlēja! Ieniris sievietes dzīlēs, viņš sajuta, kā tās ieskauj viņa locekli ar siltiem un mitriem apskāvieniem, ierauj viņu sevī, alkst pēc viņa, līdz loceklis visā garumā iegāja viņā iekšā.

Jondalaru pārņēma dziļas baudas izjūtas, tās nāca viļņiem un pieskaņojās viņa kustībām. Eilai sniedzoties pretim, viņš ienira viņas dzīlēs atkal un atkal; sieviete bija pēc viņa izslāpusi un izjuta sāpīgas alkas. Ar mežonīgu jūtu uzplūdu, bez jebkādām aizturēm, viņš, kāpinādams tempu, iegāja viņā un iznāca ārā; Eila katru reizi sniedzās pretim un izjuta, ka pašas sasprindzinājums aug kopā ar Jondalara spriedzi, līdz kulminācija, baudas virsotne, un pēdējais kaisles vilnis pārvēlās abiem pāri.

Jondalars atpūtās uz Eilas auguma, viņi atradās atklātās stepes pašā vidū, kurā modās jauna dzīvība. Tad pēkšņi, piespiedis mīļoto sievieti cieši sev klāt un paslēpis galvu pie viņas kakla, Jondalars izkliedza viņas vārdu: - Eila, ak, mana Eila, mana Eila!

Noskūpstījis jaunās sievietes kaklu un muti, viņš skūpstīja ari viņas aizvērtās acis. Tad, tikpat pēkšņi, kā bija sācis, apstājās. Pacēlies augšup, viņš skatījās uz sievieti.

-    Tu raudi! Esmu tev nodarījis pāri! Ak Lielo Māt! Ko gan esmu tev nodarījis! - viņš iesaucās. Pielēcis kājās, viņš skatījās uz Eilu, kas ar saplēstām drēbēm gulēja uz kailās zemes. - Doni! Ak Doni! Ko gan es esmu izdarījis? Esmu viņu paņēmis ar varu! Kā gan es varēju tā rīkoties? Kā gan es varēju to nodarīt viņai, kas jau pašā sākumā bija šīs sāpes izjutusi! Tagad arī es esmu to viņai nodarījis. Ak Doni! Ak Māt! Kā gan tu pieļāvi, ka es kaut ko tādu nodaru?

-    Nē, Jondalar! - Eila atbildēja, pieceldamās sēdus. - Viss ir kārtībā. Tu man nenodarīji pāri.

Bet vīrietis viņu nedzirdēja. Pagriezis muguru, viņš nespēja uz Eilu skatīties un aizklāja seju. Viņš nespēja pagriezties atpakaļ. Mocīdamies sirdsapziņas pārmetumos, dusmīgs pats uz sevi un kauna pilns, Jondalars devās prom. Ja viņš vairs nevarēja uzticēties pats sev, lai nenodarītu Eilai pāri, viņam bija jāturas no šīs sievietes pa gabalu un jāparūpējas, lai arī viņa nenāk viņam tuvumā. Pie sevis viņš nodomāja: "Eilai ir taisnība, ka viņa izvēlējās Raneku. Neesmu viņu pelnījis." Zelandoni vīrietis dzirdēja, kā Eila pieceļas kājās un dodas pie zirgiem. Tad juta, ka viņa pienāk klāt un uzliek plaukstu uz viņa rokas.

-    Jondalar, tu ne…

Viņš apmetās apkārt. - Nenāc man klāt! - viņš ierūcās, juzdams pret sevi milzīgas dusmas un mocīdamies vainas apziņā.

Eila atkāpās. Ko tad viņa šoreiz bija izdarījusi? - Jondalar…? - viņa vēlreiz mēģināja vīrieti uzrunāt, pasperdama soli tuvāk.

-     Nenāc man klāt! Vai tu nedzirdēji, ko teicu? Ja nāksi man tuvāk, es varu zaudēt savaldīšanos un vēlreiz tevi paņemt ar varu! - Tas izklausījās pēc drauda.

-Jondalar, tu mani nepaņēmi ar varu, - Eila ierunājās, kad viņš pagriezās un gāja prom. - Tu nevari mani paņemt ar varu. Jo nav bijušas tādas reizes, kad es nebūtu gatava tev atdoties…

Bet vīrieša domas bija apmaldījušās sirdsapziņas pārmetumos un sevis šaustīšanā, tāpēc viņš Eilas teikto nedzirdēja.

Viņš turpināja iet atpakaļ uz Lauvas apmetni. Kādu laiku jaunā sieviete vēroja, kā viņš aiziet, cenzdamās tikt skaidrībā ar savu apmulsumu. Tad devās atpakaļ pie zirgiem. Paņēmusi rokās Skrējēja pavadu un pieturēdamās pie Vīnijas stingrajām krēpēm, Eila uzkāpa ķēvei mugurā un ātri vien panāca Jondalaru.

- Tu taču netaisies visu ceļu atpakaļ iet kājām, ko? - viņa vaicāja.

Sākumā vīrietis neko neatbildēja, pat nepagriezās, lai uz viņu paskatītos. Ja viņa domāja, ka viņš atkal grasās jāt divatā ar viņu ķēves mugurā… viņš pie sevis domāja, kad Eila apstājās blakus. Ar acs kaktiņu Jondalars redzēja, ka viņa ved jauno ērzeli pavadā sev aiz muguras un beidzot pagriezās ar seju pret viņu.

Jondalars viņā paskatījās ar lielu maigumu un ilgām. Tagad viņa izskatījās vēl skaistāka un iekārojamāka, un viņš Eilu mīlēja vēl vairāk nekā iepriekš un bija pilnīgi pārliecināts, ka ir visu pagalam sabojājis. Eila sāpīgi ilgojās būt blakus Jondalaram, pateikt, cik viņš bija brīnišķīgs, cik piepildīta un gandarīta viņa jūtas, cik ļoti viņu mīl. Bet viņš bija bijis tik dusmīgs, tāpēc jaunā sieviete nezināja, ko teikt.

Skatīdamies viens otrā, viņi izjuta alkas un pievilkšanas spēku, bet pārpratumu labirintos un iesīkstējušās dažādu kultūru pretrunās abu klusais sauciens pēc mīlas palika nedzirdams.

=27 =

-     Man šķiet: tev vajadzētu jāt atpakaļ uz Skrējēja, - Eila ierosināja. - Ar kājām ir liels gabals, ko iet.

Garš ceļš, viņš nodomāja. Cik lielu gabalu viņš nogāja no savām mājām? Bet pamājis jaunais vīrietis sekoja Eilai pie kāda akmens strautiņa malā. Skrējējs nebija pieradis pie jātnieka savā mugurā. Kāpjot ērzelim mugurā, Jondalars joprojām izturējās piesardzīgi. Zirgs atglauda ausis un, paspēris pāris draisku soļu, saslējās pakaļkājās, bet ātri vien nomierinājās un sekoja savai mātei pa pēdām, kā jau daudzreiz agrāk bija to darījis.

Atpakaļceļā jaunieši nesarunājās un, piejājuši pie mītnes, nopriecājās, ka vairums ļaužu atradās iekšpusē vai ari kādu gabalu tālāk. Neviens no abiem nebija tādā noskaņojumā, lai risinātu ikdienišķas sarunas. Tiklīdz viņi apstājās, Jondalars nokāpa no zirga un devās uz centrālo būdas ieeju. Viņš pagriezās atpakaļ tieši tajā brīdī, kad Eila gāja iekšā zirgu piebūvē, sajuzdams, ka viņam kaut kas jāsaka.

-     Ē… Eila?

Jaunā sieviete apstājās un pacēla acis.

-     Vai zini, es runāju nopietni. Nekad mūžā šo pēcpusdienu neaizmirsīšu. Ar to es biju domājis izjādi. Paldies tev!

-     Nesaki paldies man, Jondalar, bet gan Skrējējam.

-     Nūjā. Skrējējs jau to nedarīja viens.

-     Nē, tu to paveici kopā ar viņu.

Viņš jau gribēja teikt vēl ko, bet tad pārdomāja; saraucis pieri un nodūris acis, Jondalars iegāja būdā pa centrālo arku.

Eila kādu bridi skatījās uz to vietu, kur bija stāvējis jaunais Zelandoni vīrietis, aizvēra acis un cīnījās, lai apspiestu elsas, kas draudēja pārvērsties asaru plūdos. Atguvusi savaldīšanos, ari viņa iegāja iekšā. Kaut arī zirgi pa ceļam bija dzēruši upes ūdeni, viņa tiem ielēja vēl ūdeni lielajos dzeramajos traukos, tad izņēma mīkstās ādas gabaliņus un vēlreiz nosukāja Vīniju. Drīz vien jau abas sievietes rokas bija apķērušās ķēvītei ap kaklu, un, piekļāvusies klāt vecajai draudzenei, viņa piespieda pieri pie Vīnijas spalvainā kakla - tā bija vienīgā draudzene, kas viņai bija bijusi, dzīvojot ielejā. Drīz arī Skrējējs piespiedās jaunajai sievietei klāt, un Eila atradās starp abiem zirgiem, bet pazīstamais spiediens bija tik nomierinošs.

Mamuts bija redzējis, ka Jondalars ienāk pa centrālo ieeju, un dzirdēja, ka Eila ar zirgiem atrodas piebūvē. Viņam bija skaidra nojauta, ka kaut kas ir nogājis greizi. Ieraudzījis savu skolnieci ienākam Mamuta pavarda teritorijā, viņas papluinītais izskats lika pareģim domāt, vai tik viņa nav kaut kur iekritusi un sevi savainojusi, bet bija redzams vēl kas vairāk. Eilu kaut kas uztrauca. No savas gultas ēnainā stūra Mamuts viņu vēroja. Viņa pārģērbās, un vecais vīrs redzēja, ka sievietes drēbes ir saplēstas. Kaut kas bija noticis. Ieskrēja Vilks, tam pa pēdām sekoja Ridags un Danugs, kas lepni nesa zivju tīklu, kurā atradās pāris zivju. Eila pasmaidīja un uzteica zvejniekus, bet, tiklīdz abi aizsteidzās uz Lauvas pavardu, lai parādītu savu lomu un izpelnītos vēl pāris komplimentu, jaunā sieviete pacēla rokās vilcēnu, piespieda cieši sev klāt un aijāja to uz priekšu un atpakaļ. Vecais vīrs sāka uztraukties. Piecēlies kājās, viņš piegāja pie Eilas gultas.

-    Gribētos vēlreiz iziet cauri klana saknes rituālam, - Mamuts ierunājās. - Tikai lai pārliecinātos, ka mēs visu darām pareizi.

-     Ko? - Eila pārjautāja un pievērsa skatienu Mamutam. - Ā… ja tu tā vēlies, Mamut. - Viņa ielika Vilku grozā, bet tas nekavējoties izlēca atkal laukā un devās uz Lauvas pavardu pie Ridaga. Kucēnam ne prātā nenāca tagad atpūsties.

Eila acīmredzot bija dziļi iegrimusi kādās domās, kas viņu satrauca. Izskatījās, ka viņa bija raudājusi vai arī grasījās to darīt. - Tu stāstīji, - vecais vīrs iesāka, cenzdamies viņu iesaistīt sarunā un varbūt tādējādi noņemt smago slogu, - ka Iza tev pateikusi, kā dzēriens jāpagatavo. -Jā-

-     Un viņa tev ari izstāstīja, kā jāsagatavojas pašai. Vai tev ir viss nepieciešamais?

-     Man ir nepieciešams attīrīties. Man nav gluži visas vajadzīgās lietas, jo tagad nav īstais gadalaiks, bet to vietā varu izmantot citus līdzekļus, lai sevi attīrītu.

-     Vai tavs mogurs, tavs Krebs, kontrolēja tavu sagatavošanās rituālu?

Eila kādu bridi svārstījās un tad sacīja: - Jā.

-     Viņš droši vien bija ļoti varens mogurs.

-     Kreba totēms bija Alu Lācis. Totēms viņu izvēlējās un piešķīra spēku.

-     Vai tajā rituālā ar sakni iesaistās ari citi cilvēki?

Eila nodūra galvu un pamāja.

Mamuts saprata, ka bija kaut kas tāds, ko viņa nebija izstāstījusi; interesanti - vai tas bija kas svarīgs? - Vai ari citi piedalījās šī rituāla uzraudzīšanā?

-    Nē. Krebs bija pats varenākais no visiem. Es to zinu, jo pati esmu to izjutusi.

-    Eila, kā tu to izjuti? To tu man nekad neesi stāstījusi. Man šķita, ka klana sievietēm bija aizliegts piedalīties nopietnākajos rituālos.

Viņa atkal nodūra acis. - Tā tas ir, - Mamuta skolniece nomurmināja.

Viedais virs pacēla viņas zodu. - Eila, varbūt tev vajadzētu man par to pastāstīt?

Viņa pamāja. - Iza nekad man nav rādījusi, kā tas jāpagatavo, viņa sacīja, ka sakne ir pārāk vērtīga, lai to izniekotu mācībām, bet viņa centās man ļoti sīki aprakstīt, kā tas jādara. Kad nonācām klanu Sapulcē, moguri nevēlējās, ka es viņiem gatavoju dzērienu. Viņi sacīja, ka es nepiederot pie klana. Varbūt viņiem bija taisnība, - Eila piebilda, atkal nodurdama galvu. - Bet cita neviena nebija.

Mamuts brīnījās - vai viņa lūdzas sapratni?

-    Man likās, ka esmu to pagatavojusi par stipru vai pārāk daudz. Viņi to visu neizdzēra. Vēlāk, pēc velnābola dziras baudīšanas un sieviešu dejas, es to atradu. Biju apreibusi, vienīgais, par ko spēju domāt, bija Izas vārdi, ka dzēriens ir pārāk vērtīgs, lai to izniekotu. Tā nu es to izdzēru. Neatceros, kas notika pēc tam, un tomēr nekad to neaizmirsīšu. Kaut kā man izdevās atrast Krebu un pārējos mogurus, un viņš mani aizveda pie pašiem atmiņu pirmsākumiem. Atceros, kā ieelpoju silto jūras ūdeni, ieslīdot mālainā zemē… klans un Citi, mēs visi nākam no viena pirmsākuma, vai tu to zināji?

-    Neesmu par to pārsteigts, - Mamuts atbildēja, domādams, cik daudz viņš pats būtu gatavs atdot, lai tikai izbaudītu šādu pieredzi.

-     Bet es biju arī nobijusies, īpaši jau pirms tam, kad Krebs mani atrada un vadīja prom. Un… kopš tā laika es… vairs neesmu tā pati. Dažkārt sapņi mani pārbiedē. Man šķiet, ka viņš mani pārvērta.

Mamuts pamāja ar galvu. - Tas to visu izskaidro, - viņš sacīja. - Es tāpēc brīnos: kā tu visu māki darīt, ja neesi to mācījusies?

-    Arī Krebs pēc tam mainījās. Ilgu laiku mūsu attiecības vairs nebija tādas kā agrāk. Kopā ar mani viņš bija ieraudzījis kaut ko tādu, ko nebija redzējis iepriekš. Es viņu sāpināju. Nezinu tikai - kā, bet es viņu sāpināju, - Eila atzinās, un jaunās sievietes acīs sariesās asaras.

Mamuts aplika viņai apkārt rokas, kamēr Eila klusām izraudājās uz vecā vira pleca. Pēc tam asaras draudēja pārvērsties īstos plūdos, jaunā sieviete elsoja un nespēja apvaldīt pēdējā laikā pārdzīvotās bēdas. Skumjās atmiņas par Krebu izsauca asaras, kuras tik ilgi bija apspiestas, - tās bija bēdu, apmulsuma un atraidītas mīlestības asaras.

Jondalars visu vēroja no ēdienu gatavošanas pavarda puses. Viņš bija gribējis iet pie Eilas, kaut kā labot notikušo, un centās izdomāt, ko sacīt, kad Mamuts piegāja pie jaunās sievietes un sāka ar viņu sarunāties. Kad Zelandoni virs ieraudzīja Eilu raudam, viņš bija pārliecināts, ka viņa izstāstījusi šamanim par to, kas notika. Jaunā vīrieša seja no kauna piesarka. Viņš nespēja pārtraukt domāt par stepē notikušo atgadījumu; jo vairāk viņš par to domāja, jo ļaunāk kļuva.

Pēc tam viņš sev pārmeta: "Tu biji spējīgs vienīgi aizbēgt. Tu pat nemēģināji viņai palīdzēt, pat nemēģināji atvainoties un izstāstīt, cik pats jūties šausmīgi." Jondalars sevi ienīda un vēlējās doties prom; sakravāt savas mantas un doties prom; nekad vairs neredzēt ne Eilu, ne Mamutu, ne kādu citu, bet viņš bija Mamutam apsolījis, ka paliks līdz Pavasara festivāla beigām. Jaunais vīrietis turpināja risināt domu pavedienu: "Mamuts jau tagad droši vien domā, cik esmu nicināms. Vai solījuma neturēšana būtu vēl kas ļaunāks?" Bet Jondalaru šeit piesaistīja kas vairāk nekā tikai dotais solījums. Mamuts bija sacījis, ka Eilai var draudēt briesmas, un, par spīti tam, cik ļoti viņš sevi ienīda un cik dedzīgi vēlējās bēgt projām, Jondalars nespēja pamest Eilu briesmās vienu pašu.

-     Vai tagad jūties labāk? - Mamuts apjautājās, kad Eila piecēlās sēdus un izslaucīja acis.

-    Jā, - viņa atbildēja.

-     Un tu nesavainojies?

Eila par šo jautājumu bija pārsteigta. Kā viņš varēja to zināt? - Nē, nepavisam, bet Jondalars domā, ka ir nodarījis man pāri. Kaut es varētu viņu saprast! - Eila atzinās, un acīs atkal draudēja sariesties asaras. Tad viņa centās pasmaidīt. - Dzīvojot klanā, es tik daudz neraudāju. Manas asaras darīja klana ļaudis nemierīgus. Iza domāja, ka man ir slimas acis, jo tās ūdeņoja, kad biju bēdīga, un, kad raudāju, viņa allaž tās ārstēja ar speciālu zāļu uzlējumu. Toreiz es gribēju zināt, vai tikai man vienai ir ūdeņojošas acis, vai tādas ir arī visiem Citiem.

-    Tagad tu to zini. - Mamuts pasmaidīja. - Asaras mums dotas, lai atvieglotu sāpes. Dzīve ne vienmēr ir viegla.

-      Krebs mēdza sacīt, ka ne vienmēr ir viegli sadzīvot ar spēcīgu totēmu. Viņam bija taisnība. Alu Lauva sniedz spēcīgu aizsardzību, bet liek izturēt ari grūtas pārbaudes. Allaž esmu no viņiem mācījusies un jutusies pateicīga, bet tas nav viegli.

-    Domāju, ka tas ir nepieciešams. Tev dzīvē piešķirts īpašs uzdevums, tu tam esi izvēlēta.

-      Mamut, kāpēc tieši es? - Eila raudāja. - Negribu būt īpaša. Es gribu būt vienkārša sieviete un atrast savu vīrieti, dzemdēt bērnus, kā jau visas sievietes to dara.

-    Eila, tev jābūt tādai, kādai tev jābūt. Tas ir tavs liktenis, tavs izredzētais ceļš. Ja tev tas nebūtu pa spēkam, tad tu netiktu izvēlēta. Iespējams, tas ir kaut kas tāds, ko tikai sieviete spēj izdarīt. Bet, bērns, neuztraucies par to. Tava dzīve nesastāvēs tikai no pārbaudījumiem un pārdzīvojumiem. Tev ir paredzēta arī liela laime. Tikai varbūt tā neiz- vērtīsies tāda, kādu tu to gribētu vai esi to iedomājusies.

-    Mamut, arī Jondalara totēms tagad ir Alu Lauva. Viņu izvēlējās un apzīmogoja tāpat kā mani. - Eilas rokas neapzināti pataustīja rētas uz kājas, bet tās atradās zem garajām biksēm. - Biju domājusi, ka viņš ir izvēlēts man, jo sievietei ar tik spēcīgu totēmu ir nepieciešams vīrietis ar tikpat spēcīgu totēmu. Bet tagad es vairs neesmu par to droša. Kā tu domā, vai Jondalars kļūs par manu vīru?

-    Tikai Mātes ziņā ir to izlemt, lai ko tu arī darītu, tu tur nevari neko mainīt. Bet, ja viņš tika izvēlēts, tad ir jābūt savam iemeslam.

Raneks zināja, ka Eila devusies izjādē kopā ar Jondalaru. Arī viņš kopā ar citiem bija devies zvejot, bet visu dienu bija satraucies par to, ka garais, izskatīgais Zelandoni vīrs var atgūt sev Eilu. Ģērbies Darneva drēbēs, Jondalars izskatījās iespaidīgi, un kaula riku meistars ar savu estētisko izjūtu ļoti labi apzinājās viesa nenoliedzamo pievilcību, it īpaši pie sievietēm. Viņš ar atvieglojumu ieraudzīja, ka abi tomēr vēl joprojām dzīvo šķirti un tikpat tālu viens no otra kā iepriekš, bet, kad viņš aicināja Eilu uz savu gultu, viņa atteicās, aizbildinoties ar nogurumu. Pasmaidījis viņš ieteica savai mīļotajai atpūsties un nopriecājās par to, ka viņa vismaz gulēs viena, ja jau negrasījās būt kopā ar viņu.

Dodoties pie miera, Eila nemaz nebija tik nogurusi, bet gan emocionāli iztukšota, ilgu laiku viņa palika nomodā domādama. Jaunā sieviete priecājās, ka Raneks nebija mītnē tajā brīdī, kad viņi abi ar Jondalaru atgriezās no izjādes, un pateicīga, ka viņš nezūdījās par viņas atraidījumu, - viņa joprojām gaidīja dusmas un sodu par to, ka uzdrīkstas būt nepaklausīga. Bet Raneks nebija uzstājīgs, un šī vīrieša sapratne gandrīz jau lika Eilai savas domas mainīt.

Viņa centās salikt pa plauktiņiem visus šīs dienas notikumus un ne tikai - arī savas jūtas un emocijas. Kāpēc Jondalars bija viņu ieguvis, ja jau viņu negribēja? Un kāpēc viņš bija bijis tik rupjš? Viņš jau daudz neatpalika no Brouda. Tad kāpēc viņa bija gatava atdoties Jondalaram? Kad Brouds bija viņu ar spēku piespiedis atdoties, tas bija bijis smags pārbaudījums. Vai tā bija mīlestība? Vai viņa izjuta Baudas velti tāpēc, ka šo vīrieti mīlēja? Bet arī Raneks mācēja viņai sagādāt Baudas velti, un viņa taču viņu nemīlēja - vai tomēr mīlēja?

Varbūt tomēr savā ziņā mīlēja, bet tā bija citāda mīlestība. Jondalara nepacietība lika viņai justies kā kopā ar Broudu, bet tomēr ne tāpat. Viņš bija rupjš un uzbudināts, bet nepaņēma viņu ar varu. Eila saprata atšķirību. Brouds bija gribējis viņu vienīgi sāpināt un licis sev pakļauties. Jondalars viņu gribēja, un viņa ar visu sirdi un dvēseli, un katru savu būtnes šūniņu bija viņam atsaukusies un jutusies apmierināta un piepildīta. Ja viņš būtu darījis viņai pāri, tad Eila tā nemūžam nebūtu jutusies. Vai Jondalars būtu paņēmis viņu ar varu, ja viņa to nebūtu gribējusi? "Nē," viņa domāja, "viņš to nemūžam nebūtu darījis." Jaunā sieviete bija pārliecināta: ja viņa būtu iebildusi un viņu atgrūdusi, viņš būtu pārtraucis. Bet viņa nebija iebildusi, bet gan gribējusi un uzņēmusi vīrieti sevī, Jondalaram to vajadzēja sajust.

Viņš Eilu gribēja, bet vai mīlēja? Tikai tas, ka vīrietis gribēja ar viņu dalīties Baudas veltē, nenozīmēja to, ka viņš viņu joprojām mīlēja. Var būt, ka mīlestība Baudas velti padara pilnīgāku un labāku, bet to ir iespējams arī baudīt bez mīlestības. Raneks to viņai pierādīja. Raneks viņu mīlēja, par to Eilai nebija šaubu. Viņš gribēja dzīvot ar viņu kopā pie viena pavarda un audzināt kopīgus bērnus. Jondalars nekad nebija to viņai lūdzis, nekad nebija teicis, ka vēlas bērnus.

Tomēr reiz viņš Eilu bija mīlējis. Varbūt viņa izjuta Baudas velti, jo šo vīrieti mīlēja, pat ja viņš vairs viņu nemīlēja. Tomēr vēl joprojām viņu gribēja un ieguva. Kāpēc pēc tam viņš kļuva tik vēss? Kāpēc atkal bija viņu atgrūdis? Kāpēc bija pārstājis viņu mīlēt? Reiz viņai likās, ka pazīst Jondalaru. Tagad viņa šo vīrieti vairs nemaz nepazina. Pavēlusies uz sāniem, Eila saritinājās ciešā kamoliņā un atkal klusām raudāja - lēja asaras par to, cik ļoti vēlējās, lai Jondalars viņu atkal mīlētu.

- Priecājos, ka ielūdzu Jondalaru uz pirmajām Mamutu medībām, - Taluts sacīja Nezijai, kad abi Lauvas pavarda pieaugušie iemītnieki devās pie miera. - Viņš visu nakti cītīgi taisīja pīķi, domāju, ka viņš patiešām vēlas piedalīties.

Nezija paskatījās viņā, sarāva vienu uzaci un pašūpoja galvu. - Tagad viņa prātu jau vismazāk nodarbina mamutu medības, - viņa atbildēja un apspraudīja zvērādu ap jaunākās meitiņas dusošo blondo galviņu un ar maigu mīlestību uzsmaidīja savai vecākajai meitenei - sievietei, kas bija saritinājusies blakus jaunākajai māsiņai. - Mums būs jāpadomā, kur nākamajā ziemā ierīkot Latijai atsevišķu vietu, jo viņa būs sieviete, bet Ragijai viņas pietrūks.

Taluts atskatījās un redzēja, ka viņu apmetnes viesis noslauka krama skaidas un vienlaikus cauri visiem pavardiem cenšas saskatīt Eilu. Nespēdams viņu saskatīt, Jondalars pievērsa acis Lapsas pavardam. Pagriezis galvu, Taluts redzēja, ka Raneks dodas pie miera viens pats, bet arī tumšādainais vīrietis skatījās Eilas gultas virzienā. "Nezijai droši vien taisnība," vadonis nodomāja.

Jondalars bija palicis nomodā, līdz pēdējais cilvēks bija aizgājis no ēdienu gatavošanas pavarda teritorijas, un tagad strādāja pie kāda gara krama asmens, kuru gatavojās ielikt izturīgā kātā, tāpat kā to mēdza darīt Vimezs, un mācījās, kā izgatavot Mamutu cilts medību pīķi, vispirms uztaisot tā precīzu kopiju. Daļa no viņa domām vienmēr bija nodarbināta ar aroda niansēm, un viņš apsvēra jaunus iespējamos uzlabojumus vai vismaz kādus interesantus eksperimentus, bet darbs bija pazīstams process, tas neprasīja lielu koncentrēšanos, kas tieši tagad bija vajadzīga. Jondalars nespēja domāt ne par ko citu kā vienīgi par Eilu, tāpēc ar darbu izvairījās no kompānijas un sarunām, jo vēlējās palikt viens ar savām domām.

Zelandoni vīrietis izjuta lielu atvieglojumu, ieraudzījis Eilu dodamies gulēt vienatnē; viņam šķita, ka nebūtu pārdzīvojis, ja jaunā sieviete būtu devusies uz Raneka gultu. Rūpīgi salocījis savas jaunās drēbes, Jondalars ieritinājās guļamādās, kas bija uzklātas pa virsu vecajam ceļojumu paklājam. Salicis rokas aiz galvas, vīrietis skatījās tik pazīstamajos ēdiena gatavošanas pavarda griestos. Tā jau viņš daudzas naktis bija pavadījis nomodā, blenzdams griestos. Viņš joprojām mocījās ar sirdsapziņas pārmetumiem un kaunu, bet šonakt viņu vairs nemocīja alkaina vajadzība pēc Eilas, jo atcerējās pēcpusdienā gūto Baudas velti, kaut arī tajā pašā laikā par to sevi ienīda. Vīrietis to visu pārdomāja, atcerēdamies ikvienu brīdi, domās pārcilājot katru detaļu, tagad lēnām visu izbaudīdams, jo iepriekš nebija laika to visu salikt pa plauktiņiem.

Šobrīd viņš šķita daudz mierīgāks, nekā bija juties pēc Eilas pieņemšanas ceremonijas Mamutu ciltī, un ieslīdēja pusmiega pārdomu fantāzijās. Vai viņš varēja iedomāties, ka arī Eila viņu tā gribēs? Nekad agrāk viņa nebija izrādījusi tik dedzīgu vēlēšanos. Vai viņa patiešām atsaucās ar jūtām? Viņa sniedzās viņam pretim, it kā pati viņu gribētu tikpat loti, kā viņš mūždien alka pēc šīs sievietes. Iedomājies par Eilu, ieiešanu viņā un viņas dzīlēm, kas viņa locekli ieskāva pilnībā, Jondalars sajuta cirksnī velkošu sajūtu. Bet šoreiz vajadzību bija vieglāk pārdzīvot, tā bija kā silts atspulgs, nevis plosoša dziņa vai smeldzoša sāpe, kas bija apspiestas iekāres, spēcīgas mīlestības un svelošas greizsirdības apvienojums. Jaunais vīrietis domāja par baudas sagādāšanu Eilai - viņam Joti patika sagādāt viņai baudu -, un viņš jau sāka celties augšā, lai dotos pie viņas.

Tikai tad, kad viņš bija atvilcis priekškaru un piecēlies sēdus, kad bija sācis darboties, vadīdamies pēc dziņas, kuru izraisīja sapņainās intīmās atmiņas, viņam skaidri prātā atausa pēcpusdienā notikušā sekas. Viņš nedrīkst iet uz Eilas gultu. To viņš vairs nekad nedrīkstēs darīt. Viņš nekad vairs nedrīkstēs viņai pieskarties. Viņš bija Eilu zaudējis. Tas vairs nebija izvēles jautājums. Viņš pats bija iznīcinājis jebkuru iespēju, ka šī sieviete varētu viņu izvēlēties. Viņš bija paņēmis viņu ar spēku, pret pašas gribu.

Sēdēdams uz guļamādām, nolicis kājas uz grīdas paklājiņa un atbalstījis elkoņus pret saliektajiem ceļgaliem, jaunais vīrietis turēja rokās noliekto galvu un izjuta lielu kaunu. Jondalara augums trīcēja mēma pretīguma viļņos. No visām nicināmajām lietām, kuras viņš savā mūžā sastrādājis, šis pretdabiskais akts bija pats sliktākais.

Nebija nekas pretīgāks - pat ne jauktu garu bērns, ne arī sieviete, kas tādu dzemdējusi, - kā vīrietis, kas ieguva sievieti pret viņas pašas gribu. Pati Lielā Zemes Māte to nosodīja un aizliedza. Bija tikai jāpavēro Viņas radītā dzīvnieku pasaule, lai saprastu, cik tas ir pretdabiski. Neviens dzīvnieku tēviņš nekad neieguva mātīti pret viņas gribu.

Pārošanās laikā briežu tēviņi var savā starpā cīnīties par privilēģijām aplēkt mātītes, bet, kad briežu tēviņš cenšas uzkāpt virsū mātītei un viņa to negrib, tad tam atliek vienīgi aiziet projām. Tēviņš var pūlēties vaiga sviedros, bet mātītei viņam ir tas jāļauj un jānostājas pareizā pozā. Viņš nedrīkst viņu piespiest ar varu. 11 tas notiek ar visiem dzīvniekiem. Vilcene vai lauvene uzaicina to tēviņu, kuru pati izvēlējusies. Šīs dzīvnieku mātītes rīvējas gar sāniem izvēlētajam tēviņam un viņa deguna priekšā izdala kairinošas smaržas; tēviņam uzkāpjot virsū, mātītes pabīda asti sānis, bet viņas var sadusmoties uz jebkuru tēviņu, kas kāpj virsū bez viņu atļaujas. Jondalars dārgi samaksāja par savu pārgalvību. Vīrietis varēja būt neatlaidīgs un uzstājīgs, cik vien pats to vēlas, bet galavārds un izvēle allaž jāpieņem pašai sievietei. Tā Māte ir to lēmusi. Vienīgi cilvēku sugas tēviņam ienākusi prātā doma pakļaut sievieti ar varu - tikai derdzīgam, nenormālam cilvēku tēviņam.

Tie, kas kalpo Mātei, bieži bija Jondalaram teikuši, ka Lielā Zemes Māte viņam izrāda īpašu labvēlību un visas sievietes to zina. Neviena sieviete nekad nav spējusi viņam atteikt, pat ne Pati Māte. Tas bija jaunā Zelandoni vīrieša talants. Bet tagad pat Doni pagrieztu viņam muguru. Viņš nebija lūdzis atļauju nevienam - ne Doni, ne Eilai, ne kādam citam. Viņš bija paņēmis Eilu ar varu, paņēmis pret viņas pašas gribu.

Starp Jondalara ļaudīm jebkurš vīrietis, kurš pastrādājis tādu izvirtību, tiek padzīts - vai vēl ļaunāk. Jaunībā puikas savā starpā runāja, ka tādiem vīriešiem tiek sāpīgi atņemta viņu vīrietība. Kaut arī viņš nepazina nevienu, kam tā būtu noticis, viņš pats uzskatīja, ka par tādu pāridarījumu tas ir atbilstošs sods. Tagad izrādās, ka viņš ir tas, kurš jāsoda. Par ko gan viņš bija domājis? Kā viņš varēja kaut ko tādu izdarīt?

Jondalars runājās pats ar sevi: "Un tu uztraucies, ka Eilu varētu nepieņemt. Baidījies, ka viņu varētu atraidīt, un pats nebiji pārliecināts, vai spēsi ar to sadzīvot. Tad kuru tagad atraidīs? Ko tavi ļaudis par tevi domās, ja viņi to uzzinās? īpaši jau pēc tam… kas notika agrāk. Šādā situācijā pat Dalanars tevi vairs nepieņems pie sevis. Viņš tevi padzīs no sava pavarda, novērsīsies un atteiksies no visām radniecības saitēm. Zolena būs sašutusi par tādu tavu rīcību. Martona…" Viņš pat negribēja domāt, kā māte jutīsies.

Eila bija runājusi ar Mamutu. Viņa droši vien viņam pateikusi, tieši tāpēc viņa droši vien raudāja. Noliecis pieri pret ceļgaliem, jaunais vīrietis apķēra ar rokām galvu. Lai arī ko šīs apmetnes ļaudis nolems ar viņu darīt, viņš ir to pelnījis. Tā viņš kādu laiku sēdēja sakumpis, iztēlodamies, kādus briesmīgus sodus viņam varētu piešķirt. Jondalars pat vēlējās, lai viņam nodara kaut ko patiešām briesmīgu, lai atvieglotu to vainas apziņas slogu, kas viņu tā nospieda.

Tomēr galu galā veselais saprāts ņēma virsroku. Jaunais vīrietis saprata, ka visu vakaru neviens nebija izteicis viņam nekādus pārmetumus. Mamuts pat bija ar viņu runājis par Pavasara festivālu un to otru jautājumu nemaz nebija pieminējis. Tad par ko gan Eila bija raudājusi? Varbūt tieši tādēļ viņa bija raudājusi, tikai neko nebija nevienam teikusi? Pacēlis galvu, Jondalars skatījās pāri visiem aptumšotajiem pavardiem jaunās sievietes virzienā. Vai tā varētu būt? No visiem ļaudīm tieši Eilai bija lielākās tiesības pieprasīt atlīdzību. No tā brutālā plakangalvja viņa jau bija saņēmusi savu tiesu pretdabisko dzimumaktu uzspiešanā…

Kādas gan viņam bija tiesības runāt ļaunu par to otru vīrieti? Vai tad viņš pats tagad bija labāks?

Tomēr Eila bija to paturējusi pie sevis. Viņa nebija viņu nodevusi, nebija pieprasījusi vīrieša sodīšanu. Viņa bija pārāk laba viņam. Jaunais vīrietis uzskatīja, ka nav Eilu pelnījis. "Ir pareizi, ka Eila un Raneks dos viens otram Solījumu," Jondalars nodomāja. Šādai domai ienākot prātā, vīrietis izjuta asu smeldzi, jo saprata, ka tieši tas arī būs viņa sods. Doni bija viņam devusi to, ko viņš visvairāk bija vēlējies. Viņa bija atradusi tādu sievieti, kuru viņš beidzot spēj iemīlēt, bet viņš pats nevar viņu pieņemt. Un tagad viņš Eilu ir zaudējis. Tā bija vienīgi viņa paša vaina, viņam jāpieņem šis sods bez jebkādiem pārmetumiem.

Cik vien Jondalars spēja sevi atcerēties, viņš bija cīnījies, lai spētu sevi kontrolēt. Citi vīrieši izrādīja savas emocijas - smējās, dusmojās vai raudāja - daudz vieglāk nekā viņš, bet, pats galvenais, - viņš spēja izvairīties no asarām. Kopš tā laika, kad tika aizsūtīts projām un zaudējis savu nenobriedušo, lētticīgo jaunību, tajā naktī viņš bija raudājis par mājas un ģimenes zaudēšanu, pēc tam jaunais vīrietis bija raudājis vēl tikai vienu reizi: tas notika Eilas rokās, runājot par brāļa zaudējumu. Tomēr sērās pēc brāļa tajā naktī tas bija pieļaujams. Tumšajā mājoklī, kas atradās gada ceļojuma attālumā no viņa paša mājām, Jondalars klusi un nevaldāmi raudāja par to zaudējumu, kuru izjuta visskarbāk, - mīļotās sievietes zaudējumu.

Sengaidītais Pavasara festivāls bija gan jauna gada svētki, gan pateicības diena. Tas netika atzīmēts gada sākumā, bet gan pavasara kulminācijā, kad parādās pirmie zaļie asni un pumpuri un tos var salasīt; šie svētki iezīmēja Mamutu cilts gada cikla sākumu. Ar dedzīgu prieku un neizsakāmu atvieglojumu, kuru spēj pilnībā novērtēt tikai tie, kas dzīvo uz izdzīvošanas robežas, viņi apsveica zemes zaļo rotu, kas garantēja dzīvi viņiem pašiem un dzīvniekiem, ar kuriem viņi kopā apdzīvoja zemeslodi.

Pašās tumšākajās un aukstākajās bargā ledus perioda ziemās, kad šķita, ka pat gaiss sasals, arī pašās paļāvīgākajās sirdīs varēja rasties šaubas, ka siltums un dzīvība vēl kādreiz uz šīs zemes atgriezīsies. Tajās dienās, kad pavasaris šķita vistālākais sapnis, atmiņas un nostāsti par iepriekšējo Pavasara festivālu atviegloja pašas dziļākās bailes un viesa jaunu cerību, ka Zemes Mātes iedibinātais gadalaiku cikls varētu patiešām turpināties. Tāpēc Mamutu cilts bija radusi katru Pavasara festivālu padarīt tik aizraujošu un neaizmirstamu, cik vien iespējams.

Lielajās Pavasara dzīrēs netiks baudīts nekas tāds, kas palicis pāri no pagājušā gada krājumiem. Atsevišķi cilvēki un mazas grupiņas jau vairākas dienas pavadīja laukā un cītīgi nodarbojās ar zvejošanu, medīšanu, cilpu izlikšanu un augu vākšanu. Jondalars bija licis lietā savu pīķu metēju un bija iepriecināts, ka kopējā katlā varēja ziedot arī savu artavu - grūsnu bizonu mātīti, kaut arī izdēdējušu un vāju. Tika savākti visi iespējamie ēdamie augi, kādus vien varēja atrast: bērzu un vītolu spurdzes; jauno paparžu dzinumi; tika izmantoti arī vecie sakneņi, kurus nomizoja, apgrauzdēja un sasita pulverī; priežu un bērzu mizas sulīgie kambiji, kas no jaunās sulas bija saldi; dažas sarkanīgi melnas kuitalu iecienītas ogas ar cietām sēklām, kas auga blakus maziem, sārtiem ziediņiem uz mūžzaļa, zema krūma; un no slēgtākām vietām, kas vēl atradās zem sniega segas, spilgti sarkanas brūklenes, šīm sasalušajām un atkausētajām ogām piemita patīkami salds aromāts, tās bija paslēpušās zem tumšām, cietām lapām uz zemiem, pušķainiem zariņiem.

Pumpuri, asni, dzinumi, saknes, lapas, dažādi ziedi - zeme bija pārpilna ar garšīgu, svaigu pārtiku. Piensulas augu asni un jaunie dzinumi tika izmantoti kā dārzeņi, bet ziedi, kas bija pilni ar bagātīgu nektāru, tika lietoti ēdiena saldināšanai. Āboliņa, balandas, nātru, balzamsaknes, pieneņu un savvaļas salātu lapas tiks apceptas vai ēstas svaigas; īpaši tika meklēti dadža stiebri un saldā dadža saknes. Pie iemīļotākajiem augiem ierindojās liliju gumi, kaķastu dzinumi un vilkvālīšu stublāji. Saldās, aromātiskās lakricas saknes varēja ēst svaigas vai apcept pelnos. Dažus augus vāca uzturam, citus atkal galvenokārt tiem piemītošās garšas dēļ, un vēl citus izmantoja tējas vārīšanai. Eila pārzināja gandrīz lielākās augu daļas dziednieciskās īpašības un dažus no tiem ievāca arī savām zāļu sievas vajadzībām.

Klinšainās nogāzēs tika lasīti sīki, cilindriskas formas savvaļas sīpola jaunie dzinumi un sausās, atklātās vietās tika ievāktas citronskābeņu lapas. Māllēpes varēja atrast mitros līdzenumos blakus upei. To nedaudz sāļā piegarša ļoti labi noderēja kā garšviela, tomēr Eila tās lasīja, arī lai dziedētu klepu un astmu. Pēc ķiploka garšojošie lāča zāles zaļumi tika lasīti to garšas un aromāta dēļ, tāpat kā sūrās kadiķogas, asās tīģerlili- jas gumi, aromātiskais baziliks, salvija, timiāns, piparmētras, liepziedi, kas tajos laikos auga uz ložņājoša krūma, kā arī vēl daudz un dažādi citi zaļumi. Daži tiks izžāvēti un uzglabāti, citi atkal tiks izlietoti, lai piešķirtu garšu nesen noķertajām zivīm un dažādu dzīvnieku gaļai, kas tika sarūpēta svētku mielastam.

Tā kā vairums dzīvnieku pēc bargās ziemas badošanās vēl joprojām bija kārni, tad šajā gadalaikā ļaudis labprātāk uzturā lietoja zivis, par kuru bagātību upēs nevarēja sūdzēties. Bet simboliski svētku mielastā bija jāiekļauj ari vismaz viena tikko pavasari dzimuša dzīvnieka svaiga gaļa - šoreiz tā būs bizonu teliņa mīkstā gaļa. Dziru pagatavošana tikai no svaigiem zemes produktiem pierādīja to, ka Zemes Māte atkal piedāvā savu bagātību, ka Viņa turpinās apgādāt un barot savus bērnus.

Sakarā ar mielastam paredzētās barības meklēšanu un vākšanu apmetnē jau vairākas dienas valdīja Pavasara festivāla gaisotne. Pat zirgi to sajuta. Eila pamanīja, ka viņas četrkājainie draugi kļuvuši nervozi. No rīta viņa zirgus izveda laukā, kādu gabalu prom no mītnes, lai tos nosukātu un sapostu. Šis pasākums parasti nomierināja Vīniju un Skrējēju, kā arī pašu Eilu un deva jaunajai sievietei aizbildinājumu tikt no visiem prom, pabūt vienatnē un sakārtot domas. Viņa zināja, ka šodien būs jādod Ranekam atbilde. Rīt būs Pavasara festivāls.

Vilks bija ērti iekārtojies blakus un tagad viņu vēroja. Paošņājis gaisu, kucēns pacēla galvu un paskatījās apkārt un sāka sist asti pret zemi, tādējādi paziņodams, ka tuvojas kāds draugs. Pagriezusies Eila juta, ka nosarkst un sirds sāk ātrāk sisties.

-     Eila, cerēju, ka atradīšu tevi vienu pašu. Ja neiebilsti, gribētu ar tevi aprunāties, - Jondalars sacīja dīvaini nospiestā balsī.

-     Nē, man nav iebildumu, - sieviete atbildēja.

Jaunais Zelandoni vīrietis bija noskuvies, viņa gaišie mati bija kārtīgi sasukāti un sasieti zirgastē, un viņam mugurā bija viena no Talijas dotajām jaunajām drēbju kārtām. Eilai viņš izskatījās tik ļoti pievilcīgs - Dīgija teiktu: izskatīgs -, ka viņai aizrāvās elpa un balss iestrēga kaut kur kaklā. Bet jauno sievieti aizkustināja kas vairāk, ne tikai vīrieša izskats. Pat tad, kad Jondalars bija ģērbies Taluta novalkātajās drēbēs, Eilai viņš allaž bija licies pievilcīgs. Jaunā vīrieša klātbūtne aizpildīja izplatījumu visapkārt un atstāja uz sievieti tādu iespaidu, it kā viņš būtu kvēlojoša oglīte, kas viņu sasildītu, pat stāvot pa gabalu. Tas bija tāds siltums, kas nebija karstums, bet kaut kas vairāk un piepildošāks, viņa vēlējās šim siltumam pieskarties, ilgojās, lai tas viņu apskautu, un paliecās uz vīrieša pusi. Bet kaut kas viņa acīs Eilu atturēja, tajās bija redzamas tik neaprakstāmas skumjas, kādas viņa nekad agrāk tur nebija redzējusi. Sieviete stāvēja klusējot un gaidīja, lai viņš sāk runāt.

Sakopojot domas, Jondalars uz brīdi aizvēra acis, īsti nezinādams, kā iesākt. - Vai atceries toreiz, kad dzīvojām ielejā, pirms vēl tu biji iemācījusies labi runāt, tu reiz gribēji man pastāstīt ko svarīgu, bet nezināji vārdus, lai to izdarītu? Tu sāki ar mani runāt, rādot zīmes; toreiz, tevī skatoties, nodomāju, ka tev ir tik skaistas kustības, gandrīz vai kā deja.

Eila to visu ļoti labi atcerējās. Toreiz viņa bija centusies pateikt to, ko vēlējās, kaut ari tagad spētu to pasacīt, - par savu mīlestību pret Jondalaru, par to, kā viņš viņu piepilda ar tādām jūtām, kuras vēl līdz šai dienai Eila nemāk vārdos izsacīt. Pasakot, ka viņa šo vīrieti mīl, tas būtu par maz teikts.

-     Neesmu pārliecināts, ka atradīšu pareizos vārdus tam, kas man tagad jāsaka. "Piedod" ir tikai skaņa, kas nāk no manas mutes, bet nezinu, kā vēl lai to pasaku. Eila, piedod man - tas nozīmē vairāk nekā tikai vārdi. Man nebija nekādu tiesību paņemt tevi ar spēku, bet nevaru atgriezt par nebijušu to, kas jau ir izdarīts. Varu teikt vienīgi to, ka tas nekad vairs neatkārtosies. Drīz došos prom, tiklīdz Taluts uzskatīs, ka ceļošana būs droša. Šīs ir tavas mājas. Šie ļaudis par tevi rūpējas… mīl tevi. Tu tagad esi Eila no Mamutu cilts. Es esmu Jondalars no Zelandoni cilts. Man ir pienācis laiks doties mājās.

Eila nespēja parunāt. Mēģinot noslēpt asaras, kuras nespēja aizkavēt, viņa nodūra acis, tad pagriezās un sāka sukāt Vīniju, nespēdama skatīties uz Jondalaru. Viņš dosies prom! Jondalars dosies mājās un nelūdz viņu iet līdzi. Tātad viņš viņu negrib un nemīl. Sukājot zirgu, Eila centās apslāpēt elsas. Kopš tiem laikiem, kad viņa vairs nedzīvoja klanā, jaunajai sievietei nebija nācies tik ļoti pūlēties apvaldīt asaras, lai tās neizrādītu.

Jondalars stāvēja un skatījās sievietes mugurā. Viņa prātā risinājās šādas domas: "Eilai ir vienalga. Man jau sen vajadzēja aiziet." Viņa bija pagriezusi muguru; jaunais vīrietis gribēja iet prom un atstāt viņu pie saviem zirgiem, bet viņas klusējošā ķermeņa valoda noraidīja kaut ko tādu, ko viņš nespēja izteikt vārdos. Tā bija tikai tāda izjūta, ka kaut kas nav kārtībā, bet tā radīja nevēlēšanos iet projām.

-    Eila…?

-   Jā, - viņa atsaucās, joprojām uzgriezusi muguru un cīnīdamās, lai balss neaizlūztu.

-     Vai ir kas tāds… ko es vēl varētu izdarīt tavā labā pirms aiziešanas?

Eila uzreiz neatbildēja. Viņa gribēja pateikt ko tādu, kas mainītu virieša lēmumu, un izmisīgi centās izdomāt, kā lai viņu sev piesaista un ieinteresē. Zirgi! Jondalaram patīk Skrējējs. Viņam patīk izjāt ar ērzeli. —*

-     Jā, ir gan, - viņa beidzot izmocīja, cenzdamās runāt normālā balsī.

Tā kā Eila nebija viņam atbildējusi, vīrietis jau bija pagriezies uz prom- iešanu, bet, izdzirdējis viņas balsi, nekavējoties pavērsās atpakaļ.

-     Tu varētu man palīdzēt apmācīt Skrējēju… kamēr vēl būsi šeit. Man nav tik daudz laika, lai vestu viņu izjādē tik bieži, cik tas būtu vajadzīgs. - Pateikusi šos vārdus, jaunā sieviete atļāvās pagriezties pret viņu ar seju.

Vai viņam tikai izlikās, ka Eila izskatās bāla un trīc?

-    Es gan nezinu, cik ilgi vēl šeit uzkavēšos, - Jondalars iesāka, - bet darīšu, ko varēšu. - Viņš gribēja pateikt ko vairāk: ka mīl viņu un dodas prom tikai tāpēc, ka viņa dzīvē ir pelnījusi ko vairāk. Eila ir pelnījusi tādu cilvēku, kas viņu mīl bez ierunām, - tādu kā Raneks. Nodūris acis, vīrietis meklēja pareizos vārdus.

Eila baidījās, ka ilgāk vairs nespēs apvaldīt asaras. Pagriezusies pret ķēvi, viņa atsāka to sukāt, tad nometa suku, uzkāpa Vīnijai mugurā un vienā mirklī aizjāja prom. Pacēlis acis, vīrietis pārsteigts atkāpās pāris soļu un noskatījās pakaļ, kā Eila ķēves mugurā aizauļo augšup pa nogāzi. Skrējējs un jaunais vilcēns devās abām pakaļ. Tā Jondalars tur palika stāvam ilgi vēl pēc tam, kad jātniece jau bija izzudusi skatam, tad pagriezās un lēnām devās atpakaļ uz mītni.

Naktī pirms Pavasara festivāla gaisā virmoja tāda spriedze un gaidas, ka neviens nespēja gulēt. Gan bērni, gan pieaugušie ilgi palika nomodā, īpaši satraukusies bija tieši Latija, vienā brīdi juzdamās nepacietīga un jau nākamajā - nervoza par īso ceremoniju, kurā pasludinās, ka viņa uzsāk gatavošanos Pirmās baudas rituālam, kas notiks Vasaras sapulces laikā.

Kaut arī Latija bija sasniegusi fizisko briedumu, viņas ieiešana sievietes kārtā nebūs pilnīga līdz Pirmās baudas rituāla kulminācijai, kad vīrietis viņu atvērs, lai viņa varētu saņemt Mātes dāvāto apaugļoto garu. Tikai tad, kad viņa būs spējīga kļūt par māti, viņa tiks uzskatīta par pilntiesīgu sievieti un viņai būs atļauta kopdzīve ar kādu vīrieti un sava pavarda izveidošana. Līdz tam viņai būs joprojām jāatrodas tādā kā vidus stāvoklī, kad vairs neesi bērns, bet neesi arī vēl kļuvusi par sievieti, līdz no vecākām sievietēm un tām, kas kalpo Mātei, Latija uzzinās par sievietes un mātes sūtību un arī par vīriešiem.

Visi vīrieši, izņemot Mamutu, tika aizraidīti prom no Mamuta pavarda. Tur bija sanākušas sievietes, kas Latijai deva norādījumus par rītdienas ceremoniju, morāli atbalstīja vēl nenobriedušo sievieti, deva padomus un vērtīgus ieteikumus. Kaut ari Eila šajā ceremonijā piedalījās kā vecāka sieviete, arī viņa, tāpat kā Latija, no tās daudz ko mācījās.

-     Latij, rītvakar tev nebūs nekas daudz jādara, - Mamuts skaidroja. - Vēlāk gan tev būs daudz jāmācās, bet rīt būs vienīgi izteikts paziņojums. Taluts to izdarīs, pēc tam es tev pasniegšu mutu. Glabā to drošā vietā līdz tai dienai, kad nodibināsi savu pavardu.

Sēdēdama vecā šamaņa priekšā, Latija māja ar galvu, juzdamās sakautrējusies, bet vienlaikus arī izbaudīdama viņai pievērsto uzmanību.

-    Tu taču saproti, ka, sākot ar rītdienu, tu vairs nedrīkstēsi viena pati atrasties divatā ar vīrieti vai pat ar viņu sarunāties, līdz kļūsi par pilntiesīgu sievieti, - Mamuts atgādināja.

-     Pat ne ar Danugu un Druvezu? - Latija pajautāja.

-     Nē, pat ar viņiem ne, - viedais vīrs apstiprināja. Vecais šamanis paskaidroja, ka šajā pārejas periodā, kad meiteni vairs neaizsargās ne viņas bērnības dienu, ne arī pilntiesīgas sievietes sargājošie gari, viņa tiek uzskatīta par ļoti ievainojamu no dažādiem ļauniem spēkiem. Viņai visu laiku būs jāuzturas kādas sievietes pavadībā, un meitene nedrīkstēs viena atrasties ne brāļa, ne arī brālēna sabiedrībā.

-    Un kā tad ar Brinanu vai Ridagu? - jaunā sieviete apjautājās.

-    Viņi vēl ir bērni, - Mamuts atbildēja. - Bērni vienmēr ir aizsargāti. Virs viņiem allaž riņķo aizsargājoši gari. Tieši tāpēc arī tu tagad esi pasargāta. Tavi aizsargājošie gari tevi pametīs un atbrīvos ceļu dzīvības spēkam, Mātes ietekmei, lai tā varētu tevī ieiet.

-     Bet Taluts un Vimezs man nenodarīs pāri. Kāpēc es nedrīkstu ar viņiem runāties viena pati?

-     Vīriešu gari ir pakļauti dzīvības spēkam, tieši tāpat tu tagad atklāsi, ka piesaistīsi vīriešus. Daži vīriešu gari ir greizsirdīgi uz Mātes ietekmi. Šajā laikā, kad esi tik ievainojama, viņi var censties šo ietekmi tev atņemt. Viņi nevar to izmantot, lai radītu dzīvību, bet tas ir ļoti varens spēks. Bez pareizas aizsardzības vīrieša gars var tevī ieiet iekšā un sabojāt, pat ja ne nozagt, tavu dzīvības spēku vai pārņemt to savā varā. Tādā gadījumā tev nekad nevarēs būt bērni vai arī tavas vēlmes var kļūt līdzīgas vīriešu vēlmēm, un tev var rasties vajadzība dalīties Baudas veltē ar sievietēm.

Latijas acis plaši iepletās. Viņa nebija zinājusi, ka tas var būt tik bīstami. - Es būšu uzmanīga, neļaušu, lai vīrieša gars pienāk man pārāk tuvu klāt, bet… Mamut…

-    Kas ir, Latij?

-    Bet kā tad ar tevi, Mamut? Ari tu esi" vīrietis.

Vairākas sievietes ieķiķinājās, un Latija nosarka. Varbūt tas bija muļķīgs jautājums?

-    Es būtu uzdevusi tieši tādu pašu jautājumu, - Eila piebilda. Latija pateicīgi viņā paskatījās.

-     Tas ir labs jautājums, - Mamuts atzina. - Es esmu vīrietis, bet es kalpoju ari Viņai. Ar mani ir droši sarunāties jebkurā laikā, un, protams, dažos rituālos, kur darbojos kā tas, kas Viņai kalpo, tev būs ar mani jārunā vienatnē, Latij. Bet uzskatu, ka nebūtu peļama doma nākt pie manis ciemos vai sarunāties ar mani kādas citas sievietes klātbūtnē.

Latija pamāja, nopietni saraukusi pieri un sākot izjust to atbildību, ar kādu viņai būs jādibina jaunas attiecības ar ļaudīm, kurus visu savu mūžu ir pazinusi un mīlējusi.

-    Kas notiek tad, kad vīrieša gars nozog dzīvības spēku? - Eila jautāja, ļoti ieinteresēta par šiem aizraujošajiem Mamutu cilts uzskatiem, kas zināmā mērā bija tik līdzīgi klana viedoklim, tomēr atšķirīgi.

-    Tad jāvēršas pie spēcīga mamuta, - Talija sacīja.

-    Vai pie kāda ļauna šamaņa, - Krouzija papildināja.

-     Mamut, vai tā ir taisnība? - Eila pārjautāja. Latija izskatījās pārsteigta un apjukusi, un pat Dīgija, Tronija un Fralija ar interesi pagriezās pret Mamutu.

Vecais vīrs sakopoja domas un uzmanīgi izvēlējās vārdus, lai dotu pareizo atbildi. - Mēs esam vienīgi Viņas bērni, - pareģis iesāka. - Mums ir grūti saprast, kāpēc Muta, Lielā Māte, izvēlas kādu no mums saviem īpašajiem mērķiem. Mēs zinām tikai to, ka Viņai ir Savi iemesli. Iespējams, ka pienāk tāds laiks, kad Viņai ir nepieciešams kāds, kam piemīt izcils spēks un dotības. Daži ļaudis jau piedzimst, apveltīti ar dažādiem talantiem. Citus varbūt izvēlas vēlāk, bet neviens netiek izvēlēts bez Viņas ziņas. - Vairāki acu pāri pievērsās Eilai, cenzdamies uzkrītoši uz viņu neskatīties.

-     Viņa ir visas dzīvās radības Māte, - Mamuts turpināja. - Neviens nespēj Viņu līdz galam iepazīt un ieraudzīt visas Viņas daudzās sejas. Tieši tāpēc Mātes seja visās figūriņās, kurās viņa attēlota, ir nezināma. - Mamuts pagriezās pret vecāko apmetnes sievieti. - Krouzij, kas ir ļaunums?

-    Ļaunums ir ļaunprātīgs kaitējums. Ļaunums ir nāve, - vecā sieviete ar pārliecību atbildēja.

-     Krouzij, Māte ir viss. Mātes seja ir redzama pavasara atmodā, vasaras dāsnumā, bet ari mazajā ziemas nāvē. Viņai piemīt dzīvības spēks, bet otra dzīves seja ir nāve. Kas gan ir nāve, ja ne atgriešanās Mātes klēpi, lai piedzimtu no jauna? Vai nāve ir ļaunums? Bez nāves nevar būt dzīvības. Vai ļaunums ir ļaunprātīgs kaitējums? Varbūt, bet pat tie, kas, šķiet, dara ļaunu, dara to, Viņas iemeslu vadīti. Ļaunums ir spēks, kuru Viņa kontrolē, tas ir līdzeklis, lai piepildītu Viņas mērķus; tā ir tikai nezināmā Mātes sejas puse.

-     Bet kas notiek tad, kad vīrieša spēks nozog sievietes dzīvības spēku? - Latija jautāja. Meitene negribēja klausīties filozofiskos spriedelējumos, viņai bija vajadzīga konkrēta atbilde.

Mamuts uz viņu prātojoši paskatījās. Viņa jau gandrīz vai bija sieviete, viņai bija tiesības to uzzināt. - Tad viņa nomirst, Latij.

Meitene nodrebinājās.

-     Pat tādā gadījumā, ja tas tiek nozagts, varbūt viņai tomēr paliek pietiekami daudz dzīvības spēka, lai aizsāktu jaunu dzīvību? Sievietē mītošais dzīvības spēks ir tik stiprs, ka varbūt viņa pat nenojauš, ka tas ir nozagts, līdz nerada jaunu dzīvību. Kad sieviete mirst dzemdībās, tad tas parasti notiek tādos gadījumos, kad vīrieša gars ir nozadzis viņas dzīvības spēku, vēl pirms viņa nav bijusi atvērta. Tieši tāpēc nav labi ilgi gaidīt līdz Pirmās baudas rituālam. Ja Māte būtu jau tevi sagatavojusi kļūt par sievieti pērnajā rudenī, tad man būtu bijis jārunā ar Neziju, lai sasauktu vairāku apmetņu tikšanos un šo rituālu noorganizētu, lai visu ziemu tev nebūtu jādzīvo bez aizsardzības, pat tādā gadījumā, ja tas nozīmētu to, ka tev būtu jāzaudē Vasaras sapulces ceremonijas īpašais valdzinājums.

-     Priecājos, ka man nav tas jālaiž garām, bet… - Latija apklusa, vēl joprojām vairāk uztraukusies par dzīvības spēku nekā par pašu rituālu, - vai tādā gadījumā sieviete vienmēr mirst?

-     Nē, dažkārt viņa cīnās, lai saglabātu savu dzīvības spēku, un, ja tas ir pietiekami stiprs, viņa var ne tikai to saglabāt, bet arī pārņemt vīrieša spēku vai kādu daļu no tā. Tādā gadījumā viņas ķermenī iemājo divu cilvēku spēks.

-    Tādi cilvēki parasti kļūst par spēcīgiem pareģiem, - Talija komentēja.

Mamuts pamāja. - Bieži vien tā notiek. Lai iemācītos, kā izmantot gan vīrieša, gan sievietes spēku, daudzi ļaudis bieži vien vēršas pie Mamuta pavarda pēc palīdzības, un vairāki no tiem pēc tam tiek iesaukti Viņai kalpot. Viņi bieži kļūst par labiem dziedniekiem vai arī ceļotājiem pa Mātes valstību.

-     Un kas notiek ar vīrieša spēku, kas nozadzis sievietes dzīvības spēku? - Fralija jautāja, piekļaudama pie pleca savu jaundzimušo un maigi to noglāstīdama. Viņa zināja, ka māte gribēja uzzināt atbildi tieši uz šo jautājumu.

-     Tas jau arī ir tas ļaunais, - Krouzija pasteidzās ar savu atbildes versiju.

-     Nē, - Mamuts nepiekrita, papurinādams galvu. - Tā nav taisnība. Vīrieša spēku vienkārši piesaista sievietes dzīvības spēks. Tur neko nevar darīt, un vīrieši parasti nezina, ka viņu vīrišķais spēks ir pārņēmis jaunās sievietes dzīvības spēku, līdz atklāj, ka viņus vairs nepiesaista sievietes, bet gan citu vīriešu kompānija. Tad jaunie vīrieši ir viegli ievainojami. Viņi nevēlas būt citādi un negrib, lai kāds uzzinātu, ka viņu vīrišķais gars ir nodarījis pāri kādai sievietei. Viņi parasti izjūt lielu kaunu un tā vietā, lai nāktu pēc padoma pie Mamuta pavarda, cenšas to noslēpt.

-     Bet starp viņiem ir ari ļaunie, kam piemīt liels spēks, - Krouzija iebilda. - Tik liels spēks, ka var nopostīt veselu apmetni.

-    Vīrieša un sievietes spēks vienā ķermenī ir ļoti varens ierocis. Bez pareizas vadības tas var kļūt perverss un ļauns un var izraisīt slimības un nelaimes, pat nāvi. Ja kāds cilvēks, kuram šāds spēks nepiemīt, vēl otram ļaunu, arī tas var piepildīties. Bet ar varenā spēka klātesamību rezultāts ir gandrīz vai neizbēgams, ja vīrietis, kam piemīt abi šie spēki, tiek pareizi vadīts, viņš var kļūt tikpat spēcīgs kā pareģis vai sieviete, kam ari šie abi spēki piemīt; un vīrietis, uzmanīgi ar to rīkojoties, bieži vien var to izmantot labiem mērķiem.

-    Ja nu šāds cilvēks nevēlas kļūt par mamutu? - Eila jautāja. Varbūt viņa ir piedzimusi ar zināmu "talantu", bet jaunajai sievietei joprojām bija tāda izjūta, ka viņu virza uz kaut ko tādu, par ko viņa pati nav pārliecināta, ka vēlas to darīt.

-     Viņam nav tas jādara, - Mamuts sacīja. - Bet šādiem ļaudīm ir vieglāk tad, ja atrod sev līdzīgu cilvēku sabiedrību starp tiem, kas kalpo Mātei.

-    Mamut, vai atceries tos Sungaji cilts ceļotājus, kurus satikām pirms vairākiem gadiem? - Nezija vaicāja. - Toreiz es vēl biju jauna, bet vai pie viena no viņu pavardiem nebija tāds kā juceklis?

-    Jā, tagad, kad tu man to atgādini, es atceros. Toreiz mēs atgriezāmies no Vasaras sapulces un vairākas apmetnes vēl gāja kopā, kad viņus satikām. Neviens īsti nezināja, kas sagaidāms, bija noticis tāds kā uzbrukums, bet beidzot apsēdāmies kopā pie draudzības ugunskura. Dažas Mamutu sievietes bija apjukušas, jo viens Sungaji cilts vīrietis gribēja ar viņām savienoties "Mātes vietā". Sekoja gara izskaidrošanās, līdz sapratām, ka viens no viņu pavardiem, par kuru mēs domājām, ka tas sastāv no vienas sievietes un diviem viņas vīriem, īstenībā sastāvēja no viena vīrieša un diviem viņa dzīvesbiedriem, tikai viens no tiem izrādījās sieviete, bet otrs - vīrietis. Sungaji cilts ļaudis uzrunāja šo vīrieti sieviešu dzimtē - "viņa". Šis "viņa" bija bārdains, bet ģērbies sieviešu drēbēs, un, kaut arī viņam nebija krūšu, viņš bija "māte" vienam no bērniem. Turklāt viņš pilnīgi noteikti izturējās kā bērna māte.

īsti nezinu, vai šo bērnu viņam bija dzemdējusi tā pavarda sieviete vai kāda cita, bet man pastāstīja, ka viņš bija izjutis visus grūtniecības simptomus un ari pašas dzemdību sāpes.

-     Viņš droši vien ļoti vēlējās būt sieviete, - Nezija sacīja. - Varbūt viņš nemaz nebija nozadzis kādas sievietes dzīvības spēku? Varbūt vienkārši piedzimis nepareizā ķermenī? Arī tas var gadīties.

-    Bet vai viņam sāpēja vēders katrā mēness fāzē? - Dīgija painteresējās. - Tā ir sievietes pārbaude. - Visi iesmējās.

-     Dīgij, vai tev sāp vēders mēness fāžu ciklā? Ja vēlies, varu tev ko iedot, lai sāpes pāriet, - Eila piedāvājās.

-     Nākamreiz es tev droši vien to palūgšu.

-    Dīgij, vai zini? Tiklīdz tev piedzims bērns, vairs tik ļoti nesāpēs, - Tronija paskaidroja.

-     Un, kamēr būsi gaidībās, tev nebūs jāraizējas par absorbējošām saitēm un tikšanu no tām vajā, - Fralija papildināja. - Bet tu šo mēness ciklu patiešām gaidīsi, - sieviete piebilda, uzsmaidīdama mazajai, bet veselīgajai meitenītei un notraukdama no mazulītes mutes kaktiņa piena lāsīti. Pēkšņi ieinteresējusies, viņa paskatījās uz Eilu. - Ko tu šādās dienās izmantoji, kad biji… jaunāka?

-     Mīkstas ādas strēmeles. Tās ir ļoti ērtas, īpaši, ja daudz jāstaigā, bet dažkārt es tās salocīju un piebāzu ar muflonu vilnu, citām dzīvnieku spalvām vai pat putnu dūnām. Citreiz noderēja ari kopā saveltas mīkstās augu pūkas. Agrāk nekad nebiju mēģinājusi to darīt ar izkaltētiem mamutu mēsliem, bet arī tie noder.

Mamuts izmantoja iespēju un nozuda fonā, turēdamies malā, lai sievietes aizmirstu par viņa klātbūtni un brīvi varētu sarunāties, it kā šeit nebūtu neviena vīrieša. Tomēr Eila viņa klātbūtni apzinājās un skatījās, kā viņš klusām no malas viņas novēro. Beidzot, kad sarunas pierima, šamanis atkal vērsās pie Latijas.

-      Drīz tev būs vajadzīga tāda klusa vietiņa, kur tu vienatnē varēsi sazināties ar Mutu. Pievērs uzmanību saviem sapņiem. Tie tev palīdzēs atrast īsto vietu. Pirms apmeklēsi savu personīgo svētnīcu, tev būs jābadojas un sevi jāattīra, vienmēr paturot prātā četras debespuses, pazemes valstību un debesis; tev būs Viņai jāizsaka dažādi piedāvājumi, jādod ziedojumi, īpaši jau tad, ja vēlēsies saņemt Viņas palīdzību vai svētību. Latij, īpaši svarīgi to darīt būs tad, kad pienāks laiks un tu vēlēsies bērniņu vai ari kad uzzināsi, ka esi gaidībās. Tad tev būs jāiet uz savu personīgo svētnīcu un jāsadedzina Viņai ziedojums - dāvana, kas dūmu veidā uzies augšā pie Mātes.

-     Kā es zināšu, ko viņai ziedot? - Latija apjautājās.

-            Tas var būt kaut kas tāds, ko esi atradusi vai pagatavojusi. Tu jutīsi, ja būsi izvēlējusies pareizo ziedojumu. To tu vienmēr zināsi.

-            Ja vēlies iegūt kādu īpašu vīrieti, vai arī tad var Viņai to lūgt? - Dīgija jautāja, sazvērnieciski smaidīdama. - Nevaru jums izstāstīt, cik daudz reižu esmu izlūgusies Mātei Branagu.

Eila paskatījās uz Dīgiju un nolēma uzzināt ko vairāk par personīgajām svētnīcām.

-    Ir tik daudz kas jāiemācās! - Latija atzina.

-     Māte un Talija tev palīdzēs, - Mamuts meiteni mierināja.

-            Latij, Nezija man lūdza un es piekritu šogad būt par tavu pavadošo sievieti, - Talija sacīja.

-             Ak, Talij! Es tik ļoti priecājos, - Latija bija sajūsmināta. - Tad es nejutīšos tik vientuļa.

-            Nu, - sieviešu vadone ieteicās, pasmaidīdama par meitenes dedzīgo atbildi, - ne jau katru gadu Lauvas apmetnei ir jauna sieviete.

Latija koncentrējoties sarauca pieri un maigā balstiņā jautāja: - Talij, kā tas ir? Tur, teltī, es domāju, tajā naktī.

Talija, paskatījusies uz Neziju, pasmaidīja. - Vai esi par to nedaudz uztraukusies?

-    Jā, mazliet.

-     Neuztraucies. Tev viss tiks izskaidrots, un tu zināsi, ko sagaidīt.

-              Vai tas ir līdzīgs kaut kam tam, ko mēs ar Druvezu spēlējām, kad bijām bērni? Viņš toreiz mani tik stipri grūstīja… centās atdarināt Talutu.

-            Nu ne gluži, Latij. Tās bija bērnu spēles, toreiz jūs tikai spēlējāties, centāties tēlot pieaugušos. Toreiz jūs abi bijāt vēl jauni, ļoti jauni.

-            Taisnība, mēs bijām ļoti jauni, - Latija atzina, tagad jau juzdamās krietni vecāka. - Tās ir mazu bērnu spēlītes. Mēs jau tā sen vairs nespēlējamies. Īstenībā tagad mēs vispār vairs nespēlējamies. Pēdējā laikā ne Danugs, ne Druvezs ar mani vairs pat nesarunājas.

-             Viņi gribēs ar tevi sarunāties, - Talija sacīja. - Esmu par to pārliecināta, bet atceries: tagad tu nedrīksti ar viņiem neko daudz runāt un nekad nepaliec ar viņiem divatā.

Eila pasniedzās pēc lielās ūdens somas, kura karājās ādas siksnā uz vadža, kas bija iedzīts vienā no atbalsta stabiem. Tā bija izgatavota no milzīga brieža - megaceros - kuņģa, kas bija apstrādāts tā, lai saglabātu dabiskās ūdensnecaurlaidības īpašības. To piepildīja no apakšas, pa atveri, kuru pēc tam aizlocīja ciet un aiztaisīja. Mazs dzīvnieka priekškājas kauls ar dabisku caurumu vidū bija ielikts kā spunde, kas stiepās līdz

pat somas apakšai. Lai izveidotu snīpi ūdens liešanai, kuņģa ādas atvere tika piesieta pie kaula un ar auklu cieši notīta ap spundi.

Eila izrāva aizbāzni - plānu ādas strēmelīti, kas bija ievietota atveres caurumā un vienā vietā vairākas reizes sasieta mezglā, - un ielēja ūdeni šķidruma necaurlaidīgā grozā, kuru viņa izmantoja savas īpašās rīta tējas gatavošanai, tad iebāza mezglā sasieto ādas aizbāzni atpakaļ ūdens somas snīpi. Nokarsētais vārāmais akmens nočūkstēja, kad jaunā sieviete to iemeta ar ūdeni pielietajā grozā. Pāris reižu to apmaisījusi, lai no tā iegūtu tik lielu karstumu, cik vien iespējams, viņa to izcēla ārā, izmantojot divus plakanus kociņus, un ielika atpakaļ pavardā. Ar mitrajiem kociņiem paņēmusi nākamo uzkarsēto akmeni, Eila to ielika ūdenī. Kad ūdens sāka vārīties, jaunā zāļu sieva iemeta tajā nomērītu daudzumu jauktas zāļu tējas, kas sastāvēja no kaltētām lapām un saknītēm, bet tās galvenā sastāvdaļa bija smalki, vīnstīgām līdzīgi zeltsaknes stiebri, un atstāja, lai tēja ievelkas.

Eila ļoti rūpīgi sekoja tam, lai neaizmirstu iedzert Izas slepeno zāļu tēju. Viņa cerēja, ka spēcīgā brīnumzālīte palīdzēs arī viņas gadījumā, tāpat kā bija vairāku gadu garumā palīdzējusi Izai. Tagad Eila negribēja bērnu. Viņa vēl jutās pārāk nedroša par savu nākotni.

Saģērbusies viņa ielēja zālīšu uzlējumu savā personīgajā krūzītē, apsēdās uz paklājiņa blakus pavardam un iedzēra spēcīgo, bet diezgan rūgto tēju. Viņa jau bija pieradusi katru rītu iedzert šo rūgteno dzērienu. Tas bija viņas pamošanās laiks un daļa no jaunās sievietes rīta cēliena rituāla. Malkojot tēju, viņa pārdomāja visas tās lietas, kas šodien būs jāpaveic. Lūk, beidzot ir pienākusi šī visu gaidītā diena - Pavasara festivāls.

Eilai pats laimīgākais notikums būs vārda došanas ceremonija Fralijas mazulītei. Sīkā radībiņa bija paaugusies un atplaukusi, un vairs katru mīļu brīdi nebija jātur pie mātes krūts. Tagad jau viņa bija pietiekami stipra, lai raudātu, varēja dienas laikā viena pati pagulēt, kaut arī Fralijai vēl joprojām patika mazo meitiņu turēt sev blakus un, lai būtu vieglāk, viņa bieži izmantoja zīdaiņu nesamo ierīci. Dzērves pavarda iemītnieki pēdējā laikā jutās daudz laimīgāki ne tikai tāpēc, ka visi priecājās par mazo meitiņu, bet ari tāpēc, ka Frabeks un Krouzija bija iemācījušies sadzīvot, katru mīļu bridi savā starpā nekašķējoties. Nebija jau tā, ka pie tā pavarda vairs nav nekādu problēmu, bet viņi satika daudz labāk un Fralija bija ieņēmusi aktīvāku vidutāja lomu.

Eila bija iegrimusi domās par Fralijas meitiņu un, pacēlusi acis, ieraudzīja Raneku, kas viņu pa gabalu vēroja. Bija pienākusi tā diena, kad tumšādainais vīrietis gribēja paziņot viņu Solījumu, un pēkšņi kā zibens spēriens pārjauno sievieti atausa apskaidrība - Jondalara vārdi, ka viņš dodas prom. Tajā bridi Eila atcerējās to nakti, kad nomira Iza.

"Eila, tu nepiederi pie klana," Iza bija viņai teikusi. "Tu piedzimi pie Citiem, tu piederi viņiem. Eila, ej uz ziemeļiem. Sameklē savus ļaudis. Atrodi savu vīrieti."

Atrodi savu vīrieti… viņa risināja domu pavedienu. Reiz viņa bija domājusi, ka Jondalars būs viņas vīrietis, bet viņš dosies prom, bez viņas mēros tālu ceļu uz mājām. Jondalars viņu negribēja…

Bet Raneks gribēja. Viņa nekļuva jaunāka. Ja jau reiz viņa domā par bērna dzemdēšanu, tad to vajadzētu darīt labi drīz. Iedzērusi malciņu Izas zāļu tējas, viņa sakratīja krūzītē pēdējās dzēriena paliekas. Ja viņa pārtrauktu dzert Izas brīnumlīdzekli un dalītos Baudas veltē ar Raneku, vai tas aizsāktu viņā bērnu? Viņai to vajadzētu pamēģināt un noskaidrot. Varbūt viņai vajadzētu iziet par sievu pie Raneka? Nodibināt savu pavardu, apmesties šeit uz dzīvi un dzemdēt viņa pavarda bērnus. Vai tad viņai dzims skaisti, tumšādaini bērni ar tumšām acīm un sīkspro- gainiem matiem? Vai arī tiem būs gaiša ādas krāsa kā viņai pašai? Varētu būt gan tā, gan tā.

Ja viņa paliktu šeit un dzīvotu kopā ar Raneku, tad nebūtu tālu no klana alas. Tad viņa varētu aiziet un atvest Durku. Raneks labi izturējās pret Ridagu un varbūt neiebilstu pieņemt pie sava pavarda jauktu garu bērnu. Varbūt viņa varētu oficiāli Durku adoptēt un padarīt dēlu par Mamutu cilts locekli?

Domas par to, ka pavisam reāli būtu dēlu atgūt, izraisīja jaunajā sievietē smeldzīgas ilgas. Varbūt tas notika arī tādēļ, ka Jondalars dodas projām bez viņas? Ja viņa aizietu kopā ar Zelandoni vīrieti, tad nekad mūžā vairs savu dēlu neredzētu. Bet, ja Jondalars aizies viens pats, tad viņa vairs nekad neredzēs mīļoto vīrieti.

Eilai bija jāizdara izvēle: viņa paliks. Viņa dzīvos kopā ar Raneku. Jaunā sieviete centās apsvērt visas lēmuma pozitīvās puses, pārliecināt pati sevi, ka viņai labāk būtu palikt. Raneks ir labs vīrietis, mīl viņu un grib viņu. Un viņai patiešām šis tumšādainais vīrietis patīk. Nebūtu nemaz tik briesmīgi dzīvot kopā ar viņu. Viņai varētu būt bērni. Viņa varētu atrast Durku un atvest uz šejieni. Labs vīrietis, tuvi ļaudis, un viņa atgūtu savu dēlu. Tas bija pat vairāk, nekā Eilai jebkad sapņos rādījies. Ko gan vēl viņa varētu vēlēties? Jā, ko gan vēl, ja jau Jondalars dodas prom.

"Es viņam to pateikšu," Eila nodomāja. "Pateikšu Ranekam, ka viņš šodien var visiem paziņot par mūsu Solījumu." Bet, pieceļoties kājās un dodoties uz Lapsas pavardu, Eilas prātā bija tikai viena doma: Jondalars dosies prom bez viņas. Viņa vairs nekad Jondalaru neredzēs. Aptvērusi šo domu, Eila izjuta pār sevi nogulstam milzīgu smagumu un aizvēra acis, lai šis bēdas atvairītu.

-    Talut! Nezij! - Raneks izskrēja no būdas un meklēja vadoni un savu audžumāti. Ieraudzījis viņus, tumšādainais virietis bija tik satraukts, ka nespēja parunāt. - Viņa piekrita! Eila piekrita! Solījums! Šodien mēs dosim Solījumu! Eila un es!

Viņš pat nepamanīja Jondalaru, un, pat ja būtu pamanījis, tam vairs nebūtu nekādas nozīmes. Raneks nespēja domāt ne par ko citu kā vienīgi par to, ka viņa mīļotā sieviete, kuru viņš gribēja vairāk par visu pasaulē, ir piekritusi būt viņa sieva. Bet Nezija redzēja Jondalaru, pamanīja, kā Zelandoni vīrietis nobāl un krampjaini ieķeras velvētās ejas mamuta līkā ilkņa balstā, un redzēja sāpes viņa sejā. Beidzot, atkabinājis sažņaugtās rokas, jaunais vīrietis devās uz upi, un viņa domas pārņēma lielas skumjas. Upe bija applūdusi, ūdenslīmenis krietni cēlies. Būtu tik viegli iepeldēt tajā un ļauties, lai straume aiznes viņa ķermeni projām.

-    Mammu, es nezinu, ko šodien vilkt mugurā. Nevaru izdomāt, - Latija sūdzējās, nervozējot par savu pirmo ceremoniju, kas apstiprinās meitenes jauno statusu.

-    Paskatīsimies! - Nezija izpalīdzīgi atsaucās, pamezdama skatu uz upes pusi. Jondalars vairs nebija redzams.

28

Jondalars pavadīja visu rītu, staigādams gar upes krastu, viņa domas bija nemierīgas, un galvā nemitīgi atbalsojās Raneka priecīgie vārdi. Eila bija piekritusi. Šovakar, ceremonijas laikā, viņi paziņos savu Solījumu. Jaunais vīrietis centās sev iestāstīt, ka visu laiku jau bija to gaidījis, bet, saskāries ar to aci pret aci, saprata, ka nebija tam gatavs. Tas bija viņam nācis kā salta duša, un Jondalars nekad nebija iedomājies, ka tā jutīsies. Tāpat kā Tonolans, kad bija zaudējis Džetamio, arī Jondalars gribēja mirt.

Nezijai bija radušās pamatotas bailes. Jondalars nebija devies uz upi kāda konkrēta iemesla dēļ. Tas vienkārši bija izrādījies virziens, kuru jaunais vīrietis bija izvēlējies, bet, tiklīdz viņš nonāca pie mutuļojošās straumes, tā viņam likās dīvaini vilinoša. Šķita, ka tā piedāvāja mieru, ilgi gaidīto atvieglojumu no sāpēm, bēdām un apjukuma, un viņš vienkārši nespējā no tās ne acu atraut. Kaut kas tikpat vilinošs viņu vilka atpakaļ. Eila nebija mirusi kā Džetamio, un tikmēr, kamēr viņa bija dzīva, mazs cerību stariņš joprojām vēl kvēloja, bet vairāk par visu Jondalars baidījās par viņas drošību.

Atradis norobežotu un vientuļu stūrīti, kuru ieskāva apkārt upmalai augošie krūmi un mazi kociņi, jaunais vīrietis centās noskaņoties vakarā gaidāmo viesību mocībām, pasākumā būs iekļauta arī Eilas un Raneka Solījuma ceremonija. Viņš sev centās iestāstīt, ka ne jau šovakar Eila izies pie Raneka par sievu. Šovakar viņa tikai dos Solījumu kaut kad nākotnē dibināt ar šo vīrieti kopēju pavardu, un arī viņš pats bija devis savu solījumu. Jondalars bija solījis Mamutam palikt līdz Pavasara festivāla beigām, bet ne jau šis solījums viņu piesaistīja. Kaut arī viņam nebija ne mazākās nojausmas, kas tas varētu būt vai arī ko pats varētu darīt, jaunais Zelandoni vīrietis nevarēja aiziet, zinot, ka Eilai draud kādas nezināmas briesmas, pat ja tas nozīmētu vērot Eilas Solījuma došanu Ranekam. Ja Mamuts, kas pārzināja garu pasauli, sajuta Eilai draudošās briesmas, Jondalars varēja vienīgi gaidīt pašu ļaunāko.

Ap pusdienlaiku Eila darīja Mamutam zināmu, ka viņa sāks sagatavošanas darbus saknes ceremonijai. Viņi jau vairākas reizes bija pārrunājuši visas detaļas, līdz jaunā sieviete sajutās pietiekami droša, ka nav neko svarīgu aizmirsusi. Savākusi tīrās drēbes, mīkstu, absorbējošu briežādu un vairākas citas lietas, viņa tā vietā, lai ietu cauri piebūvei, pa ceļam devās uz ēdiena gatavošanas pavardu. Jaunā sieviete gan ļoti vēlējās satikt Jondalaru, gan cerēja, ka viņu nesatiks, un jutās vīlusies un atvieglota, kad darbarīku izgatavošanas vietā ieraudzīja tikai Vimezu. Vecais vīrs paziņoja, ka jau kopš agra rīta neesot redzējis Jondalaru, bet labprāt iedeva Eilai mazu krama gabalu, kas viņai bija nepieciešams.

Nonākusi pie upes, viņa devās gar tās krastu labu gabalu uz augšu, meklēdama tādu vietu, kura būtu viņai piemērota. Eila apstājās tur, kur mazs strautiņš ietecēja lielajā upē. Mazā ūdenstilpe bija apskalojusi klints izcilni, otrā pusē izveidojot stāvu sienu, kas pasargāja no vēja. Šo vietu norobežoja un pasargāja tikko uzplaukušu krūmu un koku aizsegs, tur bija atrodama arī sausa malka no pagājušā gada koku kritalām.

No savas vientulīgās slēptuves Jondalars vēroja upi, bet bija tik ļoti nodevies savām domām, ka īstenībā nemaz neredzēja mežonīgo, dubļaino un straujo upi. Viņš pat nebija ievērojis mainīgās ēnas, saulei pakāpjoties augstāk, un iztrūkās, kad dzirdēja kādu tuvojamies. Jaunajam vīrietim nebija noskaņojuma šajā Mamutu cilts svētku dienā ielaisties sarunā, censties būt laipnam un draudzīgam, tāpēc viņš veikli paslēpās aiz kāda krūma un gaidīja, lai paliktu nepamanīts, kamēr tas cilvēks ies garām. Ieraudzījis, ka nācēja ir Eila, kas acīmredzot bija izlēmusi šeit palikt, Jondalars jutās pavisam apjucis. Viņš prātoja, vai nevajadzētu klusām aizlavīties projām, bet Eila taču bija laba medniece. Viņš bija pārliecināts, ka jaunā sieviete viņu noteikti dzirdētu. Pēc tam viņš domāja vienkārši iznākt laukā no krūmu aizsega, atvainoties, ka bija aizgājis atviegloties, un turpināt ceļu, tomēr neizmantoja nevienu no šiem variantiem.

Cenzdamies kļūt tik neredzams, cik vien iespējams, viņš palika savā slēpnī un turpināja vērot. Viņš nespēja sev neko padarīt un novērst acis, kaut gan ļoti ātri saprata, ka Eila "gatavojas gaidāmajam vakara rituālam, domādama, ka ir pilnīgi viena. Sākumā Jondalars vienkārši bija aizrāvies ar sievietes klātbūtni, bet vēlāk jau izbaudīja sevišķu sajūsmu. Viņam radās tāda izjūta, ka tas ir jāredz.

Izmantojot uguns akmeni un krama gabalu, Eila ātri aizkūra uguni un ielika karsēties vārāmos akmeņus. Viņa gribēja veikt savu attīrīšanos tik precīzi, cik vien iespējams, lai tas līdzinātos klana rituālam, bet no dažām izmaiņām nebija iespējams izvairīties. Jaunā sieviete bija apsvērusi iespēju aizkurt uguni, izmantojot klana metodi, - virpināt plaukstās sausu koka nūjiņu pret plakanu koka gabalu, līdz uzšķīļas karsta dzirkstele. Bet klanā sievietes nedrīkstēja pārnēsāt uguni vai iekurināt to rituāla nolūkiem, un tā nu Eila nolēma: ja jau viņai tāpat nākas pārkāpt tradīciju un pašai aizkurt uguni, tad jau viņa var arī izmantot savu uguns akmeni.

Tomēr sievietēm bija atļauts izgatavot nažus un citus akmens darbarīkus, ja vien šie rīki netika lietoti kā medību ieroči, jo tos viņas nedrīkstēja izgatavot. Eila bija nolēmusi, ka viņai nepieciešams jauns amuletu maisiņš. Izrotātais Mamutu cilts maisiņš, ko viņa tagad nēsāja pakārtu kaklā, nebija īsti piemērots klana rituālam. Lai izgatavotu autentisku klana amuletu maisiņu, Eilai bija nepieciešams klana nazis, tieši tāpēc viņa bija lūgusi Vimezam iedot kādu veselu krama gabala sagatavi. Pameklējusi upes malā, jaunā sieviete atrada ūdens noskalotu oli apmēram dūres izmērā, kuru izmantos par āmurakmeni. Ar šo oli viņa noskaldīja krītaini pelēkā, mazā krama gabala ārējo čaulu, lai sagatavotos izveidot no tā vajadzīgo formu. Jau labu laiku Eila pati nebija izgatavojusi nevienu darbarīku, bet viņa nebija aizmirsusi tehniku un drīz vien aizrāvās ar savu nodarbi.

Kad viņa bija darbu beigusi, tumši pelēkais, spīdīgais akmens bija ieņēmis aptuveni ovālu cilindra formu ar plakanu virsmu. Izpētījusi to, viņa noskaldīja vēl vienu šķembu, tad, uzmanīgi nomērķējusi, noskaldīja vienu robiņu no plakanās virsmas šaurā, ovālā gala, lai sagatavotu uzsituma vietu. Pagriezusi akmeni, lai novietotu to pareizā leņķī, viņa uzsita pa to vietu, kuru bija iezīmējusi. Atšķēlās diezgan bieza plēksne, kam bija tāda pati forma kā iepriekš izveidotajam ovālajam galam, un tā mala bija tik asa kā žilete.

Kaut arī jaunā sieviete izmantoja vienīgi āmurakmeni, viņa darīja to viegli un ar profesionālu veiklību un bija izgatavojusi labu, lietojamu, asu nazi, ar kuru apieties bija nepieciešams ļoti uzmanīgi un precīzi, bet Eilai nebija nodoma to saglabāt. Šis nazis bija domāts turēšanai rokā, tam nebija spala, un tagad viņai bija pieejami tik daudz un dažādi kvalitatīvi darbarīki, pārsvarā visi ar spalu, ka nebija nekādas vajadzības paturēt klana nazi, tas bija nepieciešams tikai maisiņa izgatavošanai.

Nemaz neapstājoties, lai padarītu ļoti aso naža malu trulāku un būtu vieglāk un drošāk to paņemt rokās, viņa nogrieza garu un tievu strēmeli no līdzpaņemtās briežādas un pie gala nošņāpa mazu aplīti. Tad atkal paņēma āmurakmeni. Pēc tam kad viņa bija rūpīgi atskaldījusi vēl pāris krama plēkšņu, nazis bija kļuvis par īlenu ar asu galu. To viņa izmantoja, lai izdurtu caurumiņus pa visu ādas aplīša perimetru, un tad izvēra tiem cauri ādas siksniņu.

Noņēmusi grezno maisiņu, kas karājās viņai ap kaklu, un atsējusi mezglu, Eila izbēra rokā savus dārgos talismanus - zīmes no viņas totēma. Pirms viņa ielika tos jaunajā, daudz vienkāršākajā klana stila maisiņā, jaunā sieviete tos kādu bridi papētīja, piespieda pie krūtīm, tad ievietoja tos tajā un cieši savilka siksniņu. Viņa bija pieņēmusi lēmumu palikt kopā ar Raneku un dzīvot Mamutu cilti, bet necerēja saņemt zīmi no Alu Lauvas, kas apliecinātu viņas lēmuma pareizību.

Pabeigusi darbu ar amuletiem, Eila devās pie upes, iesmēla ūdeni vārāmajā grozā un iemeta tajā ugunskurā uzkarsētos vārāmos akmeņus. Vēl bija pārāk agrs pavasaris, lai upmalā atrastu putojošo ziepju sakni, un šis apvidus bija pārāk klajš, lai tajā augtu kosas papardes, tās parasti auga mitrās un ēnainās vietās. Viņai bija jāatrod alternatīva tradicionālajiem klana attīrīšanās līdzekļiem.

Pēc tam kad Eila bija karstajā ūdenī iemetusi saldi smaržojošos izkaltētos coelanthus ziedus, viņa tam pievienoja arī meža papardes lapas un dažas ozolītes, kuras bija salasījusi pa ceļam, un pāris bērza zariņu ar zaļiem pumpuriem, kas smaržoja pēc ziemcietēm, un nolika novārījumu malā. Jaunajai zāļu sievai bija nācies ilgi lauzīt galvu, lai izlemtu, ar ko aizstāt blusu un utu iznīcināšanas līdzekli, kuru izgatavoja no skābi saturošo paparžu novārījuma. Kā izrādījās, to viņai netīšām pateica Nezija.

Ātri izģērbusies un paņēmusi abus cieši nopītos grozus ar šķidrumu, Eila devās uz upi. Vienā no tiem atradās jauki smaržojošais uzlējums, kuru sieviete tikko bija pagatavojusi, otrajā - sasmacis urīns.

Reiz Jondalars bija lūdzis Eilai parādīt viņam klana metodi krama darbarīku gatavošanai un bija patīkami pārsteigts, bet viņam patika vērot, kā Eila strādā ar mierīgu pārliecību un profesionalitāti, iedomājusies, ka atrodas vienatnē. Viņa strādāja bez kaula āmuriem un caurumsitēja, bet viņai ātri izdevās uztaisīt tos darbarīkus, kuri bija nepieciešami. No malas tas izskatījās ļoti viegli, bet Jondalars šaubījās, vai pats spētu izgatavot tik labus darbarīkus, ja lietotu vienīgi āmurakmeni. Viņš zināja, ka tam nepieciešama milzīga koncentrēšanās spēja, tomēr Eila bija stāstījusi, ka klana darbarīku meistars, no kura viņa bija apguvusi amatu, bijis daudz lielāks lietpratējs par viņu pašu. Tagad Jondalars sāka novērtēt plakangalvju darbarīku izgatavošanas iemaņas.

Jaunā sieviete ļoti ātri izgatavoja ari ādas maisiņu. Vienkāršais maisiņš bija ne tikai izturīgs, tā izgatavošanas tehnika savā ziņā bija ģeniāla. Kad Jondalars vēroja, kā Eila savā maisiņā saliek sev dārgos talismanus un kā viņa ar tiem apietas, viņš sāka saprast, ka ap jauno sievieti virmo melanholiska noskaņa, skumju un bēdu aura. Viņai vajadzētu būt prieka pilnai, tomēr viņa izskatījās nelaimīga. Taču viņam tā droši vien tikai likās.

Jondalaram aizrāvās elpa, kad Eila sāka izģērbties, un, ieraugot viņas pilnīgo un nobriedušo, skaisto augumu, jaunais vīrietis izjuta tādu vajadzību pēc viņas, kas gandrīz bija stiprāka par viņa veselo saprātu. Bet, atcerējies savu vārdos neaprakstāmo uzvedību pēdējā reizē, kad viņam šī vēlēšanās bija uznākusi, viņš apvaldīja to. Ziemas laikā Eila atkal bija atsākusi pīt matus mazās bizītēs, kā to darīja arī Dīgija, un, kad viņa atlaida matus kuplā vilnī, Jondalars atcerējās pirmo reizi, kad bija redzējis šo sievieti kailu, - tas bija noticis ielejā, pašā vasaras svelmes kulminācijā; toreiz Eila bija zeltaini iedegusi, skaista un slapja pēc peldes. Viņš sev centās iestāstīt neskatīties, un, sievietei iebrienot upē, viņam bija visas iespējas klusām aizlavīties projām, bet pat arī tad, ja no tā būtu atkarīga viņa dzīvība, Jondalars nebūtu izkustējies no vietas.

Eila uzsāka attīrīšanās rituālu, izmantojot sasmakušo urīnu. Amonjaku saturošais šķidrums bija spēcīgs un stipri smirdēja, bet tas izšķīdināja uz viņas ādas sakrājušos taukus un matos esošo eļļu, kā ari nogalināja visus insektus - blusas un utis, kas varbūt tur bija uzkrājušās. Urīns pat nedaudz padarīja viņas matus gaišākus. Upes ūdens, kurā vēl joprojām peldēja ledus vižņi, bija ledusauksts, bet aukstuma šoks bija enerģiju atjaunojošs un mutuļojošais, dūņainais un smilšainais upes ūdens pat pie mierīgā krasta aizskaloja prom netīrumus, taukus un aso amonjaka smaku.

No bēršanas un aukstā ūdens sievietes ķermenis kļuva sārts, un, iznākusi no upes, viņa drebēja, bet saldi smaržojošais ziedu uzlējums vēl joprojām bija silts, un pēc ieziešanas ādā un matos tas saziepējās bagātīgās un glumās putās. Šoreiz Eila devās noskaloties uz dīķi, kas bija izveidojies pie strauta ietekas upē, tajā bija mazāk dubļains ūdens nekā pašā upē. Iznākusi no ūdens, viņa ietinās mīkstā briežādā, lai apžūtu, kamēr ar cietu zariņu un mamuta kaula ķemmi izsukāja samudžinātos matus. Bija tik laba sajūta būt atkal tīrai un svaigai.

Kaut ari Jondalars izmisīgi vēlējās Eilai pievienoties un sagādāt viņai baudu, viņš izjuta zināmu apmierinājumu, vienkārši veldzējot acis. Tas bija kas vairāk nekā vienkārši skatīties uz viņas daiļo augumu, kas bija veidots ar sievišķīgiem apaļumiem, tajā pašā laikā tvirts, ar skaidri izteiktiem muskuļiem, kas liecināja par spēku. Vīrietim patika viņu vērot, redzēt Eilas plastiskās kustības, skatīties, kā viņa viegli un meistarīgi darbojas. Iekurot uguni vai gatavojot kādu darbarīku, viņa konkrēti zināja, kas darāms, un neveica nevienu lieku kustību. Jondalars allaž bija apbrīnojis viņas spējas, prasmi un gudrību. Tā bija daļa no šīs sievietes pievilcības, kas tik ļoti viņu piesaistīja. No visas emociju gammas viņam pietrūka tieši viņas klātbūtnes, un Eilas vērošana zināmā mērā kompensēja šo trūkumu.

Jaunā sieviete jau gandrīz bija saģērbusies, kad jaunā vilka "jip-jip" izdotā skaņa lika viņai pacelt galvu un pasmaidīt.

-    Vilk! Ko tu tur dari? Vai tu aizmuki no Ridaga? - viņa jautāja, kad kucēns, priecīgs un satraukts, ka atradis savu mammu, uzlēca viņai virsū, lai sasveicinātos. Kamēr Eila savāca mantas, viņš sāka izošņāt apkārtni.

-    Nu, Vilk, kad esi mani atradis, tagad varam doties mājās. Nāc nu! Vilk, ejam mājās! Ko tur dari tajos krūmos… Jondalar!

Eila bija kā ar ūdeni aplieta, kad atklāja, ko jaunais vilks bija krūmos atradis, un Jondalars bija pārāk samulsis, lai izteiktu kaut vai vārdu, tomēr viņa acis un skatiens runāja daudz skaidrāk par vārdiem. Eila nespēja noticēt tam, ko bija ieraudzījusi. Jondalars centās paskaidrot.

-     Es… ē… gāju garām un… ē…

Viņš vairs neteica ne vārda, pat nepacenties pabeigt savu neveiklo atvainošanos, pagriezās un veikli devās prom. Eila gāja uz apmetni viņam pa pēdām daudz lēnākā solī, lēni vilkdamās augšā pa nogāzi uz mītnes pusi. Jondalara uzvedība bija viņu samulsinājusi. Tagad jau viņa vairs nebija pārliecināta par to, cik ilgi viņš tur bija stāvējis, bet skaidri zināja, ka vīrietis bija viņu vērojis, bet nesaprata, kāpēc viņam bija jāslēpjas. Viņa nezināja, ko domāt, bet, iegājusi būdā caur piebūvi, nonākot tieši pie Mamuta pavarda, viņa tur atrada šamani, kas palīdzēs pabeigt viņas gatavošanos ceremonijai. Eiļa atcerējās, kā Jondalars bija uz viņu skatījies.

Zelandoni vīrs tūdaļ neatgriezās apmetnē. Viņš nebija pārliecināts, vai tā uzreiz spēs paskatīties acīs Eilai vai kādam citam. Uzgājis uz taciņas, kas no upes veda uz mītni, viņš pagriezās un devās atpakaļ, un drīz vien jau bija nonācis tajā pašā slēptajā stūrītī, kurā jau iepriekš bija uzturējies.

Piegājis pie mazā ugunskura paliekām, viņš pielika pie tām roku un sajuta siltumu, kas vēl arvien no tā kvēloja; aizvēris acis, vīrietis atcerējās ainu, ko bija slepeni vērojis. Atvēris acis, viņš pamanīja krama kodolu, kuru Eila bija atstājusi, un pacēla, lai to izpētītu. Tad viņš ieraudzīja skaidas un plēksnītes, ko jaunā sieviete bija atskaldījusi, un dažas no tām pielāgoja atpakaļ pie krama gabala, lai vēl pamatīgāk izpētītu procesu. Blakus ādas strēmelēm viņš pamanīja īlenu. Paņēmis to rokās, krama apstrādes meistars to pamatīgi izpētīja. Tas nebija izgatavots tādā tehnikā, kādā viņš pats bija pieradis strādāt. Tas izskatījās pārāk vienkāršs, gandrīz vai primitīvs, bet bija labs un lietojams darbarīks. Un īlens bija ari ļoti ass, Jondalars pat sagrieza pirkstu.

Darbarīks, kuru Eila bija izgatavojusi, atgādināja viņam pašu tā taisītāju, tas zināmā mērā bija tāda pati mīkla kā viņa mīļotā sieviete, kas sastāvēja no vienām vienīgām pretrunām - no nevainīgas vaļsirdības, kas bija klāta noslēpumainā plīvurā; vienkāršības, kas balstījās uz senām zināšanām; godīga naivuma, ko ietvēra pieredzes bagātība un dziļums. Jondalars nolēma šo instrumentu paturēt, lai tas mūžam viņam atgādinātu Eilu, un ietina aso darbarīku pamestajās ādas strēmelēs.

Svētku maltīte tika ieturēta siltā pēcpusdienā mītnes iekšpusē, pie ēdienu gatavošanas pavarda, bet velvētās ieejas priekškars un pat jaunās piebūves priekškars bija pacelts un atsiets, lai iekšā ieplūstu svaigais pavasara gaiss. Daudzi svētku pasākumi parasti notika laukā, īpaši visādas spēles un sacensības - cīkstēšanās šķita pats iecienītākais pavasara sporta veids, arī dziedāšana un dejošana.

Ļaudis apmainījās ar dāvaniņām, novēlēja cits citam laimi, veiksmi un labu prātu, lai godinātu Lielo Zemes Māti, kas atkal bija zemei atnesusi dzīvību un siltumu, lai izrādītu atzinību zemes veltēm, kuras Viņa tik dāsni bija piešķīrusi. Dāvanas parasti sastāvēja no maziem nieciņiem - tādiem kā jostas, nažu makstis, dzīvnieku zobi ar izurbtiem caurumiņiem, kuros bija ievērta aukliņa vai kāds piekariņš, vai kreļļu virtenes, kuras varēja lietot tādas, kādas tās ir, vai izmantot tērpu rotāšanai. Šogad viena no iecienītākajām dāvanām bija pavediena vilcējs, tas tika dots un saņemts pretim kopā ar adatu kastītēm, maziem, izdobtiem mamutu vai putnu kaulu stobriņiem, kuros tos uzglabāt. Nezija bija izgatavojusi pirmo, kuru uzglabāja, iespraustu četrkantīgā mamuta ādas gabaliņā savā izrotātajā šujampiederumu maisiņā, un šujot izmantoja kā uzpirksteni. Vairāki citi ļaudis bija no viņas šo ideju aizņēmušies.

Uguns akmeņi, kas nu bija katra pavarda īpašumā, tika uzskatīti par neaizskaramiem un maģiskiem un tika glabāti speciālā nišā kopā ar Mātes figūriņu, bet Barzeks citiem uzdāvināja vairākus iekuru komplektus, ko pats bija pagatavojis un izdomājis; tie tika novērtēti ar lielu atsaucību. Šos pagatavotos komplektiņus varēja ērti paņemt līdzi, un tajos ietilpa tādi materiāli kā pūkainas šķiedras, sasmalcināti un izkaltēti zvēru mēsli un koka skaidas, tos īpaši viegli bija aizdedzināt ar dzirksteli, kas izšķīlās no uguns akmens, un tur bija paredzēta vieta arī pašam uguns akmenim un krama gabalam, tie ceļojumos bija īpaši ērti.

Tuvojoties vakaram un vēsākam vējam, apmetnes ļaudis paņēma sev līdzi siltās izjūtas un aizvēra biezos, aukstumnecaurlaidīgos priekškarus. Bija pienācis laiks saposties svētkiem, veikt pēdējo izrotāšanos, piepildīt kausus ar iemīļoto dzērienu - jestro Taluta bouzu vai zāļu tēju. Sagatavojušies visi devās pie Mamuta pavarda, lai sāktu Pavasara festivāla nopietnāko daļu.

Eila un Dīgija pamāja Latijai, lai meitene nāk sēdēt pie viņām; Latija jau gandrīz vai piederēja pie viņu pulciņa, tikpat kā bija jauna sieviete. Meitenei paejot garām, Danugs un Druvezs skatījās uz viņu ar nepierastu kautrību. Iztaisnojusi plecus un augstu pacēlusi galvu, Latija atturējās no runāšanas ar puišiem. Jauno vīriešu acis sekoja meitenei līdzi. Apsēdusies pa vidu abām jaunajām sievietēm, Latija pasmaidīja, saju- tusies ļoti īpaša, ka ir nokļuvusi tajā vietā, kur viņai pienākas būt.

Bērnībā Latija abiem puikām bija bijusi rotaļu biedrene un draudzene, bet tagad viņa vairs nebija bērns, ne arī meitene, kuru jaunie puiši varēja neievērot un noniecināt. Viņa bija iegājusi maģiski pievilcīgajā, nedaudz draudīgajā, bet, kopumā ņemot, noslēpumainajā sieviešu pasaulē. Viņas augumam bija mainījušās formas, un meitenes ķermenis, tikai kādam paejot garām, varēja atsaukties nekontrolējamām jūtām. Pat uz viņu vērsts tiešs skatiens varēja būt mulsinošs.

Bet pats biedējošākais jaunajiem puišiem bija uzzināt tādu lietu, par ko iepriekš bija tikai dzirdējuši, ka no meitenes ķermeņa nāk ārā asinis, tas notika bez neviena ievainojuma un ievērojamām sāpēm, un nesaprotamā kārtā tieši tas ļāva viņai piesaistīt Mātes maģiju. Puiši gan nezināja, kā tas notiek, bet zināja, ka kādu dienu Latija sava ķermeņa iekšienē radīs jaunu dzīvību; kādu dienu Latijai dzims bērni. Bet vispirms kādam vīrietim bija jāpadara viņa par sievieti. Tāda būs arī viņu loma - protams, ne jau ar Latiju, viņa bija māsa, māsīca un pārāk tuva radiniece. Bet kādu dienu, kad puiši kļūs vecāki un pieredzējušāki, viņus varēs izvēlēties šim atbildīgajam uzdevumam. Kaut arī sieviete asiņo, viņa nevar dzemdēt bērnus, kamēr vīrietis nav viņu padarījis par sievieti.

Gaidāmā Vasaras sapulce abiem jaunekļiem ieviesīs zināmu apgaismību, īpaši jau Danugam, jo viņš bija vecāks. Puišus uz to nespieda, bet, kad viņi būs gatavi, tad atradīsies tādas sievietes, kas veltīs sevi, lai šajā gadalaikā godātu Māti un būtu jaunekļiem pieejamas, lai dotu tiem pieredzi un iemācītu viņiem noslēpumainos sievietes mīlas priekus.

Grupas vidū iznāca Talija, kurai rokās bija Runas vāle; vadone to pakratīja un gaidīja, līdz ļaudis apklusīs. Pievērsusi visu apmetnes iemītnieku uzmanību, Talija nodeva izrotāto Runas vāli Talutam, kas bija tērpies visās regālijās, ari mamuta ilkņu galvasrotā. Parādījās Mamuts, ģērbies krāšņi izgreznotā, baltā ādas apmetnī. Rokās viņš turēja meistarīgi veidotu koka spieķi, kas šķita darināts no viena gabala, - viens tā gals bija sakaltis, sauss koka zars, bet otrs bija sazēlis ar zaļiem pumpuriem un mazām lapiņām. Mamuts to atdeva Talijai. Kā sieviešu līnijas vadonei viņai bija jāatklāj Pavasara festivāls. Pavasaris bija sieviešu gadalaiks - dzimšanas un jaunas dzīves laiks; visa jaunā pirmsākums. Pacēlusi divdaļīgo spieķi sev virs galvas, apklusinādama ļaudis, lai panāktu lielāku efektu, Talija to strauji nolaida pār celi un pārlauza uz pusēm, tādējādi simbolizējot vecā gada beigas un jaunā sākumu, un atklāja vakara ceremoniju daļu.

- Visu pagājušo gadu Māte mums bija pavērsusi savu labvēlīgo vaigu, - Talija iesāka savu sakāmo. - Mums ir tik daudz, ko svinēt, ka būs grūti noteikt, kuru nozīmīgu notikumu izmantot par atskaites punktu, lai atzīmētu gada skaitīšanas sākumu. Eila tika pieņemta Mamutu ciltī, tā ka mums ir jauna sieviete; Māte ir izvēlējusies sagatavot Latiju ieiešanai sievietes kārtā, tā ka drīz mūsu pulciņam pievienosies vēl viena sieviete. - Eila bija pārsteigta, ka viņu pieskaitīja un pieminēja. - Mūsu apmetnē ir piedzimusi jauna meitenīte, kam jādod vārds, tā jāpieskaita un vēl jāpaziņo, ka izveidojusies kāda jauna ģimene. - Jondalars aizvēra acis un norija siekalas. Talija turpināja: - Esam izdzīvojuši šo ziemu sveiki un veseli, ir pienācis laiks sākt jaunu ciklu.

Kad Jondalars pacēla acis, viņš ieraudzīja, ka Taluts ir iznācis priekšā un paņēmis rokās Runas vāli. Jaunais vīrietis pamanīja, ka Nezija dod signālu Latijai. Piecēlusies kājās, meitene nervozi uzsmaidīja abām jaunajām sievietēm, kuras viņai bija likušas justies tik droši, un piegāja pie ugunīgi sarkanmatainā sava pavarda vīrieša. Taluts viņai uzmundrinoši un mīļi uzsmaidīja. Latija redzēja, ka Vimezs stāv blakus viņas mātei. Arī vecā vīra smaids, kaut ari ne tik sirsnīgs kā Talutam, bija pilns lepnuma un mīlestības uz savu māsasmeitu un savu mantinieci, kas drīz kļūs par sievieti. Tas viņiem visiem bija svarīgs brīdis.

-     Ar lepnumu paziņoju, ka Latija, Lauvas pavarda pirmā meita, ir gatava kļūt par sievieti, - Taluts pasludināja, - un daru visiem zināmu, ka šīgada Vasaras sapulcē viņa tiks iekļauta Pirmās baudas rituāla pretendentu sarakstā.

Mamuts piegāja pie meitenes un pasniedza viņai kādu priekšmetu. - Latij, šī būs tava muta, - šamanis sacīja, - kur apmesties Mātei, kad kādu dienu tu nodibināsi savu pavardu. Glabā to drošā vietā.

Paņēmusi izgrebto mamuta kaula figūriņu, Latija devās atpakaļ uz savu vietu un iepriecināti rādīja savu mutu blakus sēdošajiem. Eilu tā ieinteresēja. Viņa zināja, ka to ir izgatavojis Raneks, jo arī viņai pašai bija tāda līdzīga figūriņa, un, atceroties vārdus, kas tika pateikti, jaunā sieviete sāka aptvert, kāpēc vīrietis viņai bija to iedevis. Eilai bija vajadzīga muta, lai kopā ar Raneku nodibinātu savu pavardu.

-    Raneks ir centies izveidot kaut ko jaunu, - Dīgija komentēja, aplūkodama sievietes-putna figūriņu. - Nekad tādu iepriekš neesmu redzējusi. Tā ir ļoti neparasta. Neesmu pārliecināta, vai to saprotu. Manējā izskatās vairāk pēc sievietes.

-     Arī man viņš uzdāvināja tādu pašu figūriņu kā Latijai, - Eila ieminējās. - Es to uztveru gan kā sievieti, gan putnu, tas atkarīgs no tā, kā uz to skatās. Paņēmusi rokās Latijas mutu, Eila to pagrieza un aplūkoja no dažādiem skatpunktiem un perspektīvām. Raneks sacīja, ka gribējis panākt, lai šī figūriņa atspoguļo Māti Viņas gara veidolā.

-Jā. Tagad, kad tu man to parādi, es to redzu, - Dīgija piekrita. Viņa atdeva mazo figūriņu Latijai, kas to uzmanīgi iekļāva plaukstās.

-    Man tā patīk. Tā nav tāda kā citām, un tas nozīmē ko īpašu, - Latija atzina, priecādamās par to, ka Raneks viņai izgatavojis unikālu mutu. Kaut arī Raneks nav dzīvojis pie Lauvas pavarda, arī viņš skaitījās Latijas brālis, bet viņš bija daudz vecāks par Danugu, tāpēc sevi vairāk uzskatīja par meitenes tēvoci, nevis brāli. Latija ne vienmēr Raneku saprata, bet meitene viņu cienīja un zināja, ka Mamutu cilts viņu augsti vērtē kā kaula riku meistaru. Viņai būtu patikusi jebkura muta, kuru Raneks viņai pagatavotu, bet meitene priecājās, ka tēvocis viņai uztaisījis tādu pašu mutu kā Eilai. Tikai Eilai viņš dāvinātu tādu savu darbu, kuru pats uzskatītu par vislabāko.

Bija jau sākusies Fralijas meitiņas vārda došanas ceremonija, un visas trīs jaunās sievietes pievērsa tai uzmanību. Eila pazina mamuta kaula plāksni ar iegrieztām zīmēm, kuru Taluts turēja paceltu, un uz brīdi izjuta bažas, atcerēdamās savu pieņemšanu ciltī. Bet šī ceremonija acīmredzot tika uzskatīta par ļoti pierastu. Mamutam jāzina, kas jādara. Vērojot, kā Fralija pasniedz pareģim un Lauvas apmetnes vadonim savu bērnu, jaunā sieviete pēkšņi atcerējās kādu citu vārda došanas ceremoniju. Arī toreiz bija pavasaris, tikai tad viņa pati bija stāvējusi Fralijas vietā kā māte un ar bailēm sniegusi savu bērnu, gaidīdama to pašu ļaunāko.

Eila dzirdēja Mamutu sakām: - Kādu vārdu tu esi šim bērnam izvēlējusies? - Un dzirdēja Fraliju atbildam: - Viņa tiks saukta par Bektiju. - Bet savās domās jaunā sieviete dzirdēja Krebu sakām: "Durks. Zēna vārds būs Durks."

Eilas acīs parādījās asaras, kad viņa atkal izjuta pateicību un atvieglojumu par to, ka Brūns bija viņas dēlu pieņēmis klanā un Krebs bija devis viņam vārdu. Pacēlusi acis, Eila pamanīja Ridagu, kas sēdēja citu bērnu pulciņā un turēja klēpī Vilku, vērodams viņu ar tādām pašām lielām, brūnām un senatnīgām acīm, kas tik ļoti atgādināja Durku. Jaunā sieviete atkal izjuta milzīgas ilgas pēc sava dēla, bet tad pēkšņi pār viņu nāca atklāsme: Durks ir jauktu garu bērns, tāpat kā Ridags, bet viņš ir piedzimis klanā, klans viņu pieņēma, deva vārdu un izaudzināja. Viņas dēls piederēja pie klana, bet viņa pati klanam bija mirusi. Nodrebinājusies Eila centās no šīm domām atbrīvoties.

Zīdaiņa sāpju kliedziens pievērsa Eilas uzmanību ceremonijai. Bērna rociņā ar asu nazi tika izdarīts iegriezums un asins zīme uzvilkta uz mamuta kaula plāksnes. Bektijai tika dots vārds, un meitenīti pieskaitīja Mamutu ciltij. Mamuts uz mazās rociņas brūces uzlēja svilinošu šķidrumu, likdams mazajai radībiņai, kas līdz šim vēl nebija iepazinusi sāpes, iekliegties vēl skaļāk; bet dusmīgais, uzstājīgais brēciens izraisīja Eilai smaidu. Par spīti priekšlaicīgajai nākšanai pasaulē, mazulīte tagad bija attīstījusies par veselīgu un spēcīgu zīdaini. Viņai pat pietika spara un apņēmības paraudāt. Fralija turēja rokās Bektiju tā, lai visi to varētu apskatīt, pēc tam, samīļodama meitiņu, augstā un patīkamā balsī nodziedāja tai priecīgu un nomierinošu dziesmiņu, kas zīdaini padarīja rāmu. Kad šī ceremonija bija beigusies, Fralija atgriezās savā vietā blakus Frabekam un Krouzijai. Pēc neilga brīža Bektija atkal sāka raudāt, bet mazulītes kliegšana tikpat ātri norima, jo viņa tika pienācīgi un mīļi nomierināta.

Dīgija piebikstīja Eilai, un viņa saprata, ka ir pienācis laiks. Tagad bija viņas kārta. Jauno sievieti izsauca iziet plāna vidū. Vienu īsu brīdi Eila juta, ka kājas viņai vairs neklausa. Pēc tam viņa gribēja aizmukt, bet nebija jau - kur. Viņa negribēja dot Ranekam šo Solījumu, viņa gribēja Jondalaru, gribēja lūgties Zelandoni vīrietim, lai viņš neaiziet prom bez viņas, bet, pacēlusi acis un ieraudzījusi Raneka dedzīgo, laimīgo un smaidošo seju, Eila dziļi ievilka elpu un piecēlās kājās. Jondalars viņu negribēja, un viņa bija teikusi Ranekam, ka dos šo Solījumu. Jaunā sieviete negribīgi piegāja pie apmetnes abiem vadoņiem.

Tumšādainais vīrietis vēroja Eilu tuvojamies, nākam ārā no ēnas un nostājamies centrālā pavarda gaismā, un viņam aizrāvās elpa. Viņai mugurā bija gaišais ādas tērps, ko bija uzdāvinājusi Dīgija, - tas, kas viņai tik ļoti piestāvēja, jaunās sievietes mati nebija sapīti bizītēs vai sasieti mezglā, ne arī sataisīti kādā no Mamutu sievietēm raksturīgajām sasukām, kuras rotāja krellītes un dažādi ornamenti. Izrādot godbijību pret klana saknes ceremoniju, Eila bija brīvi izlaidusi matus, un kuplie, mirdzošie matu viļņi brīvi krita pār sievietes pleciem un pavarda gaismā mirdzēja, tie ar zeltainu oreolu ieskāva viņas smalki veidoto daiļo seju. Tajā brīdī Raneks bija pārliecināts, ka viņa ir Mātes iemiesojums, iedzimusi ideālā Gara sievietes ķermenī. Viņš tik ļoti gribēja iegūt šo sievieti, ka izjuta gandrīz vai fiziskas sāpes un ilgas, un nespēja noticēt, ka šajā vakarā notiekošais ir īstenība.

Raneks nebija vienīgais, kas sajūsminājās par Eilas daiļumu. Jaunajai sievietei ieejot pavarda liesmu apspīdētajā laukumā, visi ļaudis jutās pārsteigti. Mamutu cilts apģērbs, bagātīgā elegance, un vienreizīgā matu dabiskā rota veidoja aizgrābjošu kombināciju, kuru vēl vairāk pastiprināja uguns dramatiskais atspulgs. Taluts prātoja par to vērtību, kādu Eila atnesīs Lauvas apmetnei; Talija bija apņēmusies noteikt ļoti augstu līgavas pūru, kaut arī pusi no tā būs jāziedo viņai pašai; tas bija jādara tā stāvokļa dēļ, kuru Eila piešķirs visai apmetnei. Mamuts savukārt bija pārliecināts, ka jaunās sievietes liktenis ir izlemts un viņai kaut kādā svarīgā veidā būs jākalpo Mātei, atzīmēja viņas instinktīvo laika izjūtu, dabiskās garīgās dotības un zināja: kādu dienu viņa kļūs par ietekmīgu spēku, ar kuru visiem būs jārēķinās.

Bet neviens neizjūta Eilas klātbūtnes iespaidu tik ļoti kā Jondalars. Viņš, tāpat kā Raneks, šķita apžilbis no jaunās sievietes daiļuma. Jondalara māte bija bijusi cilts vadone, pēc tam arī viņa brālis; Dalanars bija nodibinājis jaunu apmetni un kļuvis par tās vadoni, un Zolena bija sasniegusi augstāko zelandoni stāvokli starp tiem, kas kalpo Mātei. Viņš bija izaudzis starp savu ļaužu dzimušiem vadoņiem un sajuta tās īpašības, kuras izjuta ari Lauvas apmetnes vadoņi un šamanis. It kā kāds būtu iesitis viņam pa vēderu tā, ka aizraujas elpa, Jondalars pēkšņi aptvēra, ko ir zaudējis.

Tiklīdz Eila bija nostājusies blakus Ranekam, Talija iesāka ceremoniju.

-     Ranek no Mamutu cilts, Lauvas apmetnes Lapsas pavarda dēls, tu esi lūdzis Eilai no Mamutu cilts, Lauvas apmetnes Mamuta pavarda meitai, kuru aizsargā Alu Lauvas gars, savienoties kopā ar tevi, uzsākt kopdzīvi un nodibināt kopīgu pavardu. Vai tā ir taisnība, Ranek?

-    Jā, tā ir taisnība, - tumšādainais vīrietis atbildēja, pēc tam ar neviltotu prieka pilnu smaidu pagriezās pret Eilu.

Taluts uzrunāja Eilu: - Eila no Mamutu cilts, Lauvas apmetnes Mamuta pavarda meita, kuru aizsargā Alu Lauvas gars, vai piekriti šai savienībai ar Raneku no Mamutu cilts, Lauvas apmetnes Lapsas pavarda dēlu?

Eila aizvēra acis un norija siekalas, pirms atbildēja. - Jā, - viņa beidzot izmocīja tik tikko sadzirdamā balsī. - Es piekrītu.

Jondalars, kas sēdēja ar muguru pret mītnes sienu, aizvēra acis un sakoda žokļus tā, ka deniņi sāka pulsēt. Tā bija viņa paša vaina. Ja viņš nebūtu Eilu paņēmis ar spēku, tad varbūt tagad viņa nesolītos Ranekam? Bet viņa jau bija aizgājusi pie Raneka un pārgājusi uz šī vīrieša gultu. No pašas pirmās dienas, kad Eilu pieņēma Mamutu ciltī, viņa bija gulējusi Raneka gultā. Nē, viņam bija jāatzīst, ka gluži tā nu nebija. Pēc tās pirmās nakts viņa vairs nebija gulējusi kaula rīku meistara gultā, tad viņiem abiem izraisījās tas muļķīgais strīds, un viņš pats pameta Mamuta pavardu. Kāpēc viņi bija sastrīdējušies? Viņš taču nedusmojās uz Eilu, bet vienkārši par viņu uztraucās. Tad kāpēc gan viņš bija atstājis Mamuta pavardu?

Talija pagriezās pret Vimezu, kas stāvēja blakus Ranekam un Nezijai. Eila pat nebija viņu pamanījusi. - Vai tu piekriti Lapsas pavarda dēla un Mamuta pavarda meitas savienībai?

-     Es pieņemu šo savienību un to apsveicu, - Vimezs atbildēja.

-     Un tu, Nezij? - Taluts vaicāja. - Vai tu piekriti sava dēla Raneka un Eilas savienībai, ja tiek noteikts piemērots līgavas pūrs?

-     Es piekrītu šai savienībai, - sieviete atbildēja.

Pēc tam Taluts uzrunāja veco vīru, kas bija apstājies blakus Eilai.

-    Mamutu cilts Garu meklētāj; tu, kas esi atteicies no sava pavarda un vārda; tu, kas esi saņēmis aicinājumu un veltījis savu mūžu kalpošanai cilts Mamuta pavardam; tu, kas sarunājies ar Lielo Māti un Viņai kalpo, - vadonis rūpīgi uzskaitīja visus šamaņa nopelnus un vārdus,

-    vai Mamuts piekrīt Eilas, Mamuta pavarda meitas, un Raneka, Lapsas pavarda dēla, savienībai?

Mamuts neatbildēja uzreiz. Viņš paskatījās uz Eilu, kas stāvēja nodurtu galvu. Viņa gaidīja un, kad Mamuts nesāka runāt, paskatījās uz viedo vīru. Pareģis nopētīja jaunās sievietes sejas izteiksmi, stāju un auru, kas viņu apņēma.

-    Ja Mamuta pavarda meita to pati vēlas, viņa var savienoties ar Lapsas pavarda dēlu, - viņš beidzot noteica. - Nav nekā tāda, kas šo savienību varētu aizliegt. Viņai nav vajadzīga ne mana, ne kāda cita piekrišana vai atļauja. Tā ir viņas pašas izvēle. Izvēle vienmēr būs tikai viņas ziņā, neatkarīgi no tā, kur viņa atradīsies. Ja viņai kādreiz būs nepieciešama atļauja, es to sniegšu. Bet viņa mūžam paliks Mamuta pavarda meita.

Talija nopētīja veco vīru. Sieviešu vadone saprata, ka viedā vīra vārdos bija pateikts kas vairāk. Viņa atbildi varēja izprast divdomīgi, un viņa prātoja, ko gan Mamuts bija gribējis pasacīt, bet nolēma, ka domās par to vēlāk.

-     Ranek, Lapsas pavarda dēls, un Eila, Mamuta pavarda meita, ir paziņojuši par savu vēlmi savienoties. Viņi vēlas izveidot savienību un apvienot savus garus pie viena pavarda. Visas iesaistītās puses ir devušas savu piekrišanu, - Talija deklarēja, tad pievērsās kaula apstrādes meistaram. - Ranek, ja esi piekritis savienībai ar Eilu, vai apsoli dot Eilai savu aizsardzību un savu vīrišķo garu, vai rūpēsies par viņu, kad Māte viņu aplaimos ar jaunu dzīvību, un vai pieņemsi Eilas bērnus kā sava pavarda bērnus?

-    Jā, es to apsolu. To es vēlos vairāk par visu, - Raneks atbildēja.

-     Eila, ja esi piekritusi savienībai ar Raneku, vai rūpēsies par šo vīrieti un sniegsi viņam Mātes spēka aizsardzību, vai labprāt pieņemsi Mātes dāvāto jaunās dzīvības balvu un vai kopā ar sava pavarda vīrieti audzināsi savus bērnus? - Talija pajautāja.

Eila atvēra muti, lai atbildētu, bet no tās sākumā nenāca laukā neviena skaņa. Noklepojusies un atbrīvojusi ieķērušos balsi, viņa beidzot atbildēja, bet jaunās sievietes vārdi bija gandrīz vai nedzirdami. - Jā, es apsolu.

-     Vai visi dzird un ir liecinieki šim Solījumam? - Talija vērsās pie sanākušajiem Lauvas apmetnes ļaudīm.

-    Mēs dzirdējām un esam tam liecinieki, - grupa atbildēja. Pēc tam Dīgija un Torneks uz saviem kaula mūzikas instrumentiem sāka sist lēnu, ritmisku melodiju, nemanāmi mainīdami toni, lai pieskaņotos balsīm, kas sāka piedziedāt.

-    Jūs tiksiet savienoti Vasaras sapulces laikā, lai visa Mamutu cilts varētu būt liecinieki jūsu savienībai, - Talija paziņoja. - Trīsreiz apejiet apkārt pavardam, lai apliecinātu savu Solījumu.

Raneks un Eila mūzikas un dziedošu cilvēku pavadībā viens otram blakus lēnām apsoļoja apkārt pavardam. Tas bija izdarīts. Viņi bija devuši Solījumu. Raneks bija ekstāzē. Ejot viņam likās, ka kājas tik tikko skaras pie zemes. Viņa laime bija tik visaptveroša, ka bija grūti noticēt, ka Eila tajā nedalījās. Tumšādainais virs bija pamanījis zināmu jaunās sievietes atturību, bet meklēja tam attaisnojumu un uzskatīja to par kautrību vai norakstīja to uz viņas noguruma vai nervozitātes rēķina. Raneks Eilu tik loti mīlēja un nevarēja saprast, ka Eila nespēj atbildēt ar tādu pašu pretmīlu.

Ejot apkārt pavardam, jaunajai sievietei bija smaga sirds, kaut ari viņa centās to neizrādīt. Jondalars noslīdēja vēl zemāk, vairs nespēdams turēt auguma smago nastu, it kā viņa kauli būtu sabrukuši, un viņš jutās kā tukšs un aizmests apvalks. Vairāk par visu Zelandoni vīrietis tagad vēlējās aiziet, aizbēgt prom, lai neredzētu šo skatu, kā sieviete, kuru viņš mīl, iet blakus laimīgi smaidošajam, tumšādainajam vīram.

Kad jaunieši bija beiguši trešo apli, ceremonijā iestājās pārtraukums, lai ļaudis visiem šīvakara gaviļniekiem varētu izteikt laba vēlējumus un pasniegt dāvanas. Mazās Bektijas dāvanā ietilpa arī Sumbra pavarda piešķirtā papildu platība Dzērves pavardam, kā arī dzintara un gliemežvāku kaklarota un mazs nazītis ar izrotātu maksti - visas dāvanas tika uzskatītas par pamatu tām bagātībām, kuras Bektija uzkrās sava mūža laikā Latijai tika pasniegtas personīgas dāvanas, kas varētu noderēt sievietes mūžā, - Nezija meitai uzdāvināja skaistu un bagātīgi izrotātu vasaras tuniku, kuru varēs valkāt Vasaras festivāla laikā. Latija saņems ari dāvanas no citām apmetnēm, kurās dzīvoja viņas radinieki un tuvi draugi.

Eilai un Ranekam tika dāvātas mājsaimniecības lietas: no raga iz- grebts smeļamais kauss; divpusējs skrāpis, izmantojams mīkstākai zvērādu iekšpuses apstrādei, tajā bija atstāta vieta asmens nomainīšanai; pīti paklājiņi, krūzītes, bļodas un šķīvji. Kaut arī Eila apzinājās, ka saņēmusi daudz dāvanu, tas vēl bija tikai apliecinājuma sākums. Vēl vairāk dāvanu viņi saņems Vasaras sapulces laikā, bet gan viņai un Ranekam, gan visai Lauvas apmetnei kopumā būs ari pretim jādod dāvanas. Mazas vai lielas, bet dāvanas allaž uzlika pienākumus, un uzskaitījums, kurš kuram ir parādā, bija nebeidzami aizraujoša spēle.

-     Ak, Eila! Es tik ļoti priecājos, ka mēs abas savienosimies vienā un tajā pašā laikā! - Dīgija sajūsminājās. - Būs tik jautri visu plānot kopā ar tevi, pēc tam tu atgriezīsies šeit, bet es došos prom būvēt sev jaunu mītni. Nākamgad man tevis pietrūks. Būs interesanti uzzināt, kuru no mums Māte aplaimos pirmo - mani vai tevi? Eila, tu droši vien esi ļoti laimīga?

-     Šķiet, ka esmu, - Eila atbildēja un pasmaidīja, kaut ari sirds tā nejuta.

Dīgija brīnījās par draudzenes sajūsmas trūkumu. Viņai šķita, ka Eila nav tādā sajūsmā par savu Solījuma došanu, kā bija bijusi pati Dīgija. Arī pati Eila par to brīnījās. Viņai vajadzētu būt laimīgai, viņa gribēja būt laimīga, bet vienīgais, ko jaunā sieviete izjuta, bija zudušas cerības.

Kamēr visi ļaudis cits citu apsveica un sākās vakara saviesīgā daļa, Eila un Mamuts klusām aizslīdēja uz Sumbra pavardu, lai veiktu pēdējos sagatavošanās darbus. Sagatavojušies viņi atgriezās pa gaiteni, bet šamanis apstājās pusceļā, ēnainā vietā starp Ziemeļbrieža un Mamuta pavardiem. Ļaudis bija sastājušies mazās grupiņās un aizrāvušies ar sarunām, un vecais vīrs nogaidīja, līdz neviens vairs viņu virzienā neskatās. Tad viņš pamāja Eilai un abi iegāja ceremonijām paredzētajā vietā, līdz pat pēdējam brīdim palikdami ēnā.

Mamuts, kuru sākumā neviens nepamanīja, klusi stāvēja pavarda priekšā, blakus aizslietnim, ar rokām pie krūtīm turēdams ciet apmetni un aizvēris acis. Eila sēdēja uz zemes, pie Mamuta kājām, sakrustotām kājām un noliekusi galvu, arī viņai ap pleciem bija uzmests apmetnis. Kad abi tika pamanīti, visiem radās spocīgas izjūtas, it kā Eila un Mamuts būtu pēkšņi uzradušies viņu vidū. Neviens nebija pamanījis, kā viņi te gadījušies. Tagad viņi vienkārši tur bija. Ļaudis, izjuzdami gaidas un satraukumu, ātri atrada vietu, kur apsēsties, un sagatavojās mistērijām un maģijai, ko sagaidīja no Mamuta pavarda, degdami ziņkārībā par jauno ceremoniju, ko abi bija sarūpējuši.

Bet vispirms Mamuts gribēja nodrošināt garu pasaules klātbūtni, lai parādītu citu izjūtu sakāpinātu realitāti, kurā viņš darbojās to labā, kas par to zināja tikai no nostāstiem vai varbūt rezultātiem. Ļaudis apklusa. Klusumā, kas iestājās telpā", pat cilvēka elpa un uguns sprakšķēšana izlikās skaļa. Gaisa kustība tika izjusta kā neredzamā klātbūtne, kas virmoja cauri daļēji attaisītām pavarda dūmu atverēm, kuras vaidēja apspiestās gaudās. Pakāpeniski, tā, ka neviens nemanīja, kā tas sākās, gaudojošais vējš pārtapa monotonā dungošanā, pēc tam ritmiskā dziedājumā. Kad sanākušie ļaudis pievienoja savas balsis, trīsuļojošais skanējums ar dabisku harmoniju pieņēmās spēkā, un vecais šamanis sāka izpildīt lēkājošas, šūpojošas un dejojošas kustības. Pēc tam pievienojās arī bungas, kas ritmu vēl vairāk akcentēja, un vairāku klabekļu skaņas, kas radās no klabenīcu rībināšanas.

Pēkšņi Mamuts nometa apmetni un palika stāvam ļaužu priekšā pavisam kails. Viņam nebija ne kabatu, ne piedurkņu, ne slepenu ieloču, kur kaut ko paslēpt. Šķita, ka viņš nemanot visu acu priekšā sāka augt arvien lielāks; viņa caurredzamā, vizošā tēla klātbūtne piepildīja visu telpu. Eila samirkšķināja acis, zinādama, ka vecais pareģis nav mainījies.

Ja viņa koncentrējās, tad varēja saskatīt pazīstamās vecā vīra aprises, viņa nokārušos ādu, garās, tievās, kaulainās rokas un kājas, bet koncentrēties bija grūti.

Mamuts saruka atpakaļ savā normālajā augumā, bet tagad izskatījās tā kā nedaudz tuklāks vai iekļāvies apkārtējā vizošajā vidē - it kā kļuvis gaismas apmirdzēts, kas padarīja viņu lielāku nekā ikdienas dzīvē. Vecais vīrs savā priekšā izstiepa atvērtas rokas. Tās bija tukšas. Sasitis tās vienreiz kopā, viņš sakļāva rokas. Sākumā ar aizvērtām acīm viņš stāvēja mierīgs, bet drīz vien sāka drebēt, it kā cīnoties pret kādu lielu spēku. Lēnām, ar lielām pūlēm viņš atrāva vienu roku no otras. Tajās parādījās melns, neskaidrs priekšmets, un visi klātesošie nodrebinājās. Tas radīja neaprakstāmas ļaunuma priekšnojautas un smaržu; tas šķita kaut kas pretīgs, smirdīgs un biedējošs. Eila juta, kā viņai uz skausta saceļas matiņi, un jaunā sieviete aizturēja elpu.

Kad Mamuts izstiepa rokas uz sāniem, neskaidrais priekšmets sāka augt lielāks. Sēdošos ļaudis pārņēma skarba baiļu izjūta. Visi sēdēja izslējušies, saspringti noliekušies uz priekšu, arvien skaļāk dungodami, un spriedze velēnu miteklī kļuva gandrīz vai neciešama. Neskaidrais priekšmets kļuva tumšāks, apaļāks, sāka locīties kā dzīvs vai drīzāk kā tiešs pretstats kaut kam dzīvam. Vecais pareģis saspringa, viņa augums no piepūles trīcēja. Baidoties par veco vīru, Eila visu savu uzmanību pievērsa Mamutam.

Bez brīdinājuma Eila sajuta, ka tiek iesaistīta, ievilkta iekšā, un pēkšņi atklāja, ka atrodas blakus Mamutam vai nu viņa domās, vai iztēlē. Tagad viņa visu skaidri redzēja, saprata briesmas un bija šausmās. Šamanis bez vārdiem, tikai ar zemapziņu kontrolēja to bezveidīgo lietu. Mamuts bija viņu iesaistījis - gan lai pasargātu, gan lai jaunā sieviete viņam palīdzētu. Vecajam vīram turpinot to kontrolēt, Eila bija viņam blakus, visu apzinādamās un vienlaikus ari mācīdamās. Kad šamanis ar pūlēm bija sabīdījis rokas atkal kopā, priekšmets kļuva mazāks, un ša- maņa palīdze redzēja, ka viņš to iestumj atpakaļ tajā vietā, no kurienes tas bija nācis. Mamuta rokām sakļaujoties kopā, Eilas prātā atbalsojās skaļš grāviens - kā pērkona dārds.

Tas bija pazudis. Mamuts bija piespiedis ļaunumu atkāpties, un jaunā sieviete sāka saprast, ka burvis bija izsaucis citus garus, lai palīdzētu viņam cīnīties. Eila sajuta neskaidras dzīvnieku aprises, sargājošos garus - Mamutu un Alu Lauvu, iespējams, pat Alu Lāci - pašu Ursu. Pēc tam viņa bija atgriezusies, sēdēja uz paklājiņa un skatījās uz veco vīru, kas tagad atkal bija vienkāršs mamuts. Fiziski burvis bija noguris, bet garīgi viņa spējas bija saasinājušās - norūdījušās gribasspēka sacensībās.

Šķita, ka arī Eila sākusi visu redzēt ar daudz skaidrāku skatienu, un viņa sajuta, ka sargājošie gari vēl joprojām atrodas turpat blakus. Mamuta mācekle bija izgājusi labu sagatavošanās skolu, lai tagad saprastu, ka pareģa mērķis bija atbrīvoties no tiem ļaunajiem gariem un viņu ietekmes, kas varētu apdraudēt ceremoniju. Viņus varēja savā varā pārņemt ļaunums, kuru burvis bija izsaucis un aizdzinis.

Mamuts parādīja žestu, lai visi apklust. Apklusa gan monotonā skandēšana, gan bungu rībināšana. Bija pienācis laiks Eilai sākt klana "saknes rituālu", bet pareģis gribēja uzsvērt apmetnes ļaužu klātbūtnes svarīgumu, un pienāca laiks viņiem atkal sākt dziedāt. Lai kurp arī "saknes rituāls" viņus aizvestu, dziedāšana atvestu viņus atpakaļ.

Gaidpilnajā vakara klusumā Eila sāka sist neparastu ritma kombināciju uz tāda instrumenta, kādu viņi neviens agrāk nebija redzējuši. Izrādījās, ka instruments ir tieši tāds, pēc kā tas izskatījās: liela koka bļoda, izgatavota no viena gabala un apgriezta otrādi. Jaunā sieviete bija to pārveduši no ielejas, tā bija pārsteidzoša gan sava izmēra dēļ, gan ari tāpēc, ka tika lietota kā mūzikas instruments. Bļodas izgatavošanai bija nepieciešami tik lieli koki, kas neauga atklātās, sausās un vējainās stepēs. Pat periodiski applūstošajā upes ielejā reti kur auga tik milzīgi koki, bet mazā ieleja, kur Eila bija dzīvojusi, bija pasargāta no skarbajiem vējiem, un tajā bija vairāk nekā pietiekami daudz ūdens, lai izaugtu daži vareni skujkoki. Vienā no tādiem milzeņiem bija iespēris zibens, un Eila no nelielas koka daļas bija izgatavojusi šo lielo bļodu.

Lai radītu skaņu, jaunā sieviete izmantoja gludu koka nūjiņu. Ja ar to uzsita pa dažādām vietām, varēja panākt atšķirīgu skaņu modulāciju, tas nebija sitamais mūzikas instruments - kā skanīgās galvaskausa vai lāpstiņu kaula bungas, tas bija domāts ritma sišanai. Lauvas apmetnes ļaudis kļuva ieintriģēti, bet šī nebija viņu pierastā mūzika, tāpēc viņi jutās samulsuši un neērti. Ritmiskās, Eilas radītās skaņas izklausījās pavisam svešas, bet, kā jau viņa bija cerējusi, tās radīja atbilstīgu atmosfēru - tādu, kāda valdīja klanā. Mamutu pārņēma atmiņas par to laiku, kuru viņš bija pavadījis klanā. Pēdējās ritmiskās skaņas neradīja nobeiguma sajūtu, bet izraisīja gaidas, ka jāseko vēl kaut kam; gaisā virmoja nogaidoša spriedze.

Apmetne nezināja, kas sagaidāms, bet, kad Eila nometa apmetni un piecēlās kājās, visi pārsteigumā noelsās pat tiem zīmējumiem, kas bija uzkrāsoti uz jaunās sievietes ķermeņa, tas bija apgleznots ar sarkaniem un melniem apļiem. Izņemot dažus sejas tetovējumus tiem, kas piederēja pie Mamuta pavarda, Mamutu cilts ļaudis bija pieraduši izdaiļot savu apģērbu, nevis seju. Pirmo reizi Mamutu cilts Lauvas apmetnes cilvēkiem radās apjauta par to pasauli, no kuras Eila ieradusies, par to kultūru, kas tik ļoti atšķīrās no viņiem zināmās un tāpēc nebija saprotama. Tas nebija tikai cits tunikas piegriezums, dominējošo krāsu toņu izvēle vai citāda pīķa priekšrocība, vai pat cita valoda. Tā bija pilnīgi cita domāšana, bet šoreiz viņi patiešām saprata, ka tā ir cilvēciska domāšana.

Ļaudis ar sajūsmu vēroja, kā Eila ar ūdeni piepilda koka bļodu, kuru bija iedevusi Mamutam paturēt. Tad jaunā zāļu sieva paņēma kādu sakaltušu sakni, ko apmetnes ļaudis līdz šim nebija manījuši, un sāka to košļāt. Sākumā neveicās viegli. Sakne bija veca un sakaltusi, un sakošļātā sula bija jāiespļauj bļodā. Eila nedrīkstēja to norīt. Kad Mamuts jau kuro reizi pirms šī pasākuma bija šaubījies par to, vai sakne pēc tik ilga laika joprojām vēl varētu būt iedarbīga, viņa mācekle bija paskaidrojusi, ka tā, iespējams, kļuvusi vēl spēcīgāka.

Pēc šķietami ļoti ilga laika - arī pašai Eilai pirmajā reizē bija licies, ka pagājis ilgs laiks, - viņa iespļāva sakošļāto masu un atlikušo sulu ūdens bļodā. Pēc tam pamaisīja to ar pirkstu, līdz viss šķidrums pieņēma ūdeņaini baltu nokrāsu. Kad Eilai šķita, ka tas ir gatavs, viņa to atdeva Mamutam.

Sizdams pats savas bungas un grabinādams aproces klabekli, šamanis noteica pareizo ritmu bundziniekiem un dziedātājiem un tad, pamājis savai māceklei, norādīja, ka ir gatavs. Eila nervozēja, viņas iepriekšējā pieredze ar saknes dzērienu saistījās ar nepatīkamām asociācijām, un prātā viņa vēlreiz, soli pa solim, izgāja cauri visam sagatavošanas procesam, cenšoties precīzi atcerēties, ko Iza bija viņai mācījusi. Jaunā zāļu sieva bija izdarījusi visu, ko vien spēja iedomāties, lai šo ceremoniju padarītu līdzīgāku klana rituālam. Eila pamāja ar galvu, un Mamuts ar lūpām pieplaka bļodai un iedzēra pirmo malku. Izdzēris apmēram pusi no sagatavotā šķidruma daudzuma, viņš atlikušo pasniedza savai

skolniecei. Viņa izdzēra otru pusi.

*****

Pati dzēriena garša atsauca atmiņā kaut ko senu, atgādināja dziļa, ēnaina mūžameža bagātīgo mālzemi un dīvainus, milzīgus kokus un zaļu lapotni, kas filtrēja saules un dienas gaismu. Gandrīz vai uzreiz Eila sajuta dzēriena iedarbību. Jaunajai sievietei uznāca nelabums un mulsinošs galvas reibonis. Tā kā mītne virpuļoja uz riņķi un uz riņķi vien, jaunās sievietes redze aizmiglojās un smadzenes šķita izplešamies un piepildām visu galvu. Pēkšņi mītne pazuda, un viņa atradās kādā citā tumšā vietā. Viņa jutās apmaldījusies un piedzīvoja panikas bridi. Tad Eilai radās sajūta, ka kāds sniedzas pēc viņas, un viņa saprata, ka Mamuts atrodas tajā pašā vietā. Jaunā sieviete jutās atvieglota, ka atradusi viņu, bet Mamuts neienāca viņas prātā, kā to bija darijis Krebs, viņš ari nevadīja ne viņu, ne sevi, kā to bija darījis Krebs. Pareģis vispār nespēja neko kontrolēt, viņš vienkārši tur atradās un gaidīja, kas notiks tālāk.

Tad kaut kur tālumā, it kā visi ļaudis atrastos mītnes iekšienē, bet Eila ārpusē, viņa izdzirdēja monotono dziedājumu un ritmisko bungu pavadījumu. Viņa koncentrējās uz skaņu. Tā deva stabilizējošu sajūtu, atskaites punktu un izjūtu, ka viņa nav viena. Arī Mamuta klātbūtnei bija mierinoša ietekme, kaut arī viņa vēlējās satikt spēcīgu, vadošu prātu, kāds iepriekšējā reizē bija viņai rādījis ceļu.

Tumsa lēnām pārvērtās pelēcīgā krēslā, kas kļuva skaidra un zaigojoša. Jaunā sieviete sajuta kustību, it kā viņa kopā ar Mamutu atkal lidotu virs zemes ārēm, bet nevarēja atšķirt nekādas pazīstamas ainavas iezīmes, bija tikai sajūta, ka viņi dodas cauri lāsmojošam mākonim. Pakāpeniski viņas ātrums samazinājās, dūmakainais mākonis apvienojās ar trauslām, trīsuļojošām varavīksnes krāsām. Eila slīdēja pa garu, caurspīdīgu tuneli, kura sienas izskatījās pēc burbuļa iekšpuses, viņa pārvietojās arvien ātrāk un ātrāk, dodamās taisni uz žilbinoši baltas gaismas pusi, kas izskatījās pēc saules, bet bija ledusauksta. Viņa kliedza, bet nespēja pakliegt, tad iedrāzās tieši gaismā un izgāja tai cauri.

Pēc tam viņa nonāca dziļā, aukstā, melnā tukšumā, kurā radās biedējoši pazīstama sajūta. Viņa jau šeit bija bijusi arī agrāk, bet toreiz Krebs bija viņu atradis un izvedis ārā. Jaunā sieviete tikai neskaidri sajuta, ka Mamuts vēl aizvien atrodas viņai blakus, bet zināja, ka vecais vīrs nespēj viņai palīdzēt. Ļaužu monotonais dziedājums vairāk līdzinājās neskaidrai atbalsij. Eila bija pārliecināta: ja tas apklustu, viņa nemūžam neatrastu ceļu atpakaļ, bet tajā pašā laikā jaunā sieviete nebija pārliecināta, vai vēlas atgriezties. Šajā vietā nebija nekādu sajūtu un pārdzīvojumu, tikai tukšums, kas lika viņai saprast savu apjukumu, sāpīgo mīlestību un izmisīgo nelaimi. Melnais tukšums bija biedējošs, bet tas nemaz nebija sliktāks par to vientulību, kuru Eila izjuta sevī.

Viņa atkal sajuta kustību, un tumsa izklīda. Jaunā sieviete vēlreiz bija nonākusi dūmakainā mākonī, bet šoreiz tas bija citāds - biezāks un smagāks. Mākonis atvērās, un viņa savā priekšā ieraudzīja kādu ainu, bet tā viņai neko neizteica. Tā nebija tā ierastā un dabiskā vide, kuru viņa pazina. Tā bija pilna ar nepazīstamiem siluetiem un formām - gludenām, vienmērīgām, cietām, līdzenām virsmām un taisnām līnijām un milzīgu daudzumu spilgtas, uzkrītošas un nedabiskas krāsas. Daži silueti pārvietojās diezgan ātri, vai varbūt viņai tikai tā likās. To Eila nezināja, bet viņai šī vieta nepatika, viņa cīnījās, lai tiktu no tās prom.

Jondalars bija vērojis, kā Eila iedzer saknes brūvējumu, un bažīgi sarauca pieri, kad ieraudzīja viņu streipuļojam un nobālam. Pāris reižu norīstījusies, jaunā sieviete sabruka zemē. Arī Mamuts bija pakritis, bet vecajam šamanim šī krišana nebija nekas neparasts, kad viņš devās garu meklējumos un tālos ceļojumos uz citu pasauli, reizēm viņš bija ko apēdis vai izdzēris, lai tas viņam palīdzētu. Mamuts un Eila tika noguldīti uz muguras, kamēr turpinājās monotonais dziedājums un bungu rībināšana. Jondalars redzēja, kā Vilks cenšas aizsniegties pēc Eilas, bet jaunais zvērs tika aizvilkts prom. Zelandoni vīrietis saprata, kā Vilks jutās. Viņš pats gribēja skriet pie Eilas un pat pašķielēja uz Raneku, lai pārliecinātos, kāda ir tumšādainā vīrieša reakcija, bet Lauvas apmetnes ļaudis neizskatījās satraukušies, un tāpēc arī pats Zelandoni vīrs negribēja iejaukties svētajā rituālā. Tā vietā Jondalars pievienojās dziedātāju korim. Mamuts bija licis saprast, cik tas ir svarīgi.

Kad jau bija pagājis ilgs laiks un neviens no abiem vēl nebija pat pakustējies, Jondalars sāka baiļoties par Eilu, un viņam šķita, ka arī dažu ļaužu sejās jau varēja pamanīt norūpējušos izteiksmi. Piecēlies kājās, jaunais vīrietis gribēja aplūkot Eilu, bet pavardu liesmas bija norobežotas un mītne gandrīz vai iegrimusi tumsā. Izdzirdējis smilkstēšanu, viņš paskatījās lejup uz Vilku. Jaunais zvērs iesmilkstējās vēlreiz un ar lūdzošām acīm pavērās Jondalarā. Vilka kucēns vairākas reizes jau sāka ceļu pie Eilas, bet tad atgriezās pie jaunā vīrieša.

Zelandoni vīrs no zirgu piebūves puses izdzirdēja Vīnijas zviedzienu. Ari ķēve izklausījās satraukusies, it kā sajustu briesmas. Garais, blondais vīrietis devās uz piebūvi, lai palūkotu, kas tur noticis. Bija maz ticams, ka kāds plēsējs būtu ielavījies zirgu piebūvē un tagad apdraudētu četrkājainos draugus, kamēr pārējie ļaudis bija aizņemti. Ieraudzījusi Jondalaru, Vīnija iesprauslojās, bet jaunais vīrietis neatrada neko tādu, kas izskaidrotu ķēves uzvedību, tomēr bija redzams, ka viņa par kaut ko bija nobijusies. Pat ne vīrieša glāsti, ne arī mierinošie vārdi nespēja zirgu nomierināt. Ķēve visu laiku rāvās uz Mamuta pavarda ieejas pusi, kaut arī agrāk nekad nebija centusies tur ieiet. Arī Skrējējs bija satraucies, iespējams, sajutis mammas nervozēšanu.

Pie Jondalara kājām atkal parādījās Vilks, tas smilkstēdams un gaudodams skrēja uz Mamuta pavarda ieeju un tad atkal atpakaļ pie vīrieša.

- Vilk, kas noticis? Kas tevi tā satrauc? Un kas gan satrauc Vīniju? - viņš nesaprata. Tad pēkšņi Jondalars apjauta, kas uztrauca visus dzīvniekus. Eila! Tie droši vien sajuta, ka Eilai draud briesmas!

Iegājis atpakaļ būdā, jaunais vīrietis ieraudzīja, ka vairāki cilvēki bija sastājušies apkārt Eilai un Mamutam, cenšoties viņus pamodināt. Vairs ilgāk nespēdams stāvēt malā, Jondalars metās pie mīļotās sievietes. Viņa bija sastingusi, nekustīga, ar saspringtiem muskuļiem un auksta. Viņa tikai pavisam nemanāmi elpoja.

-     Eila! - Jondalars iekliedzās. - Ak Māt! Viņa izskatās gandrīz vai mirusi! Ak Doni, Doni! Neļauj viņai nomirt! Eila, atgriezies! Nemirsti, Eila! Lūdzu, nemirsti!

Turēdams sievieti savās skavās, viņš neatlaidīgi izkliedza viņas vārdu, lūgdams, lai viņa nemirst.

Eila juta, kā slīd projām arvien tālāk un tālāk. Viņa centās saklausīt dziedāšanu un bungu rīboņu, bet tās viņas galvā bija vien saglabājušās kā neskaidras atmiņas. Tad viņai likās, ka saklausa saucam savu vārdu. Sasprindzinājusies viņa ieklausījās. Jā, lūk, atkal! Kāds neatlaidīgi un dedzīgi, ar lielu vajadzību sauca viņas vārdu. Jaunā sieviete sajuta, ka Mamuts pievirzās tuvāk, un abi kopā viņi koncentrējās, lai saklausītu dziedāšanu. Eila izdzirdēja vārgu balsu dūkoņu un sajuta, ka viņa tiecas šīs skaņas virzienā. Pēc tam kaut kur tālumā saklausīja zemu, vibrējošu bungu rīboņas aprautu izpildījumu, it kā bungas dziedātu "humm". Tagad jau daudz skaidrāk viņa saklausīja saucam savu vārdu, kas tika izkliegts ar izmisumu, vajadzību un neizmērojamu mīlestību. Viņa sajuta pēc sevis tiecamies maigu, prasīgu pieskārienu, kas aizsniedza viņas un Mamuta kopīgo būtību.

Pēkšņi viņa atkal kustējās, jaunā sieviete tika raustīta un purināta uz vienīgās mirdzošās līnijas pusi. Viņa izjuta lielu paātrinājumu. Smagais mākonis, kas bija viņu ieskāvis, pazuda. Vienā mirklī Eila izdrāzās cauri tukšumam. Trīsuļojošā varavīksne pārvērtās par pelēku dūmaku, un nākamajā brīdī viņa jau atradās mītnē. Tur, lejā, jaunā sieviete ieraudzīja pati savu ķermeni, kas bija nedabiski sastindzis un pelēcīgi bālā krāsā izpleties uz grīdas. Eila ieraudzīja blonda vīrieša muguru, vīrietis bija iekļāvis viņu savās skavās un turēja cieši klāt. Tad viņu sajuta Mamuta grūdienu.

*****

Eilas plakstiņi notrīsēja, viņa atvēra acis un ieraudzīja savā priekšā Jondalara seju, kas viņā lūkojās. Lielās izbailes jaunā vīrieša acīs nomainīja milzīgs atvieglojums. Sieviete centās kaut ko pateikt, bet mēle bija stīva, viņai bija auksti, šausmīgi auksti.

-    Viņi ir atgriezušies! - Eila dzirdēja Neziju iesaucamies. - .Nezinu, kur viņi bijuši, bet tagad ir atgriezušies. Un viņi ir pārsaluši! Nesiet kažokādas un kādu karstu dzērienu.

Dīgija no savas gultas atnesa veselu kaudzi ar zvērādām, un Jondalars pavirzījās nost, lai draudzene varētu sasegt Eilu. Pieskrēja Vilks, uzlēca virsū un nolaizīja savas mammas seju, pēc tam Raneks atnesa karstu tējas krūzīti. Taluts viņai palīdzēja piecelties sēdus. Raneks pielika karsto dzērienu pie savas izredzētās lūpām, un viņa pateicībā pasmaidīja. No piebūves atskanēja Vīnijas zviedziens, un Eila tajā saklausīja bailes un uztraukumu. Piecēlusies sēdus un izjuzdama atbildību par satraukto ķēvīti, Eila iezviedzās pretim, lai nomierinātu satraukto draudzeni. Pēc tam viņa apjautājās pēc Mamuta un uzstāja, ka viņai jāredz savs skolotājs.

Eilai palīdzēja piecelties kājās, uz pleciem tika uzmesta zvērāda, un viņa tika aizvadīta pie vecā Mamuta. Arī viņš bija ievīstīts kažokādās un dzēra karstu tēju. Mamuts uzsmaidīja savai māceklei, bet viņa acīs pavīdēja neliels uztraukums. Negribēdams priekšlaikus satraukt apmetnes ļaudis, viņš bija mēģinājis pēc iespējas mazināt abu bīstamā eksperimenta nopietnību, bet negribēja Eilu maldināt par tām briesmām, kas viņiem bija draudējušas. Arī jaunā sieviete gribēja par to ar Mamutu aprunāties, bet abi izvairījās kaut ko tieši paskaidrot. Nezija ātri nojauta abu vēlēšanos aprunāties, neuzkrītoši aizvadīja visus prom un atstāja abus ceļotājus divatā.

-     Mamut, kur mēs bijām? - Eila apjautājās.

-     Es nezinu, Eila. Nekad agrāk neesmu tur bijis. Iespējams, tā bija kāda cita vieta un cits laiks. Varbūt tā nemaz nebija reāla vieta, - viņš domīgi piebilda.

-    Tai bija jābūt reālai, - viņa nepiekrita. - Tas viss izskatījās pavisam reāls, un dažas no tām lietām bija pazīstamas. Tajā tukšumā un tumsā es jau esmu bijusi kopā ar Krebu.

-    Es tev ticu, tu man stāstīji, ka tavs Krebs bija ļoti spēcīgs mogurs. Iespējams, pat vēl daudz varenāks, nekā tu domā, ja jau viņš spēja to vietu kontrolēt un tevi vadīt.

-     Jā, tāds viņš bija. Mamut, bet… - Eilai prātā ienāca kāda doma, tomēr viņa nebija pārliecināta, ka mācēs to izteikt. - Krebs to vietu kontrolēja, viņš man parādīja savas atmiņas un mūsu pirmsākumu, bet nedomāju, ka Krebs jebkad bija nokļuvis tajā vietā, kur bijām mēs ar tevi, Mamut. Nedomāju, ka viņš to spēja. Varbūt arī tieši tas mani pasargāja? Krebam piemita zināms spēks, un mogurs spēja to kontrolēt, bet tas bija citādi. Tā vieta, uz kurieni mēs devāmies šoreiz, bija pilnīgi jauna. Krebs nespēja apmeklēt jaunas vietas, viņš spēja atgriezties tikai tādās vietās, kurās jau bija pabijis iepriekš. Bet varbūt viņš saprata, ka es to varu? Interesanti - vai tas viņu padarīja tik skumju un bēdīgu?

Mamuts pamāja. - Varbūt, bet pats svarīgākais ir tas, ka tā vieta bija daudz bīstamāka, nekā biju iedomājies. Es centos to apgaismot apmetnes dēļ. Ja mēs būtu bijuši prom vēl ilgāk, mēs vispār nebūtu spējuši nekad atgriezties. Un mēs arī paši neatgriezāmies. Mums palīdzēja… kāds, kuram piemita liels spēks… vēlme, lai mēs atgrieztos, tas pārvarēja visus šķēršļus. Kad šāds uzticams gribasspēks tiek virzīts, lai sasniegtu mērķi, tad vairs neeksistē nekādas robežas, izņemot varbūt pašu nāvi.

Nopietni satraukusies, Eila sarauca pieri, un viedais vīrs gribēja zināt, vai viņa saprata, kas bija atsaucis viņus atpakaļ, vai saprata, kāpēc viņas aizsardzībai bija nepieciešams šāds uzticams cilvēks. Ar laiku viņa to sapratīs, viņam tas nebija Eilai jāsaka. Viņai pašai bija tas jāatklāj.

- Es vairs nekad tajā vietā neatgriezīšos, - Mamuts turpināja. - Esmu pārāk vecs. Negribu, lai mans gars tajā tukšumā pazūd. Reiz, kādu dienu, kad būsi savas spējas attīstījusi, tu varbūt gribēsi tur atgriezties. Es tev to neieteiktu, bet, ja tomēr izdomā tur doties, tad parūpējies, lai tev būtu spēcīga aizsardzība. Parūpējies, lai kāds tevi sagaida atpakaļ - kāds, kuram ir spējas tevi atsaukt atpakaļ.

Kad Eila devās atpakaļ uz savu gultu, viņa meklēja Jondalaru, bet viņš bija atkāpies tajā brīdī, kad Raneks atnesa tēju, un tagad turējās malā. Kaut arī jaunais Zelandoni vīrietis ne mirkli nebija svārstījies doties pie Eilas tad, kad viņai draudēja briesmas, tagad viņš šo pārliecību bija atkal zaudējis. Viņa tikko bija devusi solījumu Mamutu cilts kaula rīku meistaram. Kādas viņam bija tiesības turēt sievieti savās rokās? Un izskatījās, ka visi pārējie zināja, kas darāms, atnesa viņai karstu tēju un kažokādas. Viņš to bija sajutis, jo tik ļoti viņu gribēja, ka, iespējams, kādā dīvainā veidā bija viņai palīdzējis, bet, sākot par to domāt, jaunais vīrietis vairs nebija par to tik drošs. Viņš pats sev iestāstīja, ka tajā brīdī viņa jau droši vien pati atgriezās šajā pasaulē. Tā bija vienīgi sagadīšanās. Gadījās tā, ka es patrāpījos blakus. Eila to nemaz neatcerēsies.

Raneks piegāja pie Eilas, kad viņa bija beigusi sarunu ar Mamutu, un lūdzās, lai jaunā sieviete nāk uz viņa gultu, ne jau obligāti mīlēties, bet vienkārši būt blakus, lai viņš varētu viņu apskaut un sasildīt. Bet Eila uzstāja, ka viņai daudz ērtāk būs pašai savā gultā. Beidzot Raneks tam piekrita, bet vēl ilgi gulēja savās kažokādās ar vaļējām acīm un domāja. Kaut arī visiem tas bija pilnīgi skaidrs, un, par spīti tam, ka Zelandoni vīrs pats bija pametis Mamuta pavardu, tumšādainajam vīrietim ilgu laiku bija izdevies nepievērst uzmanību Jondalara neizsīkstošajai interesei par Eilu. Tomēr pēc šīvakara notikumiem Raneks nespēja noliegt slaidā, garā vīrieša jūtas, ko viņš joprojām pret Eilu loloja, un nekādā ziņā pēc tam, kad bija redzējis, kā viņš lūdzas Māti ļaut jaunajai sievietei dzīvot.

Tumšādainajam vīrietim nebija nekādu šaubu, ka Jondalars bija spēlējis lielu lomu Eilas atgriešanā dzīvē, bet viņš negribēja ticēt tam, ka viņa mīļotā sieviete atbildētu Zelandoni vīram ar tādām pašām jūtām. Šovakar Eila bija devusi viņam Solījumu. Viņa grasījās kļūt par viņa sievieti un dzīvot ar viņu pie viena pavarda. Arī viņš bija izjutis bailes par jaunās sievietes dzīvību, un doma par viņas zaudēšanu kādu draudošu briesmu vai cita vīrieša dēļ lika Ranekam vēl vairāk alkt pēc Eilas.

Jondalars redzēja, kā tumšādainais vīrietis pieiet pie viņa mīļotās sievietes, un atviegloti uzelpoja, redzot viņu atgriežamies pie sava pavarda vienu pašu, bet pēc tam viņš pagriezās uz otriem sāniem un pārvilka zvērādas pāri galvai. Kāda gan nozīme tam, vai Eila šovakar ietu uz viņa gultu vai ne? Galu galā viņa tur tomēr nonāks. Eila bija sevi apsolījusi Ranekam.

29

Ziemas beigās Eila parasti saskaitīja savus gadus, viņa sāka jauno gadu ar dzīvības atdzimšanas gadalaiku; jaunās sievietes astoņpadsmitā gada pavasaris bija ievērojams ar to, ka bija atnesis pļavu ziedu un svaigu zaļumu pārbagātību. Tas tika sagaidīts ar tādu prieku, kas bija sastopams vienīgi saltās ziemas nomocītā zemē, bet pēc Pavasara festivāla viss ļoti ātri sazaļoja. Pēc tam kad stepes košie ziedi bija novītuši, tos aizstāja ātri augošā, leknā jaunā zāle - un tā piesaistīja klīstošus zālēdāju barus. Bija sākusies pavasara migrācija.

Dažādu sugu dzīvnieki lielā skaitā pārvietojās pa klajo stepi. Vairākas sugas sanāca kopā tik kuplā skaitā, ka tos vairs nebija iespējams saskaitīt, citi savienojās mazākos baros un saimēs, bet visu zvēru izdzīvošana un barošanās bija atkarīga no vēju appūstās, neizsakāmi bagātās stepes zālāju laukiem, kā arī upju sistēmas, kas barojās no ledāju ūdeņiem un plūda cauri klajumiem.

Milzīgi ganāmpulki ar lielragainiem bizoniem pārklāja kalnus un ieplakas ar dzīvelīgu, maurojošu, nemierīgu, viļņojošu masu, kas aiz sevis atstāja jēlu un izmīdītu zemi. Ceļojot uz ziemeļiem, savvaļas dzīvnieki - sumbri - izpletās jūdzēm plašā atklātu mežu teritorijā gar lielo upju ielejām, dažkārt sajaucoties ar aļņu un staltbriežu bariem. Tramīgie stirnu buki mazās grupiņās migrēja cauri krūmainām upju piekrastēm un taigai, tie pārvietojās uz pavasara un vasaras barošanās vietām, kopā ar šiem zvēriem migrēja arī nesabiedriskie aļņi, kas iegriezās purvos un pārplūdušos stepes ezeros. Savvaļas kazas un mufloni, parastie kalnu iemītnieki, devās uz atklātajiem līdzenumiem aukstajā ziemeļu zemē un pie dzeršanas vietām saplūda kopā ar radniecīgiem, maziem saigu bariņiem un lieliem stepju zirgu ganāmpulkiem.

Šajā gadalaikā pinkaino zvēru migrēšana bija daudz ierobežotāka. Ar savu dubulto tauku slāni un biezo kažoku viņi bija piemērojušies dzīvot pie ledāja un nespēja pielāgoties daudz siltākam klimatam. Šie dzīvnieki cauru gadu mitinājās ziemeļu stepes ledāja reģionos, kur aukstums bija lielāks, bet klimats - sausāks, sniega tikpat kā nebija nemaz, un visu ziemu tie varēja baroties no rupjās, sausās, sažuvušās zāles. Aitām līdzīgie muskusvērši bija pastāvīgie sasalušās ziemeļu tundras iemītnieki un pārvietojās mazos bariņos tikai pa ierobežotu teritoriju. Pinkainie degunradži, kas parasti dzīvoja ģimenēs, kā arī lielāki pinkaino mamutu bari aizklīda tālāk, bet ziemas laikā tie uzturējās ziemeļos. Nedaudz siltākā un slapjākā dienvidu kontinentālajā stepē dziļā sniega kārta apklāja barību un lika smagajiem zvēriem klumpačot pa kupenām. Pavasarī tie devās uz dienvidiem, lai barotos ar jauno, lekno zāli, bet, tiklīdz kļuva siltāks, tie atgriezās ziemeļos.

Lauvas apmetnes ļaudis priecājās, redzot līdzenumu atkal atdzīvojamies ar zvēru bariem, un uzskaitīja visas sugas, kas tur parādījās, īpaši tos dzīvniekus, kas dzīvoja lielā aukstumā. Galvenokārt tieši šie zvēri viņiem palīdzēja izdzīvot. Milzīgie, neprognozējamie degunradži ar diviem ragiem - priekšējo garu un zemu - un dubulto sarkanīgo kažoku ar mīksto, pūkaino apakšējo kārtu un ārējo kārtu ar garu, aizsargājošu spalvu allaž izraisīja sajūsmas saucienus.

Tomēr nekas Mamutu ciltī neizraisīja tik milzīgu satraukumu kā mamutu parādīšanās. Kad tuvojās ierastais laiks un šiem zvēriem vajadzēja šķērsot Lauvas apmetnes teritoriju, kāds no ļaudīm vienmēr tika atstāts novērošanas postenī. Kopš tiem laikiem, kad Eila dzīvoja klanā, viņa bija redzējusi mamutu tikai no tālienes un bija tikpat satraukusies kā visi pārējie, kad kādu pēcpusdienu Danugs metās lejā pa nogāzi, saukdams: - Mamuti! Mamuti!

Eila bija starp pirmajiem, kas izskrēja no mitekļa, lai uz tiem paskatītos. Taluts, kas bieži nēsāja Ridagu, uzlicis uz pleciem, bija aizgājis uz stepi kopā ar Danugu, un jaunā sieviete pamanīja Neziju, kas viņai aiz muguras pūlējās tikt augšā pa nogāzi, uzlikusi zēnu uz gūžas. Eila jau pagriezās atpakaļ, lai palīdzētu, tad ieraudzīja, ka Jondalars paņem puiku no Nezijas un uzliek viņu sev uz pleciem. Jaunais Zelandoni vīrs saņēma sirsnīgus pateicības smaidus no abiem. Arī Eila pasmaidīja, kaut arī Jondalars viņu neredzēja. Jaunās sievietes sejā joprojām vēl rotājās smaids, kad viņa pagriezās pret Raneku, kas bija nācis ātrā solī, lai viņu panāktu. Eilas mīļais un skaistais smaids izraisīja tumšādainajā vīrietī spēcīgas ilgas un aizrautīgu vēlmi, kaut šī sieviete jau būtu viņa. Eila nespēja neatbildēt uz mīlestību, kas kvēloja tumšajās, mirdzošajās acīs un apburošajā smaidā. Ranekam tika vienīgi Eilas smaids.

Lauvas apmetnes ļaudis ar klusu sajūsmu vēroja, kā milzīgie, pinkainie radījumi pārvietojas pa stepi. Tie bija paši lielākie viņu zemē mītošie zvēri - un īstenībā arī paši lielākie uz visas zemeslodes. Mamutu ganāmpulks ar vairākiem jauniem bullēniem gāja tuvu garām

Lauvas apmetnei, un kāda veca mamutu mātite piesardzīgi noskatīja sanākušos ļaudis. Viņas augums no pleciem līdz zemei stiepās apmēram desmit pēdu augstumā, viņai bija liela galva un kūkums uz skausta, kurā ziemas laikā varēja uzkrāt papildu tauku rezerves. īsā mugura, kas pie iegurņa krasi ieslīpi izbeidzās, papildināja raksturīgo un uzreiz pazīstamo mamuta tēlu. Viņas galva proporcionāli pret pārējo augumu bija liela, gandrīz uz pusi garāka par salīdzinoši īso snuķi, kuram galā atradās divi jutīgi, kustīgi pirkstveida izaugumi - augšējais un apakšējais. Arī aste bija īsa, tāpat kā ausis - mazas, lai saglabātu siltumu.

Mamuti bija izcili piemēroti dzīvei viņu aukstajā valstībā. Šo zvēru āda bija ļoti bieza, zem tās apmēram trīs vai vairāk collu platumā bija uzkrājusies zemādas tauku kārta, virs kuras bija mīksta, blīva, apmēram collu bieza apakšējā kažoka kārta. Rupjās, garās virskārtas kažoka spalvas varēja būt pat divdesmit collu garumā, tās bija tumšas, sarkanīgi brūnas un nokarājās akurātās kārtās virs blīvā ziemas apakšējā kažoka un kalpoja kā silts, mitrumu aizturošs apvalks un aizsargs pret vēju. Ar iespaidīgiem, asiem dzerokļiem viņi bez problēmām pārstrādāja ziemas barību, kas sastāvēja no rupjas, sausas zāles, zariņiem, bērzu tāss, vītolu un lapegļu mizas, tāpat kā notiesāja vasaras iztiku - zaļu zāli, grīšļus un augus.

Paši iespaidīgākie bija mamutu milzīgie ilkņi, kas izraisīja sajūsmu un izbrīnu. Sākušies tuvu pie apakšējā žokļa, vispirms tie krasi noliecās uz leju, tad spēcīgi izgriezās uz āru, tad uz augšu un beidzot uz iekšu. Veciem mamutu tēviņiem ilkņi varēja sasniegt sešpadsmit pēdu garumu, bet līdz tādam pamatīgam vecumam tie jau bija priekšā sakrustojušies. Jaunajiem mamutu bullēniem ilkņi kalpoja par iespaidīgu ieroci un dabisku instrumentu, lai izgāztu koku saknes un nošķūrētu sniegu no ganībām, tādējādi tiekot klāt pie pārtikas, bet, kad abi ilkņi izliecās uz augšu un sakrustojās, tie drizāk bija traucēklis, nekā pali- dzēja izdzīvot.

Skats uz milzīgajiem zvēriem izraisīja Eilā atmiņu uzplūdus par to pirmo reizi, kad viņa bija ieraudzījusi mamutu. Viņa atsauca atmiņā to dienu notikumus, kad toreiz bija vēlējusies, kaut varētu iet līdzi vīriem uz mamutu medībām, un atcerējās, ka tagad Taluts bija ielūdzis viņu pievienoties pirmajām mamutu medībām kopā ar Mamutu cilti. Jaunajai medniecei patiešām ļoti patika medīt, un doma par to, ka šoreiz viņa patiešām būs kopā ar pārējiem medniekiem, izraisīja prieka pilnas trīsas. Viņa patiešām sāka gaidīt Vasaras sapulci.

Pirmajām sezonas medībām parasti bija svarīga un simboliska nozīme. Tā kā pinkainie mamuti bija grandiozi un majestātiski, Mamutu cilts ļaužu apbrīna sniedzās tālāk par viņu milzīgo augumu. Ļaudis bija atkarīgi no šī dzīvnieka ne tikai pārtikas dēļ, viņiem bija ari nepieciešams parūpēties, lai saglabātos milzīgo zvēru pēctecība, un tādēļ ar tiem tika veidotas īpašas attiecības. Mamutu cilts šos dzīvniekus turēja lielā godā, jo ar tiem saistīja savu identitāti.

Mamutiem nebija neviena īsta, dabiska ienaidnieka; neviena gaļ- ēdāja iztikas eksistence nebalstījās uz šiem zvēriem. Lielie alu lauvas, kas augumā bija divreiz lielāki par jebkuru kaķu dzimtas plēsēju un parasti medīja lielos zālēdājus - sumbrus, bizonus, lielos briežus, aļņus, staltbriežus vai zirgus - un varēja nogalināt jebkuru no šo sugu pieaugušajiem tēviņiem, šad un tad nomedīja kādu jaunu, slimu vai ļoti vecu mamutu, bet neviens četrkājains plēsējs viens pats vai barā nespēja nogalināt pieaugušu mamutu pašos spēka gados. Tikai Mamutu cilts medniekiem, Lielās Zemes Mātes bērniem, tika dota šī privilēģija medīt pašus lielākos no Viņas radībām. Viņi bija izredzētie. No visām Mātes radībām viņi bija paši pārākie. Viņi bija Mamutu mednieki.

Pēc tam kad mamuti bija pagājuši garām, Lauvas apmetnes ļaudis dedzīgi devās tiem pakaļ. Ne jau lai medītu - tas notiks vēlāk. Apmetnes iemītnieki vāca mamutu mīksto ziemas kažoka vilnu, kas lieliem kušķiem krita nost cauri rupjākajam ārējam aizsargājošam kažokam. Dabiskā tumši sarkanā vilna, ko vāca no zemes un dzeloņainiem krūmiem, kuros tā bija ieķērusies, tika uzskatīta par Mamuta Gara īpašu dāvanu.

Ja radās iespēja, tad ar lielu prieku tika savākta arī citu zvēru vilna. Piemēram, balto muflonu vilna - šīs savvaļas aitas pavasarī parasti atbrīvojās no ziemas ietērpa; muskusvēršu apakšējais, neparasti mīkstais un zemes krāsas brūnais kažoks, kā arī degunradžu gaiši sārtā ziemas rota. Savā prātā Mamutu cilts ļaudis sūtīja Lielajai Zemes Mātei pateicību par to, ka viņa saviem bērniem no bagātīgajiem krājumiem deva visu, kas nepieciešams, - sakņaugus, dzīvniekus un tādus materiālus kā krams un māls. Zemes bērniem bija vienīgi jāzina, kad un kur to visu meklēt.

Kaut arī viņu ikdienas uzturs tika bagātīgi papildināts vienīgi ar svaigiem ogļhidrātus saturošiem augiem, Mamutu cilts reti kad medīja pavasarī un agrā vasarā, lai gan uzkrātais gaļas daudzums jau sāka izsīkt un tagad bija pieejama liela zvēru dažādība. Dzīvnieki vēl šķita pārāk liesi. Dziļā un bargā ziema bija izsūkusi no viņiem tauku veidā uzkrātos enerģijas avotus. Dzīvnieku migrāciju radīja vajadzība atjaunot spēkus. Tika izraudzīti daži bizonu tēviņi, ja to vilna pie skausta vēl joprojām bija melna, kas norādīja, ka viņos vēl saglabājušās kaut kādas tauku rezerves, kā ari dažas grūsnas mātītes, jo viņās iekšā bija mīksta augļa gaļa un tā ādu varēja izmantot zīdaiņu drēbīšu vai apakšveļas darināšanai. Lielākais izņēmums bija ziemeļbrieži.

Lieli ziemeļbriežu ganāmpulki migrēja uz ziemeļiem; ragainās mātītes ar pagājušā gada jaunajiem briedulēniem gāja pa priekšu uz savām pazīstamajām apbērnošanās teritorijām; tām pa pēdām sekoja tēviņi. Tāpat kā citus ganāmpulka dzīvniekus, arī ziemeļbriežu rindas paretināja vilki, kas klīda gar bara flangiem, meklēdami slimos un vārgos dzīvniekus; to darīja ari vairākas kaķu dzimtas sugas: lielie lūši, garie leopardi un kāds noklīdis lielais alu lauva. Lielie plēsēji atstāja medību pārpalikumus dažādiem otršķirīgiem plēsējiem un maitēdājiem - gan četrkājainiem, gan lidojošiem: lapsām, hiēnām, brūnajiem lāčiem, ci- vetkaķiem [8] , mazajiem stepes kaķiem, āmrijām, zebiekstēm, kraukļiem, klijām, vanagiem un daudziem citiem.

Divkājainie mednieki medīja visus šos zvērus. Konkurentu kažokāda un spalvas netika nopeltas, kaut arī ziemeļbrieži bija primārais Lauvas apmetnes ļaužu medījums - tos nenogalināja gaļas dēļ, kaut arī gaļa netika velti izniekota. Par lielāko gardumu tika uzskatīta ziemeļbrieža mēle, lielāko daļu nomedītās gaļas izkaltēja un vēlāk izmantoja ceļojuma pārtikas vajadzībām, bet pats galvenais bija briežu āda. Parasti briežāda bija pelēka, bet daži eksemplāri varēja būt dažādi: no dzeltenīgi baltās krāsas līdz pat gandrīz melnai krāsai, bet briedulēnu kažoki bija sarkanīgi brūnā tonī; ziemeļbrieža āda tika uzskatīta par vērtīgu - tā bija gan viegla, gan silta. Tā kā šo zvēru kažoks bija dabiski izolējošs, ziemeļbriežu kažoku nevarēja aizstāt neviens cits aukstam laikam piemērots augstas kvalitātes apģērbs, tam nebija neviena līdzvērtīga - ne gultas veļas, ne paklāju izgatavošanā. Ar ielenkšanu un izrokot lamatu bedres, Lauvas apmetnes mednieki katru gadu medīja ziemeļbriežus, tas tika darīts pārtikas krājumu papildināšanai un dāvanām, lai būtu, ko paņemt līdzi, kad paši dosies savā ikvasaras migrācijā.

Tā kā Lauvas apmetne gatavojās Vasaras sapulcei, satraukums sita augstu vilni. Vismaz reizi dienā kāds stāstīja Eilai, cik ļoti vēlētos satikt kādu radinieku vai draugu un cik ļoti tie vēlas satikt šo stāstītāju. Vienīgais, kurš neizrādīja nekādu īpašu entuziasmu par apmetņu atkalredzēšanos, bija Ridags. Eila nekad nebija redzējusi puiku tik nomāktā garastāvoklī, un viņa uztraucās par zēna "veselību.

Vairākas dienas cītīgi vērojusi puiku, kādu neparasti siltu pēcpusdienu, kad Ridags bija izgājis laukā paskatīties, kā vairāki ļaudis izstiepj ziemeļbriežu ādas, Eila apsēdās viņam blakus.

-     Ridag, esmu tev izgatavojusi jaunas zāles, lai paņemtu tās līdzi uz Vasaras sapulci, - Eila iesāka sarunu. - Tās ir svaigākas un, iespējams, arī stiprākas. Tev būs man jāpastāsta, ja sāksi justies citādi - vai nu labāk, vai sliktāk, - jaunā zāļu sieva skaidroja, izmantodama gan žestus, gan valodu, kā bija pieradusi ar šo zēnu sarunāties. - Kā tu tagad jūties? Vai pēdējā laikā ir kādas izmaiņas?

Ridagam patika, ka Eila ar viņu aprunājas. Viņš bija ļoti pateicīgs par jauno spēju sazināties ar visiem apmetnes ļaudīm, kuru sapratne un prasme lietot žestu valodu bija pašos pamatos vienkārša un tieša. Puika jau gadiem ilgi bija sapratis viņu skaņu valodu, bet, runājot ar zēnu, pārējiem ļaudīm piemita tieksme valodu vienkāršot un pielāgot to žestiem, kurus lietoja. Eilas rādītie žesti niansēs un izjūtās bija tuvāki runātajai valodai, un tie pastiprināja vārdus.

-     Nē, jūtos tāpat, - puika žestikulēja.

-     Neesi noguris?

-     Nē… jā. Vienmēr esmu mazliet noguris. - Viņš pasmaidīja. - Bet ne ļoti.

Eila pamāja, rūpīgi pētīdama zēnu, vai nepamanīs kādus redzamus simptomus, mēģinādama sev iegalvot, ka viņa stāvoklī nav nekādu izmaiņu, vismaz ne uz sliktāko pusi. Jaunā zāļu sieva nepamanīja nekādas fiziskā stāvokļa pasliktinājuma norādes, bet puika izskatījās nomākts.

-     Ridag, vai tevi kas uztrauc? Vai esi nelaimīgs?

Zēns paraustīja plecus un novērsa skatienu. Pēc tam paskatījās Eilai acīs. - Negribu iet, - viņš žestikulēja.

-     Kur tu negribi iet? Es nesaprotu.

-     Negribu iet uz Sapulci, - viņš paskaidroja un atkal novērsās.

Jaunā sieviete sarauca pieri, bet neuzstāja. Šķita, ka Ridags nevēlas

par to runāt, un drīz vien viņš iegāja mītnē. Eila viņam sekoja cauri ieejas priekšnamam, cenšoties nebūt uzkrītoša, un no ēdiena gatavošanas pavarda puses vēroja, kā puika apguļas savā gultā. Viņa bija uztraukusies par Ridagu. Reti kad viņš dienas vidū brīvprātīgi devās uz gultu. Jaunā sieviete redzēja, kā ienāk Nezija un apstājas, lai atsietu ieejas priekškaru. Eila piesteidzās, lai viņai palīdzētu.

-    Nezij? Vai nezini, kas Ridagam kaiš? Viņš izskatās tik… nelaimīgs, - Eila pajautāja.

-    Zinu gan. Šajā gadalaikā viņš parasti tāds kļūst. Tas notiek Vasaras sapulces dēļ. Viņam tā nepatīk.

- Tā viņš man sacīja. Bet kāpēc?

Nezija apdomāja atbildi un paskatījās Eilā. - Tu patiešām to nezini, vai ne? - Jaunā sieviete noraidoši pašūpoja galvu. Nezija paraustīja plecus. - Eila, par to neuztraucies. Tu tur nekā nevari līdzēt.

Pa koridoru iedama cauri mītnei, viņa paskatījās uz puiku. Ridaga acis bija aizvērtas, bet viņa zināja, ka zēns neguļ. Eila pašūpoja galvu, vēlēdamās, kaut spētu palīdzēt. Viņa nojauta, ka tas varētu būt saistīts ar puikas atšķirīgo izskatu, bet viņš jau arī agrāk bija piedalījies Vasaras sapulcēs.

Izsteigusies cauri tukšajam Lapsas pavardam, Eila iegāja Mamuta pavarda teritorijā. Pēkšņi ielēkšoja arī Vilks, kas jau no galvenās ieejas bija skrējis viņai pa pēdām, un rotaļīgi palēcās. Ar iemācītā žesta palīdzību jaunā sieviete lika viņam nomierināties. Vilks paklausīja, bet izskatījās tik sāpināts, ka Eila piekāpās un pameta viņam pamatīgi sakošļātu ādas gabalu, kas reiz bija bijusi viņas iemīļotā ādas zeķe. Viņa beidzot bija to kucēnam atvēlējusi, kad uzskatīja, ka tas ir vienīgais veids, kā Vilku atturēt no citu ļaužu kurpju un zābaku sakošanas. Vilkam ātri vien apnika vecā rotaļlieta, un, nometies uz priekškājām, viņš luncināja asti un vaukšķēja. Nespēdama atturēties no smaida, Eila nolēma, ka laiks laukā ir pārāk jauks, lai visu dienu paliktu telpās. Tāpēc nekavējoties paņēma savu lingu, maisiņu ar oļiem, kurus bija salasījusi, un pamāja Vilkam, lai viņai seko. Ieraudzījusi piebūvē Vīniju, jaunā sieviete izdomāja paņemt līdzi arī ķēvi.

Eila izgāja laukā pa velvēto piebūves ieeju, viņai pa pēdām sekoja gaišbrūnā ķēve un jaunais, pelēcīgais vilks, kura kažoks un visas pazīmes liecināja par tipisku savas sugas pārstāvi, kucēns nemaz nelīdzinājās savai melnajai mātei. Jaunā sieviete pamanīja Skrējēju, kas atradās pusceļā uz nogāzes, kura veda uz upi. Kopā ar jauno ērzeli bija arī Jondalars. Siltajā saulē vīrietis bija novilcis kreklu un veda Skrējēju pavadā. Kā jau bija solījis, viņš nodarbojās ar Skrējēja mācīšanu, veltīdams tam savu lielāko laika daļu, īstenībā izskatījās, ka gan viņam, gan zirgam tas tīri labi patīk.

Ieraudzījis Eilu, Jondalars pamāja, lai viņu pagaida, un sāka kāpt augšup pa nogāzi pie viņas. Bija ļoti neparasti, ka viņš tuvojas jaunajai sievietei vai parāda vēlmi ar viņu runāt. Kopš atgadījuma stepē Zelandoni vīrietis bija mainījies. Viņš vairs tieši no Eilas neizvairījās, bet reti kad izrādīja vēlmi aprunāties, tomēr, kad sarunājās, tad izturējās kā svešinieks - pieklājīgi un atturīgi. Jaunā sieviete bija cerējusi, ka ērzelis viņus satuvinās, tomēr tas nepalīdzēja un Jondalars šķita vēl vairāk atsvešinājies.

Eila gaidīja un vēroja, kā muskuļotais, izskatīgais vīrietis viņai tuvojas, un pavisam negaidīti viņa atcerējās savu sirsnīgo atsaucību uz vīrieša vajadzību toreiz stepē. Vienā mirklī viņa sajuta lielu iekāri pēc šī vīrieša. Tā bija viņas ķermeņa reakcija, ko sieviete pati nespēja kontrolēt, bet, Jondalaram tuvojoties, viņa pamanīja, kā piesarkst jaunā vīrieša seja un izteiksmīgi zilajās acīs parādās īpašais skatiens. Kaut arī viņai nebija nodoma skatīties tieši uz to vietu, viņa pamanīja, kā ir izspīlējies vīrieša dzimumloceklis, un juta, kā pati nosarkst.

-     Piedod, Eila! Negribu tevi traucēt, bet man vajadzēja tev parādīt jauno pavadu, ko uztaisīju Skrējējam. Varbūt arī tu gribēsi tādu pašu Vīnijai? - Jondalars apjautājās, cenzdamies runāt normālā balsī un vēlēdamies, kaut spētu kontrolēt savu ķermeni.

-    Tu mani nemaz netraucē, - Eila atbildēja, kaut gan tā nebija patiesība. Viņa paskatījās uz jauno pavadu, kas bija izgatavota no ādas strēmelēm, sapīta un apdarināta ar cilpiņām.

Jau pašā pavasara sākumā Vīnijai bija pienācis pārošanās laiks. Drīz pēc tam, kad Eila bija pamanījusi Vīnijas stāvokli, viņa izdzirdēja, kā kaut kur tālumā, stepē, iezviedzas ērzelis. Kaut arī jau agrāk jaunā sieviete bija atradusi ķēvi pēc tam, kad tā bija devusies līdzi ērzelim un savvaļas baram, viņa nespēja samierināties ar domu, ka Vīnija atkal būs jāatdod ērzelim. Šoreiz viņa var ari savu draudzeni vairs neatgūt. Lai novaldītu Vīniju, Eila bija lietojusi grožiem līdzīgu izgudrojumu un striķi ap ķēves kaklu, jo jaunais stepes ērzelis bija izrādījis lielu interesi un sajūsmu. Ja viņa pati nevarēja būt kopā ar zirgiem, tad turēja grožus piebūvē. Kopš tā laika jaunā sieviete šad un tad bija sākusi izmantot grožus, kaut arī viņai patika dot Vīnijai brīvību, lai ķēve nāk un iet, kad pašai gribas.

-     Kā tas darbojas? - Eila jautāja.

Jondalars to nodemonstrēja, uzlikdams Vīnijai lieko grožu pāri, ko bija ķēvei pagatavojis. Šķietami bezkaislīgā balsī jaunā sieviete uzdeva vairākus jautājumus, bet viņai bija grūti sakoncentrēt uzmanību. Stāvot blakus, viņu drīzāk piesaistīja no Jondalara plūstošais siltums un gandrīz nemanāmā, bet patīkamā vīrišķīgā smarža. Viņa nespēja novērst acis no jaunā vīrieša rokām, muskuļu spēles uz krūtīm un piebriedušā dzimumlocekļa. Viņa cerēja, ka jautājumi novedīs pie ilgākas sarunas, bet, tiklīdz Jondalars bija beidzis skaidrošanu, tā pēkšņi viņš pagriezās un devās prom. Eila noskatījās, kā viņš paķer kreklu, uzkāpj Skrējējam mugurā un, vadīdams ērzeli ar paša izdomāto pavadu, uzjāj augšā pa nogāzi. Vienu brīdi Eila apsvēra iespēju sekot viņam Vīnijas mugurā, bet tad pārdomāja. Ja jau viņš tik ļoti rāvās no viņas projām, tas nozīmēja, ka Jondalars nevēlas uzturēties viņas tuvumā.

Jaunā sieviete nolūkojās viņam pakaļ, līdz jātnieks izzuda viņas skatienam. Vilks, kas dedzīgi vaukšķēja, beidzot atgrieza Eilas uzmanību reālajā pasaulē. Aptinusi lingu ap galvu un pārbaudījusi oļus maisiņā, viņa pacēla kucēnu un uzlika to uz Vīnijas skausta. Tad uzkāpa arī pati un devās prom pa nogāzi pretēji Jondalara izvēlētajam virzienam. Jaunā medniece bija nolēmusi doties medībās kopā ar Vilku, un tagad viņa to varētu darīt. Vilks jau pats bija sācis trenkāt un medīt peles un citus mazus zvēriņus, un viņa bija atklājusi, ka kucēnam ļoti labi padodas iztramdīt medījumu tieši pa lingas sviedienam. Kaut ari sākumā tas notika nejauši, Vilks ātri mācījās un tagad gandrīz jau bija iemanījies izdzīt medījumu pēc Eilas komandas.

Vienā ziņā Eilai bija taisnība. Jondalars aizjāja tādā steigā ne jau tāpēc, ka tieši tagad negribēja atrasties viņai blakus, bet tikai tāpēc, ka gribēja atrasties viņai blakus visu laiku. Jaunajam vīrietim vajadzēja atbrīvoties no paša reakcijas uz Eilas klātbūtni. Tagad viņa bija devusi Solījumu Ranekam, un viņš uz šo sievieti bija zaudējis jebkādas tiesības, kuras viņam būtu varējušas būt. Vēlāk viņš bija sācis jāt prom, kad bija gribējis izvairīties no grūtās situācijas vai ari no pretrunīgo emociju spriedzes, vai vienkārši savā dabā padomāt. Viņš bija sācis saprast, kāpēc tad, kad Eilu kaut kas bija satraucis, viņa tik bieži bija devusies izjādēs ar Vīniju. Traukšanās pa klajo, zālaino stepi, sēžot zirgam mugurā un izjūtot vēju sejā, izraisīja gan uzmundrinošas, gan nomierinošas izjūtas.

Tiklīdz Jondalars bija nokļuvis stepē, viņš deva Skrējējam zīmi laisties auļos un pieplaka ciešāk pie zirga, pie ērzeļa izstieptā un spēcīgā kakla. Izrādījās, ka pieradināt ērzeli pie jātnieka bija pārsteidzoši viegli - gan Eila, gan Jondalars daudzos veidos ari agrāk jau bija viņu mācījuši. Daudz grūtāk bija izdomāt, kā Skrējējam likt iet uz turieni, kur to vēlas jātnieks.

Jondalars apzinājās, ka Eilas kontrole pār Vīniju bija radusies pati par sevi - dabiskā ceļā, un viņas norādījumi lielā ziņā bija neapzināti, bet šo zirgu viņš pats gribēja uztrenēt. Viņa komandas bija daudz mērķtiecīgākas, un, trenējot zirgu, viņš mācījās arī'pats. Jaunais Zelandoni vīrs apguva to, kā jāsēž zirgā, kā jāsaskaņojas ar ērzeļa spēcīgo muskuļu darbību, nevis vienkārši kratoties jāsēž Skrējējam mugurā, un atklāja, ka dzīvnieks jutīgi reaģē uz ciešāku spiedienu, jātnieka pozas maiņu un tas palīdz viņu vadīt.

Juzdamies zirga mugurā arvien ērtāk un pārliecinātāk, Jondalars sāka izjāt biežāk, tieši šāda nodarbe viņam bija vajadzīga, bet, jo vairāk laika viņš pavadīja kopā ar Skrējēju, jo vairāk tam pieķērās. Jau no paša sākuma viņam Skrējējs bija paticis, bet tas joprojām bija Eilas zirgs. Jaunais vīrietis sev visu laiku centās iestāstīt, ka trenē zirgu Eilai, bet viņam negribējās domāt par to, ka iemīļotais jaunais ērzelis būs jāpamet.

Jondalars bija plānojis doties prom tūlīt pēc Pavasara festivāla, tomēr vēl joprojām atradās šeit un pats nesaprata, kāpēc. Viņš apsvēra savas palikšanas iemeslus - šajā neparedzamajā gadalaikā vēl bija pārāk agrs aizceļošanai, viņš bija apsolījis Eilai trenēt Skrējēju, tomēr pats ļoti labi saprata, ka tie vienkārši ir aizbildinājumi. Taluts domāja, ka Jondalars palicis, lai kopā ar visiem dotos uz Vasaras sapulci, un Zelandoni vīrietis negribēja šo iespaidu bojāt, tomēr pats sev stāstīja, ka būs jau devies prom, pirms Mamutu cilts mēros ceļu uz Vasaras sapulci. Katru nakti, ejot gulēt, un it īpaši tajās reizēs, kad Eila devās uz Lapsas pavardu, viņš nosolījās, ka rītdien ies prom, bet katru dienu to atlika. Jaunais vīrietis cīnījās pats ar sevi un, kad nopietni nodomāja ķerties pie mantu saiņošanas un došanās prom, tad atcerējās, kā Eila, auksta un nekustīga, bija gulējusi uz Mamuta pavarda grīdas, un nespēja nekur aiziet.

Nākamajā dienā pēc Pavasara festivāla Mamuts bija runājis ar Jondalaru un pastāstījis, ka sakne bijusi pārāk spēcīga un viņš nav spējis notiekošo kontrolēt. Pareģis stāstīja, ka tas bijis pārāk bīstami un viņš to vairs nekad nelietos. Ari Eilai viņš bija ieteicis nekad vairs to nelietot un brīdinājis - ja viņa to darīs, tad būs nepieciešama spēcīga aizsardzība, īsti to vārdos nepateicis, vecais vīrs bija licis Jondalaram saprast, ka tieši jaunajam vīrietim bija kaut kā izdevies Eilu garu pasaulē sameklēt un tieši viņš bija spējis atsaukt viņa mācekli dzīvē.

Pareģa vārdi satrauca Jondalaru, bet viņš no tiem guva ari zināmu mierinājumu. Kad Mamuta pavarda vīrs bija baiļojies par Eilas drošību, kāpēc viņš bija lūdzis tieši viņu palikt? Un kāpēc Mamuts sacīja, ka tieši viņš bija atgriezis Eilu dzīvē? Viņa bija devusi Solījumu Ranekam, un nebija nekādu šaubu par kaula riku meistara jūtām pret viņu. Ja jau Raneks bija blakus, kāpēc Mamuts gribēja, lai to dara Jondalars? Kāpēc Raneks nevarēja to izdarīt? Ko vecais vīrs zināja tādu, ko pats Jondalars nezināja? Lai kas tas arī būtu, viņš nespēja pieļaut domu, ka nebūs Eilas tuvumā, ja viņai viņš atkal būs vajadzīgs; viņš nespēja ari pieļaut, ka viņa viena pati saskaras ar briesmām, bet tajā pašā laikā nespēja paciest to, ka viņa mīļotā sieviete dzīvo ar citu vīrieti. Jondalars nespēja izlemt, vai iet prom vai palikt.

- Vilk! Liec to nost! - Ragija, pagalam izmisusi, dusmīgi kliedza. Viņa kopā ar Ridagu spēlējās pie Mamuta pavarda, kur Nezija bija likusi bērniem uzturēties, kamēr pati sasaiņos mantas. - Eila! Vilks paņēma manu lelli un nelaiž to vaļā.

Eila sēdēja savā gultā, un visapkārt stāvēja viņas akurāti saliktās mantas. - Vilk! Laid vaļā! - viņa nokomandēja. - Nāc šurp! - jaunā sieviete pamāja.

Vilks atlaida lelli, kas bija izgatavota no ādas strēmelītēm, un, asti iespiedis kājstarpē, ielavījās jaunajai sievietei starp kājām. - Kāp augšā! - Eila aicināja, uzsizdama pa gultas galvgaļa to vietu, kur zvērs parasti gulēja. Vilks uzlēca augšā. - Tagad guli un vairs netraucē Ragiju un Ridagu. - Kucēns apgūlās, nolicis galvu uz ķepām, un ar nožēlas pilnām acīm skatījās uz savu mammu.

Jaunā sieviete atgriezās pie mantu šķirošanas, bet drīz vien šo nodarbi pārtrauca un skatījās, kā abi bērni spēlējas pie Mamuta pavarda uz grīdas, viņa negribēja tos ziņkārīgi vērot, bet jutās ieintriģēta. Bērni spēlēja "pavardos", cenzdamies ticami attēlot, ka dzīvo pie viena pavarda, kā to parasti dara pieauguši vīrieši un sievietes. Abu "bērns" bija ādas lelle, kas bija darināta pēc cilvēka līdzības - ar apaļu galvu, ķermeni, kājām un rokām, ietīta mīkstā ādas paladziņā. Tieši šī lelle Eilu visvairāk sajūsmināja. Viņai pašai lelles nekad nebija bijušas, klana ļaudis no ādas atliekām nekad neizgatavoja nekādas figūras, tie ari nezīmēja un neizgreba cilvēku formas, bet šī lelle jaunajai sievietei atgādināja to ievainoto trusīti, kuru pati bija atnesusi uz klana alu, lai Iza dzīvnieku izdziedētu. Viņa bija trusīti apmīļojusi un šūpojusi tieši tāpat, kā Ragija šobrīd turēja savu lelli un ar to spēlējās.

Eila zināja, ka Ragija parasti ir spēļu iniciatore. Dažkārt bērni tēloja vīra un sievas lomas, citkārt "vadoņus" - brāli un māsu, kas vadīja viņu pašu apmetni. Eila vēroja mazo, blondo meitenīti un tumšmataino puisīti, pēkšņi ļoti skaidri saskatīdama viņa klana vaibstus. Viņa nodomāja, ka Ragija viņu uzskata par brāli, bet Eilu māca šaubas, vai šie abi bērni jebkad kļūs par apmetnes vadoņiem.

Ragija atdeva lelli Ridaga aizgādībā un pati piecēlās kājās, lai dotos izpildīt kādu iedomātu pienākumu. Puika vēroja viņu aizejam, tad nolika lelli, paskatījās uz Eilu un pasmaidīja. Zēnam vairs nebija intereses par iedomāto bērnu pēc tam, kad Ragija pēc īsa brīža neatgriezās. Viņam labāk patika īsti bērni, tomēr zēnam nebija iebildumu piespēlēt Ragijai, kad viņa bija klāt. Pēc kāda brīža arī Ridags piecēlās kājās uz aizgāja. Ragija bija aizmirsusi spēli un lelli, un puika devās viņu meklēt vai atrast sev kādu citu nodarbošanos.

Eila atgriezās pie domām, ko ņemt līdzi uz Vasaras sapulci. Viņa atcerējās, ka pagājušajā gadā bija vairākas reizes pārskatījusi savas mantas, pieņemdama lēmumu - ko iesaiņot un ko atstāt. Šoreiz viņa kravāja mantas ceļojumam un ņems līdzi tikai to, ko spēj panest. Talija jau bija ar Eilu runājusi par zirgu un velkamās platformas izmantošanu, lai varētu aizgādāt visas sarūpētās dāvanas; tas palielinātu gan pašas Eilas, gan visas Lauvas apmetnes stāvokli. Paņēmusi zvērādu, ko viņa bija nokrāsojusi sarkanā krāsā, jaunā sieviete to izpurināja, cenzdamās izdomāt, vai tā viņai būs vajadzīga. Viņa nebija spējusi izdomāt, ko lai izgatavo no īstas zvērādas. Viņa nezināja, kā to varētu tagad izmantot, bet sarkanā krāsa bija klana svētā krāsa un turklāt viņai tā patika. Salocījusi sarkano zvērādu, viņa to nolika pie pārējām mantām, ko gribēja ņemt līdzi; vēl bez būtiski svarīgākajām tur atradās izgrebtais zirgs, ko viņa tik ļoti mīlēja un ko Raneks bija uzdāvinājis viņai pieņemšanas ceremonijā; arī jaunā muta; Vimeza dāvinātais skaistais pīķa uzgalis; nedaudz rotaslietu - krelles un kaklarotas; Dīgijas dāvātais tērps; baltā tunika, ko viņa pati bija uzšuvusi, un Durka zīdaiņa autiņš.

Pārskatot vēl dažas lietas, jaunās sievietes domas aizklīda tālu prom, un viņa atklāja, ka pievērsusi domas Ridagam. Vai šim puisim, tāpat kā Durkam, jel kādreiz būs sieva? Eila nedomāja, ka gan jau Vasaras sapulcē būs kāda viņam līdzīga meitene. Jaunā zāļu sieva pat nebija pārliecināta, vai puika vispār piedzīvos pieauguša vīrieša gadus. Tas lika viņai būt pateicīgai par to, ka pašas dēls bija stiprs un veselīgs un ka viņam būs sieva. Apmēram ap šo laiku Brouda klans gatavojas doties uz klanu Sapulci, ja jau nav aizgājis. Un pēc klanu Sapulces Ura dosies uz Bruņa klana alu, lai vēlāk kļūtu par Durka sievu, un, iespējams, jaunā meitene tagad bija pārbijusies no domas, ka jāatstāj savs klans. Nabaga Ura, viņai būs grūti atstāt pazīstamos ļaudis un doties dzīvot uz svešu vietu, pie svešiem ļaudīm. Pēkšņi Eilai ienāca prātā kāda doma, kas nebija parādījusies agrāk. Vai Urai Durks patiks? Vai Durkam patiks meitene? Jaunā sieviete tā cerēja, jo maz ticams, ka viņiem abiem varētu būt kāda cita iespēja.

Domājot par dēlu, Eila pasniedzās pēc maisiņa, kuru bija atvedusi no ielejas; atvērusi to, viņa izbēra tā saturu. Sievietei ieraugot kaula figūriņu, viņas sirds sāka sisties ātrāk. Viņa to pacēla rokās. Tā bija viņas figūriņa, bet ne līdzīga tai, ko viņa bija nesen redzējusi, un tagad Eila saprata, cik šī figūriņa ir īpaša. Pārsvarā visām mutām, izņemot Raneka darināto sievietes-putna figūru, bija apaļīgas, mātišķas formas un galvas vietā parasti atradās noapaļots izaugums, kurš dažkārt bija izdaiļots. Tās visas bija domātas kā Mātes simboli, bet šī bija slaidas sievietes figūra, kuras mati bija sapīti daudzās mazās bizītēs - tieši tā, kā viņa pati mēdza sapīt savus matus. Pārsteidzošākais bija tas, ka šai mutai bija rūpīgi izgrebta seja ar smalku degunu un zodu un varēja iztēloties arī acis.

Eilai turot figūriņu rokās un atgriežoties atmiņu pasaulē, viņas acu priekšā tā izplūda. Pat pašai neapzinoties, pār jaunās sievietes vaigiem sāka tecēt asaras. Šo figūriņu bija izgriezis Jondalars toreiz, kad viņi dzīvoja ielejā. Izgatavojis to, viņš bija sacījis, ka tādējādi gribot iegūt viņas dvēseli, lai viņi nekad nešķirtos. Tieši tāpēc viņš bija to izgatavojis tik līdzīgu viņai, kaut ari neviens meistars nedrīkstēja izgrebt mutas figūriņas, kas līdzinātos kādam dzīvam cilvēkam, jo visi baidījās, ka tā var tikt sagūstīta viņu dvēsele. Jondalars teica, ka gribot, lai viņa šo figūriņu paturētu, lai neviens to nevarētu Jaunos nolūkos izmantot pret viņu. Eila saprata, ka tā bija viņas pirmā muta. Jaunais Zelandoni vīrietis bija to viņai uzdāvinājis pēc Pirmās baudas rituāla, kad bija viņu padarījis par īstu sievieti.

Eila nekad neaizmirsīs to vasaru ielejā, kad viņi bija tikai divi vien. Bet tagad Jondalars grasījās aiziet bez viņas. Piespiedusi kaula figūriņu pie krūtīm, jaunā sieviete vēlējās, kaut varētu iet viņam līdzi. Jūtot viņai līdzi, Vilks aiz līdzjūtības smilkstēja, pa collai virzīdamies tuvāk, jo zināja, ka viņam pavēlēts palikt tur, kur viņš ir. Pasniegusies pēc siltās radībiņas, Eila iespieda galvu Vilka mīkstajā kažokā, bet dzīvnieks centās nolaizīt viņas sāļās asaras.

Viņa dzirdēja kādu nākam pa koridoru un ātri piecēlās sēdus, noslaucīja seju un centās savaldīties. Kad Barzeks un Druvezs pagāja garām, iegrimuši sarunā, viņa pagriezās, it kā kaut ko aiz sevis meklētu. Tad, ielikusi figūriņu atpakaļ maisiņā, jaunā sieviete to uzmanīgi novietoja virs pašas krāsotās spilgti sarkanās zvērādas, lai ari figūriņu ņemtu sev līdzi. Viņa nekad mūžā neatstās savu pirmo mutu.

Vēlāk, tajā pašā vakarā, kad Lauvas apmetnes iemītnieki gatavojās maltītei, Vilks pēkšņi draudīgi ierūcās un skrēja uz galvenās ieejas pusi. Arī Eila pielēca kājās un aizsteidzās dzīvniekam pakaļ, nesaprazdama, kas būtu varējis notikt. Viņai sekoja arī vairāki citi ļaudis. Pavērusi durvju priekškaru, jaunā sieviete bija pārsteigta, ieraugot svešinieku - ļoti nobijušos svešinieku, kas kāpās atpakaļ no gandrīz jau pieaugušā vilka, kurš bija gatavs tam uzbrukt.

- Vilk! Atpakaļ! - Eila nokomandēja. Vilka kucēns negribīgi paklausīja, bet joprojām, zobus atiezis un dziļi rīklē izdodams rūcošas skaņas, raudzījās pretim svešiniekam.

-     Ludeg! - Taluts iesaucās, pasperdams soli uz priekšu, un, plati smaidīdams, apskāva vīru lielā lāča apskāvienā. - Nāc iekšā! Nāc tik iekšā! Laukā ir auksts.

-     Es… ē… nezinu, - vīrs atbildēja, skatīdamies uz jauno vilku. - Vai jums tur iekšā ir vēl kāds šim līdzīgs?

-     Nē, citu tādu nav, - Eila atbildēja. - Vilks tev nedarīs pāri. Es to nepieļaušu.

Ludegs paskatījās uz Talutu, jo nezināja, vai var svešajai sievietei ticēt. - Kāpēc jūsu mājoklī dzīvo vilks?

-    Tas ir garš stāsts, bet to labāk klausīties pie siltas uguns. Nāc iekšā, Ludeg! Jaunais vilks tev nedarīs pāri. Es apsolu, - Taluts mierināja viesi, daudznozīmīgi paskatījies uz Eilu, kamēr pats pa velvēto priekšnamu vedināja ciemiņu iekšā.

Eila ļoti labi saprata, ko šis skatiens nozīmē: lai Vilks labāk turas pa gabalu no svešinieka. Viņa sekoja vīriem iekšā, dodot Vilkam komandu palikt aiz muguras, bet nezināja, kā pārtraukt zvēra rūkšanu. Šī bija jauna situācija. Eila zināja, ka vilki, kaut arī pieķērušies savam baram un ir tam uzticīgi, dažkārt uzbrūk svešiniekiem, kas ienāk viņu teritorijā, un pat tos nogalina. Vilka uzvedību varēja pilnibā izprast, bet ne jau tādēļ tā bija pieņemama. Zvēram jāsāk pierast pie svešiniekiem, vai nu viņam tas patīk, vai ne.

Nezija sirsnīgi sasveicinājās ar sava brālēna dēlu, paņēma viņa silto jaku un mugursomu un lika Danugam to visu aiznest uz Mamuta pavarda tukšo gultu, tad piepildīja ciemiņa šķīvi un atrada, kur viņam piesēst. Ludegs visu laiku piesardzīgi skatījās uz vilku, viņu bija pārņēmušas nervozas bailes, un ikreiz, kad Vilks sajuta sev pievērstu svešinieka skatienu, draudīgais rūciens kļuva vēl skaļāks. Kad Eila viņu apklusināja, jaunais vilks pieglauda ausis un pieplaka pie zemes, bet nākamajā brīdī atkal rūca uz svešinieku. Jaunā sieviete jau sāka apsvērt, vai neapmest striķi vilkam ap kaklu, bet nedomāja, ka tas kaut ko atrisinātu. Tas tikai padarītu nikno dzīvnieku vēl agresīvāku un vēl vairāk satrauktu svešo vīrieti.

Ridags bija turējies maliņā, kautrēdamies no svešinieka, kaut ari viņu pazina, bet puika ātri vien aptvēra radušos problēmu. Zēns saprata, ka svešinieka saspringtā piesardzība vēl vairāk problēmu saasina. Varbūt, ja Ludegs redzētu, ka Vilks ir draudzīgs, tad nedaudz atslābinātos? Vairums apmetnes ļaužu bija sanākuši ēdiena gatavošanas pavarda teritorijā, un, kad Ridags dzirdēja, ka Hartals ir pamodies, viņam ienāca prātā kāda doma. Puika devās uz Ziemeļbrieža pavardu un nomierināja bērnu, tad, paņēmis to aiz rokas, aizveda uz ēdiena gatavošanas pavardu, nevis pie mazuļa mātes. Tā vietā Ridags pieveda mazuli pie Eilas un Vilka.

Hartals pēdējā laikā bija sirsnīgi pieķēries draiskajam kucēnam un, tiklīdz ieraudzīja pūkaino, pelēko radījumu, tā līksmi iespurdzās. Ar lielu sajūsmu Hartals pieskrēja pie Vilka, bet mazuļa soļi nebija stabili. Paklupis viņš uzkrita dzīvniekam virsū. Vilks iekaucās, bet dzīvnieka vienīgā reakcija bija nolaizīt mazulim seju, kas lika Hartalam iesmieties. Viņš pagrūda malā silto, slapjo zvēra mēli, ielikdams savas mazās, apaļās roķeles garajā vilka mutē, kas bija pilna ar asiem zobiem, pēc tam, ar abām rokām ieķēries dzīvnieka kažokā, mēģināja to pievilkt sev tuvāk klāt.

Aizmirsis savas nervozās bailes, Ludegs ar lielām, pārsteiguma pilnām acīm skatījās uz bērnu, kas stumdīja vilku, bet vēl vairāk svešinieks bija pārsteigts par plēsēja pacietīgo, mīļo izturēšanos. Vilks vairs nevarēja turpināt savu piesardzīgo svešinieka vērošanu un gatavoties uzbrukumam, viņš vēl nebija pavisam pieaudzis un nespēja saglabāt tādu ieturētu neatlaidību kā viņa pieaugušie sugas brāļi. Eila uzsmaidīja Ridagam, uzreiz saprazdama, ka puika atvedis Hartalu tieši šim mērķim, kas nu bija sasniegts. Kad pienāca Tronija un savāca savu dēlu, Eila paņēma Vilku rokās, nospriezdama, ka pienācis īstais laiks, lai kucēnu iepazīstinātu ar svešinieku.

-    Man šķiet, ka Vilks pie tevis ātrāk pieradīs, ja atļausi viņam pierast pie tavas smakas, - viņa sacīja jaunajam vīrietim.

Eila perfekti runāja Mamutu valodā, bet viesis pamanīja atšķirīgo manieri, kā jaunā sieviete izrunā dažus vārdus. Viņš uzmanīgi viņu pirmoreiz nopētīja, brīnīdamies, kas viņa tāda ir. Ludegs zināja, ka pagājušogad, kad Lauvas apmetne devās prom, šādas sievietes viņu vidū nebija. Īstenībā viņš pat neatcerējās, ka vispār kādreiz viņu redzējis; jaunais viesis bija pārliecināts, ka tik skaistu sievieti viņš noteikti būtu atcerējies. No kurienes viņa uzradusies? Pacēlis acis, ciemiņš pamanīja, ka viņu novēro garš, blonds vīrietis.

-     Kas man jādara? - viņš jautāja.

-Ja ļausi vilkam apostīt savu roku, tad viss būs kārtībā. Viņam patīk, ka viņu paglauda, bet es necenstos to sasteigt. Vilkam vajadzīgs laiks, lai pie tevis pierastu, - Eila skaidroja.

Diezgan nedroši Ludegs tomēr pastiepa roku. Vilka mamma nolaida to zemē, lai kucēns varētu roku apostīt, bet palika tuvumā, ja nu gadījumā kas notiek. Viņa nedomāja, ka Vilks uzbruks svešiniekam, bet nebija par to pārliecināta. Pēc kāda laika viesis pastiepa roku, lai pieskartos vilka biezajai spalvai. Viņam nekad agrāk nebija nācies

pieskaities dzīvam vilkam, sajūtas bija diezgan satraucošas. Uzsmaidījis Eilai, Ludegs atkal nodomāja, cik gan skaista ir šī sieviete, kad viņa atsmaida pretim.

-             Talut, es labāk ātri izklāstīšu jaunumus, - viesis informēja. - Jo, manuprāt, Lauvas apmetnei ir vairāki stāsti, kurus man būtu interesanti noklausīties.

Lielais vadonis pasmaidīja. Viņam šāda interese gāja pie sirds. Ziņneši parasti atnesa jaunas ziņas, šie cilvēki tika izvēlēti divu iemeslu dēļ: viņiem patika pastāstīt kādu interesantu notikumu un viņi spēja ātri paskriet.

-     Nu tad stāsti! Kādus jaunumus esi atnesis? - Taluts apvaicājās.

-            Pats svarīgākais attiecas uz Vasaras sapulces vietas maiņu. Šogad tā notiks Vilka apmetnē. Tikšanās vieta, kura tika nolemta pagājušajā gadā, pavasarī tika applūdināta. Vēl man ir ari skumja vēsts. Biju palicis pārnakšņot Sungaji apmetnē. Viņus ir apsēdusi slimība, nāvējoša slimība. Daži cilvēki jau miruši, un, kad devos prom, vadones dēls un meita bija ļoti slimi. Ļaudis šaubījās, vai tie izdzīvos.

-    Ak, cik šausmīgi! - Nezija apbēdināta iesaucās.

-    Kas tā ir par slimību? - Eila apjautājās.

-             Šķiet, ka tā ceļas no krūtīm. Stiprs drudzis, klepus, un grūti paelpot.

-     Cik tālu atrodas šī apmetne? - Eila interesējās.

-    Vai tad tu to nezini?

-             Eila pie mums viesojās, bet mēs viņu pieņēmām savā apmetnē, - Talija paskaidroja. Tad viņa pagriezās pret Eilu. - Tā nav tālu.

-             Talij, vai varam turp doties? Vai kāds var man parādīt ceļu uz turieni? Ja bērni ir slimi, varbūt es varu palīdzēt.

-     Nezinu. Talut, kādas ir tavas domas?

-            Ja Vasaras sapulce notiks Vilka apmetnē, tad Sungaji apmetne nav pa ceļam. Talij, viņi nav pat mums radniecīga cilts.

-             Man šķiet, ka Darnevam tajā apmetnē ir kāds attāls radinieks, - Talija ieminējās. - Žēl, ka mazie brālis un māsa ir tik slimi.

-             Iespējams, ka mums vajadzētu tomēr aiziet, bet tādā gadījumā ir jāiet, cik drīz vien to varam, - Taluts atzina.

Ludegs bija šajā sarunā klausījies ar lielu interesi. - Nu, tagad, kad esmu jums pastāstījis savus jaunumus, tad, Talut, vēlētos ko uzzināt par Lauvas apmetnes jauno iemītnieci. Vai viņa patiešām ir dziedniece? Un no kurienes šeit uzradies vilks? Nekad neesmu dzirdējis, ka kāds būdā mājoklī turējis vilku.

-    Un tas vēl nav viss, - Frabeks piebilda. - Eilai ir ari divi zirgi: ķēve un jauns ērzelis.

Ciemiņš neticīgi paskatījās uz Frabeku, tad iekārtojās ērtāk un sagatavojās noklausīties Lauvas apmetnes stāstus.

No rīta pēc garās stāstu nakts Ludegam tika nodemonstrēta Eilas un Jondalara jāšanas māksla, par ko viņš izrādīja lielu sajūsmu. Viesis devās tālāk uz nākamo apmetni, lai izplatītu jaunumus par Mamutu cilts jauno sievieti kopā ar ziņām par Vasaras sapulces vietas maiņu. Lauvas apmetne plānoja nākamajā rītā doties ceļā, un atlikusī dienas daļa tika veltīta pēdējiem sagatavošanās darbiem.

Eila nolēma paņemt līdzi vairāk zāļu nekā parasti nēsāja savā zāļu somā un, pakojoties un sarunājoties ar Mamutu, pārskatīja savus dziedniecisko zālīšu krājumus. Eilai prātā bija klanu Sapulce, un, vērodama, kā vecais šamanis vingrina stīvās locītavas, viņa atcerējās, ka vecie klana ļaudis, kuri vairs nespēja doties tik garā ceļā, tika atstāti mājās. Kā gan Mamuts noies tik tālu ceļu? Tas Eilu satrauca, tāpēc viņa devās laukā, lai sameklētu Talutu un vadonim to pajautātu.

-    Lielāko ceļa daļu es viņu nesu uz savas muguras, - Taluts skaidroja.

Jaunā sieviete pamanīja, ka Nezija pieliek kādu saini pie to mantu kaudzes, ko zirgi vilks ar velkamo platformu. Turpat blakus sēdēja arī Ridags un izskatījās pagalam nelaimīgs. Pēkšņi Eila sāka meklēt Jondalaru. Viņa atrada Zelandoni vīrieti kārtojam mugursomu, ko Talija bija viņam iedevusi.

-    Jondalar! Te tu esi! - viņa iesaucās.

Viņš izbijies pacēla acis. Jondalars nepavisam nebija gaidījis, ka šobrīd ieraudzīs Eilu. Viņš tieši nupat bija par viņu domājis un prātojis, kā lai atvadās. Jaunais vīrietis bija nolēmis, ka tieši šis brīdis, kad visi pamet apmetni, ir īstais, lai ari viņš dotos prom. Bet tā vietā, lai kopā ar Lauvas apmetni dotos uz Vasaras sapulci, viņš ies uz otru pusi un uzsāks garo mājupceļu.

-     Vai tu zini, kā Mamuts parasti nokļūst Vasaras sapulcē? - Eila jautāja.

Šis jautājums Jondalaru pavisam pārsteidza. Par to viņš šobrīd nemaz negribēja domāt. Viņš pat nesaprata, par ko Eila runā. - Ē… nē, - vīrietis stomījās.

-    Talutam viņš jānes uz muguras. Un vēl jau ir arī Ridags. Arī viņš ir jānes. Jondalar, vai zini, par ko domāju? Tu esi apmācījis Skrējēju, viņš jau tagad ir pieradis pie jātnieka savā mugurā, vai ne?

-Jā.

-     Un tu māki viņu vadīt. Skrējējs ies tur, kur tu gribi, lai viņš iet, vai ne?

-     Šķiet, ka jā.

-     Lieliski! Tad jau nav nekādu šķēršļu, lai Mamuts un Ridags uz Vasaras sapulci dotos jāšus. Viņi paši nemāk zirgus vadīt, bet tu to varētu darīt. Tā visiem būtu daudz vieglāk, un Ridags pēdējā laikā ir bijis tik nelaimīgs, šī ziņa varētu puikam uzlabot omu. Vai atceries, cik zēns bija sajūsmināts pirmajā reizē, kad jāja ar Vīniju? Tev taču nav iebildumu, vai ne, Jondalar? Mēs, pārējie, varam iet kājām, - Eila sacīja.

Eila ar savu ideju bija tik apmierināta un šķita sajūsmināta; bija acīm redzams, ka viņa pat nebija apsvērusi tādu domu, ka Jondalars varētu neiet kopā ar viņiem. Jondalars nodomāja: kā gan viņš var atteikt mīļotajai sievietei? Tā ir laba doma, un Lauvas apmetne tik daudz ir darījusi viņa labā, ka šis gājiens šķita pats mazākais, ko viņš varētu paveikt viņu labā.

-    Nē, man nav nekas pretim pret iešanu, - Jondalars atbildēja. Vērodams, kā Eila aiziet to paziņot Talutam, jaunais vīrietis sajuta dīvainu atvieglojuma izjūtu, it kā no viņa pleciem būtu noņemta liela smaguma nasta. Viņš steidza pabeigt mantu saiņošanu, tad, paņēmis visu savu mantību un aprīkojumu, pievienojās pārējiem apmetnes ļaudīm. Eila pārraudzīja abu velkamo platformu sakārtošanu. Visi jau bija gandrīz gatavi startēt.

Ieraudzījusi nākam Jondalaru, Nezija viņam uzsmaidīja un sacīja: - Priecājos, ka nolēmi iet kopā ar mums un palīdzēt Eilai ar zirgiem. Man šķiet, ka tā Mamutam būs daudz ērtāk, un paskaties tik uz Ridagu! Nekad mūžā neesmu redzējusi, ka puika būtu tādā sajūsmā par došanos uz Vasaras sapulci!

Jondalars nobrīnījās, kāpēc gan viņam radās tāda sajūta, ka Nezija būtu zinājusi par viņa nodomu doties projām..

-    Un padomā, kādu iespaidu atstās mūsu ierašanās ne tikai kopā ar zirgiem, bet ari ar jātniekiem! - Barzeks piebilda.

-    Jondalar, mēs tevi gaidījām. Eila nav pārliecināta par to, kam uz kura zirga vajadzētu jāt, - Taluts sacīja.

-     Domāju, ka tam nav lielas nozīmes, - Jondalars atbildēja. - Ar Vīniju jāt ir daudz vieglāk. Viņa tik ļoti savu jātnieku nekratīs.

Zelandoni vīrs pamanīja, ka Raneks palīdz Eilai sabalansēt kravu uz velkamās platformas. Ieraudzījis viņus kopā smejamies, viņš iekšēji sarāvās un saprata, cik īslaicīga bija viņa aiziešanas atlikšana. Viņš bija tikai atvirzījis neizbēgamo un devis solījumu vienīgi pašreiz palīdzēt.

Pēc tam kad Mamuts bija izdarījis pāris noslēpumainu žestu un pateicis ezoteriskus vārdus, viņš pie būdas ieejas iedzina zemē mutu, lai tā viņu prombūtnes laikā pasargā Lauvas apmetnes mitekli, un tad ar Taluta un Eilas palīdzību uzkāpa Vīnijai mugurā. Vecais šamanis šķita satraucies, bet to bija grūti pateikt. Jondalaram izskatījās, ka Mamuts māk to labi noslēpt.

Ridags gan nešķita nervozs, jo jau agrāk bija jājis zirgam mugurā. Viņš bija sajūsmināts, kad slaidais Zelandoni vīrs pacēla viņu un nosēdināja Skrējējam mugurā. Puika vēl nekad nebija jājis ar ērzeli. Ridags uzsmaidīja Latijai, kas viņu vēroja ar bailēm par brālīša drošību un ar prieku par viņa jauno pieredzi, kā arī izjuta nelielu skaudību. Latija, cik bieži vien varēja, pa gabalu bija vērojusi, kā Jondalars trenē zirgu, jo meitenei bija grūti pārliecināt kādu citu sievieti, lai nāk viņai līdzi vienkārši pastāvēt un paskatīties - būt pieaugušai bija arī savi trūkumi. Viņa pie sevis bija nodomājusi, ka jauna zirga mācīšana nav nekas pārdabiski maģisks. Tam, protams, bija vajadzīga pacietība un zirgs, ko trenēt.

Apmetne tika pēdējoreiz pārbaudīta, un visi ļaudis uzsāka ceļu augšup pa nogāzi. Pusceļā līdz nogāzes virsotnei Eila apstājās. Arī Vilks apstājās, gaidoši viņu vērodams. Jaunā sieviete noraudzījās uz velēnu mitekli, kur bija atradusi savas mājas un tikusi pieņemta. Viņai jau tagad pietrūka mājas omulības un drošības, bet tās nekur nezudīs, kad viņi atgriezīsies, šī māja atkal dos ļaudīm patvērumu garās, aukstās ziemas laikā. Vējš pavēra priekškaru aiz mamutu ilkņu velvētās ieejas, un virs arkas Eila varēja redzēt alu lauvas galvaskausu. Lauvas apmetne bez ļaužu klātbūtnes izskatījās vientuļa un pamesta. Eila no Mamutu cilts nodrebinājās no pēkšņa, neomulīga satraukuma.

30

Lauvas apmetnes karavānai ceļojot pa plašajiem zālāju līdzenumiem, bagātīgā augu valsts, kas aukstajā stepē bija atdzīvojusies, parādīja vēl vienu atjaunotā cikla seju. Pēdējie zili violetie un dzeltenie punduririsu ziedi jau sāka vīst, bet vēl joprojām bija krāšņi, toties robaino lapu peonijas bija pašā plaukumā. Tumši sarkano ziedu bagātīgais paklājs, kas starp diviem kalniem bija noklājis visu ieleju, ceļotājos izraisīja sajūsmas pilnu apbrīnu. Tomēr stepē dominēja vārpatu, nobriedušu auzeņu un kaviļu veģetācija, kas to pārvērta maigi līganā, sudrabotā klājienā ar vietumis zilu salviju akcentu. Vēlāk, kad jaunā zāle nobriedīs un kaviļas būs nometušas savus pušķus, bagātīgais līdzenums nomainīs sudraboto krāsu pret zeltaino.

Jaunais vilks priecājās par to, ka atklāja neskaitāmas mazu zvēriņu sugas, kas apdzīvoja un rosījās pa milzīgajām stepes ārēm. Kucēns skraidīja pakaļ seskiem un sermuļiem, kas savu balto ziemas kažoku bija nomainījuši pret vasaras brūno, un atkāpās, kad bezbailīgie plēsēji aizstāvēja savu teritoriju. Kad peles, strupastes un samtainā kažoka īpašnieki - kurmji, kas bija pieraduši izvairīties no lapsām, - iebēga alās, kuras bija izraktas zemē, Vilks vajāja stepes kāmjus un ausainos, durstīgos ežus. Eila uzjautrinājās par pārsteigtā kucēna izbrīnu, kad stepes žurka ar garu, treknu asti, īsām trīspirkstu kājām, uz garajām pakaļkājām palēkdamās, aizlēkšoja prom un pazuda alā, kur bija mitinājusies ziemas guļā. Zaķi, lielie kāmji un milzīgās stepes žurkas bija pietiekams un sātīgs medījums, kad tos nodīrāja un uzdūra uz iesma pie vakara ugunskura. Eilas linga notrieca pie zemes pāris medījumu, kurus Vilks bija izbaidījis.

Stepes grauzēji, kas uzraka zemi, darīja vērtīgu darbu, tie uzirdināja un apmeta augsni otrādi, bet ar savu milzīgo rušināšanos izmainīja augsnes raksturu. Kad Lauvas apmetnes karavāna ceļoja pa līdzenumu, visapkārt esošās plankumaino susliku alas bija sarakņātas tik milzīgos daudzumos, ka dažviet ļaudīm nācās apiet simtiem divas līdz trīs pēdas augstu zālainu pauguru, un katrā no tiem mitinājās stepes grauzēju saime.

Susliki skaitījās melno kliju lielākais gardums; kaut ari garspārnainie vanagi barojās ari ar citiem grauzējiem, tie nesmādēja ne sprāgoņus, ne kukaiņus. Graciozie putni, planējot augstu gaisā, parasti ieraudzīja neuzmanīgos suslikus, bet klija varēja arī lidināties kā vietējais lauka piekūns vai arī lidot ļoti zemu un negaidīti pārsteigt savu medījumu. Vēl bez vanagiem un piekūniem bija arī meža ērgļi, kam arī garšoja mazie, ražīgie grauzēji. Reiz Eila pamanīja, ka Vilks ir ieņēmis uzbrūkošu pozu, tas lika viņai ieskatīties uzmanīgāk. Viņa ieraudzīja lielu, tumši brūnu plēsējputnu, kas bija nolaidies blakus savai ligzdai pie zemes un mazuļiem atnesis susliku. Jaunā sieviete ar interesi noraudzījās šajā skatā, bet ne viņa, ne vilks putnus netraucēja.

Daudzi citi putni pārtika no plašās stepes piedāvātajām bagātībām. Visur varēja redzēt cīruļus un čipstes, meža rubeņus, irbes, laukirbes, smilšu čipstes un lielās sīgas, kā arī skaistās, graciozās dzērves - zilgani pelēkas ar melnu galvu un baltu spalvu cekulu. Tās pavasarī ieradās ligzdot, pieēda pilnu guzu ar kukaiņiem, ķirzakām un čūskām; rudenī, skaļi pie debesīm klaigādamas, tās devās prom tik raksturīgajos V veida kāšos.

Taluts bija uzsācis soļot tādā gaitā, kādā viņš bija pieradis iet kopā ar visu apmetni, lai temps neliktu lēnākajiem gājējiem pārāk sasprin- dzināties. Bet vadonis atklāja, ka viņi pārvietojas daudz ātrāk nekā parasti. Šo atšķirību radīja zirgi. Tie uz platformām vilka dāvanas, tirgojamās preces un telts nojumes un uz savas muguras nesa arī nespējīgos cilvēkus, tā ka bija ikvienam atvieglojuši kravu. Vadonis priecājās par apmetnes ļaužu ātro soli, īpaši jau tāpēc, ka viņiem bija jāveic vēl papildu attālums, bet tajā pašā laikā tas sagādāja problēmu. Viņš bija izplānojis maršrutu, pa kuru iet, kā arī apmešanās vietas, lai izmantotu labi zināmās ūdenstilpes. Tagad, ejot ātrākā soli, viņam plāni bija jāmaina.

Viņi apstājās pie mazas upītes, kaut arī bija vēl agra pēcpusdiena. Blakus ūdenstilpēm stepē dažreiz parādījās ari neliels mežs, un Lauvas apmetnes ļaudis ierīkoja apmešanās vietu lielā laukā, ko daļēji ieskāva koki. Kad Eila bija noņēmusi no Vīnijas iejūga siksnas, viņa nolēma izjāt kopā ar Latiju. Meitene labprāt palīdzēja apkopt zirgus, un arī dzīvnieki viņai izrādīja savu pieķeršanos. Abām jājot Vīnijas mugurā cauri mazai koku audzei, kurā bija redzamas egles, bērzi, skābarži un lapegles, viņas nonāca ziedošā norā - mazā, krāšņā pļavā, kas bija koku ieskauts, zaļojošs stepes gabaliņš. Eila apstājās un klusi pačukstēja jaunajai sievietei, kas sēdēja viņai priekšā:

- Latij, uzvedies ļoti klusi un paskaties tur tālāk - uz upes malu!

Latija paskatījās uz turieni, kurp Eila norādīja. Sākumā, kad neko nevarēja saskatīt, viņa sarauca pieri, bet tad pasmaidīja, ieraudzījusi saigas mātīti kopā ar diviem mazuļiem; tā piesardzīgi un nepārliecināti bija pacēlusi galvu. Tad Latija pamanīja vēl pāris eksemplāru. Spirālveida ragi auga tieši no mazās antilopes galvas, pašos galos tie bija nedaudz izliekušies, un tās lielais deguns, nokāries uz leju, piešķīra dzīvnieka purnam īpaši garu formu.

Viņām klusi sēžot zirga mugurā un vērojot zvērus, arvien skaļākas kļuva putnu dziesmas: dūju dūdošana, ķauķu jautrā trallināšana un dzeņu klabināšana. Eila saklausīja zeltainās vālodzes skaisto svilpošanu un, precīzi to atdarinot, putnu apmulsināja. Arī Latija vēlējās, kaut mācētu svilpot kā Eila.

Jaunā sieviete deva Vīnijai nemanāmu signālu, lai tā lēnām virzās uz parkam līdzīgā meža stūri. Kad abas jātnieces bija pietuvojušās turpat vai blakus antilopei, Latija gandrīz trīcēja no sajūsmas, un viņa ieraudzīja vēl vienu zvēru mammu ar diviem mazuļiem. Pēkšņi mainījās vēja pūsma un visas saigas pacēla galvu un pēc brīža jau skrēja cauri mežam uz atklāto stepi. Tām pakaļ dzinās kaut kas pelēcīgs, un Eila saprata, kas antilopes bija piespiedis bēgt.

Kad Vilks atgriezās un elsdams bezspēkā sabruka, Vīnija mierīgi ganījās, un abas jaunās sievietes bija apsēdušās saulainajā norā un lasīja meža zemenes. Blakus Eilai zemē stāvēja nolikta krāšņa puķu buķete, ko viņa bija salasījusi, - tajā bija gaišsarkani ziedi ar garām, plānām ziedlapiņām, kas izskatījās kā iemērkti spilgti sarkanā krāsā, pušķī bija redzamas arī lielas zeltaini dzeltenas puķu galvas, sajaukušās ar baltām, pūkainām bumbām.

-    Kaut būtu tik daudz ogu, lai varētu salasīt arī pārējiem, - Eila sacīja, iemezdama mutē vēl vienu sīciņu, bet izcili saldu un aromātisku odziņu.

-    Būtu jābūt vairāk ogām. Kaut man pašai būtu vairāk, - Latija atzinās ar platu smaidu sejā. - Turklāt, Eila, es šo vietu uzskatītu tikai par mūsu abu slepeno stūrīti. - Ielikusi mutē zemeni, Latija aizvēra acis, izbaudīdama ogas garšu. Meitenes seju pārņēma domīga izteiksme.

-     Vai tie antilopju mazuļi patiešām bija pavisam jauni? Nekad agrāk nebiju tik tuvu aplūkojusi mazus dzīvnieciņus.

-    Tikai ar Vīnijas palīdzību mēs varējām nokļūt tām tik tuvu. Antilopes nebaidās no zirgiem. Bet mums līdzi ir arī Vilks, - Eila skaidroja, norādīdama uz vilka kucēnu. Zvērs, izdzirdējis savu vārdu, pacēla galvu.

-     Viņš jau ir tas vaininieks, kas aizbaidīja antilopes.

-     Eila, vai drīkstu tev ko jautāt?

-     Protams. Tu man vienmēr drīksti jautāt visu, ko vien vēlies.

-     Kā tu domā, vai ari es kādu dienu atradīšu sev zirgu? Gribētos, lai tas būtu vēl pavisam maziņš, tad es varētu par to rūpēties, kā tu rūpējies par Vīniju, tad zirgs pie manis pierastu.

-    Uz to es tev nemāku atbildēt. Es pati nemaz nebiju plānojusi atrast Vīniju. Tā vienkārši gadījās. Būs grūti sameklēt jaunu zirgu, jo visas ķēves savus mazuļus aizsargā.

-    Ja tu pati gribētu dabūt vēl vienu zirgu, vēl pavisam mazu, kā tu rīkotos?

-    Nekad neesmu par to domājusi… nu, ja gribētu dabūt jaunu zirgu… ļauj man padomāt… tad ir jānoķer viņa mamma. Vai atceries pagājušā rudens bizonu medības? Ja medī zirgus un iedzen baru tādā nožogojumā, tad visi dzīvnieki nav jānogalina. Tad var paturēt vienu vai divus vēl pavisam mazos. Varbūt tev pat izdodas atšķirt nost jaunos zirgus no pārējiem un tad pārējos palaist vaļā, ja tie nav vajadzīgi. - Eila pasmaidīja. - Tagad nevaru iedomāties, kā es varētu medīt zirgus.

Kad abas jaunās sievietes atgriezās apmetnē, vairums ļaužu jau sēdēja ap lielu ugunskuru un ieturēja maltīti. Eila un Latija pašas apkal- pojās un apsēdās.

-     Mēs redzējām antilopes - saigas, - Latija palielījās. - Pat viņu mazuļus.

-     Man šķiet, ka atradāt arī zemenes, - Nezija strupi piebilda, skatīdamās uz savas meitas sarkani izraibinātajām rokām. Latija nosarka, atcerēdamās, ka bija gribējusi tās visas apēst viena pati.

-    Tur nebija tik daudz, lai salasītu visiem, - Eila piebilda.

-     Tam droši vien nav nozīmes. Es pazīstu Latiju un to, kas ar viņu notiek, kad ierauga zemenes. Viņa varētu noēst kaut vai veselu lauku, ne ar vienu nepadalīdamās, ja vien tāda iespēja pavērtos.

Eila pamanīja Latijas apmulsumu un mainīja sarunas tematu. - Es salasīju arī māllēpes, lai ārstētu klepu saslimušajiem un sarkanziedainu augu - nezinu, kā to sauc, bet tā sakne ļoti labi ārstē dziļu klepu un ļauj plaušām atkrēpoties, - jaunā zāļu sieva papildināja.

-     Nezināju, ka tieši tāpēc tu lasīji tos ziedus, - Latija atzinās. - Kā tu zini, ka Sungajiem ir tieši tāda slimība?

-     To es precīzi nezinu, bet, tā kā šos augus ieraudzīju, tad nodomāju, ka varētu tos ari savākt, īpaši jau tāpēc, ka arī mūsu apmetnes ļaudis bija apsēdusi līdzīga slimība. Talut, cik vēl ilgs laiks paies, līdz tur nokļūsim?

-     Grūti pateikt, - vadonis atbildēja. - Mēs virzāmies uz priekšu daudz ātrāk nekā parasti. Manuprāt, mums vajadzētu sasniegt Sungaji apmetni pēc dienas vai divām. Tā karte, ko Ludegs man uzzīmēja, ir ļoti laba, ceru, ka nebūsim ieradušies par vēlu. Viņu slimība ir daudz ļaunāka, nekā biju domājis.

Eila sarauca pieri. - Kā tu to zini?

-     Atradu zīmes, ko kāds ir atstājis.

-     Zīmes? - Eila pārjautāja.

-    Nāc līdzi! Es tev tās parādīšu, - Taluts aicināja, nolikdams krūzi un pieceldamies kājās. Vadonis pieveda jauno zāļu sievu pie kaulu kaudzes, kas atradās ūdensmalā. Kauli, īpaši lielie galvaskausi, bija atrodami izmētāti pa visu plašo līdzenumu, bet, pieejot tuvāk, Eila pamanīja, ka tie nebija dabiski te nokļuvuši. Kāds tos tīšām bija sakrāvis lielā kaudzē. Pašā kaudzes virspusē bija uzlikts mamuta galvaskauss ar aplauztiem ilkņiem - tas bija novietots otrādi.

-    Tā ir sliktu ziņu vēsts, - Taluts atzina, norādīdams uz galvaskausu. - Ļoti sliktu. Vai redzi to apakšžokli ar divām mugurkaula ribām, kas pret to atbalstītas? Žokļa smailais gals norāda virzienu, kurā jādodas, un apmetne atrodas divu dienu attālumā no šejienes.

-     Talut! Viņiem vajadzīga palīdzība! Vai tāpēc viņi šeit nolikuši šo zīmi?

Vadonis norādīja uz apdedzinātu bērza tāsi, kas bija nolikta pie aplauztā kreisā mamuta ilkņa. - Vai redzi šo te? - viņš vaicāja.

-    Jā. H ir apdegusi, it kā būtu atradusies ugunskurā.

-    Tas nozīmē slimību, nāvējošu slimību. Kāds ir miris. Ļaudis baidās no šādām slimībām, un šajā vietā ceļotāji parasti apstājas. Šī zīme nav šeit izlikta, lai lūgtu palīdzību, bet gan lai brīdinātu pārējos turēties pa gabalu.

-     Ak, Talut! Man ir jāiet! Jums pārējiem nav tur jāiet, bet man tas ir jādara. Es varu ar Vīniju doties ceļā tūlīt pat.

-    Un ko tu viņiem teiksi, kad būsi ieradusies? - Taluts vaicāja. - Nē, Eila. Viņi tev neļaus sev palīdzēt. Neviens tevi nepazīst. Šī apmetne pat nepieder pie Mamutu cilts, viņi ir Sungaji. Mēs jau esam par to runājuši. Mēs zinājām, ka tu vēlēsies turp nokļūt nekavējoties. Esam šo ceļu uzsākuši un dosimies turp visi kopā. Manuprāt, ar zirgu palīdzību varēsim turp nokļūt vienā, nevis divās dienās.

Saule jau rietēja aiz apvāršņa, kad Lauvas apmetnes ceļotāju karavāna tuvojās lielai mītnei, kas bija izvietota uz platas, dabiski veidotas terases kādu trīsdesmit pēdu augstumā virs platas, krāčainas upes. Karavāna apstājās, kad daži apmetnes ļaudis viņus pamanīja un pārsteigti skatījās, pirms aizskrēja uz vienu no lielajām teltīm. No tās iznāca vīrietis un sieviete. Viņu sejas bija nokrāsotas ar okera ziedi sarkanā krāsā un mati apbērti pelniem.

Kad vadonis un Talija tuvojās Sungaji apmetnei, Taluts nodomāja: "Ir jau par vēlu." Viņiem pa pēdām sekoja Nezija un Eila, kas veda Vīniju, kurai mugurā sēdēja Mamuts. Bija skaidri redzams, ka viņi bija iztraucējuši kaut ko svarīgu. Kad ciemiņi bija pienākuši apmēram desmit pēdu attālumā, vīrs ar sarkano seju pacēla roku ar plaukstu uz priekšu. Tas bija skaidrs signāls apstāties. Viņš Talutu uzrunāja kādā svešā valodā, tomēr Eilai tā likās pazīstama. Jaunā zāļu sieva sajuta, ka viņai to vajadzētu saprast; varbūt tā bija līdzīga Mamutu valodai? Taluts atbildēja savā valodā. Tad vīrs ierunājās vēlreiz:

-    Kāpēc Mamutu cilts Lauvas apmetne mūs apciemojusi tādā laikā? - vīrs tagad bija pārgājis uz Mamutu valodu. - Pie mums valda slimība, šai apmetnei iestājušās grūtas dienas. Vai tad jūs neredzējāt zīmes?

-Jā, mēs redzējām zīmes, - Taluts atbildēja. - Mums līdzi ir Mamuta pavarda meita, prasmīga dziedniece. Ludegs, ziņnesis, kas gāja šeit garām pirms vairākām dienām, izstāstīja mums par jūsu problēmām. Mēs gatavojāmies doties uz mūsu cilts Vasaras sapulci, bet pirms tam Eila, mūsu dziedniece, gribēja ierasties šeit un piedāvāt savu palīdzību. Viens no mūsu apmetnes ir rada vienam jūsu apmetnes iemītniekam, mēs neesam svešinieki. Tāpēc ieradāmies.

Vīrietis paskatījās uz blakus stāvošo sievieti. Bija skaidri redzams, ka sieviete sēroja un ar lielām pūlēm spēja sevi apvaldīt.

-     Ir jau par vēlu, - sieviete atzina. - Viņi ir miruši. - Viņas balss pārgāja raudās, un sieviete sāka izmisumā vaimanāt. - Viņi ir miruši. Mani bērni, mani mazuļi, mana dzīvība, viņi ir miruši! - Divi cilvēki nostājās blakus sievietei, katrs savā pusē, un aizvadīja viņu projām.

-     Mana māsa ir pārdzīvojusi lielas bēdas, - vīrietis sacīja. - Viņa zaudēja gan dēlu, gan meitu. Meitene jau gandrīz bija kļuvusi par sievieti, zēns bija dažus gadus jaunāks. Mēs visi sērojam.

Taluts līdzjūtīgi pašūpoja galvu. - Tās patiešām ir lielas bēdas. Pieņemiet mūsu līdzjūtību un visu iespējamo mierinājumu. Ja jūsu tradīcijas to pieļauj, tad mēs labprāt paliktu un jūsu asarām pievienotu arī savējās, lai bērni ātrāk atgrieztos pie Mātes krūts.

-     Mēs novērtējam jūsu laipnību un vienmēr to atcerēsimies, bet mūsu vidū vēl arvien ir slimi cilvēki. Jūsu palikšana var izrādīties jums pašiem bīstama. Arī šī ierašanās var izvērsties jums draudīga.

-    Talut, palūdz viņam, vai nevaru apskatīt tos, kas vēl ir slimi? Varbūt es varēšu viņiem palīdzēt, - Eila klusām sacīja.

-Jā, Talut. Pajautā, vai Eila nevar apskatīt slimniekus, - Mamuts piebalsoja. - Manuprāt, viņa varēs pateikt, vai mums ir droši šeit palikt.

Vīrs ar sarkano seju nopētīja veco šamani, kas sēdēja zirga mugurā. Pirmoreiz ieraudzījis zirgus, viņš bija pārsteigts, bet negribēja izskatīties pārāk ieinteresēts, turklāt bija tik bēdu pārņemts, ka bija nolēmis uz brīdi atlikt savu ziņkārību, kamēr pildīja apmetnes runas vīra un māsas aizbildņa pienākumus. Bet, Mamutam ierunājoties, dīvainais vecā vīra paskats zirga mugurā pēkšņi uzjundīja viņa interesi ar jaunu spēku.

-     Kā gan vīrs var sēdēt zirgam mugurā? - viņš beidzot vairs nespēja valdīties. - Kā tas zirgs var tik mierīgi stāvēt? Un tur tālāk ir vēl viens?

-     Tas ir garš stāsts, - Taluts atbildēja. - Šis vīrs ir mūsu mamuts, un zirgi paklausa mūsu dziedniecei. Kad būs laiks, mēs labprāt jums par to pastāstīsim, bet vispirms Eila vēlētos apraudzīt jūsu slimniekus. Viņa varbūt varēs tiem palīdzēt. Viņa varēs arī mūs brīdināt, ja ļaunie gari vēl joprojām pie jums uzturas, un pastāstīs, vai spēs tos apvaldīt un padarīt nekaitīgus, vai mums ir droši šeit palikt.

-    Ja jau tu saki, ka viņa ir prasmīga, tad man jātic. Ja jau viņa spēj valdīt pār zirga garu, tad jūsu dziedniecei droši vien piemīt varens maģijas spēks. Ļauj man vispirms aprunāties ar pārējiem ļaudīm, kas atrodas iekšā.

-     Mums līdzi ir vēl viens dzīvnieks, par ko jums būtu jāzina, - to pateicis, Taluts pagriezās pret jauno zāļu sievu. - Eila, pasauc viņu!

Jaunā dziedniece uzsvilpa, un, pirms vēl Ridags to atlaida, Vilks jau bija ņipri izlauzies brīvībā. Sungaji vīrs un citi apkārt stāvošie izbijās, kad jaunais vilks pie tiem pieskrēja klāt, bet vēl pārsteigtāki bija tad, kad Vilks apstājās pie Eilas kājām un nogaidoši paskatījās jaunajā sievietē. Pēc komandas kucēns nometās uz vēdera, bet zvēra možā uzmanība, kas bija pievērsta svešiniekiem, padarīja viņus tramīgus.

Talija bija cītīgi vērojusi Sungaji apmetnes ļaužu reakciju un ātri vien saprata, kādu spēcīgu iespaidu paklausīgie zvēri bija uz tiem atstājuši. Viņi bija palielinājuši visas savas cilts un Lauvas apmetnes cieņu. Mamuts, kas vienkārši sēdēja zirgam mugurā, bija iemantojis prestižu. Sungaji ļaudis viņu vēroja ar piesardzīgiem skatieniem, vecā burvja vārdiem bija liels svars, bet attieksme pret Eilu bija vēl skaidrāk saprotama. Ļaudis viņā vērās ar lielu sajūsmu, ar tādu kā nedrošu godbijību.

Lauvas apmetnes sieviešu līnijas vadone saprata, ka pati jau ir pie zirgiem pieradusi, bet atcerējās savas bažas, kad bija pirmoreiz ieraudzījusi Eilu ar zirgiem, un viņai nebija grūti iedomāties sevi viņu vietā. Talija bija bijusi arī klāt tajā brīdī, kad jaunā sieviete bija pārnesusi mājās mazo vilka kucēnu, un vērojusi, kā tas izaug, bet, skatoties uz Vilku svešinieka acīm, sieviete saprata, ka šo zvēru nevarētu uztvert kā rotaļīgu, mazu kucēnu. Varbūt viņš vēl bija jauns, bet, spriežot pēc visām pazīmēm, tas bija gandrīz pieaudzis vilks, un zirgs bija nobriedusi ķēve. Ja Eila spēja pakļaut savai gribai tramīgos zirgus un neatkarīgos vilkus, tad ko gan viņa nespētu savai gribai pakļaut? īpaši jau tādā gadījumā, ja viņa tiek stādīta priekšā kā Mamuta pavarda meita un dziedniece.

Talija prātoja, kāda būs pārējās Mamutu cilts reakcija, kad Lauvas apmetne ieradīsies Vasaras sapulcē, tāpēc viņa nemaz nebija pārsteigta, kad Eila tika uzaicināta izmeklēt sirgstošos apmetnes ļaudis. Mamutu cilts apmetās tuvumā, lai pagaidītu. Iznākusi laukā, jaunā dziedniece piegāja pie Mamuta, Taluta un Talijas.

-     Manuprāt, ļaudis sasirguši ar Nezijas dēvēto pavasara kaiti, drudzi, krūšu kaiti un elpošanas grūtībām, problēma vienīgi ir tāda, ka tagad šī slimība plosījusies jau ilgu laiku un tāpēc ir smagākā formā, - dziedniece skaidroja. - Divi vecāki cilvēki nomiruši pašā sākumā, bet pats skumjākais ir tas, ka mirst bērni. Nevaru noskaidrot to, kāpēc viņi nomira. Parasti jauni cilvēki ir pietiekami stipri, lai no šādas slimības atveseļotos. Šķiet, ka pārējie jau tikuši pāri ļaunākajam. Daži vēl stipri klepo, es varu palīdzēt viņiem šo slimību vieglāk pārdzīvot, bet neviens vairs nešķiet nopietni slims. Es pagatavošu zāļu uzlējumu, lai palīdzētu mirušo bērnu mātei. Viņa ir ļoti nomocījusies. Nevaru viņu par to vainot. Neesmu par to pilnīgi droša, bet nedomāju, ka mēs kaut kādā veidā būtu apdraudēti, ja paliktu uz apglabāšanas ceremoniju. Tomēr labāk jums neuzturēties viņu mājokļa iekšienē.

-    Ja jau esam izlēmuši palikt, es ieteiktu uzsliet teltis, - Talija ierosināja. - Viņiem jau tā ir grūti, kur nu vēl, ja visu laiku pa kājām maisīsies svešinieki, un viņi nepieder pie Mamutu cilts. Sungaji ir… citādi.

No rīta Eilu pamodināja balsis, kas skanēja netālu no telts. Viņa ātri piecēlās, saģērbās un paskatījās laukā. Vairāki ļaudis raka garu, šauru tranšeju. Tronija un Fralija jau bija izgājušas laukā un, sēdēdamas pie ugunskura, baroja savus zīdaiņus. Eila pasmaidīja un pievienojās sievietēm. No kūpošā vārāmā groza cēlās salvijas tējas smarža. Pasmēlusi krūzīti karstā šķidruma, jaunā dziedniece apsēdās pie abām sievietēm un malkoja kūpošo tēju.

-     Vai Sungaji šodien grasās apglabāt savus mirušos? - Fralija jautāja.

-    Tā izskatās, - Eila atbildēja. - Nedomāju, ka Taluts būs to konkrēti noprasījis, bet tā man šķiet. Nesaprotu viņu valodu, kaut ari ik pa brīdim uztveru kādus pazīstamus vārdus.

-    Viņi droši vien rok kapu. Interesanti - kāpēc gan viņi to taisa tik garu? - Tronija interesējās.

-    Nezinu gan, bet priecājos, ka mēs drīz no šejienes aiziesim. Zinu, ka pieklājība prasa, lai paliekam uz apglabāšanu. Bet man šī ceremonija nepatīk, - Fralija sacīja.

-    Nevienam jau tā nepatīk, - Eila piekrita. - Kaut mēs būtu ieradušies dažas dienas agrāk!

-    Tu taču nezini, vai būtu ko varējusi tiem bērniem līdzēt, - Fralija bilda.

-     Man tik žēl mirušo bērnu mātes, - Tronija atzinās. - Jau vienu bērnu zaudēt ir ļoti smagi, bet divus, turklāt abus reizē… Nezinu, vai pati spētu to pārdzīvot. - Tronija piekļāva Hartalu pie krūtīm, bet mazulim labāk patika izlocīties prom.

-    Jā, ir grūti zaudēt bērnu, - Eila piekrita. Jaunās sievietes balss bija tik drūma, ka Fralija uz viņu paskatījās un nobrīnījās. Nolikusi krūzīti, Eila piecēlās kājās. - Pamanīju, ka šeit tuvumā aug vērmeles, no šī auga saknēm sanāk spēcīgas zāles. Es to bieži neizmantoju, bet gribu kaut ko pagatavot, lai nomierinātu un atslābinātu mirušo bērniņu māti. Zālēm jābūt stiprām un iedarbīgām.

Dienas laikā Lauvas apmetne daļēji piedalījās dažādās darbībās un ceremonijās, bet, tuvojoties vakaram, gaisotne mainījās, tā kļuva saspringta un ietekmēja arī viesus. Kad abi bērni nestuvēs tika svinīgi atgādāti no Sungaji mājokļa un pienesti klāt pie katra individuāli, lai ļaudis varētu no nelaiķiem pēdējoreiz atvadīties, sakāpinātās emocijas Mamutu ciltī izsauca neviltotas bēdu asaras.

Kad ļaudis, kas turēja nestuves, lēnām piegāja pie sērojošajiem viesiem, Eila pamanīja, ka bērni ietērpti skaistās un eleganti izšūtās drēbēs, it kā būtu uzposti kādam svinīgam pasākumam. Jaunā sieviete jutās ļoti aizkustināta un ieintriģēta. Darinot tunikas un garās bikses, dažādi krāsoti un dabiskas krāsas ādas gabaliņi un kažokādas bija rūpīgi sašūti kopā sarežģītās ģeometriskās figūrās, kas izcēla un akcentēja noteiktas apģērba vietas, kuras bija izgreznotas ar tūkstošiem mazām kaula krellītēm. Pa jaunās sievietes galvu maisījās nesakarīgas domas. Vai viņi to visu paveikuši, izmantojot vienīgi asu īlenu? Varbūt kāds prastu novērtēt mazo, smailo kaula vārpstiņu ar caurumu galā?

Vēl viņa pievērsa uzmanību galvas apsējiem un jostām, kā ari fantastiska piegriezuma apmetņiem, kurus meitenes nēsāja ap pleciem; tajos izrādījās iestrādātas šķipsnas no garāmejošo pinkaino zvēru spalvām. Jaunā sieviete ļoti vēlējās šādam apmetnim pieskarties, ciešāk izpētīt un uzzināt, kā tas ticis gatavots, bet šis nebūtu īstais bridis. Ari Raneks, kas stāvēja Eilai blakus, bija tos pamanījis un izteica komentārus par sarežģītajiem taisnleņķa spirāļu neparastajiem rakstiem. Viņa ļoti cerēja, ka pirms aiziešanas spēs uzzināt ko vairāk par šo apmetņu izgatavošanas paņēmienu, varbūt apmaiņā pret viņas pašas kaula vārpstiņu ar caurumu galā.

Abi bērni bija izgreznoti ar rotām, kas taisītas no gliemežvākiem, zvēru zobiem, kauliem; zēnam pat ap kaklu bija liels, neparasts akmens, kam izurbts caurums un ko varēja nēsāt kā kulonu. Atšķirībā no pieaugušajiem, kuriem mati bija izspūruši un apkaisīti pelniem, mirušo bērnu mati bija glīti sasukāti un izsmalcināti sakārtoti - zēnam bija sapītas bizītes, meitenei abās galvas pusēs bija savīti lieli mezgli.

Eilu neatstāja sajūta, ka abi bērni ir vienkārši aizmiguši un jebkuru bridi pamodīsies. Viņi izskatījās tik jauni, tik veselīgi, ar apaļiem vaigiem, nāves neiezīmētām sejām, nenorādot, ka tie būtu miruši un aizgājuši uz garu pasauli. Jaunā sieviete nodrebinājās un netīšām paskatījās uz Ridagu. Sastapusies ar Nezijas skatienu, jaunā dziedniece novērsa acis.

Beidzot bērnu ķermeņi tika pienesti pie garās, šaurās tranšejas. Tie tika nolaisti bedrē un novietoti ar galvu pret galvu. Kāda sieviete ar īpatnēju galvassegu un garu, izrotātu tuniku piecēlās kājās un spalgā balsī iesāka kaislīgu dziedājumu, kas visiem klātesošajiem dzina šermuļus pār kauliem. Ap kaklu sieviete bija aplikusi daudz kreļļu un kulonu, kas, viņai pakustoties, žvadzēja un šķindēja, ap rokām viņai bija platas kaula rokassprādzes, kas sastāvēja no vairākām puscollu platām stīpām. Eila pamanīja, ka dažas no tām līdzinās Mamutu cilts nēsātajām rotām.

Dobja bungu rīboņa, kas atbalsojās tālu, izklausījās līdzīga mamuta galvaskausa bungu skaņām. Kaislīgi dziedot, sieviete sāka locīties un līgoties, pacēlās pirkstgalos un cilāja pēdas, dažkārt vērsdamās uz visām pusēm, bet no vietas neizkustēdamās. Dejodama un žvadzinādama savas rokassprādzes, viņa izdarīja asas un-ritmiskas roku kustības. Eila bija šo sievieti satikusi, un kaut ari viņas nebija spējušas sarunāties, viņa izjuta, kā šī svešiniece viņu pievelk. Mamuts bija izskaidrojis, ka viņa neesot dziedniece kā Eila, bet spējot sazināties ar garu pasauli. Viņa bija Sungaji cilts amata māsa Mamutam vai arī Krebam, jaunā dziedniece to aptvēra ar sāpēm sirdi. Viņai joprojām bija grūti pieņemt sievieti kā moguru.

Vīrietis un sieviete ar sarkani nokrāsotajām sejām uzbēra bērniem sarkano okera pulveri, likdami Eilai atcerēties sarkanā okera ziedi, ar ko Krebs bija ieziedis mirušās Izas ķermeni. Kapā tika ceremoniāli ieliktas vēl vairākas lietas: iztaisnotas mamuta ilkņu bultas, pīķi, krama naži un dunči, mamuta, bizona un zirga figūriņas - ne tik labas kā Raneka izgatavotās, Eila nodomāja. Viņa bija pārsteigta, ieraugot katram bērnam blakus noliekam iegarenu kaula priekšmetu, rotātu ar ieapaļiem, ripvei- dīgiem, ritenim līdzīgiem kokgriezumiem, pie kuriem bija piestiprinātas putnu spalvas un citi priekšmeti. Kad apmetnes ļaudis pievienojās sēru dziesmai - aizkustinošajam sievietes dziedājumam, Eila paliecās uz priekšu un iečukstēja Mamutam ausī: - Tie priekšmeti izskatās līdzīgi Taluta spieķim. Vai tās ir Runas vāles?

-    Jā, ir gan. Sungaji ir radniecīgi Mamutu ciltij daudz vairāk, nekā daži ļaudis to vēlētos atzīt, - Mamuts atbildēja. - Pastāv dažas atšķirības, bet šī apbedīšanas ceremonija ir gandrīz tieši tāda pati kā mūsējā.

-     Kāpēc bērnu kapā jāliek Runas vāles?

-     Viņiem tiek līdzi dotas tās lietas, kas, pamostoties garu pasaulē, būs vajadzīgas. Kā sieviešu līnijas vadones dēls un meita viņi ir brālis un māsa, kam bija lemts kļūt par šīs cilts vadoņiem; ja tas neizdevās šajā dzīvē, tad izdosies nākamajā, - vecais šamanis skaidroja. - Ir nepieciešams parādīt savu izcelšanos un kārtu, lai tajā saulē nezaudētu šajā dzīvē iegūto stāvokli.

Jaunā sieviete kādu bridi pavēroja ceremoniju, un, kad ļaudis sāka aizbērt kapu, viņa atkal jautāja Mamutam:

-     Kāpēc viņi tiek apglabāti šādi - ar galvu pie galvas?

-     Viņi ir brālis un māsa, - šamanis atbildēja, it kā ar to viss būtu izteikts. Ieraudzījis savas skolnieces apjukušo izskatu, vecais vīrs turpināja: - Ceļojums uz garu pasauli var izvērsties par garu, grūtu un neskaidru pieredzi, it īpaši jau tik jauniem cilvēkiem. Viņiem vajadzēs savā starpā sazināties, palīdzēt un vienam otru mierināt, bet brāļa un māsas dalīšanās Baudas veltē tiek uzskatīta par necieņu pret Māti. Ja viņi pamostos, gulēdami blakus, tad varētu aizmirst, ka ir brālis un māsa, un kļūdas pēc sāktu kopoties, domādami, ka guļ kopā tāpēc, ka ir savienoti. Guļot ar galvu pie galvas, viņi Ceļojuma laikā var viens otru iedrošināt un, sasniedzot otru pasauli, neapjukt par savām radnieciskajām saitēm.

Eila pamāja. Tas viņai šķita loģiski, bet, vērojot aizberam kapu, jaunā dziedniece dedzīgi vēlējās, kaut viņi būtu šeit ieradušies dažas dienas agrāk. Varbūt viņai nebūtu izdevies palīdzēt, bet viņa vismaz būtu to mēģinājusi.

Taluts apstājās mazas upītes malā un paskatījās uz abām pusēm, tad paraudzījās lielā, apzīmētā kaula gabalā, ko turēja rokās. Aplūkojis saules stāvokli un izpētījis mākoņu veidojumus ziemeļu pusē, vadonis noteica vēja virzienu. Beidzot viņš izpētīja ari tuvāko apkārtni.

-    Mēs šeit ierīkosim nometni un paliksim pa nakti, - Taluts paziņoja, nokratīdams no pleciem mugursomu un nesamo rāmi. Viņš piegāja pie māsas, kas pašlaik izlēma, kur uzsliet galveno telti tā, lai visām pārējām, kas izmantoja tos pašus balsta stiprinājumus, būtu pietiekami daudz lēzenas vietas. - Talij, ko tu teiktu par to, ja mēs pa ceļam apstātos un nedaudz patirgotos? Pētīju Ludega zīmētās kartes. Sākumā tas man neienāca prātā, bet, ieraugot, kur mēs atrodamies… paskaties, - viņš sacīja, rādīdams māsai divus dažādus kaula gabalus, uz kuriem bija izdarītas atzīmes, - šī karte rāda ceļu uz Vilka apmetni, jauno Vasaras sapulces vietu, un šī te ir tā, ko viņš uz ātru roku uzmeta, parādīdams ceļu uz Sungaji apmetni. No šejienes mēs nenovirzītos tālu no maršruta, ja pa ceļam iegrieztos Mamuta mītnē.

-     Tu domā Muskusvērša apmetni? - Talija jautāja ar aizkaitinātu nicību. - No viņu puses apmetnes pārdēvēšana bija pārāk iedomīgs un pašpaļāvīgs solis. Visās apmetnēs ir Mamuta pavardi, bet neviens nav uzdrošinājies nosaukt visu apmetni mamuta vārdā. Vai tad mēs visi neesam Mamutu cilts mednieki?

-     Bet nometnes vārds parasti tiek piešķirts pēc tās vadoņa pavarda nosaukuma, un viņu jaunais vadonis ir Mamuts. Turklāt tas nebūt nenozīmē, ka nevarētu ar viņiem tirgoties - ja vien viņi nav jau devušies prom vasaras ceļojumā. Tu taču zini, ka viņiem ir radniecīgas saites ar Dzintara apmetni un viņiem allaž krājumos ir nedaudz dzintara, ar ko tirgoties, - Taluts piebilda, labi zinādams māsas vājību uz siltajiem, zeltainajiem akmeņiem, kas veidojušies no sakaltušu priežu sveķiem. - Vimezs saka, ka viņiem ir pieejams ari labs krams. Mums ir daudz ziemeļbriežu ādu, nemaz nerunājot par citām skaistām kažokādām.

-    Es nesaprotu, kā vīrietis var nodibināt pavardu, ja viņam nav pat sievietes, bet es vienkārši izteicu savu viedokli, ka viņi ir iedomīgi. Tomēr mēs varam ar viņiem tirgoties. Talut, protams, mums vajadzētu tur iegriezties. - Sieviešu līnijas vadones sejas izteiksme pārvērtās mīklainā smaidā. - To mums katrā ziņā vajadzētu izdarīt. Domāju, ka Mamuta apmetnei būtu interesanti tikties ar mūsu Mamuta pavardu.

-     Labi. Tad agri no rīta dosimies ceļā, - Taluts paziņoja, bet nesapratnē palūkojās uz savu māsu un pašūpoja galvu, gribēdams uzzināt, kas viņa gudrajai un viltīgajai māsai šoreiz padomā.

Kad Lauvas apmetne sasniedza lielu, līkumotu upi, kas bija izskalojusi kanālu starp stāvajiem lesa augsnes krastiem, un apkārtne līdzinājās viņu apmetnes ainavai, Taluts devās uz zemesragu starp divām aizām un uzmanīgi izpētīja apkārtējo teritoriju. Lejā, palienē, pie upes vadonis ieraudzīja briežus un sumbrus, kas ganījās zaļajā pļavā, kurā auga mazi kociņi. Kādu gabalu tālāk, upes krasā pagriezienā, viņš pamanīja lielu kaulu kaudzes jucekli, kas slējās pret augsto krastu. Mazi cilvēku stāvi līkņāja pār izžuvušo kaulu grēdu, un Taluts ievēroja, ka daži no viņiem kaulus nes prom.

-     Viņi vēl nav nekur aizgājuši, - viņš paziņoja. - Izskatās, ka kaut ko būvē.

Ceļotāji barā soļoja lejup pa nogāzi apmetnes virzienā, kas bija izvietojusies uz platas terases, ne augstāk kā kādas piecpadsmit pēdas virs upes līmeņa. Eila bija bijusi pārsteigta, ieraugot Lauvas apmetnes mitekli, un tagad bija tikpat izbrīnījusies par Mamuta apmetni. Tā nebija viena liela, ar velēnu klāta, pa pusei zemē ierakta mītne, kuru jaunā sieviete bija salīdzinājusi ar alu vai cilvēka augumam atbilstošu caurumu; šī apmetne sastāvēja no vairākām atsevišķām apaļām būdām, kas vienā pudurī izvietojās uz terases. Ari šīs mītnes bija masīvas un robustas, klātas ar biezu velēnu un mālu kārtu, to malas bija apaugušas ar atsevišķiem zāles ceriem, bet uz jumta zāle neauga. Eilai tās ļoti atgādināja milzīgus, kailus, murkšķu izveidotus uzkalniņus.

Pienākot tuvāk, jaunā sieviete saprata, kāpēc būdu jumti bija kaili. Tieši tāpat kā Lauvas apmetne, arī Mamuta apmetne mītņu jumtus izmantoja kā skatu vietas. Uz diviem ēku jumtiem jau bija sakāpis vērotāju bariņš, un, kaut arī cilvēki bija pievērsuši uzmanību ciemiņiem, tas nebija īstais iemesls, kāpēc viņi bija sakāpuši uz apaļajiem jumtiem. Lauvas apmetnes ceļotāji apgāja apkārt būvei, kas aizsedza redzamību; ieraudzījusi viņu intereses objektu, Eila bija pārsteigta.

Talutam bijusi taisnība. Viņi kaut ko būvēja. Jaunā dziedniece bija dzirdējusi Talijas piezīmes par to, ka apmetne pati sev izvēlējusies jaunu nosaukumu, bet, apskatot celtni, ko viņi būvēja, viņu izvēlētais apmetnes nosaukums šķita atbilstošs. Kaut arī gala procesā tā droši vien izskatīsies tāda pati kā pārējās mītnes, paņēmiens, kādā viņi izmantoja mamutu kaulus kā būves balstus, šķita izceļam ši dzīvnieka īpašo auru. Arī Lauvas apmetne būdas balstu elementos bija izmantojusi mamutu kaulus un atlasījusi dažus noteiktus kaulu gabalus un tos apstrādājusi, lai tie derētu, bet kauli, kas tika izmantoti šajā celtnē, pildīja ne tikai balstu funkcijas. Tie bija atlasīti un izkārtoti tā, lai izteiktu mamuta būtību, uz kā bija balstīta Mamutu cilts ticība.

Lai izveidotu formu, sākumā viņi sanesa daudz vienādu vairāku mamutu skeletu kaulu daļu, ko sameklēja upmalas kaulu kaudzē. Būvniecība sākās ar apli, apmēram sešpadsmit pēdu šķērsām pāri pie pamatiem mamutu galvaskausi tika izkārtoti tā, ka to cietā pieres daļa atradās iekšpusē. Durvju atvere bija tik pazīstamā arka, uzbūvēta no diviem milzīgiem izliektiem ilkņiem, kas katrā pusē bija nostiprināti mamuta galvaskausa dobumā un augšā savienoti. Apkārt, no otras puses un līdz pusei uz augšu, bija uzslieta apaļa siena, kas, iespējams, būvēta no simtiem mamutu apakšžokļu - V veida apakšējiem žokļiem, kas bija sakrauti ar aso zoda daļu uz leju, cits uz cita apmēram četru pēdu dziļumā.

Šīs V veida piramīdas, sakrautas cita citai blakus, panāca tādu kopskatu, kas atbilda šai iespaidīgajai un nozīmīgajai būves koncepcijai. Kopumā piramīdas radīja zigzaga rakstu, kas līdzinājās tiem apzīmējumiem, ar kuriem kartēs attēlo ūdeņus. Un vēl turklāt, kā Eila uzzināja no Mamuta, zigzaga ūdens simbols bija pats absolūtākais Lielās Mātes - Dzīvības Radītājas - simbols. Tas attēloja Viņas uz leju vērsto smailo uzkalniņa trijstūra virsotni - Viņas dzemdes ārējo veidolu. Vairākas reizes palielināts, simbols attēloja visu dzīvi - ne tikai ūdeni, bet arī Mātes dzemdību ūdeņus, kas bija applūdinājuši zemi un piepildījuši jūras un upes, kad Viņa dzemdēja visu zemes dzīvo radību. Nevarēja būt nekādu šaubu, ka šī būs paša apmetnes Mamuta pavarda mītne.

Apaļā siena nebija vēl pabeigta, bet ļaudis strādāja pie pārējiem darbiem, nostiprinādami mamuta lāpstiņu un iegurņa kaulus un dažas mugurkaula daļas vienlīdz simetriskā, tomēr cieši noblīvētā izkārtojumā. Iekšpusē novietotie atklātie koka karkasi nodrošināja papildu būves balstus, un izrādījās, ka jumts tiks veidots no mamutu ilkņiem.

- Šis ir īsts meistardarbs! - Raneks sajūsminājās, pieiedams tuvāk un atklāti apbrīnodams radniecīgās cilts roku darbu.

Eila zināja, ka Ranekam tas patiks. Jaunā, sieviete pamanīja Jondalaru, kas stāvēja nedaudz nostāk un turēja Skrējēja pavadu. Viņa saprata, ka arī Zelandoni vīrs bija ne mazāk pārsteigts un sajūsmināts par radošo domu, kas bija šo ideju īstenojusi. Īstenībā visi Lauvas apmetnes ļaudis no brīnumiem bija kļuvuši mēmi. Bet, kā jau Talija bija paredzējusi,

Mamuta apmetne bija tikpat pārsteigta par ciemiņiem - vai drīzāk par pieradinātajiem dzīvniekiem, kas ceļoja kopā ar viņiem.

Kādu bridi abu apmetņu ļaudis lielā izbrīnā un sajūsmā skatījās cits uz citu, bet tad priekšā iznāca vīrietis un sieviete, nedaudz jaunāki par Lauvas apmetnes vadoņiem, un apsveicinājās ar Talutu un Taliju. Vīrs bija vilcis pāri nogāzei smagus mamuta kaulus - šie noteikti nebija pagaidu mitekļi, kurus varēja pārnēsāt no vienas vietas uz citu, bet gan pastāvīga apmetne, - viņš bija līdz viduklim kails un sasvīdis. Vīrieša seja no vienas vietas bija noklāta tetovējumiem, un Eilai bija sev jāatgādina, ka tā blenzt nav pieklājīgi. Uz vīra kreisā vaiga bija ne tikai V veida simbols, tāpat kā Lauvas apmetnes Mamutam, bet ari simetrisks zigzaga līniju, trijstūru un rombu zīmējums un vēl divkrāsainas - zilas un sarkanas - taisnleņķa spirāles.

Bija redzams, ka arī sieviete bija strādājusi un arī no vidukļa līdz augšai izmetusies kaila, taču viņai nebija kājās garās bikses, bet gan ap vidu aptīti svārki, kas sniedzās pāri celim. Sievietei nebija tetovējumu, bet vienā deguna pusē bija izdurts caurumiņš, kurā viņa nēsāja mazu slīpēta un pulēta dzintara gabaliņu.

-    Talij! Talut! Kāds pārsteigums! Mēs jūs negaidījām, bet Mātes vārdā laipni lūdzam pie mums Lauvas apmetni, - sieviete paziņoja.

-     Mutas vārdā pateicamies par laipno sagaidīšanu, Avarij, - Taluts atbildēja. - Nebijām domājuši ierasties jums nepiemērotā laikā.

-     Vinkavek, mēs bijām tepat tuvumā, - Taluts vēl piebilda, - un nespējām paiet garām, jūs neapciemojuši.

-   Lauvas apmetne pie mums nekad nevar ierasties nepiemērotā laikā, - vīrietis teica, - bet kā gan gadījās, ka jūs bijāt tepat tuvumā? Šis nav tas ceļš, pa kuru jums būtu jāiet uz Vilka apmetni.

-    Ziņnesis, kas iegriezās pie mums pavēstīt, ka Vasaras sapulces vieta ir mainīta, pa ceļam bija pārnakšņojis Sungaji apmetnē un pastāstīja, ka viņi ir ļoti slimi. Mūsu apmetnē ir jauna iemītniece, dziedniece Eila no Mamuta pavarda, - Taluts paziņoja, aicinādams Eilu iznākt priekšā, - un viņa gribēja doties palīgā slimajiem Sungaji apmetnes ļaudīm un paskatīties, vai nevar palīdzēt. Mēs tikko nākam no turienes.

-    Jā, es zinu Sungaji apmetni, - Vinkaveks sacīja un tad pagriezās pret Eilu. Uz kādu bridi jaunā dziedniece sajuta, ka vīrieša acis viņā ieurbjas dziļi jo dziļi. Sieviete nedaudz saminstinājās, vēl joprojām pilnībā nepieradusi skatīties svešiniekam tieši acīs, bet saprata, ka šis nav īstais bridis, lai izrādītu kautrību vai klana sievietes pieticību, un ar tikpat ciešu skatienu vērās pretim vīrietim. Pēkšņi viņš iesmējās un vīrieša bāli pelēkās acis iemirdzējās, tajās parādījās atzinība Eilas sievišķīgajam skaistumam. Jaunā dziedniece pamanīja, ka vīrietis ir satriecoši pievilcīgs, ne jau tikai tāpēc, ka bija izskatīgs vai kādas zināmas iezīmes dēļ, kaut arī tetovējumi uz pārējo ļaužu fona viņu izcēla, bet gan viņa lielā gribasspēka un gudrības dēļ. Vinkaveks palūkojās uz Mamutu, kas sēdēja Vīnijai mugurā.

-    Vecais vīrs, tu vēl joprojām esi kopā ar mums, - viņš sacīja, acīm redzami iepriecināts, tad ar zinošu smaidu piebilda: - un joprojām sagādā visiem pārsteigumus. Kopš kura laika tu esi kļuvis par Zvēru pavēlnieku? Vai mums jālieto cits vārds? Tātad - ar Lauvas apmetni kopā ceļo divi zirgi un vilks? Tas ir kas vairāk par Zvēru pavēlnieka talantu.

-     Vinkavek, cits vārds būtu piemērotāks, bet tas nebūt nav mans nopelns. Šie zvēri pakļaujas Eilai.

-     Eilai? Šķiet, ka vecais Mamuts atradis sev vērtīgu meitu. - Vinkaveks vēlreiz un nu jau ar zināmu interesi nopētīja jauno dziednieci. Viņš nepamanīja Raneka nikno skatienu, bet Jondalars gan to ievēroja. Zelandoni vīrs saprata šīs jūtas un pirmoreiz mūžā sajuta zināmu tuvību ar kaula rīku meistaru.

-     Nu jau pietiks šeit stāvēt un pļāpāt, - Avārijā iejaucās. - Mums tam būs daudz laika. Ceļinieki droši vien ir noguruši un izsalkuši. Es jums sarūpēšu maltīti un vietu, kur atpūsties.

-    Avarij, mēs redzam, ka taisāt jaunu mītni. Jums nav mūsu dēļ jārūpējas. Būs gana labi, ja parādīsiet, kur drīkstam uzsliet teltis, - Talija sacīja. - Vēlāk mēs labprāt kopā ar jums ieturētu maltīti un varbūt arī parādītu elegantas ziemeļbriežu ādas, kas netīšām paņemtas līdzi.

-     Man ir labāka doma! - Taluts nodārdināja savā skaļajā vadoņa balsī, nokratīdams no pleciem nēsājamo rāmi tieši tajā vietā, kur stāvēja. - Mēs varētu palīdzēt būdas celtniecībā. Tu man varēsi pateikt, kur jānoliek mamutu kauli, bet man ir pietiekami plata mugura, lai atnestu divus uzreiz.

-    Jā, arī es vēlētos palīdzēt, - Jondalars brīvprātīgi pieteicās, izvez- dams Skrējēju priekšā un palīdzēdams Ridagam nokāpt no ērzeļa muguras. - Šī ir ļoti neparasta celtne. Nekad neko tamlīdzīgu nav nācies redzēt.

-    Katrā ziņā ļoti priecāsimies par jūsu palīdzību. Daži no mums steidzas ātrāk nokļūt Vasaras sapulcē, bet mītne ir jāuzceļ vasarā, lai pamati kārtīgi nosēžas, tāpēc, pirms dodamies prom, mums to vajadzētu pabeigt. Lauvas apmetnes dāsnā palīdzība mums lieti noderētu, - Vinkaveks atzina, prātodams, cik gan dzintara gabalu varētu šī augstsirdība maksāt, kad sāksies tirdzniecība. Tad viņš nolēma, ka tas ir to vērts, jo mītne ir jāpabeidz, un apklusināja pāris neapmierināto.

Sākumā Vinkaveks nebija ļaužu pūli pamanījis garo, blondo vīrieti, bet tad ieskatījās uzmanīgāk un pēc tam vēlreiz nopētīja Eilu, kas šobrīd atbrīvoja Vīniju no velkamās platformas. Slaidais blondīns bija svešinieks, tāpat kā Eila, un izskatījās, ka tikpat prasmīgi apietas ar zirgiem kā Mamuta pavarda meita. Interesanti, ka mazais plakangalvis šķita sadraudzējies ar vilku, un puika vairs nejutās kā svešinieks. Tam visam jābūt kaut kā saistītam ar šo sievieti. Mamuta pavarda Mamuta apmetnes vadonis pievērsa uzmanību Eilai. Viņš pamanīja, ka viņai apkārt grozās tumšādainais kaula rīku meistars. "Ranekam allaž bijis ķēriens uz visu skaisto un unikālo," Vinkaveks nodomāja. Īstenībā Raneks izturējās īpašnieciski, bet interesanti - kas tādā gadījumā bija svešinieks? Vai viņš nebija ar šo sievieti saistīts? Paskatījies uz Jondalaru, Vinkaveks pamanīja, ka blondais vīrietis raugās uz Eilu un Raneku.

Mamuta apmetnes vadonis nodomāja, ka kaut kas šīs trijotnes starpā nav kārtībā, un pasmaidīja. Lai kādas arī būtu viņu attiecības, ja jau abi vīrieši izrādīja interesi par šo sievieti, tad acīmredzot viņa vēl nav ne ar vienu no viņiem oficiāli savienota. Vīrietis vēlreiz kārtīgi nopētīja Eilu. Viņa bija žilbinoša sieviete, Mamuta pavarda meita, dziedniece, vai tā vismaz viņi apgalvoja, un viņai noteikti piemita zināmas spējas attiecībā uz dzīvnieku pakļaušanu. Nav šaubu, ka šī sieviete ieņem augstu stāvokli. Bet no kurienes viņa ir uzradusies? Un kāpēc vienmēr tieši Lauvas apmetne nāk klajā ar kaut ko neparastu?

Abas apmetņu sieviešu vadones stāvēja gandrīz jau pabeigtās, bet vēl pilnīgi tukšās jaunās mītnes iekšpusē. Kaut ari no ārpuses tā bija apstrādāta, iekšpusē zigzaga raksts uz sienām bija neskaidri pamanāms.

-     Avarij, vai esi pilnīgi pārliecināta, ka nenāksiet kopā ar mums? - Talija jautāja. Viņas kaklu rotāja smagnējas dzintara krelles, darinātas no lieliem dzintara gabaliem. - Mēs labprāt vēl pāris dienu pagaidītu, līdz būsiet gatavi nācēji.

-     Nē, ejiet vien pa priekšu. Zinu, ka visi grib ātrāk nokļūt Vasaras sapulcē, un jūs jau tā esat mums daudz palīdzējuši. Mītne jau gandrīz ir pabeigta, un bez jūsu palīdzības mēs nekad nebūtu tik tālu tikuši.

-    Mums ir prieks strādāt kopā ar jums. Jāatzīst, ka jaunā mītne izskatās iespaidīga. Tas ir liels gods Mātei. Tavs brālis patiešām ir ievērojams. Iekšpusē gandrīz vai var sajust Mātes klātbūtni. - Talija bija patiesa, un Avārijā to zināja.

-    Paldies, Talij, un mēs neaizmirsīsim jūsu palīdzību. Tieši tāpēc negribam jūs vēl ilgāk aizkavēt. Jūs jau tā kavējat, jo nācāt mums talkā. Visas labākās vietas būs jau aizņemtas.

-    Tagad mums vairs nevajag ilgu laiku, lai tur nokļūtu. Mūsu krava ir ievērojami vieglāka. Mamuta apmetne noslēgusi labu darījumu.

Avārijās acis apstājās pie masīvās sieviešu vadones jaunās kaklarotas. - Nu, ne gluži tik labu kā Lauvas apmetne, - viņa piebilda.

Talija piekrita. Viņa uzskatīja, ka Lauvas apmetne bija noslēgusi daudz labāku darījumu, bet bija nepiedienīgi to pieminēt. Talija mainīja sarunas tematu. - Nu tad uz tikšanos Vasaras sapulcē! Ja varēsim, aizņemsim vietu arī jums.

-     Mēs būtu par to pateicīgi, bet izskatās, ka būsim paši pēdējie, kas ieradīsies. Mums vēl ir jāpaspēj izdarīt to, ko varam. Tomēr tur, galā, jūs sameklēsim, - Avārijā noteica, kad abas sievietes iznāca no jaunās celtnes.

-     Mēs no rīta dosimies prom, - Talija paziņoja. Abas sievietes apskāvās un saskārās ar vaigiem, tad Lauvas apmetnes vadone devās uz savu telšu pusi.

-    0! Talij, ja nu gadījumā vairs nesatieku Eilu, pirms jūs aizejat, lūdzu, vēlreiz pasaki viņai paldies par uguns akmeni, - Avārijā nosauca pakaļ, tad it kā nejauši pajautāja: - Vai esat jau Eilai noteikuši līgavas pūru?

-    Esam par to domājuši, bet viņai ir tik daudz talantu, ka to ir grūti izdarīt, - Talija atbildēja un pagriezās uz promiešanu. Pēc pāris soļiem viņa atskatījās un pasmaidīja. - Viņas abas ar Dīgiju kļuvušas tik labas draudzenes, ka Eila man ir gluži kā meita.

Ejot projām, Talija tik tikko spēja apvaldīt smaidu. Viņasprāt, viņa bija pamanījusi, ka Vinkaveks Eilai pievērš īpašu uzmanību, un Lauvas apmetnes sieviešu vadone zināja, ka Avārijās piezīmei nebija gadījuma raksturs. Mamuta apmetnes vadonis bija māsu uz to pamudinājis. Talija nodomāja, ka tā nebūtu peļama savienība un radniecīgas saites ar Mamuta apmetni varētu būt ļoti noderīgas. Protams, no vienas puses, Ranekam uz Eilu ir pirmtiesības. Galu galā viņi taču ir devuši Solījumu, bet, no otras puses, ja tāds iespaidīgs vīrs kā Vinkaveks izdara piedāvājumu, tad to vienmēr ir vērts apsvērt. Vismaz tas vēl vairāk cels Eilas vērtību. Jā, šī Talutam patiešām bija laba doma - apciemot Mamuta apmetni un patirgoties.

Avārijā noskatījās, kā Talija aiziet, un nodomāja: "Tātad Talija pati grasās noteikt līgavas pūru Eilai. Tā jau 'es domāju. Varbūt mums pa ceļam vajadzētu iegriezties Dzintara apmetnē, es zinu to vietu, kur Māte glabā neapstrādāto akmeni, un, ja Vinkaveks grasās iegūt Eilu, tad viņam būs vajadzīgas visas pieejamās vērtības, ko vien varēsim savākt. Nepazīstu nevienu citu sievieti, ar kuru būtu tik grūti tirgoties kā ar Taliju." Avārijā izjuta pret Taliju skaudīgu apbrīnu. Iepriekš jaunajai Mamuta apmetnes vadonei raženā Lauvas apmetnes vadone nebija izraisījusi nekādas lielās simpātijas, bet šajās dažās pēdējās dienās, kad viņām radās iespēja labāk iepazīties, Avārijā bija sākusi viņu cienīt un pat iemīlēt. Talija bija cītīgi strādājusi mītnes celtniecībā un neskopojusies ar uzslavām, ja tās bija pelnītas; nu un, ja jau viņa bija tik izcila un grūti pieveicama tirgotāja, tad atbilda savai vadones lomai. Avārijā nodomāja: ja Talija pati būtu jaunāka un gatava ar kādu savienoties, tad viņai noteikti nebūtu iebildumu, ja Talija spriestu par savu līgavas pūru.

Izgājuši no Mamuta apmetnes, Lauvas apmetnes ļaudis devās ziemeļu virzienā, pārsvarā ejot gar upes krastu. Blakus lielajām upēm, kas vadīja savus ūdeņus cauri kontinentam, ziemeļu puses ainava nemitīgi mainījās un izcēlās ar augu valsts lielo dažādību. Viņu maršruts gāja cauri tundrai un lesa līdzenumiem, gar niedrēm aizaugušiem meža ezeriem, garām staigniem muklājiem un vējainiem pakalniem, cauri leknām pļavām ar vasaras puķēm. Kaut ari ziemeļu puses veģetācija bija nīkulīga, puķes bieži vien bija daudz raženākas un skaistākas par savām dienvidu māsām. Eila gandrīz visas no tām pazina, kaut arī ne vienmēr zināja tām nosaukumus. Ejot tām garām vai arī vienatnē izjājot, jaunā dziedniece bieži vien tās noplūca un atnesa Mamutam, Nezijai vai Dīgijai, vai arī kādam citam, lai pasaka, kā tās sauc.

Jo tuvāk viņi nāca Vasaras sapulces vietai, jo biežāk Eila atrada dažādus iemeslus, lai dotos paklejot vienatnē. Vasara vienmēr ir bijis tas laiks, kad Eila vēlējusies pabūt vienatnē. Cik vien viņa sevi atcerējās, tā tas allaž ir bijis. Ziemā jaunā sieviete samierinājās ar ierobežojumiem, ko diktēja aukstais laiks, - vai nu tas bija Bruņa alā, vai savā ielejā, vai Mamutu cilts miteklī. Bet vasarā, kaut arī viņai nepatika pavadīt naktis vienai, dienas laikā viņa bieži bija aizklīdusi kaut kur prom, lai izbaudītu vientulību. Tas bija viņas laiks, lai risinātu domas un sekotu pašas impulsiem, tad viņa bija brīva no ierobežojumiem, ka tiek pārāk novērota, - vai nu tas notika uz aizdomu pamata, vai mīlestības dēļ.

Apmetnei apstājoties uz nakšņošanu, Eilai bija viegli atrast aizbildinājumu pabūt vienatnē; viņa sacīja, ka vēlas iepazīties ar puķēm vai pamedīt, un patiešām nodevās abām šim nodarbēm - izmantojot piķu metēju, kā arī lingu, lai sagādātu svaigu gaļu, - bet īstais iemesls tomēr bija vēlme pabūt vienatnē. Jaunajai medniecei bija nepieciešams laiks pārdomām. Viņa baidījās no ierašanās Vasaras sapulcē un pati nesaprata, kāpēc. Tagad jau viņa bija tikusies ar daudziem cilvēkiem, ļaudis viņu draudzīgi pieņēma, tāpēc tā vairs nebija problēma. Bet, jo ātrāk viņi tuvojās sapulcēšanās vietai, jo pacilātāks kļuva Raneks, bet jo drūmāks - Jondalars. Un pati Eila sāka arvien kvēlāk vēlēties, kaut spētu izvairīties no šo apmetņu kopā sanākšanas.

Pēdējā ceļojuma naktī Eila atgriezās no garas pastaigas ar veselu ziedu klēpi. Viņa pamanīja, ka blakus pavardam viens zemes pleķītis bija nolīdzināts un Jondalars uz tā ar zīmējamo nazi velk kādas līnijas. Tornekam rokās atradās salauzts mamuta kaula gabals un ass nazis, un viņš pētīja zīmes.

-    Lūk, kur viņa nāk, - Jondalars sacīja. - Eila jums izstāstīs labāk par mani. Neesmu pārliecināts, ka no Lauvas apmetnes spētu atrast ceļu uz ieleju, un nespētu to izdarīt arī no šejienes. Esam nogājuši pamatīgu gabalu un vareni līkumojuši.

-    Jondalars mēģina uzzīmēt karti un parādīt ceļu uz ieleju, kur tu atradi uguns akmeņus, - Taluts paskaidroja.

-    Kopš izgājām, visu ceļu esmu tos meklējis un neesmu nevienu pašu atradis, - Torneks piebilda. - Vēlētos tur kādreiz aiziet un sameklēt vēl kādu uguns akmeni. Tie, kas mums ir, diemžēl nekalpos mūžīgi. Manējam jau tagad ir izveidojusies liela rieva.

-     Man ir problēmas ar attāluma noteikšanu, - Jondalars atzinās. - Mēs jājām ar zirgu, tāpēc ir grūti pasacīt, cik dienu tas aizņems, ejot kājām. Pa ceļam daudz ko apskatījām, apstājāmies, kad vien paši to gribējām, tā ka nevar noteikt nekādu loģisku maršrutu. Gandrīz vai esmu pārliecināts, ka devāmies atpakaļ pāri upei, kas tek cauri tavai ielejai, tālāk uz ziemeļiem. Varbūt pat vairāk nekā vienreiz? Kad devāmies atpakaļ, bija jau gandrīz ziema un daudzas norādes jau bija mainījušās.

Nolikusi ziedu klēpi, Eila paņēma nazi un centās izdomāt, kā lai uzzīmē karti uz ieleju. Uzvilkusi līniju, viņa saminstinājās.

-    Neuztraucies, ja nevari to uzzīmēt no šīs vietas, - Taluts iedrošināja jauno sievieti. - Padomā, kā tur varētu nokļūt no Lauvas apmetnes?

Koncentrējoties Eila sarauca pieri. - Es zinu, ka varētu jums parādīt ceļu no Lauvas apmetnes, - viņa sacīja, - bet joprojām vēl labi neizprotu kartes. Nedomāju, ka mācēšu to uzzīmēt.

-    Par to neuztraucies, - Taluts viņu mierināja. - Ja tu māki parādīt ceļu, tad karte mums nav vajadzīga. Varbūt tad, kad atgriezīsimies no Vasaras sapulces, varēsim aiziet uz ieleju? - Tad vadonis ar sarkanās bārdas klāto zodu norādīja uz puķēm. - Eila, ko tu šoreiz esi atnesusi?

-     Tieši to es gribu, lai tu man pastāsti. Es šīs puķes pazīstu, bet nezinu, kā tās sauc jūsu valodā.

-    Zinu, ka sarkanā ir ģerānija, - Taluts skaidroja, - un tā tur ir magone.

-    Atkal daudz ziedu? - Dīgija viņiem pievienojās.

-    Jā, Taluts man pateica, kā sauc divas no tām, - Eila teica.

-    Nu, paskatīsimies! Šie ir virši, un tā ir pildītā neļķe, - Dīgija izpalīdzēja, nosaukdama vēl divus puķu vārdus, un apsēdās blakus Eilai. - Esam gandrīz atnākuši. Taluts saka, ka rīt jau būsim Vilka apmetnē. Nespēju sagaidīt. Rīt satikšu Branagu, un pēc tam vairs ilgi nebūs jāgaida, līdz beidzot tiksim savienoti. Nezinu, vai šonakt varēšu kaut vienu aci aizvērt.

Eila viņai uzsmaidīja. Dīgija bija tik sajūsmināta, ka bija grūti nedalīties viņas entuziasmā, bet tas Eilai atgādināja, ka arī viņa pati drīz vien jau būs savienota ar Raneku. Jondalara runas par ieleju un došanos turp bija atjaunojušas jaunās sievietes sāpīgās ilgas pēc šī vīrieša. Viņa bija Jondalaru vērojusi, cenšoties to darīt neuzkrītoši, un arī viņai pašai bija tāda neskaidra nojausma, ka Jondalars viņu novēro. Ik pa brīdim viņi abi saskatījās, pirms novērsa acis.

-     Ak, Eila! Es vēlos tevi iepazīstināt ar tik daudziem cilvēkiem un tik ļoti priecājos, ka mūs abas savienos vienā precību ceremonijā. Tas mums paliks kopīgs uz visiem laikiem.

Jondalars piecēlās kājās.-Manjāiet uz… un… ē… jāizklāj guļamādas,- viņš nostostījās un aizsteidzās prom.

Dīgija vēroja, kā Eilas skatiens viņam seko, un gandrīz vai bija pārliecināta, ka draudzenes acīs pavīd aizturētas asaras. Dīgija pašūpoja galvu. Eila neizskatījās pēc sievietes, kas grasās nodibināt kopīgu pavardu ar vīrieti, kuru mīl. Viņā nebija manāms ne prieks, ne satraukums. Kaut kā pietrūka. Un tas kaut kas bija Jondalars.

31

No rīta Lauvas apmetnes ļaudis turpināja ceļu uz upes augšteci, virzīdamies pa līdzenumu plakankalni, bet ik pa brīdim ari uzmezdami skatienu krāčainajai upei, kas plūda lejā no viņiem pa kreisi; tās ūdens bija duļķains no ledāja kūstošajiem ūdeņiem un sanesām, kas kūlās pa atvariem. Sasnieguši atzarojumu, kur divas lielas upes savienojas vienā, viņi nogriezās gar kreiso atzaru. Pēc divu pamatīgu pieteku pārbriša- nas, kad ļaudis vairumu savu mantu bija salikuši apaļā laivā, kuru šim mērķim bija paņēmuši līdzi, viņi nokāpa lejā uz palieni un turpināja ceļu cauri mežiem un upes ielejas leknajām pļavām.

Taluts turpināja vērot kalnu sistēmu un aizas, kas atradās upes otrajā, stāvajā labajā krastā, salīdzinādams ieskrāpētos simbolus kaula kartē ar tām norādēm, kas atrodas dabā; Eilai šie simboli joprojām nebija saprotami. Viņiem priekšā, blakus krasam upes pagriezienam, atradās pretējā krasta augstākā virsotne, kas pacēlās divsimt pēdu virs ūdenslīmeņa. Tajā pusē, kur atradās Lauvas apmetnes ļaudis, bija plašas zālāju platības un nelieli koku puduri, kas iestiepās zemienē vairāku jūdžu tālumā. Pieejot tuvāk, Eila pamanīja kaulu krāvumu, kam pašā augšā stāvēja uzlikts vilka galvaskauss. Gar upes krastu, kurp devās Taluts, stiepās dīvaina klinšu grēda.

Upe šajā vietā bija plata, sekla un viegli pārejama, bet kāds bija padarījis tās šķērsošanu vēl vieglāku. Pāri upei no akmeņiem, klints atlūzām un kauliem, saliktiem ik pa gabalu, bija uztaisīts ceļš, lai cilvēki bez problēmām varētu to šķērsot; ūdens plūda apkārt šiem akmeņiem.

Jondalars apstājās, lai aplūkotu krāvumu tuvāk. - Cik gudra doma! - viņš atzina. - Tā var šķērsot upi, pat nesaslapinot kājas.

- Labākā vieta, kur uzsliet teltis, ir tajā pusē - tā dziļā ieplaka labi pasargā no vēja, bet labākā vieta medīšanai ir šajā pusē, - Barzeks skaidroja. - Šis uzbūvētais ceļš pāri upei katru gadu ar plūdiem tiek aizskalots, bet Vilka apmetne to allaž atkal atjauno. Izskatās, ka šogad viņi ir īpaši pacentušies, droši vien tāpēc, lai viesiem būtu vieglāk šķērsot upi.

Taluts sāka iet pāri upei. Eila pamanīja, ka Vīnija ir ļoti satraukta, un nodomāja, ka zirgs laikam nevēlas iet pa taciņu, kur starp akmeņiem skalojas ūdens, bet ķēve viņai sekoja bez jebkādiem starpgadījumiem.

Nogājis lielāko ceļa pusi pāri upei, vadonis apstājās. - Lūk, tieši te ir pati labākā zvejošanas vieta, - viņš atzīmēja. - Straume ir ātra, tātad šeit ir dziļš. Laši nāk līdz pat šai vietai, arī stores, kā arī citas zivis: līdakas, foreles un sami. - Vadonis savus komentārus veltīja īpaši Eilai un Jondalaram, tomēr tajā pašā laikā vērsdamies pie visiem jauniešiem, kas vēl šeit nav bijuši. Bija pagājuši vairāki gadi, kopš visa Lauvas apmetne kopā bija apciemojusi Vilka apmetni.

Otrpus upei, kad Taluts viņus vadīja uz plašas aizas pusi, iespējams, kādu pusjūdzi tālāk, otrpus kalnam, Eila izdzirdēja nākam dīvainas skaņas - tādu kā skaļu dūkoņu vai apslāpētu dārdienu. Viņi lēnām virzījās augšā kalnā. Apmēram sešdesmit pēdas virs upes līmeņa un kādus simt piecdesmit jardus tālāk viņi nonāca lielas aizas dibenā. Paskatījusies uz priekšu, Eila noelsās. Augstu klinšu sienu aizsargātas, apmēram jūdzi garā ieplakā bija ērti izvietojušās kāds pusducis apaļu celtņu. Bet ne jau apaļās mītnes lika jaunajai sievietei noelsties.

Tie bija cilvēki. Visa mūža garumā Eila nekad vienkopus nebija redzējusi tik daudz ļaužu. Uz Mamutu cilts Vasaras sapulci bija sapulcējušās vairāk nekā trīsdesmit apmetnes, krietni pāri tūkstotim ļaužu. Visa apkārtne bija nosēta teltīm. Šeit bija vismaz četras vai piecas reizes vairāk ļaužu, nekā parasti sanāk uz klana Sapulci, - un visi šie cilvēki tagad uz viņu skatījās.

Drīzāk gan uz viņas zirgiem un Vilku. Jaunais vilks bija notupies viņai starp kājām, tikpat šokēts kā pati Eila. Jaunā sieviete sajuta ari Vīnijas paniku un bija pārliecināta, ka Skrējējs nejūtas neko labāk. Dzīvnieku satraukums palīdzēja viņai pašai pārvarēt savas milzīgās bailes, ieraugot tik daudz ļaužu. Pacēlusi acis, Eila ieraudzīja Jondalaru, kas aiz pavadas centās noturēt Skrējēju, lai tas nesaceļas kājās, bet pārbijies puika tā mugurā bija cieši iekrampējies zirga krēpēs.

-     Nezij, paņem Ridagu! - Eila uzsauca. Sieviete jau pati bija ieraudzījusi problēmu, un viņai vairs nevajadzēja jaunās sievietes pamudinājumu. Eila palīdzēja Mamutam nokāpt no Vīnijas muguras un aplika roku ap ķēvītes kaklu, vedinot to pie jaunā ērzeļa, lai Vīnija palīdzētu tam nomierināties. Vilks sekoja jaunajai sievietei pa pēdām.

-    Piedod, Eila! Man vajadzēja padomāt, kā zirgi reaģēs uz tik daudz cilvēku klātbūtni, - Jondalars sacīja.

-    Vai tu zināji, ka te būs tik daudz ļaužu?

-    Es… nezināju, bet nojautu, ka varētu būt tikpat daudz, cik parasti sanāk uz Zelandoni cilts Vasaras sapulci.

-     Domāju, ka mums vajadzētu iekārtot Kaķastes apmetni kaut kur nostāk no pārējiem, - Talija runāja skaļā balsi, lai pievērstu visu apmetnes Jaužu uzmanību. - Varbūt šeit, nometnes malā? Tā mēs būsim tālāk no visiem, - runājot vadone lūkojās apkārt, - bet Vilka apmetnei šogad ir izveidojies strautiņš, kas tek cauri viņu ieplakai, un tas pagriežas uz šo pusi.

Talija bija paredzējusi cilvēku reakciju un nebija vīlusies. Pārējie Sapulces dalībnieki bija ieraudzījuši, kā Lauvas apmetne šķērso upi, un tagad bija sapulcējušies, lai novērotu viņu ierašanos. Bet vadone nebija paredzējusi, ka dzīvnieki būs satraukti no iepazīšanās ar tik lielu ļaužu baru.

-     Varbūt apmetīsimies tur, pie klints sienas? - Barzeks ierosināja. - Tur nav diez cik līdzena vieta, bet mēs varētu to pielabot.

-     Izskatās labi. Vai kādam ir iebildumi? - Taluts apjautājās, īpaši vērsdamies pie Eilas. Jaunā sieviete un Jondalars vienkārši veda dzīvniekus turp, gribēdami tos ātrāk kaut kur nomitināt. Lauvas apmetne sāka attīrīt vietu no akmeņiem un krūmiem, to izlīdzinot, lai varētu uzsliet savu lielo kopējo telti, izgatavotu no dubultas zvērādas kārtām.

Dzīvošana teltī bija daudz ērtāka, ja tā bija izgatavota no divām ādas kārtām. Izolējošais gaisa slānis, kas izveidojās starp šīm divām kārtām, palīdzēja telti saglabāt siltumu, un vēsos vakaros mitruma kondensācija tika novadīta zemē pa ārējās zvērādas iekšpusi. Iekšējā kārta, kas tika pabāzta zem telts grīdas paklājiem, palīdzēja izvairīties no caurvēja. Kaut arī šī nebija tik ilglaicīga būve kā Lauvas apmetnes velēnu mītne, tas bija daudz pamatīgāks veidojums par parasto vasaras telti, kas bija izgatavota no vienas ādas kārtas un tika uzslieta tikai uz vienu nakti; to viņi bieži vien izmantoja ceļojot. Lai atšķirtu no ziemas mītnes, savu vasaras mitekli viņi bija nosaukuši par Kaķastes apmetni; lai kur viņi arī ar to ceļotu, tā viņi to dēvēja, tomēr paši sevi joprojām uzskatīja par Lauvas apmetni.

Telts bija sadalīta četrās savstarpēji atkarīgās konusveida daļās, katrā no tām bija paredzēta atsevišķa ugunskura vieta, kuru balstīja spēcīgi, elastīgi jauni koki, kaut arī mamutu ribu kauli vai citi gari kauli varētu tikt un patiešām arī tika izmantoti. Centrālā daļa, kas bija pati lielākā, bija paredzēta Lauvas, Lapsas un Mamuta pavardam. Kaut arī telts platība nebija tik ietilpīga kā velēnu mītne, tā galvenokārt tika izmantota pārnakšņošanai, un reti kad gadījās tā, ka visi ļaudis vienlaikus gulēja teltī. Visi citi pasākumi - gan privātie, gan sabiedriskie - parasti notika laukā, tāpēc telts uzsliešana nozīmēja arī teritorijas noteikšanu ārpus tās sienām. Kaķastes pavarda, kas kalpoja kā galvenais iekšējais ēdiena gatavošanas pavards, izvietojumam bija liela nozīme.

Kamēr ļaudis strādāja pie telts uzsliešanas un ārējās teritorijas norobežošanas, pārējie Vasaras sapulces dalībnieki pamazām sāka atgūties no sākotnējā izbrīna pilnā klusuma un satraukti savā starpā sarunājās. Beidzot Eila saprata dīvainā, pieklusinātā trokšņa iemeslu. Jaunā sieviete atcerējās: kad pirmoreiz viņa bija ieradusies Lauvas apmetnē, cik viņai tā bija likusies trokšņaina, jo visi ļaudis runāja vienlaikus. Tagadējais troksnis bija daudzreiz skaļāks, tajā apvienojās visas cilts ļaužu balsis.

"Nav nekāds brīnums, ka Vīnija un Skrējējs ir tik nervozi," jaunā dziedniece pie sevis nodomāja. Ļaužu pūļa nepārtrauktā čalošana ari pašu Eilu darīja nervozu. Viņa nebija pie tā pieradusi. Klanu Sapulcē nebija bijis tik daudz ļaužu, un, ja arī būtu bijis, tā nekad mūžā nebūtu bijusi tik trokšņaina. Klani, sazinoties savā starpā, izmantoja tikai dažus vārdus, tāpēc klanu ļaužu Sapulce bija klusa. Bet to ļaužu, kuru sazināšanās līdzeklis bija valoda, nometnes teritorijā, izņemot dažus retus gadījumus, parasti valdīja liela kņada. Tāpat kā stepes vējš, ari ļaužu runas nekad nepieklusa, mainījās tikai skaļuma intensitāte.

Daudzi ļaudis piesteidzās klāt, lai apsveicinātos ar Lauvas apmetni, piedāvādami palīdzību telts uzsliešanā un vietas iekārtošanā; viņi tika sirsnīgi sagaidīti, bet Taluts un Talija savā starpā apmainījās ar zīmīgiem skatieniem. Vadoņu pāris neatcerējās, ka agrāk viņiem būtu bijuši tik daudz draugu, kas tik dedzīgi būtu steigušies palīgā. Ar Latijas, Jondalara, Raneka un ari daļēju Taluta palīdzību Eila iekārtoja zirgu mājvietu. Abi jaunie vīrieši labi sastrādājās, bet savā starpā gandrīz nemaz nesarunājās. Jaunā sieviete atraidīja ziņkārīgo cilvēku palīdzības piedāvājumus, skaidrojot, ka zirgi ir bikli un tramīgi un svešinieki tos padara nervozus. Bet tas tikai visiem lika saprast, ka viņa ir galvenā atbildīgā persona par dzīvniekiem, un izraisīja vēl lielāku ziņkāri. Eilas vārds ātri vien izplatījās pa visu nometnes teritoriju.

Pašā tālākajā savas apmetnes stūrī, nedaudz aiz aizas klints sienas izliekuma, kas pavēra skatu uz upes ieleju, viņi uzslēja zirgu nojumi, izmantojot ādas telti, ko Eila un Jondalars bija lietojuši, kad kopā ceļoja; to balstīja mazi koki un pamatīgi zari. Tā tika noslēpta no ļaudīm, kas bija sapulcējušies ielejā, bet no tās pavērās brīnišķīgs skats uz upi un skaistajām mežu ieskautajām pļavām.

Lauvas apmetne jau bija uzslējusi telti un pašlaik iekārtoja guļvietas diezgan pašaurajā pagaidu mītnē, kad Vilka apmetnes delegācija kopā ar dažiem citiem cilvēkiem ieradās viņus oficiāli apsveikt. Viņi atradās nometnes saimnieku teritorijā, un, kaut ari tas bija gaidāms, saimnieki izrādīja pieklājības žestu, atļaujot visiem viesiem lietot Vilka apmetnes īpašumā esošos zvejas rīkus, ogas, riekstus, sēklas, saknes un medību vietas. Kaut ari Vasaras sapulce neilgs visu vasaru, tik liela laužu bara izmitināšana varēja saimniekiem sagādāt zaudējumus, un tāpēc vajadzēja noskaidrot, vai nevajadzētu izvairīties no kādas īpašas vietas, lai pārliecīgi neizmantotu šīs teritorijas resursus.

Taluts bija bijis ļoti pārsteigts, kad viņam paziņoja par Vasaras sapulces vietas maiņu. Mamutu cilts parasti nesatikās izvēlēto saimnieku apmetnē. Parasti tika izraudzīta teritorija, kas atradās kaut kur stepē vai kādas lielas upes ielejā, kur daudz vieglāk varētu izvietot tādas lielas ļaužu masas.

-    Lielās Mātes vārdā laipni lūdzam pie mums Lauvas apmetni, - sacīja kāda slaida, sirma sieviete.

Talija jutās šokēta, viņu ieraugot. Tā bija sieviete, kurai bija piemitusi neparasta grācija un neiedomājami laba veselība un kura bez problēmām bija pildījusi dalītos vadoņu pienākumus, bet tagad izskatījās, ka viena gada laikā viņa ir novecojusi par desmit gadiem. - Mārlij, paldies par tavu viesmīlību! Mutas vārdā mēs tev pateicamies.

-    Redzu, ka jums atkal izdevies to izdarīt, - vīrietis sacīja, satverdams sveicienā abas Taluta rokas.

Valezs bija jaunāks par savu māsu, bet Talija pirmoreiz pamanīja, ka arī viņam jau parādās vecuma pazīmes. Pēkšņi tas lika viņai aizdomāties par pašas gadiem. Lauvas apmetnes vadonei vienmēr bija šķitis, ka Mārlija un Valezs ir viņas vienaudži.

-     Manuprāt, šis ir jūsu lielākais pārsteigums, - Valezs turpināja. - Kad Torans ieskrēja iekšā, saukdams kaut ko par zirgiem, kas kopā ar jums šķērso upi, visiem bija jāiet skatīties. Un tad kāds pamanīja vilku…

-     Mēs nebūt neprasām, lai par to tagad mums stāstītu, - Mārlija piebilda, - kaut ari jāatzīst, ka mani māc ziņkāre. Jums šis stāsts būs jāatkārto daudzas reizes. Tāpēc varbūt labāk pagaidīsim līdz vakaram, lai jūs to varētu izstāstīt visiem kopā.

-    Protams, Mārlijai ir taisnība, - Valezs atzina, kaut gan pats Vilka apmetnes vadonis jau tagad bija gatavs šo stāstu uzklausīt. Vēl viņš pamanīja, ka māsa izskatās ļoti nogurusi.» Viņš baidījās, ka šī Vasaras sapulce varētu izrādīties viņai pēdējā. Tieši šī iemesla dēļ Valezs bija piekritis uzņemties saimnieka apmetnes pienākumus, kad izrādījās, ka sākotnēji sarunātā tikšanās vieta, upei mainot gultni, tika applūdināta. Šogad viņi abi nodos savas vadoņu pilnvaras citiem.

-     Lūdzu, izmantojiet visu, kas vien jums nepieciešams. Vai esat ērti iekārtojušies? Žēl, ka jums nācās apmesties tik tālā stūri, bet jūs ieradāties pārāk vēlu. Es jau vairs pat nebiju pārliecināts, ka vispār atnāksiet, - Mārlija sacīja.

-    Mums nācās izmest pāris līkumu, - Taluts atzinās. - Bet šī ir pati labākā vieta. Šeit ir tīkamāk mūsu dzīvniekiem. Viņi nav pieraduši pie tik liela ļaužu bara.

-    Vēlētos uzzināt, kā tie vispār ir pieradināti kaut vai pie viena cilvēka! - iesaucās kāda balss. Talijas acis iemirdzējās, kad pie viņiem pienāca garš jauneklis, bet Dīgija pirmā pie viņa piesteidzās klāt.

-    Tarneg! Tarneg! - jaunā sieviete iesaucās, steidzoties viņu apskaut. Arī pārējie Sumbra pavarda ļaudis no viņas daudz neatpalika. Jauneklis apskāva savu māti, pēc tam ari Barzeku, un visiem acīs bija asaras. Pēc tam arī Druvezs, Brinans un Tusija pieprasīja jaunekļa uzmanību. Aplicis rokas ap abu zēnu pleciem, jauneklis tos apskāva un izteica komplimentus, cik lieli tie izauguši, un pēc tam pacēla Tusiju uz rokām. Pēc apskaušanās un pakutināšanas, kas izsauca priecīgu meitēna ķiķināšanu, Tarnegs nolaida māsiņu zemē.

-     Tarneg! - Taluts ieaurojās.

-    Talut, vecais lāci! - Tarnegs atsaucās tikpat spēcīgā balsī, kad abi vīri apskāvās. Viņiem bija acīm redzama līdzība - jauneklis izskatījās gandrīz pēc tāda paša lāča kā viņa tēvocis, bet Tarnegam piemita mātes tumsnējā ādas krāsa. Pieliecies jauneklis paberzēja savu vaigu pie Nezijas sejas un, ar draiskulīgu smīnu apskāvis apaļīgo sievieti, pacēla viņu gaisā.

-    Tarneg! Ko tu dari? Liec mani zemē! - Nezija bārās.

Jauneklis viegli nolaida savu tanti pie zemes un piemiedza viņai ar aci. - Talut, tagad es zinu, ka esmu tikpat spēcīgs vīrs kā tu, - Tarnegs paziņoja un skaļi iesmējās. - Vai tu maz zini, cik ilgi esmu gaidījis, lai to izdarītu? Tikai lai pierādītu, ka to spēju?

-     Nav vajadzīgs, lai… - Nezija iesāka.

Atmetis galvu, Taluts ierēcās varenos smieklos. - Jaunais cilvēk, tam ir vajadzīgs vēl kas vairāk. Kad varēsi man līdzināties arī gultas priekos, tad būsi tikpat labs vīrs kā es.

Nezija pārtrauca bārties, lai atgūtu pašcieņu, un, šūpodama galvu, ar mīlestību vienkārši skatījās uz savu vīrieti - lielo lāci. - Kāpēc tieši Vasaras sapulcē visi padzīvojušie vīrieši allaž grib pierādīt, ka atguvuši otro jaunību? - viņa jautāja. - Vismaz tad es varu atpūsties. - Nezija sastapās ar Eilas ieinteresēto skatienu.

-    Es nu gan par to nebūtu tik drošs! - Taluts iesaucās. - Es vēl nebūt neesmu tik vecs, ka nevarētu pavērt ceļu sava pavarda lauvenei tikai tāpēc, ka iešķūrēju ari blakusceļos.

-    Hmm, - Nezija paraustīja plecus, aizgriezdamās un neuzskatīdama par vajadzīgu atbildēt.

Eila stāvēja blakus abiem zirgiem un turēja Vilku pie sevis, lai tas nerūktu un nebaidītu citus cilvēkus, bet ar lielu interesi bija vērojusi notikumus un ari apkārtējo ļaužu reakciju. Danugs un Druvezs izskatījās nedaudz samulsuši. Kaut ari abi jaunekļi vēl nebija tik pieredzējuši, viņi saprata, kāda tēma tiek apspriesta, un tā ļoti nodarbināja ari viņu prātu. Tarnega un Barzeka smaidi stiepās līdz pat ausim. Latija sarkdama un bālēdama centās paslēpties aiz Talijas platās muguras, un izskatījās tā, it kā visas šis muļķības uz viņu neattiektos. Eila pamanīja, ka visi cilvēki labdabīgi smaida, pat Jondalars, un tas viņu pārsteidza. Jaunā sieviete bija gribējusi izprast, vai Zelandoni vīrieša iemesli tādai viņa uzmanībai attiecībā pret viņu ir saistīti ar tik dažādajām tradīcijām. Iespējams, ka atšķirībā no Mamutu cilts Zelandoni ļaudis neuzskatīja, ka cilvēkiem ir tiesības pašiem izvēlēties savus partnerus, bet nešķita, ka Jondalars to neatbalstītu.

Nezijai ceļā uz telti paejot viņai garām, Eila pamanīja, ka sievietes lūpu kaktiņos arī pavīd neliels, zinošs smaidiņš. - Tā tas notiek katru gadu, - Nezija klusi nočukstēja. - Viņam jāpievērš sev uzmaniba, jāpierāda, kāds viņš ir dižens vīrs, un dažas pirmās dienas viņš pat atrod veidu, kā "iešķūrēt kādos pāris blakusceļos", kaut ari viņa allaž izskatās pēc manis - blonda un apaļīga. Tad, kad Taluts domā, ka neviens vairs to neievēro, tad laimīgs pavada pārējās naktis Kaķastes apmetnē - un nebūt nav tik laimīgs, ja manis nav blakus.

-     Kurp tad tu dodies?

-     Kas to var zināt? Šāda mēroga sapulcē, kaut ari pazīsti daudzus - vai vismaz katru apmetni -, tad visus cilvēkus nevar pazīt vienlīdz labi. Tomēr jāatzīst, ka bieži vien pavadu laiku kopā ar kādu sievieti, kura audzina bērnus, un uzzinu kādu jaunu recepti, kā izkaltēt mamuta gaļu. Dažkārt kāds vīrs piesaista manu uzmanību vai arī es iekritu viņam acīs, bet man ar to nav jāplātās. Talutam piestāv lielīšanās, bet, ja viņš uzzinātu patiesību, nedomāju, ka viņam patiktu, ja arī es sāktu plātīties.

-    Tātad tu to nedari, - Eila konstatēja.

-     Zini, ļoti maz vajadzīgs, lai pie pavarda saglabātu harmoniju un labas attiecības… un arī viņu iepriecinātu.

-     Tu viņu patiešām mīli, vai ne?

-      To veco lāci! - Nezija sāka iebilst, tad pasmaidīja, un viņas acīs iezagās maigums. - Sākumā mums visādi gāja - tu jau zini, cik viņš var būt skaļš, - bet es nekad nepieļāvu, ka Taluts ņem pār mani virsroku vai sakliedz uz mani. Domāju, ka tieši tas viņam manī patīk. Taluts var salauzt viru uz pusēm, ja vien to vēlas, bet tas nav viņa dabā. Dažkārt viņš var sadusmoties, bet viņā nav ļaunuma. Viņš nekad nenodarītu pāri kādam, kas ir par viņu vājāks, - un tādi jau ir gandrīz vai visi! Jā, es viņu mīlu, un, kad tu mīli vīrieti, tad gribi darīt tādas lietas, kas viņu iepriecina.

-     Vai tu… neietu ar citu vīrieti, kas būtu tev iepaticies, pat ja to vēlētos un tas viņu iepriecinātu?

-     Eila, manos gados to izdarīt nebūtu grūti. Īstenībā, ja atklātos patiesība, man nebūtu nekā diža, ar ko lielīties. Kad biju jaunāka, tad allaž gaidīju Vasaras sapulces, lai redzētu jaunas sejas, padraiskotos un dažkārt pat pamīcītos pa zvērādām, bet, manuprāt, Talutam ir taisnība vienā lietā. Nav daudz tādu vīru, kas varētu ar viņu sacensties. Ne jau viņa "iešķūrēšanas neceļos" dēļ, bet gan tāpēc, ka viņam rūp, kā viņš to dara.

Eila saprotoši pamāja. Tad sarauca pieri, domādama kādu domu. Un ko lai dara tad, ja ir divi vīrieši, kuriem tu patīc?

-    Jondalar!

Eila pacēla acis, kad izdzirdēja kādu svešu balsi, kas izsauca viņa vārdu. Jaunā sieviete redzēja, kā Jondalars atplaukst smaidā un aizsteidzas sirsnīgi apsveicināties ar kādu sievieti.

-    Tātad tu vēl joprojām dzīvo Mamutu ciltī! Kur ir tavs brālis? - sieviete apjautājās. Tā bija spēcīga izskata sieva, ne īpaši gara, bet muskuļota.

Jondalara pierē iegūla sāpīga rieva. Eila varēja redzēt no sievietes sejas izteiksmes, ka viņa visu saprot.

-     Kā tas notika?

-     Lauvene nozaga brāļa medījumu, un viņš tai dzinās pakaļ uz alu. Lauvenes draugs viņu nogalināja un arī mani savainoja, - Jondalars paskaidroja tik skopos vārdos, cik vien iespējams.

Sieviete līdzjūtīgi pamāja. - Tu teici, ka biji ievainots? Kā tad tu tiki no turienes projām?

Jondalars paskatījās Eilas virzienā un redzēja, ka viņa skatās uz viņiem. Viņš pieveda sievieti pie Eilas. - Eila, iepazīsties ar Brīsiju no Mamutu cilts Vītolu apmetnes… vai drīzāk Aļņa apmetnes. Taluts stāstīja, ka tā saucot jūsu ziemas mītni. ŠI ir Eila no Mamutu cilts Lauvas apmetnes, Mamuta pavarda meita.

Brīsija palika bez valodas. Mamuta pavarda meita! No kurienes viņa uzradusies? Pagājušajā vasarā šādas sievietes Lauvas apmetnē nebija. Eila pat nebija Mamutu cilts vārds.

-    Brisij, - Eila iepazinās, - Jondalars man par tevi stāstīja. Tu esi tā, kas izglāba viņu un viņa brāli no Lielās Mātes upes plūstošajām smiltim, un tu esi Talijas draudzene. Priecājos ar tevi iepazīties.

Brīsija nodomāja: "Tas noteikti nav Mamutu cilts un arī ne Sungaji akcents. Tas nav arī Jondalara akcents. Neesmu pārliecināta, ka tas vispār ir akcents. Viņa patiešām loti labi runā Mamutu valodā, bet šai sievietei piemīt īpatnējs runas veids - viņa norij dažus vārdus." - Priecājos ar tevi iepazīties… Eila, vai tāds bija tavs vārds? - Brīsija pārjautāja.

-    Jā, Eila.

-     Tas ir neparasts vārds. - Kad nesekoja nekādi turpmāki paskaidrojumi, Brīsija turpināja: - Šķiet, ka tu esi tā, kas… ē… pieskata… šos dzīvniekus. - Brisijai ienāca prātā, ka viņa nekad mūžā nebija stāvējusi tik tuvu dzīvam dzīvniekam, vismaz ne tādam, kurš stāvētu mierīgi un necenstos aizbēgt.

-    Tas tāpēc, ka dzīvnieki viņai pakļaujas, - Jondalars ar smaidu paskaidroja.

-     Bet vai tik es arī tevi neredzēju ar vienu no tiem? Jondalar, jāatzīstas, ka tu mani pārsteidzi. Šajās drēbēs man uz brīdi likās, ka esi Darnevs, un, kad tu vedi zirgu, man šķita: vai nu es sapņoju, vai ari Darnevs atgriezies no garu pasaules.

-     Es mācos no Eilas, kā ar šiem dzīvniekiem apieties, - Jondalars paskaidroja. - Viņa ir tā, kas mani izglāba no alu lauvas ķetnām. Tici man, viņa māk apieties ar dzīvniekiem.

-    Tas ir redzams, - Brīsija piekrita, šoreiz skatīdamās uz Vilku, kas vairs nebija tik nervozs, kaut arī jaunā vilka modrība izskatījās vēl draudīgāka. - Vai tāpēc viņu pieņēma pie Mamuta pavarda?

-     Tas ir tikai viens no iemesliem, - Jondalars atbildēja.

No Brīsijas puses tas bija dūriens tumsā - minējums, ka Eila tikai nesen tikusi pieņemta pie Lauvas apmetnes Mamuta pavarda. Jondalara atbilde apstiprināja viņas minējumus. Tomēr nekas neatbildēja uz jautājumu, no kurienes šī sieviete uzradusies. Vairums ļaužu minēja, ka viņa atnākusi kopā ar garo, blondo vīrieti, varbūt tā ir viņa pavarda sieviete vai māsa, bet Brīsija ļoti labi zināja, ka Jondalars bija ieradies viņas apmetnē tikai kopā ar savu brāli. Kur gan viņš šo sievieti atradis?

-     Eila! Cik jauki tevi atkal satikt!

Pacēlusi acis, viņa ieraudzīja Branagu, kas bija sadevies rokās ar Dīgiju. Viņi sirsnīgi apskāvās un paberzēja vaigus. Kaut ari Eila tikai reizi bija satikusi Branagu, viņi jau jutās kā seni draugi, un bija tik jauki šajā sapulcē kādu pazīt.

-     Māte grib, lai tu nāc un iepazīsties ar Vilka apmetnes abiem vadoņiem, - Dīgija aicināja.

-    Protams, - Eila piekrita, priecādamās par attaisnojumu, lai varētu tikt prom no vērīgās Brīsijas. Jaunā sieviete bija pamanījusi sievietes atjautīgo minējumu - domu gājienu - un viņas tuvumā nejutās īpaši ērti. - Jondalar, vai paliksi pie zirgiem? - Viņa bija pamanījusi, ka vēl pāris cilvēku bija pienākuši klāt kopā ar Dīgiju un Branagu, un virzījās tuvāk dzīvniekiem. - Viņiem vēl viss šeit ir tik jauns, un dzīvnieki priecāsies, ja kāds pazīstams būs viņiem tuvumā. Kur ir Ridags? Viņš varētu pieskatīt Vilku.

-    Viņš ir iekšā teltī, - Dīgija sacīja.

Eila pagriezās, lai paskatītos, un pamanīja puiku kautrīgi stāvam pie ieejas. - Talija grib, lai es iepazīstos ar saimnieku apmetnes vadoņiem. Vai pieskatīsi Vilku? - Eila rādīja ar zīmēm un vienlaikus arī runāja.

-     Pieskatīšu, - zēns parādīja pretim, šķībi paskatīdamies uz cilvēku pūli, kas bija sastājies apkārt. Ridags lēnām pienāca klāt, apsēdās blakus Vilkam un aplika tam roku.

-    Paskatieties! Viņa pat sarunājas ar plakangalvjiem! Viņa droši vien labi saprotas arī ar dzīvniekiem! - kāda izsmējīga balss sauca no pūļa. Vairāki ļaudis iesmējās.

Eila apmetās apkārt un dusmīgi meklēja to, kas bija šo piezīmi izteicis.

-     Ikviens var ar viņiem sarunāties - var arī sarunāties ar akmeni; tikai - kā tos piedabūt, lai tev atbild? - ierunājās kāda cits balss, kas izsauca vēl lielākus smieklus.

Eila pagriezās balss virzienā, dusmās būdama tik nikna, ka tik tikko spēja parunāt.

-    Vai kāds šeit cenšas pateikt, ka šis zēns ir dzīvnieks? - ierunājās kāda pazīstama balss. Eila sarauca pieri, kad priekšā iznāca Lauvas apmetnes iemītnieks.

-    Tā ir, Frabek. Un kāpēc gan ne? Viņš tāpat nesaprot, ko es runāju. Plakangalvji ir dzīvnieki, un tu to esi vairākkārt uzsvēris.

-    Un tagad, Čaleg, es saku, ka esmu kļūdījies. Ridags ļoti labi saprot, ko tu saki, un viņam nav grūti tev atbildēt. Tikai tev ir jāiemācās viņa valoda.

-    Kāda valoda? Plakangalvji nerunā. Kurš tev ir sastāstījis visus šos niekus?

- Tā ir zīmju valoda. Viņš sarunājas ar rokām, - Frabeks atbildēja. Pūli atskanēja vispārēji izsmējīgi smiekli. Eila jau tagad ar ziņkāri vēroja Frabeku. Šim vīrietim nepatika, ka par viņu smējās.

-Ja negribat, varat man neticēt, - viņš paraustīja plecus un sāka iet prom, it kā viņam būtu vienalga, tad pagriezās pret to vīrieti, kurš bija izsmējis Ridagu. - Bet es tev pateikšu vēl kaut ko. Viņš māk sarunāties ari ar to vilku, un, ja puika dos komandu vilkam tev uzbrukt, tad es par tavām iespējām nedotu ne tik, cik melns aiz naga.

Čalegam nemanot, Frabeks bija ar zīmēm kaut ko parādījis Ridagam; šīs roku kustības svešiniekam neko neizteica. Savukārt Ridags bija kaut ko pajautājis Eilai. Visa Lauvas apmetne vēroja šo kluso sazināšanos, priecādamies par šīs slepenās valodas priekšrocībām, kurā viņi var sazināties, citiem neko nesaprotot.

Nemaz nepagriezies, Frabeks turpināja: - Ridag, kāpēc tev to viņam neparādīt?

Pēkšņi Vilks vairs nesēdēja mierā, un bērns vairs nebija viņam aplicis roku ap kaklu. Ar vienu slaidu lēcienu Vilks atradās blakus smejošajam vīram, dzīvnieka spalva bija sacēlusies, zobi atiezti, un rūciens sacēla spalviņas uz visu klātesošo skaustiem. Zākātāja acis plati iepletās, kad viņš stindzinošās bailēs atlēca atpakaļ. Arī vairums ļaužu, kas stāvēja viņam blakus, atvirzījās, bet Čalegs devās prom. Pēc Ridaga signāla Vilks rātni atgriezās savā vietā blakus zēnam, izskatīdamies ar sevi apmierināts, pāris reižu apgriezās apkārt, nolika galvu uz ķepām un vēroja Eilu.

Jaunā sieviete pati sev atzina, ka tas bija risks, kaut ari dotais signāls īsti nenozīmēja uzbrukt. Tā bija spēle, ko bērni spēlēja ar Vilku, - rotaļīga uzklupšana, tā ari vilka kucēni parasti draiskojās savā starpā, tikai Vilkam bija iemācīts savaldīt kodienu. Dodoties medību sirojumos, Eila bija izmantojusi līdzīgu signālu, kad gribēja, lai Vilks izbaidītu ārā medījumu. Kaut arī dažkārt tas beidzās ar to, ka Vilks uzklupa un pats nogalināja dzīvniekus, signāls nenozīmēja kādam uzbrukt vai kādu savainot, un zvērs nebija vīrieti aizticis. Vilks vienīgi bija izdarījis lēcienu vīrieša virzienā. Tomēr pastāvēja risks, ka viņš to varēja izdarīt.

Eila ļoti labi zināja, kā vilki aizsargā savu teritoriju vai baru. Lai to aizstāvētu, viņi ir gatavi nogalināt. Vērojot vilku atgriežamies savā vietā, jaunā sieviete nodomāja: "Ja vilki mācētu smieties, tad mans Vilks tagad noteikti gardi smietos." Eila nespēja atturēties no izjūtas, ka vilks zina, kas notiek; doma bija vienīgi pabaidīt, un viņš savu uzdevumu bija godam veicis. Tas nebija vienīgi rotaļīgs uzbrukums, Vilka kustībās nebija manāms nekāds draiskums. Zvērs bija perfekti notēlojis uzbrukumu, tikai pusceļā savaldījies. Jaunajam vilkam bija grūti aprast ar tik lielām ļaužu masām, bet viņš bija labi uzvedies. Un, ieraugot izbiedētā vīrieša seju, risks attaisnojās. Ridags nebija nekāds dzīvnieks!

Branags izskatījās nedaudz šokēts, bet Dīgija smaidīja, kad viņi pievienojās Talijai, Talutam un vēl vienam pārim. Eila tika oficiāli iepazīstināta ar saimnieku apmetnes abiem vadoņiem, un jaunā sieviete uzreiz saprata to, ko jau zināja visi pārējie, - Mārlija ir ļoti slima. Jau domās prātodama, kādas zāles šai sievietei pagatavot, Eila nodomāja, ka Mār- lijai nevajadzētu šeit atrasties. Novērtēdama slimnieces ādas krāsu, acu izteiksmi, ādas un matu struktūru, jaunā dziedniece prātoja, vai šai sievietei vispār vēl kas spēj līdzēt, bet viņa sajuta slimās vadones gribasspēku un to, ka viņa tik viegli nepadosies. Šoreiz tas pat varētu būt svarīgāk par pašām zālēm.

-    Tas nu gan bija varens gājiens! - Mārlija atzina, pamanīdama Eilas interesanto un dīvaino runas manieri. - Vai tas bija puika vai tu pati, kas kontrolēja vilku?

-    Es nezinu, - jaunā dziedniece smaidīdama atbildēja. - Vilks klausa signāliem, bet šoreiz mēs to abi rādījām.

-    Vilks? Tu to izrunāji tā, it kā tas būtu viņa vārds, - Valezs sacīja.

-    Tas ir viņa vārds.

-    Vai arī zirgiem ir vārdi? - Mārlija painteresējās.

-     Ķēvīti sauc vī-nī, - Eila to izrunāja tā, it kā zirgs pats to būtu pateicis, un Vīnija iezviedzās pretim, kas nometnes saimniekiem izraisīja nervozu smaidu. - Vairums cilvēku vienkārši viņu sauc par Vīniju. Ērzelis ir viņas dēls. Jondalars viņu nosauca par Skrējēju. Šis vārds nāk no viņa valodas, tas nozīmē: tāds, kam patīk ātri skriet un kas pārspēj citus.

Mārlija pamāja. Eila kādu brīdi nopētīja sievieti, tad pagriezās pret Talutu. - Esmu ļoti nogurusi, strādājot pie zirgu vietas sagatavošanas. Vai redzi to lielo baļķi? Vai tu to nevarētu atnest, lai varētu apsēsties?

Uz īsu bridi lielais vadonis bija pilnīgā nesaprašanā. Tāda uzvedība bija Eilai pavisam netipiska. Viņa nemūžam neko tādu nelūgtu, īpaši jau sarunas vidū ar saimnieku apmetnes vadoni. Ja kādam šeit patiešām vajadzēja apsēsties, tad tā noteikti bija Mārlija. Tad pēkšņi viņš saprata. Nu, protams! Kāpēc viņš pats par to agrāk nebija iedomājies? Taluts aizsteidzās pēc baļķa un viens pats to atnesa.

Eila apsēdās. - Ceru, ka neiebilstat. Es patiešām esmu pārguruši. Mārlij, vai nevēlies man pievienoties?

Mārlija apsēdās, viņu kratīja nelieli drebuli. Pēc brīža viņa pasmaidīja.

-    Paldies, Eila! Nebiju plānojusi šeit tik ilgi uzkavēties. Kā tu zināji, ka man reibst galva?

-     Viņa ir dziedniece, - Dīgija paskaidroja.

-     Zvēru pievilinātāja un dziedniece? Tā nu gan ir neparasta kombinācija. Nav nekāds brīnums, ka Mamuta pavards izvirzīja uz viņu tiesības.

-    Ja tu to pieņemtu, es vēlētos tev kaut ko pagatavot, - Eila piedāvāja.

-     Eila, mani jau ir apskatījuši vairāki dziednieki, bet, ja vēlies, vari pamēģināt. Tagad mainām tematu, vēlos uzzināt ko citu. Vai tu biji pārliecināta, ka vilks nenodarīs vīram pāri?

Eila kādu brīdi padomāja, tad atbildēja: - Nē, nebiju pārliecināta. Viņš vēl joprojām ir ļoti jauns, un ne vienmēr uz viņu var paļauties. Bet zināju, ka atrodos pietiekami tuvu, lai novērstu viņa uzbrukumu, ja gadījumā zvērs pats neapstātos.

Mārlija pamāja. - Arī uz cilvēkiem ne vienmēr var paļauties, tad kā lai paļaujas uz dzīvniekiem? Ja tu būtu atbildējusi ko citu, es nebūtu tev ticējusi. Tu jau zini, tiklīdz Čalegs atgūsies, tā sāks sūdzēties, lai glābtu savu pašcieņu. Viņš šo jautājumu pacels Brāļu Padomē, un tie to uzdos mums.

-     Mums?

-     Māsu Padomei, - Talija paskaidroja. - Māsām pieder galavārds. Viņas ir tuvākas Mātei.

-     Priecājos, ka biju klāt un redzēju to pati savām acīm. Tagad man nav jāuztraucas par pilnīgi pretēju un neticamu stāstu taisnīgu izspriešanu, - Mārlija sacīja. Viņa kārtīgi nopētīja zirgus un pēc tam arī Vilku.

-     Šķiet, ka viņi ir pilnīgi normāli dzīvnieki, nevis gari vai kādas maģiskas būtnes. Eila, pastāsti man - ko dzīvnieki ēd, kad dzīvo kopā ar tevi? Vai viņi ēd?

-     Jā, to pašu, ko viņi parasti ēd. Vilks galvenokārt ēd gaļu, vai nu jēlu, vai ceptu. Ar viņu jārēķinās kā ar vēl vienu apmetnes iemītnieku, parasti viņš ēd to pašu, ko es, pat dārzeņus. Dažkārt es viņam kaut ko nomedīju, bet vilkam pašam tīri labi padodas peļu un citu sīku dzīvnieciņu medības. Zirgi ēd zāli un graudus. Es biju domājusi viņus drīz aizvest uz pļavu ganībās, uz to, kas atrodas pāri upei, un uz kādu bridi viņus tur atstāt.

Valezs paskatījās pāri upei un tad pavērās Talutā. Eila varēja redzēt, ko vadonis pie sevis domā. - Eila, negribētos tev to teikt, bet atstāt viņus tur vienus varētu būt bīstami.

-     Kāpēc? - jaunās sievietes balsi ieskanējās panika.

-      Mednieku dēļ. Jo tavi zirgi izskatās līdzīgi citiem zirgiem, īpaši jau ķēve. Jaunā ērzeļa tumšā krāsa ir diezgan neparasta. Mēs varētu palaist ziņu, lai nenogalina nevienu brūnu zirgu, īpaši tad, ja tie izskatās ļoti draudzīgi. Bet ķēve… visi stepes zirgi ir tādā pašā krāsā, un nedomāju, ka mēs varētu lūgt cilvēkiem nenogalināt zirgus. Dažiem tā ir iecienītākā gaļa, - Valezs skaidroja.

-    Tad man jāiet viņai līdzi, - Eila pieņēma lēmumu.

-     To tu nedrīksti darīt! - Dīgija iesaucās. - Tā tu visu palaidīsi garām.

-     Es nevaru pieļaut, ka kāds Vīnijai nodara pāri, - Eila atbildēja. - Tāpēc man vajadzēs kaut ko palaist garām.

-    Tas gan būtu ļoti slikti, - arī Taluts izteica savas domas.

-     Vai nevari kaut ko izdomāt? - Dīgija jautāja.

-    Nē… ja vien arī Vīnija būtu brūnā krāsā, - Eila prātoja.

-     Nu, tad kāpēc mums viņu nepadarīt brūnu?

-     Padarīt viņu brūnu? Kā tad?

-Ja nu mēs sajauktu krāsas, kā es to daru, krāsojot zvērādas, un ar tām iesmērētu Vīniju?

Eila kādu brīdi apdomājās. - Nedomāju, ka tas izdosies. Dīgij, tā ir laba doma, ja nosmērēsim viņu brūnu, tad nebūs lielas atšķirības. Bet ari Skrējējs ir apdraudēts. Arī brūns zirgs joprojām izskatās pēc zirga, un, ja kāds medī zirgus, tad nebūs viegli atcerēties nenogalināt brūnos eksemplārus.

-     Tā tas ir, - Taluts piekrita. - Medniekiem galvā ir vienīgi medības, un divi brūni zirgi, kas nebaidās no cilvēkiem, būs ļoti kārdinoši mērķi.

-     Un kā būtu ar kādu citu krāsu, piemēram… sarkanu? Kāpēc nenokrāsot Vīniju sarkanu? Spilgti sarkanā krāsā. Tad viņa patiešām izceltos.

Eila sašķobīja seju. - Dīgij, man diez ko nepatīk doma par Vīnijas nokrāsošanu sarkanā krāsā. Viņa izskatīsies dīvaina. Tomēr tā ir laba ideja. Tad visi sapratīs, ka viņa nav parasts zirgs. Domāju, ka mums to vajadzētu pamēģināt, bet spilgti sarkans zirgs… Pagaidiet! Man prātā ienāca kāda cita doma! - Eila iesteidzās teltī. Uzmetusi ceļasomu uz guļamādām, pašā somas apakšā jaunā sieviete atrada meklēto. Viņa to paķēra un izskrēja laukā.

-    Paskaties, Dīgij! Vai atceries? - Eila jautāja, atvērdama spilgti sarkano zvērādu, ko pati bija nokrāsojusi. - Tā ari nevarēju izdomāt, ko no tās izgatavot. Man tā vienkārši ļoti patīk tieši krāsas dēļ. Uzsiešu to Vīnijai mugurā, kamēr viņa ganīsies pļavā.

-    Tā ir spilgti sarkana! - Valezs izsaucās un pamāja ar galvu. - Man šķiet, ka tas varētu nostrādāt. Ja šī zvērāda būs viņai mugurā, tad visi sapratis, ka viņa ir īpašs zirgs, un droši vien viņu nemedīs pat bez sevišķas teikšanas. Šovakar mēs paziņosim, ka zirgu, kam uz muguras ir sarkana zvērāda, un viņai blakus esošo brūno ērzeli nedrīkst medīt.

-     Domāju, ka par ļaunu nenāktu ari Skrējējam kaut ko uzsiet uz muguras, - Taluts ierosināja. - Tam nav jābūt kaut kam tikpat spilgtam, bet kādai lietai, ko taisījis cilvēks, lai visi, kas pieiet piķa mešanas attālumā, saprastu, ka tas nav parasts zirgs.

Mārlija ierunājās: - Tā kā uz visiem ļaudīm nevar pilnībā paļauties, dažkārt ari vārdi nelīdz. Es ieteiktu tev ar Mamutu izdomāt zirgu medību aizliegumu. Kāds pamatīgs lāsts varētu aizbaidīt jebkuru, kam kārotos pārliecināties, cik šie zirgi ir nāvējoši dzīvnieki.

-    Tu varētu pateikt, ka Ridags sūtīs Vilku izrēķināties ar visiem, kas daris zirgiem pāri, - Branags smaidīdams ierosināja. - Šis stāsts jau tagad droši vien ceļo pa visu nometni no mutes mutē un ar katru nākamo stāstītāju tiek izpušķots arvien vairāk.

-     Tā varētu būt ļoti laba doma, - Mārlija piekrita, pieceldamās uz promiešanu. - Vismaz to varētu palaist apkārt kā baumu.

Lauvas apmetnes ļaudis nolūkojās, kā aiziet Vilka apmetnes vadoņi. Pēc tam Talija, skumji pašūpojusi galvu, devās pabeigt iekārtošanās darbus. Taluts nolēma aiziet painteresēties, kas organizē sacensības, lai iekļautu tajās ari piķa mešanas disciplīnu, un pa ceļam apstājās, lai aprunātos ar Brisiju un Jondalaru. Visi trīs kopā devās prom. Dīgija un Branags kopā ar Eilu piegāja pie zirgiem.

-    Es zinu īsto cilvēku, kas varētu palaist šo baumu pa nometni, - Branags sacīja. - Ņemot vērā tos stāstus, kas jau tagad klīst pa nometni, pat ja ļaudis tiem pilnībā netic, manuprāt, viņi ies zirgiem ar likumu. Nedomāju, ka kāds izvēlēsies riskēt, lai Ridags tam uzrīda Vilku. Es jau gribēju pajautāt - kā Ridags iemācījies dot Vilkam signālus?

Dīgija ar lielu pārsteigumu paskatījās vīrietī, kuram bija devusi Solījumu. - Šķiet, ka tu to tiešām nezini, vai ne? Nezinu, kāpēc man vajadzētu domāt, ka tikai tāpēc, ka es kaut ko zinu, ari tu to zini. Frabeks neko neizdomāja, lai aizstāvētu Lauvas apmetni. Viņš teica taisnību. Ridags ļoti labi saprot visu, ko pārējie runā. Un vienmēr ir to sapratis. Mēs to vienkārši nezinājām līdz tam brīdim, kad Eila mums iemācīja zīmju valodu, lai mēs varētu puiku saprast. Kad Frabeks izlikās ejam prom, viņš ar zīmēm parādīja Ridagam, kā rīkoties, un savukārt puika to pajautāja tālāk Eilai. Mēs visi sapratām, ko viņi saka, tāpēc zinājām, kas sekos.

-    Vai tā ir taisnība? - Branags jautāja. - Jūs savā starpā sarunājāties, un neviens to nezināja? - Viņš iesmējās. - Nu, ja jau Lauvas apmetne mani iepazīstināja ar saviem pārsteigumiem, varbūt ari man vajadzētu iemācīties šo slepeno valodu?

-      Eila! - Krouzija iesaucās, iznākusi no telts. Jaunieši apstājās un pagaidīja, līdz vecā sieva pienāk klāt. - Talija man tikko pastāstīja, ko jūs izlēmāt darīt, lai iezīmētu zirgus, - viņa sacīja tuvodamās. - Sarkanā krāsa izcelsies uz gaišā zirga, bet tev nav divu spilgti sarkanu zvērādu. Izpakojot mantas, atradu kaut ko tādu, ko gribu tev tagad iedot. Krouzija attina saini, kas vēl nesen bija sasiets, izņēma salocītu ādas gabalu un izpurināja to.

-    Ak! Krouzij! - Eila iesaucās. - Cik tas ir skaists! Jaunā sieviete aiz pārsteiguma noelsās, ieraudzīdama krita balto ādas apmetni, kas bija izgreznots ar kaula krellītēm, izsmalcinātiem trijstūriem, kas atkārtojās, un eža adatām, kuras bija sarkanā okera krāsā un piestiprinātas dažādos ornamentos - taisnleņķa spirālēs un zigzagos.

Redzot Eilas sajūsmu, Krouzijas acis iemirdzējās. Kad jaunā sieviete pati bija pašuvusi tuniku, viņa saprata, cik grūti ir nokrāsot zvērādu baltu. - Tā būs Skrējējam. Manuprāt, balts ļoti labi izcelsies uz viņa tumši brūnā kažoka.

-     Krouzij, šī tunika ir pārāk skaista šādiem mērķiem. Tā sasmērē- sies un apklāsies putekļiem, īpaši jau tad, ja Skrējējs ar to vārtīsies pa zemi, tai nokritīs visi izšuvumi. Es nevaru pieļaut, ka Skrējējs to valkā uz lauka, - Eila sacīja.

Krouzija uz viņu bargi paskatījās. - Ja kāds ies medīt zirgus un ieraudzīs brūnu zirgu, kam uz muguras uzsieta balta, izšūta tunika, vai tu domā, ka šāds mednieks metis tam ar piķi?

-     Nē, bet tu tajā esi ieguldījusi pārāk lielu darbu, lai tik vienkārši ļautu to sabojāt.

-    Tas darbs tika ieguldīts pirms vairākiem gadiem. - Tad daudz mīlīgākā balsī un miklām acīm Krouzija piebilda: - Tā tika gatavota manam dēlam, Fralijas brālim. Nekad neesmu varējusi to atdot kādam citam. Nespētu paciest, ja redzētu kādu citu to valkājam, un nespēju to arī aizsviest prom. Esmu to nēsājusi līdzi no vienas vietas uz citu kā nevērtīgu ādas gabalu un veltīgi ieguldītu darbu. Ja mana zvērāda palīdzēs aizstāvēt šo dzīvnieku, tā būs bijusi kaut kam noderīga, ieguldītajam darbam būs kāda vērtība. Gribu, lai tu to pieņem par visu to, ko esi manā labā darījusi.

Eila pieņēma piedāvāto saini, bet izskatījās apjukusi. - Krouzij, ko tad es esmu tavā labā darījusi?

-    Tas nav svarīgi, - viņa strupi atteica. - Vienkārši paņem to.

Frabeks, kas tajā bridi steidzās iekšā telti, pacēlis acis un viņus ieraudzījis, pašapmierināti pasmaidīja un tad iegāja iekšā. Jaunieši viņam atsmaidīja pretim.

-     Biju ļoti pārsteigts, kad Frabeks iznāca priekšā, lai aizstāvētu Ridagu, - Branags izteica savas domas. - Es biju domājis, ka viņš ir pēdējais, kas tā darītu.

-    Frabeks ir ļoti mainījies, - Dīgija iebilda. - Viņam joprojām patīk pastrīdēties, bet ar viņu vairs nav tik grūti saprasties. Dažkārt viņš pat ir gatavs kādu uzklausīt.

-     Nu, viņš jau nekad nav baidījies iznākt visu priekšā un pateikt savas domas, - Branags piebilda.

-    Varbūt tur jau ari tā problēma slēpās, - Krouzija sacīja. - Nekad neesmu sapratusi, ko Fralija viņā saskatījusi. Es centos, kā varēju, lai savu meitu atrunātu no savienošanās ar Frabeku. Viņam nebija nekā, ko piedāvāt. Viņa mātei nebija nekāda stāvokļa, pašam ari nepiemita nekādi izcili talanti, manuprāt, meita sevi veltīgi izniekoja. Varbūt viņai patika tas, ka Frabekam allaž bijusi drosme pateikt savas domas, turklāt viņš Fraliju patiešām ļoti vēlējās iegūt. Šķiet, ka man jau sen vajadzēja uzticēties meitas izvēlei. Tikai tas, ka kādam nav paveicies ar bagātiem vecākiem, nenozīmē, ka viņš nevēlas kļūt labāks.

Branags paskatījās uz Dīgiju un tad pāri Krouzijas galvai uz Eilu. Viņaprāt, pati Krouzija ir vēl vairāk mainījusies nekā Frabeks.

32

Eila atradās telti viena pati. Viņa paskatījās uz to vietu, kas būs viņējā visu šo palikšanas laiku, cenzdamās sameklēt, ko vēl varētu salocīt vai sakārtot, lai atrastu iemeslu, kāpēc nepamest Kaķastes apmetnes drošo telti. Tiklīdz viņa būs gatava, Mamuts bija solījis aizvest viņu pie tiem cilvēkiem, ar kuriem viņa kaut kādā unikālā veidā bija saistīta, - ar pārējiem Mamutu cilts locekļiem, kas piederēja pie mamutu pavarda.

Eila šo tikšanos uztvēra kā mocības, būdama pārliecināta, ka visi viņu gribēs izprašņāt, novērtēt un izteikt spriedumu, vai viņai ir tiesības sevi pieskaitīt šo ļaužu aprindām. Dziji sirdī jaunā dziedniece nedomāja, ka viņai šādas tiesības būtu. Viņa pati nejuta, ka viņai piemistu kādi unikāli talanti vai īpašas dāvanas. Viņa bija dziedniece, jo šīs zināšanas un prasmi bija iemācījusies no zāļu sievas Izas. Turklāt tas, ka viņai piederēja dzīvnieki, arī nebija nekāds dižais brīnums. Ķēve viņai klausīja tādēļ, ka tad, kad Eila bija dzīvojusi vientuļa savā ielejā, viņa mazo bāreni bija paņēmusi savā alā, lai nebūtu viena, un Skrējējs piedzima viņas alā. Vilku viņa izglāba tāpēc, ka bija to parādā viņa mātei, un jau tajā brīdī zināja, ka dzīvnieki, kas izauguši pie cilvēkiem, ir draudzīgi. Tā nebija nekāda maģija.

Pēc tam kad jaunā dziedniece bija izmeklējusi Ridagu un uzdevusi viņam dažus specifiskus jautājumus par to, kā viņš jūtas, viņa paturēja prātā, ka jānomaina zāles, un puika kādu brīdi uzkavējās teltī. Pēc tam viņš izgāja laukā un kopā ar Vilku apsēdās, lai pavērotu ļaudis. Nezija bija piekritusi Eilai, ka Ridags tagad ir daudz labākā noskaņojumā. Sieviete bija ļoti apmierināta un uzslavēja Frabeku, kam bija nācies uzklausīt un saņemt tik daudz uzslavu, ka viņš jau gandrīz vai mulsa. Eila nekad nebija redzējusi, ka Frabeks tik daudz smaidītu, un saprata, ka daļa no vīrieša laimes slēpjas viņa pieņemšanas un piederības izjūtā. Viņa šo izjūtu ļoti labi pazina.

Pēdējo reizi pavērusies apkārt, viņa pacēla jēlādu tarbu, pievienoja to sev pie jostas, tad nopūtās un izgāja laukā. Izskatījās, ka visi, izņemot Mamutu, ir jau aizgājuši; pareģis šobrīd sarunājās ar Ridagu. Vilks, ieraudzījis Eilu tuvojamies, pacēla galvu, un tas lika arī Mamutam un Ridagam paskatīties.

-   Vai visi aizgājuši? Varbūt man labāk palikt šeit un pieskatīt Ridagu, līdz kāds atgriežas, - Eila ātri pieteicās. - Mani pieskata Vilks, - Ridags smaidīdams rādīja zīmes. - Ieraugot Vilku, neviens šeit ilgi neuzkavējas. Teicu Nezijai, lai viņa iet. Ej arī tu, Eila.

-   Puikam taisnība. Šķiet, ka Vilkam tīri labi te patīk palikt un pieskatīt Ridagu. Nespēju iedomāties labāku sargu, - Mamuts atzina.

-    Un ja nu viņš saslimst? - jaunā dziedniece bažījās.

-    Ja man kļūs slikti, pateikšu Vilkam, lai aiziet pēc tevis, - Ridags parādīja signālu, kuru jau agrāk bija izstrādājis treniņu un spēļu laikā. Vilks palēcās, uzlika ķepas Eilai uz krūtīm un pasniedzās, lai nolaizītu sievietes zodu, dedzīgi vēlēdamies pievērst sev viņas uzmanību.

Pasmaidījusi jaunā sieviete pabužināja Vilkam kaklu un deva komandu nostāties uz kājām.

-     Eila, es gribu palikt šeit. Man patīk vērot upi, zirgus pļavā, ļaudis, kas iet garām. - Ridags pasmaidīja. - Ne jau vienmēr ļaudis mani pamana. Viņi skatās uz telti, uz zirgu vietu un tikai pēc tam ierauga Vilku. Tie cilvēki gan ir jocīgi.

Mamuts un Eila pasmaidīja par zēna vienkāršo prieku, redzot ļaužu pārsteigto reakciju.

-    Nu, tad jau man šķiet, ka viss būs kārtībā. Nezija nebūtu Ridagu atstājusi, ja nedomātu, ka puika ir drošībā, - Eila secināja, atteikdamās no pēdējā iemesla, kas ļautu viņai palikt. - Mamut, esmu gatava iet.

Ejot garām pastāvīgajām Vilka apmetnes būdām, jaunā sieviete pamanīja blīvāku telšu un apmetņu koncentrāciju un arī daudzus cilvēkus, kas staigāja apkārt. Viņa nopriecājās, ka Lauvas apmetne atrodas pašā nometnes malā, kur viņa var redzēt kokus un zāli, upi un pļavu. Ejot garām, vairāki cilvēki pamāja ar galvu vai viņus uzrunāja. Eila vēroja Mamutu, skatījās, kā viņš atņem sveicienus, un pati rīkojās tāpat.

Viena mītne, kas atradās sešu mājokļu nevienmērīgajā rindā, izskatījās pēc visas nometnes centra. Jaunā sieviete pamanīja, ka tās priekšā ir attīrīta teritorija un neatrodas neviena saimnieku apmetne; viņa saprata, ka šī droši vien ir tā vieta, kur ļaudis pulcējas. Tās apmešanās vietas, kas atradās tieši blakus izbrīvētajai teritorijai, neizskatījās pēc parastajām apmetnēm ar saimniecībai nepieciešamajām lietām. Vienai no būdām apkārt bija uzslieta sēta, tā bija izveidota no mamutu kauliem, kas bija izkārtoti ik pa gabalam, zari un izkaltuši krūmi iezīmēja teritorijas robežas. Ejot tai garām, Eila izdzirdēja savu vārdu. Viņa apstājās pārsteigta - kurš gan varētu viņu uzrunāt no sētas iekšpuses.

-    Latij! - viņa iesaucās un tad atcerējās, ko Dīgija bija viņai teikusi. Kamēr Latija vēl atradās Lauvas apmetnes celtnē, aizliegums satikties ar vīriešiem īpaši neierobežoja meitenes darbības vai pārvietošanos. Tomēr, tiklīdz viņi nonāca Sapulces vietā, Latijai bija jāpavada savs laiks noslēgtībā. Kopā ar viņu bija arī dažas citas jaunas sievietes, visas smējās un ķiķināja. Latija iepazīstināja Eilu ar savām vienaudzēm, kas šķita jauno sievieti apbrīnojam.

-     Eila, kurp tu dodies?

-     Uz Mamutu Padomi, - Mamuts atbildēja jaunās sievietes vietā.

Latija pamāja, it kā viņa jau būtu to zinājusi. Ierobežotā pagalma teritorijā, pie telts, kas bija izrotāta ar sarkana okera krāsas zīmējumiem, jaunā dziedniece pamanīja Taliju, kas sarunājās ar citām sievietēm. Viņa pamāja un pasmaidīja.

-    Latij, paskaties! Sarkanpēdainā! - iesaucās viena no viņas draudzenēm, pieklusinātā sajūsmas pilnā balsī. Visi apstājās, lai paskatītos, un jaunās sievietes ieķiķinājās. Eila atklāja, ka pati ar lielu interesi noskatās sievietē, kas nogāja garām, un pamanīja, ka, viņai ejot, bija redzamas sievietes kailās pēdas, kas bija nokrāsotas koši sarkanā krāsā. Eilai jau par to bija stāstīts, bet šis bija pirmais gadījums, kad viņa skatīja to pati savām acīm. "Sieviete šķiet pilnīgi parasta," Eila nodomāja. "Tomēr viņai piemīt kaut kas tāds, kas cilvēkam liek divreiz uz viņu paskatīties."

Sarkanpēdainā sieviete piegāja pie bariņa jaunu vīriešu, kurus Eila agrāk nekad nebija redzējusi; jaunekli slaistījās pie neliela koku pudura, kas atradās klajuma otrā pusē. Jaunā sieviete nodomāja, ka, tuvojoties vīriešu bariņam, sarkanpēdainās sievietes gaita kļūst uzspēlētāka, smaids - pavedinošāks un sarkanās pēdas - uzkrītošākas. Sieviete apstājās, lai aprunātos ar jaunekļiem, un viņas melodiskie smiekli atskanēja pāri visam tukšajam klajumam. Kopā ar veco vīru dodoties prom, Eila atcerējās sieviešu un Mamuta sarunu, ko bija dzirdējusi iepriekšējā vakarā pirms Pavasara festivāla.

Visas jaunās sievietes, kas atradās pārejas stāvoklī un nebija vēl kļuvušas par īstām sievietēm, atradās īpašā uzraudzībā - bet ne tikai savu pavadoņu uzmanības lokā. Tikai tagad Eila pamanīja, ka vairākas jaunu vīriešu grupiņas stāvēja pie aizliegtās teritorijas apmales, kurā atradās Latija ar savām draudzenēm, cenšoties piesaistīt meiteņu skatienus; tas nebija atļauts, bet tieši tāpēc vēl iekārojamāks. Eila nekad mūžā nebija redzējusi, ka sieviete ir vīriešu intereses objekts. Jaunās, topošās sievietes izbaudīja vīriešu skatienus un priecājās par savu vienreizīgo stāvokli un īpašo uzmanības izrādīšanu, ar ko puiši viņas dāsni apveltīja, un bija tikpat ieinteresētas kā pretējais dzimums, tomēr neuzdrošinājās to atklāti izrādīt. Lielāko laika daļu viņas pavadīja, lūkodamās ārā no telts vai stāvēdamas pie žoga, aprunādamas dažādos vīriešu kārtas pārstāvjus, kas pārspīlēti neuzkrītošā manierē staigāja garām vai slaistījās apkārt.

Kaut arī jaunie vīrieši, kuri vēroja meitenes un paši tika no pretējā dzimuma novēroti, varētu reiz nodibināt kopēju pavardu ar šīm topošajām sievietēm, maz ticams, ka viņi būs tie, kas tiks izvēlēti tik svarīgajam rituālam. Jaunās meitenes un arī vecākās padomdevējas, kas dzīvoja kopā ar viņām vienā teltī, apsprieda vairākas vecāku un pieredzējušāku vīriešu kandidatūras. Pirms galējās atlases ar izraudzītajiem kandidātiem tiks veiktas individuālas pārrunas.

Dienu pirms ceremonijas topošās sievietes palika kopā vienā teltī - šad tad gadījās, ka vienā teltī bija kopā jādzīvo pārāk daudzām jaunajām sievietēm, no viņu skaita varētu nodibināt divas jaunu meiteņu apmetnes -, un viņas dosies laukā kā vesela grupa. Kad viņas atrada vīrieti, ar kuru vēlētos pavadīt nakti, viņas to aplenca un "notvēra". Šiem izvēlētajiem vīriešiem tika lūgts iet kopā ar topošajām sievietēm - daži vīrieši šai prasībai iebilda. Tajā naktī pēc dažiem sagatavošanās rituāliem viņi visi kopā ieies aptumšotā teltī, tumsā taustoties cits citu sameklēs un pavadīs nakti, izpētot atšķirības un mācoties, kā otram sagādāt Baudas velti. Ne jaunie vīrieši, ne arī sievietes nedrīkstēja uzzināt, ar ko viņi galu galā kopojušies, tomēr dzīvē pierādījās, ka īstenībā viņi parasti to zināja gan. Uzraugošās vecākās sievietes sekoja līdzi tam, lai netiktu lietota pārmērīga rupjība, un bija gatavas sniegt padomu tajos retajos gadījumos, kad tas bija nepieciešams. Ja gadījās, ka dažādu iemeslu dēļ kāda jaunā sieviete netika atvērta, tad to parasti paveica klusā otrās nakts rituālā, nevienu atklāti par to nevainojot.

Ne Danugs, ne Druvezs netiks ielūgti uz Latijas telti, pirmām kārtām jau tāpēc, ka bija tuvi meitenes radinieki, bet arī tādēļ, ka bija tam vēl par jaunu. Citas sievietes, kas pirms pāris gadiem bija piedzīvojušas Pirmās baudas rituālu, it īpaši tās, kurām vēl nebija bērnu, varēja izvēlēties aizstāt Lielo Māti un Viņas vārdā apmācīt jaunos vīriešus. Pēc īpašas ceremonijas, kurā viņas tika pagodinātas un uz šo gadalaiku nošķirtas, jauno sieviešu pēdas tika nokrāsotas tumši sarkanā krāsā, kas tik viegli nenomazgājas, tomēr galu galā krāsa nodils; tas nozīmēja, ka viņas ir pieejamas jauniem vīriešiem, lai palīdzētu tiem apgūt pieredzi. Daudzas no šī sievietēm nēsāja arī sarkanas ādas lentes, apsietas ap rokas augšdelmu, potītēm vai vidukli.

Kaut arī neliela ķircināšanās bija neizbēgama, sievietes augsti novērtēja sava darba svarīgumu. Saprotot jaunā vīrieša iedzimto kautrīgumu, viņas pret katru jaunekli izturējās smalkjūtīgi, iemācīja viņam, kā maigi iepazīt sievieti tā, lai kādu dienu viņš varētu būt izvēlēts atvērt sievieti, un tā, lai viņa pati kādu dienu varētu dzemdēt bērnu. Un, lai parādītu, cik Māte ar šīm sievietēm ir apmierināta par to, ka viņas sevi piedāvā, daudzas no tām Viņa svētīja ar bērnu. Pat tās, kas jau kādu laiku bija dzīvojušas, savienotas ar vīrieti, un savā dzemdē nekad vēl nebija nēsājušas bērnu, bieži vien vasaras beigās kļuva grūtas.

Pēc vēl neatvērtajām meitenēm šīs sarkanpēdainās sievietes bija nākamā pieprasītākā grupa, kas interesēja visu vecumu vīriešus. Visas savas turpmākās dzīves laikā Mamutu vīrieti nekas vairs tik ātri nespēs stimulēt kā garām paejošas sievietes sarkanās pēdas, un, to apzinoties, dažas citas sievietes ari nokrāsoja savas pēdas sarkanas, lai padarītu sevi pievilcīgāku. Kaut arī sieviete, kas bija sevi tā ziedojusi, varēja brīvi izvēlēties, ar kuru vīrieti kopoties, viņas pakalpojumi galvenokārt bija domāti jaunākiem vīriešiem, un jebkurš vecāks vīrs, kam izdevās sarkanpēdaino sievieti pārliecināt ar viņu pārgulēt, uzskatīja sevi par izredzēto.

Mamuts vedināja Eilu uz apmešanās vietu, kas neatradās tālu no Pirmās baudas rituāla telts. Pirmajā mirklī tā izskatījās pēc parastas telts, tajā atradās arī saimniecībai nepieciešamās lietas. Vienīgā atšķirība, kuru Eila pamanīja, bija tā, ka visi teltī esošie cilvēki bija tetovēti. Dažiem, tāpat kā vecajam Mamutam, uz labā vaiga kaula bija uztetovēts vienkāršs tumši zils V veida ornaments. Tās bija trīs vai četras lauztas līnijas, it kā uz leju vērstas trijstūra smailes - cita virs citas, cita citai piekļāvušās. Šīs līnijas jaunajai dziedniecei atgādināja mamuta žokļa kaula apakšējo daļu, kas tika izmantota Vinkaveka jaunās mītnes celtniecībā. Eila pamanīja, ka pārējo ļaužu tetovējumi, īpaši vīriešu, bija daudz izsmalcinātāki. Ornamenti attēloja ne tikai V veida simbolus, bet arī trijstūrus, zigzagus, rombus un taisnleņķa spirāles gan zilā, gan sarkanā krāsā.

Eila priecājās, ka pa ceļam uz Vasaras sapulci Lauvas apmetne bija apciemojusi Mamuta apmetni. Viņa zināja, ka citādi būtu sabijusies no šīm tetovētajām sejām, ja jau iepriekš nebūtu satikusi Vinkaveku. Lai cik arī pārsteidzoši un sarežģīti bija šo cilvēku tetovējumi, nevienam tie nebija tik izsmalcināti kā Vinkavekam.

Nākamais, ko Eila pamanīja, bija tas, ka šeit nebija bērnu, kaut ari šajā apmetnē dominēja sieviešu dzimuma pārsvars. Tie acīmredzot bija atstāti kāda aprūpē cilts apmetnes teltīs. Jaunā dziedniece ātri vien saprata, ka šī vieta netika uzskatīta par piemērotu bērniem. Šī bija apmetne, kur sapulcēties pieaugušajiem, noturēt svarīgas sapulces, apspriedes un rituālus, un spēles. Šīs telts ārpusē vairāki cilvēki spēlēja ar iezīmētiem kauliem, nūjiņām un mamuta kaulu gabaliņiem.

Mamuts piegāja pie telts ieejas, kas bija atvērta. Pāri vecā vīra plecam Eila ielūkojās aptumšotajā iekšienē, cenzdamās uzkrītoši neskatīties uz ārpusē esošajiem cilvēkiem, bet arī viņi centās neizskatīties pārāk ieinteresēti, lai tuvāk aplūkotu jauno sievieti. Viņus māca ziņkāre par šo jauno sievieti, kuru Mamuts bija ne tikai pieņēmis kā savu mācekli, bet arī kā meitu. Klīda valodas, ka viņa esot svešiniece un pat nenākot no Mamutu cilts. Neviens nezināja, no kurienes šī sieviete uzradusies.

Daudzi no ļaudīm bija atraduši iemeslu, lai nostaigātu garām Kaķastes apmetnei, lai apskatītu zirgus un vilku, un bija pārsteigti un sajūsmināti par redzētajiem dzīvniekiem, kaut ari negribēja to izrādīt. Kā gan kāds cilvēks spēj kontrolēt ērzeli? Vai likt ķēvei stāvēt mierīgi, kad apkārt ir tik daudz ļaužu - un vēl ari vilks. Kāpēc gan Vilks tā paklausa Lauvas apmetnes ļaudīm? Pārējo klātbūtnē šis zvērs uzvedas kā normāls vilks. Neviens cits nespēja pieiet viņam tuvumā vai pat ieiet apmetnes teritorijā bez ielūguma, un klīda ari rīmas, ka vilks bija uzbrucis Čalegam.

Vecais vīrs pamāja Eilai, lai viņa nāk iekšā, un abi apsēdās pie liela ugunskura, kaut arī tajā kvēloja tikai maza liesmiņa. Viņi piesēdās vienā tā pusē, blakus kādai sievietei. Sieviete izskatījās smagnēja. Eila nekad nebija redzējusi tik resnu cilvēku un nobrīnījās, kā gan sieviete varējusi atnākt tādu gabalu līdz Vasaras sapulcei.

-     Lomij, atvedu savu meitu, lai iepazīstinātu ar tevi, - vecais Mamuts sacīja.

-    Es jau domāju, kad tad tu beidzot ieradīsies, - sieviete atbildēja.

Tad, pirms turpināja sarunu, viņa ar kociņiem pārvietoja sarkani

nokaitētu akmeni. Attaisījusi kādu zāļu paciņu, sieviete uzmeta dažas lapiņas uz karstā akmens un pieliecās tuvāk, lai ieelpotu uz augšu pacēlušos dūmus. Eila sajuta salvijas smaržu un mazāk izteikto deviņvīru- spēku, un lobēliju. Pavērojusi sievieti tuvāk, jaunā dziedniece pamanīja viņas smago elpu, kas no zāļu smaržas drīz kļuva vieglāka, un saprata, ka sieviete cieš no hroniska klepus, iespējams - astmas.

-    Vai tu gatavo arī sīrupu no deviņvīruspēka saknes? - Eila viņai jautāja. - Tas var palīdzēt. - No sākuma jaunā dziedniece nebija gribējusi runāt un nesaprata, kāpēc bija to darījusi vēl pirms iepazīstināšanas procedūras, bet viņa gribēja palīdzēt, un *nez kāpēc viņai šķita, ka tā bija pareizi.

Lomijas galva strauji pacēlās, un viņa pārsteigti pavērās jaunajā, blondajā sievietē ar pilnīgi jaunu interesi. Mamuta sejā parādījās smaida atblāzma.

-    Vai ari viņa ir dziedniece? - Lomija pajautāja Mamutam.

-     Zini, Lomij, nedomāju, ka ir kāda labāka dziedniece, pat tu ne.

Lomija zināja, ka tas nebija teikts jokojot. Vecais Mamuts augsti

vērtēja viņas prasmi. - Un es domāju, ka tu tikai esi pieņēmis pie sava pavarda jaunu un skaistu sievieti, lai atvieglotu savas vecumdienas, Mamut.

-    A, ari tur ir sava daļa patiesības, Lomij. Viņa ir atvieglojusi artrīta sāpes, kas mani ziemās nomoka, un ari citas ar to saistītās sāpes un mokas, - vecais virs sacīja.

-     Priecājos, ka viņā ir kas vairāk, nekā redzams. Tomēr tam viņa ir vēl par jaunu.

-     Lomij, par spīti viņas jaunībai, šajā sievietē ir daudz kas vairāk par to, ko tu spēj iedomāties.

Pēc šiem vārdiem Lomija pagriezās. - Tu esi Eila.

-    Jā, esmu Eila no Mamutu cilts Lauvas apmetnes Mamuta pavarda, Mamuta pavarda meita… un mans aizstāvis ir Alu Lauva, - Eila pateica savu sakāmo, kā Mamuts bija viņai to mācījis.

-     Eila no Mamutu cilts. Hmm. Izklausās neparasti, tāpat kā tava balss. Tomēr tā nav nepatīkama. Tā izceļas. Liek ļaudīm tevi ievērot. Esmu Lomija, Vilka apmetnes mamuts un Mamutu cilts dziedniece.

-     Pirmā dziedniece, - Mamuts izlaboja.

-     Mamut, kā es varu būt pirmā dziedniece, ja viņa ir man līdzvērtīga?

-    Lomij, es neteicu, ka Eila ir tev līdzvērtīga. Teicu, ka nav nevienas labākas. Viņas izcelšanās ir… neparasta. Viņu mācīja… kāds ar lielām zināšanām dziedniecības mākslā. Vai tu būtu tik ātri pazinusi tikko manāmo deviņvīruspēka smaržu, kuru nomāc spēcīgais salvijas aromāts, ja nebūtu zinājusi, kas tas ir? Un noteikusi tavu slimību, ko tu pati sev ārstē?

Lomija gribēja kaut ko bilst, tad pārdomāja un klusēja. Mamuts turpināja: - Manuprāt, Eila noteica tavu slimību, vienīgi paskatoties uz tevi. Viņai piemīt rets talants slimības noteikšanā un pārsteidzošas zināšanas ārstēšanā, kā arī dziedniecības līdzekļu lietošanā, bet viņai pietrūkst pieredzes tādās jomās, kurās tu esi īpaši profesionāla, - atrast un noteikt problēmu, kas šo slimību izraisījusi, un palīdzēt atveseļoties. Eila varētu daudz no tevis mācīties, un ceru, ka piekritīsi viņu mācīt, bet, manuprāt, arī tu pati varēsi daudz ko no viņas mācīties.

Lomija pagriezās pret Eilu. - Un vai tu to gribi?

-    Jā, tieši to es gribu.

-    Ja jau tu tik daudz zini, ko tad tu no manis vari iemācīties?

-    Esmu zāļu sieva. Tas ir… kas es esmu… dzīvē. Neko citu nemāku darīt. Mani apmācīja kāda… kas bija šajā jomā pati labākā, bet jau no paša sākuma viņa man lika saprast, ka zināšanu nekad nav par daudz. Būtu pateicīga, ja varētu pie tevis mācīties, - Eila sacīja. Viņas sirsnība nebija samākslota. Jaunā dziedniece alka profesionālu kontaktu, vēlējās aprunāties ar kādu, ar kuru var apmainīties idejām, apspriest dziedniecības metodes un mācīties.

Lomija ieturēja pauzi. Zāļu sieva? Kur gan viņa agrāk bija dzirdējusi šādu dziednieka apzīmējumu? Uz brīdi sieva šo domu atlika malā. Gan jau viņa vēlāk to atcerēsies.

-    Eila ir atnesusi tev kādu dāvanu, - Mamuts ierunājās. - Vari uzaicināt visus, ko vien vēlies, bet, ja tā darīsi, tad aizver priekškaru.

Visi, kas bija bijuši laukā, bija vai nu jau ienākuši iekšā, kamēr viņi runājās, vai ari stāvēja pie ieejas. Tagad pārējo apmetņu mamuti sadrūz- mējās iekšā. Neviens nevēlējās neko palaist garām. Kad pārējie mamuti bija iekārtojušies, ieejas priekškars tika nolaists un piesiets, Mamuts paņēma plaukstu ar smiltīm no zīmējamās vietas un apdzēsa vārgo ugunskura liesmiņu. Vārga gaismiņa krita no dūmu izvades cauruma, un viegls pelēcīgums lauzās cauri telts ādas sienām. Vāji apgaismotajā teltī neiznāks tik dramatiska demonstrācija kā aptumšotajā Lauvas apmetnes miteklī, bet visi mamuti šīs iespējas novērtēs.

Eila noraisīja no jostas mazu maisiņu, ko viņa ar Mamutu bija lūgusi Barzekam izgatavot, un izņēma ārā iekuru, uguns akmeni un kramu. Pēc tam kad viss bija sagatavots, jaunā sieviete ieturēja pauzi un pirmo reizi pēc vairākiem mēness cikliem vērsās pēc palīdzības pie sava totēma. Tas nebija kāds īpašs lūgums, bet gan doma par lielu, iespaidīgu, ātri aizšķīlušos dzirksteli, lai tiktu panākts tāds efekts, kādu Mamuts gaidīja. Tad, paņēmusi krama gabalu, viņa to spēcīgi sasita kopā ar dzelzs pirītu. Tas gaiši uzliesmoja pat neaptumšotajā teltī un tad izdzisa. Viņa šķila vēlreiz, šoreiz viss izdevās, un drīz vien jau lielajā ugunskurā liesmoja maza uguntiņa.

Mamuti bija gudri mahinatori un pieraduši radīt dažādus efektus. Viņi lepojās ar to, ka spēja noteikt, kā šie efekti tika panākti. Maz kas vairs spēja šos viedos prātus pārsteigt, bet Eilas triks ar uguns uzšķil- šanu padarīja viņus mēmus.

-    Maģija slēpjas pašā uguns akmenī, - vecais Mamuts skaidroja, kad Eila salika materiālus atpakaļ jēlādas maisiņā un iedeva to Lomij ai. Pēc tam mainījās pareģa balss tonis un modulācija. - Eilai tika parādīts, kā izvilināt no akmens uguni. Lomij, man nevajadzēja viņu adoptēt. Viņa ir piedzimusi pie Mamuta pavarda, Māte viņu ir izvēlējusies. Viņa var vienīgi ļauties savam liktenim, bet tagad arī es zinu, ka esmu izvēlēts piedalīties tajā un tieši tāpēc man ļauts dzīvot tik ilgu mūžu.

Viedā vīra vārdi izraisīja trīsas, un visiem šajā teltī sanākušajiem mamutu pavarda piederīgajiem uz skausta sacēlās matiņi. Viņš bija pieskāries īstajam noslēpumam, tam dziļajam aicinājumam, ko zināmā mērā katrs no viņiem izjuta, kas sniedzās tālu aiz virspusējās greznības un parastā cinisma. Vecais Mamuts bija fenomens. Jau pati viņa dzīve bija noslēpumā tīta. Neviens cilvēks vēl nebija tik ilgi nodzīvojis. Gadiem ejot, pat viņa īstais vārds bija aizmirsts. Katrs no šiem ļaudīm bija mamuts, savas apmetnes burvis, bet šis vīrs bija vienkārši Mamuts, viņa vārds un amats bija savijušies kopā. Neviens no klātesošajiem nešaubījās, ka šī vīra ilgajam mūžam ir savs iemesls. Tā kā viņš sacīja, ka šis iemesls ir Eila, tad arī šī sieviete ir saistīta ar dziļajiem un neizskaidrojamiem šīs pasaules dzīves noslēpumiem, ar kuriem katrs no viņiem izjuta aicinājumu cīnīties.

Atstājot telti kopā ar Mamutu, Eila bija dziļi iegrimusi domās. Arī jaunā sieviete bija izjutusi sasprindzinājumu un uzmetamies zosādu, kad vecais Mamuts runāja par viņas likteni, bet viņa nevēlējās kļūt par tik palielinātas intereses objektu tiem spēkiem, kurus pati nespēja kontrolēt. Visas šīs runas par likteni bija tik biedējošas. Viņa neatšķīrās no pārējiem ļaudīm un nemaz negribēja būt citāda. Eilai nepatika ari tas, ka tika izteikti komentāri par viņas runas veidu. Lauvas apmetnē neviens vairs tam nepiegrieza vērību. Viņa pati jau bija aizmirsusi, ka dažus vārdus nespēj pareizi izrunāt, lai ari cik ļoti pūlētos.

-     Eila! Re, kur tu esi! Visur tevi izmeklējos!

Pacēlusi galvu, jaunā sieviete ieskatījās tumšādainā vīrieša tumšajās, mirdzošajās acīs un platajā smaidā; šim vīrietim viņa bija devusi Solījumu. Viņa atsmaidīja pretim. Raneks bija tieši tas cilvēks, kas viņai tagad vajadzīgs, lai novērstu domas no uztraucošajām problēmām. Viņa pagriezās pret Mamutu, lai pajautātu, vai ir viņam vēl vajadzīga. Pasmaidījis vecais vīrs teica, lai viņa kopā ar Raneku dodoties apskatīt nometni.

-     Gribu, lai tu iepazīsties ar dažiem mana amata brāļiem. Daži no viņiem ir izcili meistari, - Raneks paziņoja, vezdams savu saderēto uz priekšu un aplicis roku viņai ap vidukli. - Mums parasti ir izveidota apmešanās vieta blakus Mamutu Padomei. Tur ir ne tikai kaula rīku meistari, bet arī citi mākslinieki.

Vīrietis bija sajūsmināts, Eila bija izjutusi to pašu pacēlumu, kad bija sapratusi, ka Lomija ir dziedniece. Kaut ari varēja pastāvēt sāncensība attiecībā uz spējām un katram piešķirto stāvokli, neviens cits neizprata amata nianses tik labi kā tas otrs cilvēks, kas nodarbojās tieši ar to pašu. Tikai ar otru dziednieku viņa, piemēram, spēja apspriest deviņvīruspēka labās īpašibas klepus ārstēšanā, salīdzinot to ar ziemcietēm, un Eilai bija pietrūkušas šādas profesionālas sarunas. Viņa bija redzējusi, kā Jondalars, Vimezs un Danugs varēja pavadīt neskaitāmas stundas, runājot par kramu un riku izgatavošanu, un viņa saprata, ka ari Ranekam ir vajadzīgi kontakti ar citiem meistariem, kas strādā ar mamutu kauliem.

Šķērsojot klajuma vienu malu, Eila pamanīja Danugu un Druvezu stāvam kopā ar dažiem citiem jaunekļiem, kuri, bariņā sastājušies, šļūkāja kājas un smaidīja, apspriezdamies ar sarkanpēdaino sievieti. Pacēlis galvu, Danugs uzsmaidīja Eilai, tad, ātri aizbildinājies, skrēja pāris jardu pāri nomīdītajai un izkaltušajai zālei, lai viņiem pievienotos. Raneks un Eila pagaidīja, kamēr jauneklis pieskrien klāt.

-     Redzēju, kā tu sarunājies ar Latiju, es grasījos iepazīstināt savus draugus ar tevi, Eila, bet mēs nedrīkstam pieiet tuvu ķiķinošo meiteņu apmetnei… ē, es domāju, ē… - Danugs nosarka, aptverdams, ka izpļāpājis jaunekļu doto iesauku tai vietai, kurai viņiem nebija ļauts tuvoties.

-     Ir jau labi, Danug. Viņas patiešām daudz ķiķina.

Garais jauneklis atslābinājās. - Tur jau nav nekā slikta. Vai jūs steidzaties? Vai nevarat pienākt pie mums un iepazīties ar maniem draugiem?

Jaunā sieviete jautājoši pavērās Ranekā.

-    Arī es patlaban vedu Eilu iepazīstināt ar dažiem cilvēkiem, - Raneks sacīja. - Bet nav jau nekādas steigas. Vispirms varam pieiet pie taviem draugiem un iepazīties.

Uzsākot iet jaunekļu bariņa virzienā, Eila pamanīja, ka tur vēl aizvien stāv sarkanpēdainā sieviete.

-     Eila, es gribēju ar tevi iepazīties, - viņa sacīja, kad Danugs bija beidzis nepieciešamo iepazīstināšanu. - Visi par tevi runā, brīnīdamies, no kurienes esi uzradusies un kāpēc tie dzīvnieki tev paklausa. Tu mums esi uzdevusi pamatīgu miklu, par kuru varēsim runāt daudzu gadu garumā. - Sarkanpēdainā sieviete pasmaidīja un nerātni piemiedza Eilai ar aci. - Uzklausi manu padomu! Nestāsti nevienam, no kurienes esi uzradusies. Atstāj viņus neziņā. Tā būs jāutrāk.

Raneks smējās. - Eila, varbūt viņai taisnība, - viņš piekrita. - Saki man, Migij, kāpēc tev šogad nokrāsotas sarkanas pēdas?

-    Pēc tam kad mēs ar Zakanenu izjaucām pavardu, es vairs negribēju palikt viņa apmetnē, bet ari nevēlējos atgriezties mātes miteklī. Tāpēc tieši šis man likās pareizais risinājums. Tā man uz laiku ir vieta, kur palikt, un, ja Māte par to mani aplaimos ar bērnu, es to nenožēlošu. 0, Ranek! Atcerējos, ka Māte aplaimojusi vēl vienu sievieti, kas dzemdēja tava gara bērnu. Vai atceries Trisiju, Mārlijas meitu? To, kas dzīvo šeit, Vilka apmetnē? Pagājušajā gadā viņa bija nolēmusi nokrāsot sarkanas pēdas. Šogad viņai piedzima puika. Toralijas mazā meitiņa bija tumšādaina, tāpat kā tu, bet šis bērns gan tāds nav. Es viņu redzēju. Viņam ir gaiša ādas krāsa, sarkani mati, vēl spilgtāki nekā puikas mātei, bet izskatās kā tava kopija. Tāds pats deguns un viss pārējais. Trisija viņu nosaukusi par Ralevu.

Eila ar savādu smaidu pavērās Ranekā un pamanīja, ka vīrieša tumšā āda pietvīkst. Viņa nodomāja: "Viņš sarkst, bet viņš ir labi jāpazīst, lai to pamanītu. Esmu pārliecināta, ka Raneks atceras Trisiju."

-     Eila, manuprāt, mums labāk vajadzētu iet, - Raneks sacīja, aplikdams roku viņai ap vidukli, it kā steidzinātu jauno sievieti doties atpakaļ pāri klajumam. Bet viņa uz brīdi pretojās.

-      Migij, bija ļoti interesanti ar tevi parunāties. Ceru, ka iznāks iespēja tikties vēl, - pateikusi šos vārdus, Eila pagriezās pret Nezijas dēlu. - Danug, man prieks, ka uzaicināji mani iepazīties ar saviem draugiem. - Viņa uzsmaidīja Danugam un Druvezam savu apburošo, elpu aizraujošo smaidu. - Priecājos ar jums visiem iepazīties, - viņa piebilda, paskatīdamās katrā jauneklī pēc kārtas. Tad kopā ar Raneku devās prom.

Vērodams, kā viņa aiziet, Danugs izdvesa dziļu, smagu nopūtu. - Kaut Eilas pēdas būtu nokrāsotas sarkanā krāsā, - viņš izteica savu vēlēšanos. Puisis dzirdēja vairākus piekrītošus komentārus.

Kad Raneks un Eila gāja garām lielai būdai, kuru no trijām pusēm ieskāva klajums, jaunā sieviete dzirdēja no tās nākam bungu troksni un vēl kādas citas skaņas, kuras iepriekš nekad nebija dzirdējusi. Paskatījusies uz ieeju, viņa redzēja, ka tā ir aiztaisīta. Tieši tajā brīdī, kad viņi pagriezās, lai ietu uz citu apmešanās vietu, kas atradās klajuma malā, kāds aizšķērsoja viņiem ceļu.

-     Ranek! - kāda sieviete uzrunāja tumšādaino vīrieti. Viņa bija mazāka auguma nekā parastas sievietes, ar bālu, vasarraibumiem nosētu krēmkrāsas ādu. Viņas tumšās acis, kurās pazibēja zeltainas un zaļas uguntiņas, dusmās gailēja. - Tātad tu esi ieradies kopā ar Lauvas apmetni. Kad neapstājies pie mūsu būdas apsveicināties, domāju, ka varbūt esi iekritis upē vai panikā aizbēdzis. - Sievietes tonis bija indīgs.

-    Trisij! Es… ē… es grasījos… ē… mums bija jāuzslej apmetne, - Raneks taisnojās. Eila nekad nebija redzējusi pieklājīgo, veikli runājošo vīru tik sasaistītu, un, ja tumšā āda nebūtu to apslēpusi, viņa seja būtu tikpat sarkana kā Migijas pēdas.

-     Ranek, vai tu mani neiepazīstināsi ar savu draudzeni? - Trisija sarkastiski jautāja. Bija skaidri redzams, ka viņa ir uztraukta.

-    Jā, - Ranekam nācās piekrist, - es vēlētos jūs iepazīstināt, Eila, šī ir Trisija, ē… mana draudzene.

-    Ranek, man tev kaut kas jāparāda, - Trisija sacīja, rupji ignorēdama iepazīstināšanu, - bet šķiet, ka tagad tam vairs nav nekādas nozīmes. Mājiens uz Solījuma došanu vairs neko daudz nenozīmē. Tātad šī ir tā sieviete, ar kuru tu šovasar savienosies. - Trisijas balsī bija saklausāmas gan dusmas, gan aizvainojums.

Eila uzminēja, kāda ir problēmas būtība, un juta šai sievietei līdzi, bet nebija īsti pārliecināta, kā lai šo sarežģīto situāciju atrisina. Tad, panākusi uz priekšu, viņa pastiepa abas rokas.

-     Trisij, esmu Eila no Mamutu cilts, Lauvas apmetnes Mamuta pavarda meita, kuru aizsargā Alu Lauva.

Iepazīstināšanas formalitāte atgādināja Trisijai, ka viņa ir vadones meita un Vilka apmetne ir šīs Vasaras sapulces saimnieki. Viņai bija jāpilda savi pienākumi. - Mutas, Lielās Mātes, vārdā Vilka apmetne tevi sveicina, Eila no Mamutu cilts, - viņa atbildēja.

-    Man stāstīja, ka Mārlija esot tava māte.

-    Jā, esmu Mārlijas meita.

-     Es viņu nesen satiku. Viņa ir apbrīnojama sieviete. Priecājos ar tevi iepazīties.

Eila dzirdēja, kā Raneks atviegloti nopūšas. Paskatījusies uz vīrieti, tad pāri viņa plecam, jaunā sieviete pamanīja Dīgiju, kas devās uz tās būdas pusi, no kuras viņa bija dzirdējusi nākam bungu skaņas. Paļaudamās impulsam, viņa nolēma, lai Raneks viens pats nokārto savas attiecības ar Trisiju.

-    Ranek, pamanīju Dīgiju, gribu ar viņu parunāties. Es vēlāk aiziešu iepazīties ar kaula riku meistariem, - Eila noteica un ātri devās prom.

Raneks bija apstulbis no savas izredzētās ātrās aiziešanas un pēkšņi saprata, ka būs vien vienam pašam jāstājas pretim Trisijai un jāsniedz daži paskaidrojumi, vai nu viņš to vēlējās, vai ne. Viņš paskatījās uz skaisto, jauno sievieti, kas dusmīga un aizvainota stāvēja un gaidīja. Pagājušajā vasarā sievietes sarkanīgie mati, īpaši rezonējošā tonī kopā ar viņas sarkanajām pēdām, bija padarījuši viņu divtik pievilcīgu, un arī viņa bija māksliniece. Raneku sajūsmināja Trisijas darbu kvalitāte. Viņas gatavotie grozi bija izcili izsmalcināti, un vienreizīgais paklājs, kas atradās uz viņa pavarda teritorijas grīdas, bija šīs mākslinieces roku darbs. Bet viņa ļoti nopietni bija uztvērusi Mātes piedāvājumu, tāpēc sākumā pat neapsvēra iespēju ielaisties ar pieredzējušu vīrieti. Trisijas atteikums bija Raneku tikai vēl vairāk iekvēlinājis.

Tomēr īstenībā viņš nemaz nebija devis cerības Solījumam. H bija taisnība, ka viņš bija to nopietni apsvēris un būtu to darījis, ja viņa nebūtu sevi ziedojusi Mātei. Trisija bija tā, kas atteicās no oficiāla Solījuma došanas, baidīdamās, ka tas varētu Mutu sadusmot un Viņa varētu šo sievieti neaplaimot ar bērnu.

Raneks nodomāja: "Māte nevarēja būt pārāk dusmīga, ja ir manu garu ielikusi Trisijas bērnā." Viņš saprata, ka tieši to šī sieviete bija gribējusi viņam pasacīt un parādīt, ka viņai jau ir bērns, ko vest pie viņa pavarda, turklāt no viņa paša gara. Citos apstākļos tas šo sievieti būtu padarījis neatvairāmu, bet Raneks mīlēja Eilu. Ja viņam būtu bijis pietiekami, ko piedāvāt, viņš būtu apsvēris iespēju savienoties ar abām šīm sievietēm, bet, tā kā viņam bija jāizdara izvēle, tad jautājumu vairs nebija. Jau viena pati doma, ka viņam vajadzētu dzīvot bez Eilas, lika tumšādainā vīrieša kuņģim sarauties. Eilu viņš gribēja vairāk par visām sievietēm, kuras jebkad savā dzīvē bija gribējis.

Eila uzsauca Dīgijai un, panākusi draudzeni, turpināja iet kopā ar viņu.

-     Redzu, ka esi satikusi Trisiju, - Dīgija sacīja.

-    Jā, bet viņai vajadzēja aprunāties ar Raneku, tāpēc priecājos, ka ieraudzīju tevi. Tā man radās iespēja aiziet un atstāt viņus divatā, - Eila paskaidroja.

-    Nešaubos, ka Trisija grib ar Raneku aprunāties. Pagājušajā vasarā visa nometne runāja par to, ka viņi viens otram grasās dot Solījumu.

-    Vai zini, ka viņai ir bērns? Dēls.

-    Nē, to es nezināju! Man vēl nav bijusi iespēja parunāt ar cilvēkiem un sasveicināties, tāpēc neviens man to vēl nav pastāstījis. Tas tikai padarīs viņu vērtīgāku un paaugstinās līgavas pūru. Kas tev to teica?

-     Migija, tā ar tām sarkanajām pēdām. Viņa sacīja, ka puika esot no Raneka gara.

-     Viņa gars nu gan ceļo apkārt! Nu jau vairāki bērni ir cēlušies no viņa gara. No citiem vīriešiem ne vienmēr var noteikt, kura gara bērns tev ir, bet ar Raneku tas ir viegli. Viņa tumšā ādas krāsa ir uzreiz pamanāma, - Dīgija sacīja.

-    Migija teica, ka puikam esot gaiša ādas krāsa un sarkani mati, bet pēc sejas tas esot līdzīgs Ranekam.

-    Tas nu gan būs interesanti! Vēlāk aiziešu Trisiju apciemot, - Dīgija ar smaidu piebilda. - Vienas apmetnes vadones meitai jāapciemo otras vadones meita, īpaši jau saimnieku apmetnes. Vai vēlēsies nākt man līdzi, kad došos pie viņas?

-     Nu, īsti nezinu… jā, šķiet, ka gribēšu, - Eila nebija īsti pārliecināta.

Abas draudzenes bija pienākušas pie tās būdas izliektās arkveida ieejas, no kurienes nāca neparastās skaņas. - Grasījos ieiet Mūzikas būdā. Domāju, ka tev te varētu patikt. - Pateikusi to, Dīgija paskrāpēja pie ādas durvju priekškara. Kamēr abas gaidīja, ka no iekšpuses kāds to atvērs, Eila palūkojās apkārt.

Dienvidaustrumu ieejas pusē atradās sēta, kura bija darināta no septiņiem mamutu galvaskausiem un vēl visādiem kauliem, kas bija blīvi piepildīti ar māliem, lai būtu izturīgi. Eila nodomāja, ka, iespējams, tas ir vējtveris. Ieplakā, kur atradās Vilka apmetne, vienīgais vējš varēja ienākt no upes ielejas puses. Ziemeļaustrumu pusē viņa saskaitīja četrus milzīgus āra pavardus un divas iezīmētas darba teritorijas. Viena bija paredzēta mamutu kaula riku un piederumu izgatavošanai, blakus esošā darba teritorija bija domāta tiem, kas galvenokārt apstrādā kramu. Eila ieraudzīja Jondalaru un Vimezu, kā arī vairākus citus vīriešus un sievietes, kuri šķita esam krama rīku meistari. Viņai būtu vajadzējis zināt, ka tieši šeit viņa atradīs Jondalaru.

Priekškars tika atsiets, un Dīgija aicināja Eilu viņai sekot, bet kāds pie ieejas viņu apturēja.

-     Dīgij, tu taču zini, ka mēs šeit neielaižam ciemiņus, - sieviete atgādināja. - Mēs pašlaik trenējamies.

-     Bet, Kailij, viņa ir Mamuta pavarda meita, - Dīgija, pagalam pārsteigta, mēģināja iebilst.

-     Es neredzu viņai nevienu tetovējumu. Kā viņa bez neviena tetovējuma var būt mamuts?

-     Šī ir Eila, Mamuta meita. Viņš viņu pieņēma pie Mamuta pavarda.

-     Ak, pagaidi brītiņu! Man jāpajautā.

Dīgija nepacietīgi gaidīja, bet Eila pa to laiku kārtīgi nopētīja būdu, viņai radās priekšstats, ka tā ir sagāzusies vai iebrukuši, vai noticis kas tamlīdzīgs.

-    Kāpēc tu man nepateici, ka viņa ir tā, ar tiem dzīvniekiem? - Kailij a atgriezusies pārmeta. - Nāciet iekšā!

-    Tev taču vajadzēja zināt, ka es šeit nevestu nevienu, kas nav pieņemams, - Dīgija atteica.

Būdā bija tumšs, dūmu izvades caurums bija lielāks nekā parasti un ielaida šeit gaismu, bet, kad viņas bija ienākušas iekšā, pēc spilgtās saules gaismas acīm vajadzēja aprast. Sākumā Eilai likās, ka persona, ar kuru Dīgija sarunājās, ir bērns. Bet, ieraudzījusi to, jaunā sieviete saprata, ka tā ir vecāka, nevis jaunāka par viņas garo, drukno draudzeni. Šī maldīgā sajūta radās abu sieviešu augumu samēros. Kailija bija maza auguma, kalsna, gandrīz smalki veidota, blakus Dīgijai viņu viegli varēja noturēt par bērnu, bet šīs sievietes vijīgās, lokanās kustības liecināja par viņas pašpārliecību un briedumu.

Kaut arī miteklis no ārpuses bija izskatījies liels, te iekšā bija daudz mazāk vietas, nekā Eila bija iztēlojusies. Griesti bija zemāki, nekā parasti pieņemts, un pusi izmantojamās telpas aizņēma četri milzīgi mamutu galvaskausi ar ilkņu dobumiem; tie pa daļai bija aprakti grīdā. Tukšajos dobumos bija ievietoti mazu koku stumbri un tika izmantoti kā stutes, lai atbalstītu griestus, kas bija iegruvuši vai iekrituši. Paskatījusies apkārt, Eila saprata, ka šī būda ir krietni veca. Kokam un jumta klājumam bija manāma pelēcīga nokrāsa. Nebija redzama neviena saimniecības lieta vai lieli pavardi, tikai mazs ugunskurs. Grīda šķita tīri izslaucīta, tajā bija manāmi vienīgi lieli, tumši apļi no bijušajām lielajām pavardu vietām.

Starp balstiem bija novilktas virves un priekškari, kurus izmantoja, lai telpu sadalītu vairākās daļās, tie nokarājās vienā galā, savilkti krokās. Pārmesti pār virvēm vai pakarināti stabu kāšos, vīdēja visneparastākie priekšmeti, kādus Eila nekad nebija redzējusi. Krāsaini tērpi, fantastiskas un bagātīgi izrotātas galvassegas, kaula kreļļu un gliemežvāku virtenes, dzintara un kaula kuloniņi un vēl pāris lietu, kuras viņa pat nemēģināja izprast.

Būdā atradās vairāki cilvēki. Daži sēdēja ap mazo ugunskuru, malkodami dzērienu, pāris citu atradās gaišākajā telpas vietā, zem dūmu izvada cauruma, un šuva tērpus. Pa kreisi no ieejas vairāki ļaudis sēdēja vai bija notupušies uz grīdas paklājiņiem blakus lieliem mamuta kauliem, kas bija rotāti ar sarkanām līnijām un zigzagiem. Eila pazina dzīvnieku kājas kaulu, plecu lāpstiņu, divus apakšžokļa kaulus, iegurņa kaulu un galvaskausu. Viņas abas tika sirsnīgi apsveiktas, bet Eilai radās sajūta, ka abas ar Dīgiju ir kaut ko pārtraukušas. Visi uz viņām skatījās, it kā gaidīdami, lai uzzinātu, kāpēc viņas ieradušās.

- Mūsu dēļ nepārtrauciet savas nodarbes, - Dīgija sacīja. - Atvedu Eilu ar jums iepazīstināt, bet mēs neko negribējām iztraucēt. Pagaidīsim, kamēr pabeigsiet. - Ļaudis atgriezās pie saviem darbiem, bet Dīgija un Eila apsēdās viena otrai blakus uz paklājiņa.

Sieviete, kas bija pietupusies liela mamuta augšstilba priekšā, sāka vienmērīgi sist ar āmura formas ziemeļbrieža ragu, bet skaņas, kuras viņa radīja, bija kas vairāk par vienkārši ritmiskām. Uzsitot kājas kaulam pa dažādām vietām, radās melodiskas, rezonējošas skaņas, kam mainījās toņkārta. Eila ieskatījās tuvāk, prātodama, kas gan izraisīja šo neparasto tembru.

Kājas kauls bija apmēram trīsdesmit collu garš un stāvēja nolikts horizontāli uz divām stutēm, kas turēja to virs zemes. Augšdaļā bija noņemta kaula ārējā kārta un daļēji izņemta ārā arī porainā iekša, tādējādi palielinot dabisko kanālu. Šķērsām pāri augšdaļai kauls bija izrotāts ar vienmērīgā attālumā esošām zigzaga līnijām tumši sarkanā okera krāsā, kas līdzinājās tiem ornamentiem, kurus tik bieži varēja redzēt uz visa kā - no apaviem līdz pat mājām, bet šķita, ka šīs līnijas kalpo kam vairāk - ne tikai simboliskai un dekoratīvai funkcijai. Kādu brīdi vērojusi, Eila bija pārliecināta, ka sieviete, kas spēlēja mamuta kājas kaula instrumentu, lietoja šo svītru ornamentu kā paraugu tam, kur viņai vajadzēja uzsist, lai panāktu vēlamo toni.

Eila bija dzirdējusi galvaskausa bungas un Torneka spēlēto mamuta lāpstiņas kaula instrumentu. Katrs no šiem instrumentiem skanēja citādi, bet nekad agrāk viņai nebija nācies dzirdēt tādu muzikālu skaņu daudzveidību. Šie ļaudis domāja, ka viņai piemīt kādas maģiskas spējas, bet tieši šī muzicēšana izklausījās daudz maģiskāka par to, ko viņa pati jelkad darījusi. Kāds vīrs, tāpat kā Torneks, ar briežraga āmuru sāka sist pa mamuta kaula lāpstiņu. Tembrs un tonis bija citāds, nedaudz spalgāks, tomēr radītās skaņas papildināja un padarīja interesantāku mūziku, ko sieviete spēlēja uz mamuta kājas kaula instrumenta.

Milzīgā trijstūra veida mamuta lāpstiņa bija apmēram divdesmit piecas collas gara, ar šauru grifu augšgalā un pie apakšmalas kļuva platāka - līdz divdesmit piecām collām. Viņš turēja instrumentu taisni, vertikālā stāvoklī, ar plato apakšmalu pie zemes. Arī šis instruments bija apzīmēts ar paralēlām zigzaga līnijām spilgti sarkanā krāsā. Katra svītra bija apmēram mazā pirkstiņa platumā un sadalīta vairākās vienādi platās joslās, katrai no tām bija perfekti taisnas un vienādas malas. Platās apakšējās malas pašā centrā, pa kuru visbiežāk tiek sists, sarkanās svītras bija jau padilušas, un kauls no ilgstošās un atkārtotās lietošanas bija kļuvis spīdīgs.

Kad pievienojās arī pārējie mamuta kaula instrumenti, Eila aizturēja elpu. Sākumā viņa spēja vienīgi klausīties, pārņemta no sarežģītā mūzikas skanējuma, bet pēc brīža jau varējā koncentrēties uz katru instrumentu atsevišķi.

Kāds vecāks vīrs izmantoja lielāko no apakšžokļa kauliem, bet viņš lietoja nevis briežraga āmuru, bet mamuta ilkņa pašu galu, apmēram divpadsmit collas garu, izgrebtu tā, lai tievākajā galā izveidotos apaļa bumbiņa. Pats mamuta apakšžoklis bija nokrāsots, tāpat kā pārējie instrumenti, bet tikai labajā pusē. Tas tika apgriezts otrādi, stabili atbalstīts un stāvēja uz kreisās, nenokrāsotās puses; instrumenta labā puse turējās atrauta no zemes un radīja skaidru un neapslāpētu skaņu. Spēlēdams instrumentu, vīrs sita pa paralēlajām zigzaga sarkanajām līnijām, kas bija iekrāsotas dobumā, kā ari uz mamuta kaula vaiga ārmalas; lai radītu skrāpējošu skaņu, viņš berzēja kaula gabalu pa šķaut- ņaino zoba virsmu.

Kāda sieviete lietoja otru žokļa kaulu, kas nāca no kāda jaunāka dzīvnieka. Tas bija divdesmit collas garš un platākajā vietā piecpadsmit collas plats, arī tas bija labajā pusē nokrāsots ar sarkanām zigzaga svītrām. Dziļš caurums, apmēram divas collas plats un piecas collas garš, tajā vietā, kur bija izrauts zobs, izmainīja instrumenta skanējumu un radīja augstāku toni.

Sieviete, kas spēlēja iegurņa kaula instrumentu, ari turēja to stāvus, atbalstīdama vienu tā malu pret zemi. Viņa to bungoja ar briežraga āmuru galvenokārt pa kaula centrālo daļu, kur atradās mazs, dabisks, uz iekšu vērsts kaula ieliekums. Tur skaņa pastiprinājās un bija dzirdamas skaidras toņa izmaiņas; tajā vietā iekrāsotās sarkanās svītras bija gandrīz vai pavisam nodilušas.

Eila pazina mamuta galvaskausa bungu spēcīgo, skanīgo, zemo toni, tās spēlēja kāds jauns vīrietis. Šis instruments skanēja tāpat kā tās bungas, kuras ar tādu pašu meistarību spēlēja Dīgija un Mamuts. Ari šīs bungas bija nokrāsotas tajās vietās, pa kurām tās sita, - uz pieres daļas un galvaskausa augšējās daļas, bet šajā gadījumā tās nebija zigzaga līnijas, bet pavisam cits raksts ar žuburotām līnijām, atdalītām zīmēm un punktiem.

Pēc tam kad muzikanti ar apmierinoši pārliecinošu noti beidza savu priekšnesumu, viņi uzsāka diskusiju. Dīgija tajā iesaistījās, bet Eila vienkārši klausījās, cenzdamās izprast nepazīstamos terminus, bet negribēdama iejaukties.

-    Mūzikai nepieciešama harmonija un arī līdzsvars, - sacīja sieviete, kas bija spēlējusi mamuta kājas kaula instrumentu. - Domāju, ka pirms Kailijas dejas mēs varētu iesaistīt arī vēja stabuli.

-     Tarij, manuprāt, tev izdotos pārliecināt Barzeku, lai viņš to daļu nodzied, - Dīgija ierosināja.

-    Man gan šķiet, ka viņu labāk iesaistīt vēlāk. Kopīgā Kailijas un Bar- zeka uzstāšanās būs par daudz pārspīlēta. Viens novērsīs uzmanību no otra. Nē, manuprāt, piecu toņu dzērves vēja stabule būtu tas labākais.

Manen, pamēģināsim, kā tas izklausās! - viņa uzaicināja viru ar akurāti apgrieztu bārdu, kas bija viņiem pievienojies no otras grupas.

Tarija sāka atkal muzicēt, un šoreiz Eilai šīs skaņas likās pazīstamas. Jaunā dziedniece jutās iepriecināta, ka viņai atjauj klausīties priekšnesumu, viņa pašreiz nevēlējās neko citu, kā vienīgi klusām sēdēt maliņā un izbaudīt jaunās emocijas. Kad ieskanējās vēja stabule, kas bija flautai līdzīgs instruments, izgatavots no dobās dzērves kājas, tās spokainais tonis Eilai pēkšņi atgādināja pārdabisko Ursus, Lielā Alu Lāča balsi, kas bija skanējusi klanu Sapulcē. Šo skaņu spēja radīt vienīgi mogurs. Tas bija noslēpums, kurš tika nodots pa mogura līniju, bet mogurs kaut ko bija turējis pie mutes. Eila nodomāja, ka tas droši vien bija šis instruments.

Tomēr Eilu nekas tik ļoti neaizkustināja kā brīdis, kad Kailija sāka savu deju. Vispirms jaunā sieviete pamanīja, ka dejotājai uz katras rokas bija platas rokassprādzes, līdzīgas kā Sungaji cilts dejotājai. Katra rokassprādze bija izgatavota no piecām mamuta kaula šaurām stīpi- ņām, tās varēja būt apmēram puscollu platas, pa diagonāli iegravētas ar zīmēm un saliktas visas kopā; tās no centrālās romba daļas radīja kopēju zigzaga formas atveidu. Katrā stīpiņā bija izurbts mazs caurumiņš, lai tās visas varētu sasiet kopā, un, dejotājai izdarot konkrētas kustības, tās grabēja.

Dažkārt lēnām ieņemdama neiedomājamas pozas, Kailija vairāk vai mazāk palika vienā vietā, citkārt atkal rādīdama akrobātiskus trikus, kuri lika platajām rokassprādzēm uz katras rokas grabēt; tas tikai vēl vairāk pastiprināja kopējo efektu. Vijīgās, spēcīgās sievietes kustības bija tik graciozas un plūstošas, ka viņas izpildījumā izskatījās vieglas, bet Eila apzinājās, ka pati nemūžam nespētu tā dejot. Jaunā sieviete bija sajūsmināta par šo priekšnesumu un atklāja, ka pēc uzstāšanās beigām izsaka spontānus komentārus, tāpat kā Mamuts to bieži bija darījis.

-     Kā tev tas izdodas? Pilnīgi viss bija brīnišķīgi! Gan mūzika, gan kustības. Nekad mūžā neesmu neko tamlīdzīgu redzējusi, - Eila slavēja redzēto. Atzinīgi smaidi pierādīja, ka viņas komentāri bija glaimojoši.

Dīgija saprata, ka mūziķi ar savu sniegumu jutās apmierināti, un viņu vajadzība pēc intensīvas koncentrēšanās bija pārgājusi. Tagad viņi jutās daudz atbrīvotāki, gatavi atpūtai un vēlmei apmierināt savu ziņkāri par noslēpumaino sievieti, kas acīmredzot bija uzradusies no nekurienes un tagad piederēja pie Mamutu cilts. Ugunskurā tika sarušinātas ogles, piemesta malka, koka vārāmajā bļodā ieliets ūdens tējai un ielikti karsēties vārāmie akmeņi.

-    Eila, tu noteikti esi redzējusi ko līdzīgu, - Kailija iebilda.

-     Nē, neesmu gan, - Eila protestēja.

-     Un kā tad ar to ritmu, ko tu man parādīji? - Dīgija iebilda.

-     Tas nemaz nav nekas līdzīgs. Tie bija tikai vienkārši klana ritmi.

-     Klana ritmi? - Tarija pārjautāja. - Kas ir klana ritmi?

-     Klans ir tie ļaudis, pie kuriem es uzaugu, - Eila sāka skaidrot.

-    Tie ritmi ir maldinoši vienkārši, - Dīgija iejaucās, - bet tie izraisa spēcīgas emocijas.

-    Vai vari mums tos parādīt? - pajautāja jaunais vīrietis, kas spēlēja galvaskausa bungas.

Dīgija pavērās Eilā. - Eila, nospēlēsim? - viņa piedāvāja un turpināja pārējiem skaidrot: - Mēs tos nedaudz esam izmēģinājušas.

-     Domāju, ka varētu pamēģināt, - Eila piekrita.

-    Nu tad - aiziet! - Dīgija nopriecājās. - Mums vajadzēs kaut ko, lai radītu dobju, apslāpētu bungu rīboņu bez rezonanses; skaņai jābūt tādai, it kā sistu pa zemi. Maruta? Vai Eila drīkst izmantot tavas bungas?

-     Manuprāt, ja šim sitamajam aptītu apkārt ādas gabalu, varētu izdoties, - Tarija ierosināja, piedāvādama savu mamuta kājas kaula instrumentu.

Mūziķi bija ieintriģēti. Solījums izdzirdēt kaut ko jaunu allaž izraisa interesi. Dīgija notupās uz ceļiem Tarijas vietā uz paklājiņa; Eila sakrustotām kājām apsēdās pie bungām un uzsita pa tām, lai iejustos to skanējumā. Tad Dīgija vairākās vietās uzsita pa mamuta kājas kaula instrumentu, līdz Eila atzina, ka skaņa ir pareiza.

Kad abas draudzenes bija gatavas sākt, Dīgija sāka sist lēnu, vienmērīgu ritmu, nedaudz izmainīdama tempu, kad Eila pamāja ar galvu, bet toni nemainīja. Aizvērusi acis un šūpodamās Dīgijas sistajā vienmērīgajā ritmā, Eila viņai pievienojās. Galvaskausa bungu tembrs bija pārāk rezonējošs, lai precīzi atveidotu tās skaņas, kuras Eila atcerējās. Piemēram, bija grūti atdarināt spalgo pērkona rībienu; aprautās skaņas, kas iznāca pustoni par augstu, drīzāk izklausījās pēc ilgstoša pērkona grāviena, bet viņa bija vingrinājusies uz līdzīgām bungām. Drīz vien jaunā sieviete ar spēcīgu un vienmērīgu sitienu sāka sist neparastu kontrapunkta [9] ritmu - šķietami nesaistītas, aprautas skaņas, kas tempa ziņā bija dažādas. Abi ritmi bija tik atšķirīgi, ka absolūti viens otram nelīdzinājās, tomēr Eilas ritmiskais sitiens it kā nejauši sakrita ar katru piekto Dīgijas vienmērīgo sitienu.

Abi ritmi pēc brīža radīja arvien pieaugošu gaidu un satraukuma izjūtu, šķita neiespējami, ka tie kādreiz saplūdīs kopā, tomēr to izdarīja.

Pēc šī atslābuma radās jauns sasprindzinājums. Tajā brīdī, kad izskatījās, ka neviens vairs nespēs to izturēt, Eila un Dīgija pirms pēdējā sitiena apstājās un atstāja gaisā virmojam spriedzes pilnas gaidas. Tad, Dīgijai un visiem pārējiem par pārsteigumu, ieskanējās vēja stabule, flautai līdzīgā svilpe, ar vajājošu, spokainu skanējumu, kas klausītājos izraisīja šermuļus. Tas beidzās ar noslēguma noti, bet gaisā joprojām virmoja ne šīs pasaules izjūtas.

Kādu brīdi neviens neko neteica. Beidzot Tarija ierunājās: - Cik dīvaina, asimetriska, neatvairāma mūzika. - Pēc tam vairāki mūziķi vēlējās, lai Eila tiem parāda ritmu un nepacietīgi gribēja paši to izmēģināt.

-     Kas spēlēja vēja stabuli? - Tarija painteresējās, zinādama, ka tas nebija Manens, kas bija stāvējis viņai blakus.

-     Neviens, - Dīgija atbildēja. - Tas nebija instruments, Eila svilpoja.

-     Svilpoja? Kā gan kāds var tā nosvilpot?

-     Eila māk atdarināt jebkuru svilpojošu skaņu, - Dīgija paskaidroja. -Jums vajadzētu dzirdēt, kā viņa atdarina putnu balsis. Pat putni domā, ka svilpo viņu brāļi. Viņa māk tos pievilināt un likt ēst no rokas. Tā ir daļa no viņas mākas apieties ar dzīvniekiem.

-     Eila, vai nosvilposi mums kāda putna dziesmu? - Tarija palūdza neticīgā balss intonācijā.

Jaunajai sievietei nešķita, ka šī ir piemērota vieta, tomēr viņa ātri izgāja cauri plašam putnu balsu repertuāram, kas izsauca pārsteidzošus skatienus, ko Dīgija jau bija gaidījusi.

Eila ar pateicību pieņēma Kailijas piedāvājumu apskatīt telti. Viņai tika parādīti kostīmi un citi atribūti, viņa atklāja, ka dažas galvassegas īstenībā ir sejas maskas. Vairums no šeit esošajām lietām bija spilgti izkrāsotas, bet tās tika lietotas naktī, pie ugunskura, lai kostīmu krāsas izceltos, tomēr izskatītos normālas. Kāds drupināja sarkano okera krāsu, kas atradās mazā maisiņā, un maisīja to kopā ar taukiem. Izjuzdama drebuļus, Eila atkal atcerējās, kā Krebs ar sarkanā okera pastu bija ieziedis Izas ķermeni pirms apbedīšanas, bet jaunajai sievietei tika paskaidrots, ka ar to nokrāsos muzikantu un dejotāju seju un ķermeni. Viņa pamanīja arī sasmalcinātas kokogles un balto kritu.

Eila vēroja kādu vīru, kas, izmantodams īlenu, uz tunikas izšuva krellītes, un viņai ienāca prātā, ka ar pavediena vilcēju to izdarīt būtu daudz vieglāk, un viņa nolēma pierunāt Dīgiju, lai viņa vienu jauno instrumentu atnes uz šejieni. Eilai tika pievērsta pārāk liela uzmanība, tāpēc viņa nejutās ērti. Viņas aplūkoja kreļļu virtenes un citas rotaslietas, un Kailija pie Eilas ausim pielika divus koniskus, spirālei līdzīgus gliemežvākus.

-    Žēl gan, ka tev ausīs nav izdurti caurumi, - viņa atzina. - Šie tev ļoti labi piestāvētu.

-    Tie ir skaisti, - Eila piekrita. Tad viņa pamanīja caurumus Kailijas ausīs un ari degunā. Viņai patika Kailija, Eila viņu pat apbrīnoja un sajuta saikni, kas varētu novest pie draudzības.

-     Kāpēc gan tev neizdurt caurumus? Tu varētu parunāt ar Dīgiju vai Taliju, lai viņas to izdara. Eila, un tev noteikti vajadzētu uzzīmēt kādu tetovējumu. Tad tu varēsi iet visur, kur vēlēsies, un nebūs visu laiku jāskaidro, ka piederi pie Mamuta pavarda.

-     Bet īstenībā es nemaz neesmu mamuts, - Eila iebilda.

-    Zini, manuprāt, esi gan. Neesmu īsti pārliecināta, kāds ir tas rituāls, bet zinu, ka Lomija ne mirkli nešaubīsies, ja pateiksi viņai, ka esi gatava sevi ziedot Mātei.

-     Neesmu pārliecināta, ka esmu tam gatava.

-    Varbūt tagad vēl neesi. Bet pēc kāda laika noteikti būsi. To es tevī sajūtu.

Kad viņas ar Dīgiju aizgāja no muzikantu mītnes, Eila saprata, ka viņa bija redzējusi kaut ko īpašu, ieskatījusies privātajā dzīvē, ko tikai dažiem ļaudīm lemts izbaudīt. Tā bija mistērijām apvīta vieta, viņai tika atklāti un izskaidroti daži noslēpumi, bet pie sevis jaunā dziedniece nodomāja: "Cik gan maģiski un pārdabiski tie izskatās no ārpuses!" Ejot prom, Eila paskatījās uz krama apstrādes vietu, bet Jondalars nekur nebija manāms.

Dodoties cauri nometnei, viņa sekoja Dīgijai, kas virzījās atpakaļ uz ieplaku, meklēdama draugus un radiniekus un atklādama, kur bija izvietojušās vairākas apmetnes. Draudzenes pagāja garām tai vietai, kur kādā krūmājā ar skatu uz klajumu trīs apmetnes bija uzceltas cieši cita citai blakus. Radās nepārprotama izjūta, ka šī teritorija ir atšķirīga, bet Eila sākumā nespēja saprast - tieši kas šajā vietā bija citāds. Tad viņa pamanīja īpašas detaļas. Teltis bija noskrandušas, tās nebija stabili nostiprinātas, caurumi bija slikti pielāpīti, ja vispār bija salaboti. Spēcīga, nepatīkama smaka un mušu džinkstēšana pievērsa uzmanību sapuvušas gaļas gabalam, kas bija pamests starp divām teltīm, un tad viņa pamanīja, ka arī citi atkritumi bija pavirši izmētāti visapkārt. Eila zināja, ka bērni bieži mēdz nosmulēties, bet tie knēveļi, kas viņās noraudzījās, izskatījās jau labu laiku nemazgāti. Viņu drēbes bija netīras, mati izspūruši un sejas notrieptas. Šajā vietā valdīja pretīga nekārtība.

Eila pamanīja, ka vienas telts priekšā slaistās Čalegs. Viņas parādīšanās šo vīrieti pārsteidza, un viņa sejā parādījās ļauna naida izteiksme.

Tas jauno sievieti šokēja. Tikai Brouds kādreiz bija uz viņu tā skatījies. Tad Čalegs savu izteiksmi noslēpa, bet liekuļotais, ļaunprātīgais smaids bija vēl sliktāks par kliedzošo naidu.

-    Ejam prom no šejienes! - Dīgija mudināja, nicinoši pavīpsnādama. - Vienmēr ir jānoskaidro, kur viņi apmetušies, lai zinātu, no kuras vietas jāizvairās.

Pēkšņi atskanēja skaļi kliedzieni un bļāvieni, kad divi bērni, nedaudz vecāki par desmit gadiem, izskrēja laukā no vienas telts.

-    Atdod to man! Vai dzirdi? Tu man to atdosi! - meitene kliedza, skriedama pakaļ puikam.

-    Mazo māšel, vispirms tev mani jānoķer! - puika izteica dzēlīgu piezīmi, turēdams kaut ko māsai pie sejas un to kratīdams.

-    Tu… Ak, tu!… Atdod to man! - meitene atkal iebļāvās un ar jaunu sparu metās brālim pakaļ.

Puikas smaids liecināja, ka viņam ir liels prieks par māsas dusmām un izmisumu, bet, pagriezies, lai uz viņu paskatītos, viņš nepamanīja kādu koka sakni. Paklupis viņš smagi nokrita gar zemi, un meitene uzgāzās viņam virsū, ar visu spēku sizdama un dauzīdama savu brāli. Tad viņš spēcīgi iesita māsai pa seju, un viņai pa degunu izšļācās asins strūkla. Sāpēs iekliegušies, viņa belza pretim, pārsizdama brālim lūpu.

-    Eila, palīdzi man! - Dīgija iesaucās, mezdamās pie abiem bērniem, kas, uzklupuši viens otram, vārtījās pa zemi. Dīgija nebija tik spēcīga kā viņas māte, tomēr bija gara auguma un stipra, jauna sieviete; viņa sagrāba puiku, kas tieši tajā brīdī atradās māsai virsū, un viņam vairs nebija, kur sprukt. Eila pieturēja meiteni, kas kārpījās, lai atkal izrautos pie brāļa.

-    Ko tu dari? - Dīgija bargi jautāja. - Kā jūs varat sevi tā apkaunot? Kauties, sist viens otram, turklāt jūs taču esat brālis un māsa! Mēs parūpēsimies, ka jūs abi nāksiet man līdzi un darīsiet to nekavējoties! - Dīgija nokomandēja un vilka iet negribīgo puiku aiz rokas. Eila kopā ar meiteni sekoja viņai pa pēdām; tagad meitene cīnījās, lai izrautos un aizbēgtu prom.

Cilvēki nolūkojās uz garāmejošo dīvaino procesiju, kur abi ar asinīm notraipītie bērni tika stingri vesti aiz rokas, un arī tai pievienojās. Kad Eila un Dīgija bija aizvedušas abus bērnus līdz nometnes centrā esošajām mājām, ziņa jau bija aizsteigusies pa priekšu abām draudzenēm un viņas sagaidīja sieviešu bariņš. Eila pamanīja, ka sieviešu pulciņa vidū ir arī Talija, Mārlija un Brīsija - tātad apmetņu sieviešu vadones, kas veido Māsu Padomi, viņa nodomāja.

-     Viņa to uzsāka… - puika iekliedzās.

-    Viņš paņēma manu… - meitene kliedza pretim.

-     Klusu! - uzsauca Talija skaļā un bargā balsi, viņas acis meta niknus zibeņus.

-     Otra cilvēka piekaušanai un sišanai nav attaisnojuma, - Mārlija pievienojās tikpat bargā un dusmīgā balsī, kā bija runājusi Talija. - Abi esat pietiekami veci, lai to zinātu, un, ja gadījumā to nezināt, tad tūlīt uzzināsiet. Atnesiet ādas siksnu! - viņa nokomandēja.

Kāds jauns vīrietis ieskrēja vienā no būdām, drīz no tās parādījās Valezs, rokās turēdams vairākas ādas siksnas. Meitene izskatījās šausmu pārņemta, zēna acis iepletās. Viņš raustījās, lai atbrīvotos, kad tas izdevās, puika sāka skriet prom, bet Taluts, kas tieši tajā brīdī nāca no Kaķastes apmetnes puses, ar veiklu grābienu viņu noķēra un atstiepa atpakaļ.

Eila bija nobažījusies. Abiem bērniem vajadzēja apkopt brūces, bet viņa bija nesapratnē - ko šie ļaudis grasās ar bērniem darīt? Galu galā viņi taču ir tikai bērni.

Kamēr Taluts turēja puiku, kāds cits vīrs paņēma vienu no garajām ādas siksnām un sāka to tīt zēnam apkārt, piesiedams labo roku pie sāna. Tā nebija tik cieši nosieta, lai apturētu asinsriti, bet roka kļuva nejūtīga. Tad kāds piecēla kājās meiteni, kas sāka kliegt, kad arī viņas labā roka tika piesieta pie sāniem.

-     Bet… viņš paņēma manu…

-     Nav vairs svarīgi, ko viņš paņēma, - Talija sacīja.

-    Ir citi veidi, kā atgūt paņemto lietu, - Brīsija papildināja. - Tu būtu varējusi griezties pie Māsu Padomes. Tāpēc jau arī mums ir nodibinātas Padomes.

-     Kā tu domā, kas notiktu, ja katrs sāktu otru sist tikai tāpēc, ja kādā jautājumā viņam nepiekrīt vai tiek izsmiets, vai viņam tiek kas atņemts? - iejautājās kāda cita sieviete.

-Jums abiem jāsaņem mācība, - Mārlija paziņoja, kad puikas kreisā potīte tika piesieta pie meitenes labās potītes, - neviena cita saikne nav tik cieša kā saikne starp brāli un māsu. Šī saikne ir iedzimta. Tāpēc, lai jūs to atcerētos, divas dienas staigāsiet sasieti kopā, un rokas, kas sita otram, ir piesietas pie sāniem, lai dusmās tās atkal nepaceltos. Tagad jums būs viens otram jāpalīdz. Viens nevarēs nekur aiziet bez otra. Viens nevarēs gulēt, līdz otrs neapgulsies. Viens bez otra nespēs ne ēst, ne dzert, ne mazgāties, ne arī izdarīt kādu citu personisku darbību. Jūs iemācīsieties būt viens no otra atkarīgi, kā tas būs jādara visu atlikušo dzīvi.

-    Un visi, kas jūs ieraudzīs, zinās, ka esat otram ko riebīgu nodarījuši, - Taluts skaļi paziņoja tā, lai visi dzirdētu.

-     Dīgij, - Eila klusā balsī ierunājās, - bērniem vajadzīga palīdzība, meitenes deguns joprojām asiņo, un zēnam ir pietūkuši lūpa.

Piegājusi pie Talijas, Dīgija viņai kaut ko iečukstēja ausī. Vadone pamāja un izgāja soli uz priekšu. - Pirms atgriežaties nometnē, dodieties kopā ar Eilu uz Mamutu mītni, kur viņa apskatīs brūces, ko esat viens otram sagādājuši.

Pirmā sadarbības stunda, kas brālim un māsai bija jāapgūst, bija soļu samērošana, lai ar sasietajām potītēm varētu tikt uz priekšu. Dīgija kopā ar Eilu un jauniešiem devās uz Mamutu Padomes mītni, un pēc tam, kad bērni bija apmazgāti un brūces aprūpētas, abas jaunās sievietes noskatījās, kā abi kopā aizsteberē prom.

-     Viņi pa īstam sakāvās, - Eila sacīja, kad abas devās atpakaļ uz Kaķastes apmetni, - bet zēns patiešām bija kaut ko meitenei atņēmis.

-    Tas nav svarīgi, - Dīgija atbildēja. - Ne jau ar sišanu to vajadzēja atgūt. Viņiem ir jāsaņem mācība, ka kaušanās nav pieņemama. Skaidrs, ka to viņi savā apmetnē neiemācīsies, tāpēc tas bērniem jāiemācās šeit. Tagad tu saproti, kāpēc Krouzija tik ļoti negribēja, ka Frabeks savienojas ar Fraliju.

-     Nē, nesaprotu, kāpēc.

-     Vai tad tu nezināji? Frabeks nāk no vienas no šīm apmetnēm. Visas trīs ir cieši savā starpā saistītas ar radniecības saitēm. Čalegs ir Frabeka brālēns.

-     Nu, tad jau Frabeks ir ļoti mainījies.

-     Tā tas ir, bet būšu ar tevi atklāta. Vēl joprojām neesmu par viņu pilnīgi pārliecināta. Domāju, ka paturēšu galējo spriedumu līdz tam brīdim, kad viņš patiešām būs izturējis pārbaudi.

Eila nespēja atraut domas no abiem bērniem un bija pārliecināta, ka viņai no šī gadījuma ir kaut kas pašai jāmācās. Sods bija ticis noteikts ātri un bez nekādas griešanās pēc palīdzības. Bērniem pat netika dota iespēja neko paskaidrot, un neviens vispirms neiedomājās apskatīt viņu ievainojumus; Eila joprojām nezināja, kā viņus sauc. Bet bērni nebija nopietni savainoti, un nebija nekādu šaubu, ka abi bija kāvušies. Bērni droši vien sodu tik ātri neaizmirsīs, lai gan tas nebija sāpīgs, tomēr pazemojuma sāpes un izsmieklu viņi vēl varētu piedzīvot vairāku gadu garumā.

-     Dīgij, - Eila ierunājās, - bērnu kreisā roka ir brīva. Kas viņus atturēs no siksnu atsiešanas?

-     Visi to uzreiz pamanīs. Lai cik arī pazemojoši ir tā staigāt pa nometni, sasietiem kopā un tikai ar divām rokām, vēl ļaunāk būs tad, ja viņi tās atsies. Tad tiktu paziņots, ka bērnus vada ļaunie naida gari, ka viņi nespēj sevi pietiekami kontrolēt, lai iemācītos otra palīdzības vērtību. Viņi tiktu izstumti un vēl vairāk apkaunoti.

-     Nedomāju, ka viņi jelkad to aizmirsīs, - Eila noteica.

-     To neaizmirsīs arī citi bērni. Kādu bridi pat pierims strīdi, tomēr tas viņiem netraucēs kliegt citam uz citu, - Dīgija atzina.

Eila pēc iespējas ātrāk alka atgriezties pazīstamajā Kaķastes apmetnē. Viņa bija satikusies ar tik daudziem cilvēkiem un redzējusi tik daudz dažādu jaunumu, ka sievietes prāts bija pārblīvēts ar svaigiem iespaidiem. Paies kāds laiks, iekams viņa to visu aptvers un izvērtēs, bet, ejot garām krama apstrādes teritorijai, Eila nespēja uz to nepaskatīties. Šoreiz viņa pamanīja Jondalaru, bet ieraudzīja vēl arī kādu citu, ko nemaz nebija gaidījusi tur ieraudzīt. Tur atradās Migija, kas ar pielūgsmi vērās Zelandoni vīrieša pārsteidzoši zilajās acīs, un Eila nodomāja, ka sievietes poza ir īpaši pārspīlēta. Jondalars uzsmaidīja Migijai dabisku, nepiespiestu smaidu, kādu viņa sen nebija redzējusi, turklāt viņa acīs bija tāds skatiens, kādu viņa ari sen nebija redzējusi.

-      Manuprāt, šīm sarkanpēdainajām sievietēm ir jānodarbojas ar jaunu vīriešu apmācīšanu, - Eila ierunājās, domādama, ka Jondalaram vairs nav vajadzīga nekāda apmācība.

Pamanījusi Eilas sejas izteiksmi, Dīgija ātri aptvēra viņas bažīgās rievas iemeslu. Viņa varēja to saprast, bet arī Jondalaram tā bija bijusi gara un grūta ziema.

-     Eila, viņam, tāpat kā tev, ari ir savas fiziskās vajadzības.

Pēkšņi Eila nosarka. Galu galā viņa taču bija tā, kas gulēja kopā ar

Raneku, bet Jondalars nakšņoja viens pats. Kāpēc viņai būtu jāsatrau- cas, ja Jondalars atradis sievieti, ar kuru Vasaras sapulces laikā dalīties Baudas veltē? Viņai taču to vajadzēja paredzēt, tomēr pati ļoti labi zināja, kāpēc tā uztraucās. Eila gribēja, lai Jondalars dalās Baudas veltē ar viņu. Ne jau tas jauno sievietei uztrauca, ka Zelandoni vīrietis bija izvēlējies Migiju, bet gan tas, ka nebija izvēlējies viņu.

-     Ja viņš grasās sameklēt sievieti, tad pats labākais ir atrast sev tīkamu sarkanpēdaino, - Dīgija turpināja. - Viņām nav jādod nekādi solījumi. Kad vasara būs beigusies, ja vien neradīsies nopietnas jūtas, viņi viens otru aizmirsīs. Eila, es nedomāju, ka Jondalaram pret Migiju radīsies kādas nopietnas jūtas. Sarkanpēdainā varētu viņam palīdzēt atbrīvoties no spriedzes un stimulēt vīrieša domāšanu ar skaidru galvu.

- Dīgij, tev taisnība. Kāda gan tam nozīme? Viņš apgalvo, ka pēc mamutu medībām dosies prom… un es esmu devusi Solījumu savienoties ar Raneku, - Eila sacīja.

Ejot cauri cilvēku pūļiem, jaunā sieviete pie sevis nodomāja: "Pēc tam es došos uz klanu, atradīšu Durku un atvedīšu viņu šeit. Viņš varēs kļūt par Mamutu cilts piederīgo, dzīvot pie mūsu pavarda un kļūt par Ridaga draugu. Viņš varēs ņemt līdzi ari Uru, Durkam būs sava sieviete… un es dzīvošu šeit kopā ar visiem saviem jaunajiem draugiem un Raneku, kas mani mīl, kā ari ar Durku, manu dēlu… manu vienīgo bērnu… un Ridagu, kopā ar zirgiem un Vilku." Un aukstam drūmumam viņu pārņemot, Eila saprata un nodomāja: "Es nekad vairs neredzēšu Jondalaru."

33

Ragija un Tusija smiedamās un ķiķinādamas ieskrēja telts galvenajā daļā.

-    Tur laukā ir vēl viena, - Ragija paziņoja.

Eila ātri nodūra acis, Nezija un Talija savā starpā zinoši saskatījās, Fralija pasmaidīja, un Frabeks nosmīnēja.

-     Kāda vēl viena? - Nezija jautāja, gribēdama pārliecināties, kaut arī atbildi zināja.

-     Vēl viena "delegācija", - paziņoja Tusija pašlepnā tonī, nogurusi no visām blēņām.

-     Talij, tev nu gan šī ir varen noslogota vasara, ar visām šīm delegācijām un pavadošās sievietes pienākumiem, - Fralija noteica, nogriezdama Tašeram gaļas gabalu, bet zināja, ka vadone ir slavas, kas tika izrādīta Lauvas apmetnei un tās iemītniekiem, zenītā un atrodas centrālo notikumu un uzmanības degpunktā.

Talija un Eila izgāja laukā, viņām pievienojās ari Nezija, lai palīdzētu; izskatījās, ka visi pārējie jau aizgājuši. Fralija un Frabeks piegāja pie telts atveres, lai paskatītos, kas atnācis. Frabeks sekoja trim sievietēm pa pēdām, bet Fralija palika iepakaļ, lai atturētu bērnus no maisīšanās pa kājām. Ārpus teritorijas, kuru Vilks bija iezīmējis kā piederošu Lauvas apmetnei, stāvēja kāds ļaužu bariņš. Zvērs ar savu ožu pārzināja neredzamo teritoriju un regulāri to apsargāja. Pie apmetnes ļaudīm drīkstēja nākt ciemiņi, bet neviens nedrīkstēja paspert kaut soli tuvāk bez skaidra uzaicinājuma no kāda, kuru Vilks labi pazina.

Dzīvnieks aizsargājošā pozā - ar atņirgtiem zobiem un klusu rūcienu - dežurēja starp ļaužu grupiņu un telti, un neviens no viesiem nevēlējās pārbaudīt Vilka nodomus. Eila deva zvēram komandu palikt viņai blakus un parādīja "drauga" signālu, kuru viņa un pārējie apmetnes iemītnieki bija mācījuši viņam visu rītu. Pretrunā vilka iedzimtajiem instinktiem tas nozīmēja, ka viņam jāļauj svešiniekiem ienākt viņa bara teritorijā. Kaut arī atkārtoti viesi tika daudz vieglāk paciesti nekā pilnīgi svešinieki, Vilks skaidri lika saprast, ka viņam nepatīk atnācēji, un vienmēr jutās atvieglots, kad viesi aizgāja.

Šad un tad, lai zvērs pierastu pie lielām laužu masām, Eila viņu izveda cauri nometnei, turēdama sev cieši blakus. Šāds gājiens allaž piesaistīja laužu skatienus. Cilvēki brīnījās, ieraugot, kā jaunā sieviete pārliecināti soļo pa teritoriju ar vilku pie kājas, un tas lika Eilai justies neērti, bet viņa saprata, ka tas ir nepieciešams. Vilku un cilvēku paradumi bija līdzīgi; ja cilvēki piederēja pie viņa bara, tad bija kaut kas tāds, kas saistīts ar viņiem un pie kā Vilkam bija jāpierod. Cilvēkiem patika citam cita sabiedrība, pat svešinieku, un viņi labprāt pulcējās lielos baros.

Bet Vilks visu laiku nepavadīja Kaķastes nometnē. Viņš bieži kopā ar zirgiem devās lejā uz pļavu savos medību sirojumos vai arī pastaigā kopā ar kādu cilvēku, visbiežāk ar Eilu, bet dažkārt ari kopā ar Jondalaru, Danugu un, lai cik dīvaini tas būtu, arī ar Frabeku.

Pasaucis pie sevis Vilku, Frabeks kopā ar viņu devās uz zirgu nojumi, lai zvērs nemaisītos pa kājām. Vilks padarīja ļaudis nervozus, un tas nebūt neatstāja pozitīvu iespaidu uz tām delegācijām, kas kāda vīra vārdā ieradās iegūt Eilas labvēlību. Vīrieši nebija ieinteresēti savienoties ar Eilu oficiālā savienībā, viņi zināja, ka jaunā sieviete devusi Solījumu Ranekam. Viņi nemeklēja sievieti, bet gan māsu. Delegācijas ieradās ar piedāvājumu pieņemt viņu savā apmetnē.

Kaut arī Talija bija gudra un zinoša par šo ļaužu dabu un tradīcijām, pat viņa nebija apsvērusi šo iespēju plašo vērienu. Bet, kad Lauvas apmetnes vadonei pirmajā reizē ar šādu lūgumu tuvojās kāda viņas laba paziņa, kurai bija vienīgi dēli, un lūdza apsvērt iespēju par Eilas pieņemšanu pie viņas pavarda un viņu apmetnē, Talija nekavējoties izprata piedāvājuma nozīmīgumu.

- Man jau to sākumā vajadzēja aptvert, - Talija vēlāk skaidroja saviem apmetnes ļaudīm, - ka vientuļa, skaista sieviete ar augstu stāvokli un talantu kļūs par ļoti iekārojamu māsas partiju, īpaši jau pēc tam, kad viņu pieņēma pie Mamuta pavarda. Tas parasti netiek uzskatīts par ģimenes pavardu. Mums, drīzāk gan Eilai, nav jāpieņem neviens no šiem piedāvājumiem, ja vien, protams, viņa pati to nevēlas, bet piedāvājumi jau paši par sevi palielina viņas līgavas pūra vērtību.

Talijas acīs iemirdzējās līksmas uguntiņas, kad viņa izskaitļoja, cik ļoti Eila palielina Lauvas apmetnes stāvokli un vērtību. Īstenībā sirds dziļākajā stūrītī vadone gandrīz jau sāka vēlēties, kaut Eila nebūtu Ranekam devusi Solījumu. Ja jaunā sieviete būtu brīva un pieejama, tad par viņu iespējamais līgavas pūrs būtu apbrīnojami augsts. Bet tas nozīmētu to, ka Lauvas apmetne Eilu zaudētu, un paturēt tādu dārgumu pie sevis, iespējams, ir pat labāk nekā zaudēt viņu par labu cenu. Tā kā noteikts līgavas pūrs nebija vēl paziņots, minējumi to uzpūta vēl lielāku. Bet piedāvājumi, kas turpināja pienākt par jaunās sievietes pieņemšanu kādā apmetnē, pavēra milzīgu iespēju lauciņu. Apmetnes vēlējās iegūt vienīgi Eilas vārdu, un jaunā dziedniece varēja palikt Lauvas apmetnē. Viņa pat varēja kļūt par sieviešu līnijas vadoni, ja viņas potenciālajam brālim būtu vajadzīgais statuss, sakari un ambīcijas. Ja Eila un Dīgija abas būtu sieviešu vadones ar ciešām radniecības saitēm, tas Lauvas apmetnei varētu piešķirt milzīgu ietekmi. Tuvojoties jaunai delegācijai, Talijas prātā virmoja visas šīs domas un iespējas.

Eila bija sākusi saprast, ka zīmju un simbolu atšķirības, kas tika lietotas, izrotājot apģērbu un apavus, noteica piederību pie kādas konkrētas grupas. Kaut arī visa Mamutu cilts lietoja līdzīgas ģeometriskās formas, kādas atsevišķas zīmes pārsvaram pār citu - piemēram, V veida rotājumam pār romba simboliem - bija svarīga norāde uz piederību pie kādas konkrētas apmetnes un tās radniecīgajām saitēm ar citām apmetnēm. Tomēr atšķirībā no Talijas viņa no šīm zīmēm un personīgās pazīšanās ar cilvēkiem uzreiz neatšķīra, kurā vietā viņus ierindot vispārējā hierarhijas kopainā un Mamutu cilts radniecības pakāpē.

Dažu apmetņu stāvoklis bija tik augsts, ka Talija labprātāk būtu pieņēmusi nevis viņu piedāvātās materiālās vērtības, bet gan viņu ieņemamo statusu un radniecīgās saites. Citi varētu būt labi piedāvājumi no materiālās puses, ja vien būtu gatavi pietiekami daudz maksāt. Vadoties no jau saņemtajiem piedāvājumiem, Talija tikai ar vienu vienīgu skatienu jau šo grupu atraidīja. Ar tiem vispār nebija vērts sarunāties. Viņiem vienkārši nebija nekā ievērības cienīga, ko piedāvāt radniecības noslēgšanai. Tāpēc Talija pret viņiem izturējās īpaši laipni, bet neaicināja ienākt apmetnē, un ļaudis saprata, ka ieradušies par vēlu un ar pārāk niecīgu piedāvājumu. Tomēr arī vienkāršai piedāvājuma izteikšanai bija sava vērtība. Tā bija viņu iespēja kļūt par Lauvas apmetnes sabiedrotajiem - apmetnes, kas strauji palielināja savu ietekmi, un tas tiks atzinīgi novērtēts.

Kamēr viesi stāvēja pie telts un apmainījās ar Taliju savstarpējām laipnībām, Frabeks pamanīja, ka Vilks ieņem aizsardzības pozu un sāk rūkt uz upes pusi. Pēkšņi zvērs metās uz priekšu.

- Eila! - Frabeks iekliedzās. - Vilks metas kaut kam virsū!

Eila uzreiz skaļi un griezīgi iesvilpās, tad aizsteidzās pa taciņu, kas veda uz upi. Viņa redzēja Vilku atgriežamies un pavadām jaunu ļaužu bariņu. Bet šie ļaudis nebija svešinieki.

-    Tā ir Mamuta apmetne! - Eila paziņoja. - Redzu ierodamies Vin- kaveku.

Talija pagriezās pret Frabeku. - Vai sameklēsi Talutu? Mums vajadzētu viņus atbilstoši sagaidīt un apsveicināties un pie viena varētu pateikt ari Mārlijai un Valezam, ka Mamuta apmetne beidzot ieradusies.

Frabeks pamāja un aizgāja.

Delegācija, kas bija atnākusi izteikt piedāvājumu, bija pārāk ieintriģēta, lai tūlīt pat dotos prom. Delegācija redzēja, ka Vinkaveks bija pirmais, kas pienāca pie Eilas un Talijas, un ātri saprata situācijas būtību. Pametis savu mugursomu, viņš smaidīdams pienāca klāt.

-    Talij, tā droši vien ir laba zīme, ka tu esi pirmais cilvēks, ko mēs šeit satiekam, jo tieši tu esi tā, ko es gribēju satikt, - Vinkaveks paziņoja, sniegdamies pēc abām sievietes rokām un paberzēdams vaigu pret vaigu kā vecam, labam draugam.

-     Ar ko tad esmu izpelnījusies tādu godu? - Talija smaidīja, pati nemaz to negribēdama. Vinkaveks bija apburošs cilvēks.

Ignorējis jautājumu, viņš turpināja: - Pastāsti: kāpēc tavi viesi tērpušies savās labākajās drēbēs? II droši vien ir delegācija?

Ierunājās kāda sieviete, kura bija ieradusies delegācijas sastāvā. - Mēs izteicām piedāvājumu pieņemt Eilu savā ciltī, - viņa ar lepnumu paziņoja, it kā piedāvājums nebūtu bijis meistarīgi atraidīts. - Manam dēlam nav māsas.

Pat Eila varēja redzēt, kā darbojas Vinkaveka prāts, bet viņam bija vajadzīgs tikai viens mirklis, lai izprastu visu situāciju, un nākamajā brīdī jau tika pieņemts lēmums un tas tika izteikts.

-     Nu, arī es vēlos izteikt kādu piedāvājumu, vēlāk to darīšu oficiālā veidā, bet, Talij, lai tev būtu, par ko padomāt, es gribu izteikt savienības piedāvājumu. - Pagriezies pret Eilu, Vinkaveks saņēma abas sievietes rokas. - Eila, gribu ar tevi savienoties. Es gribu, lai tu nāc pie mana Mamuta pavarda un padari to par kaut ko vairāk nekā vienīgi vārdu. Eila, tikai tu vienīgā spēj man to dot. Tas ir arī tavs pavards, bet apmaiņā piedāvāju tev visu Mamuta apmetni.

Eila bija izbijusies un aizgrābta. Vinkaveks taču zināja, ka viņa jau ir devusi Solījumu. Kāpēc viņš to viņai prasīja? Pat ja viņa to gribētu, vai viņa pēkšņi drīkstētu tā mainīt domas un savienoties ar Vinkaveku? Vai Solījumu drīkstēja tik viegli lauzt? '

-     Viņa jau ir apsolīta Ranekam, - Talija atgādināja.

Vinkaveks cieši ieskatījās raženās vadones acīs un zinoši pasmaidīja, tad iebāza roku maisiņā un izvilka ārā dūrē sakļautu roku. Kad viņš atvēra plaukstu, bija redzams, ka tur atrodas divi skaisti, apstrādāti, saskanīgi dzintara gabali. - Talij, ceru, ka Raneks spēs samaksāt attiecīgu līgavas pūru.

Talijas acis plati iepletās. No Vinkaveka piedāvājuma vadonei aizrāvās elpa. Viņš bija skaidri licis saprast, lai nosaka līgavas pūra maksu un nosaka to dzintara vērtībā, ja viņa tā vēlas, tomēr bija skaidrs, ka viņa to nedarīs. Talijas acis sašaurinājās. - Vinkavek, lēmuma pieņemšana nav tikai manā ziņā. Eila pati izdara izvēli.

-    Es zinu, Talij, bet pieņem šos te kā manu dāvanu tev par palīdzību mājokļa celtniecībā, - to pateicis, viņš iespieda dzintara gabalus Talijai rokās.

Lauvas apmetnes vadone tika nolikta dilemmas priekšā. Viņai nevajadzētu tos paturēt. Pieņemot tos, Vinkaveks iegūtu Talijas labvēlību, bet lēmums bija Eilas ziņā, vai nu viņa bija devusi Solījumu, vai ne, jaunajai sievietei bija pašai no brīvas gribas jāizlemj. Kāpēc gan viņai vajadzētu iebilst? Sakļāvusi plaukstā dzintara gabalus, vadone ieraudzīja Vinkaveka triumfējošo sejas izteiksmi un sajutās kā nopirkta par diviem dzintara gabaliem. Mamuta apmetnes vadonis bija pārliecināts par to, ka Talija neapsvērs nevienu citu piedāvājumu. Ja vien viņš vēl spētu pārliecināt arī Eilu, tad jaunā sieviete kļūtu par viņa sievieti. Bet Vinkaveks nepazīst Eilu, Talija pie sevis nodomāja. Neviens viņu nepazīst. Viņa varēja saukties par Mamuta cilts piederīgo, bet joprojām bija vēl svešiniece, un kurš gan var pateikt, kas šo sievieti aizkustinātu. Talija vēroja, kā vīrietis ar pārsteidzoši tetovēto seju visu savu uzmanību pievērš jaunajai sievietei, un redzēja Eilas reakciju. Nebija ne runas par to, ka Eila nebūtu ieinteresēta.

-     Talij! Cik jauki tevi atkal satikt! - tuvojās Avārijā, izstiepusi abas rokas. - Mēs ierodamies tik vēlu, ka visas labākās vietas jau aizņemtas. Vai nezināt kādu tīkamu vietu, kur uzcelt apmetni? Kur jūs paši esat izvietojušies?

-    Tieši šeit, kur stāvam, - ierunājās Nezija, kā nākamā pienākdama klāt, lai apsveiktu Mamuta apmetnes sieviešu līnijas vadoni. Viņa ar lielu interesi bija noskatījusies, kā Talija bija pieņēmusi Vinkaveka dāvanu, un bija pamanījusi ari jaunā vīrieša sejas izteiksmi. Raneks nebūt nebūs laimīgs, uzzinot, ka Vinkaveks grasās izteikt Eilai piedāvājumu, bet Nezija pavisam nebija pārliecināta, ka Mamuta apmetnes vadonim būs viegli Eilu pārliecināt, lai ari ko viņš piedāvātu.

-    Jūs esat apmetušies šeit? Tik tālu prom no visa? - Avārijā brīnījās.

-    Tā kā ar mums kopā ir dzīvnieki, tad šī ir pati labākā vieta. Ja apkārt ir liela ļaužu drūzma, dzīvnieki kļūst nervozi, - Talija paskaidroja, it kā šī vieta būtu izraudzīta ar nodomu.

-            Vinkavek, ja jau Lauvas apmetne ir apmetusies šeit, kāpēc mums neuzsliet savējo viņiem blakus? - Avārijā ierosināja.

-            Šī nemaz nav slikta vieta. Šai vietai ir savas priekšrocības, vairāk plašuma, kur izvērsties, - Nezija atzina. Viņa nodomāja: "Ja jau šeit apmetušās Lauvas un Mamuta apmetnes, tad zināma intereses daļa no centra tiks novadīta uz šejieni."

Vinkaveks uzsmaidīja Eilai. - Nespēju iedomāties neko citu, ko darītu labprātāk, kā uzslietu mītni blakus Lauvas apmetnei, - viņš paziņoja.

Laukumā iesoļoja Taluts, dārdošā balsī apsveikdams Mamuta apmetnes abus vadoņus. - Vinkavek! Avarij! Beidzot esat ieradušies! Kas jūs tik ilgi aizkavēja?

-     Mēs pa ceļam vēl šur tur iegriezāmies, - Vinkaveks paskaidroja.

-             Paprasi Talijai parādīt, ko Vinkaveks viņai uzdāvināja, - Nezija ierosināja.

Talija vēl joprojām jutās nedaudz samulsusi un vēlējās, kaut Nezija nebūtu neko sacījusi, taču, pastiepusi roku un atvērusi plaukstu, viņa parādīja brālim dzintara gabalus, lai viņš varētu tos aplūkot.

-             Šie ir ļoti skaisti dzintari, - Taluts atzina. - Redzu, ka esat nolēmuši patirgoties. Vai zinājāt, ka Vītolu apmetnei ir balti spirāles veida gliemežvāki?

-             Vinkaveks grib ko vairāk par gliemežvākiem, - Nezija iejaucās. - Viņš grib izteikt Eilai piedāvājumu… iet pie viņa pavarda.

-     Bet viņa ir devusi Solījumu Ranekam, - Taluts bija nesaprašanā.

-    Solījums ir un paliek vienīgi solījums, - Vinkaveks iebilda.

Taluts paskatījās uz Eilu, tad uz Vinkaveku un Taliju. Lielais milzis

ierēcās smieklos. - Nu, šī Vasaras sapulce ilgi visiem paliks atmiņā.

-            Mēs ne tikai iegriezāmies Dzintara apmetnē, - Avārijā stāstīja. - Talut, ieraugot tavas dižās, sarkanās krēpes, es kaut ko atcerējos. Mēs centāmies apiet ar līkumu kādam alu lauvam ar sarkanām krēpēm, bet šķita, ka viņš dodas ar mums vienā virzienā. Mēs nekur neredzējām veselu lauvu baru, bet labāk vajadzētu brīdināt ļaudis, ka tuvumā klīst lauvas.

-     Šajā apkārtnē vienmēr klīst lauvas, - Taluts noteica.

-            Jā, bet šis lauva uzvedās dīvaini. Lauvas parasti nepiegriež lielu vērību cilvēkiem, bet kādu bridi man izskatījās, ka viņš mums uzmācas. Viņš pienāca tik tuvu klāt, ka vienu nakti man bija problēmas aizmigt. Tas ir pats lielākais alu lauva, kādu jebkad esmu redzējusi. Es vēl joprojām trīcu, kad par to iedomājos, - Avārijā atzinās.

Eila uzmanīgi noklausījās stāstu, sarauca pieri un pagrozīja galvu. "Nē. Tā ir tikai sakritība," viņa nodomāja. "Apkārt klīst daudz lielu alu lauvu."

-     Kad būsiet iekārtojušies, nāciet uz klajumu. Mēs pašreiz runājam par mamutu medībām, un Mamutu Padome plāno noorganizēt Medību ceremoniju. Nenāks par skādi, ja būs vēl viens zvēru pievilinātājs. Tev droši vien nebūs nekas iebilstams pret mamuta gaļu kāzu svinībās, jo pats gribi tajās piedalīties, Vinkavek! - Taluts sacīja. Ejot jau prom, viņš pagriezās pret Eilu. - Tā kā arī tu plāno piedalīties kopā ar mums mamutu medībās, tad nāc man līdzi un paņem savu pīķu metēju. Es jau tāpat grasījos nākt tev pakaļ.

-      Es iešu kopā ar jums, - Talija pieteicās. - Man tāpat jādodas uz jauno meiteņu apmetni un jāaprauga Latija.

-     Tiem ir laba kvalitāte. īpaši jau asajiem darbarīkiem, tādiem kā kalti, skrāpji un urbji, - Jondalars izteica savas domas, nometies uz viena ceļa, pētīdams gludo, pelēko iekšpusi kādam smalkas struktūras krama gabalam. Viņš bija izmantojis īpaši pielāgotu jaunu brieža ragu - stipru un pietiekami pamatīgu, kas varētu izturēt triecienu, - kā rokamo mietu un sviru, lai cieto kvarca gabalu izdabūtu ārā no kritainā apvalka. Pēc tam ar āmurakmeni viņš to atvēra.

-    Vimezs saka, ka labākais krams nāk no šejienes, - Danugs sacīja.

Jondalars pamāja uz upes aizas perpendikulāro klints sienu, kurā

krāčainais ūdens gadu gaitā bija atstājis savas pēdas. Vēl vairāki cietā krama gabali, kurus apņēma balta, necaurredzama čaula, rēgojās laukā no ne tik cietā kritainā akmens. - Kramam ir labāka kvalitāte, ja tas nāk tieši no ieguves vietas. Šis krama ieguves avots līdzinās Dalanara raktuvēm, un viņa iegūtais krams ir pats labākais mūsu reģionā.

-    Vilka apmetne noteikti uzskata, ka viņējais ir pats labākais krams, - Tarnegs piebilda. - Kad pirmoreiz šeit ierados, biju kopā ar Valezu. Jums būtu vajadzējis dzirdēt, kādā viņš bija sajūsmā. Tā kā šī krama ieguves vieta ir tik tuvu viņu apmetnei, viņi to uzskata par savējo. Jondalar, tu rīkojies pareizi, palūgdams atļauju nākt uz šejieni.

-     Tā ir tikai pieklājība. Zinu, ko Dalanars domā par savu raktuvi.

-     Kas šim akmenim ir tik īpašs? Bieži pēc plūdiem esmu redzējis upes krastos izskalotu kramu, - Tarnegs piezīmēja.

-    Dažkārt var atrast labus gabalus, kas nesen kā pēc plūdiem izskaloti krastā, un tos ir daudz vieglāk iegūt. Lai raktuvēs izkaltu tos ārā no klints, ir jāiegulda smags darbs. Bet kramam piemīt tendence izkalst, ja tas pārāk ilgi atrodas kādā atklātā vietā, - Jondalars papildināja. - Tad skaidas atšķeļas daudz īsākas un strupākas.

-    Ja krams pārāk ilgu laiku atradies uz zemes virsmas, Vimezs to dažreiz uz kādu laiku ierok mitrā augsnē, lai pēc tam ar to būtu vieglāk strādāt, - Danugs teica.

-     Esmu tā darījis. Tas var palīdzēt, bet viss ir atkarīgs no krama gabala lieluma un tā izžūšanas pakāpes. Ja gabals ir liels, tad tas nevar būt pārāk vecs. Mazākiem gabaliem - līdz pat olas lielumam - šī metode ir iedarbīga, bet tādus diezin vai vispār ir vērts apstrādāt, ja vien tiem nav īpaši izcila kvalitāte.

-    Mēs kaut ko līdzīgu darām ar mamuta ilkņiem, - Tarnegs turpināja.

-     Sākumā mēs ietinam ilkņus mitrās ādās un ierokam karstos pelnos. Kaula struktūra izmainās, tas kļūst blīvāks, bet vieglāk apstrādājams un saliecams. Tas ir pats labākais paņēmiens, kā iztaisnot visu ilkni kopumā.

-    Es jau prātoju, kā jūs to panākat, - Jondalars atzinās, tad ieturēja pauzi un kaut ko pārdomāja. - Mans brālis būtu gribējis to iemācīties. Viņš gatavoja pīķus. Viņš varēja uzmeistarot labu, taisnu kātu, jo pārzināja koka īpašības - zināja, kā to saliekt un izveidot vajadzīgo formu. Manuprāt, viņš būtu izpratis arī jūsu procesu. Iespējams, jūsu metožu pārzināšana ir viens no iemesliem, kāpēc Vimezs tik ātri apguva krama karsēšanas tehniku, tādējādi padarot akmeni vieglāk apstrādājamu. Viņš ir viens no labākajiem krama apstrādes meistariem, ko pazīstu.

-     Arī tu esi labs meistars, Jondalar, - Tarnegs izteica komplimentu.

-     Pat Vimezs tevi augstu vērtē, un vecais vīrs savas uzslavas tik viegli nedāļā. Vai zini? Esmu domājis par to, ka man nepieciešams labs meistars Sumbra apmetnē. Zinu, ka tu esi nolēmis doties atpakaļ uz mājām, bet izklausās, ka līdz tavām mājām ejams pamatīgs gabals. Vai tu neapsvērtu iespēju palikt, ja tev piedāvātu dzīvesvietu? Ar to es gribēju izteikt tev priekšlikumu pievienoties manai apmetnei.

Jaunā Zelandoni vīra pierē iegūla rieva, mēģinot izdomāt, kā lai šo priekšlikumu noraida, viņu neapvainojot. - Neesmu vēl neko izlēmis. Man par to jāpadomā.

-    Zinu, ka tu patīc Dīgijai. Esmu pārliecināts, ka viņa tam piekristu. Un tev nebūtu nekādu problēmu atrast sievietei, ar kuru kopā izveidot pavardu, - Tarnegs centās Jondalaru pierunāt. - Esmu pamanījis, kā sievietes līp pie tevis kā pie medus poda, pat sarkanpēdainās. Vispirms tā bija Migija, un tagad jau visas pārējās meklē iemeslu, lai iegrieztos krama apstrādes teritorijā. Tas droši vien tāpēc, ka tu esi šeit pirmo reizi. Sievietes allaž izrāda interesi un ziņkārību par tiem vīriešiem, kurus viņas nepazīst. - Viņš pasmaidīja. - Esmu dzirdējis pat vēl vairāk: viens vīrs esot vēlējies, kaut viņš būtu gara auguma blonds svešinieks.

Viņi visi gribētu, lai sarkanpēdainās izrādītu par viņiem interesi, bet šoreiz pienākusi Danuga kārta. - Tarnegs zinoši pasmīnēja un pameta skatienu uz sava jaunā brālēna pusi.

jondalars un Danugs abi izskatījās samulsuši. Piecēlies kājās, Zelandoni vīrs paskatījās apkārt, lai novērstu uzmanību uz kaut ko citu, un nejauši pamanīja, ka kopā ar šiem diviem vīriem viņš nemaz neizskatās tik īpaši gara auguma. Visi trīs bija apmēram vienāda auguma, un Danugs vēl joprojām turpināja augt. Dienās viņš kļūs par otro Talutu. Bet Vasaras sapulcē bija sastopami dažāda auguma vīrieši tieši tāpat kā Zelandoni Vasaras sapulcēs.

-Jondalar, es patiešām gribu, lai tu apsvērtu iespēju pievienoties Sumbra apmetnei. Tagad, kad Dīgija un Branags beidzot grasās savienoties, mēs šajā rudenī sāksim būvniecību, kaut gan neesmu vēl izlēmis, vai taisīt vienu lielu mitekli kā Lauvas apmetnē vai arī vairākus mazākus - katrai ģimenei atsevišķu. Esmu vecmodīgs. Man labāk patīk tie lielie, bet daudziem jauniešiem tagad gribas atsevišķas mītnes, domātas tikai vienam pavardam un saimei; atzīstu, ka tad, kad ļaudis sāk strīdēties, labāk ir, ja ir sava mītne, kur no visa norobežoties.

-     Tarneg, paldies par piedāvājumu, - Jondalars atbildēja. - Es patiešām to augstu vērtēju, tikai negribu tev radīt nepareizu priekšstatu. Es došos mājās. Man tas jādara. Varētu tev nosaukt daudz iemeslu, piemēram, jāaiznes ziņa par brāļa nāvi. Bet īstenībā es nezinu, kāpēc man jāiet. Man tas vienkārši ir jādara.

-    Vai tas ir Eilas dēļ? - Danugs pajautāja ar rūpju rievu pierē.

-     Atzīstu, ka daļēji ari tas ir viens no iemesliem. Nebūt negribu noskatīties, kā viņa ar Raneku dzīvos pie viena pavarda, bet tajā brīdī, kad mēs jūs satikām, es centos Eilu pārliecināt nākt man līdzi. Tagad izskatās, ka došos atpakaļ viens pats… arī to man negribas darīt, bet tas neko nemaina. Man, vienalga, ir jāiet.

-     īsti nezinu, vai to saprotu, bet vēlu tev veiksmi un lai Māte tevi Ceļojuma laikā sargā. Kad tu plāno doties projām? - Tarnegs interesējās.

-     Drīz pēc mamutu medībām.

-     Runājot par mamutu medībām, mums vajadzētu doties atpakaļ. Medības plānotas uz šo pēcpusdienu, - Tarnegs atgādināja.

Vīri sāka iet gar upi, kura bija pieteka galvenajam ūdensceļam, kas gāja garām apmetnei, un rāpās pāri akmeņiem tajās vietās, kur klinšu sienas sašaurinājās. Ejot ārā no aizas un virzoties gar stāvu klintsradzi, viņi uzskrēja virsū jaunekļu bariņam, kas diviem kaušļiem izkliedza apvainojumus vai pamudinājumu. Druvezs atradās skatītāju vidū.

-             Kas šeit notiek? - Tarnegs apjautājās, ieiedams bara vidū un izšķirdams kaušļus. Vienam no mutes nāca asinis, otram bija aizpampuši acs.

-     Viņi vienkārši… cīkstējās, - kāds paskaidroja.

-    Jā, viņi… ē… trenējās…. laušanās sacīkstēm.

-             Šis nav nekāds treniņš, - Tarnegs dusmojās, - bet gan īsts kautiņš.

-    Nē, patiešām, mēs nekāvāmies, - puisis ar aizpampušo aci iebilda,

-    tikai nedaudz padraiskojāmies.

-             Tātad tu zilu aci un izsistu zobu sauc par padraiskošanos? Ja jau jūs būtu tikai trenējušies, tad nebūtu nākuši tādu gabalu, kur neviens jūs neredz. Nē, tas viss bija plānots. Domāju, ka tev labāk vajadzētu man pastāstīt, kas šeit notika.

Neviens negribēja atbildēt, bet daži puiši intensīvi šļūkāja kājas pa zemi.

-            Un kā tad ar pārējiem? - Tarnegs jautāja, uzlūkodams pārējos jaunekļus. - Ko jūs visi šeit darāt? Arī tu, Druvez? Kā tu domā, ko tava māte un Barzeks teiks, kad atklās, ka arī tu te esi bijis un atbalstījis kautiņu? Labāk pastāsti - kas šeit notiek?

Tomēr vēl joprojām neviens neko nestāstīja.

-             Manuprāt, būs vien jāved jūs visi atpakaļ, un tad lai Padomes izšķir, ko ar jums darīt. Māsu Padome izdomās, kā jūs atbrīvot no vēlmes kauties, turklāt padarīs jūs par labu piemēru pārējiem. Iespējams, ka jums pat aizliegs piedalīties mamutu medībās.

-            Tarneg, nevajag viņus nosūdzēt, - Druvezs lūdzās. - Dalens vienkārši mēģināja viņus izšķirt.

-             Izšķirt viņus? Varbūt tev vajadzētu man pastāstīt, par ko ir šis kautiņš? - Tarnegs pavaicāja.

-             Man šķiet, ka es to zinu, - Danugs sacīja. Visi pagriezās pret garo, jauno vīrieti. - Tas ir saistīts ar uzbrukumu.

-    Kādu uzbrukumu? - Tarnegs pārjautāja. Izklausījās nopietni.

-             Daži ļaudis domā par uzbrukumu Sungaji apmetnei, - Danugs paskaidroja.

-            Tu taču zini, ka uzbrukumi un sirojumi ir aizliegti. Padomes cenšas apspriest iespēju sarīkot draudzības ugunskuru un nodibināt ar Sungaji ļaudīm tirdznieciskas attiecības. Nemaz negribu domāt par tām problēmām, kādas uzbrukums varētu sagādāt, - Tarnegs saskaities teica.

-     Kam pieder šī uzbrukuma ideja?

-             Nezinu, - Danugs atbildēja. - Vienu dienu visi par to vien runāja. Kāds atklāja, ka Sungaji apmetne atrodas dažu dienu gājienā no šejienes. Plāns bija izdomāts tā, ka viņi pārējiem pateiks, ka dodas medībās un tā vietā aizies sagraut Sungaji apmetni, nozags pārtiku un aizdzīs viņus prom. Es jau viņiem sacīju, ka mani tas neinteresē un, manuprāt, to darīt ir muļķīgi. Tādējādi viņi vienkārši sagādās nepatikšanas paši sev un pārējai Mamutu ciltij. Turklāt pa ceļam uz šejieni mēs bijām iegriezušies Sungaji apmetnē. Tur tikko bija nomiruši brālis un māsa. Var būt, ka tā nav tā pati apmetne, bet tie ļaudis sēro. Nedomāju, ka tagad vajadzētu viņiem uzbrukt.

-     Danugs jau var tā runāt, - Druvezs piebilda. - Neviens viņu nesauks par gļēvuli, jo neviens negrib ar viņu kauties. Bet, kad Dalens paziņoja, ka arī viņš nepiedalīsies nekādā uzbrukumā, tad viss bars metās viņam virsū un sacīja, ka viņš baidoties no cīņas. Tieši tad arī Dalens pateica, ka parādīšot, ka viņš nebaidās ne ar vienu kauties. Mēs sacījām, ka nāksim viņu atbalstīt, lai viss bars nemetas viņam virsū.

-    Kurš no jums ir Dalens? - Tarnegs jautāja. - Puisis ar izsisto zobu un asiņojošo muti panāca soli uz priekšu. - Un kā tevi sauc? - viņš jautāja otram, kura acs jau bija kļuvusi zili melna. Puisis atteicās atbildēt.

-     Viņu sauc Kluvs. Viņš ir Čalega brālēns, - Druvezs pateica puiša vietā.

-     Nē, es negrasījos nevienu vainot. Ļaušu, lai Brāļu Padome izšķir, kurš vainīgs. Jūs visi varat sagaidīt aicinājumu ierasties uz Padomi, arī mans brālis. Tagad, manuprāt, labāk savediet sevi kārtībā. Ja iesiet atpakaļ uz Sapulci tādā paskatā, tad visi uzreiz sapratīs, ka esat kāvušies, un neviens to nevarēs noslēpt no Māsu Padomes. Man nav jums jāstāsta, kas ar jums notiks, ja viņas uzzinās, ka kautiņa iemesls bija uzbrukuma plānošana.

Jaunekļi aizsteidzās prom, pirms Tarnegs bija pārdomājis, bet viņi devās prom divās grupās - vienā bija Kluvs, otrā Dalens. Tarnegs pa- centās atcerēties, kuri puiši piederēja pie šīm abām grupām. Tad arī vīru trijotne turpināja atpakaļceļu uz Vasaras sapulces vietu.

-      Man būtu interesanti kaut ko uzzināt, ja jums nav iebildumu, - Jondalars ierunājās. - Kāpēc jūs ļausiet Brāļu Padomei izlemt, ko darīt ar šiem jaunekļiem? Vai viņi patiešām to neteiks Māsu Padomei?

-      Māsu Padome necieš nekādus kautiņus un neklausīsies nekādos aizbildinājumos, bet daudzi no Brāļiem paši devušies sirojumos, kad bijuši jauni, vai piedalījušies pāris kautiņos, lai dzīve būtu interesantāka. Jondalar, vai tad tu pats nekad neesi kāvies, kad to nedrīkstēja darīt?

-     Nūjā, esmu gan. Arī mani toreiz pieķēra.

-     Brāļi ir iecietīgāki, īpaši pret tiem, kas kaujas par lietu, kaut arī Dalenam labāk vajadzēja kādam izstāstīt par plānoto uzbrukumu nekā pašam kauties, lai pārējiem parādītu, ka viņš nebaidās. Vīrietim, šķiet, vieglāk tādas lietas piedot. Māsas uzskata, ka viens kautiņš allaž noved pie nākamā, un tā varbūt arī ir taisnība, bet Kluvam bija taisnība vienā lietā, - Tarnegs atzina. - Druvezs ir mans brālis. Viņš neierosināja kautiņu, viņš tikai centās palīdzēt savam draugam. Man nepatiktos redzēt, ka tādēļ brālis iekuļas nepatikšanās.

-     Tarneg, vai tu pats kādreiz esi ar kādu kāvies? - Danugs interesējās.

Topošais vadonis pavērās savā jaunākajā brālēnā un pēc kāda brīža piekrītot pamāja. - Kādu vienu vai divas reizes, bet nav daudz tādu vīru, kas būtu vēlējušies mani izaicināt. Tāpat kā tu, arī es esmu augumā padevies raženāks par lielāko vairumu vīru. Tomēr dažkārt gadās tā, ka tās sacensības vairāk līdzinās kautiņiem, nekā kāds to gribētu atzīt.

-    Zinu, - Danugs domīgi piekrita.

-    Bet vismaz tas notiek kādas vērīgas acs uzraudzībā, kas nepieļaus, ka kāds tiktu smagi savainots, parasti ar to arī viss beidzas un netiek izraisīti nekādi atriebšanās kautiņi. - Tarnegs pavērās debesīs. - Ir jau gandrīz pusdienlaiks, ir daudz vēlāks, nekā biju domājis. Labāk pasteigsimies, ja gribam vēl ko dzirdēt par mamutu medībām.

Kad Eila un Taluts nonāca klajumā, vadonis pieveda jauno sievieti pie klajuma vienā malā esošā nelielā pacēluma, kas bija dabiski izveidojies kā mazāku grupu sapulces vieta un tika lietots gan īpašām, gan ikdienišķām sapulcēm. Viena sapulce jau pašlaik notika, un Eila pārskatīja sapulcējušos ļaudis, cerot ieraudzīt Jondalaru. Pēdējā laikā viņa jauno Zelandoni vīru tikpat kā vairs neredzēja. Kopš ierašanās brīža šķita, ka viņš ir pazudis pūlī, katru ritu aiziet no Kaķastes apmetnes un pārnāk vēlu, ja vispār pārnāk.

Kad Eila viņu redzēja, tad Jondalars parasti bija kopā ar kādu sievieti, katru reizi ar citu. Jaunā sieviete atklāja, ka izsaka Dīgijai un citiem ļaudīm nicinošas piezīmes par šī vīrieša daudzajām partnerēm. Viņa nebija vienīgā, kas tā darīja. Eila bija dzirdējusi Taluta piezīmi, vadonis brīnījās, vai Jondalars šajā īsajā laikā kompensējot visus garās ziemas atturības mēnešus. Par Jondalara varoņdarbiem baumoja vairākās apkārtējās apmetnēs, bieži vien tas tika darīts ar humoru un tādu kā neveiklu apbrīnu - gan par viņa skaidri redzamo izturību, gan nenoliedzamo pievilcību. Šī nebūt nebija pirmā reize, kad tika apspriesta viņa piekrišana pie sievietēm, bet šī bija pirmā reize, kad viņam pašam tas bija pilnīgi vienalga.

Ari Eila smējās par šiem komentāriem, bet nakts melnumā jaunā sieviete valdīja asaras un nesaprata, kas ar viņu noticis. Kāpēc Jondalars nekad neizvēlas viņu? Tomēr, redzot viņu kopā ar daudzām dažādām sievietēm, Eilai radās dīvaina mierinājuma sajūta. Vismaz tā viņa zināja, ka Zelandoni vīrietis nebija atradis nevienu konkrētu sievieti, ar ko viņu aizstāt.

Jaunā sieviete nezināja, ka Jondalars pēc iespējas cenšas neuzturēties Kaķastes apmetnē. Telts tuvumā jaunais Zelandoni vīrietis skaudrāk apzinājās to, ka Eila un Raneks guļ kopā - ne jau katru nakti vienā gultā un blakus viens otram, jo Eilai dažkārt bija nepieciešams pabūt vienatnē un gulēt vienai pašai. Dienas laikā nebija problēmu uzturēties krama apstrādes teritorijā, tādējādi Jondalars saņēma ielūgumus apciemot dažādus ļaudis un kopā ieturēt maltīti. Pirmo reizi kopš jaunības gadiem viņš pats, nevis ar brāļa palīdzību, iedraudzējās ar cilvēkiem un atklāja, ka tas nemaz nav tik grūti.

Arī sievietes bija labs iemesls, lai vakaros ilgi nenāktu mājās, ja ne visu nakti, tad vismaz ļoti vēlu. Ne pret vienu no viņām Jondalaram nebija nekādu jūtu, bet jaunais vīrietis jutās vainīgs, ka izmanto viņas, lai iegūtu sev vietu, kur palikt, un kompensēja to tajā jomā, kuru pārzināja vislabāk, un tas padarīja viņu vēl neatvairāmāku. Daudzas sievietes bija guvušas rūgtu pieredzi, ka tik izskatīgi vīrieši kā Jondalars vairāk rūpējas par to, lai gūtu apmierinājumu paši, bet viņš mīlas mākslā bija pietiekami meistarīgs, lai sniegtu baudu katrai sievietei. Tas viņam sagādāja gandarījumu un atvieglojumu, tā viņam nebija jācīnās pašam ar savām spēcīgajām dziņām un vēlmi tikt galā ar sarežģītajām jūtām, turklāt viņam patika sievietes - tikai tieši tāpat, kā vienmēr ir patikušas, - virspusēji. Jaunais vīrietis alka dziļāku jūtu, kādas allaž bija meklējis, bet neviena sieviete, izņemot Eilu, nekad viņam šādas jūtas nebija izraisījusi.

Eila redzēja Jondalaru atgriežamies no Vilka apmetnes krama raktuvēm kopā ar Tarnegu un Danugu, un, kā jau bieži tas notika, kad viņa Zelandoni vīrieti ieraudzīja, jaunās sievietes sirds sāka sisties ātrāk un rīkle izkalta. Viņa pamanīja, ka Talija pieiet pie vīru trijotnes un kopā ar Jondalaru aiziet prom, bet Tarnegs un Danugs turpina ceļu pie pārējiem. Taluts abiem pamāja, lai nāk šurp.

- Jondalar, gribu tev pajautāt par tavu ļaužu tradīcijām, - Talija ierunājās, kad abi bija atraduši kādu klusāku stūrīti, kur aprunāties. - Zinu, ka jūs godināt Māti, un tas runā par labu jums un tavai Zela…

Zelandoni ciltij, bet vai ari jums ir jaunu meiteņu iniciācijas ceremonija, kurā viņas tiek ievestas sieviešu kārtā ar sapratni un maigumu?

-    Pirmās baudas rituāls? Jā, protams. Kā gan varētu nerūpēt tas, kā jauna sieviete tiek pirmoreiz atvērta? Mūsu rituāli nav gluži tādi paši kā jūsējie, bet, manuprāt, mērķis ir viens un tas pats, - Jondalars sacīja.

-     Tas labi. Es te aprunājos ar dažām sievietēm. Viņas tevi augstu vērtē, tevi ir ieteikušas jau vairākas, un tas ir svarīgi, bet pats nozīmīgākais ir tas, ka Latija pieprasījusi tieši tevi. Vai nevēlies piedalīties viņas iniciācijā?

Jondalars aptvēra, ka viņam vajadzēja nojaust, kas sekos. Viņam jau agrāk bija lūgts to darīt, bet šoreiz nez kāpēc viņš bija domājis, ka Talija vienkārši vēlas aprunāties par viņa cilts tradīcijām. Agrāk viņš allaž bija labprāt piedalījies šajās ceremonijās un darījis to ar lielu prieku, bet šoreiz nespēja izlemt. Pēc tam viņš parasti bija izjutis lielu vainu par to, ka bija izmantojis šo ļoti godājamo rituālu savu vajadzību apmierināšanai, un tas viņā izraisīja dziļas jūtas. Jondalars nebija pārliecināts, ka šobrīd varēs tikt galā ar šīm sarežģītajām jūtām, it īpaši jau ar tādu meiteni kā Latija, kas viņam tik ļoti patika.

-    Talij, esmu piedalījies ļoti daudzos rituālos un saprotu, kādu godu tu un Latija man izrādāt, bet domāju, ka šoreiz atteikšos. Saprotu, ka mums nav īsti radniecīgu saišu, bet visu ziemu esmu dzīvojis Lauvas apmetnē un pa to laiku esmu uzskatījis Latiju par savu māsu, - Jondalars skaidroja, - kā īpašu jaunāko māsiņu.

Talija pamāja. - Tas nav nemaz tik slikti, Jondalar. Tu daudzējādā ziņā esi tam piemērots. Tu nāc no tālienes, jūsu starpā nevar būt nekāda radniecība. Bet varu saprast, ka jaunā meitene tevī izraisījusi māsas izjūtas. Jūs tā īsti neesat dzīvojuši pie viena pavarda, bet Nezija pret tevi izturējusies ar tādu mīlestību kā pret pašas dēlu, un Latija ir ļoti saprātīgs cilvēks. Mātes acīs nav lielāka grēka par to, ja vīrietis atver sievieti, ar kuru viņiem ir viena māte. Ja tu jūties Latijai kā brālis, tad tas diemžēl šo ceremoniju sabojās. Priecājos, ka man to pastāstīji.

Abi devās atpakaļ pie ļaudīm, kas sēdēja un stāvēja nogāzē tajā vietā, kur tā pārgāja līdzenumā. Jondalars pamanīja, ka pašreiz Taluts uzstājas ar runu, un vēl interesantāk bija tas, ka blakus viņam stāvēja Eila, rokās turēdama pīķu metēju.

-     Jūs redzējāt, cik tālu Eila var aizmest pīķi ar šo pīķu mešanas ieroci, - Taluts sacīja, - bet es vēlētos, lai labākos apstākļos viņi abi jums vēlreiz parāda, lai patiešām varētu novērtēt, ko šis ierocis spēj paveikt. Zinu, ka vairums no mums labprātāk lieto lielāku šķēpu ar speciālajiem uzgaļiem, kurus Vimezs izgatavojis mamutu medībām, bet šim konkrētajam ierocim ir savas zināmas priekšrocības. Daži Lauvas apmetnes iemītnieki ir to izmēģinājuši. Ar to var aizmest pamatīgu piķi, bet tam nepieciešams treniņš tāpat kā pīķa mešanai ar roku. Vairums jau no bērna kājas uzauguši kopā ar pīķi, gan spēlējot dažādas spēles, gan medījot. Mūsu ļaudis ir pieraduši pie pīķu mešanas, bet, ja jūs redzētu, cik lieliski šis ierocis darbojas, esmu pārliecināts, ka daudzi gribētu to izmēģināt. Eila plāno to izmantot mamutu medībās, esmu pārliecināts, ka arī Jondalars to darīs, tāpēc daudzi mednieki varēs šo ieroci novērtēt. Esam runājuši par sacensību rīkošanu, bet līdz šim tas vēl nav izdevies. Kad atgriezīsimies no medībām, tad, manuprāt, vajadzētu ieplānot plaša mēroga sacensības ar dažnedažādām disciplīnām.

Vairums ļaužu piekrita Taluta ierosinājumam, tad vārdu ņēma Brīsija: - Manuprāt, lielās sacensības ir laba ideja, Talut. Man nekas nebūtu pretim kādas divas vai trīs dienas tās vērot. Mēs esam trenējušies nūjas mešanā. Daudzi no mūsu apmetnes jau ir iepraktizējušies ar vienu metienu notriekt vairākus bara putnus. Tagad man šķiet, ka pienācis īstais laiks, lai Mamuti noteiktu labāko medību dienu un nodarbotos ar šo zvēru izsaukšanu. Un, ja mums nav vairs, par ko citu runāt, tad es labprāt atgrieztos savā apmetnē.

Sapulcējušies ļaudis sāka jau izklīst, tad pēkšņi visu uzmanību piesaistīja Vinkaveks, kas iznāca klajumā, un viņam sekoja visa Mamuta apmetne, kā arī tā delegācija, kas bija runājusi par Eilas pieņemšanu savā apmetnē, un arī pēdējie no Lauvas apmetnes iemītniekiem - Nezija un Ridags. Delegācijas ļaudis sāka izplatīt jaunumus, ka Mamuta cilts vadonis, pats Mamuts, ir gatavs maksāt par Eilu jebkuru līgavas pūra maksu, ko Talija noteiks, par spīti tam, ka viņa jau ir apsolīta citam.

- Jūs zināt, ka viņš pieprasa tiesības nosaukt savu apmetni Mamuta pavarda vārdā tikai tāpēc, ka pats ir mamuts, - Jondalars dzirdēja, kā kāda sieviete stāsta savai blakusstāvētājai, - bet viņš nevar pretendēt ne uz kādu pavardu, kamēr nav savienojies ar kādu sievieti. Sieviete ir pavarda turētāja. Viņš grib Eilu vienkārši tāpēc, ka viņa ir Mamuta pavarda meita, lai dabūtu oficiālu nosaukumu savai tā sauktajai Mamuta apmetnei.

Jondalars netīšām gadījās blakus Ranekam, kad izdzirdēja kādu viņam stāstām šos jaunumus. Viņš pārsteigts atklāja, ka, ieraugot tumšādainā vīrieša sejas izteiksmi, viņu pārņem līdzjūtība. Jondalars apjauta, ka tieši viņš pats šobrīd vislabāk var saprast Raneka izjūtas. Bet Zelandoni vīrietis vismaz redzēja, ka tumšādainais vīrietis, kas bija pārliecinājis

Eilu dzīvot ar viņu kopā, patiešām viņu mīl. Bija pilnīgi skaidrs, ka Vinkaveks gribēja iegūt Eilu, lai īstenotu pats savus mērķus, un ne jau tāpēc, ka šo sievieti mīl.

Arī Eila dzirdēja daļu no šīm sarunām, kurās tika piesaukts viņas vārds. Viņai nepatika noklausīties svešas sarunas. Klanā viņa būtu varējusi novērst acis, lai nebūtu jānoklausās, bet, ja notika vārdiskas sarunas, viņa nevarēja aizspiest ausis.

Un tad pēkšņi iestājās klusums, viņa vairs neko nedzirdēja kā vienīgi dažu vecāku bērnu nievājošas piezīmes un vārdu "plakangalvis".

-    Paskatieties uz to dzīvnieku, saģērbts kā īsts cilvēks, - kāds vecāks puika iesaucās, norādīdams ar pirkstu uz Ridagu un iesmiedamies.

-     Viņi taču ģērbj zirgus, kāpēc tad ne plakangalvjus? - kāds cits smiedamies piebilda.

-    Viņa apgalvo, ka šis esot cilvēks. Viņi saka, ka šis saprotot visu, ko viņam saka un pat mākot runāt, - papildināja kāds cits jauneklis.

-    Kā tad, un, ja viņa piedabūs, ka arī vilks staigā uz pakaļkājām, tad droši vien arī to nosauks par cilvēku.

-     Varbūt labāk piesargieties tā runāt. Čalegs saka, ka plakangalvis var jums uzrīdīt vilku. Viņš stāstīja, ka plakangalvis esot vilkam licis viņam uzbrukt un viņš par to ziņošot Brāļu Padomei.

-    Nu, vai tad tas nepierāda to, ka viņš ir dzīvnieks? Ja var likt otram dzīvniekam kādam uzbrukt?

-     Mana māte saka, ka viņi nerīkojoties pareizi, vezdami dzīvniekus līdzi uz Vasaras sapulci.

-    Mans tēvocis saka, ka viņam neesot nekas iebilstams pret zirgiem, ari pret vilku ne, ja vien tie tiek turēti pa gabalu, bet, viņaprāt, viņiem vajadzētu aizliegt vest plakangalvi uz sapulcēm un ceremonijām, kas paredzētas cilvēkiem.

-     Hei, plakangalvi! Lasies prom no šejienes! Vācies atpakaļ uz savu baru pie citiem dzīvniekiem, kur tava īstā vieta!

Sākumā Eila jutās kā ar ūdeni aplieta, lai reaģētu uz tik atklāti nievājošiem komentāriem. Tad viņa redzēja, kā Ridags aizver acis un, galvu nodūris, uzsāk atpakaļceļu uz Kaķastes apmetni. Ar milzīgām dusmām Eila brāzās virsū jaunekļiem.

-     Kas jums kaiš? Kā jūs drīkstat nosaukt Ridagu par dzīvnieku? Vai esat pavisam akli? - Eila kliedza ar neveiksmīgi apslēptu niknumu. Vairāki ļaudis apstājās, lai pavērotu, kas te notiek. - Vai tad neredzat, ka viņš saprot katru vārdu, ko sakāt? Kā jūs varat būt tik cietsirdīgi? Vai jums nemaz nav kauna?

-    Kāpēc manam dēlam vajadzētu kaunēties? - iejaucās kāda sieviete, uzmetusies jaunekļiem par aizstāvi. - Tas plakangalvis ir dzīvnieks, un viņam nevajadzētu ļaut piedalīties ceremonijās, kur tiek godāta Māte.

Tagad jau apkārt bija sastājušies vēl vairāk ļaužu, to skaitā lielākais vairums Lauvas apmetnes iemītnieku. - Eila, nepievērs viņiem uzmanību, - Nezija deva padomu, cenzdamās atvēsināt jaunās sievietes dusmas.

-     Dzīvnieks! Kā jūs vispār uzdrīkstaties teikt, ka viņš ir dzīvnieks! Ridags ir tāds pats cilvēks kā jūs visi! - Eila kliedza, pievērsdamās sievietei.

-     Man nav jācieš tādi apvainojumi, - sieviete sacīja. - Neesmu nekāda plakangalvju sieviete.

-     Nē, neesi gan! Viņa būtu daudz cilvēcīgāka par tevi; viņa būtu daudz līdzjūtīgāka un saprotošāka.

-     Kā tad tu vari to visu zināt?

-    Neviens to nezina labāk par mani. Viņi mani pieņēma un uzaudzināja, kad biju pazaudējusi savu cilti un man neviena vairs nebija. Es būtu nomirusi, ja kāda klana sieviete nebūtu man izrādījusi līdzcietību, - Eila sacīja. - Es lepojos ar to, ka biju klana sieviete un arī māte.

-     Nē! Eila nevajag! - jaunā sieviete dzirdēja Jondalaru sakām, bet viņai jau bija vienalga.

-    Viņi ir cilvēki, tāpat kā Ridags ir cilvēks. Es to zinu, jo man pašai ir tāds dēls kā viņš.

-    Ak nē! - Jondalars sarāvās un izlauza ceļu cauri pūlim, lai nostātos blakus Eilai.

-    Vai viņa sacija, ka ari viņai ir tāds pats bērns? - kāds vīrietis jautāja. - Jauktu garu dēls?

-     Eila, diemžēl nu tu esi to pateikusi, - Jondalars klusām sacīja.

-    Viņa dzemdējusi pretīgu radījumu? Labāk ej prom no viņas. - Kāds vīrietis nostājās blakus sievietei, kas bija strīdējusies ar Eilu. - Ja viņa pievilina sev tādu garu, tas var ieperināties arī kādā citā sievietē.

-     Taisnība! Arī tu labāk ej no viņas nost, - ierunājās vēl kāds cits vīrietis, vedinot prom kādu grūtnieci, kas stāvēja viņam blakus. Arī citi ļaudis kāpās atpakaļ, viņu sejas izteiksme skaidri atspoguļoja riebumu un bailes.

-     Klans? - iejautājās kāds mūziķis. - Vai tad tie ritmi, kurus Eila spēlēja, nāca no klana? Tātad to viņa bija domājusi? Plakangalvjus?

Pavērusies visapkārt, jaunā sieviete uz bridi krita panikā un izjuta lielu vēlēšanos skriet prom no šiem ļaudīm, kas uz viņu skatījās ar tādu riebumu. Tad, aizvērusi acis un dziļi ievilkusi elpu, viņa izslēja zodu un ieņēma izaicinošu pozu. Kādas gan šiem ļaudīm tiesības uzskatīt, ka viņas dēls nav cilvēks? Ar acs kaktiņu viņa pamanīja, ka Jondalars stāv blakus, tieši aiz muguras, un jutās daudz pateicīgāka nekā spēja to vārdos izteikt.

Tad pēkšņi Eilai blakus nostājās vēl kāds vīrietis. Pagriezusies viņa uzsmaidīja Mamutam un arī Ranekam. Pēc tam blakus nostājās arī Nezija un Taluts, kā arī pārējie Lauvas apmetnes ļaudis, to skaitā Frabeks. Gandrīz vai visi kā viens - visa pārējā Lauvas apmetne - nostājās blakus Eilai.

-    Jums nav taisnība, - Mamuts sacīja pūlim tādā spēcīgā balsī, par kuru varēja pabrīnīties, ka tā nāk no tik veca vīra. - Plakangalvji nav dzīvnieki. Viņi ir cilvēki, tādi paši Mātes bērni kā jūs. Arī es kādu laiku esmu dzīvojis pie viņiem un kopā medījis. Viņu zāļu sieva izārstēja manu roku, un ar viņu palīdzību es atradu savu ceļu pie Mātes. Māte nemēdz sajaukt garus, dabā nepastāv ne zirga un brieža, ne ari vilka un lauvas krustojums. Klana ļaudis ir atšķirīgi, bet šī atšķirība ir ļoti niecīga. Neviens bērns - ne Ridags, ne ari Eilas dēls - nebūtu piedzimuši, ja arī viņi nebūtu cilvēki. Viņi nav nekādi pretīgi radījumi. Viņi ir parasti bērni.

-    Man vienalga, ko tu saki, vecais Mamut, - sacīja sieviete, kas gaidīja bērniņu. - Es negribu ne plakangalvju, ne arī jauktu garu bērnu. Ja jau viņai tāds ir piedzimis, tad tas gars varbūt lidinās tepat kaut kur apkārt.

-      Sieviete, Eila tevi neapdraud, - vecais pareģis atbildēja. - Gars, kas izvēlēts tavam bērnam, jau mīt tevī. Tagad vairs neko nevar mainīt. Tā nebija Eilas vaina, kas piešķīra viņas bērnam plakangalvja vīrieša garu, viņa šo garu nepiesaistīja pie sevis. Tā bija Mātes izvēle. Jums jāatceras, ka vīrieša gars nekad neatrodas tālu no paša vīrieša. Eila izauga klanā. Dzīvojot kopā ar viņiem, viņa kļuva par sievieti. Kad Muta nolēma apveltīt viņu ar bērnu, Viņa varēja izvēlēties garu tikai no tiem vīriešiem, kas atradās Eilai blakus, un tie visi bija klana vīri. Protams, viena no viņiem gars tika izvēlēts, lai ieietu Eilā, bet tagad taču jūs neredzat nevienu klana vīru sev blakus, vai ne?

-    Vecais Mamut, un ja nu šeit tuvumā būtu kāds plakangalvju vīrs? - kāda sieviete no pūļa iesaucās.

-     Uzskatu, ka viņiem jāatrodas ļoti tuvu vai pat jādzīvo pie viena pavarda, lai viņu gars tiktu izvēlēts. Klana ļaudis ir cilvēki, bet pastāv atšķirības. Māte uzskata, ka dzīvot ir labāk nekā vispār nedzīvot, tieši tāpēc Eila tika apveltīta ar bērnu, kad viņa to gribēja, nav viegli tos divus garus savienot kopā. Ja visapkārt būtu bijuši tik daudz Mamutu cilts vīru, tad būtu izvēlēts kāds no šo vīru gariem.

-    Tu jau tikai tā runā, vecais vīrs, - iesaucās kāda cits balss. - Neesmu pārliecināts, ka tā ir taisnība. Turēšu savu sievieti no viņas pa gabalu.

-     Nav nekāds brīnums, ka viņa tā saprotas ar dzīvniekiem, ar tādiem šī kopā izaugusi! - Pagriezusies Eila ieraudzīja, ka šos vārdus teica Čalegs.

-    Vai tas nozīmē, ka viņu maģija ir spēcīgāka par mūsējo? - Frabeks iesaistījās sarunā. Pūlī varēja saklausīt neapmierinātu kāju šļūkāšanu.

-     Esmu dzirdējis Eilu sakām, ka tā nav nekāda maģija. Viņa saka, ka jebkurš spētu saprasties ar dzīvniekiem. - Frabeks atpazina Čalega apmetnes mamuta balsi.

-     Tad kāpēc to līdz šim vēl neviens nav izdarījis? - Frabeks jautāja. - Tu esi mamuts. Ja jau ikviens var to izdarīt, tad paskatīsimies, kā tu nosēdēsi zirgam mugurā. Kāpēc tu nekontrolē vilka uzvedību? Esmu redzējis, kā Eila ar svilpošanu liek putniem nolaisties no debesīm.

-     Frabek, kāpēc tu nostājies viņas pusē, pret savu ģimeni un apmetni? - Čalegs interesējās.

-    Kura apmetne tad ir manējā? Vai tā, kas mani padzina, vai ari tā, kas pieņēma? Mans pavards ir Dzērves pavards, un mana apmetne ir Lauvas apmetne. Eila dzīvoja kopā ar mums visu ziemu. Eila palīdzēja dzemdībās, kad nāca pasaulē Bektija, un mana meitiņa nav piedzimusi ar jauktu garu. Ja nebūtu Eilas, mana pavarda meita nemaz nebūtu ieraudzījusi šīssaules gaismu.

Jondalars klausījās Frabekā, un viņam kaklā bija iestrēdzis kamols. Par spīti tam, ko viņš sacīja, šim vīrietim patiešām bija vajadzīga liela drosme, lai nostātos pretim savam brālēnam un saviem radiniekiem - savai dzimtajai apmetnei. Jondalars tik tikko spēja noticēt, ka šis ir tas pats vīrietis, kas reiz bija bijis nelabojams nemiera cēlējs. Sākumā viņš tik ātri bija nosodījis Frabeku, bet kurš gan bija tas, kas bija nostājies pret Eilu? Kurš bija tas, kas baidījās, ko teiks ļaudis, ja viņa pieminēs savu izcelšanos? Kurš bija tas, kas baidījās, ka paša ģimene un apmetne viņu atgrūdis, ja viņš nostāsies Eilas pusē? Frabeks bija pierādījis viņam, kāds viņš ir gļēvulis. To bija izdarījuši Frabeks un Eila.

Kad Jondalars redzēja, kā Eila atbrīvojas no bailēm, izslien zodu, lai stātos visiem pretim, viņš sprata, ka nekad mūžā ne par vienu citu nav izjutis tādu lepnumu kā par šo sievieti. Visa Lauvas apmetne nostājusies Eilas pusē, viņš tik tikko spēja noticēt pats savām acīm. Tie, kas tevi aizstāv, ir tie, kas tevi mīl. Ar lepnumu un prieku domādams par Eilu un Lauvas apmetni, Zelandoni vīrs aizmirsa, ka viņš bija pats pirmais, kurš nostājās Eilai blakus.

34

Lauvas apmetne atgriezās savā vasaras Kaķastes nometnē, lai apspriestu izveidojušos krīzes situāciju. Sākotnējais ierosinājums nekavējoties doties prom tika ātri noraidīts. Galu galā ari viņi taču piederēja pie Mamutu cilts, un pašreiz notika šīs visas cilts Vasaras sapulce. Talija bija iegriezusies pie Latijas, lai ari meitene būtu lietas kursā par notikušo un sagatavotos nelaipniem komentāriem, kas varētu būt adresēti viņai pašai, Eilai vai visai Lauvas apmetnei kopumā. Meitenei tika uzdots jautājums, vai viņa nevēlas atlikt rituālu - ieiešanu sievietes kārtā. Latija dedzīgi aizstāvēja Eilu un nolēma, ka uz ceremoniju un rituālu atgriezīsies īpašajā meiteņu apmetnē un lai tikai kāds pamēģina teikt ko sliktu par Eilu vai Lauvas apmetni.

Tad Talija jautāja Eilai, kāpēc viņa agrāk nebija savu dēlu pieminējusi. Jaunā sieviete paskaidroja, ka nebija gribējusi par viņu runāt, jo šis jautājums viņai vēl joprojām esot loti sāpīgs, bet Nezija visiem pateica, ka viņa jau to zinājusi kopš paša sākuma. Lai gan Lauvas apmetnes vadone vēlējās, kaut būtu to zinājusi agrāk, un brīnījās, kāpēc viņai to nepateica, taču viņa Eilu nevainoja. Viņa apsvēra, vai tad, ja būtu šo faktu zinājusi, būtu par jauno sievieti domājusi citādi, un atzina, ka tādā gadījumā, iespējams, nebūtu viņai piešķīrusi tik augstu potenciālo vērtību vai stāvokli. Tad viņa sāka apšaubīt pati savu viedokli. Kāpēc tam būtu jārada kādas atšķirības? Vai tāpēc Eila ir kļuvusi citāda?

Ridags jutās ļoti nomākts un bēdīgs, un nekas, ko Nezija sacīja vai darīja, nepalīdzēja. Puika neēda, negāja laukā no telts, nesarunājās, vienīgi atbildēja uz konkrēti uzdotu jautājumu. Ridags tikai sēdēja, apskāvis Vilku. Nezija bija pateicīga dzīvniekam par tā pacietību. Eila nolēma paskatīties, vai nespēs kaut kā palīdzēt. Jaunā sieviete atrada puiku kādā tumšā stūri sēžam kopā ar Vilku uz paša guļamādām. Viņai tuvojoties, Vilks pacēla galvu un sita asti pret zemi.

- Ridag, vai tev nav iebildumu, ja pasēdēšu kopā ar tevi? - Eila jautāja.

Zēns piekrizdams pamāja. Apsēdusies blakus, runājot ar vārdiem, jaunā dziedniece apvaicājās, kā viņš jūtas, bet ari automātiski rādīja zīmes, līdz aptvēra, ka, iespējams, ir pārāk tumšs, lai redzētu tās. Tad jaunā sieviete pēkšņi saprata, kādas ir valodas priekšrocības. Nebija taisnība, ka ar žestiem un zīmēm nevarēja izteikties tikpat labi kā ar vārdiem, tikai runājot nebija jāaprobežojas vienīgi ar to, ko redzi.

Tā bija tā pati atšķirība kā medījot - grūst pīķi pēc klana metodes vai mest to tā, kā to dara Citi. Lai sagādātu mājās gaļu, abi paņēmieni bija labi, bet vienam bija lielākas iespējas un attālums nekā otram. Eila bija redzējusi, cik noderīgi var būt zīmes un žesti, kurus visi nesaprata, īpaši slepenās un privātās sarunās, bet visā visumā daudz lielāka priekšrocība bija runāt ar vārdiem, kurus varēja dzirdēt un saprast. Runājot ar vārdiem, varēja sazināties ar cilvēku, kas atradās aiz kāda nožogojuma vai citā telpā, vai pat uzkliegt pa gabalu, vai sarunāties ar lielu ļaužu pūli. Varēja runāt arī tādā gadījumā, ja kāds bija uzgriezis muguru vai turēja kaut ko rokās, tas atbrīvoja rokas citiem mērķiem, varēja ari klusām sarunāties tumsā.

Kādu laiku Eila klusēdama sēdēja kopā ar puiku, neuzdodot nekādus jautājumus, tikai piedāvādama tuvības izjūtu. Pēc kāda brīža viņa sāka ar puiku sarunāties, stāstīja Ridagam par tiem laikiem, kad bija dzīvojusi klanā.

-    Savā ziņā šī Vasaras sapulce man atgādina klanu kopā sanākšanu, - Eila iesāka. - Šeit, kaut arī izskatos tāda pati kā visi pārējie, es jūtos citādi. Tur es biju atšķirīga… garāka par jebkuru vīru… biju liela, neglīta sieviete. Kad pirmoreiz tur ieradāmies, jutos šausmīgi. Pārējie klani gandrīz vai neļāva Bruņa klanam palikt uz Sapulci, jo viņi bija paņēmuši līdzi mani. Viņi sacīja, ka es nepiederot pie klana, bet Krebs uzstāja, ka piederot gan. Viņš bija mogurs, un neviens neuzdrīkstējās runāt viņam pretim. Bija labi, ka toreiz Durks vēl bija tikai zīdainis. Ieraudzījuši manu dēlu, visi uz viņu skatījās un domāja, ka viņš ir kropls. Tu jau zini, kāda tad ir sajūta. Bet Durks nebija kropls. Viņš bija vienkārši jauktenis - jaukto garu bērns, tāpat kā tu, lai ari tu vairāk līdzinies Urai. Viņas māte piederēja pie klana.

-     To jau tu teici. Ura savienosies ar Durku? - Ridags jautāja, pagriezdamies pret pavarda gaismu, lai viņa žesti būtu redzami. Par spīti savam noskaņojumam, puika bija ieintriģēts.

-    Jā. Viņas māte atnāca pie manis, un viss tika sarunāts. Viņa bija tik atvieglota, kad uzzināja, ka ir vēl viens tāds pats bērns kā viņas meita - tikai puika. Viņa tik ļoti baidījās, ka Ura nekad sev neatradīs vīrieti. Godīgi runājot, es par to daudz nedomāju. Biju pateicīga par to, ka Durks tika pieņemts klanā.

-     Durks dzīvo klanā? Viņš ir jauktenis, bet dzīvo klanā? - puika rādīja ar zīmēm.

-Jā, Brūns viņu pieņēma, Krebs iedeva viņam vārdu. Pat Brouds nevar viņam vairs neko atņemt. Un visi klana ļaudis viņu mīl, izņemot Broudu, pat Oga, Brouda sieviete. Kad zaudēju pienu, viņa Durku zīdīja kopā ar savu dēlu Grevu. Viņi uzauga kopā kā brāļi un ir labi draugi. Vecais Grods uztaisīja Durkam mazu pīķi, tieši piemērotu viņa augumam. - To atcerēdamās, Eila pasmaidīja. - Tomēr visvairāk Durku mīl Uba. Uba ir mana māsa, tāpat kā tev - Ragija. Tagad viņa ir Durka māte. Kad Brouds lika man aiziet, atstāju Durku Ubai. Viņš varbūt izskatās nedaudz citāds, bet jā, Durks dzīvo klanā!

-    Man šeit galīgi nepatīk, - Ridags žestikulēja ar kaislīgām dusmām. - Kaut es būtu Durka vietā un varētu dzīvot klanā.

Ridaga komentārs Eilu izbiedēja. Pat pēc tam, kad viņi vēl turpināja runāties un jaunajai sievietei izdevās puiku pārliecināt kaut ko ieēst un likties gulēt, šis teikums joprojām palika viņai prātā.

Raneks visu vakaru vēroja Eilu. Tumšādainais vīrietis pamanīja, kā viņa, kaut ko darīdama, apstājas pusceļā, piemēram, ceļot kumosu pie mutes, bet acis ar neko neredzošu skatienu klīst kaut kur tālumā vai ari pierē no lielas koncentrēšanās ievelkas dziļa domu rieva. Raneks zināja, ka jaunās sievietes prātu grūtsirdīgi nospiež kādas domas; viņš tik ļoti vēlējās viņu mierināt un dalīties smagajās pārdomās.

Tajā naktī visi Kaķastes iemītnieki palika savā apmetnē, un telts bija pārpildīta. Raneks pagaidīja, kad Eila beidzot ieslīdēs savās kažokādas cisās, un ātri devās ari pats uz savējām.

-     Eila, vai nenāksi šonakt pie manis gultā? - Raneks tuvumā vēroja jaunās sievietes acis un dziļo grumbu pierē. - Es nedomāju dalīšanos Baudas veltē, - tumšādainais vīrietis ātri piebilda, - ja vien pati to nevēlies. Zinu, ka šī tev ir bijusi smaga diena…

-     Manuprāt, Lauvas apmetnei tā ir bijusi vēl smagāka, - Eila sacīja.

-     Nedomāju, ka visai apmetnei tā bijusi grūtāka, bet tam nav nozīmes. Eila, es vienkārši gribu tev ko sniegt. Manas kažokādas tevi sasildīs, mana mīlestība tevi nomierinās. Šonakt gribu būt tev blakus.

Piekrītoši pamājusi, Eila ieslīdēja Raneka cisās viņam blakus, bet nespēja aizmigt, pat nespēja mierīgi atpūsties, un Raneks to juta.

-     Eila, kas tevi uztrauc? Vai nevēlies par to parunāt? - viņš jautāja.

-    Es domāju par Ridagu, savu dēlu, bet nezinu, vai drīkstu par viņu runāt. Man vienkārši vajag par to padomāt.

-     Tu labāk gulētu pati savā gultā, vai ne? - viņš beidzot noprata.

-    Ranek, zinu, ka tu vēlies man palīdzēt, un tas jau pats par sevi runā vairāk, nekā varu pasacīt. Nespēju tev izteikt, cik daudz man nozīmē tas, ka nostājies man blakus. Esmu pateicīga arī visai Lauvas apmetnei. Visi pret mani bijuši tik labi un brīnišķīgi, pat pārāk lieliski. Esmu tik daudz no viņiem mācījusies un tik ļoti lepojos, ka piederu pie Mamutu cilts un varu teikt: viņi ir mana cilts. Domāju, ka visi Citi - tie, kurus mēdzu saukt par Citiem, - ir tādi paši kā Lauvas apmetne, bet tagad zinu, ka tā nav taisnība. Tāpat kā klanā, vairums cilvēku ir labi, bet ne visi, un pat labie ļaudis nav labi pilnīgi visā. Man bija dažas domas… es kaut ko plānoju… bet tagad man par to jāpadomā.

-     Un labāk tu vari padomāt pati savā gultā, nevis saspiedusies šeit cieši kopā ar mani. Ej vien, Eila, uz savu guļvietu, tu, vienalga, būsi man blakus, - Raneks sacīja.

Tumšādainais vīrietis nebija vienīgais, kas vēroja Eilu, un, kad Jondalars ieraudzīja, ka Eila izkāpj no Raneka cisām un dodas pati uz savējām, viņu pārņēma dīvains izjūtu kokteilis. Zelandoni vīrietis jutās atvieglots, ka viņam nebūs jāgriež zobi, klausoties, kā Eila un Raneks dalās Baudas veltē, bet viņš izjuta pēkšņu žēlumu pret Raneku. Ja viņš būtu bijis tumšādainā kaula rīku meistara vietā, tad būtu gribējis turēt Eilu cieši apskautu un mierināt viņu, censtos uzņemties daļu mīļotās sievietes sāpju nastas. Viņam būtu sāpējis, ja Eila būtu pametusi viņu un devusies gulēt viena.

Kad Raneks aizmiga un apmetnē iestājās dziļš klusums, Eila klusām piecēlās, uzvilka vieglu jaku, lai drēgnumā nenosaltu, un devās laukā tumšajā, zvaigžņotajā naktī. Tajā pašā mirklī arī Vilks atradās viņai blakus. Abi devās uz zirgu nojumi, kur viņus apsveica Skrējēja zviedziens un Vīnijas maigā sasveicināšanās - bubināšana. Pēc glāstiem, pakasīšanas un klusiem vārdiem Eila apskāva ķēvītes kaklu un piespiedās viņai klāt.

Cik gan daudz reižu gaišbrūnā ķēve bija pildījusi draudzenes lomu, kad viņai tāda bija nepieciešama! Jaunā sieviete pasmaidīja. Ko gan klans domātu par viņas draugiem? Diviem zirgiem un vilku! Eila bija pateicīga par dzīvnieku klātbūtni un sabiedrību, bet viņā iekšā joprojām valdīja tukšuma izjūta. Pietrūka kāda cilvēka, kuru viņa gribēja visvairāk par visu. Tomēr viņš bija atradies blakus, pat pirms visa Lauvas apmetne nostājās viņai līdzās. Jaunā sieviete nezināja, no kurienes Jondalars bija nācis. Viņš uzradās pēkšņi, nostājās blakus, pretim visam pūlim. Nostājās pretim bara riebumam un nicinājumam. Tas bija bijis briesmīgi, vēl sliktāk nekā klanu Sapulcē. Runa nebija tikai par to, ka viņa bija citāda. Ļaudis no viņas baidījās un ienīda. Tieši to Jondalars bija centies viņai visu laiku pateikt. Bet pat tad, ja viņa to būtu zinājusi, nekas nebūtu bijis citādi. Viņa nevarēja pieļaut, ka tiek nozākāts Ridags vai apmelots viņas dēls.

No telts atveres Eilu vēroja vēl viens acu pāris. Arī Jondalars nevarēja aizmigt. Viņš bija redzējis, kā jaunā sieviete pieceļas, un klusām bija viņai sekojis. Cik gan daudz reižu viņš bija redzējis, ka viņa tā stāv, piespiedusies pie Vīnijas! Vīrietis priecājās, ka viņai bija dzīvnieki, pie kuriem piekļauties, bet viņš ilgojās atrasties Vīnijas vietā. Bija jau par vēlu. Eila viņu negribēja, un viņš nespēja jauno sievieti par to vainot. Ar pēkšņu prāta apskaidrību cauri emociju mudžeklim Zelandoni vīrietis ar pilnīgi citām acīm palūkojās uz savu uzvedību un aptvēra, ka tikai viņš pats ir pie visa vainīgs. Jau no paša sākuma viņš nebija uzvedies "taisnīgi" un ļāvis Eilai pašai izdarīt izvēli. Sīkumainas greizsirdības dēļ viņš bija novērsies no savas mīļotās. Viņš jutās sāpināts un gribēja, lai arī viņai sāp.

Pats sev viņš sacīja: "Jondalar, atzīsti, ka bija vēl kas vairāk. Tu biji sāpināts, bet tu taču zināji, kā Eila bija audzināta. Viņa pat nesaprata tavu greizsirdību. Kad tajā naktī viņa aizgāja uz Raneka gultu, viņa bija vienīgi "paklausīga klana sieviete". Klana audzināšana bija tā īstā problēma. Tu pats par to kaunējies. Tu kaunējies viņu mīlēt, baidījies no tā, ka tev būs jāpiedzīvo tas, ko Eilai nācās šodien piedzīvot. Tu nebiji pārliecināts, vai spēsi viņu aizstāvēt. Nav svarīgi, cik ļoti tu viņu mīli, tu pats baidījies, ka ari tu vari nostāties pret viņu. Eilu mīlēt nav kauns, jākaunas ir par tavu gļēvulību. Un tagad jau ir par vēlu. Tu viņai neesi vairs vajadzīgs. Viņa pati mācēja sevi aizstāvēt, un arī visa Lauvas apmetne nostājās Eilas pusē. Tu viņai vispār neesi vajadzīgs, un tu neesi viņu pelnījis."

Beidzot drēgnums piespieda jauno sievieti atgriezties teltī. Iegājusi iekšā, viņa paskatījās uz Jondalara guļvietas pusi. Viņš bija pagriezies uz sāniem un gulēja pret viņu ar muguru. Ielīdusi savās cisās, Eila izjuta lielu smagumu: aizmiguša cilvēka roka pasniedzās uz viņas pusi. Viņa zināja, ka Raneks viņu patiešām mīl. Un savā ziņā arī viņa mīlēja šo tumšādaino vīrieti. Mierīgi gulēdama, viņa klausījās Raneka vienmērīgajā elpā. Pēc brīža viņš pagriezās uz otriem sāniem un roka bija pazudusi.

Eila centās aizmigt, bet nespēja tikt vaļā no uzmācīgajām domām. Viņa bija gribējusi iet pēc Durka un atvest dēlu uz Lauvas apmetni, lai abi varētu dzivot kopā. Tagad jau viņa sāka šaubīties, vai tas dēlam būtu tas labākais. Vai Durks būtu laimīgāks šeit kopā ar māti, nekā dzīvojot klanā? Vai viņš spētu būt laimīgs, atrodoties kopā ar cilvēkiem, kas viņu ienīst, kas sauktu viņu par plakangalvi vai vēl sliktāk - par pretīgu izdzimteni? Klanā Durku pazina un mīlēja - viņš bija viens no viņiem. Iespējams, ka Brouds viņu ienīda, bet pat klanu Sapulcē Durkam būtu draugi. Viņas dēlu pieņēma, viņam atļautu piedalīties sacensībās un ceremonijās. "Interesanti - vai Durkam ir klana atmiņas?" Eila prātoja.

Ja viņai neļautu aizvest dēlu, vai viņa spētu atgriezties klanā un dzīvot tur? Tagad, kad viņa bija atradusi sev līdzīgos cilvēkus, vai viņa spētu atkal pieņemt klana likumus un dzīvot saskaņā ar tiem? Viņi nemūžam neļautu turēt dzīvniekus. Vai viņa spētu atteikties no Vīnijas, Skrējēja un Vilka un būt vienīgi Durka māte? Vai Durkam vajadzīga māte? Kad Eila aizgāja, viņš vēl bija bērns, bet tagad viņš jau ir pieaudzis. Tagad jau Brūns droši vien māca viņam medīt.

Durks jau droši vien nomedījis savu pirmo nelielo medījumu un pārnesis to mājās, lai parādītu Ubai. Eila pie sevis pasmaidīja par iztēloto ainu, kas parādījās viņas acu priekšā. Uba viņu paslavēs un augstu novērtēs, teiks, ka viņš ir drosmīgs un spēcīgs mednieks.

Eila pēkšņi aptvēra: "Durkam taču ir māte! Uba ir viņa māte. Uba ir Durku uzaudzinājusi, rūpējusies par viņu, dziedējusi viņa mazās brūces un pušumus. Kā gan es varu Ubai viņu atņemt? Kas rūpēsies par viņu, kad šī sieviete novecos? Pat toreiz, kad Durks vēl bija zīdainis, citas klana sievietes bija vairāk viņam mātes nekā es, īpaši jau pēc tam, kad zaudēju pienu.

Kā gan varu doties atpakaļ un aizvest dēlu prom? Es taču esmu nolādēta. Klanam esmu mirusi! Ja Durks mani ieraudzīs, es viņu un ari pārējos vienīgi nobiedēšu. Pat tad, ja man nebūtu uzlikts nāves lāsts, vai dēls priecātos mani redzēt? Vai viņš vispār mani atcerētos?

Kad aizgāju no klana, Durks vēl bija pavisam mazs. Tagad jau viņš būs pabijis klanu Sapulcē un saticis Uru. Viņš vēl ir jauns, bet droši vien jau domā par to laiku, kad abi sāks dzīvot kopā kā vīrs un sieva." Viņa turpināja risināt domu pavedienu: "Durks plāno nodibināt pats savu pavardu tieši tāpat kā es. Pat tad, ja spēšu viņu pārliecināt, ka neesmu gars, Durkam būs jāņem līdzi Ura, un Ura šeit jutīsies nožēlojami un nelaimīga. Viņai jau būs grūti pamest savu klanu un dzīvot kopā ar Durku viņa klanā, bet pārcelties uz citu pasauli, kur viss ir citāds, būs vēl grūtāk. īpaši jau uz tādu pasauli, kur viņu ienīst un nesaprot. Kā būtu, ja es dotos atpakaļ uz ieleju? Un atvestu Durku un Uru dzīvot pie manis ielejā? Bet Durkam ir vajadzīga sabiedrība… arī man pašai tā vajadzīga. Es negribu dzīvot viena pati, kāpēc gan lai Durks gribētu dzīvot kopā ar mani ielejas vientulībā?

Es visu laiku esmu domājusi tikai par sevi, nevis par Durku. Viņam nemaz nebūtu labāk nākt dzīvot uz šejieni. Viņš šeit nebūtu laimīgs. Laimīga būtu vienīgi es pati. Bet es vairs neesmu Durka māte. Viņa māte ir Uba. Es viņam neesmu nekas, tikai atmiņa par māti, kas mirusi, un varbūt tā ari ir labāk. Dēla pasaule ir klans, un, vai tas kādam patīk vai ne, šī ir mana pasaule. Es nevaru doties atpakaļ uz klanu; Durks nevar nākt dzīvot šeit. Pasaulē nav tādas vietas, kur es un mans dēls varētu dzīvot kopā un būt laimīgi."

Nākamajā rītā Eila pamodās agri. Pat pēc tam, kad viņa beidzot aizmiga, jaunā sieviete nespēja labi izgulēties. Viņa bieži modās augšā no sapņiem par trīcošu zemi, grūstošām alām un jutās nomākta un nemierīga. Viņa palīdzēja Nezijai uzvārīt ūdeni zupai, sasmalcināja graudus rīta maltītei un priecājās par iespēju parunāties ar vecāko sievieti.

-     Nezij, es jūtos briesmīgi sakarā ar visām tām nepatikšanām, kuras izraisīju. Manis dēļ tagad visi vairīsies no Lauvas apmetnes, - Eila uzsāka sarunu.

-     Pat nedomā tā runāt. Eila, tā nav tava vaina. Mums tika dota izvēle, un mēs paši to pieņēmām. Tu tikai aizstāvēji Ridagu, un arī viņš ir Lauvas apmetnes piederīgais, vismaz mums.

-     Visas šīs nepatikšanas ir likušas man kaut ko saprast, - Eila turpināja. - Kopš brīža, kad pametu klanu, allaž esmu domājusi, ka kādu dienu došos atpakaļ pēc sava dēla. Tagad esmu sapratusi, ka nekad to nespēšu izdarīt. Nevaru viņu vest uz šejieni un pati nevaru atgriezties klanā. Bet apziņa, ka es nekad vairs viņu neredzēšu, liek man justies tā, it kā atkal un atkal viņu zaudētu. Kaut es spētu izraudāties, sērot un bēdāties par savu dēlu, bet tagad vienkārši jūtos pavisam iztukšota.

Nezija šķiroja vakar salasītās svaigās ogas un izlasīja ārā kātiņus. Viņa pārtrauca rosīties un nosvērti paskatījās jaunajā sievietē. - Visiem dzīvē nākas piedzīvot vilšanos. Visi zaudē savus mīļos. Dažas ir patiešām lielas traģēdijas. Tu zaudēji savu cilti, kad biji vēl pavisam maza. Tā bija traģēdija, bet tu tur neko nevarēji darīt. Ļaunākais ir tas, ka tu par to vaino pati sevi. Vimezs katru sava mūža nodzīvoto dienu vaino sevi mīļotās sievietes nāvē. Manuprāt, jondalars sevi vaino brāļa nāvē. Tu esi zaudējusi dēlu. Mātei ir ļoti smagi zaudēt bērnu, bet tev tomēr kaut kas ir. Tu zini, ka tavs dēls droši vien vēl ir dzīvs. Ridags zaudēja savu māti… un es kādu dienu zaudēšu viņu pašu.

Pēc brokastīm Eila izgāja laukā. Daudzi cilvēki bija sastājušies pie Kaķastes apmetnes. Jaunā sieviete pavērās uz Vasaras sapulces centrālo vietu un tad paskatījās uz Lapegles apmetni - tikko uzcelto Mamuta apmetnes vasaras nometni. Eila bija pārsteigta, ka no turienes viņā noskatās Avārijā. Viņa nodomāja: "Interesanti - kā viņi šodien jūtas, ka uzcēluši savu apmetni tik tuvu Lauvas apmetnei?"

Avārijā devās uz telti, kuru viņas brālis bija nosaucis par Mamuta pavardu, paskrāpējās pie ādas nojumes un, nesagaidījusi uzaicinājumu, devās iekšā. Vinkaveks bija izklājis savas guļamādas pa pusi telts grīdas. Pašā vidū atradās atzveltne - bagātīgi izrotāta zvērāda bija pārvilkta pāri mamuta kaulu rāmim un sasieta kopā ar jēlādas siksniņām. Vinkaveks sēdēja guļamādās, atbalstījies pret atzveltni.

-     Domas dalās, - Avārijā iesāka bez jebkāda ievada.

-    Varu to iztēloties, - Vinkaveks atbildēja. - Lauvas apmetne smagi strādāja, lai mums palīdzētu pabeigt mītni. Kad viņi aizgāja, visi bija pret viņiem draudzīgi noskaņoti. Un Eila ar saviem zirgiem un vilku bija vienkārši satriecoša - un nedaudz bijību iedvesoša. Bet tagad, ja tic seniem stāstiem un tradīcijām, Lauvas apmetne dod pajumti derdzīgam radījumam - sievietei ar neapvaldītu ļaunumu, kas pie sevis pievilina dzīvnieku, plakangalvju, garus, tāpat kā uguns naktī pievilina naktstauriņus un izplata tos starp citām sievietēm. Avarij, ko tu par to visu domā?

-    Vinkavek, es patiešām nezinu. Man patīk Eila, un viņa man neizskatās pēc ļauna cilvēka. Ari puika neizskatās pēc dzīvnieka. Viņš vienkārši ir ļoti vārgs un nemāk runāt, bet ticu, ka viņš saprot, ko pārējie runā. Varbūt viņš ir cilvēks, un varbūt ari pārējie plakangalvji ir cilvēki? Varbūt vecajam Mamutam ir taisnība? Kad Māte aplaimoja Eilu ar bērnu, Viņa izvēlējās tā vīrieša garu, kas tobrīd atradās viņai tuvumā. Tomēr nezināju, ka Eila un vecais vīrs reiz dzīvojuši pie plakangalvjiem.

-    Vecais vīrs ir nodzīvojis tik garu mūžu, viņš jau ir aizmirsis daudz vairāk, nekā krietns jaunekļu bariņš jelkad iemācījušies, un vecajam burvim bieži vien izrādās taisnība. Avarij, man par to visu ir savs viedoklis. Nedomāju, ka tam būs ilgstošas un sliktas sekas. Eilā ir kaut kas tāds, kas liek man domāt, ka Māte par viņu rūpējas. Manuprāt, pēc visas šīs jezgas viņa izrādīsies uzvarētāja, kļūs vēl spēcīgāka nekā līdz šim. Iesim parunāt ar mūsu ļaudīm, lai uzzinātu, ko Mamuta apmetne domā par nostāšanos Lauvas apmetnes pusē.

-     Kur ir Talija? - Fralija apjautājās, skatīdamās visapkārt teltī.

-    Viņas ar Latiju devās atpakaļ uz Jauno meiteņu apmetni, - Nezija atbildēja. - Kāpēc tu viņu meklē?

-     Vai atceries to apmetni, kas ieradās piedāvāt pieņemt pie sevis Eilu tieši pirms Mamuta apmetnes ierašanās?

Eila jautājoši pavērās Fralijā.

-    Jā, - Nezija sacīja. - Tā bija tā delegācija, par kuru Talija domāja, ka viņiem nav nekā diža, ko piedāvāt.

-    Viņi atkal ir atnākuši, stāv tur laukā un jautā pēc Talijas.

-     Aiziešu apjautāties, kas viņiem vajadzīgs, - Nezija pieņēma lēmumu.

Eila palika teltī, negribēdama viņus satikt, ja tas netika pieprasīts. Pēc neilga laika Nezija atgriezās.

-    Eila, viņi vēl joprojām vēlas tevi pieņemt pie sevis, - sieviete paziņoja. - 1ās apmetnes vadonei ir četri dēli. Viņi visi vēlas tevi par savu māsu. Viņa saka: ja jau tev esot viens dēls, tas pierādot, ka tev vēl varot būt bērni. Viņi ir palielinājuši savu piedāvājumu. Varbūt tev vajadzētu iziet laukā un Mātes vārdā ar viņiem apsveicināties?

Talija un Latija, cieši blakus, mērķtiecīgiem soļiem gāja cauri nometnei, skatīdamās taisni uz priekšu, ignorēdamas ziņkārīgos cilvēkus, kam pagāja garām.

-    Talij! Latij! Uzgaidiet brītiņu! - iesaucās Brīsija, steigdamās viņām pakaļ. - Mēs tikko grasījāmies sūtīt pie jums ziņnesi, Talij. Mēs vēlētos jūs šovakar ielūgt uz kopēju maltīti Vītolu apmetnē.

-    Paldies, Brīsij! Es augsti vērtēju tavu ielūgumu. Protams, mēs aiziesim. Man taču vajadzēja zināt, ka varu uz tevi paļauties.

-    Talij, mēs jau labu laiku esam draudzenes. Dažkārt senajām leģendām tic tikai tāpēc, ka tās ir senas. Man izskatās, ka ar Fralijas bērniņu viss ir kārtībā.

-    Turklāt viņa piedzima par agru. Ja nebūtu bijis Eilas, Bektija nebūtu izdzīvojusi, - Latija ātri piebilda, aizstāvēdama savu draudzeni.

-    Tomēr man ir ļoti interesanti, no kurienes viņa ieradusies. Visi domāja, ka Eila ieradusies kopā ar Jondalaru. Viņi abi ir slaidi un blondi, bet es zinu labāk. Atceros, kā mēs izvilkām viņu un brāli no Berana jūras muklāja. Eilas toreiz nebija kopā ar brāļiem, un es zinu, ka viņas akcents nemaz nelīdzinās ne Mamutu cilts, ne Sungaji cilts izrunai. Bet es joprojām nespēju aptvert, kā viņa kontrolē zirgus un vilku.

Talija jutas daudz labāk, kad viņas turpināja ceļu uz ieplakas centru un Vilka apmetnes būdām.

-    Cik daudz tagad sanāk? - Tarnegs jautāja Barzekam, kad vēl viena delegācija bija atstājusi viņu apmetni.

-    Gandrīz vai puse no visām apmetnēm ir izdarījušas samierināšanās žestus, - Barzeks paskaidroja. - Varu iedomāties vēl pāris, kuras ari varbūt varētu mums pievienoties.

-     Bet vēl paliek apmēram puse no visām apmetnēm, - Taluts bilda. - Un dažas no tām diezgan spēcīgi nostājas pret mums. Dažas pat uzskata, ka mums vajadzētu doties prom, - Tarnegs sacīja.

-     Bet arī viņi pieder pie Mamutu cilts, katrā saimē ir sava melnā avs, - Nezija izteica savas domas.

-    Man nepatīk šī šķelšanās, - Taluts atzinās. - Abās pusēs ir iesaistīti pārāk daudz labu ļaužu. Kaut es varētu izdomāt, kā visu atkal vērst par labu!

-     Arī Eila jūtas briesmīgi. Viņa radot vienīgi problēmas Lauvas apmetnei. Vai redzējāt viņas sejas izteiksmi, kad tie jaunekļi, kas bija kāvušies, nosauca viņu par "zvēru sievu"?

-     Vai tu domā tos, kurus mēs pieķērām pie up…? - Danugs nepabeidza jautājumu, kad Tarnegs viņu ātri pārtrauca.

-    Viņš domāja to brāli un māsu, kurus Eila un Dīgija pieķēra vienu otru iekaustām. - Tarnegs nodomāja: "Danugam vajadzētu būt piesardzīgākam. Viņš jau gandrīz izpļāpājās par tiem puišiem, kas kāvās."

-    Nekad neesmu redzējis Ridagu tik drūmu, - Nezija turpināja. - Ar katru gadu viņam Vasaras sapulces kļūst arvien grūtākas. Viņam nepatīk tas, kā cilvēki pret viņu izturas, bet šogad ir vēl ļaunāk… tas varbūt arī tāpēc, ka tagad viņš Lauvas apmetnē jūtas daudz labāk. Diemžēl tas viss viņam nenāk par labu, bet nezinu, ko tur varētu darīt. Pat Eila uztraucas, un tas mani vēl vairāk biedē.

-     Kur tagad ir Eila? - Danugs pajautāja.

-     Laukā, pie zirgiem, - Nezija atbildēja.

-    Manuprāt, viņai to vajadzētu uztvert kā komplimentu, ka daži viņu nosauca par "zvēru sievu". Jūs taču piekritīsiet, ka viņa labi māk apieties ar dzīvniekiem, - Barzeks izteica savu viedokli. - Daži ļaudis pat domā, ka viņa māk sarunāties ar dzīvnieku gariem no viņpasaules.

-    Turklāt daži atkal uzskata, ka tas tikai apstiprina to, ka viņa pati dzīvojusi kopā ar dzīvniekiem, - Tarnegs viņam atgādināja. - Un apsūdz Eilu, ka viņa pievilina nevēlamus garus.

-    Tomēr Eila turpina apgalvot, ka ikviens spēj sadraudzēties ar dzīvniekiem, - Taluts sacīja.

-    Viņa pati no tā visa neko lielu neiztaisa, - Barzeks teica. - Varbūt tāpēc daži ļaudis to neuzskata par neko īpaši svarīgu? Cilvēki ir vairāk pieraduši pie tāda ļaužu tipa kā Vinkaveks, kas visiem liek saprast, ka pats par sevi ir ļoti augstās domās.

Nezija paskatījās uz Talijas vīrieti un nobrīnījās, kāpēc gan viņam tik ļoti nepatīk Vinkaveks. Mamuta apmetne bija viena no pirmajām, kas nostājās viņu pusē.

-     Barzek, varbūt tev ari ir taisnība, - Tarnegs atzina. - Dīvaini, cik ātri gan var pierast dzīvot kopā ar dzīvniekiem, ja tie tik labi uzvedas. Viņi neizskatās nedabiski. Viņi ir tādi paši kā citi dzīvnieki, izņemot to, ka viņiem var pieiet tuvu klāt un pieskarties. Bet, kad par to padomā, tad tas liekas prātam neaptverams. Kāpēc gan vilkam vajadzētu paklausīt kāda vārga zēna signālam, kuru tas zvērs varētu viegli pārplēst uz pusēm? Kāpēc gan tiem zirgiem vajadzētu ļaut kādam sev kāpt mugurā un jāt? Un kāpēc gan kādam vajadzētu iedomāties to pat mēģināt?

-   Es nemaz nebūtu pārsteigts, ka ari Latija kādu dienu to izmēģinātu, - Taluts atzinās.

-    Ja kāds to darīs, tad tā noteikti būs viņa, - Danugs sacīja. - Vai redzējāt Latiju, kad viņa bija šeit? Pirmā vieta, uz kurieni viņa devās, bija zirgu nojume. Viņa pēc tiem ilgojas vairāk par visiem. Manuprāt, Latija ir iemīlējusies tajos zirgos.

Jondalars bija klausījies, neizteikdams nevienu komentāru. Situācija, kuru Eila pati bija izraisījusi, atzīstot savu izcelšanos, bija smaga un pazemojoša, bet daudzējādā ziņā tā nebija tik slikta, kā viņš to bija paredzējis. Zelandoni vīrietis bija pārsteigts, ka Eila nebija pilnīgi nosodīta. Viņš bija gaidījis, ka viņa tiks nozākāta, izdzīta un pilnīgi izstumta. Vai šis tabu viņa ciltī bija stingrāks, vai ari viņš vienkārši bija tā iedomājies?

Kad Lauvas apmetne bija nostājusies Eilas pusē, Jondalars domāja, ka tas ir tikai rets izņēmuma gadījums, ka šie ļaudis ir daudz pielaidīgāki Ridaga dēļ. Tad, kad savu atbalstu izrādīt ieradās Vinkaveks un Avārijā no Mamuta apmetnes, viņš sāka savas domas mainīt, un, kad arvien vairāk un vairāk apmetņu sāka brīvprātīgi ierasties, lai izrādītu savu atbalstu, Zelandoni vīrs bija spiests savus uzskatus mainīt.

Jondalars bija fiziskā pasaules uzskata atbalstītājs. Viņš saprata tādus jēdzienus kā mīlestība, līdzjūtība, dusmas - visas tās jūtas, kas bija balstītas uz viņa paša izjūtām, kaut gan pats nemaz nemācēja tās īsti izteikt. Viņš spēja gudri spriedelēt par netveramām filozofiskām tēmām un garu pasaules lietām, bet tās nebija viņa iemīļotākās tēmas, un bez lielām bažām pieņēma sabiedrības kopējo nostāju. Taču Eila ar tādu pašcieņu un klusu spēku bija stājusies pretim pūlim - visu cieņu viņas drosmei. Tas deva viņam reti sastopamu atskārsmi.

Jondalars sāka izprast: kaut ari daži cilvēki uzskatīja, ka kāds konkrēts uzvedības modelis nav pareizs, ne vienmēr viņiem bija taisnība. Katrs indivīds var nostāties pret vispārpieņemto sabiedrības viedokli un aizstāvēt savus personīgos principus, un, kaut ari tam var būt sekas, ne jau viss noteikti būs zaudēts. Īstenībā var iegūt kaut ko ļoti svarīgu, kaut ari tikai pašam sev. Tie ļaudis, kas vēl nesen bija Eilu pieņēmuši savā paspārnē, viņu nepadzina. Puse no visām sapulces apmetnēm labprāt viņu pieņēma un uzskatīja, ka viņa ir sieviete, kam piemīt rets talants un drosme.

Otrai pusei bija pilnīgi cits viedoklis, bet tas nebija vienu un to pašu apstākļu dēļ. Dažas apmetnes šo uzskatīja par iespēju izcelties, jo pašu autoritāte bija apdraudēta, bet, nostājoties pretim varenajai Lauvas apmetnei, tās varēja iegūt zināmu ietekmi un stāvokli. Citi ļaudis atkal bija patiesi aizkaitināti par to, ka tāda sieviete, kas bija tik netikla, var dzīvot viņu vidū. Viņuprāt, Eila personificēja ļaunumu - vēl vairāk tāpēc, ka viņa nemaz neizrādījās ļauna. Viņa izskatījās kā jebkura cita sieviete, pat vēl pievilcīgāka nekā lielais vairums no viņām, bet bija viņus piemuļķojusi ar savu triku kontrolēt dzīvniekus, un to droši vien bija iemācījusies, dzīvojot kopā ar dzīvnieciskajiem plakangalvju izdzimteņiem, kas pat paspējuši piemuļķot dažus ļaudis, agalvojot, ka viņi esot cilvēki.

Bet daudzi citi no Eilas baidījās. Kā ciltij piederīgā viņa bija paņēmusi savā aizbildniecībā vienu no tiem nelaimīgajiem dzīvnieciskajiem radījumiem un tagad apdraudēja pārējās uz Vasaras sapulci sanākušās sievietes. Nav svarīgi, ko saka vecais Mamuts, visi taču zināja, ka konkrēti vīriešu gari tiek pastāvīgi piesaistīti pie vienām un tām pašām sievietēm. Lauvas apmetne bija devusi Nezijai atļauju paturēt to dzīvnieku bērnu, un tagad, paskatieties, kas ar šiem notiek! Viņiem ir vēl vairāk dzīvnieku un viens pretīgs sievišķis, kas piesaistījis sev vienu no to izdzimteņu gariem. Visa Lauvas apmetne ir jādzen prom!

Mamutu cilts bija cieši savā starpā saradojusies. Gandrīz vai katram cilts loceklim citā apmetnē bija vismaz viens radinieks vai kāds draugs. Bet tagad viņu drošā dzīve draudēja izšķīst pa vīlēm, un daudzi ļaudis, to skaitā ari Taluts, bija ļoti satraukušies. Abas Padomes sanāca kopā, bet sapulce beidzās ar ķildām un kašķiem. Šī bija bezprecedenta situācija, un viņiem nebija ne līdzekļu, ne stratēģijas, lai to atrisinātu.

Spilgtā pēcpusdienas saule nespēja izkliedēt apmetnes laužu drūmo noskaņojumu. Vedot Vīniju augšā pa taciņu uz Kaķastes apmetni, Eila pamanija vietu, no kurienes bija izrakts sarkanais okers, un tas viņai atgādināja par apciemojumu Mūziķu būdā. Kaut ari viņi joprojām trenējās un pēc mamutu medībām plānoja grandiozas svinības, par to vairs nebija ne tik priecīgu gaidu, ne satraukuma. Pat laimes apjauta, ko Dīgija bija sajutusi, domādama par savām precībām, un Latija - par pāriešanu sievietes kārtā, nemazināja viedokļu nesaskaņas, kas draudēja izjaukt visu Vasaras sapulci.

Eila runāja par došanos prom, bet Nezija centās viņai ieskaidrot, ka tas neko neatrisinās. Viņa nebija šīs problēmas cēlonis. Viņas klātbūtne bija vienīgi padziļinājusi un nesusi atklātībā divu frakciju dziļo un būtisko atšķirību. Nezija stāstīja, ka šī problēma jau briedusi kopš tā brīža, kad viņa pieņēmusi audzināšanā Ridagu. Daudzi Mamutu cilts piederīgie joprojām neatbalstīja to, ka puikam atļāva pie viņiem dzīvot.

Eila uztraucās par Ridagu. Viņš vairs reti kad pasmaidīja, un jaunā dziedniece pamanīja, ka zēnam pazudusi ari labā humora izjūta. Viņam vairs nebija apetītes, un šķita, ka viņš ari vairs labi neguļ. Izskatījās, ka puikam patīk klausīties stāstos par viņas dzīvi klanā, bet reti kad viņš iesaistījās sarunā.

Novietojusi Vīniju zirgu nojumē, Eila ieraudzīja Jondalaru plašā un zālainā pļavā Skrējēja mugurā jājam uz upes pārejas pusi. Pēdējā laikā Zelandoni vīrietis bija mainījies. Viņš šķita nevis attālinājies, bet noskumis.

Tajā pašā mirklī Eila nolēma doties uz klajumu nometnes centrā un palūkoties, kas interesants tur pašlaik notiek. Tā kā Vilka apmetne bija Vasaras sapulces saimnieki, viņi nedrīkstēja nostāties kādā no pretējām pusēm, bet Eila ticēja, ka viņi atbalsta Lauvas apmetnes viedokli. Viņa negrasās visu laiku slēpties un slapstīties. Viņa nebija nekāds "pretīgs radījums", klana ļaudis bija cilvēki tāpat kā Ridags un viņas dēls. Viņa gribēja kaut ko darīt un sevi parādīt. Varbūt apmeklēt Mamutu Padomi, Mūziķu būdu vai parunāties ar Latiju?

Eila apņēmīgiem soļiem uzsāka ceļu, pamāja tiem, kas viņu sveicināja un atbalstīja, ignorēja tos otrus, kas to nedarīja, un, pienākusi pie Mūziķu būdas, viņa pamanīja Dīgiju nākam no tās laukā.

-     Eila! Tieši tevi es gribēju satikt! Vai dodies uz kādu konkrētu vietu?

-     Nolēmu vienkārši iziet no Lauvas apmetnes.

-     Tad labi! Grasījos apciemot Trisiju un apraudzīt viņas bērniņu, es jau labu laiku cenšos viņu satikt, bet, kā tur ierodos, viņa allaž ir kaut kur izgājusi. Kailija man tikko pateica, ka viņa esot mājās. Vai nevēlies nākt man līdzi?

-     Labi.

Abas devās uz Vilka apmetnes vadones būdu. - Trisij, esam ieradušās tevi apciemot un apraudzīt tavu bērniņu, - Digija pie ieejas paziņoja.

-    Nāciet iekšā! - Trisija aicināja. - Tikko noliku viņu gulēt, bet droši vien mazais vēl nav aizmidzis.

Eila pastāvēja malā, kamēr Digija pacēla mazuli uz rokām un ucinādama sāka ar to sarunāties. - Eila, vai nevēlies viņu apskatīt? - Trisija beidzot apjautājās. Tas skanēja gandrīz vai kā pārbaudes uzaicinājums.

-    Jā, labprāt viņu apskatītu.

Paņēmusi bērnu no Dīgijas rokām, Eila to kārtīgi nopētīja. Mazuļa āda bija tik balta, ka tā izskatījās gandrīz vai caurspīdīga, un acis tik gaiši zilas, ka šķita gandrīz vai bezkrāsainas. Puikas mati bija gaiši oranži - sarkanīgi, bet tiem piemita Raneka matu struktūra un elastīgais sprogainums. Bet pati uzkrītošākā pazīme bija mazuļa seja - tā bija Raneka sejas kopija, tikai zīdaiņa lielumā. Eila bez jebkādām šaubām pateica, ka Ralevs ir Raneka bērns. Raneks bija nešaubīgi aizsācis šī bērniņa augšanu mātes miesās, tikpat noteikti, kā Brouds bija aizsācis Durka augšanu. Eilas prātu nepameta domas par to, vai tad, kad viņa savienosies ar Raneku, ari viņai kādu dienu piedzims šāds bērniņš.

Jaunā sieviete sarunājās ar zīdaini, kuru turēja rokās. Viņš ar interesi pavērās Eilā, it kā par to būtu sajūsmināts, tad pasmaidīja un nodūdoja maigus un priecīgus smiekliņus. Jaunā sieviete piekļāva bērnu sev ciešāk klāt un, sajutusi viņa maigo vaidziņu pieskārāmies savējam, saprata, ka viņas sirds atmaigst.

-     Eila, vai viņš nav īsts skaistulis? - Dīgija pajautāja.

-    Jā, vai viņš nav brīnišķīgs? - ari Trisija apjautājās nedaudz asākā toni.

Eila pavērās jaunajā māmiņā. - Nē, viņš nav skaists. - Dīgija no pārsteiguma noelsās. - Neviens nekad nevarētu apgalvot, ka viņš ir skaists, bet viņš ir vis… mīļākais bērns, ko jebkad esmu redzējusi. Neviena sieviete uz pasaules nespētu viņam pretoties. Viņam nav jābūt skaistam. Trisij, šajā bērnā ir kaut kas īpašs. Manuprāt, tev ar viņu ļoti paveicies.

Bērna mātes smaids atmaiga. - Eila, tā tas patiešām arī ir. Un es piekritu - viņš nav skaists, bet labs un mīļš.

Pēkšņi laukā sākās kņada, bija dzirdami kliedzieni un raudas. Pie būdas ieejas piesteidzās trīs jaunas sievietes.

-     Ak Lielo Māt! Mana meitiņa! Palīdziet kāds viņai! - kāda sieviete kliedza.

-    Kas noticis? Kur viņa ir? - Dīgija jautāja.

-     Lauva! Viņu aiznesa lauva! Tur lejā, pļavā. Lūdzu, kāds palīdziet! Vairāki vīri ar pīķiem jau metās prom pa taciņu.

-    Lauva? Nē, tas nevar būt! - Eila iesaucās, mezdamās pakaļ vīriem.

-     Eila! Uz kurieni tu? - Dīgija nosauca viņai pakaļ un centās draudzeni panākt.

-     Atdabūt meitenīti! - Eila atsaucās.

Viņa skrēja uz taciņas pusi. Tās galā bija sastājies ļaužu pūlis un vēroja, kā pa taciņu aizskrien vīri ar pīķiem. Aiz viņiem, plašajā zālainajā upes palienā, pāri upei, atradās milzīgs alu lauva ar pinkainām, sarkanīgām krēpēm un riņķoja apkārt slaidai, jaunai meitenei, kas bija no bailēm pārakmeņojusies un nespēja pakustēties. Eila paskatījās un, lai pārliecinātos, cieši nopētīja dzīvnieku, tad aizskrēja uz Lauvas apmetni. Vilks metās viņai klāt.

-     Ridag! - viņa sauca. - Panāc un savaldi Vilku! Man jāiet pēc tās meitenes. - Kad Ridags iznāca laukā no telts, Eila savā bargākajā balsī nokomandēja Vilku: "Paliec!" - tad pieteica zēnam nelaist viņu vaļā. Tikai pēc tam jaunā sieviete uzsvilpa Vīnijai.

Uzlēkusi ķēvei mugurā, Eila aizaulekšoja pa taciņu. Vīri ar pīķiem jau šķērsoja upi, kad Eila Vīnijas mugurā aizsteidzās tiem garām. Tiklīdz viņa sasniedza otra krasta cieto zemi, jātniece pasteidzināja Vīniju auļos un pa taisno devās pie lauvas un meitenes. Ļaudis, kas notiekošo vēroja no taciņas augšgala, skatījās izbrīnā un sajūsmā.

-     Ko gan viņa domā darīt? - kāds dusmīgi iejautājās. - Viņai nav līdzi pat pīķa! Līdz šim, šķiet, meitenei briesmas nedraudēja, bet skriešana lauvam virsū ar zirgu var to sakūdīt. Ja tas bērns tiks savainots, tā būs Eilas vaina.

Jondalars bija šo komentāru dzirdējis, tāpat kā vairāki citi Lauvas apmetnes iemītnieki, kas jautājoši pavērās Zelandoni vīrietī. Viņš vienkārši turpināja vērot Eilu, norīdams ļaunas priekšnojautas, kas kā kamols bija sakāpušas viņam kaklā. Viņš nevarēja būt pārliecināts, bet Eila gan droši vien bija pārliecināta, jo citādi viņa nekad nebūtu turp devusies ar Vīniju.

Kad Eila un Vīnija tuvojās, alu lauva apstājās un vēroja viņas. Uz lauvas deguna bija rēta, tā likās pazīstama. Jaunā sieviete atcerējās, kad viņš bija to dabūjis.

-    Vīnij! Tas ir Mazulis! Tas patiešām ir Mazulis! - viņa sauca, apturējusi zirgu un nolēkdama zemē.

Eila skrēja pie lauvas, pat neapsvērdama iespēju, ka viņš varētu viņu neatcerēties. Tas bija viņas Mazulis! Viņa bija Mazuļa mamma. Viņa bija to uzaudzinājusi no pašas bērnības, rūpējusies par viņu un medījusi kopā ar viņu.

Tieši šo bezbailību lauva arī atcerējās. Viņš metās pretim, meitenei no bailēm sastingstot. Nākamais, ko Eila apzinājās, bija tas, ka lauva nogāza viņu zemē, un viņa apķērās ap pinkainām krēpēm noaugušo kaklu, apskaudama viņu ar visu augumu, kamēr lauva apkampa viņu ar savām priekšķepām maigākajā apskāvienā, uz kādu vien bija spējīgs.

-    Ak, Mazuli! Tu esi atgriezies! Kā tu mani atradi? - Jaunā sieviete raudāja prieka asaras un slaucīja tās lauvas raupjajās krēpēs.

Beidzot, piecēlusies sēdus, viņa sajuta, kā asa mēle laiza viņas seju. - Nu beidz! - viņa smaidīdama sacīja. - Tu man noskrāpēsi visu ādu no kauliem. - Eila pakasīja savu Mazuli viņa mīļākajās vietiņās, un zems, dārdošs rūciens pavēstīja lauvas prieku. Mazulis apvēlās uz muguras, lai jaunā sieviete pakasītu viņam vēderu. Eila pamanīja, ka slaidā, blondā meitene, acis iepletusi, stāv un viņā noskatās.

-     Viņš meklēja mani, - Eila sacīja meitenei. - Man šķiet, ka viņš noturēja tevi par mani. Tagad vari doties prom, bet neskrien, ej lēnām.

Eila pakasīja Mazulim vēderu un aiz ausīm, līdz meitene bija nonākusi kāda vīrieša drošajās rokās, kurš ar acīm redzamu atvieglojumu apskāva viņu un pēc tam veda augšā pa taciņu. Pārējie stāvēja, atkāpušies nostāk, un turēja pīķus gatavībā. Starp medniekiem Eila pamanīja arī Jondalaru, kas turēja pīķu metēju gatavībā, un blakus slaidajam Zelandoni vīram atradās mazāka auguma tumšādains vīrietis. Ranekam otrā pusē stāvēja Taluts, viņam blakus - Talija.

-     Mazuli, tev tagad jāiet prom. Negribu, lai tev nodara pāri. Kaut arī tu esi pats lielākais alu lauva pasaulē, pīķis var tevi apturēt, - Eila sacīja, runādama pašas izdomātajā īpašajā valodā, kas sastāvēja no klana žestiem un vārdiem, kā ari dzīvnieku skaņām. Mazulis šīs skaņas un noteiktos signālus saprata. Apvēlies otrādi, viņš piecēlās kājās. Eila apskāva viņa kaklu un tad nespēja savām vēlmēm pretoties. Pārmetuši kāju lauvas mugurai, viņa uzsēdās tam virsū un pieturējās pie Mazuļa sarkanīgajām krēpēm. Šī nebija pirmā reize.

Jaunā sieviete zem sevis sajuta saspringstam spēcīgus muskuļus, un tad ar slaidu lēcienu viņš rāvās uz priekšu un pēc mirkļa jau sasniedza maksimālo ātrumu, kādā lauvas dzenas pakaļ savam medījumam. Kaut arī Eila jau iepriekš bija jājusi uz lauvas, viņai nekad nebija izdevies vadīt to ar kādiem noteiktiem signāliem. Viņš devās turp, kurp pats to gribēja, un atļāva ari viņai doties turpat, tā allaž ir bijusi viena mežonīgi aizraujoša izjāde, un tieši tāpēc tā Eilai vienmēr bija tik ļoti patikusi. Vējam iesitoties sejā, jaunā sieviete pieķērās lauvam pie krēpēm un ieelpoja viņa spēcīgo klaidoņa smaku.

Viņa sajuta, kā Mazulis pagriežas un apstājas - lauva pēc dabas ir sprinteris, ne tā kā vilks, viņam nepietiek izturības gariem gabaliem. Paskatījusies uz priekšu, Eila ieraudzīja Vīniju viņu gaidām un pacietīgi ganāmies. Abiem tuvojoties, ķēve iezviedzās un pakratīja galvu. Mazuļa lauvas smaka bija spēcīga un zirgam biedējoša, bet ķēve jau kopš lauvēna bērnu dienām bija piedalījusies viņa audzināšanā un savā ziņā ari jutās kā viņa mamma. Kaut arī Mazulis bija izaudzis līdz skaustam tikpat garš kā Vīnija un augumā bija lielāks un smagāks par ķēvi, zirgam no šī konkrētā lauvas nebija bail, īpaši jau tad, kad Eila atradās viņam blakus.

Mazulim apstājoties, jaunā sieviete noslīdēja no viņa muguras. Vēlreiz viņu apskāvusi un pabužinājusi, tad, atdarinot signālu, kas līdzinājās akmens lidojuma skaņai, kas izmests no lingas, mamma lika viņam doties prom. Eilai pār vaigiem ritēja asaras, kad viņa vēroja Mazuli aizejam, viņa aste šūpojās no vieniem sāniem pie otriem. Izdzirdējusi īpašo Mazuļa "hnk, hnk, hnk" rūcienu, kuru viņa atpazītu jebkur, jaunā sieviete atbildot iešņukstējās. Asaras plūda straumēm, un redze aizmiglojās, kad milzīgais dzeltenbrūnais kaķis ar sarkanīgajām krēpēm pazuda garajā zālē. Eila kaut kā nojauta, ka nekad mūžā viņai vairs nebūs izdevības jāt lauvam mugurā, ka viņa vairs nekad neredzēs savu mežonīgo, bet mīļo lauvas dēlu.

"Hnk, hnk" rūcieni turpinājās vēl ilgi, līdz beidzot milzīgais alu lauva, kas patiešām bija pats lielākais no visiem saviem ciltsbrāļiem, ierūcās dziļā, graujošā basā, ko varēja dzirdēt vēl jūdzēm tālu. Viņš ar savu atvadu sveicienu satricināja visu apkārtni.

Pasaukusi Vīniju, Eila uzsāka atpakaļceļu. Lai cik ļoti viņai patika auļot savas ķēvītes mugurā, viņa pēc iespējas ilgāk vēlējās saglabāt sajūtas no pēdējās mežonīgās izjādes lauvam mugurā.

Jondalars beidzot spēja novērst acis no hipnotizējošās ainas un pamanīja citu ļaužu sejas izteiksmes. Zelandoni vīrs varēja nolasīt viņu domas. Zirgi - tā bija viena lieta, varbūt pat ari vilks, bet alu lauva? Jondalars atplauka platā, pašapmierinātā lepnuma un atvieglojuma smaidā. Lai tikai kāds vēl apšauba viņa stāstus!

Vīri devās prom pa taciņu Eilai aiz muguras, juzdamies gandrīz vai muļķīgi, jo nevienam pīķus tā arī nevajadzēja lietot. Jaunajai sievietei tuvojoties, cilvēki, kas no augšas bija visā noraudzījušies, tagad atkāpās, dodami ceļu Eilai un zirgam, un ar izbrīnu, neticību un sajūsmu noskatījās viņai pakaļ. Pat Lauvas apmetnes ļaudis, kas bija dzirdējuši Jondalara stāstus un zināja par Eilas dzīvi ielejā, nespēja noticēt paši savām acīm.

35

Eila izvēlējās apģērbu, ko ņemt līdzi medībās, - viņu brīdināja, ka naktī var būt diezgan auksts. Medniekiem būs jāaiziet līdz pat milzīgajai ledus sienai, kas bija ieeja ledājā. Jaunajai medniecei par pārsteigumu, Vimezs bija atnesis viņai vairākus meistarīgi izgatavotus pīķu uzgaļus un izskaidrojis to labās īpašības, jo bija tos uztaisījis īpaši mamutu medībām. H Eilai bija negaidīta dāvana, un pēc visiem slavinājumiem un dīvainās uzvedības no Mamutu cilts ļaužu puses viņa vairs nezināja, kā uz to reaģēt. Bet Vimezs viņu nomierināja ar savu īpašo sirsnīgo smaidu un pateica, ka šo dāvanu bija plānojis jau kopš tās dienas, kad viņa devusi Solījumu savienoties ar viņa pavarda dēlu. Kad Mamuts ienāca teltī, Eila bija tieši prasījusi Vimezam, kā uzgaļus piemērot, lai tie derētu pīķu metējam.

-     Mamuti vēlas ar tevi aprunāties. Eila, viņi vēlas, lai tu palīdzi ar mamutu Meklēšanu, - vecais vīrs pavēstīja. - Viņi domā: ja esi sarunājusies ar Mamutu garu, Māte mums labprāt būs gatava atdot daudz mamutu.

-     Bet es jau tev izstāstīju. Man nav nekādas īpašas varas, - Eila lūdzās. - Es negribu ar viņiem runāt.

-     Zinu, Eila. Es izskaidroju, ka tev varbūt ir Zvēru pavēlnieces talants, bet tu neesi tam trenēta. Viņi uzstāj, lai tev pajautāju. Pēc tam kad mamuti redzēja, kā tu jāj lauvam mugurā un liec viņam iet prom, viņi uzskata, ka tev varētu būt liela ietekme uz Mamutu garu, vai esi tam trenēta vai ne.

-    Mamut, tas bija Mazulis. Lauva, kuru es uzaudzināju. Es to nevarētu izdarīt ar jebkuru lauvu.

-    Kāpēc tu runā par to lauvu tā, it kā būtu viņa māte? - kāda balss no ieejas puses jautāja. Durvīs stāvēja kāds liels stāvs. - Vai esi viņa māte? - Lomija jautāja, ienākdama teltī pēc Mamuta aicinošā žesta.

-    Savā ziņā tā tas ir. Uzaudzināju viņu no lauvēna vecuma. Viņš bija ievainots, jo bija iekļuvis zvēru barā paniskas bēgšanas reizē, un viņam bija iedragāts galvaskauss. Es viņu nosaucu par Mazuli, jo, kad atradu viņu, lauvēns vēl bija pavisam maziņš. Nekad neesmu saukusi viņu citā vārdā. Viņš allaž ir bijis tikai Mazulis, ari tad, kad jau bija izaudzis liels, - Eila skaidroja. - Lomij, es nezinu, kā ir jāpievilina zvēri.

-     Tad kāpēc tas lauva parādījās pašā liktenīgākajā brīdī, ja jau tu viņu nesauci? - Lomija gribēja zināt.

-     Tā bija tikai sagadīšanās. Tur nav nekā mistiska. Viņš droši vien saoda manu vai Vīnijas smaku un nāca mani meklēt. Dažkārt viņš mēdza atgriezties un mūs apciemot pat pēc tam, kad bija atradis sev draudzeni un baru. Pajautājiet Jondalaram!

-Ja jau lauva neatradās īpašas ietekmes varā, kāpēc tad viņš nesavai- noja meiteni? Viņai taču ar lauvu nebija nekādas "mātišķas" attiecības. Meitene stāstīja, ka lauva nogāzis viņu zemē un viņa domājusi, ka tūlīt viņš to apēdīs, bet zvērs vienīgi nolaizījis viņai seju.

-    Manuprāt, vienīgais iemesls, kāpēc viņš apturēja to meiteni, ir tas, ka viņa izskatās nedaudz līdzīga man. Viņa ir gara auguma un blondiem matiem. Mazulis uzauga kopā ar cilvēku, nevis citiem lauvām, tāpēc uztver cilvēkus kā savu ģimeni. Kad viņš kādu brīdi nav mani redzējis, tad allaž nogāž mani gar zemi, ja vien viņu neapstādinu. Tā ir viņa rotaļa. Mazulis gribēja, lai viņu apskauj un pakasa, - Eila turpināja skaidrot. Jaunā sieviete pamanīja, ka teltī sanākuši arī citi mamuti, kamēr viņa runāja.

Vimezs atkāpās prom ar viltīgu smaidu sejā. Viņš nodomāja: "Eila neies pie viņiem, tāpēc mamuti atnākuši pie viņas." Vecais vīrs saviebās, kad pamanīja Vinkaveku, kas virzījās arvien tuvāk. Ranekam būtu grūti pārdzīvot, ja Eila viņa vietā izvēlētos Vinkaveku. Vimezs nekad vēl nebija redzējis sava pavarda dēlu tik noskumušu kā tad, kad viņš uzzināja par Vinkaveka piedāvājumu. Vimezam bija jāatzīst, ka arī viņu tas apbēdina un uztrauc.

Vinkaveks vēroja, kā Eila atbild uz jautājumiem. Viņu nevarēja tik viegli paņemt ar pliku roku. Galu galā viņš taču pats bija mamuts un savas apmetnes vadonis un bija lietas kursā par laicīgajām ietekmes shēmām, kā arī par pārdabisko spēku maskēšanos. Bet, tāpat kā citi mamuti, viņš tika piesaukts pie Mamutu pavarda, jo juta vēlmi izpētīt dziļākas dimensijas, atklāt un izskaidrot ārpusšķietamības iemeslus; Vinkaveku varētu aizkustināt patiešām kāda absolūti neizskaidrojama mistērija vai acīm redzama spēka demonstrācija.

Jau no pirmās tikšanās reizes Mamuta apmetnes vadonis sajuta ap Eilu virmojošo noslēpumu un apslēpta spēka auru, kas viņu ieintriģēja, it kā viņas drosme jau būtu tikusi pārbaudīta. Vinkaveks to izskaidroja tā, ka Māte jauno sievieti uzraudzīja un tāpēc viņas problēma tiks atrisināta. Bet viņam nebija nekādas nojautas par līdzekļiem, un viņš bija patiesi pārsteigts par rezultātiem. Vinkaveks zināja, ka tagad neviens vairs neuzdrošinātos nostāties pret Eilu vai tiem ļaudīm, kas devuši viņai pajumti. Tagad vairs neviens neiebilstu pret viņas izcelšanos, ne ari pret dēlu, kam viņa reiz devusi dzīvību. Eilas spēks bija pārāk iespaidīgs. Vairs nebija svarīgi, vai viņa to izmantos labiem vai ļauniem mērķiem, - tāpat kā ziemas un vasaras maiņa vai dienas un nakts mijiedarbība - tās bija vienas būtības divas puses. Svarīgi tikai tas, ka neviens negribēja šo sievieti iemantot kā personīgo ienaidnieci. Ja jau viņa spēja kontrolēt alu lauvu, kas lai zina, ko vēl viņa spēj izdarīt.

Vinkaveks, tāpat kā vecais Mamuts un pārējie mamuti, bija uzaudzis vienā un tajā pašā vidē un kultūrā, un attīstītā uzskatu sistēma, kas bija iesakņojusies, lai pielāgotos izdzīvošanai, bija daļa no šīs cilts ļaužu garīgās un morālās vērtības.

Viņu dzīve lielā mērā bija iepriekš paredzēta, tā ka viņiem pašiem pār to bija maza kontrole. Bez jebkāda iemesla uzradās slimības, un, kaut arī tās bija ārstējamas, daži varēja nomirt, bet citi - izdzīvot. Arī nelaimes gadījumi bija tikpat neparedzami, un, ja tie notika, kad cilvēks bija viens pats, tie bieži beidzās fatāli. Bargais klimats un ātri mainīgie laikapstākļi, kas radās no milzīgā ledāja tuvuma, varēja izraisīt sausumu vai plūdus, kas atstāja tūlītēju ietekmi uz dabisko vidi, no kuras viņi bija atkarīgi. Vasara bija pārāk auksta vai lietaina un varēja aizkavēt veģetāciju, samazināt dzīvnieku populāciju un mainīt zvēru migrācijas ieradumus, rezultātā tas viss varēja sagādāt problēmas mamutu mednieku ciltij.

Šo ļaužu metafiziskā pasaules uztvere saskanēja ar viņu fizisko pasauli un noderēja, meklējot atbildes uz neatrisināmiem jautājumiem - uz tādiem, kas izraisīja lielu satraukumu, bez pieņemama un viņu uzskatiem neatbilstoša sakarīga izskaidrojuma. Bet jebkura pasaules uztvere neatkarīgi no tā, cik tā bija noderīga, bija arī ierobežojoša. Zvēri, pēc viņu uzskatiem, brīvi klīda apkārt pa plašumiem, veģetācija attīstījās pati par sevi, un ļaudis šo kārtību labi pazina. Viņi zināja, kad nobrieda augi, izprata dzīvnieku uzvedību, bet viņiem nekad neienāca prātā, ka šo modeli varētu arī mainīt - ka augi, dzīvnieki un cilvēki ir dzimuši ar iedzimtu spēju mainīties un pielāgoties, ka patiesībā bez tā viņi nemaz neizdzīvotu.

Eilas spēja kontrolēt dzīvniekus, kurus viņa bija uzaudzinājusi, netika uzskatīta par dabisku - neviens nekad agrāk nebija mēģinājis dresēt vai pieradināt dzīvniekus. Mamuti, paredzēdami vajadzību saņemt izskaidrojumu un mazināt ļaužu satraukumu, kuru izraisīja šokējošais jauninājums, bija garīgi meklējuši metafiziskās pasaules teorētisko modeli, lai saņemtu atbildes, kas visus apmierinātu. Tas nebija tik vienkārši, kā pieradināt dzīvniekus, ko Eila bija izdarījusi. Tā vietā viņa bija nodemonstrējusi pārdabiskas spējas, kas tālu pārsniedza visu cilvēku iztēli. Kā bija acīm redzams, viņas kontroli pār dzīvniekiem varēja izskaidrot vienīgi ar vistiešāko saistību ar Garu pasauli un tātad ari ar Pašu Māti.

Vinkaveks, tāpat kā vecais Mamuts un pārējie mamuti, tagad bija pārliecināts, ka Eila nav vienīgi mamuts - tā, kas kalpo Mātei, viņai bija jābūt kaut kam vairāk. Varbūt viņa iemiesoja kāda pārdabiska spēka klātbūtni; viņa pat varētu būt Pašas Mutas iemiesojums. Tas viss bija loti ticams, jo pati Eila ar to nedižojās. Bet, lai kādas ari būtu šīs sievietes spējas, Vinkaveks bija pārliecināts, ka viņu gaida svarīga misija. Viņas eksistencei bija kāds iemesls, un viņš dedzīgi vēlējās pats ņemt tajā dalību. Viņa bija Lielās Zemes Mātes izredzētā.

- Visiem taviem paskaidrojumiem ir sava vērtība, - Lomija pārliecinoši sacīja pēc tam, kad bija uzklausījusi visus Eilas iebildumus, - bet vai tu nevēlētos piedalīties Zvēru pievilināšanas ceremonijā, pat ja nedomā, ka tev uz to ir kāds talants? Daudzi šejienes ļaudis ir pārliecināti, ka tu mamutu medībām atnesīsi veiksmi, ja piedalīsies Zvēru pievilināšanas ceremonijā, un tev pašai tas nesagādās nekādas pūles. Tas darīs visus mamutus laimīgus.

Eila neredzēja nekādu iespēju, kā varētu atteikties, bet nejutās ērti par uzslavām, kuras saņēma. Tagad viņa pat negribēja domāt par iešanu cauri nometnei un ar lielu satraukumu un atvieglojumu gaidīja nākamās dienas mamutu medības kā iespēju tikt uz brīdi prom.

Pamodusies Eila paskatījās laukā pa atvērto ceļojuma telts nojumes trijstūri. Pie austrumu pamales sāka aust dienas gaisma. Klusām piecēlusies un cenšoties neuzmodināt Raneku vai vēl kādu citu, jaunā sieviete izslīdēja no telts. Gaisā joprojām bija jūtams agrā rīta mitrais vēsums, bet vēl nebija parādījušies uzbāzīgo insektu bari, un par to viņa ļoti nopriecājās. Pagājušajā vakarā to bija bijis ka biezs.

Eila piegāja pie melnas dūksts ar sastāvējušos ūdeni, kuru klāja dūņas un ziedputekšņi, - šī bija īstā mājvieta knišļu, odu un pārsvarā moskītu armijām, kas, spalgi sīcot, bija pacēlušies gaisā kā melns mākonis un apsveica viņu ierašanos. Insekti, bija palīduši cilvēkiem zem drēbēm, atstājot sarkanu kodumu pēdas, riņķoja ap acīm un līda mutē gan medniekiem, gan zirgiem.

Piecdesmit cilvēku lielā mednieku armija, kas bija atlasīta šis sezonas pirmajām mamutu medībām, bija sasniegusi nepatīkamos, bet neizbēgamos purvus. Zem augsnes slāņa pastāvīgi sasalusi zeme tagad pavasara un vasaras atkusni bija atlaidusies un nepieļāva nekādu noplūdi, kas sūktos cauri sasalumam. Tajās vietās, kur atkušņa ūdeņu uzkrāšanās bija daudz lielāka nekā izgarošanas spējas, rezultātā radās stāvošas ūdens lāmas. Jebkurā siltās sezonas tālākā pārgājienā bija pierasts ieraudzīt uzkrājušās stāvoša ūdens joslas, kas varēja būt dažādos izmēros - no lieliem, sekliem atkušņu ūdeņu izveidotiem ezeriem līdz pat stāvoša ūdens dīķiem, kuros atspoguļojās kustīgie mākoņi, un purvainiem muklājiem.

Pēcpusdienā jau bija par vēlu izlemt, vai mēģināt šķērsot purvu vai atrast apkārtceļu. Tika ātri uzslieta apmetne un iekurināti ugunskuri, lai aizkavētu lidojošo mošķu ordu uzbrukumus. Pirmajā pārgājiena vakarā tiem, kas agrāk nebija redzējuši lietojam Eilas uguns akmeni, šis process izsauca lielu sajūsmu un pārsteigumu, bet tagad jau visi to uzskatīja kā pašu par sevi saprotamu, ka viņa iekurs ugunskuru. Mednieku lietotās teltis bija parasta pajumte, kas izgatavota no vairākām kopā sašūtām zvērādām, lai izveidotu vienu lielu nojumi. Tās forma bija atkarīga no celtniecības materiāliem, kuri tika sameklēti tuvākajā apkārtnē vai atnesti līdzi. Arī mamuta galvaskauss ar lieliem ilkņiem, kas joprojām bija nebojāts, tika izmantots, lai saturētu telts nojumi; tam pašam nolūkam lietoja ari lokanos pundurvītolu zarus, kurus varēja saliekt pēc vajadzības, pat mamutu pīķi kalpoja diviem mērķiem - šajā gadījumā - kā telts balsta stabi. Dažkārt telts nojume tika izmantota kā papildu sega, ko uzklāt uz zemes. Šoreiz lielā zvērādas nojume, kurā Lauvas apmetnes mednieki dalījās ar vēl dažiem citiem, tika pārvilkta pāri ieslīpiem šķēršiem; viens tās gals tika iestiprināts zemē, un otrs - atsiets koka zaru žuburā.

Pēc tam kad viņi bija ierīkojuši apmetni, Eila pārmeklēja blakus purvam blīvi saaugušo veģetāciju un iepriecināta atrada zināmus mazus augus ar plaukstas izmēra tumši zaļām lapām. Parakņādama saknes un sakneņus, viņa savāca dažus un novārīja dzeltenīgi zaļu sakņu uzlējumu, lai pagatavotu dziedējošu, insektus atvairošu šķīdumu zirgu iekaisušajām acīm un nāsīm. Kad uz savas odu sakostās ādas Eila to izmēģināja pati, arī vairāki citi mednieki gribēja to lietot, un jaunajai dziedniecei nācās dziedēt visas mednieku grupas insektu sakosto ādu. Viņa piebēra sasmalcināto sakni taukiem, lai nākamajai dienai sagatavotu vēl vairāk smēres. Tad Eila atrada jānīšu lauciņu, izrāva vairākus augus un piemeta tos ugunskuram, lai tie kopā ar parastajiem dūmiem kalpotu papildus kā atbaidošs līdzeklis un palīdzētu uzturēt mazo teritoriju ap ugunskuru relatīvi tīru no insektiem.

Bet vēsajā rīta drēgnumā lidojošās sodības bija pieklusušas. Nodre- binājusies un sarīvējusi rokas, Eila nemaz necentās atgriezties siltajā teltī. Viņa vērās tumšajā ūdenī, tik tikko pamanīdama austrumu pamalē pakāpenisko gaismas rašanos; gaišums drīz vien piepildīja visu debesu velvi un padarīja skaidri saskatāmu sarežģīto purva veģetāciju. Jaunā sieviete sajuta sev uz pleciem nogulstam siltu apmetni. Pateicīgi tajā ietinusies, Eila sajuta, kā no mugurpuses divas rokas apskauj viņas vidukli.

-      Eila, tu esi nosalusi. Tu jau ilgu laiku esi šeit laukā, - Raneks sacīja.

-     Es nevarēju gulēt, - viņa atbildēja.

-    Kas noticis?

-    Nezinu. Nemāku izskaidrot, mani vienkārši pārņēmis nemiers.

-    Tu esi satraukta jau kopš Zvēru pievilināšanas ceremonijas, vai ne? - tumšādainais vīrietis pajautāja.

-     Neesmu par to domājusi. Varbūt tev ir taisnība.

-    Bet tu tajā nepiedalījies, tikai vēroji no malas.

-     Es negribēju piedalīties, bet neesmu īsti droša. Kaut kas varēja notikt, - Eila teica.

Uzreiz pēc brokastīm mednieki savāca mantas un atkal devās ceļā. Sākumā viņi mēģināja apiet purvu, bet izrādījās, ka nav citas iespējas kā vien ļoti garš apkārtceļš. Taluts un vairāki citi medību vadītāji lūkojās blīvajā, dumbrainajā muklājā, kurš slīga aukstā, miglainā dūmakā, savā starpā apspriedās un beidzot nolēma iet pa maršrutu, kas, kā likās, piedāvāja vieglāko purva šķērsošanas iespēju.

Ar ūdeni piemirkusi zeme purva malā drīz vien pārvērtās grīļīgā dūksnājā. Daudzi mednieki novilka apavus un basām kājām iebrida aukstajā, dubļainajā ūdenī. Eila un Jondalars ļoti piesardzīgi veda purvā abus zirgus. Aukstumu mīlošie vīteņaugi un dzeltenīgi pelēcīgo ķērpju garās bārdas karājās lejup no pundurbērziem, vītoliem un kārkliem, kas auga tik cieši kopā, ka izveidoja mazus arktiskos džungļus. Pamats zem kājām bija nedrošs. Bez atbalsta, kur ievīt saknes un iegūt stabilitāti, koki bija saauguši visneticamākajās formās un izpletušies pa purvu tā, ka medniekiem bija jācīnās cauri sakritušiem stumbriem, zaru mudžekļiem, pa pusei ūdenī iegrimušām saknēm, necaurejamiem krūmiem, daļēji zem ūdens neredzamām saknēm un zariem, aiz kuriem negaidot aizķērās kailās kājas. Meldru un grīšļu zāles ceri mānīgi izskatījās daudz stabilāki un pamatīgāki nekā bija patiesībā; sūnas un papardes nomaskēja smirdīgus stāvoša ūdens akačus.

Virzīšanās uz priekšu bija lēna un nogurdinoša. Līdz rīta cēliena vidum, kad mednieki apstājās atpūsties, visi pat ēnā bija sasvīduši un sakarsuši. Uzsākot atkal ceļu, Taluts iepinās īpaši sīkstos kārklu zaros un aizsvilās sev tik neraksturīgā dusmu uzplūdā, ar masīvu cirvi nikni kapādams stiegrainos kokus. Spilgti oranžā sula, kas sūcās no ievainotā koka rētām, Eilai atgādināja asinis un radīja nepatīkamas priekšnojautas.

Nekas šajā situācijā nebija patīkamāks par stingru pamatu zem kājām. Garas papardes un vēl garāka zāle, kas stiepās pāri cilvēka augumam, kuploja sulīgas zāles klajumā, kas atradās blakus purvam. Viņi pagriezās uz austrumiem, lai izvairītos no mitraines, kas stiepās viscaur uz rietumiem, tad uzkāpa pakalnā, kas veda laukā no līdzenuma purvainā apvidus, un ieraudzīja lielās upes un mazu pieteku savienošanos. Taluts, Vinkaveks un vēl citi apmetņu vadoņi apstājās, lai palūkotos uz kaula plāksnēm uzzīmētajās kartēs, un uz zemes ar nažiem ievilka vēl vairākas norādes.

Tuvojoties upei, viņi izgāja cauri bērzu birzij. Tas nebija slaidu, pamatīgu bērzu mežs, kādu pierasts skatīt siltākā klimata joslā, šie koki bargajos ledāja apstākļos bija sīki un panīkuši, tomēr ari tiem piemita savs skaistums. It kā katrs kociņš būtu apgriezts un tam būtu izveidota bezgalīgi interesanta individuāla forma; bērziem piemita īpaša, bālgana un izsmalcināta grācija. Bet tievie, it kā trauslie nokarenie zari bija maldinoši. Eila centās vienu nolauzt, bet tas bija tik sīksts kā cīpsla, un konkurējošā veģetācija zaru priekšā vējā padevīgi locījās.

-    Tos sauc par "Vecajām mātēm".

Pagriezusies Eila ieraudzīja Vinkaveku.

-    Manuprāt, tas ir piemērots vārds. Šie koki atgādina, ka nekad nevajag par zemu novērtēt vecas sievietes spēku. Šī bērzu birzs ir cienījama, šie koki ir somutu sargi, - vadonis stāstīja un rādīja uz zemi.

Mazas, drebošas, gaiši zaļas bērzu lapas pilnībā neaizklāja sauli, plankumainas ēnas viegli dejoja uz meža grīdas, kas biezā kārtā bija klāta ar lapu segu. Tad Eila pamanīja, ka zem dažiem kokiem cauri sūnām spraucas lielas, spilgti sarkanas sēnes ar baltiem punktiņiem.

-    Vai šīs sēnes tu sauc par somuti? Tās ir indīgas un var nogalināt, - Eila sacīja.

-     Jā, tā tas ir, ja vien nezini to pagatavošanas noslēpumu. Tas ir tāpēc, lai šīs sēnes netiktu nepareizi lietotas. Tikai izredzētajiem lemts ielūkoties somuti pasaulē.

-    Vai tām piemīt kādas dziednieciskas īpašības? Es nevienu nezinu, - Eila interesējās.

-     Es nezinu, neesmu dziednieks. Tas tev jājautā Lomijai, - Vinkaveks sacīja. Tad, pirms Eila paspēja attapties, vīrietis jau bija saņēmis abas viņas rokas un skatījās uz viņu vai drīzāk - dziji viņā, kā jaunā sieviete to izjuta. - Eila, kāpēc tu ar mani cīnījies Zvēru pielabināšanas ceremonijā? Es biju sagatavojis augsni tavai aizstāvībai, bet tu man pretojies.

Eila pārdzīvoja spēcīgas iekšējas pretrunas, kas rāva viņu uz pusēm. Vinkaveka balss bija sirsnīga un neatvairāma, un jaunā sieviete izjuta lielu vēlmi pazust viņa acu tumšajās dzīlēs un padoties visam, ko viņš vēlējās. Bet tajā pašā laikā viņu urdīja nepārvarama vajadzība izlauzties, turēties pa gabalu un saglabāt pašai savu identitāti. Ar milzīgu gribasspēku Eila novērsa acis un ieraudzīja, ka Raneks viņus novēro. Tumšādainais vīrietis ātri aizgriezās prom.

-     Varbūt tu arī biji sagatavojis augsni, bet es tam nebiju gatava, - Eila sacīja, izvairīdamās no Vinkaveka skatiena. Viņa pacēla acis, kad vīrietis iesmējās. Vadoņa acis bija pelēkas, nevis melnas.

-     Eila, tu esi laba un spēcīga! Nekad neesmu saticis nevienu, kas līdzinātos tev. Tu esi kā radīta Mamuta pavardam un Mamuta apmetnei. Saki man, ka nāksi dzīvot pie mana pavarda, - Vinkaveks aicināja, sakopojis visas savas pārliecināšanas spējas un jūtas, uz ko bija spējīgs.

-     Esmu devusi Solījumu Ranekam, - jaunā sieviete atbildēja.

-    Eila, tam nav nozīmes. Ja vēlies, ņem viņu līdzi. Man nekas nebūs pretim pieņemt pie Mamuta pavarda tik talantīgu kaula riku meistaru. Ņem mūs abus! Vai arī es pieņemšu jūs abus! -Vinkaveks atkal iesmējās. - Tā nebūtu pirmā reize. Ari vīrietim ir savs valdzinājums!

-    Es… es nezinu, - Eila nespēja dot konkrētu atbildi, tad pacēla acis, izdzirdējusi pieklusinātu zirgu kāju dipoņu.

-    Eila, es aizvedīšu Skrējēju uz upi un noberzīšu viņam kājas. Uz tām ir sakrājušies sakaltuši dubļi. Vai gribi, lai paņemu līdzi arī Vīniju? - Jondalars vaicāja.

-     Es pati viņu aizvedīšu. - Eila nopriecājās par ieganstu, ka varēs tikt prom. Vinkaveks bija valdzinošs, bet arī nedaudz biedējošs.

-     Vīnija ir tur, blakus Ranekam, - Jondalars norādīja virzienu, pagriezdamies uz upes pusi.

Mamuta apmetnes vadoņa acis sekoja pakaļ garajam, blondajam vīrietim, un viņš pie sevis nodomāja: "Interesanti - kāda loma visā šajā pasākumā atvēlēta šim vīrietim? Viņi ieradās kopā, viņš saprotas ar Eilas dzīvniekiem varbūt tikpat labi kā viņa pati, bet neizskatās, ka viņi ir mīļākie, un tas nebūt nav tāpēc, ka viņam būtu problēmas ar sievietēm. Avārijā man stāstīja, ka sievietes viņu mīl, bet viņš nekad nepieskaras

Eilai un neguļ ar viņu kopā. Runā, ka viņš atteicies no Pirmās baudas rituāla, jo lolojot pārāk brāligas jūtas. Vai tādas ir viņa jūtas ari pret Eilu? Brālīgas? Vai tāpēc viņš mūs pārtrauca un sūtīja Eilu atpakaļ pie kaula riku meistara?" Vinkaveks saviebās, tad uzmanīgi izvilka no sūnām pāris lielo sēņu un ar aukliņu piesēja tās otrādi pie "Vecās Mātes" zariem, lai kaltējas. Atpakaļceļā viņš plānoja tās savākt.

Pēc tam kad mednieki bija šķērsojuši pieteku, viņi sasniedza daudz sausāku teritoriju, kas tālāk pārvērtās atklātos purvos, kuros neauga koki. Ūdensputna taurēšana, klabēšana un spiegšana brīdināja ļaudis, ka priekšā atrodas no palu ūdeņiem izveidojies liels ezers. Netālu no tā viņi uzslēja apmetni, un vairāki ļaudis devās pēc ūdens, lai pagatavotu vakariņas. Pagaidu ūdenskrātuvēs nebija sastopamas zivis, ja vien tām negadījās iekļūt upes straumē, kas plūst cauru gadu, bet starp garajām niedrēm, vilkvālītēm, grīšļiem un kaķastēm peldēja ēdamie varžu kurkuļi un sarkanvēderainie krupji.

Vadoties pēc kāda mistiska sezonas signāla, lieli putnu kāši, galvenokārt ūdensputni, nāca uz ziemeļiem pievienoties irbēm, zeltainajiem ērgļiem un sniegbaltajām pūcēm. Pavasara atkusnis, kas atnesa līdzi atjaunotu augu veģetāciju un plašas niedru slīkšņas, pievilināja neskaitāmus migrējošo putnu barus vīt sev ligzdas un vairoties. Daudzi putni barojās ar nenobriedušiem abiniekiem un dažiem pieaugušiem eksemplāriem, kā ari ar tritoniem un čūskām, sēklām un sīpoliem, visuresošajiem insektiem un pat maziem zīdītājiem.

-     Vilkam šī vieta patiks, - Eila sacīja Brisijai, vērodama kādu riņķojošu putnu pāri un turēdama rokā lingu, cerot, ka viņi nolaidīsies zemāk un viņai nevajadzēs aiziet pārāk tālu, lai tos dabūtu. - Vilkam labi padodas medījuma pienešana man klāt.

Brīsija bija apsolījusi Eilai parādīt metamo mietu un gribēja aplūkot jaunās sievietes izdaudzināto pieredzi lingas mešanā. Abas sievietes jutās abpusēji ieinteresētas. Brīsijas ierocis bija iegarens, rombveida formas, ar šķērsām saliktiem dzīvnieku kāju kaulu gabaliem, ar krusteniskiem robiņiem galā un noasinātām malām. Tas lidoja pa apļveida trajektoriju un, ja to iemeta putnu kāsi, vienā reizē varēja nogalināt vairākus putnus uzreiz. Pēc Eilas domām, metamā nūja putnu medībās ir daudz labāka par viņas lingu, bet lingai ir daudz plašāks lietojums. Viņa ar to var medīt ari dzīvniekus.

-    Tu atvedi līdzi zirgus, bet kāpēc tu atstāji vilku nometnē? - Brīsija apjautājās.

- Vilks vēl ir pārāk jauns, nebiju pārliecināta, kā viņš uzvedīsies mamutu medībās, un negribēju riskēt, ka šoreiz kaut kas var noiet greizi. Un zirgi palīdzēs aizgādāt atpakaļ gaļu. Turklāt man likās, ka Ridags bez Vilka jutīsies vientuļš, - Eila sacīja. - Man viņu abu pietrūkst.

Brisijai ļoti gribējās Eilai pajautāt, vai viņai patiešām ir tāds dēls kā Ridags, bet viņa pārdomāja. Šī tēma bija pārāk jūtīga.

Dažu pārējo dienu laikā, kad mednieki turpināja virzīties uz ziemeļiem, apkārtējā ainava mainījās vērā ņemami. Purvi pazuda, un, tiklīdz aiz muguras palika trokšņainie putnu bari, vēja aukas piepildīja klajos līdzenumus ar spocīgu, gaudojošu elpu un pamestības izjūtu. Debesis kļuva nomākušās ar vienmuļi pelēku, neizteiksmīgu mākoņu segu, kas aizklāja sauli un paslēpa zvaigznes naktī, bet lija reti. Tā vietā gaiss kļuva sausāks un vēsāks, sacēlās ass vējš, kas šķita izsūcam mitrumu pat no izpūstās elpas. Bet vakarā nejauša plaisa mākoņos pieveica debesu drūmo, monotono noskaņu ar tik kvēlojošu un spožu saulrietu, ka tas atspoguļojās piemirkušajās debesīs un atstāja ceļotājus mēmus un apstulbušus no šī neizsakāmā skaistuma.

Šo sauca par tālo apvāršņu zemi. Viens zems pakalns sekoja nākamajam, nebija nekādu robotu virsotņu, kas radītu tāluma un perspektīvas izjūtu, nebija nekādu zaļu meldru dūksnāju, kas atbrīvotu no bezgalīgi pelēcīgajiem, brūnajiem un putekļaini zeltītajiem toņiem. Sajūta bija tāda, ka līdzenums sniedzas visos virzienos, tikai ne uz ziemeļiem. Tur plašo izplatījumu aprija biezā, dūmakainā migla, kas apslēpa jebkādas norādes, ka arī vēl tālāk eksistē pasaule, un maldināja redzi par priekšmeta attālumu.

Šo teritoriju nevarēja raksturot ne kā zālainu stepi, ne sasalušu tundru, tā bija pa druskai no abām. Sala un sausuma izturīgā, kušķos augošā zāle, augi ar blīvu sakņu sistēmu, mazi krūmi ar grīšļu zāli un vērmelēm bija sajaukušies ar balto ziemeļu virsāju, sīkiem rododendriem, sārtiem vistenes ziediem, kas dominēja alpu tīreļa izsmalcināti gleznajā ziedu klāstā.

Melleņu ceri, kas nebija augstāki par četrām collām, tomēr piedāvāja bagātīgu ogu daudzumu, un panīkuši bērziņi ložņāja pa zemi kā vīnstīgas.

Bet pat pundurkociņi šajā teritorijā, kur dominēja divi augšanas tipi, bija retums. īstajā ziemeļu tundrā temperatūra vasarā bija pārāk zema koku sēklu attīstībai un augšanai. Stepē gaudojošais vējš, kas uzsūca mitrumu, pirms tas spēja uzkrāties, traucās pāri šai teritorijai un bija tikpat kavējošs augšanas faktors kā aukstums. Šī kombinācija padarīja šo zemi par sasalušu un izkaltušu.

Kad mednieku pulciņš pietuvojās biezajai, baltajai miglai, kas atradās viņiem priekšā, skatam pavērās vēl neizteiksmīgāka ainava. Bija redzamas kailas klintis un laukakmeņi, apauguši ķērpjiem, kas no tiem karājās trūcīgā sērsnas kārtā; ķērpji bija dzeltenā, pelēkā, brūnā un pat spilgti oranžā krāsā un izskatījās vairāk pēc akmens veidojuma, nevis auga. Sīksta zāle un grīšļi, kā arī daži ziedoši augi un sīki, izturīgi krūmiņi vietumis klāja diezgan ievērojamas platības. Pat šajā mežonīgajā, drūmajā vietā, kur valdīja auksts vējš un šķita, ka nekas dzīvs nespēj ieaugt, dzīve turpinājās.

Noslēpumainā, apslēptā miglāja vidienē radās arī atbilde uz šo jautājumu - lielos klintsbluķos bija ieskrambātas švīkas, tur atradās garenas smilšu, akmens un grants grēdas; lieli akmeņi bija izkustināti no vietas, it kā ar kādu neredzamu, milzīgu roku tie būtu nomesti no debesīm. Tievās urdziņās un dažviet mutuļojošā, dubļainā straumē ūdens haotiski skalojās pāri akmeņainajai zemei, un gaisā beidzot bija sajūtams auksts mitrums. Ēnainos nostūros bija uzkrājies netīrs sniegs, un bedrē, aiz kāda liela laukakmens, vecais sniegs vēl bija ieskāvis mazu dīķīti. Tā dziļumā varēja saskatīt ledus klātus izciļņus bagātīgā un spilgti zilā ledus tonī.

Pēcpusdienā vējš mainījās un, kamēr ceļinieki uzslēja apmetni, sāka snigt sauss un vēja dzenāts sniegs. Taluts un pārējie uztraukumā apspriedās. Vinkaveks jau vairākas reizes bija centies izsaukt mamuta garu, bet bez panākumiem. Mednieki bija cerējuši daudz ātrāk atrast milzīgos zvērus.

Naktī, klusi guļot savā guļvietā, Eila sadzirdēja mistiskas beržošas, paukšķošas, spurdzošas un burbuļojošas skaņas, kas it kā nāca no zemes dzīlēm. Jaunā sieviete nespēja tās izskaidrot, viņai nebija ne jausmas, no kurienes tās nāca, un tas darīja viņu nervozu. Viņa centās aizmigt, bet nemitīgi modās augšā. Beidzot, jau pret ritu, nogurums ņēma virsroku un viņa ielaidās snaudā.

Pamodusies Eila apjauta, ka ir jau vēls. Visapkārt bija neparasti gaišs, un teltī neviena vairs nebija. Paķērusi silto jaku, viņa tika līdz telts atverei. Paskatījusies laukā, jaunā sieviete sastinga un skatījās aiz brīnumiem pavērtu muti. Mainīgais vējš tagad bija aizpūtis vasaras dūmaku no kūpošā ledus. Atliekusi galvu, viņa skatījās ledāja augstajā sienā, kas šķita tik milzīga, ka tā augšējā mala sniedzās mākoņos.

Ledus sienas grandiozais izmērs lika tai izskatīties esam tuvāk, nekā tā bija patiesībā, bet kādu ceturtdaļjūdzi prom no šis vietas nekārtīgā kaudzē bija sakrituši lieli ledus bluķi, kas reiz bija atšķēlušies no stāvās, robotās sasalušās sienas. Ap tiem bija sastājušies vairāki ļaudis. Eila saprata, ka tas bija mērogs, lai viņa aptvertu milzīgās ledus barjeras patiesos izmērus. Uz ledāju pavērās iespaidīgs skats, tas bija neaprakstāmi skaists. Saules gaismā - jaunā sieviete pēkšņi pamanīja, ka laukā spīd saule, - ledājā dzirkstīja miljoniem sīku kristāliņu, kas laistījās daždažādos krāsu toņos, bet dziļumā esošajam ledus pamattonim bija tāda pati pārsteidzoši zila nokrāsa, kādu viņa bija redzējusi dīķi. Trūka vārdu, lai šo skatu aprakstītu; raugoties uz krāšņo grandiozumu, majestātiskumu un spēku, vārdi milzīgs un bezgalīgs zaudēja savu jēgu.

Eila veicīgi saģērbās, juzdama, ka ir kaut ko palaidusi garām. Ielējusi sev krūzīti, kā pašai šķita, zāļu tējas, viņa atklāja, ka tas ir gaļas buljons, kuram pa virsu jau bija izveidojusies ledus kārtiņa. Tikai uz brīdi saminstinājusies, viņa nolēma, ka tas ir garšīgs, un izdzēra krūzīti tukšu. Pēc tam, sakasījusi karoti ar sasalušiem vārītiem graudiem, viņa tos ietina biezā auksta cepeša šķēlē un ātrā solī devās pie pārējiem medniekiem.

-    Es jau sāku šaubīties, vai tu vispār vēl kādreiz grasies celties augšā, - Taluts jokoja, ieraudzījis Eilu tuvojamies.

-     Kāpēc mani nepamodinājāt? - jaunā medniece jautāja, notiesādama brokastu pēdējo kumosiņu.

-     Nav prātīgi modināt cilvēku, kas tik saldi guļ, ja vien nav kāda neatliekama vajadzība, - Taluts atbildēja.

-     Garam vajadzīgs laiks nakts klejojumiem, lai tas atkal jauniem spēkiem varētu atgriezties, - Vinkaveks piebilda, pienākdams pie Eilas apsveicināties. Viņš izdarīja kustību, ar kuru gribēja saņemt abas sievietes rokas savās plaukstās, bet viņa veikli izvairījās, ātri pieskārās ar savu vaigu pie Mamuta apmetnes vadoņa vaiga un devās prom izpētīt ledu.

Milzīgie ledus gabali acīmredzot bija krituši lejā ar lielu spēku. Tie bija dziļi ietriekušies zemē, un zeme apkārt tiem bija sadangāta. Drīz vien kļuva saprotams, ka šie ledus bluķi jau te gulējuši vairākus gadus. Vēja sanestais smilts slānis, atpūsts no klintīm, kas ledāja malās bija samaltas sīkos putekļos, klāja bluķu virsmu ar tumši pelēku kārtu, kas vietām mijās ar balta, blīva sniega slāni. Pati bluķu virsma no kūstošā un atkal sasalušā ledus gadu gaitā bija kļuvusi nevienmērīga, raupja un dangaina, un daži sīki un sīksti augi bija jau paspējuši laist tajā savas saknes.

-     Eila, panāc šurp! - Raneks aicināja. Pacēlusi acis, jaunā sieviete ieraudzīja viņu stāvam pašā augšā uz kāda augsta bluķa, kas bija nedaudz slīpi sasvēries uz sāniem. Viņa bija pārsteigta, ieraugot Jondalaru blakus tumšādainajam vīrietim. - Šeit uzkāpt ir viegli, ja apiesi apkārt no sāniem.

Apgājusi apkārt haotiskajai ledus bluķu kaudzei, viņa kāpa augšā pa vairākām atlūzušām lauskām un gabaliem. Graudainā klints smalkne, sapūsta uz ledus, padarīja šo neparasti slideno virsmu raupju un kāpšanu - diezgan drošu. Pieliekot nelielas pūles, uzkāpt un pārvietoties bija viegli. Sasniegusi pašu augstāko vietu, Eila piecēlās kājās un aizvēra acis. Jauno sievieti ieskāva spēcīgas vēja brāzmas, it kā pārbaudīdamas viņas izturību pretoties šim spēkam; pavisam blakus milzīgā ledus siena runāja grandošā, vaidošā un krakšķošā balsī. Pagriezusi galvu pret spilgto gaismu augšā, kura bija redzama pat cauri aizvērtiem plakstiņiem, Eila ar sejas ādu izjuta kosmisko cīņu, kas norisinājās starp debess uguns bumbas karstumu un masīvās ledus sienas aukstumu. Gaiss neizlēmībā džinkstēja.

Pēc tam viņa atvēra acis. Kur vien paskatījās, visapkārt atradās vienīgi ledus. Cik tālu vien skatiens sniedzās, bija redzams vienīgi milzīgs, majestātisks un grandiozs ledus lauks, kas iesniedzās debesīs, klājās līdz pat horizontam. Blakus tam kalni izskatījās pavisam neizteiksmīgi mazi. Šis pasakainais skats izraisīja Eilā pazemīgu apgarotību un grandiozu sajūsmu. Jondalars un Raneks saprotoši atbildēja uz jaunās sievietes smaidu.

-     Esmu jau iepriekš to redzējis, - Raneks sacīja, - bet varu uz to lūkoties tikpat daudz reižu, cik pie debesīm ir zvaigžņu, un man tas nemūžam neapniks. - Gan Eila, gan Jondalars piekrītoši pamāja.

-    Tomēr tas var būt ari bīstams, - Jondalars piebilda.

-     Kā tas ledus šeit nokļuva? - Eila pajautāja.

-     Ledus pārvietojas, - Raneks skaidroja. - Dažreiz tas izaug lielāks, citreiz - sarūk. Kad siena atradās šeit, tas atdalījās. Toreiz šī kaudze bija daudz lielāka. Tā ir sarukusi, tāpat kā pati ledus siena. - Tumšādainais vīrietis pētīja ledāja sienu. - Manuprāt, pagājušajā reizē tā atradās tālāk prom. Iespējams, ka ledājs atkal izplešas.

Tad, pārlaidusi acis pār atklāto klajumu, Eila pamanīja, cik tālu viņa var saskatīt no sava augstā skatpunkta. - Ak, paskatieties! - viņa iesaucās, norādīdama uz dienvidaustrumiem. - Re, kur mamuti! Es redzu mamutu baru!

-     Kur? - Raneks jautāja, pēkšņi izrādīdams lielu interesi.

Sajūsma izplatījās mednieku vidū kā uguns liesma. Taluts, izdzirdējis vārdu "mamuti", jau bija pusceļā uzrāpies augšup pa ledus kaudzes sāniem. Pāris lieliem soļiem viņš sasniedza virsotni un, ar plaukstu aizklājis acis, skatījās Eilas norādītajā virzienā.

-    Viņai taisnība! Re, kur viņi ir! Mamuti! - vadonis ieaurojās, nespēdams apslāpēt ne emocijas, ne balss skaļumu.

Nu jau ari vairāki citi mednieki rāpās augšup pa ledus kaudzi, meklēdami vietu, kur paskatīties uz lielajiem radījumiem ar milzīgajiem ilkņiem. Eila atbrīvoja vietu Brisijai, lai Vītolu apmetnes vadone varētu nostāties parocīgāk.

Ieraugot mamutus, mednieki izjuta zināmu atvieglojumu, kā arī sajūsmu. Vismaz beidzot mamuti sevi parādīja. Lai uz ko ari Mamuta gars bija gaidījis, tas beidzot bija atļāvis savām šīspasaules radībām parādīties tiem, kurus Muta bija izvēlējusies par mamutu medniekiem.

Viena no Brīsijas apmetnes sievietēm ieminējās kādam no vīriem, ka viņa bija redzējusi Eilu stāvam ledus kaudzes pašā augšā aizvērtām acīm. Eila esot pagriezusi galvu, it kā kaut ko Meklēdama vai varbūt tos Saukdama, un, kad viņa atvērusi acis, mamuti esot parādījušies. Virs saprotoši pamāja ar galvu.

Eila skatījās lejup uz ledus kaudzes formu, kas atradās apakšā, gatavodamās kāpt lejā. Blakus viņai nostājās Taluts, smaidīdams tik platu smaidu, kādu viņa vēl nekad nebija redzējusi.

-    Eila, tu šo vadoni esi padarījusi par pašu laimīgāko vīru, - sarkan- bārdainais milzis atzinās.

-    Es neko tādu neesmu izdarījusi, - Eila nesaprata. - Man vienkārši palaimējās viņus ieraudzīt.

-    Ar to pietiek. Lai kuram arī būtu palaimējies pirmajam šos zvērus ieraudzīt, tas mani būtu padarījis par laimīgu viru. Bet priecājos, ka tā biji tu, - Taluts sacīja.

Eila uzsmaidīja savas apmetnes vadonim. Viņa patiešām mīlēja šo lielo lāci. Jaunā sieviete viņu uztvēra kā tēvoci, brāli, draugu un sajuta, ka ari viņš atbild ar tādām pašām jūtām.

-     Eila? Uz ko tu tur lejā skatījies? - Taluts jautāja, sekodams viņai pa pēdām lejup.

-     Ne uz ko īpašu. Es tikai pamanīju, ka no šejienes var redzēt šīs kaudzes formu. Paskaties, kā tā ieliecas už iekšu tajā pusē, pa kuru mēs kāpām augšā, un tad atkal izliecas atpakaļ!

Taluts pavirši paskatījās, bet tad ieskatījās ciešāk. - Eila! Tev jau atkal tas ir izdevies!

-     Kas izdevies?

-    Tu esi šo vadoni padarījusi par ļoti laimīgu viru!

Taluta smaids bija lipīgs, tāpēc ari Eila pasmaidīja pretim. - Talut, kas tad šoreiz tevi tā iepriecinājis? - viņa apjautājās.

-     Tu liki man pamanīt šis ledus kaudzes formu. Tā ir kā kanjona strupceļš. Tas nav pavisam perfekts, bet mēs varam to pielabot. Tagad es zinu, kā mēs nomedīsim mamutus!

Laiks vairs netika laists zudumā. Mamuti varēja izlemt doties prom, vai ari laiks varēja atkal mainīties. Medniekiem nekavējoties vajadzēja šo izdevību izmantot. Medību vadoņi sanāca kopā uz apspriedi, pēc tam ātri aizsūtīja pāris izlūku, lai izpētītu apkārtni un noteiktu bara lielumu. Kamēr izlūki bija prom, vienā no ledus kanjona pusēm tika uzbūvēta akmens un ledus siena, lai nobloķētu izeju, tādējādi izveidojot samestu ledus bluķu kaudzi un kanjonā atstājot tikai vienu ieeju un izeju. Izlūkiem atgriežoties, mednieki sapulcējās, lai izdomātu plānu, kā milzīgos, pinkainos zvērus iedzīt lamatās.

Taluts izstāstīja, kā Eila un Vīnija bija palīdzējušas iedzīt bizonus slazdā. Vairāki mednieki izrādīja interesi, bet visi nonāca pie kopēja slēdziena, ka viens pats jātnieks zirga mugurā nespēs milzīgos mamutus saskaņoti sadzīt slazdā, kaut gan palīdzēt varētu. Bija jāatrod vēl kādi citi līdzekļi, lai panāktu vēlamo.

Atbildi palīdzēja rast uguns. Vēlās vasaras vētras ar zibeni bija aizdedzinājušas krietni daudz sauso lauku kūlu, pat milzīgie mamuti, kas necik daudz no uguns nebaidījās, sāka pret to izjust zināmu cieņu. Tomēr šajā gadalaikā varētu būt grūtības aizdedzināt zāli. Uguns varētu būt lāpās, kas atrastos mednieku rokās.

-     Ko mēs izmantosim, lai aizdedzinātu lāpas? - kāds interesējās.

-    Sausu zāli un mamutu mēslus, tie jāsamīca kopā un jāiemērc taukos, - Brīsija ierosināja, - tādējādi lāpas ātri aizdegsies un degs ar karstu liesmu.

-    Un vēl mēs varam izmantot Eilas uguns akmeni, lai tās ātri aizdedzinātu, - Taluts papildināja sacīto. Vairāki mednieki piekrītot palocīja galvu.

-     Mums būs vajadzīga uguns vairākās vietās uzreiz, - Brīsija turpināja, - turklāt pareizā secībā.

-    Eila katram Lauvas apmetnes pavardam izsniedza pa vienam uguns akmenim. Mums līdzi ir vairāki akmeņi. Man ir viens, tāpat arī Ranekam un Jondalaram, - Taluts palepojās, apzinādamies, kādu godu viņam dara šis paziņojums. Vadonis nodomāja: "Žēl gan, ka šeit nav Talijas. Viņa šo bridi spētu attiecīgi novērtēt." Eilas uguns akmeņi bija nenovērtējami, īpaši jau tādos gadījumos, kad to nebija pārāk daudz.

- Tiklīdz mēs panāksim, ka mamutu bars sāks kustēties, kā mēs viņus sadzīsim tieši lamatās? - pajautāja kāda sieviete no Brīsijas apmetnes. - Šeit ir atklāts līdzenums.

Plāns, kuru mednieki bija izstrādājuši, bija vienkāršs un konkrēts. No ledus un klinšu atšķeltajiem gabaliem viņi uzbūvēja divrindu akmens krāvumus, kas izpletās no ledus kanjona ieejas. Taluts ar savu masīvo cirvi milzīgos ledus gabalus saskaldīja mazākos, lai tos varētu panest. Aiz katra krāvuma tika gatavībā noliktas lāpas. No visiem piecdesmit medniekiem tikai daži izvēlējās sev vietu stāvēt kanjona iekšpusē aiz aizsargājošiem ledus bluķiem, kur zvēri viņiem pirmajiem varēja mesties virsū. Daži izkārtojās aiz akmens un ledus krāvumiem. Pārējie - pirmām kārtām ātrākie un izturīgākie skrējēji - sadalīsies divās grupās, lai aplenktu ganāmpulku no abām pusēm, jo, par spīti savam milzīgajam augumam, mamuti īsā distancē spēja attīstīt lielu ātrumu.

Brīsija sāka skaidrot jaunākajiem medniekiem, kas iepriekš vēl nekad nebija medījuši pinkainos zvērus, mamutu paradumus, vājības un kā tie jāmedī. Eila uzmanīgi klausījās un kopā ar šo grupu iegāja iekšā ledus kanjonā. Aļņa apmetnes vadone no kanjona iekšpuses vadīs frontālo uzbrukuma grupu, viņa gribēja izpētīt slazdu un izvēlēties vietu, kur stāvēt.

Tiklīdz viņi bija iegājuši kanjona iekšpusē, Eila pamanīja, kā šeit kritusies temperatūra. Iepriekš viņa nebija jutusi aukstumu, jo bija strādājusi pie ugunskura, kausējusi taukus lāpām, pūlējusies savākt zāles kušķus un nesusi ledus bluķus. Tomēr viņi atradās tik tuvu ledājam, ka pat vasarā ūdens, kas bija atstāts traukos pa nakti, no rīta bija pārklājies ar trauslu ledus kārtiņu un dienā bija nepieciešamas siltās jakas. Sasalušā ledus sprosta iekšienē aukstums bija iespaidīgs, bet, pavērusies apkārt plašajā kambari, kas bija izveidots no robotiem, nekārtīgi samestiem ledus bluķiem, Eila sajutās kā ienākusi citā valstībā - zili baltā, sastingušā aukstuma pasaulē.

Tāpat kā klinšainajā kanjonā, kas atradās blakus ielejai, lieli ledus gabali, kas tikko bija atskaldīti no ledus sienas, izmētāti un sacirsti gulēja zemē. Virs tiem atradās smailes ar asām malām un mirdzoši baltas, augstas virsotnes, saplūzdamas afr plaisām un stūrīšiem, kas laistījās spilgti zilā, tumšā un sulīgā tonī. Šī krāsa Eilai pēkšņi atgādināja Jondalara acis. Vecie ledus bluķi un gabali ar noapaļotām malām bija izmētāti kaudzēs, laikazoba saēsti un klāti ar smalku, vēja sanestu smilti, tie vedināja uz kāpelēšanu un izpētīšanu.

Kamēr pārējie meklēja medību vietas, Eila aiz ziņkāres tieši ar to nodarbojās. Viņa šeit negaidīs mamutus. Jaunā medniece Vīnijas mugurā palīdzēs dzīt pinkainos mamutus, tāpat kā to darīs Jondalars Skrējēja mugurā. Zirgu ātrums varētu būt noderīgs, un viņi ar Jondalaru atdeva savus uguns akmeņus katrai no dzinēju grupām. Eila pamanīja, ka pie kanjona ieejas bija sapulcējušies vairāki ļaudis, un steidzās laukā. No apmetnes puses nāca Jondalars, kas veda Skrējēju, viņiem abiem sekoja Vīnija. Jaunā sieviete uzsvilpa, un ķēve aizskrēja tiem abiem pa priekšu.

Divas dzinēju grupas sāka virzīties uz mamutu bara pusi, dzinēji bija izvietojušies tālu cits no cita, lai, nesaceļot zvēros lielu nervozitāti, apietu tiem apkārt. Raneks un Taluts stāvēja katrs aiz sava ledus un akmeņu krāvuma puses, kas pie kanjona ieejas saplūda kopā, viņi bija gatavi ātri iedegt lāpas, līdzko tas būs nepieciešams. Paejot viņiem garām, Eila uzsmaidīja abiem vīriem, kas gaidīja aiz ledus un akmens kaudzēm. Viņa pamanīja, ka Vinkaveks atradās tajā pašā pusē, kur Raneks. Ari Mamuta apmetnes vadonim Eila atbildēja ar smaidu.

Jaunā medniece gāja pa priekšu Vīnijai, viņas pīķi un pīķu metējs bija droši piestiprināti pie vācamo grozu turētājiem kopā ar šīs grupas lāpām. Blakus gāja vairāki citi mednieki, bet neviens neko daudz nerunāja. Visi koncentrējās uz mamutiem, dedzīgi cerot, ka medības būs veiksmīgas. Pagriezusi galvu, Eila atskatījās uz Vīniju un tad pavērās uz priekšā esošo mamutu ganāmpulku. Jaunā medniece saprata, ka zvēri vēl joprojām ganās tajā pašā pļavā, kurā viņa bija tos nesen pamanījusi. Viss bija noticis tik zibenīgi ātri, ka viņai pat nebija bijis laika visu kārtīgi apdomāt. Neticami īsā laikā viņi bija paveikuši tik daudz.

Eila vienmēr bija gribējusi nomedīt mamutu, gaidu trīsas izskrēja caur jaunās sievietes augumu, kad viņa aptvēra, ka patiešām piedalās sava mūža pirmajās mamutu medībās. Kaut ari apstājusies, lai to apdomātu, Eila saprata, ka visā šajā pasākumā jaušas kaut kas ļoti smieklīgs. Kā gan tādas mazas un vājas radības kā cilvēki spēj izaicināt tik milzīgus, pinkainus zvērus ar iespaidīgiem ilkņiem un cerēt, ka viss labi izdosies? Tomēr te nu viņa bija, gatava stāties pretim pašam lielākajam zvēram, kas reiz staigājis pa zemes virsu, apbruņojusies ar dažiem mamutu pīķiem un neko vairāk. Nē, tā gluži nebija taisnība. Viņai vēl piemita prāts, pieredze un pārējo mednieku atbalsts, kā arī Jondalara izgatavotais pīķu metējs.

Vai jaunais pīķu metējs, kuru viņš izgudroja, varēs tikt lietots arī ar lielākiem pīķiem? Viņi bija to izmēģinājuši, bet Eila par savu jauno ieroci vēl joprojām nejutās pilnīgi droša.

Jaunā medniece pamanīja Skrējēju un otru mednieku grupu, kas viņiem tuvojās, nākot pa sauso zāli, un izskatījās, ka arī mamutu ganāmpulks sācis kustēties. Vai zvēri sāka nervozēt, ka ļaužu bars cenšas viņus ielenkt? Eilas grupa pielika soli, arī pārējie uztraucās. Tika padots signāls paņemt lāpas. Jaunā medniece tās ātri sadabūja no nesamajiem groziem, kas atradās Vīnijai mugurā, un izdalīja medniekiem. Tie ar nepacietību gaidīja, vērodami, ka arī otra grupa paņem rokās lāpas. Tad medību vadītājs deva signālu.

Noslidinājusi no rokām dūraiņus, Eila notupās pie uguns zāles pūku un samīcītu mēslu mazās čupiņas. Arī pārējie gaidīdami sanāca viņai apkārt. Viņa sita uguns aizdedzināmo krama gabalu pret dzeltenīgi pelēko dzelzs pirīta oli. Dzirkstele izdzisa. Viņa sita otrreiz. Šķita, ka izdevās. Viņa sita vēlreiz, gruzdošajam aizkuram piešķiļot vairāk dzirksteļu, un centās uzpūst liesmiņu. Tad pēkšņi viņai palīgā nāca vēja pūsma, un uguns steigšus apņēma aizkuru un samīcītos mēslus. Eila pielika vēl pāris tauku gabalu, lai panāktu lielāku un karstāku liesmu, un apsēdās, kamēr pirmais mednieks turēja savu lāpu virs liesmām. Tad viņi aizdedzināja cits cita lāpas un sāka izretoties.

Precīzs dzīšanas sākuma signāls netika dots. Medības iesākās lēnām, kad, kliegdams un vicinādams savas dūmojošās un šaudīgās lāpas, neorganizētais dzinēju bars sāka izdarīt izrāvienus uz lielo zvēru pusi. Vairums Mamutu cilts mednieku bija pieredzējuši lielo zvēru dzinēji un pieraduši medīt kopā. Drīz vien zvēru dzīšanas centieni kļuva saskaņotāki, kad abas dzinēju grupas apvienojās un pinkainie mamuti sāka virzīties uz akmens un ledus krāvumu pusi.

Kāda milzīga mamutu mātīte - bara vadone - vispārējā zvēru apjukumā šķita pamanām dzinēju mērķi un metās sāņus. Kliegdama un vicinādama lāpu, Eila sāka skriet uz viņas pusi. Jaunajai sievietei pēkšņi atausa atmiņā pašas mēģinājums dzīt zirgu baru, ko reiz viņa bija paveikusi viena pati tikai ar degošu lāpu palīdzību. Visi, izņemot vienu zirgu, bija aizbēguši - nē, divus, viņa atcerējās. Toreiz viņas izraktajā slazda bedrē bija iekritusi ķēve, kas vēl baroja kumeliņu, nevis pats mazais, dzeltenais kumeliņš. Eila pavērās atpakaļ uz Vīniju.

Mamuta mātītes spalgā taurēšana viņu pārsteidza. Jaunā medniece pagriezās tieši tajā mirklī, lai redzētu, kā vecā mātīte uzlūko vārgos, nenozīmīgos radījumus, kas pārnēsāja briesmu smaku, un sāka skriet Eilas virzienā. Bet šoreiz jaunā medniece nebija vairs viena pati. Pacēlusi acis, viņa ieraudzīja sev blakus Jondalaru, tad vēl pāris mednieku, kas bija daudz vairāk, nekā milzīgā mamutu mātīte bija vēlējusies satikt.

Pacēlusi snuķi, lai notaurētu brīdinājuma signālu par uguni, viņa saslējās pakaļkājās, notaurējās vēlreiz, tad atkāpās atpakaļ.

Sausas zāles laukumiņš atradās uz augstāka zemes pleķīša, kas nebija pakļauts kūstošā ledāja ūdens straumēm, un, kaut ari nebija miglas, lietus nebija lijis jau vairākas dienas. Ugunskuri, kurus lietoja lāpu aizdegšanai, bija atstāti nepieskatlti un drīz vien aizdedzināja sauso zāli, un brāzmainās vēja pūsmas veicināja liesmas. Mamuti sākumā pamanīja uguni, saoduši ne tikai degošas zāles smaku, bet ari gruzdošu zemi un kūpošus krūmus - tik pazīstamo stepes ugunsgrēka smārdu un pat vēl draudīgāku. Vecā mamutu mātīte ietaurējās vēlreiz, viņai pievienojās taurējošu, pinkainu, sarkanīgi brūnu jaunu un vecu mamutu koris; dzīvnieki uzņēma ātrumu un metās pretim nezināmām, bet daudz lielākām briesmām.

Sānvējš uzpūta dūmu mutuli medniekiem, kas centās neatpalikt no skrienošā zvēru bara. Gatava kāpt Vīnijai mugurā, Eila atskatījās uz liesmām un saprata, kas bija licis lielajiem zvēriem panikā bēgt. Viņa kādu brīdi lūkojās, kā sprakšķošās, sarkanās liesmas kāri aprij ceļu pāri laukam, spļaudamas dzirksteles un atraugājot dūmus. Bet jaunā sieviete zināja, ka uguns nerada patiesas briesmas. Pat ja ugunij izdotos šķērsot klinšainās teritorijas kailo zemi, ledus kanjons to apturētu. Eila pamanīja, ka Jondalars jau atradās Skrējēja mugurā, cieši sekodams bēgošajiem mamutiem, un devās viņam pakaļ.

Eila varēja sadzirdēt smagu elpu, kad viņa jāja garām jaunai sievietei no Brīsijas apmetnes, kas visu ceļu bija skrējusi, turēdamās lielajiem zvēriem cieši aiz muguras. Dzīvniekiem būs grūtāk nogriezties sāņus, tiklīdz tie uzņems virzienu, kas nenoliedzami tos novedīs aukstajā kanjonā; abas sievietes viena otrai uzsmaidīja, kad mamutu bars iegāja akmens un ledus uzbēruma ceļā. Eila jāja uz priekšu; tagad bija pienākusi viņas kārta dzīvniekus pasteidzināt.

Jaunā jātniece pamanīja, ka visu ceļu aiz akmens un ledus krāvumiem bija aizdedzināta uguns, tā dega sānos un nedaudz priekšā smagnējiem dzīvniekiem. Mednieki negribēja aizdedzināt lāpas labu gabalu zvēriem priekšā, tādējādi šajā brīdī riskējot novirzīt mamutu ganāmpulku sāņus, kad tie jau bija tik tuvu. Eila bija jau pietuvojusies ledus kanjona ieejai. Pavirzījusi Vīniju sānis, medniece paķēra pīķus, nolēca no zirga muguras un sajuta zemes vibrēšanu, kad pēdējais mamuts iestampāja slazdā. Jaunā sieviete iedrāzās iekšā un pievienojās dzinējiem, cieši sekodama pa pēdām kādam vecam bullim ar priekšpusē sakrustotiem ilkņiem. Pie ieejas kanjonā bija sakrautas iekuru kaudzes, tagad tās tiks aizdedzinātas, lai izbiedētos zvērus noturētu kanjona iekšpusē. Apiedama ugunskurus, Eila vēlreiz iegāja ledus sprostā.

Kanjons vairs nepavisam nelīdzinājās sastingušai, mierīgai ledus valstībai. Tā vietā ledainajās sienās spēcīgi atbalsojās mamutu taurējošās skaņas, kas grieza ausīs un plosīja nervus. Eila juta, ka viņu pārņem gandrīz vai neciešama spriedze - daļēji bailes, daļēji satraukums. Pārvarējusi bailes, jaunā medniece ielika pirmo pīķi pīķu metēja vidusdaļas gropē.

Mamutu mātīte bija pārvietojusies uz ledus sprosta tālāko galu, meklēdama izeju, kā visu baru izvadīt laukā, bet Brīsija jau tur gaidīja, uzkāpusi augstu uz kāda ledus bluķa. Vecā mamutiene, pacēlusi snuķi, neapmierināti notaurējās, un Aļņa apmetnes vadone raidīja piķi tās atvērtajā rīklē. Taurēšana aprāvās, kad mamutu mātītes rīklē sāka guldzēt šķidrums, kas šļācās ārā no mutes un apšļakstīja balto, salto ledu ar siltām, sarkanām asinīm.

Kāds jauneklis no Brīsijas apmetnes meta otro piķi. Garais, asais krama uzgalis izdūrās cauri biezajai ādai un dziļi ieurbās mātītes vēderā. Tam sekoja vēl viens pīķis, kas arī trāpīja mīkstajā pavēderē, no ieroča smaguma ieplēsdams garu brūci. Mamutiene izdvesa aizsmakušu sāpju gārdzienu, kad no brūces izgāzās asinis un pelēki baltas zarnu virtenes. Viņas pakaļkājas sapinās pašas iekšās. Uz nolemto dzīvnieku tika raidīts vēl viens pīķis, bet trāpīja pa ribu kaulu un atsitās. Nākamais pīķis iedūrās starp divām ribām, un garais, plakanais, tievais asmens ieurbās dzīvniekā.

Vecā mamutiene noslīga uz ceļiem, vēlreiz mēģināja piecelties kājās, tad nokrita uz sāniem. Mātītes snuķis vēl pēdējo reizi izslējās, lai notaurētu brīdinājumu, tad lēnām un gandrīz vai graciozi nolaidās uz zemes. Brīsija ar piķi pieskārās drosmīgās, vecās mamutienes galvai, uzslavēja viņas varonīgo cīņu un pateicās Lielajai Zemes Mātei par šo ziedojumu, kas ļaus Zemes bērniem izdzīvot.

Brīsija nebija vienīgā, kas nostājās pie varonīgās mamutu mātītes un pateicās Mātei. Mednieki paši uz savu galvu bija sadalījušies vairākās grupiņās, lai vienlaikus uzbruktu katram mamutam. Pa gabalu mestie pīķi ļāva viņiem izvairīties no ilkņiem, snuķiem un smagajām dzīvnieku kājām; dažus mamutus viņi bija citu no cita atšķīruši, bet tajā pašā laikā medniekiem vajadzēja uzmanīties no-citas grupas medījuma, kas atradās turpat blakus. Asinis, kas straumēm plūda no savainotajiem un mirstošajiem zvēriem, atkausēja daļēji sasalušo zemi, pēc tam sasala spilgti sarkanos, slidenos ledus gabalos, kas pārvietošanos padarīja bīstamu. Ledus kanjons pārvērtās par kliedzošo mednieku un taurējošo mamutu tuvcīņas arēnu, tā vizošās sienas pastiprināja un atbalsoja katru skaņu.

Pēc tam kad Eila kādu laiku bija vērojusi notiekošo, viņa devās pie kāda jauna bullēna, kura spēcīgie ilkņi bija gari un izliekti, bet joprojām kalpoja par derīgiem ieročiem. Ielikusi smago pīķi jaunā pīķu metēja gropē, medniece centās precīzi notēmēt. Viņa atcerējās Brīsijas teikto, ka vēders ir viena no vārīgākajām mamuta vietām, un uz viņu bija atstājusi spēcīgu iespaidu mamutu mātītes profesionālā nogalināšana. Nomērķējusi viņa spēcīgi raidīja smago pīķi - izmeta nāvējošo ieroci - pāri visam ledus kanjonam.

Tas lidoja ātri un precīzi un ietriecās bullēna vēdera dobumā. Bet, ņemot vērā ieroča spēku, metiena stiprumu un to, ka viņai nebija neviena cita palīga, jaunajai medniecei būtu vajadzējis mērķēt uz dzīvībai bīstamāku vietu. Pīķa dūriens vēderā neizraisīja tūlītēju mamuta nāvi. Zvērs spēcīgi asiņoja, bija nāvīgi ievainots, bet sāpes to saniknoja un piešķīra jaunu spēku mesties virsū savai pāridarītājai. Mamutu bullēns izaicinoši notaurējās, nodūra galvu un brāzās virsū jaunajai sievietei.

Pīķu metējs piešķīra Eilai priekšrocību raidīt pīķi vienīgi no liela attāluma. Tāpēc, nometusi visus piķus, viņa skrēja uz ledus gabalu, bet, cenšoties uzrāpties augšā, paslīdēja. Viņa paspēja aizskriet aiz bluķa tieši tajā brīdī, kad milzīgais mamuts ar visu spēku ietriecās ledus bluķī. Zvēra varenie ilkņi pāršķēla lielo ledus gabalu divās daļās, atgrūda to atpakaļ, atbrīvodami ceļu pie Eilas. Tad, izmisīgi taurēdams nāves agonijā, bullis bakstīja un plosīja ledus gabalu, cenzdamies aizķert aiz tā paslēpušos radību. Pēkšņi viens pēc otra lidoja divi pīķi un trāpīja satrakotajam mamutam. Viens ieurbās zvēram kaklā, otrs ietriecās ribā ar tik milzīgu spēku, ka aizskāra dzīvnieka sirdi.

Mamuts sabruka zemē blakus saplosītajam ledus gabalam. Asinis šļācās no brūcēm un izveidoja tumši sarkanas, tvaikojošas peļķes; atdziestot tās pārvērtās ledū. Joprojām drebēdama, Eila izrāpās no savas slēptuves.

-     Vai tev nekas nekaiš? - Taluts apjautājās, pasniegdams roku, lai jaunā sieviete varētu piecelties kājās.

-    Nē, šķiet, ka viss kārtībā, - viņa atbildēja, cenzdamās atgūt elpu.

Taluts pasniedzās pēc pīķa, kas rēgojās laukā no mamuta krūtīm un,

smagi pūzdams, izvilka to ārā. Kad Jondalars pienāca pie viņiem, no buļļa brūces, kur bija atradies pīķis, izšļācās jauna asins strūkla.

-    Eila, es biju pārliecināts, ka bullis tevi piebeigs! - Jondalars sacīja. Viņa sejas izteiksme bija vairāk nekā norūpējusies. - Tev vajadzēja pagaidīt, līdz es atnākšu… vai kāds cits, kas tev palīdzētu. Vai esi droša, ka tev nekas nekaiš?

-Jā, esmu, bet ļoti priecājos, ka jūs abi bijāt man blakus, - Eila atbildēja un pasmaidīja. - Mamutu medibas var izrādīties ļoti aizraujošas.

Taluts kādu bridi uzmanīgi pētīja jauno sievieti. Viņa bija bijusi tik tuvu nāvei. Tas mamuts gandrīz viņu piebeidza, bet Eila neizskatījās ļoti apbēdināta, tikai nedaudz aizelsusies un satraukta, bet tas bija normāli. Viņš pasmaidīja un pamāja, tad pārbaudīja savu piķi un tā uzgali. - Ha! Tas vēl joprojām ir lietojams! - vadonis atzina. - Ar šo duramo varu piebeigt vēl kādu zvēru! - Un Taluts devās atpakaļ slaktiņā.

Eilas acis sekoja varenajam vadonim, bet Jondalars skatījās uz Eilu; Zelandoni virieša sirds joprojām sitās bailēs par mīļoto sievieti. Viņš jau gandrīz Eilu zaudēja! Mamuts tik tikko viņu nenogalināja! Viņas kapuce bija atmesta un mati izspūruši; acis no satraukuma mirdzēja; seja bija piesārtusi, un viņa smagi elpoja. Eila savā satraukumā bija tik skaista, rezultāts bija tūlītējs un iespaidīgs.

Viņa skaistā sieviete. Viņa brīnišķīgā, satraucošā Eila, vienīgā sieviete, kuru viņš jebkad patiesi mīlējis. Ko viņš būtu darījis, ja būtu viņu zaudējis? Vīrietis sajuta asinis ieplūstam cirksnī. Bailes par viņas zaudēšanu un mīlestība bija pamodinājusi vajadzību, un viņu pārņēma nepārvarama vēlme piekļaut šo sievieti sev klāt un apskaut. Jondalars viņu gribēja. Viņš gribēja viņu tik ļoti, kā vēl nekad savā mūžā nebija gribējis. Viņš būtu varējis viņu iegūt tajā pašā mirklī tepat uz aukstās, asiņainās ledus kanjona grīdas.

Paskatījusies uz Jondalaru, Eila ieraudzīja viņa skatienu un izjuta vīrieša nepārvaramo acu pievilcību; viņa acis bija tikpat izteiksmīgi zilas kā dziļais ledus ezers, bet siltas. Viņš viņu gribēja. Eila zināja, ka Jondalars viņu gribēja, un ari viņa šo vīrieti gribēja ar tik kaislīgu liesmu, kas viņu dedzināja un ko nemūžam nevarēs apslāpēt. Jaunā sieviete mīlēja šo vīrieti vēl vairāk, nekā bija iedomājusies, ka varētu kādu tā mīlēt. Viņa sniedzās viņam pretim, izslāpusi pēc viņa skūpstiem, pieskārieniem un mīlestības.

- Taluts man tikko izstāstīja! - Raneks pieskrēja pie viņiem, un tumšādainā vīrieša balsī bija saklausāma panika. - Vai šis ir tas bullis? - Viņš izskatījās kā ar ūdeni apliets. - Eila, vai esi pārliecināta, ka neesi savainota? - .

Neko nesaprazdama, Eila kādu brīdi skatījās uz Raneku un ievēroja, ka Jondalars atkāpjas un viņa acu izteiksme mainās, it kā tām priekšā atkal aizkristu plīvurs. Tad līdz jaunās sievietes apziņai nonāca Raneka jautājums.

-      Nē, Ranek, es neesmu savainota. Ar mani viss ir kārtībā, - Eila atbildēja, bet nebija pārliecināta, ka tā ir taisnība. Jaunās mednieces domas bija sajukušas, kad viņa vēroja, kā Jondalars izvelk piķi no beigtā dzīvnieka kakla un dodas prom. Viņa noskatījās, kā aiziet viņas mīļotais vīrietis.

Jondalars nodomāja: "Viņa vairs nav mana Eila, un tā ir tikai manis paša vaina!" Pēkšņi viņš atcerējās notikumu stepē, kad bija pirmoreiz izjājis ar Skrējēju, jauno vīrieti pārņēma kauns un sirdsapziņas pārmetumi. Viņš apzinājās, cik tas bija šausmīgs noziegums, tomēr būtu varējis to atkārtot. Raneks Eilai būs piemērotāks vīrietis. Viņš pats bija novērsies no Eilas un aptraipījis viņu. Viņš nebija šo sievieti pelnījis. Viņš bija cerējis, ka spēs samierināties ar neizbēgamo, cerējis, ka reiz, atgriežoties mājās, varbūt spēs Eilu aizmirst. Viņš pat bija spējis zināmā mērā sadraudzēties ar Raneku. Bet tagad jaunais Zelandoni vīrietis saprata, ka nemūžam nespēs atbrīvoties no Eilas zaudējuma sāpēm, viņš nekad nespēs viņu aizmirst.

Jondalars pamanīja kādu mamutu, pēdējo, kas vēl turējās kājās, - tas bija kāds jauns bullēns, kam kaut kādā veidā bija laimējies izsprukt sveikā no asinspirts. Jaunais vīrietis trieca savu pīķi dzīvniekā ar tādu mežonīgu spēku, ka zvērs saļima ceļos. Pēc tam Jondalars devās laukā no kanjona. Viņam bija jātiek prom un jāpaliek vienatnē, tāpēc jaunais vīrietis gāja uz priekšu tik tālu, līdz bija drošs, ka pārējie mednieki viņu vairs neredz. Tad, ar rokām saņēmis galvu un sakodis zobus, viņš centās atgūt paškontroli. Nokritis pie zemes, viņš ar dūrēm sita ledu.

-     Ak Doni! - viņš kliedza, cenzdamies atbrīvoties no sāpēm un ciešanām. - Zinu, ka tā ir mana vaina. Es biju tas, kas no viņas novērsās un viņu atgrūda. Es nebiju tikai greizsirdīgs, man bija kauns viņu mīlēt. Baidījos, ka Eila varētu nebūt gana laba maniem ļaudīm; baidījos, ka viņu nepieņems un tāpēc arī mani viņas dēļ varētu padzīt no Zelandoni cilts. Bet tagad tas mani vairs neuztrauc. Es esmu tas, kas nav Eilai gana labs, bet es viņu mīlu. Ak Lielo Māt! Es mīlu šo sievieti un gribu viņu. Doni, kā es viņu gribu! Neviena cita sieviete man vairs neko nenozīmē. Es no viņām atgriežos iztukšots. Doni, es gribu viņu atgūt! Zinu, ka tagad ir jau par vēlu, bet es gribu atgūt savu Eilu!

36

Sadalot mamutu gaļu, Taluts jutās savā īstajā elementā. Kailām krūtīm, pamatīgi svīzdams, vicinādams masīvo cirvi kā bērnu rotaļlietiņu, vadonis skaldīja kaulus un ilkņus, graizīja cīpslas un plēsa nost biezo ādu. Viņam patika šis darbs un apziņa, ka tas palīdz viņa ciltij; vadonis priecājās, ka varēja likt lietā savu raženo augumu un tādēļ kādam citam būs mazāk jānopūlas; viņš staroja no laimes, ka var likt lietā savus varenos muskuļus tā, kā neviens cits to nespēj, un visiem, kas vēroja viņu rosāmies, ari bija jāsmaida.

Tomēr milzīgo zvēru dīrāšanā bija nodarbināti daudzi cilvēki, tāpat kā atgriežoties būs vajadzīgas daudzas darbarokas, lai ādas miecētu un izģērētu. Pat zvēru pārnešana mājās prasīja kopējas pūles, tieši tāpēc bija izraudzīti tikai paši labākie no labākajiem medniekiem. Tāpat viņi izraudzījās labākās dzīvnieku ķermeņa daļas - sākot no astes līdz pat ilkņiem. Atlasot gaļas gabalus, viņi bija īpaši izvēlīgi, paņēma tikai pašus labākos, dodot priekšroku treknākajiem, bet pārējos atstāja.

Taču izšķērdība nebija tik liela, kā sākumā izskatījās. Mamutu ciltij viss bija jānes uz savas muguras, un sliktas kvalitātes liesas gaļas nogādāšana mājās varētu likt nesējam zaudēt vairāk kaloriju, nekā pēc tam spētu atgūt. Rūpīgā šķirošana bija nepieciešama, jo ar pārnesto gaļu ļaudīm būs jāiztiek ilgu laiku, jo tik drīz viņi vairs medībās neies. Tie, kuri medīja un bija atkarīgi no nomedītās gaļas, nenogalināja zvērus bez jēgas. Viņi bija iemācījušies visu racionāli izmantot. Šī cilts dzīvoja saskaņā ar Lielās Zemes Mātes likumiem, apzinājās un saprata savu atkarību no Viņas. Mamutu ļaudis neizšķērdēja Viņas bagātības un resursus.

Kamēr mednieki dalīja gaļu, laiks pieturējās diezgan skaidrs, bet no pēcpusdienas līdz naktij temperatūra strauji kritās. Par spīti tam, ka viņi atradās blakus lielajam ledājam, spilgtajā saules gaismā dienas iesila diezgan krietni - kļuva pietiekami siltas, lai sausajā vējā izkaltētu liesākos gaļas gabalus, tādējādi padarot vieglāku kravu, kas būs jānes mājās. Bet naktis bija pakļautas ledāja valstībai. Viņu aiziešanas dienā mainījās vējš, rietumos parādījās izkliedēti mākoņi un ievērojami pazeminājās temperatūra.

Eilas zirgi nekad nebija tik augstu novērtēti kā tagad, kad jaunā sieviete tos pietiekami noslogoja ar kravu, ko pārvest mājās. Katrs mednieks bija sagatavojis sev pamatīgu nesamo un nekavējoties novērtēja zirgu labumu. īpašu interesi izraisīja velkamā platforma. Vairāki ļaudis bija brīnījušies, kāpēc Eila bija uzstājusi, ka jāņem līdzi garās kārtis; bija skaidri redzams, ka tie nebija pīķi. Tagad viņi atzinīgi māja ar galvu. Kāds no vīriem jokojot pat iejūdzās daļēji piekrautajā platformā un pats sāka to vilkt.

Kaut arī mednieki piecēlās agri un dedzīgi vēlējās doties mājup, rīta cēliens jau bija pusē, pirms viņi izkustējās no apmetnes. Pēcpusdienā mednieki kāpa garā, šaurā smilšu, grants un akmeņu kalnā, kas tur jau sen bija izveidojies kā ledāja robežšķirtne un veda tālāk uz dienvidiem. Sasniedzis noapaļoto kalna kori, mednieku bariņš apstājās atpūsties, un Eila atskatījusies pirmoreiz ieraudzīja ledāju, kas, raugoties no tāluma, nebija tīts miglas plīvurā. Viņa nespēja no tā atraut acis.

Tas mirdzēja saulē, tikai daži mākoņi rietumu pamalē nelāva saredzēt ledāja virsotnes, nebeidzami un pamatīgi ledus kalni stiepās pāri zemei, cik tālu vien viņa spēja saskatīt, iezīmēdami to robežu, aiz kuras neviens nedrīkstēja spert kāju. Tā patiešām bija pasaules mala.

Kalna priekšpuse bija nelīdzena, tā atspoguļoja šī apgabala nelielās vietējās atšķirības; medniekiem uzkāpjot pašā virsotnē, skatienam pavērtos ieplakas un grēdas, aizas un plaisas, kas, samērojot ar cilvēka augumu, būtu diezgan pamatīgas, bet attiecībā uz kalna izmēru tā virsma šķistu vienmērīgi līdzena. Bija grūti iedomāties, ka milzīgais, nepielūdzamais ledājs ar mirdzošu ledus vairogu apklāja ceturto daļu zemes virsmas. Atsākot iešanu, Eila turpināja skatīties uz ledāju un ievēroja, ka rietumu pusē esošie mākoņi sabiezē un ceļas migla, ietinot ledāju noslēpumainības plīvurā.

Par spīti smagajām nastām, mednieki atpakaļceļā virzījās uz priekšu ātrāk, nekā bija nākuši šurp. Katru gadu šis apvidus pa ziemu kardināli mainījās, tāpēc viņu maršruts un pat labi zināmās vietas bija jāpēta no jauna. Bet ceļš uz ziemeļu ledāju un atpakaļceļš nekad nebija paredzams. Visi ļaudis par veiksmīgajām medībām bija līksmi un labā noskaņojumā un pēc iespējas ātrāk vēlējās atgriezties Vasaras sapulcē. Šķiet, ka nevienu, izņemot Eilu, neuztrauca un nespieda pie zemes smagā krava. Priekšnojauta, ko jaunā sieviete bija izjutusi turpceļā uz ziemeļiem, atpakaļceļā kļuva vēl spēcīgāka, bet viņa vairījās pieminēt savas ļaunās bažas.

Kaula riku meistars bija pārņemts ar nepacietīgām gaidām, un viņam bija grūti savas emocijas apslēpt. Liels sasprindzinājums Ranekam cēlās arī no Vinkaveka neatslābstošās intereses par Eilu, visu laiku viņš sajuta sevī rodamies neskaidras pretrunas. Bet Eila vēl joprojām bija viņam apsolīta, un pašlaik viņi nesa mājup gaļu kāzu svinībām. Izskatījās, ka pat Jondalars ir samierinājies ar viņu savienošanos, kaut arī nekas vēl nebija skaidri norunāts. Raneks juta, ka garais Zelandoni virs nostājas viņa pusē pret Vinkaveku. Jondalaram piemita vairākas apbrīnojami labas īpašības, viņi mēģināja pat sadraudzēties. Par spīti tam, Raneks saprata, ka Jondalara klātbūtne rada vārdos neizsakāmu apdraudējumu viņa savienībai ar Eilu un varētu būt šķērslis, kas stātos ceļā viņa pilnīgai laimei. Tumšādainais vīrietis būtu laimīgs tad, kad Jondalars beidzot nolemtu doties prom.

Eila nemaz negaidīja kāzu svinības, kaut ari zināja, ka viņai to būtu vajadzējis darīt. Jaunā sieviete apzinājās, cik ļoti Raneks viņu mīl, un ticēja, ka varētu būt ar viņu laimīga. Doma par to, ka viņai varētu piedzimt bērniņš, kas līdzinātos Trisijas mazulim, radīja viņā prieku. Savā prātā Eila nešaubījās ne mirkli, ka Ralevs ir Raneka dēls. Šis bērns nebija dzimis dažādu garu sajaukuma rezultātā. Eila bija pārliecināta, ka Raneks aizsācis Trisija šo bērnu ar savu esenci, kad dalījies ar Trisiju Baudas veltē. Eilai patika sarkanmatainā sieviete, viņai bija viņas žēl. Jaunā sieviete nolēma, ka viņai nebūtu nekas pretim dalīties Ranekā un pavardā ar Trisiju un Ralevu, ja Trisija to vēlēsies.

Tikai pašā nakts melnumā Eila bija spiesta sev atzīt, ka, iespējams, viņa varētu būt tikpat laimīga, ja vispār nedzīvotu pie Raneka pavarda. Visa ceļojuma laikā viņa bija izvairījusies gulēt kopā ar tumšādaino vīrieti, izņemot tās pāris reizes, kad Ranekam radās pēc viņas nepārvarama vajadzība - ne jau fiziska, bet viņam bija nepieciešams mierinājums un tuvība. Atpakaļceļā Eila nespēja dalīties Baudas veltē ar Raneku. Tā vietā, gulēdama viena pati savā guļvietā, Eila spēja domāt vienīgi par Jondalaru. Viņai prātā jaucās vieni un tie paši jautājumi, uz kuriem viņa nespēja rast atbildi.

Atceroties medību dienu, savu tuvo nāves iespēju mamutu bullēna dēļ un smeldzīgo vajadzību Jondalara acīs, Eila prātoja, vai tiešām tā varētu būt patiesība, ka viņš vēl joprojām viņu mīl. Tad kāpēc gan visu ziemu Jondalars bija izturējies kā svešinieks? Kāpēc viņš bija pārstājis meklēt viņā iepriecinājumu? Kāpēc bija aizgājis no Mamuta pavarda? Jaunā sieviete atcerējās to dienu stepē, kad Jondalars pirmoreiz izjāja ar Skrējēju. Atcerēdamās viņa vēlmi un vajadzību pēc viņas un pašas dedzīgo atsaucību, Eila vairs nespēja gulēt no savām ilgām pēc viņa, bet atmiņas aizēnoja viņa noraidījums, pašas sāpes un apjukums.

Pēc īpaši nogurdinošas dienas un vēlas maltītes Eila bija starp pirmajiem, kas atstāja ugunskuru un devās uz telti. Viņa ar smaidu bija noraidījusi Raneka cerību pilno lūgumu iet pie viņa gulēt, paskaidrodama, ka pēc garā dienas pārgājiena ir pārguruši, un, ieraugot tumšādainā vīrieša vilšanos, sajutās slikti. Bet viņa patiešām bija nogurusi un nespēja tikt skaidrībā ar savām jūtām. Dodoties uz telti, Eila pamanīja, ka Jondalars atrodas pie zirgiem. Vīrietis bija uzgriezis muguru, un jaunā sieviete netīšām nopētīja viņa lielisko augumu, kustības un stāju. Viņa pie sevis nodomāja, ka tik labi pazīst Jondalaru, ka atpazītu viņu pat no ēnas aprisēm. Tad viņa pamanīja, ka arī pašas augums neapzināti reaģē uz viņa klātbūtni. Viņas elpa paātrinājās, seju klāja piesārtums; Eila izjuta nepārvaramu pievilkšanas spēku un sāka iet viņa virzienā.

"Nē, tam nav nekādas jēgas," viņa nodomāja. "Ja es pieietu pie viņa aprunāties, viņš, sameklēdams kādu atrunu, vienkārši dotos prom, aizietu atrast kādu citu, ar ko aprunāties." Jaunā sieviete iegāja teltī, joprojām izbaudīdama tās sajūtas, ko Jondalars bija viņā izraisījis, un ielīda guļamādās.

Viņa bija bijusi tik nogurusi, bet tagad nespēja aizmigt, grozījās un mētājās, cenšoties apslāpēt savas ilgas pēc Jondalara. Kas gan viņai kaiš? Neizskatījās, ka viņš viņu gribētu, kāpēc tad viņai vajadzētu tā tvīkt pēc šī vīrieša? Bet kāpēc gan dažreiz viņa acīs parādās tas īpašais skatiens? Kāpēc toreiz stepē viņš tik ļoti viņu gribēja? Toreiz radās tāda sajūta, ka Jondalaru pievelk tāds spēks, ar kuru viņš nespēj cīnīties. Pēkšņi viņai prātā ienāca kāda doma, un Eila sarauca pieri. Varbūt Jondalars izjūt tādu pašu nepārvaramu tieksmi pēc viņas, kādu viņa pati izjūt pret viņu, un varbūt viņš nemaz to nevēlas? Varbūt tieši tas ir visu problēmu pamats?

Viņa sajuta sevi atkal nosarkstam, bet šoreiz to izraisīja sarūgtinājums. Domājot par to tādā veidā, viss pēkšņi kļuva skaidrs - gan Jondalara izvairīšanās, gan viņa bēgšana projām. Vai tas tā notika tāpēc, ka viņš negribēja viņu gribēt? Eila atcerējās visas tās reizes, kad bija centusies viņam tuvoties, parunāties, saprast, tad vienīgais, ko Jondalars bija gribējis, bija izvairīšanās, un jaunā sieviete jutās pazemota. Viņa nodomāja: "Viņš mani negrib. Ne tā kā Raneks, kas mani grib. Kad dzīvojām ielejā, Jondalars reiz sacīja, ka mīlot mani un vedīšot mani sev līdzi, bet nekad nelūdza mani kļūt par viņa sievu. Viņš nekad nepieminēja, ka vēlas ar mani dzīvot pie viena pavarda vai ka vēlas manus bērnus."

Eila sajuta acs kaktiņos krājamies karstas asaras. "Kāpēc man tā jāraizējas par viņu, ja es viņam esmu vienaldzīga?" Nošņaukājusies Eila ar plaukstu virspusi izslaucīja acis. "Visu šo laiku, kamēr esmu par viņu domājusi un alkusi pēc viņa, viņš vienkārši grib mani aizmirst.

Nu, Raneks mani grib un māk ari man sniegt Baudas velti. Un viņš ir labs pret mani. Viņš grib ar mani dzīvot pie viena pavarda, un es pat neesmu īpaši labi pret viņu izturējusies. Un viņam ir ari skaisti bērni, vismaz Trisijas mazulis ir ļoti jauks. Manuprāt, man jākļūst laipnākai pret Raneku un jāaizmirst Jondalars," Eila nodomāja. Bet, tiklīdz šie vārdi viņas domās izveidojās, acīs atkal parādījās asaras, un, lai kā arī jaunā sieviete censtos, viņa nespēja atbrīvoties no domām, kas veidojās kaut kur dziļi viņas iekšienē. "Jā, Raneks ir labs pret mani, bet Raneks nav Jondalars, un es mīlu Jondalaru."

Eila vēl joprojām bija nomodā, kad ļaudis sāka nākt teltī un doties pie miera. Viņa vēroja, kā Jondalars ienāk pa telts atveri un vilcinādamies paskatās viņas virzienā. Kādu bridi arī Eila skatījās uz viņu, tad izslēja zodu un novērsās. Tieši tajā brīdī teltī ienāca Raneks. Eila piecēlās sēdus un uzsmaidīja viņam.

-    Man šķita, ka esi nogurusi. Tāpēc tu tik agri aizgāji gulēt, - kaula rīku meistars sacīja.

-    Man likās, ka tā tas ir, bet nevarēju aizmigt. Varbūt man tomēr iet gulēt pie tevis? - viņa jautāja.

Raneka spožais smaids būtu aptumšojis sauli, ja tā šobrīd spīdētu.

-     Tā ir laba doma, ja es esmu noguris, mani nekas nevar traucēt aizmigt, - Taluts izteica savas domas ar labvēlīgu smaidu, apsēzdamies uz guļamādām, lai atšņorētu zābakus. Bet Eila pamanīja, ka Jondalars nesmaida. Zelandoni vīrietis bija aizvēris acis, bet tas nenoslēpa viņa sāpju grimasi, ne ari pēkšņo sakāves soli, dodoties uz savām cisām. Tad, negaidot pagriezies, viņš izskrēja laukā no telts. Raneks saskatījās ar Talutu, pēc tam tumšādainais vīrietis pavērās Eilā.

Sasnieguši purvu, mednieki nolēma sameklēt apkārtceļu. Šoreiz viņiem bija pārāk smagas nastas, lai cīnītos iziet tam cauri. Tika ņemta talkā mamuta kaula karte no iepriekšējiem gadiem un pieņemts lēmums nākamajā rītā mainīt virzienu. Taluts bija pārliecināts, ka tas neaizņemtu pārāk daudz laika apiet purvam apkārt, kaut arī viņam bija grūti par to pārliecināt Raneku, kas negribēja paciest nekādu vilcināšanos.

Iepriekšējā vakarā, kad viņi bija nolēmuši iet pa jauno maršrutu, Eila jutās neparasti aizkaitināta. Arī zirgi visu dienu bija niķojušies, pat viņiem veltītā uzmanība, tos sukājot un ķemmējot, nebija dzīvniekus nomierinājusi. Kaut kas nebija tā, kā vajag. Eila nezināja, kas tas ir, bet izjuta dīvainu nemieru. Cenzdamās nomierināties, viņa sāka iet pa atklāto stepi un aizklīda prom no apmetnes.

Ieraudzījusi irbju perējumu, jaunā medniece stiepās pēc lingas, bet izrādījās, ka ir to atstājusi apmetnē. Pēkšņi bez nekāda redzama iemesla irbju bars panikā uzspurdza gaisā. Pie horizonta parādījās zeltainais ērglis. Ar maldinoši lēniem spārnu vēzieniem putns slīdēja pa gaisu, un izskatījās, ka tas nekur nesteidzas. Tomēr daudz ātrāk, nekā Eila spēja aptvert, ērglis metās virsū zemu lidojošajai irbei. Milzīgā ātrumā ērglis sagrāba savu laupījumu knābī un saspieda to līdz nāvei.

Eila nodrebinājās un devās atpakaļ uz apmetni. Viņa ilgi palika nomodā, sarunājās ar citiem medniekiem un centās nomierināt sevi. Bet gultā miegs nāca negribīgi un atnesa sev līdzi nemierīgus sapņus. Naktī viņa bieži pamodās un ar rīta ausmu jau bija nomodā un nespēja vairs aizmigt. Izkāpusi no guļamādām, Eila devās laukā no telts un aizkūra uguni, lai uzvārītu ūdeni.

Debesīm kļūstot gaišākām, jaunā sieviete malkoja tēju un izklaidīgi skatījās uz kāda nokaltuša zieda vārgo čemuru, kas auga blakus ugunskuram. Pa pusei apēsts, auksts mamuta cepeša gabals bija pacelts augstu gaisā, uzlikts uz mamutu piķu trijkāja tieši virs ugunskura, lai to pasargātu no sirojošiem dzīvniekiem. Eila pazina savvaļas burkānu un, pamanījusi žagaru kaudzē lauztu zaru ar smailu galu, izmantoja to par rokamo mietu, lai iegūtu sakni, kas atradās zemē pāris collu dziļumā. Tad viņa pamanīja vēl dažus nokaltušus čemurus un, kamēr raka tos ārā, ieraudzīja arī dadžu kātus, kas bija kraukšķīgi un sulīgi pēc tam, kad tika notīrīti dzelkšņi. Netālu no dadžiem jaunā sieviete atrada pūpēdi, kas joprojām bija balts un svaigs, un dienziedes ar kraukšķīgiem jauniem pumpuriem. Kad ļaudis sāka mosties, Eila jau bija izvārījusi lielu katlu ar zupu, kuru iebiezināja ar sasmalcinātiem un izvārītiem graudiem.

-    Tas nu gan ir varen brīnišķīgi! - iesaucās Taluts, ar lielu mamuta kaula karoti smeldams otro porciju. - Kā tu šorīt izdomāji izvārīt brokastis tik garšīgu zupu?

-     Nenāca miegs, un tad pamanīju, ka visi šie dārzeņi aug tepat blakus. Tas novirzīja manas domas no… dažādām lietām, - viņa atbildēja.

-    Es gulēju tik cieši kā lācis ziemas miegā, - Taluts atzinās un vērīgi nopētīja Eilu, vēlēdamies, kaut Nezija būtu viņam blakus. - Eila, vai tevi kas satrauc?

Viņa papurināja galvu. - Nē… nu, vispār jā. Bet nemāku izskaidrot, kas tas ir.

-     Vai neesi saslimusi?

-    Nē, tas nav tā. Es vienkārši jūtos… dīvaini. Arī zirgi kaut ko nojau- tuši. Skrējēju ir grūti novaldīt, un Vīnija ir nervoza…

Pēkšņi Eilai no rokām izkrita krūzīte, un jaunā sieviete apķēra sevi ar rokām, it kā vēlēdamās pasargāties no kaut kā, un ar šausmām skatījās debesīs dienvidaustrumu virzienā. - Talut! Paskaties! - Tālumā pie debesīm parādījās tumši pelēks mākonis - milzīgs, kustīgs un tumšs mākonis, kas aizklāja visas debesis. - Kas tas ir?

-     Es nezinu, - lielais vadonis atzinās, izskatīdamies tikpat nobijies kā Eila. - Pasaukšu Vinkaveku.

-    Arī es to nezinu. - Abi pagriezās pret tetovētā mamuta balsi. - Tas nāk no dienvidaustrumu kalniem. - Vinkaveks cīnījās, lai saglabātu paškontroli. Viņš nedrīkstēja izrādīt bailes, bet to izdarīt nebija viegli. - Tai jābūt kādai zīmei no Mātes.

Eila bija pārliecināta, ka zemei draud kāda briesmīga katastrofa, lai ar tādu spēku izspļautu kaut ko tādu. Tumši pelēkā masa droši vien bija neiedomājami milzīga, ja no tāda gabala izskatījās tik liela, un mākonis izplezdamies un viļņodamies auga arvien varenāks. Spēcīgs vējš sāka to pūst rietumu virzienā.

-    Tas ir piens no Doni krūtīm, - minēja Jondalars daudz ikdienišķākā balsī nekā patiesībā jutās, izmantodams vārdu no savas valodas. Tagad jau visi bija iznākuši laukā no telts, skatīdamies uz šausmīgo izvirdumu un milzīgo, izplūdušo mākoni ar verdošiem vulkāna pelniem.

-    Kāds ir… tas vārds, ko tu lietoji? - Taluts pārjautāja.

-    Tas ir kalns, īpašs kalns, kas izverd uguni. Reiz ko tādu piedzīvoju, kad biju vēl pavisam mazs, - Jondalars stāstīja. - Mēs to saucam par "Mātes krūtīm". Vecais zelandoni pastāstīja mums par to kādu senu leģendu. Tas, ko es redzēju, atradās tālu prom, augstajā vidienē. Vēlāk kāds vīrs, kurš tajā laikā bija ceļojis un atradies tam kalnam tuvāk, pastāstīja, ko bija redzējis. Tas bija ļoti aizraujošs stāsts, bet viņš bija nobijies. Pirms tam bija jūtami vairāki nelieli zemes grūdieni, un tad kalna virsotne tika nopūsta nost. No tās parādījās liela strūkla, kā tā tur, un debesis aizklāja melns mākonis. Tomēr tas neizskatījās pēc parasta mākoņa. Tas mākonis sastāvēja no viegliem putekļiem, tādiem kā pelni. Tas tur… - Jondalars norādīja uz milzīgo, melno mākoni, kas virzījās uz rietumiem, - izskatās, ka iet no mums projām. Ceru, ka vējš nemainīsies. Kad pelni nosēdīsies uz zemes, tie pārklās itin visu. Dažreiz gadās, ka tie pārklāj zemi krietni biezā slānī.

-     Tas droši vien notiek tālu no šejienes, - Brīsija ieminējās. - No šejienes mēs pat tā īsti neredzam kalnus, turklāt nav dzirdamas nekādas skaņas - ne rūcieni, ne dārdi, nav jūtama arī zemes līgošanās. Tikai tā lielā strūkla un tumši pelēkais mākonis.

-    Tieši tāpēc, pat ja pelni nosēdīsies šeit apkārt, mums nekas ļauns nedraud. Esam labu gabalu prom no tās vietas.

-     Tu stāstīji, ka bija jūtamas ari zemestrīces? Zemestrīces allaž ir bijušas Mātes zīme. Arī šai jābūt kādai zīmei. Mamutiem būs jāmeditē un jāatrod izskaidrojums, - Vinkaveks paziņoja, negribēdams izrādīties nekompetentāks par svešinieku.

Eila vairs nedzirdēja neko citu kā vien vienu vienīgu vārdu "zemestrīce". Viņa ne no kā cita uz pasaules tik ļoti nebaidījās kā no zemestrīcēm. Piecu gadu vecumā viņa bija zaudējusi savu ģimeni mežonīgas mīkstās zemes tricināšanās, un tad viņas mūžā bija bijusi vēl viena zemestrīce, kurā gāja bojā Krebs, un Brouds pēc tam bija viņu padzinis no klana. Zemestrīces allaž bija vēstījušas par postošiem zaudējumiem un kardinālām pārmaiņām. Eila tik tikko spēja savaldīties.

Tad ar pašu acs kaktiņu jaunā sieviete pamanīja pazīstamu kustību. Nākamajā brīdī pelēks kažoks metās viņai virsū, uzlēca ar ķepām uz auguma un uz krūtīm uzlika slapjas, dubļainas ķepas. Eila sajuta, kā asa mēle laiza viņas zodu.

-     Vilk! Vilk! Ko tu šeit dari? - viņa brīnījās, bužinādama zvēram kaklu. Tad, šausmu pārņemta, Eila sastinga un iesaucās. - Ak nē! Tas ir Ridags! Vilks ir atnācis man pakaļ, lai aizvestu pie Ridaga! Man jāiet. Man nekavējoties jādodas prom!

-    Atstāj šeit velkamo platformu un zirgu kravu un jāj prom, - Taluts ieteica. Viņa acīs bija skaidri saskatāmas sāpes. Ridags bija vadoņa pavarda bērns, tāpat kā jebkurš cits Nezijas bērns, un Taluts viņu mīlēja. Ja viņš pats nebūtu augumā tik ražens, Eila būtu viņam piedāvājusi jāt ar Skrējēju un atgriezties kopā ar viņu nometnē.

Ieskrējusi teltī apģērbties, jaunā sieviete ieraudzīja Raneku. - Tas ir Ridags, - viņa sacīja.

-    Es zinu, tikko dzirdēju, ko teici. Ļauj man tev palīdzēt. Ielikšu tavā somā ko ēdamu un ūdeni. Vai tev būs vajadzīgas guļamādas? Arī tās ielikšu, - tumšādainais vīrietis piedāvāja savu palīdzību, kamēr Eila šņorēja zābakus.

-    Ak, Ranek! - Eila noteica. Viņš bija pārāk labs pret viņu. - Kā lai tev pasakos?

-     Eila, viņš ir mans brālis.

"Nu, protams!" viņa nodomāja. "Arī Raneks viņu mīl." - Piedod. Tagad nespēju loģiski domāt. Vai vēlies atgriezties kopā ar mani? Biju domājusi lūgt to Talutam, bet viņš ir pārāk smags, lai jātu Skrējēja mugurā. Tomēr tu to varētu.

-     Es? Jāt ar zirgu? Nekad mūžā! - Raneks iesaucās, izskatīdamies nobijies un nedaudz atkāpdamies.

Eila sarauca pieri. Viņa nebija zinājusi, ka Ranekam tādas bailes no zirgiem, bet tagad, par to padomājot, viņa atskārta, ka tumšādainais vīrietis bija viens no tiem retajiem, kas nekad nebija lūdzis pajāt ar zirgiem. Eila brīnījās: kāpēc gan tā?

-     Es pat nezinātu, kā to zirgu vadīt un… Eila, es baidos, ka varu nokrist. Tev tas ir ļoti piemērots, un šī ir viena no tām prasmēm, ko tevī mīlu, bet es pats nekad nejāšu ar zirgu, - Raneks sacīja. - Dodu priekšroku savām kājām. Man pat nepatīk zābaki.

-    Bet kādam ir jājāj līdzi. Viņai nevajadzētu atgriezties vienai, - Taluts sacīja, stāvēdams pie telts ieejas.

-     Viņai nenāksies atgriezties vienai, - ierunājās Jondalars. Viņš jau bija saģērbies ceļojuma drēbēs un stāvēja blakus Vīnijai, turēdams Skrējēju aiz pavadas.

Eila ievilka dziļu atvieglojuma nopūtu un tad atkal sarauca pieri. Kāpēc Jondalars gribēja jāt kopā ar viņu? Viņš nekad un nekur nebija gribējis doties ar viņu divatā. Viņam taču īstenībā viņa nemaz nerūpēja. Jaunā sieviete nopriecājās, ka Jondalars būs kopā ar viņu, bet viņa pati neko viņam neteiks. Viņa jau tā vairākas reizes bija sevi pazemojusi.

Liekot ceļasomas uz Vīnijas muguras, Eila pamanīja, ka Vilks lok ūdeni no Raneka bļodiņas. Zvērs jau bija paspējis aprit ari pusi bļodas ar gaļu.

-     Ranek, paldies tev, ka viņu pabaroji! - viņa pateicās.

-    Tikai tas, ka nejāju ar zirgu, nenozīmē, ka nemīlu dzīvniekus, Eila, - kaula rīku meistars atbildēja, juzdamies nenovērtēts. Viņš nebija gribējis Eilai atklāt, ka baidās jāt ar zirgu.

Jaunā sieviete pamāja ar galvu un pasmaidīja. - Tiksimies, kad būsi atgriezies Vilka apmetnē, - Eila sacīja. Abi apskāvās un saskūpstījās, un jaunā sieviete nodomāja, ka Raneks viņu pārāk dedzīgi piekļauj pie sevis. Viņa apskāva arī Talutu un Brīsiju, paberzēja Vinkaveka vaigu un uzkāpa zirgam mugurā. Vilks nekavējoties nostājās Vīnijai pie kājām.

-    Ceru, ka Vilks nav pārāk noguris, lai dotos atpakaļ, kad skrējis visu garo gabalu šurp, - Eila noteica.

-     Ja Vilks piekusis, viņš var jāt kopā ar tevi uz Vīnijas muguras, - Jondalars ieteicās, sēdēdams Skrējēja mugurā un cenzdamies savaldīt nervozo ērzeli.

-    Tev taisnība, nespēju loģiski domāt, - Eila atbildēja.

-    Jondalar, parūpējies par Eilu, - Raneks pieteica. - Kad viņa uztraucas par kādu, tad aizmirst parūpēties pati par sevi. Gribu, lai viņa uz mūsu kāzām ir sveika un vesela.

-     Ranek, es par viņu parūpēšos. Neuztraucies, tev būs vesela un veselīga sieviete, ko vest pie sava pavarda, - Jondalars atbildēja.

Eila paskatījās uz vienu vīrieti, tad uz otru. Šajos vārdos bija izteikts kas vairāk nekā tas, kas īstenībā tika pateikts.

Viņi jāja vienmērīgā riksī līdz pat dienas vidum, tad apstājās, lai atpūstos un paēstu ceļojuma azaidu. Eila bija tik ļoti noraizējusies par Ridagu, ka labāk turpinātu ceļojumu, bet zirgiem bija vajadzīga atpūta. Viņa prātoja, vai Ridags pats bija sūtījis Vilku viņai pakaļ. Tas izskatījās ticami. Jebkurš cits būtu devis priekšroku cilvēkam. Tikai Ridags izdomātu, ka Vilks ir pietiekami gudrs, lai saprastu ziņu, sekotu Eilai pa pēdām un viņu atrastu. Bet Ridags nekad to nedarītu, ja tas nebūtu kaut kas patiešām ļoti svarīgs.

Šausminošie notikumi dienvidaustrumos bija jauno sievieti nobaidījuši. Lielais izvirdums, kas tiecās pret debesīm, bija apstājies, bet mākonis vēl joprojām atradās turpat un turpināja plesties. Bailes no dīvainajām zemes konvulsijām bija Eilai tik pamatotas un dziļas, ka viņa atradās nelielā šokā. Tikai primārās bailes par Ridagu piespieda viņu saglabāt paškontroli.

Bet, par spīti visām bailēm, jaunā sieviete ļoti labi apzinājās, ka blakus viņai atrodas Jondalars. Viņa jau gandrīz bija aizmirsusi, cik laimīga bija jutusies kopā ar viņu. Eila bija sapņojusi, kā jās ar Vīniju un Jondalars - ar Skrējēju, tikai viņi abi kopā, un Vilks cilpos blakus. Atpūšoties jaunā sieviete viņu vēroja, bet darīja to paslepus, ar klana sievietes spēju palikt nemanāmai - vērot, bet pašai palikt nemanāmai. Tikai skatīšanās vien uz šo vīrieti izraisīja viņā siltumu un vēlmi atrasties tuvāk, bet nesenais piedzīvojums ar Jondalara neizskaidrojamo uzvedību, pašas samulsums par savu uzbāšanos, kad viņas klātbūtne nebija vēlama, neradīja viņā vēlēšanos izrādīt savu interesi. Ja jau viņš viņu negribēja, tad ari Eila viņu negribēs, vai vismaz viņa negrasīsies izrādīt, ka patiesībā alkst pēc šī Zelandoni vīrieša.

Arī Jondalars viņu vēroja, gribēdams izdomāt, kā lai uzsāk sarunu, kā pateikt Eilai, cik ļoti viņš viņu mīl, kā atgūt savu mīļoto. Bet izskatījās, ka viņa izvairās, vīrietis nespēja notvert viņas skatienu. Jondalars zināja, cik ļoti Eila ir satraukusies par Ridagu, - arī viņš pats baiļojās, ka nav noticis pats ļaunākais, - un negribēja viņai uzbāzties. Viņš nebija pārliecināts, ka šis ir Īstais laiks, lai atklātu savas personiskās jūtas, un pēc visa šī ilgā laika viņš pat nezināja, kā iesākt. Jājot atpakaļ uz Vilka nometni, Jondalara iztēlē raisījās pārdrošas fantāzijas, varbūt viņi tagad varētu doties uz viņa mājām, pat neiegriežoties Vasaras sapulces vietā. Bet viņš zināja, ka tas nav iespējams. Viņa ir vajadzīga Ridagam, un Eila bija devusi Ranekam Solījumu. Viņi grasījās savienoties. Kādēļ lai viņa gribētu nākt viņam līdzi?

Abi jaunieši pasēdēja tikai īsu brīdi. Tiklīdz Eila izdomāja, ka zirgi jau pietiekami atpūtušies, viņi atkal devās ceļā. Bet, nojājuši tikai nelielu gabalu, viņi ieraudzīja nākam kādu cilvēku. Viņš jau pa gabalu sveicināja, un, piejājuši tuvāk, abi ieraudzīja, ka tas ir Ludegs - ziņnesis, kas bija atnesis viņiem ziņu par Vasaras sapulces vietas maiņu.

-    Eila! Tieši tevi es meklēju! Nezija sūta mani tev pakaļ. Diemžēl ar sliktām ziņām. Ridags ir ļoti slims, - Ludegs pavēstīja jaunumus. Tad pavērās apkārt. - Kur tad visi pārējie?

-    Viņi nāk. Mēs devāmies ceļā, tiklīdz to uzzinājām. - Eila atbildēja.

-    Bet kā jūs to varējāt uzzināt? Es esmu vienīgais ziņnesis, kas tika ar šo ziņu nosūtīts, - Ludegs bija nesaprašanā.

-    Nē, - Jondalars iebilda. - Tu esi vienīgais cilvēku dzimtas ziņnesis, kas tika nosūtīts, bet vilki skrien ātrāk par cilvēkiem.

Pēkšņi Ludegs pamanīja jauno vilku. - Viņš taču nebija medībās kopā ar jums! Kā Vilks te nokļuva?

-    Man šķiet, ka Ridags pats viņu atsūtīja, - Eila izteica savu viedokli. - Vilks mūs sameklēja purva otrā pusē.

-    Arī tā ir laba lieta, - Jondalars piebilda. - Tu būtu varējis nesatikt medniekus. Atpakaļceļā viņi nolēma iet apkārt purvam. Ar smagu kravu ir vieglāk tikt uz priekšu, ja zem kājām ir ciets pamats.

-     Tātad viņi atrada mamutus. Labi, visi par to priecāsies, - Ludegs noteica un paskatījās uz Eilu. - Manuprāt, jums vajadzētu pasteigties. Tā ir liela laime, ka atrodaties tik tuvu.

Jaunā dziedniece juta, kā no viņas sejas pazūd pēdējā asins lāsīte.

-    Ludeg, vai vēlies jāt atpakaļ kopā ar mums? - Jondalars piedāvāja, pirms viņi steidzās tālāk. - Varam jāt divatā.

-     Nē. Jums ātrāk jātiek uz priekšu. Jūs jau tā esat man aiztaupījuši garu ceļojumu. Man nav nekas pretim doties atpakaļ pašam ar savām kājām.

Eila dzina Vīniju auļos līdz pat pašai Vasaras sapulces nometnei. Viņa jau bija nolēkusi no zirga un iegājusi teltī, pirms vēl kāds spēja aptvert, ka viņa atgriezusies.

-    Eila! Tu esi šeit! Tu paspēji! Es jau baiļojos, ka Ridags būs no mums aizgājis, pirms tu paspēsi atgriezties, - Nezija sacīja. - Ludegs nu gan ātri līdz jums nokļuvis!

-     Ne jau Ludegs mūs atrada. Tas bija Vilks, - Eila paskaidroja, nomezdama silto jaku un steigdamās pie Ridaga gultas.

Jaunajai dziedniecei uz brīdi bija jāaizver acis, lai pārvarētu šoku. Zēna sakostie žokļi un sasprindzinātie sejas vaibsti runāja paši par sevi, ka viņš cieš sāpes, briesmīgas sāpes. Ridags bija bāls, ap acīm tumši loki, vaigu un pieres kauli bija izspiedušies asā leņķī. Katrs elpas vilciens prasīja piepūli un izraisīja vēl lielākas sāpes. Eila pacēla acis uz Neziju, kas stāvēja blakus gultai.

-     Nezij, kas notika? - Jaunā dziedniece zēna dēļ cīnījās ar asarām, lai nesāktu raudāt.

-     Kaut es to zinātu! Viņam viss bija kārtībā, tad pēkšņi sākās šīs sāpes. Es izmēģināju visu, ko tu man ieteici, devu viņam zāles. Nekas nelīdzēja, - Nezija stāstīja.

Eila sajuta vieglu pieskārienu pie rokas. - Priecājos, ka atnāci, - zēns rādīja ar zīmēm.

Kur viņa jau bija to redzējusi? Šo piepūli parādīt zīmes, kad ķermenis jau ir tik vārgs, ka nespēj vairs pakustēties? Iza. Tieši tā pirms nāves bija izskatījusies Iza. Toreiz Eila bija atgriezusies no gara ceļojuma un ilgas uzkavēšanās klanu Sapulcē. Bet šoreiz viņa bija devusies tikai mamutu medībās. Viņi nebija prom tik ilgu laiku. Kas notika ar Ridagu? Kā viņš tik ātri varēja kļūt tik ļoti slims? Vai šī slimība jau visu laiku bija mitusi viņa ķermenī un lēnām attīstījusies?

-     Tu aizsūtīji Vilku, vai ne?

-    Zināju, ka viņš jūs atradīs, - Ridags rādīja zīmes. - Vilks ir gudrs.

Tad Ridags aizvēra acis, un Eilai bija jānovēršas, arī viņa aizvēra acis.

Viņai bija sāpīgi redzēt, kā zēns cīnās pēc elpas, redzēt viņa sāpes.

-    Kad tu pēdējoreiz iedzēri zāles? - Eila apjautājās, kad zēns atvēra acis un paskatījās uz viņu.

Ridags vārgi pakustināja galvu. - Nepalīdz. Nekas vairs nepalīdzēs.

-    Kā to saprast, ka nekas vairs nepalīdzēs? Tu taču neesi zāļu sieva. Kā tu vari to zināt? Es esmu tā, kas to zina, - Eila skaidroja, cenzdamās izklausīties droša un pārliecināta.

Ridags vēlreiz viegli pagrozīja galvu. - Es zinu.

-    Es tevi izmeklēšu, bet vispirms iedošu zāles, - Eila sacīja, bet ļoti baidījās, ka pati tūlīt uz vietas sabruks. Kad viņa jau gribēja doties prom, zēns viegli pieskārās viņas rokai.

-     Neej! - Viņš atkal aizvēra acis, un jaunajai zāļu sievai nācās skatīties, kā viņš cīnās, lai vēlreiz sāpīgi ievilktu elpu, tad vēlreiz, palikdams galīgi bez spēka. - Vai Vilks ir šeit? - viņš beidzot parādīja ar zīmēm.

Eila uzsvilpa, un, lai kurš tas arī bija, kas laukā bija centies Vilku atturēt no ieiešanas teltī, šim cilvēkam tas vairs neizdevās. Vilks atskrēja un uzlēca uz zēna gultas, cenšoties nolaizīt slimniekam seju. Ridags pasmaidīja. Šis smaids klana bērna sejā, kas šim zēnam sanāca tik neatkārtojams, bija kas vairāk, nekā Eila spēja izturēt. Jaunais, nevaldāmais dzīvnieks zēnam bija par strauju. Jaunā dziedniece lika tam nokāpt no gultas.

-     Aizsūtīju Vilku. Gribēju Eilu, - Ridags turpināja sarunāties ar rokām. - Es gribu… - Šķita, ka viņš nezināja, kā šo vārdu parādīt ar zīmēm.

-    Ridag, kas ir tas, ko tu gribi? - Eila viņu iedrošināja.

-    Viņš centās arī man to pateikt, - Nezija sacīja. - Bet es viņu nesapratu. Ceru, ka tu sapratīsi. Šķiet, ka viņam tas ir ļoti svarīgi.

Aizvēris acis, Ridags sarauca pieri, un zāļu sievai radās iespaids, ka puika cenšas kaut ko atcerēties.

-     Durkam paveicies. Viņš… pieder Eilai. Es gribu… moguru.

Zēns tik ļoti nopūlējās, lai to parādītu, tas bija viņam prasījis daudz spēka, bet viss, ko Eila varēja darīt, bija censties viņu saprast. - Moguru? - Zīme bija klusa. - Tu domāji to vīru no garu pasaules? - dziedniece balsī jautāja.

Ridags, juzdamies iedrošināts, pamāja. Bet Nezijas sejas izteiksme bija neizdibināma. - Vai to viņš visu laiku centās pateikt? - sieviete vaicāja.

-    Jā, šķiet, ka tā ir, - Eila atbildēja. - Vai tas ko palīdz?

Nezija aprauti un dusmīgi pamāja. - Nu es saprotu, ko viņš vēlas. Ridags negrib būt dzīvnieks, viņš grib doties uz garu pasauli. Viņš grib, lai viņu apglabā… kā cilvēku.

Ridags piekrītot māja ar galvu.

-     Protams, - jaunā zāļu sieva piekrita. - Viņš ir cilvēks. - Viņa izskatījās apjukusi.

-     Nē, nav gan. Viņš nekad netika pieskaitīts pie Mamutu cilts. Viņi šo zēnu nekad nepieņēma savā vidū. Viņi sacīja, ka viņš ir dzīvnieks, - Nezija paskaidroja.

-    Tu gribi teikt, ka viņu nevarēs apglabāt? Ka viņš nevarēs doties uz garu pasauli? Kurš ir teicis, ka viņš to nevarēs? - Eilas acis niknumā gailēja.

-     Tā ir Mamutu Padome, - Nezija atbildēja. - Viņi to nepieļaus.

-    Ak tā? Vai ari es neesmu Mamuta pavarda meita? Es to atļaušu! - viņa apgalvoja.

-     Tas neko nedos. Arī vecais Mamuts to atļāva. Mamutu Padomei jādod sava piekrišana, bet viņi tam nepiekritīs, - Nezija sacīja.

Ridags ar lielām cerībām bija klausījies abu sieviešu sarunā, bet tagad zēna cerības noplaka. Ieraudzījusi viņa sejas izteiksmi un vilšanos, Eila sadusmojās tā, kā nekad dzīvē nebija dusmojusies.

-     Mamutu Padome var nedot savu piekrišanu. Viņi nav tie, kuri izlemj, vai kāds ir cilvēks vai ne. Ridags ir cilvēks. Viņš nav nekāds dzīvnieks, un ari mans dēls nav dzīvnieks. Mamutu Padome var iesālīt savu apglabāšanas ceremoniju. Viņam to nevajag. Kad pienāks laiks, es pati to izdarīšu pēc klana tradīcijām - kā to izdarīju ar Krebu, klana moguru. Ridags ieies garu pasaulē, vai nu Mamutu Padome to gribēs, vai ne!

Nezija paskatījās uz zēnu. Tagad viņš izskatījās daudz mierīgāks. "Nē," viņa izlaboja savas domas, "viņš ir mierīgs." Gan pūles, gan sasprindzinājums bija pazuduši. Ridags pieskārās Eilas rokai.

-     Es neesmu dzīvnieks, - viņš rādija ar zīmēm.

Izskatījās, ka viņš vēl ko grib teikt. Eila gaidīja. Tad pēkšņi viņa atskārta, ka nebija vairs dzirdama nekāda skaņa, ka zēns vairs necīnījās, lai ievilktu vēl vienu sāpīgu elpu. Viņam vairs nesāpēja.

Bet Eilai sāpēja. Pacēlusi acis, viņa ieraudzīja Jondalaru. Viņš tur bija stāvējis visu laiku, jaunā vīrieša seja bija tikpat bēdu sagrauzta kā viņas pašas un Nezijas. Pēkšņi visi trīs apskāvās, cenzdamies cits citā rast mierinājumu.

Tad vēl kāds sāka sērot. No grīdas zem Ridaga gultas atskanēja klusa smilkstēšana, kas nāca no zvēra rīkles, smilksti pamazām pārvērtās Vilka pirmajā, skanīgajā gaudošanā. Kad dzīvniekam aptrūkās elpa, viņš sāka no jauna, izteikdams savu zaudējumu skanīgā, spocīgā, šermuļus uzdzenošā, tikai vilkiem raksturīgā dziesmā. Pie telts ieejas sanāca ļaudis, lai paskatītos, kas notiek, bet svārstījās, vai drīkst nākt iekšā. Pat tie trīs cilvēki, kas bija nogrimuši sērās, ieklausījās vilkā un nobrīnījās. Jondalars pie sevis nodomāja: "Lai tas būtu dzīvnieks vai cilvēks, neviens nevarētu cerēt uz vēl sāpīgāku un brīnišķīgāku izvadīšanu."

Kad pirmā mokošā sērošana bija beigusies un bēdu asaras izraudātas, Eila apsēdās blakus mazajam, vārgajam augumiņam, sēdēja nekustīgi, bet asaras turpināja ritēt pa jaunās sievietes seju. Skatīdamās tālumā, viņa iegrima klusās pārdomās par savu dzīvi klanā, savu dēlu un atcerējās to pirmo reizi, kad bija ieraudzījusi Ridagu. Eila mīlēja Ridagu. Šis zēns bija iekarojis vietu viņas sirdī, tāpat kā Durks, un zināmā mērā aizvietojis zaudēto dēlu. Kaut arī Eilai dēlu atņēma, Ridags bija devis viņai iespēju uzzināt par dēlu ko vairāk - uzzināt, kā viņš varētu pieaugt un attīstīties, kā varētu izskatīties un ko varētu domāt. Kad jaunā sieviete smaidīja par Ridaga maigo humora izjūtu vai bija iepriecināta par viņa uztveres spējām un gudrību, tādās situācijās viņa allaž iztēlojās Durku, kas droši vien izrādītu tādas pašas spējas. Tagad Ridaga vairs nebija un viņas smalkā saikne ar Durku bija pazudusi. Eila sēroja par abiem zaudētajiem bērniem.

Nezijas bēdas nebūt nebija mazākas, bet arī dzīvo cilvēku vajadzības bija svarīgas. Ragija ierāpās mammai klēpī, meitenīte bija apjukusi un sāpināta par to, ka viņas rotāju biedrs, draugs un brālis vairs nekad ar viņu nespēlēsies un nerādīs zīmes ar rokām. Danugs bija visā garumā izstiepies gultā un šņukstēja, galvu pabāzis zem segām, un kādam bija jāaiziet un jāpasaka arī Latijai.

-    Eila? Eila, - Nezija beidzot ierunājās. - Kas mums jādara, lai Ridagu apglabātu pēc klana tradīcijām? Mums jāsāk viņu sagatavot.

Eilai bija nepieciešams laiks, lai aptvertu, ka kāds viņai kaut ko jautā. Saraukusi pieri, viņa koncentrēja uzmanību uz Neziju. - Ko?

-     Mums viņš jāsagatavo apbedīšanai. Kas mums jādara? Es neko nezinu par klana apglabāšanas rituāliem.

"Nē," jaunā sieviete domāja, "neviens no Mamutu cilts to nezina, īpaši jau nu Mamutu Padome." Bet viņa zināja. Domādama par klana apglabāšanas ceremonijām, kuras bija redzējusi, viņa apsvēra, kas būtu jāizdara ar Ridagu. Tas nozīmēja, ka viņam jādod vārds un amulets ar sarkanu okera gabaliņu. Pēkšņi Eila piecēlās kājās un izsteidzās laukā.

Jondalars devās viņai pakaļ. - Kurp tu iesi?

-    Ja Ridags jāpieņem klanā, tad jāuztaisa viņam amuletu maisiņš, - jaunā sieviete atbildēja.

Viņa devās cauri nometnei, acīm redzami saniknota, pagāja garām Mamutu Padomes apmešanās vietai, pat ne acu nepaceldama, un iegāja krama apstrādes meistaru teritorijā. Jondalars sekoja viņai pa pēdām. Viņam bija aptuvena nojausma, ko Eila grasās darīt. Jaunā sieviete palūdza krama gabalu, to neviens viņai nespēja atteikt. Tad, paskatījusies apkārt un ieraudzījusi āmurakmeni, viņa attīrīja sev darba vietu.

Kad jaunā sieviete sāka apstrādāt kramu pēc klana metodes un Mamutu cilts amatnieki saprata, ko viņa dara, viņi ar interesi sāka vērot šo procesu un sastājās apkārt tik cieši, cik vien uzdrīkstējās. Neviens negribēja vēl vairāk sadusmot Eilu, bet šī bija reta iespēja redzēt neparasto. Reiz Jondalars bija centies izskaidrot klana krama apstrādes tehniku pēc tam, kad Eilas izcelšanās kļuva visiem zināma, bet viņa teiktais bija citāds. Viņam pašam pietrūka nepieciešamās pacietības, lai izmantotu klana metodes. Pat tad, kad viņam tas beidzot izdevās, amatnieki nodomāja, ka tas ir viņa paša izgudrojums un iemaņas, nevis neparastais klana amatnieka darba process.

Eila nolēma izgatavot divus atsevišķus darbarīkus - asu nazi un smailu īlenu - un aiznest tos atpakaļ uz Kaķastes apmetni un tur izgatavot amuletu maisiņu. Viņai izdevās uztaisīt izturīgu nazi, bet viņa bija tik ļoti bēdu un dusmu pārņemta, ka rokas trīcēja. Pirmajā reizē, kad jaunā sieviete centās uztaisīt daudz sarežģītāko šauro un aso īlenu, viņa to sašķaidīja un tad pamanīja, ka daudz cilvēku viņu vēro, un sāka nervozēt vēl vairāk. Eila saprata, ka Mamutu cilts krama apstrādes meistari novērtē klana apstrādes tehniku un viņa nespēj to pietiekami prasmīgi nodemonstrēt, un dusmojās par to, kāpēc gan viņai vispār vajadzētu par to uztraukties. Otrais mēģinājums arī neizdevās, un instruments salūza. Izmisumā parādījās dusmu asaras, kuras viņa centās nemanot notraukt. Pēkšņi viņas priekšā notupās Jondalars.

-     Vai šis ir tas, ko tu gribi uztaisīt? - jaunais vīrietis jautāja, turēdams rokā asu darbarīku, kuru Eila bija īpaši izgatavojusi Pavasara festivāla ceremonijai.

-    Tas ir klana darbarīks! Kur tu to dabūji… to es toreiz uztaisīju! - viņa iesaucās.

-     Zinu. Tajā dienā es devos atpakaļ un to paņēmu. Ceru, ka neiebilsti.

Jaunā sieviete bija pārsteigta, apjukusi un patīkami iepriecināta. - Nē, es neiebilstu. Priecājos, ka tu to izdarīji, bet kāpēc?

-    Gribēju… to izpētīt, - Zelandoni vīrs atbildēja. Viņš nespēja pateikt, ka bija gribējis to saglabāt, lai pie viņa paliktu kāda lieta, kas atgādinātu par Eilu; viņš nespēja pateikt, ka bija domājis aiziet bez viņas. Viņš negribēja aiziet bez viņas.

Aiznesusi darbarīkus atpakaļ uz Kaķastes apmetni, Eila palūdza Nezijai mīkstu ādas gabaliņu. Dabūjusi prasīto un Nezijai vērojot, jaunā sieviete izgatavoja vienkāršu, krokotu maisiņu.

-   Šie darbarīki izskatās diezgan primitīvi, bet ar tiem var labi strādāt, - Nezija piezīmēja. - Kam tie domāti?

-     Tie domāti, lai izgatavotu Ridagam amuletu maisiņu, tādu pašu, kādu es pagatavoju sev uz Pavasara festivālu. Man tajā jāieliek sarkanā okera gabaliņš un pēc klana tradīcijām jādod viņam vārds. Ridagam ir vajadzīgs ari totēms, kas aizsargātu viņu ceļā uz garu pasauli. Eila apklusa un sarauca pieri. - Es gan nezinu, ko Krebs darīja, lai atklātu, kādu totēmu cilvēkam piešķirt, bet tas vienmēr bija ļoti atbilstošs… varbūt varu dalīties ar Ridagu savā totēmā. Alu Lauva ir spēcīgs totēms, dažkārt ar to ir grūti sadzīvot, bet tas jau vairākas reizes ir pārbaudīts. Ridags ir pelnījis spēcīgu, aizsargājošu totēmu.

-    Vai arī es varu palīdzēt? Vai viņš ir kaut kā jāsagatavo? Jāsaģērbj? - Nezija jautāja.

-    Jā, arī es vēlētos palīdzēt, - Latija piedāvājās. Viņa kopā ar Taliju stāvēja pie telts ieejas.

-    Un arī es, - piebilda Mamuts.

Pacēlusi acis, Eila pamanīja, ka sanākuši gandrīz vai visi Lauvas apmetnes ļaudis, arī viņi gribēja palīdzēt un gaidīja norādījumus. Trūka tikai mednieku. Jaunā sieviete pret šiem ļaudīm, kas bija pie sevis pieņēmuši svešu bārabērnu un uzskatīja to par savējo, izjuta lielu sirsnību, turpretim pret Mamutu Padomi, kas neatvēlēja šim bērnam pat pienācīgu apbedīšanu, - taisnīgas dusmas.

-    Nu, vispirms kādam jāsameklē sarkanais okers, jāsasmalcina tāpat, kā Dīgija to dara, kad krāso ādas, un jāsamaisa ar kausētiem taukiem, lai izgatavotu ziedi. Viss Ridaga ķermenis jāiesmērē ar šo ziedi. Lai precīzi izpildītu klana apbedīšanas rituālu, tiem jābūt alu lāča taukiem. Alu Lācis ir klanam pats svētākais totēms.

-     Mums nav alu lāča tauku, - Torneks atzinās.

-    Šajā apkārtnē nemēdz dzīvot daudz alu lāču, - Manuvs piebilda.

-     Eila, kāpēc mēs nevarētu tos aizstāt ar mamutu taukiem? - Mamuts ierosināja. - Ridags nepiederēja vienīgi pie klana. Viņš bija jaukto garu bērns. Daļēji viņš piederēja arī pie Mamutu cilts, un mamuts ir svēts dzīvnieks.

-    Jā, man šķiet, ka varēsim tos izmantot. Ridags bija arī Mamutu cilts piederīgais. To mums nevajadzētu aizmirst.

-     Eila, kā viņš jāsaģērbj? - Nezija jautāja. - Viņš pat vēl ne reizes nav uzvilcis mugurā jaunās drēbes, ko šogad viņam izgatavoju.

Eila sarauca pieri un piekrītoši pamāja. - Kāpēc gan ne? Pēc tam kad viņš būs nokrāsots ar sarkano okeru, kā to dara klanā, viņu varētu ieģērbt labākajās drēbēs, kā to apglabāšanas ceremonijā mēdz darīt Mamutu cilts. Jā, Nezij, man šķiet, ka tā ir laba doma.

-     Nekad nebiju iedomājies, ka sarkanā krāsa ari viņu apbedīšanas rituālos ir svēta, - Frabeks izteica savu komentāru.

-     Es pat nezināju, ka viņi savus mirušos apglabā, - Krouzija piebilda.

-    Acīmredzot arī Mamutu Padome to nezina, - Talija atzina. - Viņiem tas būs liels pārsteigums.

Eila palūdza Digijai vienu no tām koka bļodām, ko bija draudzenei iedevusi kā adoptēšanas ceremonijas dāvanu, kas ari bija izgatavota klana stilā, un izmantoja to, lai sajauktu sarkano okeru ar mamutu taukiem un iegūtu krāsainu ziedi. Bet apmetnes vecākās sievietes - Nezija, Krouzija un Talija - ar šiem taukiem ierīvēja Ridaga ķermeni un tad viņu saģērba. Eila atlika malā vēlākam laikam mazu piciņu taukainās, sarkanās smēres un savā izgatavotajā maisiņā ielika sarkanās dzelzsrūdas gabaliņu.

-     Vai viņu nevajag ietīt? - Nezija pajautāja. - Eila, vai Ridagu nevajadzētu ietīt?

-     Es nesaprotu, ko tas nozīmē, - Eila atzinās.

-    Mēs parasti izmantojam zvērādu vai kažokādu, lai cilvēku iznestu laukā un tad, pirms ielaišanas kapā, tā tiek aptīta viņam apkārt, - Nezija skaidroja.

Jaunā dziedniece saprata, ka tā ir vēl viena Mamutu cilts tradīcija, bet izskatījās, ka visa šī bagātīgā saģērbšana un rotaslietu uzlikšana vairāk līdzinās Mamutu cilts, nevis klana apbedīšanas ceremonijai. Trīs sievietes viņā gaidoši noraudzījās. Eila paskatījās Talijā un Nezijā. Jā, varbūt Nezijai taisnība. Kaut ko vajadzēja izmantot, lai viņi mirušo iznestu laukā - kādu guļamādu vai kažokādu. Tad viņa pavērās Krouzijā.

Pēkšņi, kaut arī viņa par to kādu laiku nebija domājusi, jaunā sieviete kaut ko atcerējās: Durka apmetnis. To apmetni viņa bija izmantojusi, lai pārnēsātu dēlu cieši pie savām krūtīm, kad viņš vēl bija zīdainis, un lai balstītu pret gūžu, kad viņš bija bērns, kas sāk staigāt. Tā bija viena no mantām, ko Eila bija paņēmusi līdzi no klana un kam nebija īpaša izmantojuma. Tomēr cik daudz vientuļu nakšu šis Durka apmetnis bija radījis viņai ilūziju un saikni ar vienīgo drošo vietu uz pasaules, kuru viņa bija pazinusi, un ar tiem cilvēkiem, kurus viņa bija mīlējusi. Cik daudz nakšu viņa bija gulējusi, piekļaudama šo apmetni sev klāt! Cik bieži bija to auklējusi un tajā raudājusi! Tā bija viena no lietām, kas piederēja Eilai un atgādināja viņai par dēlu, un viņa nebija īsti pārliecināta, vai spēs no tās atteikties, bet vai viņai apmetnis patiešām bija vajadzīgs? Vai tad viņa grasījās to nēsāt sev līdzi visu atlikušo mūžu?

Jaunā sieviete pamanīja, ka Krouzija atkal viņā lūkojas, un atcerējās par balto apmetni, ko sieviete bija izgatavojusi savam dēlam. Viņa to daudzus gadus bija nēsājusi sev līdzi, jo apmetnis viņai bija loti daudz nozīmējis. Bet Krouzija bija to atdevusi Eilai cēla mērķa vārdā - lai aizsargātu Skrējēju. Vai tad Ridagam nebija svarīgāk būt ietītam apmetnī, kas nāk no klana, kad viņš tiks aizsūtīts pa ceļu uz garu pasauli, nekā viņai staipīt visur līdzi Durka apmetni? Krouzija bija palīdzējusi viņai beidzot atbrīvoties no atmiņām par dēlu. Varbūt bija pienācis laiks ļaut arī Durkam aiziet un būt pateicīgai par to, ka viņš viņas mūžā ir bijis kas vairāk par atmiņām.

-    Man ir kaut kas, kur viņu ietīt, - Eila ierunājās. Piesteigusies pie savas guļvietas, no pašas kaudzes apakšas viņa izvilka ārā salocītu ādas gabalu un to izpurināja. Aizvērusi acis un vēlreiz piespiedusi mīksto un maigo dēla apmetņa veco ādas gabalu pie vaiga, viņa to atdeva Ridaga mātei.

-    Lūk, ņem šo apmetni, - viņa teica Nezijai, - tas ir klana apmetnis! Reiz tas piederēja manam dēlam. Tagad tas palīdzēs Ridagam tikt uz garu pasauli. Un paldies tev, Krouzij! - Eila vēl piebilda.

-    Kāpēc tu pasakies man?

-    Par visu, ko esi manā labā darījusi, un par to, ka parādīji man, ka visām mātēm kādreiz ir savi dēli jāatlaiž.

-     Hmm, - vecā sieva noteica, cenzdamās saglabāt savu bardzību, bet viņas acīs atspoguļojās maigas jūtas. Paņēmusi apmetni no Eilas, Nezija ar to apsedza Ridagu.

Satumsa. Eila bija plānojusi sarīkot teltī vienkāršu ceremoniju, bet Nezija palūdza viņai pagaidīt līdz rītam un organizēt ceremoniju laukā, lai visiem Vasaras sapulces ļaudīm pierādītu to, ka Ridags ir cilvēks. Tas arī dotu laiku medniekiem atgriezties. Neviens negribēja, lai Taluts un Raneks nokavētu Ridaga bēres, bet mājinieki nevarēja pārāk ilgi gaidīt.

Nākamajā rītā, tā pavēlāk, viņi iznesa laukā Ridaga mirstīgās atliekas un uzlika uz apmetņa. Bija sanākuši daudzi Vasaras sapulces ļaudis, un vēl vairāki turpināja nākt klāt. Bija palaista ziņa, ka Eila rīkos Ridagam plakangalvju apbedīšanas ceremoniju, un visus māca ziņkāre. Jaunajai sievietei rokās bija bļoda ar sarkanā okera ziedi un amulets, un viņa sāka izsaukt garus, kā Krebs to vienmēr bija darījis, kad pēkšņi sākās kņada. Nezijai par lielu atvieglojumu, atgriezās mednieki, nesdami visu nomedīto mamutu gaļu. Viņi uz maiņām bija vilkuši abas platformas un jau bija izplānojuši dažādus variantus, kā pagatavot ragavas, lai cilvēkiem būtu vieglāk.

Ceremonija uz brīdi tika pārtraukta, līdz mamutu gaļa tika nolikta glabāšanā; Talutam un Ranekam tika paziņots, kas bija noticis, bet neviens neiebilda, kad ceremonija drīz vien pēc tam atkal tika atsākta. Jaukto garu klana bērna nāve Mamutu cilts Vasaras sapulcē bija radījusi īstu dilemmu. Šis bērns bija ticis saukts par izdzimteni, dzīvnieku, bet dzīvniekus neapglabā; viņu gaļa tiek uzglabāta. Apglabāti tiek tikai cilvēki, un cilvēki parasti ilgi neatstāj mirušos brāļus neapglabātus.

Kaut ari Mamutu cilts īpaši nevēlējās piešķirt Ridagam cilvēka statusu, viņi tomēr zināja, ka patiesībā viņš nemaz īsti nebija dzīvnieks. Neviens negodāja plakangalvju garu tā, kā viņi godāja briežus, bizonus vai mamutus, un neviens nebija gatavs apglabāt Ridaga mirstīgās atliekas blakus mamutu kauliem. Viņiem viņš bija izdzimtenis, taču viņi ļoti labi redzēja puikas cilvēciskumu, bet to neievēroja un neatzina.

Mamutu ļaudis labprāt atļāva Eilai un Lauvas apmetnei atbrīvoties no Ridaga mirstīgajām atliekām tādā veidā, kas šķita atrisinām visas problēmas.

Eila vēlreiz nostājās uz pakalna un atsāka ceremoniju, cenzdamās atcerēties, kādas zīmes Krebs bija lietojis šādā gadījumā. Jaunā sieviete precīzi nezināja, ko šīs zīmes nozīmēja, tās tika mācītas vienīgi mogu- riem, bet viņa zināja to galveno mērķi un nozīmi un, turpinot ceremoniju, paskaidroja tās Lauvas apmetnes piederīgajiem un arī pārējiem Mamutu cilts ļaudīm, kas šo ceremoniju vēroja.

-    Tagad es izsaucu garus, - Eila stāstīja. - Lielā Alu Lāča, Alu Lauvas un Mamuta garus, kā arī visus pārējos un arī Senos Vēja, Miglas un Lietus garus. Tad viņa pasniedzās pēc mazās koka bļodas. - Tagad es došu viņam vārdu un padarīšu par klana locekli, - viņa sacīja, iemērkdama pirkstu sarkanajā ziedē. Eila novilka līniju no Ridaga pieres līdz degunam. Tad, piecēlusies kājās, viņa ar zīmēm un vārdiem sacīja: - Šī zēna vārds ir Ridags.

Eila centās atcerēties precīzas zīmes un kustības. Viņas lepnā stāja, balss tembrs, izteiksmes līdzekļi, pat viņas dīvainais runas veids apbūra sanākušos cilvēkus. Pa visu nometni ātri izplatījās valodas par to, kā viņa stāvējusi uz ledus gabala un saukusi mamutus. Neviens neapšaubīja, ka šai Mamuta pavarda meitai ir tiesības vadīt šo ceremoniju vai jebkuru no ceremonijām, vai nu viņai bija mamuta tetovējums, vai ne.

-    Tagad viņam ir piešķirts vārds pēc klana tradīcijām, - Eila turpināja skaidrot, - bet Ridagam ir nepieciešams ari totēms, kas palīdzēs viņam atrast ceļu uz garu pasauli. Es nezinu, kāds viņam ir totēms, tāpēc dalīšos ar viņu savējā - Alu Lauvas totēma garā. Tas ir ļoti spēcīgs un aizsargājošs totēms, un Ridags ir to pelnījis.

Pēc tam jaunā sieviete atkailināja zēna mazo, tievo labo kāju un ar sarkano okera ziedi uzvilka uz augšstilba četras paralēlas līnijas. Tad, piecēlusies kājās, viņa ar vārdiem un zīmēm paziņoja: - Alu Lauvas gars, zēns, Ridags, tiek nosūtīts tavā aizbildniecībā. - To pateikusi, viņa aplika Ridagam ap kaklu amuletu maisiņu, kas bija piesiets aukliņā. - Tagad Ridagam ir piešķirts vārds un viņš ir pieņemts klanā, - viņa sacīja un dedzīgi vēlējās, lai tā būtu patiesība.

Eila bija izvēlējusies noturēt ceremoniju nostāk no nometnes teritorijas, un Lauvas apmetne bija pieprasījusi un saņēmusi atjauju no Vilka apmetnes apglabāt zēnu šajā vietā. Nezija ievīstīja mazo, sastingušo zēna ķermeni Durka apmetnī, tad Taluts viņu pacēla uz rokām un aiznesa pie kapa. Vadonis nekaunējās par savām asarām, kas ritēja pār Ridagu, kad viņš to noguldīja seklajā kapā.

Lauvas apmetnes ļaudis sastājās apkārt ieplakai, kas tikai nedaudz bija padzijināta, un vēroja, kā kapā tiek ieliktas vairākas lietas. Nezija atnesa ēdienu un nolika to blakus Ridagam. Latija pievienoja brālīša mīļāko svilpi. Tronija atnesa brieža mugurkaula skriemeļu virteni, ko Ridags pagājušajā ziemā bija izmantojis, kad pieskatīja apmetnes jaunākos bērnus. Tieši to viņam patika darīt visvairāk, jo tā zēns bija juties noderīgs. Tad negaidot pie kapa pieskrēja Ragija un iemeta tajā savu pašu mīļāko lelli.

Pēc Eilas signāla katrs no Lauvas apmetnes piederīgajiem paņēma akmeni un uzmanīgi to nolika uz ievīstītā zēna augumiņa - tā tika aizsākts būvēt viņa kapa uzkalniņu. Pēc tam Eila noturēja apglabāšanas ceremoniju. Viņa neko necentās izskaidrot, mērķis tāpat visiem bija skaidrs. Izmantodama tās pašas zīmes, kuras Krebs bija lietojis, apglabājot Izu, un kuras savukārt pati Eila bija izmantojusi, apglabājot Krebu, kad bija atradusi veco moguru akmeņiem aizbērtajā alā, jaunā sieviete ar savām kustībām piešķīra nozīmi apglabāšanas rituālam, kas bija daudz senāks, nekā kāds no klātesošajiem spēja iedomāties, un daudz skaistāks, nekā viņi bija redzējuši.

Viņa neizmantoja vienkāršoto zīmju valodu, kuru bija iemācījusi Lauvas apmetnes cilvēkiem. Eila izpaudās bagātā, sarežģītā klana valodā, kurā kustībām un visai ķermeņa pozai bija nozīme un smalkas nozīmju nianses. Kaut arī daudzas no zīmēm bija ezoteriskas - pat Eila nezināja to īsto skaidrojumu -, tika iekļautas arī parastās zīmes, no kurām dažas saprata arī Lauvas apmetnes ļaudis. Viņi spēja apjaust rituāla būtību, zināja, ka ar šī rituāla palīdzību cilvēks tiek nosūtīts uz garu pasauli. Pārējiem Mamutu cilts ļaudīm Eilas kustības atgādināja netveramu, tomēr izteiksmigu deju, kas bija pārpilna ar plaukstu un roku kustībām, žestiem un pozām. Ar savu kluso grāciju jaunā sieviete skatītājos izraisīja mīlestības un zaudējuma sāpes, bēdas un nereālu nāves izjūtu.

Jondalars sajūsmā nespēja no Eilas novērst acis. Viņš nekautrējās savu asaru tāpat kā jebkurš Lauvas apmetnes piederīgais. Vērojot savas iemīļotās skaisto un kluso deju, jaunais vīrietis atcerējās laiku, ko abi bija pavadījuši kopā ielejā, - tas šķita tik sen, kad reiz viņa bija centusies viņam kaut ko pastāstīt ar tādām pašām graciozām kustībām. Pat toreiz, kaut ari viņš nebija sapratis, ka tā ir valoda, Eilas izteiksmīgajās kustībās viņš bija nojautis kādu dziļāku nozīmi. Tagad, kad viņš zināja daudz vairāk, jaunais Zelandoni vīrietis bija pārsteigts par to, cik daudz viņš vēl nezina, tomēr pie sevis domāja, cik Eila ir skaista, kad viņa tā kustas.

Jondalars atcerējās to pozu, kādā viņa bija sēdējusi uz zemes, kad viņi pirmoreiz satikās, - sakrustotām kājām, noliektu galvu, gaidīdama, kad viņš viņai uzsitis uz pleca. Pat pēc tam, kad jau bija iemācījusies runāt, viņa vēl dažreiz izmantoja zīmju valodu. Tā allaž bija Jondalaru mulsinājusi, īpaši pēc tam, kad viņš uzzināja, ka tā ir klana poza, bet Eila bija paskaidrojusi, ka tas ir viņas veids, kā censties kaut ko pateikt, kad nevar atrast piemērotus vārdus. Viņš pie sevis pasmaidīja. Tagad bija grūti noticēt, ka toreiz, kad viņi satikās, Eila nemācēja runāt. Tagad viņa brīvi runāja divās valodās: Zelandoni un Mamutu valodā, vispār jau trijās, ja pieskaita ari klana valodu. Pat tajā īsajā laikā, kamēr viņa uzturējās Sungaji apmetnē, Eila bija nedaudz ielauzījusies viņu valodā.

Vērojot, kā viņa mīļotā izpilda klana rituālu, Jondalaru pārņēma atmiņas par ielejā pavadīto laiku un abu mīlestību, un viņš gribēja šo sievieti tik ļoti kā nekad un neko savā mūžā nebija gribējis. Bet blakus Eilai stāvēja Raneks un bija tikpat sajūsmināts kā Jondalars. Ikreiz, kad Zelandoni vīrietis paskatījās uz jauno sievieti, viņš nevarēja neievērot arī tumšādaino vīrieti. Jau tajā brīdī, kad Raneks ieradās, viņš bija meklējis Eilu un licis Jondalaram saprast, ka viņa vēl joprojām ir viņa saderētā. Un pati Eila izskatījās attālinājusies un izvairīga. Viņš bija pāris reižu mēģinājis uzsākt ar viņu sarunu, izteikt savas bēdas, bet pēc pašas pirmās kopīgās bēdu izpausmes izskatījās, ka viņa vairs nevēlas saskatīt viņa tuvināšanās mēģinājumu un mierinājumu. Viņš nesaprata, vai bija to iztēlojies. Ko gan citu viņš gaidīja no Eilas tagad, kad viņa bija bēdu nomākta?

Pēkšņi visu galvas pagriezās uz to pusi, no kurienes atskanēja ritmiska bungu skaņa. Bundzinieks Maruts bija devies atpakaļ uz Mūziķu būdu un atnesis savas mamuta galvaskausa bungas. Mamutu cilts bērēs parasti tika atskaņota mūzika, bet tās skaņas, kas šobrīd nāca no Maruta bungām, nelīdzinājās parastajiem Mamutu cilts ritmiem. Tas bija nepazīstams, dīvaini fascinējošs klana ritms, ko Eila bija viņam iemācījusi. Tad bārdainais mūziķis Manens sāka spēlēt vienkāršu flautas melodiju, ko Eila bija viņam nosvilpojusi. Kādā neizskaidrojamā veidā mūzika saskanēja ar sievietes rituāla kustībām, kas bija tikpat gaistošas kā pati mūzika.

Eila jau gandrīz bija pabeigusi rituālu, bet viņa nolēma to atkārtot, jo tika spēlēta klana mūzika. Otro reizi ejot cauri visam rituālam, mūziķi sāka improvizēt. Ar savu pieredzi un profesionalitāti viņi pārvērta vienkāršās klana skaņas par kaut ko citu, kas bija kaut kas pa vidu klana un Mamutu cilts mūzikai, - tas bija divu tradicionālo skaņu sajaukums. "Tieši tas ir īstais izvadījums zēnam, kurš bija jauktenis - abu kopienu piederīgais," Eila nodomāja.

Kopā ar mūziķiem jaunā sieviete veica pēdējo rituāla atkārtojumu un nenojauta, ka viņai sāk līt asaras, bet redzēja, ka viņa neraud viena. Visapkārt bija daudz asarainu skatienu un ne tikai no Lauvas apmetnes ļaudīm.

Eilai trešo reizi izejot cauri visam rituālam un to pabeidzot, liels, melns mākonis, tuvojoties no dienvidaustrumiem, sāka aizēnot sauli. Šis bija pērkonu un negaisu gadalaiks, daži ļaudis sāka meklēt patvērumu. Ūdens vietā no debesīm sāka birt viegli putekļi, sākumā pavisam nedaudz. Pēc tam vulkāna izvirduma putekļi no tālā kalna sāka krist lejā arvien vairāk.

Stāvot blakus Ridaga kapa uzkalniņam, Eila sajuta, ka viņu apklāj vieglie vulkāna izvirduma pelni - tie nosēdās uz matiem, pleciem, apklāja rokas, uzacis un pat skropstas, pārvēršot viņu par vienkrāsainu tēlu bāli pelēkā krāsā. Smalkie, gaišie pelni apklāja itin visu - kapa uzkalniņa akmeņus, zāli, pat taciņas brūnās smiltis. Gan teltis, gan būdas un krūmi - visi tagad bija vienā krāsā. Pelni apklāja ari cilvēkus, kas stāvēja pie kapa, un Eilu - viņi visi tagad izskatījās vienādi. Visas atšķirības pazuda tādu varenu spēku priekšā kā zemestrīce un nāve.

-

37

-     Tie pelni ir kaut kas briesmīgs! - Tronija sūdzējās, aizas malā purinādama gultas pārklāju, tādējādi saceldama vēl lielākus putekļu mākoņus. - Mēs jau dienām ilgi esam visu tīrījuši, bet tie ir visapkārt: ēdienā, ūdenī, drēbēs, guļvietās. Tie ielien it visur, un no tiem nevar tikt vaļā.

-    Tagad mums vajadzīgs pamatīgs lietus, - Dīgija piebilda, izliedama netīro ūdeni, kas tika izmantots, lai nomazgātu telts ādas nojumi. - Vai arī varens sniegputenis. Tas visu nokārtotu. Šogad es patiešām gaidīšu ziemas iestāšanos.

-    Skaidrs, ka gaidīsi, - Tronija piekrita un, paskatījusies sāņus, pasmaidīja, - bet domāju, ka gaidīsi to tāpēc, ka tad jau būsi Branaga sieva un dzīvosi kopā ar viņu.

Svētlaimīgs smaids parādījās Dīgijas sejā, kad viņa iedomājās par gaidāmajām kāzām. - Tronij, es nemaz negrasos to noliegt, - viņa atbildēja.

-    Vai tā ir taisnība, ka sakarā ar šiem pelniem Mamutu Padome runā par kāzu svinību atlikšanu? - Tronija apjautājās.

-    Jā, un gribēja atlikt arī meiteņu Pirmās baudas rituālu, bet visi pret to iebilda. Zinu, ka Latija vairs nevēlas ilgāk gaidīt un arī es ne. Beidzot viņi deva savu piekrišanu. Mamutu Padome vairs nevēlas izraisīt nekādas sliktas emocijas. Daudzi ļaudis uzskatīja, ka par Ridaga bērēm mamutiem nebija taisnība, - Dīgija sacīja.

-    Bet daži tomēr viņiem piekrita, - sarunā iesaistījās Fralija, tuvodamās ar pilnu pelnu grozu. Viņa to izbēra aizā. - Nav svarīgi, ko viņi ir izlēmuši, kāds vienmēr būtu uzskatījis, ka viņiem nav taisnība.

-    Man liekas, lai to saprastu, bija jādzīvo kopā ar Ridagu, - Tronija teica.

-    Nu, nezinu gan, - Dīgija iebilda. - Ridags ar mums kopā dzīvoja ilgu laiku, bet arī es par viņu nedomāju kā par cilvēku, līdz pie mums ieradās Eila.

-     Manuprāt, Eila gan tik dedzīgi negaida kāzas kā tu, Dīgij, - Tronija piebilda. - Sāku jau domāt, vai viņai kas nekaiš. Vai Eila nav slima?

-     Nedomāju gan, - Dīgija atbildēja. - Kāpēc tā prasi?

-     Eila nerīkojas pareizi. Viņai drīz gaidāmas kāzas, bet izskatās, ka viņa tās nemaz negaida. Saņemot daudzās dāvanas un visu pārējo, viņa nemaz neizskatās laimīga. Viņai vajadzētu būt tikpat priecīgai kā tu. Ikreiz, kad kāds ieminas par kāzām, tu pasmaidi un tavā sejā parādās sapņaina izteiksme.

-     Ne jau visi savas kāzas gaida vienādi, - Fralija iebilda.

-      Eila bija ļoti tuva Ridagam, - Dīgija izteica savas domas. - Un viņa tagad sēro tikpat izjusti kā Nezija. Ja Ridags būtu piederējis pie Mamutu cilts, tad kāzas droši vien būtu atliktas.

-     Arī man ir Ridaga žēl, man viņa pietrūkst… viņš tik labi sapratās ar Hartalu, - Tronija sacīja. - Mēs visi sērojam, bet zēnam bija jācieš tik lielas sāpes, ka tagad jūtos atvieglota. Manuprāt, Eilu nomāc kas cits.

Dīgija nepiebilda, ka viņa jau no paša sākuma bija brīnījusies par Eilas gaidāmo savienību ar Raneku. Tagad nebija jēgas par to strīdēties, bet, par spīti Raneka jūtām pret viņas draudzeni, Dīgija joprojām domāja, ka Eila vairāk mīl Jondalaru, kaut arī pēdējā laikā viņu ignorēja. Viņa redzēja, kā garais Zelandoni vīrietis iziet no telts un dodas uz Sapulču laukuma centru. Viņš izskatījās noraizējies.

Jondalars māja ar galvu sveicienus ļaudīm, kas nāca pretim un viņu sveicināja, bet pats bija dziļi iegrimis savās domās. Vai viņš to tikai iztēlojās? Vai Eila patiešām no viņa izvairījās? Pēc visa tā laika, ko viņš bija pavadījis, cenzdamies no viņas izvairīties, tagad, kad viņš gribēja runāt ar viņu divatā, Eila no viņa vairījās. Par spīti Ranekam dotajam Solījumam, kāda daļa no viņa allaž bija ticējusi tam, ka viņam pašam tikai jāpārtrauc no viņas izvairīties un Eila atkal būs viņa. Viņa nebija izskatījusies diez cik priecīga, bet pret viņu vienmēr bija bijusi atklāta un atsaucīga. Tagad viņa šķita noslēgusies. Jondalars bija izlēmis, ka vienīgais veids, kā noskaidrot patiesību, ir tieši viņai visu noprasīt, bet viņam radās problēma sameklēt Eilu tajā laikā un vietā, kur viņi varētu netraucēti aprunāties.

Viņš ieraudzīja pretim nākam Latiju. Pasmaidījis Jondalars apstājās, lai pavērotu meiteni. Tagad viņa gāja drošā solī un pārliecināti uzsmaidīja cilvēkiem, kas viņu sveicināja. "Ir pamanāma atšķirība," vīrietis nodomāja. Viņu allaž ir pārsteigušas tās pārmaiņas, kas rodas sievietē pēc Pirmās baudas rituāla. Latija vairs nebija bērns, ne arī ķiķinoša, nervoza meitene. Kaut arī viņa vēl bija jauna, Latijā tagad parādījusies sievietes pašpārliecība.

-     Sveiks, Jondalar! - viņa smaidīdama sveicināja.

-    Sveika, Latij! Tu izskaties laimīga. - Pasmaidījis pie sevis, viņš nodomāja: "Kāda jauka, jauna sieviete." Jondalara acīs varēja izlasīt viņa domas. Latija atbildēja ar aizturētu elpu, ieplestām acīm un ar tādu skatienu, kas atbildēja uz vīrieša neapzināto aicinājumu.

-    Jā, esmu gan laimīga. Biju tik nogurusi visu laiku uzturēties vienā vietā. Šī man ir pirmā iespēja, kad drīkstu pastaigāties viena pati… vai ar kādu, ar kuru pati vēlos. - Pienākusi mazliet tuvāk, Latija jautāja: - Kurp tu dodies?

-     Meklēju Eilu. Vai neesi viņu redzējusi?

Latija nopūtās un draudzīgi uzsmaidīja.

-     Esmu gan. Viņai kādu laiku jāpieskata Trisijas bērns. Arī Mamuts viņu meklē.

-     Eila, nevaino viņus visus, - Mamuts sacīja. Viņi abi sēdēja laukā siltajā saulē, liela alkšņa krūma paēnā. - Bija vairāki, kas nepiekrita, to skaitā ari es.

-     Mamut, es tevi nevainoju. Nezinu, vai vispār kādu vainoju, bet kāpēc viņi to nesaprot? Kas liek šiem ļaudīm tik ļoti viņus ienīst?

-     Tas varbūt tāpēc, ka viņi saprot, cik ļoti mēs esam līdzīgi, tāpēc viņi meklē atšķirības. - Uz brīdi apklusis, Mamuts turpināja: - Eila, līdz rītdienai tev jāaiziet uz Mamutu Padomi. Tevi nevar savienot ar Raneku, kamēr nebūsi to izdarījusi. Vai zini, ka esi palikusi pēdējā?

-    Jā, šķiet, ka vajadzēs aiziet, - Eila atbildēja.

-     Tava negribīgā attieksme dod Vinkavekam cerības. Šodien viņš man atkal prasīja, vai nedomāju, ka tu apsver viņa piedāvājumu. Viņš piedāvāja aprunāties ar Raneku un aicināt arī viņu kā jūsu partneri, ja nevēlies lauzt viņam doto Solījumu. Viņa piedāvājums ievērojami palielinātu tavu līgavas pūru un jums visiem trim piešķirtu ļoti augstu stāvokli. Eila, ko tu par to teiksi? Vai tu gribētu pieņemt ari Vinkaveku sev kā partneri - kopā ar Raneku?

-     Vinkaveks jau kaut ko tamlīdzīgu minēja ari medībās. Man būs jāaprunājas ar Raneku un jāuzzina viņa domas par šo jautājumu, - Eila atbildēja.

Pēc Mamuta domām, Eila neizrādīja nekādu īpašu sajūsmu ne par vienu, ne otru variantu. Šis nebija piemērots laiks kāzām, viņas bēdas vēl joprojām nebija rimušās, bet ar visiem šiem piedāvājumiem un uzmanības apliecinājumiem bija grūti dot padomu nogaidīt. Mamuts pamanīja, ka Eila pēkšņi satrūkstas, un pagriezās, lai redzētu, ko viņa ieraudzījusi. Viņiem tuvojās Jondalars. Viņa šķita nervoza un paspēra soli, it kā būtu jāsteidzas prom, bet jaunā sieviete nedrīkstēja tik pēkšņi pārtraukt sarunu ar Mamutu.

-     Eila, beidzot tevi atradu! Visu laiku tevi meklēju, man ar tevi jārunā.

-     Es pašlaik runāju ar Mamutu, - viņa atbildēja.

-Ja gribi aprunāties ar Jondalaru, domāju, ka esam sarunu beiguši, - Mamuts noteica.

Jaunā sieviete nodūra acis, paskatījās uz veco šamani un, izvairīdamās skatīties Zelandoni vīra uztrauktajās acīs, klusi piebilda: - Mamut, manuprāt, mums ar Jondalaru nav, par ko runāt.

Jondalars sajuta, ka nobāl, un tad viņa seja piesarka. Viņa visu laiku izvairās! Eila pat nevēlas ar viņu sarunāties. - Ē… nu, ē… es… es atvainojos, ka iztraucēju, - viņš nostostījās un atkāpās. Tad, vēlēdamies, kaut spētu atrast kādu kaktu, kur paslēpties, aizsteidzās prom.

Mamuts cieši nopētīja Eilu. Jondalaram aizejot, jaunās sievietes acis sekoja viņam līdzi, un tajās bija saskatāms vēl lielāks uztraukums nekā Jondalara acīs. Vecais vīrs pašūpoja galvu un, kopā ar Eilu dodoties atpakaļ uz Lauvas apmetni, neteica ne vārda.

Tuvojoties apmetnei, Mamuta pavarda meita pamanīja Neziju un Taliju nākam viņiem pretim. Nezijai bija grūti pārdzīvot Ridaga nāvi. Iepriekšējā dienā viņa bija jaunajai dziedniecei atdevusi zāles, kas bija palikušas pāri pēc zēna aiziešanas, un abas kopā bija paraudājušas. Nezija nevēlējās, ka zāles stāvētu viņas acu priekšā kā skumjš atgādinājums, bet šaubījās, vai būtu prātīgi tās izmest laukā. Eila aptvēra, ka ar Ridaga aiziešanu bija zudusi arī vajadzība palīdzēt Nezijai zēna ārstēšanā.

-    Eila, mēs tevi meklējām, - Talija paziņoja. Druknā Lauvas apmetnes vadone izskatījās ar sevi apmierināta, tā izskatās cilvēki, kas plāno lielu pārsteigumu, un tas viņai nemaz negadījās tik bieži. Abas sievietes atritināja kādu lietu, kas bija rūpīgi salocīta. Eila pārsteigumā plati iepleta acis, un abas sievietes, savā starpā saskatoties, pasmaidīja. - Katrai līgavai nepieciešama jauna tunika. Parasti to izgatavo topošā vīramāte, bet es gribēju Nezijai palīdzēt.

Tas bija satriecoši brīnišķīgs tērps, izgatavots no zeltaini dzeltenas ādas ar bagātīgiem un izsmalcinātiem rotājumiem; daži izšūtie ornamenti bija blīvi piepildīti ar mamuta kaula krellītēm, kuras papildināja smalkas dzintara virtenes.

-     Tas ir tik pasakaini skaists tērps! Tas prasījis tik milzīgu darbu. Viena pati krellīšu piešūšana noteikti aizņēmusi vairākas dienas. Kad jūs to paspējāt izgatavot? - Eila interesējās.

-     Mēs to sākām darināt pēc tam, kad jūs abi paziņojāt par sava Solījuma došanu, un pabeidzām to šeit, - Nezija stāstīja. - Ienāc teltī un uzlaiko!

Jaunā sieviete paskatījās Mamutā. Vecais vīrs pasmaidīja un pamāja. Viņš jau par šo darbu bija bijis lietas kursā un pat piedalījies noslēpuma glabāšanā. Visas trīs sievietes iegāja teltī un devās uz Talijas guļvietas nodalījumu. Eila izģērbās, bet īsti nezināja, kā šis tērps jāvelk mugurā. Sievietes viņai palīdzēja. Tā bija īpaši pašūta tunika ar aizdari priekšā, un to stingri saturēja ciet ar rokām pīta plata josta no sarkanas mamuta vilnas.

-     Tu to vari valkāt šādi - cieti aizdarītu, ja vienkārši vēlies to kādam parādīt, - Nezija deva padomu, - bet ceremonijas laikā tu to vari attaisīt, lūk, šādi. - Pavērusi priekšējo aizdari, Nezija pārsēja jostu. - Kāzās sieviete, kad iziet pie vīra un nodibina kopēju pavardu, parasti ar lepnumu atsedz savas krūtis.

Abas vecākās sievietes atkāpās un apbrīnoja topošo līgavu. "Eilai ir tādas krūtis, ar kurām nav kauns lepoties," Nezija nodomāja. "īstas mātes krūtis, ar kurām barot bērnu. Žēl gan, ka viņai nav mātes, kas varētu piedalīties ceremonijā. Jebkura sieviete lepotos ar tādu meitu."

-    Vai drīkstam ienākt? - Dīgija paprasīja atļauju, ieskatīdamās teltī. Pēc tam visas apmetnes sievietes sanāca teltī, lai apbrīnotu Eilas krāšņo kāzu tērpu. Izskatījās, ka viņas visas bija piedalījušās noslēpuma glabāšanā.

-    Tagad to aiztaisi, lai vari iziet laukā un parādīt vīriem, - Nezija pamācīja, aiztaisīdama un vēlreiz pārsiedama jostu kāzu tunikai. - Līdz ceremonijai tev to nevajadzētu publiski nēsāt vaļēju.

Eila izgāja no telts pie atzinīgi smaidošajiem un iepriecinātajiem Lauvas apmetnes viriem. Ari citi, kas nepiederēja pie Lauvas apmetnes ļaudīm, nopētīja jauno sievieti. Vinkaveks bija zinājis par gatavoto pārsteigumu un speciāli bija grozījies Lauvas apmetnes tuvumā. Ieraudzījis topošo līgavu, Mamuta apmetnes vadonis nosprieda, ka būtu gatavs ar šo sievieti savienoties arī tādā gadījumā, ja viņam būtu viņa jādala ar desmit citiem savienības partneriem.

Kāds cits vīrietis, kas nepiederēja pie Lauvas apmetnes, kaut arī vairums ļaužu viņu tur pieskaitīja, ari vēroja skaisto Eilu. Jondalars bija sekojis viņai un Mamutam pa pēdām uz apmetni, nevēlēdamies pieņemt mīļotās sievietes atraidījumu vai pat tam noticēt. Danugs viņam pateica, kas gaidāms, un Zelandoni virs stāvēja kopā ar pārējiem. Kad Eila tikko iznāca laukā no telts, viņš veldzēja sevi, skatīdamies uz viņu, tad vīrietis aizvēra acis un viņa pierē iegūla sāpju rieva. Viņš bija Eilu zaudējis. Viņa skaidri izrādīja savu nodomu rītdien savienoties ar Raneku. Dziļi ievilcis elpu, jaunais vīrietis sakoda zobus. Viņš nespēja vairs ilgāk šeit palikt un noskatīties, kā viņa izies par sievu pie Lauvas apmetnes tumšādainā kaula riku meistara. Jondalaram bija pienācis laiks doties projām.

Pēc tam kad Eila atkal bija pārģērbusies savās ikdienas drēbēs un kopā ar Mamutu aizgājusi, Jondalars iesteidzās teltī. Viņš bija priecīgs, ka tur neviena nebija. Sapakojis savus ceļojuma piederumus un domās vēlreiz pateikdamies Talijai, viņš salika visu līdzi ņemamo un tad to ievīstīja guļamādās. Zelandoni vīrs plānoja nogaidīt līdz rītam, no visiem atvadīties un uzreiz pēc brokastīm doties ceļā. Līdz tam viņš nevienam neko neteiks.

Pa dienu Jondalars apciemoja savus draugus, ar kuriem bija iepazinies Vasaras sapulces laikā, neatvadījās no viņiem, bet prātā to nodomāja. Vakarā viņš pavadīja laiku kopā ar visiem Lauvas apmetnes iemītniekiem. Viņi bija kā liela ģimene. Būs grūti no viņiem aiziet, jo Zelandoni vīrs apzinājās, ka nekad vairs viņus nesatiks. Grūtāk bija atrast vārdus, lai aprunātos ar Eilu, vismaz vēl pēdējo reizi. Viņš vēroja mīļoto sievieti un, kad Eila kopā ar Latiju izgāja laukā uz zirgu nojumi, ātri sekoja abām sievietēm.

Viņu saruna izvērtās virspusēja un neveikla, bet Eila nojauta Jondalara spriedzi, un tādēļ arī pati satraucās. Kad viņa iegāja atpakaļ teltī, Jondalars palika sukājam jauno ērzeli, līdz laukā satumsa. Viņš atcerējās, ka pirmoreiz bija Eilu ieraudzījis palīdzam Vīnijai dzemdēt šo kumeliņu. Nekad agrāk viņš neko tamlīdzīgu nebija redzējis. Būs grūti pamest arī Skrējēju. Jondalars šim zirgam bija tik ļoti pieķēries, un viņš nekad agrāk nebija domājis, ka ir spējīgs kādu dzīvnieku tā iemīlēt.

Beidzot arī viņš iegāja teltī un ieritinājās savā guļvietā. Jondalars aizvēra acis, bet miegs nenāca. Jaunais vīrietis palika guļam nomodā un domāja par Eilu, par to laiku ielejā, kad viņu mīlestība sāka lēnām uzplaukt. Nē, tas nemaz nebija tik lēnām. Viņš jau no paša sākuma bija šo sievieti mīlējis, tikai lēnām to atskārtis, lēnām novērtējis un tikpat lēnām zaudējis. Viņš bija atteicies no Eilas mīlestības un maksās par to visu atlikušo dzīvi. Kā gan viņš varēja būt tāds muļķis? Viņš nemūžam Eilu neaizmirsīs, neaizmirsīs arī zaudējuma sāpes un nekad sev to nepiedos.

Tā bija gara un smaga nakts, un, kad pa telts atveri sāka iespīdēt austošā rīta gaisma, Jondalars vairs ilgāk nevarēja izturēt. Viņš nespēja atvadīties ne no Eilas, ne pārējiem, viņam bija vienkārši jādodas prom. Klusām savācis savas ceļasomas, saiņus un guļamādas, Jondalars izslīdēja no telts.

-    Tu nolēmi negaidīt. Tā jau es domāju, - ierunājās Mamuts.

Jaunais vīrietis strauji pagriezās. - Es… ē… man jāiet. Nevaru vairs

šeit ilgāk palikt. Ir laiks… es… ē, - viņš stostījās.

-    Es zinu, Jondalar. Novēlu tev laimīgu Ceļojumu. Tev stāv tāls ceļš priekšā. Tev pašam jāizlemj, kas ir labāk, bet atceries: izvēli nevar izdarīt, ja nav, no kā izvēlēties. - Vecais vīrs nozuda teltī.

Iedams uz zirgu nojumi, Jondalars sarauca pieri. Ko gan Mamuts ar to gribēja sacīt? Kāpēc gan tie, kas kalpo Mātei, allaž runā mīklās?

Ieraugot Skrējēju, jaunajam Zelandoni vīram uznāca impulsīva vēlēšanās aizjāt prom ērzeļa mugurā, vismaz tik daudz paņemt sev līdzi, bet Skrējējs bija Eilas zirgs. Noglāstījis abus zirgus un apskāvis brūnā ērzeļa kaklu, Jondalars pamanīja Vilku un mīļi viņu pabužināja. Pēc tam viņš klusām piecēlās un sāka iet prom pa taciņu.

Kad Eila pamodās, saule jau spīdēja telts iekšpusē. Izskatījās, ka šodien būs skaista diena. Tad jaunā sieviete atcerējās, ka šī būs viņas kāzu diena. Diena vairs nešķita tik jauka. Piecēlusies sēdus, viņa pavērās apkārt. Kaut kas nebija tā, kā vajag. Parasti pamostoties, viņa allaž paskatījās Jondalara virzienā. Viņa tur nebija. "Viņš parasti no rītiem agri ceļas," viņa nodomāja. Tomēr nespēja pārvarēt sajūtu, ka kaut kas pavisam nav tā, kā vajag.

Piecēlusies topošā līgava saģērbās, izgāja laukā nomazgāties un sameklēja sev zariņu, ar ko iztīrīt zobus. Pie ugunskura sēdēja Nezija un dīvaini uz viņu skatījās. Sajūta, ka kaut kas nav labi, pārņēma Eilu arvien spēcīgāk. Viņa paskatījās uz zirgu nojumi. Šķita, ka ar Vīniju un Skrējēju viss ir kārtībā, tur bija arī Vilks. Iegājusi atpakaļ teltī, Eila vēlreiz pavērās apkārt. Daudzi jau bija piecēlušies un devušies savās dienas gaitās. Tad jaunā sieviete pamanīja, ka Jondalara vieta ir tukša. Viņš nebija vienkārši devies savās dienas gaitās. Gan viņa ceļasomas, gan guļamādas - viss bija pazudis. Jondalars bija aizgājis!

Eila panikā izskrēja laukā. - Nezij! Jondalars ir aizgājis! Viņa vairs nav Vilka apmetnē, viņš ir aizgājis. Un atstājis mani!

-     Zinu, Eila. Es jau to gaidīju, vai tad tu ne?

-     Bet viņš neatvadījās! Biju domājusi, ka viņš paliks uz kāzām.

-             Eila, tā taču ir pati pēdējā lieta, ko viņš gribēja darīt. Viņš taču nekad nebija gribējis redzēt, kā tu izej par sievu pie kāda cita.

-    Bet… bet… Nezij, viņš mani negribēja. Ko vēl es būtu varējusi darīt?

-     Ko tu gribi darīt?

-             Gribu doties viņam līdzi! Bet viņš ir aizgājis. Kā viņš varēja mani pamest? Viņš taču grasījās ņemt mani sev līdzi. Tā mēs bijām plānojuši. Nezij, kas gan notika ar visiem mūsu plāniem? - Eila jautāja, pēkšņi sākdama nevaldāmi raudāt. Pastiepusi rokas, Nezija mierināja šņukstošo jauno sievieti.

-     Eila, plāni mainās. Dzīve mainās. Bet kā tad ar Raneku?

-            Es neesmu viņam īstā. Viņam vajadzētu savienoties ar Trisiju. Viņa ir tā, kas mīl Raneku, - Eila sacīja.

-     Vai tad tu viņu nemīli? Raneks taču tevi mīl.

-             Nezij, es gribēju viņu iemīlēt. Es centos viņu iemīlēt, bet es mīlu Jondalaru. Un tagad Jondalars ir aizgājis. - Eila no jauna sāka šņukstēt. - Viņš mani nemīl.

-     Vai esi par to pārliecināta? - Nezija pajautāja.

-            Viņš mani pameta un pat neatvadījās. Nezij, kāpēc viņš aizgāja bez manis? Ko es izdarīju nepareizi? - Eila gribēja dzirdēt atbildi.

-     Vai tu domā, ka izdarīji kaut ko nepareizu?

Jaunā sieviete apklusa un sarauca pieri. - Vakar viņš gribēja ar mani aprunāties, bet es ar viņu nerunāju.

-     Kāpēc tu ar viņu nerunāji?

-            Jo… jo viņš mani negribēja. Pagājušajā ziemā, kad es viņu tik ļoti mīlēju un gribēju būt kopā ar viņu, Jondalars mani negribēja. Viņš pat ar mani nerunāja.

-            Tātad, kad viņš beidzot gribēja ar tevi runāt, tad tu ar viņu nerunāji. Dažkārt tā notiek, - Nezija atzina.

-            Nezij, bet īstenībā es gribu ar viņu runāt. Gribu būt kopā ar viņu. Pat tādā gadījumā, ja viņš mani nemīl, gribu būt ar viņu kopā. Bet tagad viņš ir prom. Jondalars vienkārši piecēlās un aizgāja. Viņš nevar tā aiziet! Viņš nevar būt aizgājis… tālu…

Paskatījusies uz Eilu, Nezija gandrīz vai sāka smaidīt.

-             Nezij! Cik tālu viņš var būt aizgājis? Kājām? Es varu ātri paiet, varbūt panākšu viņu. Varbūt man vajadzētu viņu panākt un paklausīties, ko viņš gribēja man teikt? Ak, Nezij! Man jābūt kopā ar Jondalaru, es viņu mīlu.

-             Bērns, tad dodies viņam pakaļ. Ja tu viņu gribi un mīli, tad panāc viņu. Izstāsti viņam par savām jūtām! Vismaz dod viņam iespēju pateikt to, ko viņš gribēja tev sacīt.

- Tev taisnība! - Eila ar plaukstas virspusi notrauca asaras un centās sakārtot domas. - Tieši to man vajadzētu darīt. Es to darīšu! Un darīšu tūlīt pat! - to pateikusi, jaunā sieviete sāka skriet lejup pa taciņu, pat pirms Nezija paspēja bilst kādu vārdu. Viņa pārskrēja pāri upes akmens pārejai un ieskrēja pļavā. Tad pēkšņi apstājās. Eila nezināja, uz kuru pusi Jondalars aizgājis, viņai būs jāsadzen pēdas, un tā var paiet vesela mūžība, kamēr viņa vīrieti panāks.

Pēkšņi Nezija izdzirdēja divus spalgus svilpienus. Vilkam nozibot garām, Nezija pasmaidīja, ari VInija izslēja ausis un sekoja vilkam pa pēdām. Skrējējs devās pakaļ savai mammai. Sieviete skatījās pāri nogāzes malai, kā Vilks aizlēkšo pie Eilas.

Kad Vilks pieskrēja klāt, jaunā sieviete deva tam signālu un ierunājās: - Vilk! Sameklē Jondalaru! Sameklē Jondalaru!

Vilks sāka ostīt zemi un gaisu un metās prom, tajā brīdī jaunā sieviete pamanīja nedaudz nomīdītas zāles sliedes un nolauztus zariņus. Uzlēkusi Vīnijai mugurā, Eila jāja Vilkam pa pēdām.

Tikai pēc tam, kad viņa bija sākusi jāt, viņai radās daudzi jautājumi. "Ko es viņam teikšu? Kā lai pasaku, ka viņš solījās ņemt mani līdzi? Un ja nu viņš manī neklausīsies? Un ja nu viņš mani negrib?"

Lietus no kokiem un lapām bija noskalojis vulkāna pelnu kārtu, bet Jondalars brida cauri pļavām un palienes mežiem, neredzēdams neparastās vasaras dienas skaistumu. Zelandoni vīrietis pat īsti neapjēdza, kurp iet, viņš vienkārši gāja gar upes krastu, bet ar katru soli, kas aizveda viņu tālāk prom, domas kļuva arvien smagākas.

"Kāpēc es viņu pametu? Kāpēc dodos prom viens pats? Varbūt man vajadzētu iet atpakaļ un lūgt Eilu nākt man līdzi? Bet viņa negrib nekur iet ar mani. Viņa pieder pie Mamutu cilts. Tie ir viņas ļaudis. Viņa izvēlējās Raneku, nevis mani," Jondalars centās sev iestāstīt. "Jā, viņa izvēlējās Raneku, bet vai tu pats devi Eilai izvēles iespēju?" Tad jaunais vīrietis pēkšņi apstājās. "Ko Mamuts man teica? Kaut ko par izvēli? "Nevar izdarīt izvēli, ja nav, no kā izvēlēties." Ko viņš ar to gribēja sacīt?"

Jondalars uzbudināti pašūpoja galvu un tad saprata; viņš zināja, ko Mamuts bija gribējis sacīt. "Es nedevu viņai iespēju. Eila neizvēlējās Raneku, vismaz ne pašā sākumā. Varbūt tajā naktī, kad viņu pieņēma Mamutu ciltī, viņai bija izvēle… bet vai bija? Eila uzauga klanā. Neviens nekad nebija viņai pateicis, ka viņa pati drīkst izvēlēties. Un tad es viņu atstūmu. Kāpēc pirms savas aiziešanas es nedevu viņai izvēles iespēju? Jo viņa ar mani nerunāja."

Nē, tas bija tāpēc, ka tu baidījies, ka viņa neizvēlēsies tevi. Beidz taču vienreiz pats sev melot! Pēc visa šī ilgā laika Eila beidzot nolēma vairs ar tevi nerunāt, un tu baidījies, ka viņa neizvēlēsies tevi, tieši tāpēc tā notika, Jondalar. Vai tagad tu jūties labāk?

Kāpēc neej atpakaļun nedod viņai izvēles iespēju? Vismaz izsaki savu piedāvājumu! Bet ko tu viņai sacīsi? Eila gatavojas lielajai ceremonijai. Ko tu viņai piedāvāsi? Ko gan tu vari piedāvāt?

Tu vari piedāvāt palikt. Tu pat vari piedāvāt dzīvot ar viņu un Raneku pie viena pavarda kā trešais partneris. Vai tu spētu izturēt? Vai spētu dalīt Eilu ar Raneku? Ja otra iespēja ir vispār viņu nekad vairs neredzēt un nedabūt, vai tu varētu palikt šeit un dalīties viņā?

Jondalars apstājās, aizvēra acis un sarauca pieri. Viņš to varētu darīt tikai tādā gadījumā, ja nebūtu citas iespējas. Vairāk par visu viņš vēlējās vest Eilu uz savām mājām un padarīt tās arī par viņas mājām. Mamutu cilts bija viņu pieņēmusi, vai tad Zelandoni ļaudis bija mazāk pretimnākoši? Varbūt daži no viņiem tādi bija, bet ne visi, viņš neko nevarēja solīt.

"Ranekam ir Lauvas apmetne un daudzas citas priekšrocības. Tu nevari viņai piedāvāt savus ļaudis un savas priekšrocības. Tu nemaz nezini, vai viņi pieņems Eilu un tevi pašu. Tev nav nekā, ko piedāvāt, vienīgi sevi pašu."

Ja viņam nebija nekā cita, ko piedāvāt, ko viņi abi darītu tādā gadījumā, ja viņa cilts viņus nepieņemtu? Tad viņi varētu doties uz kādu citu vietu. Varētu pat atgriezties uz dzīvi šeit. Jondalars sarauca pieri. Tā nu gan būtu varena ceļošana. Varbūt viņam labāk vajadzētu piedāvāt palikt un iekārtoties uz dzīvi šeit? Tarnegs sacīja, ka viņa jaunajā apmetnē nepieciešams krama rīku meistars. Bet kas notiks ar Raneku? Bet vēl svarīgāk - kas notiks ar Eilu? Ja nu viņa vairs vispār viņu negrib?

Jondalars bija tik ļoti iegrimis savās domās, ka nedzirdēja dobjo zirgu kāju dipoņu, līdz pēkšņi Vilks uzlēca viņam virsū.

- Vilk? Ko tu dari… - Pacēlis galvu, viņš neticīgi skatījās, kā Eila noslīd no Vīnijas muguras.

Tad viņa pazemīgi piegāja pie Jondalara, baidīdamās, ka viņš atkal varētu viņu atraidīt. Kā gan lai viņa to pasaka savam mīļotajam vīrietim? Kā lai viņa piespiež viņu klausīties? Ko viņa darīs tādā gadījumā, ja viņš negribēs neko dzirdēt? Tad pēkšņi jaunā sieviete atcerējās tās pirmās dienas veselu mūžību atpakaļ, kad viņa nemācēja runāt, un to, kā bija iemācījusies palūgt kādam viņu uzklausīt. Atceroties ilgu gadu garumā uzkrāto pieredzi klanā, Eila graciozi noslīga zemē uz ceļiem, nolieca galvu un gaidīja.

Jondalars neizpratnē uz viņu skatījās, sākumā neko nesaprata, bet tad pēkšņi viņam atausa skaidrība. Tas bija Eilas signāls. Kad viņa gribēja viņam pastāstīt ko svarīgu un nemācēja to izteikt vārdos, tad lietoja šo klana signālu. Bet kāpēc šobrīd Eila ar viņu runā klana valodā? Ko tik ļoti svarīgu viņa vēlas pateikt?

-     Piecelies, - Jondalars sacīja. - Tev tas nav jādara. - Tad viņš atcerējās pareizo atbildi. Jaunais vīrietis piesita viņai pie pleca. Eilai paceļot galvu, viņš ieraudzīja asaras savas mīļotās sievietes acīs. Nometies viņai blakus uz ceļiem, Jondalars tās noslaucīja. - Eila, kāpēc tu tā dari? Kāpēc esi šeit?

-    Jondalar, vakar tu gribēji man ko teikt, bet es tevī neklausījos. Tagad gribu tev kaut ko pateikt. To ir grūti pateikt, bet gribu, lai tu mani uzklausi. Tieši tāpēc es tev to lūdzu šādā veidā. Vai tu mani uzklausīsi un neatraidīsi?

Jaunajā vīrietī uzvirmoja tik spēcīga cerība, ka viņš nespēja parunāt. Viņš vienīgi pamāja ar galvu un saņēma sievietes rokas savās plaukstās.

-     Reiz tu vēlējies, lai dodos tev līdzi, - viņa iesāka, - bet toreiz es negribēju atstāt ieleju. - Viņa apklusa, lai dziļi ievilktu elpu. - Tagad gribu iet kopā ar tevi, vienalga uz kurieni. Reiz tu man teici, ka mīlot un gribot mani. Tagad man šķiet, ka tu mani vairs nemīli, bet es, vienalga, vēlos iet kopā ar tevi.

-    Eila, lūdzu, piecelies kājās! - Jondalars iesaucās, palīdzēdams viņai piecelties. - Un kas būs ar Raneku? Man šķita, ka tu gribi viņu. - Jondalara rokas joprojām bija apskāvušas Eilu.

-     Es nemīlu Raneku. Es mīlu tevi, Jondalar. Nekad neesmu pārtraukusi tevi mīlēt. Nezinu, ko esmu izdarījusi, ka tu pārstāji mani mīlēt.

-    Tu mani mīli? Tu joprojām mani mīli? Ak, Eila! Mana Eila! - Zelandoni vīrietis iesaucās un cieši piespieda viņu sev klāt. Tad paskatījās uz savu mīļoto sievieti tā, it kā redzētu viņu pirmo reizi, skatiens izteica visu milzīgo mīlestību, ko viņš izjuta. Eila pacēlās pirkstgalos, un Jondalars viņu noskūpstīja. Abi jaunieši saplūda kopā - apskāvušies, ar spēcīgām alkām un maigu kaisli, mīlestības un ilgu pārpilni.

Jaunā sieviete nespēja noticēt, ka atrodas Jondalara rokās, ka pēc tik ilga laika viņš ir viņu apskāvis, iekāro un mīl. Viņas acīs bija sariesušās asaras, kuras viņa centās savaldīt, baidīdamās, ka mīļotais vīrietis atkal varētu viņu pārprast, bet tagad jau viņai viss bija vienalga un Eila ļāva asarām vaļu.

Jondalars paskatījās skaistajā Eilas sejā. - Eila, tu raudi.

-    Tas ir tikai tāpēc, ka mīlu tevi un man ir jāizraudas. Pagājis tik ilgs laiks, un es tevi tik ļoti milu, - viņa sacīja.

Noskūpstījis mīļotās sievietes acis, asaras un muti, viņš sajuta, kā viņas lūpas maigi un noteikti paveras.

-    Eila, vai tu patiešām esi šeit? - viņš neticīgi jautāja. - Biju domājis, ka esmu tevi zaudējis, un apzinājos, ka tā ir tikai un vienīgi manis paša vaina. Eila, es tevi mīlu, nekad neesmu pārstājis tevi mīlēt. Tev man jātic. Nekad neesmu pārstājis tevi mīlēt, kaut arī zinu, ka tu tā nedomāji.

-    Bet tu negribēji mani mīlēt, vai ne?

Jondalars aizvēra acis, un viņa pierē iegūla sāpīgas grumbas. Viņš pamāja. - Man bija kauns, ka mīlu tādu sievieti, kas nāk no klana, un pats sevi par to ienīdu, ka kaunos no savas mīļotās sievietes. Nekad neesmu ne ar vienu citu bijis tik laimīgs kā ar tevi. Es tevi mīlu, un, kad bijām divatā, viss bija lieliski. Bet, kad dzīvojām kopā ar citiem ļaudīm… ikreiz, kad tu izdarīji kaut ko tādu, ko biji iemācījusies klanā, es biju samulsis. Un vienmēr baidījos par to, ka pateiksi kaut ko un tad visi uzzinās, ka es mīlu sievieti, kas bijusi… derdzīgs radījums. - Jondalars tik tikko spēja šo vārdu izrunāt.

-     Visi man mēdza sacīt, ka varu iegūt jebkuru sievieti, kuru vien vēlos. Viņi sacīja, ka neviena sieviete nespējot man atteikt, pat ne Pati Māte. Šķita, ka tā ir taisnība. Tomēr viņi nezināja, ka toreiz es vēl nepazinu sievieti, kuru patiešām vēlējos, līdz satiku tevi. Bet ko gan mana cilts sacītu, ja pārvestu tevi mājās? Ja jau Jondalars var iegūt jebkuru sievieti, kāpēc viņš pārvedis mājās… plakangalvja māti… derdzīgu radījumu? Baidījos, ka Zelandoni ļaudis var tevi nepieņemt un līdz ar to arī mani aizraidīt prom, ja vien… es nenostātos pret tevi. Baidījos, ka varētu tā izdarīt, ja man būtu jāizvēlas starp tevi un saviem ļaudīm.

Eila bija saraukusi pieri un nodūrusi acis. - Es nesaprotu. Tev būtu grūti pieņemt tādu lēmumu.

-    Eila, - Jondalars turpināja, paceldams sievietes seju, lai ieskatītos viņai acis. - Es mīlu tevi. Varbūt tikai tagad beidzot esmu sapratis, cik man tas ir svarīgi. Ne jau tas, ka tu mani mīli, bet gan tas, ka es tevi milu. Tagad zinu, ka man ir tikai viena iespēja. Tu man esi svarīgāka par maniem ļaudīm vai jebkuru citu. Gribu būt kopā ar tevi, vienalga, kur tas arī būtu. - Jaunās sievietes acīs -atkal sariesās asaras, lai kā viņa centās tās apturēt. - Ja vēlies palikt šeit un dzīvot Mamutu ciltī, es palikšu un arī kļūšu par Mamutu cilts piederīgo. Ja vēlies, lai dalu tevi ar Raneku… arī to es esmu gatavs darīt.

-    Vai to tu vēlies darīt?

-    Ja tu pati to vēlies… - Jondalars iesāka teikumu un tad atcerējās Mamuta vārdus. Varbūt viņam vajadzētu dot Eilai izvēles iespēju, pateikt, ko pats vēlas. - Es gribu būt kopā ar tevi, tici man, tas ir pats svarīgākais. Ja tu vēlies, es palikšu šeit, bet, ja tu prasi, ko es vēlos, - es vēlos doties mājās un ņemt tevi līdzi.

-     Ņemt mani līdzi? Vai tad tu vairs nekaunies par mani? Tu vairs nekaunies par klanu un Durku?

-    Nē, es par tevi nekaunos. Es ar tevi lepojos. Un nekaunos vairs ari par klanu. Jūs abi ar Ridagu esat man iemācījuši kaut ko ļoti svarīgu, varbūt ir pienācis laiks pamēģināt to iemācīt arī citiem? Esmu tik daudz ko uzzinājis un iemācījies, ka vēlos tajā dalīties ar saviem ļaudīm. Gribu viņiem parādīt pīķu metēju, Vimeza krama apstrādes metodi, tavus uguns akmeņus, pavediena vilcēju, zirgus un Vilku. Uzzinājuši to visu, varbūt pat mani ļaudis būs ar mieru kādu uzklausīt un sapratīs, ka arī klana ļaudis ir Zemes Mātes bērni.

-    Jondalar, tavs totēms ir Alu Lauva, - jaunā sieviete paziņoja ar lielu pārliecību.

-    Tu jau man to teici. Kāpēc esi par to tik pārliecināta?

-     Vai atceries, ka stāstīju tev, ka ir grūti sadzīvot ar spēcīgiem totēmiem? Viņu uzliktie pārbaudījumi ir smagi, bet viņu veltes un tas, ko no viņiem iemācies, ir tā vērts. Tu esi izgājis cauri smagam pārbaudījumam, bet tagad to nenožēlo. Šis gads mums abiem ir bijis grūts, bet esmu tik daudz ko iemācījusies pati par sevi un Citiem. Es vairs no viņiem nebaidos. Arī tu esi daudz iemācījies par sevi un par klanu. Manuprāt, tu no viņiem baidījies, tikai citādā veidā. Tagad tu esi savas bailes pārvarējis. Alu Lauva ir klana totēms, un tagad tu vairs neienīsti klana ļaudis.

-     Šķiet, ka tev taisnība; es priecājos, ka klana Alu Lauvas totēms ir mani izvēlējies, ja tas nozīmē, ka esmu tev pieņemams. Eila, man pašlaik nav nekā, ko tev piedāvāt, izņemot sevi pašu. Nevaru tev solīt nekādas privilēģijas, pat ne savus ļaudis. Nevaru tev solīt, ka Zelandoni cilts tevi pieņems. Ja viņi tevi nepieņems, tad mums būs jāatrod kāda cita vieta, kur dzīvot. Ja vēlies, es kļūšu par Mamutu cilts piederīgo, bet tomēr es labāk vēlētos vest tevi mājās un lai zelandoni mūs sasaista kopā.

-     Vai tas nozīmē: savieno? - Eila jautāja. - Nekad agrāk tu mani nelūdzi kļūt par tavu sievu. Tu mani lūdzi iet tev līdzi, bet nekad nerunāji par kopīga pavarda izveidošanu.

-     Eila, Eila, kas gan ar mani ir noticis? Kāpēc gan es uzskatīju kā pašu par sevi saprotamu, ka tu jau to visu zini? Varbūt tas ir tāpēc, ka tu tik daudz zini tādu lietu, ko es nezinu; tu esi tik daudz ko un tik ātri apguvusi, ka esmu aizmirsis, ka tu to tikai nesen kā iemācījies. Varbūt ari man jāiemācās kāda zīme, lai izteiktu to, kam man trūkst vārdu?

Tad ar uzjautrinoši priecīgu smaidu sejā Jondalars nokrita viņas priekšā zemē uz viena ceļa. Viņš gan nesēdēja sakrustotām kājām un noliektu galvu, kā Eila to mēdza darīt, bet skatījās viņai tieši acīs. Jaunā sieviete izskatījās samulsusi un jutās neērti - tas Jondalaru iepriecināja, jo tieši tā viņš pats allaž bija juties, kad viņa sēdēja savā pazemīgajā pozā.

-    Jondalar, ko tu dari? Vīriešiem nav tā jādara. Viņiem nav jālūdz atļauja runāt.

-    Bet man ir jālūdz. Eila, vai atgriezīsies pie manis, kļūsi mana sieva, ļausi, lai zelandoni mūs sasaista kopā, dzīvosi ar mani pie viena pavarda un dzemdēsi man bērnus?

Eila atkal sāka raudāt un sajutās muļķīgi visu izlieto asaru dēļ. - Jondalar, nekad neesmu vēlējusies neko citu. Jā, piekrītu itin visam. Un tagad, lūdzu, celies augšā!

Piecēlies kājās, viņš apskāva sievieti un jutās tik laimīgs, kā nekad savā mūžā nebija juties. Jondalars viņu skūpstīja un piekļāva sev klāt tik cieši, it kā baidītos, ka atlaižot varētu viņu pazaudēt; reti kad viņš tā bija darījis agrāk.

Noskūpstot viņu vēlreiz, kopā ar brīnumu par Eilas atrašanos šeit pieauga ari viņa alkas pēc viņas. Jaunā sieviete to sajuta, viņas augums atsaucās un bija tam gatavs. Bet šoreiz viņš negribēja vienkārši viņu iegūt. Viņš gribēja iegūt viņu pilnībā un pavisam. Atkāpies jaunais vīrietis nopurināja no pleciem mugursomu, kas tur visu laiku bija atradusies. Tad, izņēmis no tās segu, viņš to noklāja zemē. Vilks pēkšņi pielēkšoja pie Zelandoni vīrieša.

-     Tev kādu brīdi būs jāpagaida un jāliek mūs mierā, - Jondalars noteica un uzsmaidīja Eilai.

Viņa pavēlēja Vilkam iet prom un atbildēja Jondalaram ar smaidu. Apsēdies uz segas, jaunais vīrietis pasniedza roku savai mīļotajai. Viņa apsēdās blakus, jau izjuzdama trīsas, gaidas un ļoti alkdama pēc viņa.

Jondalars viņu maigi noskūpstīja un pasniedzās pēc vienas krūts, un cauri jaunās sievietes tunikai izbaudīja tās pazīstamo pilnīgo un apaļo formu. Arī Eila to atcerējās un atcefējās vēl ko vairāk. Viņa ātri atbrīvojās no tunikas. Ar abām rokām viņš apskāva viņu, un jau nākamajā mirklī Eila gulēja uz muguras un Jondalars viņu kaislīgi skūpstīja. Vīrieša roka glāstīja krūti, atrada krūtsgaliņu, un siltās, miklās lūpas pieplaka otram krūtsgaliņam. Sieviete ievaidējās, un velkoša sajūta kaut kur dziļi viņas iekšienē sūtīja trīsas uz to vietu, kas visvairāk alka pēc viņa. Noglāstījusi Jondalara rokas, plato muguru, skaustu un matus, tikai uz brīdi Eila bija pārsteigta, ka tie nebija savijušies mazās spro- dziņās. Šī doma izgāja no galvas tikpat ātri, kā bija tur ienākusi.

Viņš atkal skūpstīja savu mīļoto, un mēle maigi meklējās viņas mutē. Viņa to iesūca, iebāza arī savu mēli viņam mutē un atcerējās, ka šī glāsta abiem nekad nebija gana, un tas bija neiedomājami juteklisks un emocionāls. Eila gremdējās atmiņās un no jauna izbaudīja aizmirstās sajūtas. Šoreiz viņa gandrīz vai jutās kā pašā pirmajā reizē, iepazina Jondalaru no jauna un atcerējās, cik labi viņa šo vīrieti pazīst. Cik daudz nakšu viņa bija alkusi pēc viņa!

Zelandoni vīrietis izbaudīja Eilas mutes garšu un sāļumu uz kakla. Viņa sajuta pār zodu un kaklu pārslīdam siltas trīsas. Noskūpstījis viņas plecu, Jondalars tajā maigi iekoda un pasūca, spēlēdamies ar sievietes jutīgajām vietiņām, kuras tik labi pārzināja. Negaidot viņš atkal saņēma krūtsgaliņu. No pēkšņo sajūtu gammas viņa noelsās, tad nopūtās un no patikas ievaidējās, kad viņš vienlaikus spēlējās ar abām krūtīm.

Piecēlies sēdus, Jondalars paskatījās uz Eilu, tad aizvēra acis, it kā gribētu paturēt atmiņā mīļotās sievietes tēlu. Atverot acis, viņš redzēja, ka jaunā sieviete smaida.

-    Jondalar, es tevi mīlu un tik ļoti visu laiku pēc tevis alku.

-     Ak, Eila! Es neprātīgi alku pēc tevis un tomēr gandrīz vai atteicos no tevis. Kā gan es to spēju, ja tik neprātīgi tevi mīlu? - Cieši piekļau- dams viņu sev klāt, viņš apklāja Eilu skūpstiem, it kā baidīdamies, ka vēl tagad varētu viņu zaudēt. Viņa ar tādu pašu dedzīgu kaisli tiecās viņam pretim. Un pēkšņi abi vairs nespēja ilgāk gaidīt. Apmīļojis abas jaunās sievietes krūtis, viņš atraisīja viņas jostu. Pacēlusi gurnus, Eila novilka pusgarās vasaras bikses, kamēr Jondalars atsēja savas bikses, novilka kreklu un nometa apavus.

Apskāvis sievieti ap vidukli, viņš uzlika galvu uz viņas vēdera un tad noslīdēja zemāk, starp kājām, un skūpstīja kaunuma apmatojuma pauguriņu. Tad uz brīdi apstājās, paplēta viņas kājas, ar abām rokām atvēra viņu vaļā un izpētīja dziļās, sārtās krokas, kas izskatījās pēc maigām, miklām ziedlapiņām. Tad kā bite viņš tajās ienira un izgaršoja ziedlapiņu aromātu. Eila kaislē kliedza un sliecās viņam pretim, kamēr Jondalars kodīdams, sūkdams un kairinādams izpētīja katru ziedlapiņu, ieloci un krociņu, nododamies Baudas veltes sniegšanai, kā bija jau to neskaitāmas dienas un naktis gribējis darīt.

Šī bija Eila. Šī bija viņa Eila. Šī bija viņas garša, viņas medus; viņa paša loceklis bija piebriedis un dedzīgi vēlējās darboties. Viņš gribēja nogaidīt, gribēja šo brīdi paildzināt, bet Eila pēkšņi vairs nespēja ilgāk izturēt. Viņa smagi un sekli elpoja, elsoja un sauca viņu. Viņa pasniedzās pēc viņa, pievilka sev klāt, tad, pasniegusies lejup, ievadīja viņa piebriedušo locekli savās siltajās, dziļajās dzīlēs.

Ieslīdot Eilas dzīlēs, Jondalars izdvesa dziļu nopūtu un ļāva savam varenajam loceklim slīdēt arvien dziļāk un dziļāk, līdz tas pilnībā bija ieskauts. Šī bija viņa Eila. ŠI bija sieviete, kas pilnībā spēja ieņemt viņa locekli sevī - viņa bija kā radīta tieši viņam. Tā viņš uz brīdi palika mierīgs, izbaudīdams locekļa pilnīgo ieiešanu viņas dzīlēs. Tā jau viņiem saderēja kopā no pašas pirmās reizes, un tā tas notika katru reizi. Kā gan viņš bija varējis iedomāties no viņas atteikties? Māte ir radījusi Eilu tieši viņam, tā - lai viņi abi pilnā mērā spētu godināt Māti, tā - lai līdz mielēm izbaudītu Viņas piešķirto Baudas velti, kā Māte bija to domājusi.

Atrāvies no jaunās sievietes, viņš sajuta, kā, atkal viņā ieejot, viņa tiecas viņam pretim. Izdarījis vairākus grūdienus, viņš atkal un no jauna ieslīga viņas dzīlēs. Tad pēkšņi viņš bija gatavs kulminācijai, Eila iekliedzās, viņi vēlreiz viens no otra atrāvās, pēc tam vēlreiz, līdz karsts vilnis viņus paņēma savā varā, uznesa pašā virsotnē un pārvēlās pāri, atstājot atvieglojuma un prieka trīsas.

Atpūta piederējās pie Baudas veltes. Šādā brīdī viņai patika virs sevis izjust Jondalara augumu. Viņš nekad nebija par smagu. Parasti viņš pirmais piecēlās, iekams Eila bija tam gatava. Jaunā sieviete sajuta savu smaržu uz viņa auguma, tas lika viņai pasmaidīt, atgādinot par tikko izjusto Baudas velti, kurā abi bija dalījušies. Viņa nekad nejutās tik piepildīta kā tajā brīdī, kad abi bija beiguši mīlēties un vīrieša loceklis vēl aizvien atradās viņā iekšā.

Jondalaram patika zem sevis sajust Eilas auguma pilnību, to viņš nebija sajutis tik ilgi, tik muļķīgi ilgi. Bet Eila viņu mīlēja. Kā gan pēc visa tā viņa vēl joprojām spēja viņu mīlēt? Kā gan viņam tā paveicies? Nekad mūžā viņš vairs nepieļaus to, ka Eila no viņa aiziet.

Beidzot viņš izvilka savu locekli no viņas, pavēlās uz sāniem un uzsmaidīja savai mīļotajai.

-    Jondalar? - viņa pēc brīža ierunājās. -Jā-

-     Ejam peldēties. Upe ir tepat blakus. Nopeldēsimies, pirms dodamies atpakaļ uz Vilka apmetni, kā mēdzām to darīt tad, kad dzīvojām ielejā.

Apsēdies viņai blakus, Zelandoni vīrietis pasmaidīja. - Ejam! - to pateicis, viņš jau tajā brīdī bija piecēlies kājās un palīdzēja arī Eilai piecelties. Arī Vilks piecēlās kājās un sāka luncināt asti.

-Jā, vari nākt mums līdzi, - Eila atjāva, kad abi bija paņēmuši savas mantas un devās uz upi. Vilks dedzīgi lēkšoja viņiem pakaj.

Pēc tam kad jaunieši bija nopeldējušies, nomazgājušies un paspēlējušies ar Vilku upē un ari zirgi bija izvārtījušies, paēduši un atpūtušies no ļaužu pūļiem, Eila un Jondalars saģērbās, jutās kā no jauna piedzimuši, svaigi un izsalkuši.

-    Jondalar? - Eila viņu uzrunāja, stāvēdama blakus zirgiem. -Jā.

-    Jāsim abi ar Vīniju. Gribu sajust tevi cieši sev līdzās.

Visu atpakaļceļu jaunā sieviete domāja par to, kā lai runā ar Raneku. Viņa nemaz pēc šis sarunas neilgojās. Kad abi ieradās apmetnē, Raneks jau viņu gaidīja un bija skaidri redzams, ka tumšādainais vīrietis nav sajūsmā par to, ko ieraudzīja. Viņš visur bija Eilu izmeklējies. Visi jau bija sagatavojušies šīvakara kāzu svinībām - vai nu kā dalībnieki, vai viesi. Raneks nebūt nepriecājās, ieraudzījis abus kopā atjājam Vīnijai mugurā un Skrējēju viņiem sekojam.

-    Kur tu biji? Tev jau vajadzēja būt gatavai un sapostai.

-     Ranek, man ar tevi jārunā.

-     Mums nav laika nekādām sarunām, - viņš izvairījās ar izmisīgu skatienu acīs.

-    Piedod, Ranek! Mums tomēr jārunā. Iesim uz kādu vietu, kur mūs neviens netraucēs.

Tumšādainajam vīrietim atlika vienīgi piekrist. Vispirms Eila iegāja teltī un kaut ko paņēma no savas somas. Abi devās lejā pa nogāzi upes virzienā un tad sāka iet gar tās krastu. Beidzot Eila apstājās un no tunikas izvilka Raneka izgatavoto sievietes statujiņu, kas pagriežot pārveidojās putna formā, - tā bija muta, kuru Raneks bija viņai izgatavojis.

-    Ranek, man tā ir jāatdod tev atpakaļ, - Eila ierunājās, pasniegdama viņam mamuta kaula figūriņu.

Kaula riku meistars atlēca atpakaļ, it kā būtu apdedzinājies. - Kā to saprast? Tu nevari man to atdot atpakaļ! Tev tā vajadzīga, lai izveidotu pavardu. Tev tā ir vajadzīga mūsu kāzu ceremonijā, - viņš sacīja, bet balsī jau bija manāma panika.

-     Tieši tāpēc man tā jāatdod. Es nevaru nodibināt kopēju pavardu ar tevi, es dodos projām.

-     Dodies projām? Eila, tu nedrīksti doties projām! Tu esi devusi Solījumu. Viss jau ir norunāts. Kāzas ir šovakar. Tu solīji savienoties ar mani. Eila, es tevi mīlu! Vai tu nesaproti? Es tevi mīlu. - Ar katru nākamo teikumu Raneka balsī pieauga panika.

-    Es to zinu, - Eila klusi atbildēja. Raneka acīs redzamās sāpes un izmisums ari viņai sāpēja. - Es devu Solījumu, un viss ir sarunāts. Bet man jādodas prom.

-     Bet kāpēc? Kāpēc tagad un tik pēkšņi? - viņa balss skanēja saspringti, vīrietis runāja gandrīz vai ar aizžņaugtu kaklu.

-Jo man tagad jādodas prom. Šis ir labākais laiks, lai dotos Ceļojumā, un mums stāv priekšā tāls ceļš. Es dodos līdzi Jondalaram. Es viņu mīlu un nekad nebiju pārstājusi Jondalaru mīlēt. Biju iedomājusies, ka viņš mani nemīl…

-    Tad, kad domāji, ka viņš tevi nemīl, tad es tev biju gana labs? Vai tā tas bija? - tumšādainais vīrietis jautāja. - Visu laiku, ko pavadījām kopā, tu vienmēr vēlējies, lai manā vietā būtu viņš. Tu mani vispār nekad neesi mīlējusi.

-    Ranek, es gribēju tevi mīlēt. Tu man patīc. Ne vienmēr es ilgojos pēc Jondalara, kad biju kopā ar tevi. Tu mani daudzreiz darīji laimīgu.

-    Bet ne vienmēr. Es nebiju tev pietiekami labs. Tu man biji ideāla, bet es nebiju ideāls tev.

-    Es nekad nemeklēju ideālu. Es mīlu viņu, Ranek. Cik ilgi tu spētu mani mīlēt, ja zinātu, ka es mīlu kādu citu?

-    Eila, es varētu tevi mīlēt līdz savai nāves stundai un vēl arī viņsaulē. Vai tu to nesaproti? Es nekad vairs nevienu sievieti nemīlēšu tā, kā mīlēju tevi. Tu nedrīksti mani pamest! - Tumšādainais, pievilcīgais amatnieks lūdzās jauno sievieti ar asarām acīs, kā nekad neko savā mūžā nebija lūdzies.

Eila sajuta viņa sāpes un vēlējās, kaut spētu tās mazināt. Bet viņa nespēja Ranekam dot to, ko viņš gribēja. Viņa nespēja viņu mīlēt tā, kā mīlēja Jondalaru.

-    Piedod, Ranek! Lūdzu, paņem mutu! - Viņa to vēlreiz pastiepa rokā.

-     Paturi to! - tumšādainais vīrietis to pateica tik indīgi, cik vien spēja. - Varbūt neesmu tev pietiekami labs, bet tu man neesi vajadzīga. Varu šeit izvēlēties, kuru vien gribu. Skrien tik prom ar savu krama riku meistaru. Man vienalga.

-    Es nevaru to paturēt, - Eila sacīja, nolikdama mutu zemē pie Raneka kājām. Noliekusi galvu, viņa pagriezās, lai ietu prom.

Ar smagu sirdi dodamās atpakaļ gar upes krastu, viņa apzinājās tās sāpes, kuras ir radījusi Ranekam. Viņa nebija gribējusi viņu tik ļoti sāpināt. Ja būtu bijusi kāda cita iespēja, viņa būtu to izvēlējusies. Jaunā sieviete cerēja, ka vairs nekad mūžā neviens viņu tā neiemīlēs, ja viņa nespēs atbildēt ar pretmīlu.

-    Eila? - Raneks uzsauca viņai pakaļ. Viņa pagriezās un gaidīja, līdz Raneks viņu panāk. - Kad tu dodies prom?

-    Tiklīdz sakravāšu savas mantas.

-     Tu jau zini, ka tā nav taisnība. Man nav vienalga. - Tumšādainā vīrieša sejā bija lasāmas sāpes un bēdas. Viņa gribēja piekļauties viņam un nomierināt, bet neuzdrīkstējās viņu iedrošināt. - Jau no paša sākuma es vienmēr zināju, ka tu viņu mīli, - Raneks atklāja. - Bet es pats tevi tik ļoti mīlēju un gribēju, ka nevēlējos to saprast. Centos sevi pārliecināt, ka ari tu mani mīli, un cerēju, ka ar laiku tu patiešām mani iemīlēsi.

-     Ranek, man ļoti žēl, - Eila sacīja. - Ja es nebūtu pirmo iemīlējusi Jondalaru, tad būtu iemīlējusi tevi. Es būtu varējusi būt laimīga kopā ar tevi. Tu biji tik labs pret mani un allaž mani smīdināji. Tu jau zini, ka patiešām tevi mīlu. Tikai ne tā, kā tu to vēlies, bet vienmēr tevi mīlēšu.

Raneka melnajās acīs bija redzamas ciešanas. - Eila, es nekad nepārstāšu tevi mīlēt un nekad tevi neaizmirsīšu. Ņemšu šo mīlestību sev līdzi kapā, - tumšādainais vīrietis solīja.

-    Tā nerunā! Tu esi pelnījis daudz lielāku laimi.

Viņš iesmējās rūgtiem un griezīgiem smiekliem. - Eila, neuztraucies! Neesmu vēl izlēmis likties kapā. Vismaz neesmu uz to vēl gatavojies. Kādu dienu varbūt atradīšu sev sievu, nodibināšu kopīgu pavardu, un viņai būs bērni. Varbūt pat spēšu viņu iemīlēt? Bet neviena cita sieviete nekad neieņems tavu vietu un nekad ne pret vienu citu neizjutīšu to, ko izjutu pret tevi. Tas var notikt tikai reizi katra vīrieša mūžā. - Viņi kopā sāka iet atpakaļ uz apmetnes pusi.

-     Vai tā būs Trisija? - Eila jautāja. - Viņa tevi mīl.

Raneks pamāja. - Varbūt, ja viņa mani gribēs. Tagad, kad Trisijai piedzimis dēls, pēc viņas būs liels pieprasījums, jau iepriekš viņai tika izteikti daudzi piedāvājumi.

Eila apstājās un paskatījās uz Raneku. - Manuprāt, Trisija izvēlētos tevi. Tagad viņa jūtas aizvainota, bet tas ir tikai tāpēc, ka ļoti tevi mīl. Bet ir vēl kaut kas, kas tev būtu jāzina. Trisijas dēls Ralevs ir tavs dēls, Ranek.

-     Tu gribēji sacīt, ka viņš ir mana gara bērns? - Raneks sarauca pieri. - Iespējams, tev ir taisnība.

-    Nē, es nebiju domājusi, ka tava gara bērns. Viņš ir tavas miesas un tavas sulas bērns. Ralevs ir tavs dēls, tāpat kā Trisijas. Tu aizsāki viņa augšanu Trisijas miesās, kad dalījies ar viņu Baudas veltē.

-     Kā tu zini, ka es ar viņu dalījos Baudas veltē? - Raneks jautāja, juzdamies mazliet neērti. - Pagājušajā vasarā Trisija staigāja sarkanām pēdām un bija ļoti man pieķērusies.

-     Es to zinu, jo piedzima Ralevs, un viņš ir tavs dēls. Tā aizsākas dzīvība. Tāpēc ar Baudas velti tiek godināta Māte. Tas ir dzīvības pirmsākums. Es to zinu, Ranek. Tici man, ka tā ir taisnība, šis mans apgalvojums ir pilnīga patiesība, - Eila atzina.

Raneks bija koncentrējoties saraucis pieri grumbās. Tā bija pilnīgi jauna un nepierasta doma. Sievietes ir mātes. Viņas dzemdē bērnus - meitas un dēlus. Bet vai vīrietim arī var būt dēls? Vai Ralevs varētu būt viņa dēls? Tomēr Eila tā teica. Tātad tai jābūt taisnībai. Viņa nesa Mutas sulas. Viņa bija garu sieviete. Viņa pat varētu būt Lielās Zemes Mātes iemiesojums.

Jondalars vēlreiz pārbaudīja somas, tad aizveda Skrējēju takas augšgalā, kur Eila no visiem atvadījās. Vīnija bija apkrauta ar saiņiem un pacietīgi gaidīja, bet Vilks satraukumā skraidīja no Eilas pie Jondalara, zinādams, ka kaut kas notiks.

Arī toreiz Eilai bija bijis grūti aiziet no cilvēkiem, kurus viņa mīlēja, kad viņu padzina no klana, bet tajā reizē viņai nebija izvēles. Taču vēl grūtāk bija atvadīties no Lauvas apmetnes iemītniekiem - no ļaudīm, kurus viņa mīlēja, un Eila apzinājās, ka nekad vairs viņus nesatiks. Šodien jau jaunā sieviete bija izraudājusi tik daudz asaru, tāpēc nobrīnījās, kā viņai vēl rodas asaras, ko liet, tomēr viņas acis asaroja ikreiz, kad bija jāapskauj kāds draugs.

-     Talut, - Eila šņukstēja, apskaudama vareno, sarkanmataino vadoni. - Vai es kādreiz esmu tev teikusi, ka tieši tavi smiekli lika man izšķirties par ciemošanās ielūguma pieņemšanu? Es tik ļoti baidījos no Citiem. Biju gatava tajā pašā mirklī jāšus doties atpakaļ uz ieleju, bet tad ieraudzīju tevi smejamies.

-     Eila, man tūlīt sāks birt asaras. Negribu, ka tu mūs pamet.

-     Es jau tagad raudu, - Latija atzinās. - Arī es negribu, ka tu dodies projām. Vai atceries to pirmo reizi, kad atļāvi man pieskarties Skrējējam?

-      Atceros, kā viņa atļāva Ridagam jāt "uz Vīnijas, - Nezija sacija. - Manuprāt, tā bija laimīgākā diena viņa mūžā.

-     Man pietrūks arī zirgu. - Latija šņukstēdama piekļāvās Eilai.

-    Latij, varbūt kādreiz tu pati sev dabūsi kādu mazu kumeliņu, - Eila atbildēja.

-     Ari man pietrūks zirgu, - Ragija atzinās.

Eila pacēla mazo meiteni un apmīļoja. - Tad varbūt ari tu kādu dienu dabūsi sev mazu kumeliņu.

-    Ak, Nezij! - Eila iešņukstējās. - Kā lai tev pateicos par visu, ko esi manā labā darījusi? Tu jau zini, ka zaudēju māti, kad biju vēl pavisam maza, bet man ir ļoti paveicies. Man ir divas mātes, kas viņu aizvietoja. Iza par mani rūpējās, kad biju maza meitert-?, bet tu biji mātes vietā, kad man bija jākļūst par sievieti.

-     Lūdzu, paņem šo te! - Nezija pasniedza viņai paciņu, cenzdamās neraudāt. - Tā ir tava kāzu tunika. Gribu, lai tu to uzvelc savā kāzu dienā ar Jondalaru. Arī viņš man ir kā dēls. Un tu esi mana meita.

Eila vēlreiz apskāva Neziju, tad paskatījās viņas lielajā, brašajā dēlā. Jaunajai sievietei apskaujot Danugu, arī viņš šoreiz apskāva Eilu bez jebkādas atturības. Viņa izjuta jaunā puiša vīrišķīgo spēku, ķermeņa siltumu un viņa pieķeršanos, kad jaunais vīrietis iečukstēja viņai ausī: - Kaut tu būtu bijusi mana sarkanpēdainā sieviete!

Atraisījusies no puiša apskāviena, viņa pasmaidīja. - Danug! Tu nu gan būsi varens vīrs! Kaut es varētu palikt un noraudzīties, kā tu pārvērties vēl vienā Talutā!

-    Varbūt pēc kāda laika došos garā Ceļojumā un jūs apciemošu!

Nākamais rindā bija Vimezs, no kura viņa atvadījās. Eila ar acīm

meklēja ari Raneku, bet viņa šeit nebija. - Piedod, Vimez! - apskaudama veco vīru, viņa atvainojās.

-    Piedod ari tu man! Gribēju, lai tu paliec pie mums. Man būtu paticis piedzīvot tos laikus, kad tu pie pavarda sagādātu bērnus. Bet Jondalars ir labs virs. Lai Māte jums labvēlīga garajā Ceļojumā!

Eila paņēma Hartalu no Tronijas rokām un papriecājās par mazuļa smiekliem. Tad Manuvs pacēla ari Nuviju, lai jaunā sieviete viņu noskūpstītu.

-    Nuvija vēl joprojām ir šajā pasaulē, tikai pateicoties tev. Es nekad to neaizmirsīšu, un ari viņa to atcerēsies, - Manuvs sacīja. Eila viņu apskāva, pēc tam ari Troniju un Torneku.

Frabeks turēja uz rokām Bektiju, kamēr jaunā sieviete atvadījās no Fralijas un abiem puikām. Pēc tam viņa apskāva Krouziju. Sākumā vecā sieva stīvi turējās pretim, kaut arī Eila sajuta viņas trīcēšanu. Tad vecā sieva cieši viņu apskāva, un acīs pat iemirdzējās asara.

-     Neaizmirsti, kā jāizgatavo baltā āda! - viņa noteica.

-    To es nekad neaizmirsīšu, un man ir līdzi ari baltā tunika, - Eila paziņoja, pēc tam ar viltīgu smaidu piebilda: - Krouzij, turpmāk atceries - nekad vairs nespēlē pirkstu kauliņu spēli ar kādu no Mamuta pavarda.

Krouzija viņā izbrīnīti pavērās un tad palaida smiekliņu, kad jaunā sieviete pagriezās pret Frabeku, lai atvadītos. Arī Vilks bija piebiedrojies, lai no visiem atvadītos, un Frabeks viņu pakasīja aiz auss.

-     Man pietrūks šī dzīvnieka, - vīrietis atzinās.

-     Un šim dzīvniekam pietrūks tevis! - Eila apskāva Frabeku.

-    Ari tevis man pietrūks, Eila, - viņš sacīja.

Pēc brīža jaunā sieviete atradās Sumbra pavarda iemītnieku ielenkumā - visi bērni un Barzeks sastājās viņai apkārt. Arī Tarnegs tur stāvēja kopā ar savu sievieti. Dīgija gaidīja kopā ar Branagu, un abas draudzenes, cieši apskāvušās, ļāva vaļu asaru plūdiem.

-    Zināmā mērā man ir daudz grūtāk atvadīties tieši no tevis nekā no pārējiem, Dīgij, - Eila atzinās. - Man nekad nav bijusi tāda draudzene kā tu, kas ir manos gados un mani pilnībā saprot.

-    Es to zinu, Eila. Nespēju noticēt, ka tu dodies prom. Kā mēs tagad zināsim, kurai no mums pirmajai piedzims bērns?

Nedaudz atkāpusies, Eila kritiski nopētīja savu draudzeni, tad pasmaidīja. - Tā būsi tu. Tevī jau ir aizsācies bērniņš.

-     Es jau kaut ko nojautu! Vai tu tiešām domā, ka tā varētu būt?

-    Jā, esmu par to pārliecināta.

Jaunā sieviete pamanīja, ka blakus Talijai stāv Vinkaveks. Viņa viegli pieskārās Mamuta apmetnes vadoņa tetovētajam vaigam.

-    Tu mani pārsteidzi, - Vinkaveks atzinās. - Nezināju, ka tavs izredzētais būs Jondalars. Bet katram no mums ir savas vājās vietas. Viņš ar zīmīgu skatienu paskatījās uz Taliju.

Vinkaveks nebija apmierināts ar to, ka viņa situācijas izpratne bija bijusi tik tālu no patiesības. Viņš pilnībā nebija rēķinājies ar garo, blondo Zelandoni vīru un bija nedaudz noskaities uz Taliju, jo Lauvas apmetnes vadone bija pieņēmusi viņa dāvātos, saskanīgos dzintara gabalus, zinādama: maz ticams, ka viņš dabūs to, ko grasījās nopirkt. Bet viņš pats bija viņai uzstājis tos pieņemt. Viņš bija izteicis zīmīgus komentārus par to, ka viņa bija pieņēmusi dzintarus, jo nespēja pretoties savai vājībai, un ka nav dāvanu pienācīgi novērtējusi. Tā kā dzintara gabali šķietami bija dāvana, Talijai tie nebija jāatdod devējam, tāpēc tagad Vinkavekam atlika vien tīksmināties par savām dzēlīgajām piezīmēm.

Palūkojusies uz Mamuta apmetnes vadoni un pārliecinājusies, ka viņš skatās, Talija piegāja pie Eilas un sirsnīgi viņu apskāva.

-    Man tev ir jāiedod dāvana. Esmu pārliecināta, ka visi piekritīs, ka tā tev ir ļoti piemērota, - to pateikusi, viņa ielika jaunajai sievietei rokās divus brīnišķīgi apstrādātus dzintara gabalus. - Tie piestāvēs pie tavas kāzu tunikas. Varbūt tu tos varēsi pielāgot kā auskarus?

-     Ak, Talij! - Eila iesaucās. - Tā nu gan ir dāsna dāvana! Tie ir tik skaisti!

-     Eila, tas nav nekas īpašs. Tie bija domāti tev, - Talija noteica un triumfējoši paskatījās uz Vinkaveku.

Jaunā sieviete pamanīja, ka ari Barzeks smaida un Nezija piekrītoši pamāj.

Arī Jondalaram bija grūti pamest Lauvas apmetni. Šie ļaudis bija viņu sirsnīgi uzņēmuši, un viņš bija tos iemīlējis. Arī Zelandoni vīra atvadas bija asarainas. Pēdējais, no kura viņš atvadījās, bija Mamuts. Abi vīrieši apskāvās un saberzējās ar vaigiem, tad viņiem pievienojās arī Eila. - Gribu tev pateikt paldies, - Jondalars sacīja. - Manuprāt, tu jau no paša sākuma zināji, ka man jāgūst sūra mācība. - Vecais vīrs pamāja. - Bet es daudz ko esmu iemācījies no tevis un visas Mamutu cilts. Esmu sapratis to, kas ir nozīmīgs un kas - otršķirīgs, un tagad zinu, cik ļoti mīlu Eilu. Man vairs nav nekādu aizspriedumu. Es stāvēšu viņai blakus un aizstāvēšu gan pret saviem lielākajiem ienaidniekiem, gan pret labākajiem draugiem.

-Jondalar, pateikšu tev vēl ko - to tev vajadzētu atcerēties, - Mamuts ierunājās. - Es jau no paša sākuma zināju, ka Eilas liktenis ir saistīts ar tavējo, un, kad notika vulkāna izvirdums, es zināju, ka jūs abi drīz dosieties prom. Bet atceries, ka Eilas sūtība ir daudz lielāka, nekā kāds to spēj apzināties. Māte ir viņu izvēlējusies, viņas dzīvē būs daudz dažādu izaicinājumu tāpat kā tavējā. Viņai būs vajadzīga tava aizsardzība un spēks, ko dos tava mīlestība. Tieši tāpēc tev bija vajadzīga šī mācība. Nekad nav viegli būt izredzētajam, bet visā tajā ir arī lieli labumi un priekšrocības. Jondalar, rūpējies par Eilu! Tu jau zini, ka tad, kad Eila gādā par citiem, viņa aizmirst par sevi.

Jondalars pamāja. Tad, smaidīdama ar valgām acīm, jaunā sieviete apskāva veco pareģi.

-    Kaut Ridags būtu kopā ar mums! Man tik ļoti viņa pietrūkst. Arī es esmu daudz ko iemācījusies. Es gribēju doties uz klanu pēc sava dēla, bet Ridags man lika saprast, ka jāļauj Durkam dzīvot viņa paša dzīvi. Mamut, kā lai tev pasakos par visu, ko esi manā labā darījis?

-    Eila, nav vajadzīga nekāda pateicība. Mūsu ceļiem bija lemts krustoties. Es tevi gaidīju, pats nemaz to nezinādams, un, mana meita, tu ienesi manā dzīvē daudz prieka. Tev nebija lemts doties atpakaļ pēc Durka. Viņš ir tava dāvana klanam. Bērni vienmēr sagādā daudz prieka, bet ari sāpes. Un visiem bērniem ir jādzīvo sava dzīve. Pat Muta kādu dienu ļaus Saviem bērniem iet savu ceļu, bet baidos par mums, ka reiz varam Viņai izrādīt necieņu. Ja mēs aizmirsīsim godāt mūsu Lielo Zemes Māti, Viņa mums atņems savus labumus un vairs nerūpēsies par Saviem Zemes bērniem.

Eila un Jondalars uzkāpa zirgos, pamāja un pateica pēdējās ardievas. Lielākā Vasaras sapulces ļaužu daļa bija atnākuši novēlēt viņiem laimīgu ceļu. Eila ar acīm turpināja meklēt vēl vienu cilvēku. Bet Raneks jau bija atvadījies, un tumšādainais vīrietis nevarēja ciest publiskas atvadas.

Sākot jāt lejup pa taciņu, Eila viņu beidzot ieraudzīja - Raneks stāvēja viens pats, pilnīgi vientuļš. Ar lielu smagumu dvēselē Eila apstādināja Vīniju un pamāja viņam ardievas.

Raneks pamāja pretim, bet otru roku viņš bija sažņaudzis dūrē un turēja piespiestu pie sirds, tajā atradās viņa izgrebtā mutas figūriņa, kas bija izveidota kā sievietes un putna formu apvienojums. Katrā iegriezumā un līnijā, ko viņš bija izgrebis, Raneks ar lielu mīlestību bija iekalis savas estētiskās un jūtīgās dvēseles vēlmes. Viņš to bija izgatavojis Eilai, cerēdams, ka šī figūriņa pieburs jauno sievieti pie viņa pavarda, tāpat kā bija cerējis, ka viņa smejošās acis un dzirkstošais humors piesaistīs sievieti pie viņa sirds. Bet, kad talantīgais, valdzinošais un allaž smejošais meistars vēroja, kā viņa mīļotā sieviete aizjāj prom, viņa sejā nerotājās smaids un smejošās melnās acis bija asaru pilnas.

Džina M. Ouela MAMUTU MEDNIEKI

Redaktore Rūta Koluža

Apgāds Zvaigzne ABC, SIA, K. Valdemāra ielā 6, Rīgā, LV-1010. Red. nr. TL-2285. A/s "Poligrāfists", K. Valdemāra ielā 6, Rīgā, LV-1010.

[1] "Leduslaikmeta mednieki Ukrainā". (Tulk. no angļu vai.) Šeit un turpmāk tulkotājas piezīmes.

[2] megaceros - gigantisks briedis. tas ir lielākais briedis, kāds jebkad pasaulē dzivojis, pārsvarā Eirāzijā, tagad izmiris. Tā ragi bija pat 3,65 m gari.

[3] somuti - mušmire.

[4] damiana - dzimumtieksmi veicinošs līdzeklis, kas uzlabo hormonālo un reproduktīvo sistēmu.

[5] zelandoni - šeit: šamanis, mogurs.

[6] opalescence - gaismas izkliedes pastiprināšanās uz nespodras virsmas.

[7] turmalīns - minerāls, alumīnija un bora silikāts; tā dzidrie, krāsainie kristāli ir dārgakmeņi.

[8] civetkaķis - civeta - viveru dzimtas suga. vidēji liels plēsējs (ķermeņa garums 67-80 cm, aste - 46 cm). Atgādina milzīgu, raibu mājas kaķi. Tā anālie dziedzeri izdala eļļainu masu - cibetīnu, - kuru kopš senatnes izmanto par smaržvielu, sevišķi austrumu zemēs.

[9] kontrapunkts - vienlaikus ar attiecīgo tēmu skanoša melodija (mūz.).

Content

Ouela Džīna M. Zemes bērni-3 Mamutu mednieki

Lauvas apmetnes velēnu mītne

2

3

4

5

= 6 =

7

8

9

=11 =

12

13

16 =

26

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37