Paolīni Kristofers

Eragons

Kristofers Paolīni

ERAGONS

.

Ievads: šausmu ēna

V

ējš gaudodams brāzās cauri naktij, nesdams sev līdzi smaržu, kam bija lemts mainīt pasauli. Garais Ēna izslēja galvu un paošņāja gaisu. Viņš atgādināja cilvēku, vienīgi mati bija purpursarkani un acu zīlītes sarkanbrūnas.

Ēna aiz pārsteiguma samiedza acis. Tiktāl ziņa bija pareiza: gaidītie atradās netālu. Varbūt tās bija lamatas? Viņš apsvēra šo domu, tad beidzot ledainā balsī sacīja:

Izkllstiet un noslēpieties aiz kokiem un krūmiem. Apturiet ikvienu, kas tuvojas… vai mirstiet.

Divpadsmit urgļi sakustējās. Viņiem bija īsi zobeni un apaļi vairogi, uz kuriem melnēja dažādi simboli. Viņi atgādināja cilvēkus; viņiem bija līkas kājas un resnas, nežēlīgas rokas, kas likās kā radītas slepkavošanai. Blakus ausīm slējās pārītis ragu. Monstri urkšķēdami steigšus nozuda krūmos. Čabēšana drīz norima, un mežā atkal iestājās klusums.

Ēna pētoši raudzījās uz taku, slēpdamies aiz resna koka. Nakts bija pārāk tumša, lai cilvēka acs spētu ko saskatīt. Tomēr blāvā mēnesgaisma viņam šķita tikpat spoža kā saules stari, kas paspīd starp kokiem. Viņš skaidri redzēja katru vissīkāko nieciņu. Ēna izturējās nedabiski klusi; rokā viņš bija sažņaudzis garu, blāvu zobenu. Tieva skramba vijās lejup pa asmeni. Ierocis bija tik plāns, ka viegli varēja ieslīdēt starp ribām, taču gana izturīgs, lai caurdurtu bruņas.

Urgļi nespēja redzēt tik labi kā Ēna. Viņi taustījās kā bariņš aklu ubagu un neveikli gramstījās gar saviem ieročiem. Pēkšņi

klusumu pārcirta pūces spalgais kliedziens. Visi sastinga, līdz putns nozuda. Aukstajā naktī monstri trīcēja. Zem kāda urgļa smagā zābaka nokrakšķēja zariņš. Ēna nikni iešņācās, un visi divpadsmit monstri sarāvās, kļūdami pilnīgi nekustīgi. Ēna apslāpēja riebumu un novērsās briesmoņi smirdēja kā sasmakusi gaļa. Taču urgļi bija tikai līdzeklis, nekas vairāk.

Ēna neļāva samilzt nepacietībai, kad minūtes lēnām pārtapa stundās. Smaka būs krietni apsteigusi tās cēloni. Viņš neļāva urgļiem atslābt un sasildīties. Viņš arī pats atteicās no tādas greznības un palika aiz koka, vēl arvien vērodams taku. Mežs sakustējās kārtējā vēja brāzmā. Šoreiz smaka bija spēcīgāka. Viņš satraukumā atieza zobus un ieņurdējās.

Sagatavojieties, viņš nočukstēja, trīcēdams pie visām miesām. Viņa zobena gals griezās tikko manāmā riņķa dejā. Lai nonāktu līdz šim mirklim, Ēna bija izcietis daudz sāpju un kalis neskaitāmus plānus. Tas viss būtu velti, ja tagad viņš nespētu savaldīties.

Urgļu acis iedzalkstījās zem biezajām uzacīm, un neradījumi ciešāk satvēra savus ieročus. Pirms kāds no viņiem paguva ko saklausīt, Ēnas ausis uztvēra skaņu, kas rodas, cietam priekšmetam atsitoties pret akmeni. Piepeši no tumsas iznira izplūduši stāvi, kas virzījās uz priekšu pa taku.

Trīs jātnieki baltos zirgos tuvojās slēpnim vieglos rikšos. Jātnieku galva bija lepni izslieta, un viņu apmetņi mēnesgaismā vilnīja kā plūstošs sudrabs.

Pirmā zirga mugurā sēdēja elfs ar smailām ausīm un smalkām, slīpām uzacīm. Viņa stāvs bija stalts un spēcīgs kā šautra. Pāri elfa mugurai stiepās varena paskata stops. Pie viena sāna kļāvās zobens, bet pie otra maks ar bultām, ko rotāja gulbju spalvas.

Pēdējam jātniekam bija tie paši smalkie vaibsti un stūrainais stāvs. Viņam rokās bija garš šķēps, bet pie jostas karājās balts duncis. Galvā elfam bija dižena meistara darināta bruņucepure, izgreznota ar dzintaru un zeltu.

Starp abiem jāja elfu sieviete ar kraukļmelniem matiem, rāmi aplūkojot apkārtni. Melnās cirtas ieskāva viņas seju, un acīs jautās dedzīgs spēks. Elfas drānas bija vienkāršas, taču tās nekādi nespēja mazināt sievietes skaistumu. Jātniecei pie sāniem karājās zobens, bet aiz muguras vīdēja stops ar bultu maku. Viņai klēpī gulēja maisiņš, un elfu sieviete daudzkārt to uzlūkoja, it kā pārliecinādamās, vai tas aizvien ir turpat.

Viens no elfiem kaut ko klusītēm sacīja, taču Ēna nespēja sadzirdēt, par ko viņi runā. Sieviete atbildēja valdonīgi un noteikti, un viņas sargi apmainījās vietām. Elfs ar bruņucepuri aizjāja pa priekšu, satverdams šķēpu parocīgāk. Vieglā riksī viņi tika garām Ēnas slēpnim un arī pirmajiem urgļiem.

Ēna jau izbaudīja uzvaras prieku, kad vējš piepeši mainīja virzienu un pūta elfiem tieši sejā, nesdams sev līdzi urgļu smirdoņu. Zirgi brīdinoši iezviedzās un noraustīja pavadas. Jātnieki uz mirkli sastinga, satraukti vērdamies uz visām pusēm, tad pagrieza zirgus un auļoja prom.

Sievietes rumaks metās uz priekšu kā bulta, un drīz sargi jau atpalika no viņas. Urgļi pameta slēpni un izšāva uz elfu pusi veselu melnu bultu mākoni. Ēna parādījās aiz koka stumbra un pacēla labo roku, nokliegdamies: Garjzla!

No Ēnas plaukstas elfu sievietes virzienā izšāvās sarkana bulta, un kokus apspīdēja asinssarkana gaisma. Tā trāpīja jātnieces zirgam, kas, žēli zviedzot, gāzās, ar krūškurvi skardams zemi. Sieviete ātri kā zibens nolēca no zirga un atskatījās uz saviem sargiem.

Urgļu nāvējošās bultas drīz vien sasniedza abus elfus. Viņi nokrita no saviem cēlajiem zirgiem, asinīm slacīdami dubļus. Kad urgļi jau devās pie noslepkavotajiem elfiem, Ēna iekliedzās: Viņai pakaļ! Man vajadzīga viņa!

Monstri norūcās un metās pakaļ sievietei.

Ieraugot savus ceļabiedrus mirušus, no elfu sievietes lūpām atskanēja sirdi plosošs kliedziens. Viņa paspēra soli pretī mirušajiem, tad aprāvās, nolādēja savus ienaidniekus un metās uz mežu.

Kamēr urgļi lauzās cauri kokiem, Ēna uzrāpās uz granīta bluķa, kas slējās virs viņiem. Stāvēdams uz tā kumbra, viņš varēja redzēt visu plašo, mežaino apkārtni. Viņš pacēla labo roku un izdvesa:

-   Boetq istalri!

Pret debesīm uzšāvās liesmas ceturtdaļjūdzes platībā. Ēna nežēlīgā neatlaidībā nosvilināja vienu meža gabalu pēc nākamā, līdz bijušā slēpņa apkārtnē izveidojās pusjūdzi plats uguns aplis. Liesmas izskatījās kā izkusis vainags, kas karājas virs meža. Ēna apmierināts noraudzījās degošajā aplī un uzmanīja, lai tas nezaudē savu spēku.

Liesmu josta kļuva platāka, gandrīz jau saskaroties ar urgļu pārmeklēto laukumu. Pēkšņi Ēna sadzirdēja izsaucienus un asus kliedzienus. Skrajais mežs atklāja viņa skatienam trīs monstrus, kas, nāvīgi ievainoti, sakrita vienā kaudzē. Ēna ar acs kaktiņu pamanīja arī elfu sievieti, kas bēga no palikušajiem urgļiem.

Vēja ātrumā viņa skrēja pie granīta klintsakmeņa. Ēna nopētīja zemi divdesmit pēdas zemāk un veikli nolēca tieši elfas priekšā. Viņa apmetās riņķī un devās takas virzienā. No elfu sievietes zobena pilēja melnās urgļu asinis, nosmērējot somu, ko viņa turēja rokās.

Ragainie šausmoņi iznira no meža un aplenca sievieti, nogriežot atkāpšanās ceļu. Viņa izmisīgi skatījās uz visām pusēm, tomēr viss bija velti, un elfai atlika vien noraudzīties uzbrucējos ar majestātisku nicinājumu. Ēna tuvojās viņai, augstu pacēlis roku, un apmierināts noskatījās elfas bezpalīdzībā.

-    Grābiet viņu ciet!

Urgļi rāvās uz priekšu, taču elfa atvēra savu somu, izvilka kaut ko no tās un nometa somu zemē. Tagad viņas rokās mirdzēja milzīgs safīrs, kurā atblāzmojās niknās uguns liesmas. Elfa pacēla dārgakmeni sev virs galvas, un viņas lūpas sāka kustēties pārdabiskā ātrumā. Ēna izmisumā ierēcās: Garjzla!

Acumirklī no viņa rokas izsprāga sarkana liesmu bumba un aizlidoja uz elfas pusi. Taču bija jau par vēlu. īsu brīdi mežs atmirdzēja smaragdzaļā gaismā, un akmens nozuda. Tikai tad sarkanā uguns trāpīja elfu sievietei un notrieca viņu no kājām.

Ēna dusmās trakoja, mezdamies uz priekšu un triekdams zobenu pret koku. Asmens iesprūda stumbra viducī un nodrebēja. Viņš no savas plaukstas izšāva deviņus enerģijas lādiņus, kas vienā mirklī nogalināja urgļus. Tad Ēna atbrīvoja zobenu un devās pie elfas. .

Pār viņa lūpām nolija atriebes pareģojumi, kas skanēja tikai viņam vien dzirdamā lāstu valodā. Ēna sažņaudza tievās rokas un paskatījās debesīs. Viņam pretī lūkojās aukstas zvaigznes citpasauļu glūņas. Sarkanmatainā Ēnas lūpas sašķobījās riebumā, tad viņš atkal pievērsās bezsamaņā gulošajai elfai.

Viņas skaistums būtu licis notrīsēt ikviena mirstīga vīrieša sirdij, tomēr Ēnam tas bija vienaldzīgs. Viņš pārliecinājās, ka safīrs ir pazudis, un atveda mežiņā paslēpto zirgu. Piesējis elfu pie segliem, viņš uzlēca zirgam mugurā un devās prom no degošā meža.

Ēna apdzēsa liesmas savā ceļā, bet ļāva tām postīt pārējo mežu.

1.NODAĻA Atradums

Eragons nometās ceļos sagulētajā meldru gultā un nopētīja pēdas ar zinātāja aci. Nospiedumi liecināja, ka brieži pļavā bijuši pirms pusstundas. Pavisam drīz viņi iekārtosies uz naktsguļu. Eragona mērķis neliela briežu mātīte ar klibu kreiso priekškāju vēl aizvien klīda kopā ar baru. Viņš bija pārsteigts par to, ka tai tik ilgi bija izdevies izbēgt no vilka vai lāča nagiem.

Debesis bija skaidras un tumšas, un gaisu šūpoja liegs vējiņš. Pāri kalniem, kas pletās Eragonam visapkārt, vēlās sudrabains mākonis. Pilnmēness, kas spīdēja starp divām kalnu virsotnēm, krāsoja tā malas sārtas. No nekustīgajiem ledājiem un spožajiem sniega klājieniem tecēja straumes. Ielejā cēlās migla, kas bija pietiekami bieza, lai tajā iegrimtu viņa kājas.

Eragons bija piecpadsmit gadus vecs, un no vīra gadu sasniegšanas viņu šķīra vairs tikai viens gads. Pāri viņa spoži brūnajām acīm klājās tumšas uzacis. Drēbes bija darbā nodilušas. Medību duncis ar kaula rokturi bija aizbāzts aiz jostas, bet briežādas maksts sargāja īveskoka stopu no miglas. Uz muguras Eragons nesa somu ar koka rāmi.

Briežumāte bija aizvedusi viņu līdz Korei, mežonīgu kalnu grēdai, kas stiepās cauri visai Alagēzijas zemei. Dīvaini stāsti un ceļotāji atklīda no kalniem, ceļinieki bieži vien nesa sev līdzi slimības. Eragons tomēr nebaidījās no Kores Kārvahallas apkārtnē viņš bija vienīgais mednieks, kas klinšainajās dzīlēs uzdrīkstējās dzīt pēdas medījumam.

Tā bija trešā medību nakts, un puse no viņa pārtikas krājumiem jau bija apēsta. Ja viņam neizdosies nomedīt briežumāti, mājup nāksies atgriezties tukšām rokām. Eragona ģimenei gaļa bija nepieciešama, jo strauji tuvojās ziema un viņi nevarēja atļauties nopirkt pārtiku Kārvahallā.

Eragons klusā paļāvībā stāvēja dūmakainajā mēnesgaismā, tad devās uz meža ieleju. Viņš bija pārliecināts, ka briežumāte atpūtīsies tur. Koki aizsedza skatam debesis un meta uz zemi spokainas ēnas. Eragons tikai brīžiem pārbaudīja pēdas; viņš zināja ceļu. Ielejā Eragons uzvilka stopu, tad izņēma trīs bultas, sagatavoja vienu no tām, bet pārējās turēja kreisajā rokā. Mēnesgaisma ļāva ieraudzīt divdesmit vai vairāk nekustīgu stāvu; tur zālē gulēja briežu bars. Briežumāte, kuru viņš bija noskatījis, atradās bara malā, un tās kreisā priekškāja bija savādi izstiepta uz priekšu.

Eragons lēnām pierāpoja tuvāk, turēdams stopu gatavībā. Viss pēdējo triju dienu gājiens bija vedis viņu pretī šim brīdim. Viņš piesardzīgi ievilka elpu un nakti satricināja sprādziens.

Briežu bars aizauļoja. Eragons metās uz priekšu, un, skrienot pa zāli, viņa vaigus apsvilināja ugunīgs vējš. Viņš apstājās un izšāva bultu uz izraudzīto briedi. Bulta par pirksta tiesu netrāpīja mērķī un šņākdama aizlaidās naktī. Zēns nolamājās un instinktīvi pagriezās, lai paņemtu nākamo.

Aiz viņa, vietā, kur bija gulējis briežu bars, vīdēja liels gruzdošas zāles un koku aplis. Lielākajai daļai priežu skujas jau bija sadegušas. Zāle ārpus izdeguma bija sačervelējusies līdz ar zemi. Gaisā vijās dūmu grīste, nesdama sev līdzi deguma smaku. Sprādziena izveidotā apļa centrā gulēja gluds, zils akmens. Migla stiepās pāri izdegušajam laukam un pleta netveramus staipekņus ap akmeni.

Vairākas minūtes Eragons nogaidīja, vai tuvumā nav briesmu, taču vienīgā kustība bija miglas mākoņa plīvošana. Piesardzīgi atslābinājis tvērienu, ar kuru turēja stopu, viņš devās uz priekšu. Mēnesgaisma meta bālu ēnu, kad Eragons nostājās pretī akmenim. Apkārt viss bija mierīgi, tādēļ viņš uzmanīgi pacēla akmeni.

Daba nekad nevarētu noslīpēt akmeni tik gludu kā šis. Tā nevainojamā virsma bija tumši zila, izņemot baltās dzīslas, kas stiepās pāri tam kā zirnekļa tīkls. Akmens viņa pirkstos bija vēss un slīdīgs kā sastindzis zīds. Akmens bija ovāls, kādu pēdu garš, tas svēra dažas mārciņas, taču, rokās turot, tā svaru nemaz nevarēja just.

Eragonam akmens šķita vienlaikus skaists un baiss. No kurienes tas ieradies? Vai tā nokļūšanai šeit nav kāds ļauns mērķis? Tad viņam ienāca prātā vēl satraucošāka doma: Vai akmens atsūtīts nejauši, vai arī man to vajadzēja saņemt? Ja nu viņš bija guvis kādu mācību no senajiem stāstiem, tad tā bija šāda izturēties pret maģiju un tiem, kas to izmanto, ar lielu piesardzību.

Ko man vajadzētu darīt ar šo akmeni? Nest to mājās būtu pārāk nogurdinoši, turklāt pastāvēja iespēja, ka atradums ir bīstams. Varbūt labāk to atstāt šeit pat. Eragons uz brīdi saminstinājās un jau grasījās akmeni atstāt, taču kaut kas viņu atturēja. Galu galā ar to varētu norēķināties par pārtiku, viņš nolēma, paraustot plecus, un iestūķēja atradumu mugursomā.

Ieleja bija pārāk klaja, lai tajā apmestos uz naktsguļu, tāpēc viņš ienira atpakaļ mežā un izklāja savu guļamsegu zem nogāzta koka saknēm. Paēdis vakariņās sausu maizi ar sieru, viņš ieritinājās segā un aizmiga, pārlikdams prātā notikušo.

2. NODAĻA Palankāras ieleja

Nākamajā rītā saule uzausa, liesmodama dzelteni sārta. Gaiss bija spirgts, smaržīgs un ļoti auksts. Ledus klāja strautu krastus, bet mazās peļķes bija aizsalušas līdz dibenam. Iestiprinājies brokastīs ar biezputru, Eragons atgriezās ielejā un izpētīja izdegušo apvidu. Rīta gaisma neatklāja neko jaunu, tāpēc viņš devās mājup.

Meža zvēru taka bija tik tikko redzama un dažviet pat izzuda skatam pavisam. Tā kā taku bija ieminuši meža iemītnieki, tā bieži vien meta cilpas un garus apkārtceļus. Tomēr arī ar šiem trūkumiem tas aizvien vēl bija īsākais ceļš, lai tiktu ārā no kalniem.

Kore bija vienīgā vieta, kuru karalis Galbatorikss nevarēja saukt par savu. Vēl nebija norimušas runas par to, kā puse no viņa armijas pazuda, tiklīdz iegāja senajā mežā. Tā vien šķita, ka pār to klājas neveiksmju un nelaimju mākonis. Lai arī koki Korē bija slaidi un debesis zaigoja spoži, reti kurš cilvēks, uzturoties tajā ilgāk, tika cauri sveikā. Eragons bija viens no šiem retajiem ne jau tāpēc, ka viņš būtu īpaši apdāvināts, vismaz tā viņam pašam šķita, bet gan tāpēc, ka viņam piemita neatslābstoša modrība un jutīgi refleksi. Viņš klejoja pa kalniem jau gadiem ilgi, tomēr aizvien tajos izturējās piesardzīgi. Ikreiz, kad viņš nodomāja, ka beidzot kalni ir atklājuši savus noslēpumus, notika kāds atgadījums, kas lika pārdomāt, piemēram, šā akmens parādīšanās.

Viņš mundri soļoja uz priekšu, un garās ceļa jūdzes pamazām saruka. Vēlu vakarā viņš nonāca pie kraujas aizas malas.

Tālu lejā strauji tecēja Anora, traukdamās uz Palankāras ieleju. Simtiem mazu strautu spēcināta, upe kā varens spēks cīnījās ar klintīm un akmeņiem tās ceļā. Apkārtni piepildīja apslāpēta dārdoņa.

Jauneklis apmetās biezoknī netālu no aizas un pirms naktsmiera skatījās, kā uzlec mēness.

Nākamajās divās dienās kļuva aukstāks. Eragons ātri devās uz priekšu un tramīgos meža dzīvniekus tikpat kā neredzēja. Neilgi pēc pusdienām viņš ieraudzīja Igvaldas ūdenskritumu, kas apkārtni piepildīja ar apdullinošu tūkstošiem šļakstu troksni. Taka aizveda viņu līdz mitram klintsragam. Te upe drāzās garām, uzmezdama pati sevi gaisā un apšļakstīdama sūnainās klintis.

Viņa priekšā gulēja Palankāras ieleja, izplājusies kā izritināta karte. Igvaldas ūdenskrituma lejasdaļa, kas atradās pusjūdzi zemāk, bija ielejas tālākais ziemeļu punkts. Netālu no ūdenskrituma atradās Kārvahalla brūnu ēku puduris. No skursteņiem cēlās balti dūmi, it kā izaicinādami apkārtnes mežonīgo dabu. Šajā augstumā saimniecības izskatījās kā sīki, četrstūraini ielāpi ne lielāki par jaunā zēna pirksta galu. Zeme ap tām bija dzeltenbrūna vai smilšu krāsā, un sakaltusi zāle šūpojās vējā. Anora plūda no ūdenskrituma uz Palankāras dienvidu galu, un upes viļņos atspīdēja lieli saules stari. Tālāk tā tecēja garām Terinsfordas ciemam un vientulīgajam Utgarda kalnam. Un viņš vēl zināja tikai to, ka upe pagriežas uz ziemeļiem un plūst uz jūru.

Mirkli atpūties, Eragons devās prom no klintsraga un sāka iet lejup pa taku, klupdams aiz noguruma un brīžiem pat klusi vaidēdams. Kad viņš sasniedza ieleju, visu klāja krēsla, saplūdinot krāsas un apveidus pelēkā masā. Kārvahallas gaismas mirguļoja, un mājas meta garas ēnas. Palankāras ielejā bija tikai divas apmetnes: Terinsforda un Kārvahalla, un ieleju ieskāva skarba un skaista kalnu zeme. Šajā apvidū svešinieki iegriezās reti, vien reizēm ieklīda kāds tirgotājs vai mednieks.

Apmetnē bija duclgas baļķu mājas ar zemiem niedru vai salmu jumtiem. Dūmi mutuļodami nāca no skursteņiem, gaiss smaržoja pēc degošas malkas. Ēkām bija plaši lieveņi, kur ļaudis pulcējās parunāties un slēgt darījumus. Laiku pa laikam kāds logs kļuva spožāks, kad tika aizdegta svece vai lampa. Vakara gaisā skanēja skaļas vīru balsis, citur sievas dzenāja savus lauleņus, rājot par vēlo nākšanu mājās.

Eragons cilpoja starp mājām, dodamies uz miesnieka tirgotavu, plašu guļbūvi. Pāri galvai no skursteņa cēlās melni dūmi.

Viņš atvēra durvis. Plašā telpa bija silta, un to spoži apgaismoja lāpa pie akmens kamīna. Tālākajā galā pāri istabai stiepās tukša lete. Viss bija nevainojami tīrs, it kā saimnieks katru brīvu brīdi savāktu ikvienu puteklīti un uzslaucītu katru traipiņu. Aiz letes stāvēja miesnieks Sloans. Augumā nelielajam vīram mugurā bija kokvilnas krekls un garš, asinīm notašķīts virsvalks. Pie viņa jostas karājās iespaidīga nažu izlase. Vīra bakurētainajai sejai bija dzeltenīga nokrāsa, bet melnās acis raudzījās aizdomīgi. Sloans pulēja leti ar skrandainu lupatu.

Eragonam ienākot, Sloana mute saviebās.

-   Tā, tā, dižais mednieks nolaidies līdz mums, pārējiem mirstīgajiem. Ko tad tev izdevās nomedīt šoreiz?

-    Neko, Eragons strupi atbildēja. Sloans nekad viņam nebija paticis. Miesnieks pret jaunekli vienmēr izturējās nievājoši, it kā tas būtu netīrs. Sloans bija atraitnis, un šķita, ka viņš rūpējas tikai par vienu cilvēku par savu meitu Katrīnu, kuru dievināja.

-    Es esmu pārsteigts, sacīja Sloans, lai gan pārsteigums bija tēlots. Viņš uzgrieza Eragonam muguru un kaut ko nokasīja no sienas. Un tāpēc tu nāci šurp?

-    Jā, Eragons neveikli atzinās.

-Ja tādas tās lietas, velc ārā naudu, Sloans paberzēja pirkstus, kamēr Eragons neveikli mīņājās un turpināja klusēt. Nu taču vai nu tev tā ir, vai .art tās nav. Kurš no abiem gadījumiem ir tavējais?

-    Man patiesi nav naudas, bet man ir…

-    Kā tas ir nav naudas? miesnieks viņu asi pārtrauca. Un tu vēl gribi nopirkt gaļu! Vai citi tirgotāji tāpat vien atdod savas preces? Vai man jāatdod gaļa par velti? Turklāt, viņš strupi sacīja, ir jau vēls. Atgriezies rīt ar naudu. Es jau veru durvis ciet.

Eragons nikni skatījās uz viņu. Es nevaru gaidīt līdz rītdienai, Sloan. Tev tomēr ir vērts aizkavēties es kaut ko atradu un droši vien varēšu tev samaksāt. Viņš ar plašu vēzienu izvilka akmeni un nolika uz saskrāpētās letes, kur tas uzmirdzēja kamīnā dejojošo liesmu gaismā.

-   Visticamāk, tu esi to nozadzis, nomurmināja Sloans, pieliekdamies tuvāk un neslēpdams interesi.

Eragons palaida gar ausīm šo piebildi un jautāja: Vai ar to pietiks?

Sloans paņēma akmeni rokās un pasvārstīja to, novērtēdams svaru. Viņš pārvilka ar roku tā gludajam pulējumam un nopētīja balto dzīslojumu. Kā izskatījās, prātā pārlikdams akmens cenu, viņš nolika to atpakaļ. Tas ir skaists, taču cik tas maksā?

-    Es nezinu, Eragons atzinās, tikai diez vai kāds būtu to pulējis, ja akmens būtu nevērtīgs.

-   Tā varētu būt, pārspīlēti savaldīgi piekrita Sloans. Tomēr gribētos zināt, cik vērtīgs tas ir. Ja tu pats nejēdz, es iesaku atrast tirgoni, kas zina, vai arī pieņemt manu piedāvājumu trīs kronas.

-   Tas ir nožēlojams darījums! Akmenim jābūt vismaz desmit reižu vērtīgākam, Eragons protestēja. Par trim kronām nevarētu nopirkt gaļu pat vienas nedēļas iztikai, kur nu vēl visai garajai ziemai.

Sloans paraustīja plecus. Ja tev nepatīk mans piedāvājums, pagaidi, līdz ieradīsies tirgoņi. Un tagad ej, šī saruna mani ir nogurdinājusi.

Tirgoņi bija klīstoša sīktirgotāju, joku meistaru un stāstnieku grupa, kas Kārvahallā ieradās katru pavasari un ziemu.

Šie vīri uzpirka visu, ko cieminiekiem un lauku saimniekiem bija izdevies izaudzēt vai uzmeistarot, un pārdeva viņiem to, kas bija nepieciešams, lai izdzīvotu vēl nākamo gadu: sēklas, lopus, audumus, arī cukuru un sāli.

Taču Eragons nevarēja gaidīt pavasari, līdz viņi ieradīsies; tas bija pārāk ilgi, viņa ģimenei gaļa bija nepieciešama jau tūlīt.

-    Labi, es piekrītu, viņš atcirta.

-    Lai iet, es atnesīšu tev gaļu. Mani jau nu gan tas īpaši nesatrauc, tomēr kur tu šo akmeni atradi?

-    Divas diennaktis jāiet līdz tai vietai Korē…

-   Un tagad vācies! Sloans pieprasīja, pastumjot malā akmeni. Viņš nikni aizslāja līdz letes galam un sāka kasīt nazim piekaltušus asins traipus.

-    Kāpēc? vaicāja Eragons. Viņš piegāja tuvāk akmenim, it kā sargājot to no Sloana dusmām.

-    Es negribu pīties ar kaut ko tādu, ko tu atnes no tiem nolādētajiem kalniem! Vāc prom to savu raganu akmeni! Sloana roka pēkšņi paslīdēja, un viņš iegrieza ar nazi sev pirkstā, tomēr it kā nemaz nemanīja to. Miesnieks turpināja kasīt, notašķīdams nazi ar svaigām asinīm.

-    Tu atsakies man pārdot gaļu?

-   Jā! Ja vien tu nemaksā skaidrā, Sloans norūca un ciešāk satvēra nazi, dodamies prom. Ej, iekams neesmu tev sadevis pa ādu!

Piepeši atsprāga vaļā ārdurvis. Eragons apmetās riņķī, sagatavojies vēl kādām nepatikšanām. Ienāca smagnējs vīrs, vārdā Horsts. Sloana meita Katrīna, sešpadsmitgadīga meitene, nāca aiz viņa, apņēmīgi izslējusi zodu. Eragons bija pārsteigts, viņu ieraugot. Meitene parasti neiesaistījās strīdos, kas bieži gadījās viņas tēva skārnī. Sloans piesardzīgi paraudzījās uz ienācējiem un sāka apsūdzēt Eragonu. Viņš, ko tu neteiksi, negrib…

-    Klusu! uzbrēca Horsts dārdošā balsī un nokrakšķināja pirkstu kauliņus. Viņš bija Kārvahallas kalējs, par to liecināja viņa resnais kakls un skrandainā ādas skotele. Spēcīgās rokas bija kailas līdz pat elkoņiem, bet caur krekla apkakli bija redzama krietna daļa no matainajām, muskuļotajām krūtīm. Melna, nevienādi apgriezta bārda raucās un cilājās līdzi viņa žokļu muskuļiem. Sloan, ko tu šoreiz esi izdarījis?

-    Neko. Viņš uzmeta Eragonam slepkavniecisku skatienu, tad sāka žēloties: Šis… puika ienāca un sāka kaulēties ar mani. Es lūdzu, lai viņš iet prom, bet šis nekustējās ne no vietas. Es pat piedraudēju viņam, bet tas necēla ne ausu! Šķita, ka Sloans sarūk augumā, kad skatījās uz Horstu.

-    Vai tā ir taisnība? kalējs jautāja.

-   Nē! atbildēja Eragons. Es viņam piedāvāju šo akmeni apmaiņā pret kādu mazumiņu gaļas, un viņš to pieņēma. Kad pateicu, ka atradu akmeni Korē, viņš atteicās tam pat pieskarties. Kāda starpība, no kurienes tas nācis?

Horsts ziņkārīgi paskatījās uz akmeni, tad atkal pievērsās miesniekam. Kāpēc tu netirgojies ar viņu, Sloan? Man pašam Kores vārds neiet pie dūšas, taču, ja runa ir par akmens vērtību, esmu gatavs likt ķīlā savu naudu.

Kādu brīdi jautājums palika bez atbildes. Tad Sloans nolaizīja lūpas un sacīja: Tas ir mans skārnis. Es te varu darīt visu, ko gribu.

Katrīna iznāca no Horsta aizsega un atmeta pār plecu savus kastaņbrūnos matus, tie novizēja kā kausēta vara strūkla. Tēvs, Eragons grib maksāt. Pārdod viņam gaļu, un tad mēs varēsim iet vakariņās.

Sloana acis bīstami samiedzās. Ej mājās, skuķi, tā nav tava darīšana… Es teicu: ej\ Katrīnas seja sastinga, un viņa izgāja no istabas saspringusi un neteikdama ne vārda.

Eragons neapmierināts skatījās, taču neiedrošinājās iejaukties. Horsts paraustīja bārdu un pieklājīgi sacīja: Labi, tu vari tirgoties ar mani. Cik daudz gaļas tu gribēji nopirkt, Eragon? Viņa vārdi atbalsojās visā telpā.

-    Cik vien pietiktu naudas.

Horsts izvilka maku un sakrāva monētas kaudzē. Dod man labākos gaļas gabalus. Pārliecinies, lai to būtu gana daudz un Eragona soma būtu pilna. Miesnieks vilcinājās, un viņa skatiens šaudījās no Horsta uz Eragonu. Tu nerīkotos prātīgi, ja atteiktos man pārdot gaļu, Horsts piebilda.

Nikni lūrēdams, Sloans devās uz blakustelpu. Līdz viņiem nonāca neprātīgas ciršanas un tīšanas troksnis un lamuvārdi. Pēc vairākām gaidu pilnām minūtēm viņš atgriezās, nesdams kaudzi ietītas gaļas. Miesnieka sejā nepakustējās ne vaibsts, kad Horsts sniedza naudu. Sloans turpināja tīrīt nazi, izliekoties nevienu neredzam.

Horsts savāca gaļu un devās ārā. Eragons devās viņam pa pēdām, nesdams somu un akmeni. Saltais nakts gaiss uzvēdīja gājēju sejām, patīkami atsvaidzinādams pēc sasmakušā skārņa.

-    Paldies, Horst. Tēvocis Garovs ļoti priecāsies.

Horsts klusiņām iesmējās. Nepateicies man. Man to gribējās izdarīt jau sen. Sloans ir negants nemiera cēlājs. Viņam nāks tikai par labu, ja viņš gūs pazemības mācību. Katrīna dzirdēja sarunu un atskrēja, lai pasauktu mani. Labi vien bija, ka atnācu, jūs abi jau bijāt gatavi uzsprāgt. Ķeza tikai tāda, ka es šaubos, vai nākamo reizi tevi vai kādu citu no tavas ģimenes šeit apkalpos pat tad, ja gribēsi maksāt skaidrā.

-   Kāpēc viņš tā aizsvilās? Mēs nekad neesam bijuši lieli draugi, taču viņš vienmēr ir pieņēmis mūsu naudu. Un es nekad neesmu redzējis, ka viņš šādi izturētos pret Katrīnu, teica Eragons, atverot somu.

Horsts paraustīja plecus. Pajautā savam tēvocim. Viņš par to zina vairāk nekā es.

Eragons iestūķēja gaļu somā.

-   Nu tad man ir vēl viens iemesls, lai steigtos mājās… lai atklātu šo noslēpumu. Ņem, tas pēc taisnības pieder tev. Viņš pastiepa akmeni.

Horsts iesmējās. Nē, paturi vien pats savu dīvaino akmeni. Kas attiecas uz samaksu, Albriks gatavojas braukt uz Feinsteru nākamajā pavasarī. Viņš grib kļūt par kalēju, un man būs vajadzīgs palīgs. Tu vari nākt un atstrādāt savu parādu brīvajā laikā.

Eragons zemu paklanījās, juzdamies ļoti apmierināts. Horstam bija divi dēli Albriks un Baldors, un abi strādāja viņa smēdē. Ieņemt Albrika vietu bija pagodinošs piedāvājums.

-   Vēlreiz paldies tev! Es priecāšos strādāt kopā ar tevi. Viņš bija laimīgs, ka šādi var atlīdzināt Horstam. Viņa tēvocis nekad nebūtu pieņēmis žēlastības dāvanu. Tad Eragons atcerējās, ko viņa brālēns pateica pirms došanās medībās. Rorans gribēja, lai es nododu Katrīnai vēsti, tomēr, tā kā es to nedrīkstu, vai tu varētu to izdarīt?

-    Protams.

-   Viņš gribēja Katrīnai pateikt, ka ieradīsies pilsētā līdz ar tirgotāju atnākšanu un tad centīsies satikt viņu.

-    Tas ir viss?

Eragons jutās nedaudz samulsis. Nē, Rorans gribēja, lai viņa zina, ka ir pati skaistākā meitene, ko jebkad redzējis, un ka viņš nedomā ne par vienu citu.

Horsta sejā parādījās plats smaids, un viņš piemiedza ar aci Eragonam.

-    Tā lieta kļūst nopietna, vai ne tā?

-    Jā, kungs! Eragons arī pasmaidīja un atbildēja: Vai jūs varētu viņai nodot arī manus pateicības vārdus? Viņa rīkojās ļoti jauki, aizstāvēdama mani pret savu tēvu. Es ceru, ka viņu par to nesodīs. Rorans būs nikns, ja es būšu ievilcis Katrīnu ķezā.

-    Es tavā vietā par to neraizētos. Sloans nezina, ka viņa pasauca mani, tādēļ šaubos, vai viņš būs dusmīgs uz Katrīnu. Vai paliksi pie mums uz vakariņām?

-    Diemžēl nevaru. Garovs mani jau gaida, sacīja Eragons, atsiedams saiņa galu. Viņš uzcēla to uz muguras un devās lejup pa taku, paceļot atvadām roku.

Smagais gaļas sainis gausināja gaitu, taču viņš ļoti vēlējās ātrāk nokļūt mājās un sparīgi pielika soli. Ciems un tā ugunis drīz vien palika aiz muguras. Mēness lēja pērļainu gaismu pār kalniem, peldinot laukus spokainā dienasgaismas atspulgā. Viss šķita izbalojis un vienmuļš.

Kad gājiens gandrīz bija galā, jauneklis nogriezās no ceļa, kas vijās tālāk uz dienvidiem. Uz paugura, ko slēpa sargājošo gobu ēnas, cauri garai zālei veda maza taciņa. Viņš uzkāpa pakalnā un ieraudzīja vāru gaismiņu, kas spīdēja no viņa mājas.

Mājai bija lubiņu jumts un ķieģeļu skurstenis. Dzegas karājās pāri balti nomazgātajām mājas sienām un meta ēnu uz zemi. Viena priekštelpas puse bija piekrauta ar iekuram sagatavotām malkas šķilām. Juku jukām sasviestie lauksaimniecības darbarīki blīvējās otrā daļā.

Māja bija stāvējusi pamesta veselu pusgadsimtu, kad viņi pārvācās uz to pēc Garova sievas Marianas nāves. Tā atradās desmit jūdžu attālumā no Kārvahallas tālāk par jebkuru citu māju. Ļaudīm tik liels attālums šķita bīstams, jo nevarēja paļauties uz ciema iedzīvotāju palīdzību grūtos brīžos, taču Eragona tēvocis nebija pierunājams.

Simt pēdu tālāk no mājas tumši krāsotā kūtī mitinājās divi zirgi Birka un Brugs, turpat arī vistas un govs. Dažreiz kūtī mājoja arī cūka, taču šogad viņi nevarēja to atļauties. Starp abiem steliņģiem kā ķīlis iespiedās rati. Lauku malā cieši noaugusi koku rinda slējās gar Anoras krastiem.

Kad zēns saguris nonāca pie mājas, viņš saskatīja vieglu kustību aiz loga. Tēvoc, tas esmu es, Eragons. Ielaid mani! Mazais slēģis uz kādu brīdi tika atrauts vaļā, un drīz jau arī durvis aicinoši pavērās.

Garovs stāvēja, ar rokām atspiedies pret durvju stenderi. Viņa drēbes karājās kā drāna uz koka karkasa. Kalsna, izbadējusies seja ar kvēlām acīm raudzījās no sirmojošu matu kodaļas. Garovs izskatījās pēc cilvēka, kuru jau sākuši iebalzamēt un tikai tad noskaidrojies, ka viņš taču vēl ir dzīvs.

Rorans guļ, tēvocis atbildēja Eragona vaicājošajam skatienam.

Lukturis lēja mirgojošu gaismu uz veca koka galda, kura šķiedras atgādināja milzīgu pirkstu nospiedumus. Blakus malkas plītij uz paštaisītām naglām karājās katli un pannas. Otras durvis vērās uz gaiteni, kas veda uz pārējo mājas daļu. Grīdas dēļus bija nopulējusi pēdu dimdoņa daudzu gadu garumā.

Eragons noņēma savu nastu un izvilka gaļu.

-    Kas tas? Vai tu nopirki gaļu? Kur tu ņēmi naudu? tēvocis asi pajautāja, kad ieraudzīja ietītos saiņus.

Eragons ievilka elpu un tikai tad atbildēja:

-    Nē, Horsts mums to nopirka.

-   Tu viņam ļāvi maksāt? Es jau esmu sacījis, ka neiešu lūgt ēdienu. Ja mēs paši nevarēsim sevi pabarot, varam atkal pārcelties uz pilsētu. Tu nepagūsi ne acu pamirkšķināt, kad viņi jau sāks mums sūtīt savas vecās drēbes un visu laiku prašņāt, vai mēs spēsim pārlaist ziemu. Garova seja dusmās nobālēja.

-    Tā nav žēlastības dāvana, Eragons atcirta. Horsts man ļāva atstrādāt parādu pavasarī. Viņam vajag palīgu, jo Albriks dodas prom.

-    Pa kuru laiku tu grasies strādāt pie viņa? Vai tu domā atmest ar roku visiem saimniecības darbiem? galvu nokāris, jautāja Garovs.

Eragons pakabināja savu stopu un bultas uz āķa pie durvīm.

-    Nezinu, kā es to paveikšu, viņš iekarsis sacīja. Turklāt es kaut ko atradu; tas varbūt maksā lielu naudu. Viņš nolika akmeni uz galda.

Garovs pieliecās pie tā, un viņa izsalkusi seja ieguva plēsonīgu izskatu, bet pirksti dīvaini noraustījās. Vai tu to atradi Korē?

-   Jā, atbildēja Eragons. Viņš pastāstīja, kā tas noticis. Un ļaunākais ir tas, ka es pazaudēju savu labāko bultu. Drīz man būs jāuztaisa vēl dažas. Abi cieši skatījās uz akmeni. Laukā nolaidās krēsla.

-    Kāds kalnos bija laiks? tēvocis taujāja, paceļot rokās akmeni. Viņa rokas to stingri satvēra, it kā baidoties, ka tas piepeši varētu pazust.

-Auksts, Eragons atbildēja. Sniega gan nebija, taču katru nakti uzkrita salnas. Garovs satraukti noklausījās ziņas. Rīt tev būs jāpalīdz Roranam novākt pēdējos miežus. Ja mēs pagūsim novākt arī ķirbjus, salnas ražai nekaitēs. Viņš atdeva akmeni Eragonam. Ņem un glabā to. Kad ieradīsies tirgoņi, mēģināsim noskaidrot tā vērtību. Iespējams, ka labāk ir to pārdot. Jo mazāk saistīsimies ar maģiju, jo labāk… Kāpēc Horsts samaksāja par gaļu?

Vienā elpas vilcienā Eragons izstāstīja par savu strīdu ar Sloanu.

Es vienkārši nesaprotu, kas viņu tik ļoti sadusmoja.

Garovs paraustīja plecus. Sloana sieva Išmira gāja bojā Igvaldas ūdenskritumā, gadu pirms tava māte atveda tevi uz šejieni. Kopš tā laika viņš Kores tuvumā nerādās un negrib neko zināt par to. Taču tas nav iemesls noraidīt pircēju. Domāju, ka viņš gribēja sākt ar tevi ķīviņu.

Eragons aiz noguruma tik tikko varēja nostāvēt kājās. Viņš sacīja: Ir labi atkal būt mājās. Garova acis atmaiga, un viņš pamāja ar galvu. Eragons aizslāja uz savu istabu, pabāza akmeni zem gultas un nokrita uz matrača. Mājas. Pirmo reizi kopš daudzām dienām, kad viņš bija devies medībās, jauneklis pilnībā atslābinājās un iekrita miegā kā atvarā.

3. NODAĻA PūĶu stāsti

Rītausmā saules stari stīgoja cauri logam, sildot Eragona seju. Berzēdams acis, viņš apsēdās uz gultas malas. Priežu dēļu grīda zem viņa kājām bija auksta. Viņš žāvādamies izstaipīja kājas un paberzēja muguru.

Līdzās gultai bija plauktu rinda, kuros stāvēja dažādi atrasti priekšmeti: izliekti koka gabali, dīvaini gliemežvāku fragmenti, sasprāguši akmeņi, kas atklāja spīdīgu iekšpusi, arī sausas zāles vītnes, sasietas mezglos. Vismīļākais priekšmets bija kāda sakne, uz kuras izliekumiem viņš nekad nepagura skatīties. Pārējā istabas daļa bija tukša, tur bija tikai neliels skapītis un naktsgaldiņš.

Viņš uzvilka kājās zābakus un domīgi skatījās uz grīdu. Šī bija īpaša diena. Aptuveni šajā pašā stundā pirms sešpadsmit gadiem viņa māte Selēna, viena un būdama gaidībās, atnāca uz Kārvahallu. Viņa bija prom sešus gadus, dzīvodama dažādās pilsētās. Atgriežoties viņai mugurā bija dārgas drēbes un matus saturēja pērļu tīkliņš. Viņa meklēja savu brāli Garovu un lūdza atļauju palikt, līdz piedzims bērns. Dēls piedzima pēc pieciem mēnešiem. Visi bija satriekti, dzirdot, kā Selēna lūdza Garovu un Marianu pieņemt bērnu audzināšanā. Kad viņi prasīja paskaidrojumus, Selēna tikai raudāja un teica: Man tas ir jādara. Viņa izmisīgi lūdza, līdz tēvocis piekrita. Selēna nosauca dēlu par Eragonu un jau nākamajā rītā devās prom no Kārvahallas uz neatgriešanos.

Eragons vēl tagad atcerējās, kā viņš jutās, kad Mariana pirms savas nāves to visu izstāstīja. Zēns bija dziļi satriekts, uzzinot, ka Garovs un Mariana nav viņa īstie vecāki. Šķita, ka sabrūk viss, kas līdz šim bija stabils un neapšaubāms. Galu galā viņš ar to samierinājās, tomēr dziļi sirdī viņu kremta šaubas, ka nav bijis pietiekami labs savai mātei. Es zinu, ka viņai bija svarīgs iemesls šādai rīcībai. Es tikai gribētu noskaidrot, kāds bija šis iemesls.

Turklāt Eragonam nelika mieru vēl kāda doma: kas bija viņa tēvs? Selēna sacīja, ka nezina, bet, lai arī kurš tas būtu, viņš nekad Eragonu nav meklējis. Tomēr zēns vēlējās noskaidrot, kas viņš ir, vai vismaz uzzināt tēva vārdu. Viņš vēlējās zināt, kāds ir viņa mantojums, no kādas dzimtas viņš cēlies.

Jauneklis nopūtās, devās pie naktsgaldiņa un noskaloja seju, nodrebinādamies no aukstā ūdens, kas tecēja pa skaustu. Atsvaidzinājies viņš izvilka akmeni no pagultes un nolika uz plaukta. Rīta gaisma to glāstīja, metot siltu ēnu uz sienu. Viņš pieskārās akmenim vēl vienu reizi un devās uz virtuvi, nepacietīgi vēlēdamies redzēt savu ģimeni. Garovs un Rorans tur jau ēda ceptu cāli. Eragons abus sveicināja, Rorans smaidot cēlās viņam pretī.

Rorans bija divus gadus vecāks par Eragonu muskuļots, plecīgs un kustībās lēnīgs. Viņi viens otram bija kā īstie brāļi.

Rorans smaidīja. Es priecājos, ka esi atgriezies. Kāds bija ceļojums?

-    Grūts, Eragons atteica. Vai tēvocis pastāstīja, kas notika? Viņš pastiepās pēc cāļa gabala un kāri ķērās klāt brokastīm.

-    Nē, atbildēja Rorans, un stāsts sākās no jauna. Rorana uzstājības dēļ Eragons nolika malā cāli un devās parādīt akmeni. Tas tika godbijīgi aplūkots, taču jau pēc mirkļa Rorans nervozi apjautājās: Vai tev izdevās parunāt ar Katrīnu?

-    Nē, man nebija nekādas iespējas; es taču sastrīdējos ar Sloanu. Tomēr viņa tevi gaidīs, kad ieradīsies tirgoņi. Es iedevu vēstuli Horstam, viņš to nodos Katrīnai.

-    Tu pateici Horstam? Rorans neticīgi pārvaicāja. Tā bija domāta tikai Katrīnai. Ja es vēlētos, lai visi uzzina par mums, es sakurtu ugunskuru un signalizētu ar dūmiem. Ja par to uzzinās Sloans, viņš man vairs neļaus Katrīnai tuvoties.

-    Horsts būs piesardzīgs, Eragons pārliecinoši atbildēja. Viņš Sloanam neļaus nevienam darīt pāri, īpaši jau tev. Rorans gan nebija pārliecināts par to, tomēr neturpināja strīdu. Viņi atgriezās pie maltītes nerunīgā Garova sabiedrībā. Kad ēdamais bija nokopts pa tīro, visi trīs devās strādāt uz lauka.

Saule bija neredzēti auksta un blāva, no tās bija visai maz labuma. Zem dienas spīdekļa visu redzošajām acīm viņi novāca pēdējos miežus un novietoja klētī. Vēlāk savāca stīgojošos ķirbjus un salika pagrabā. Pēc ilgajām darba stundām bija patīkami izstaipīt sapūlētos muskuļus un priecāties, ka visa raža nu ir novākta.

Nākamās dienas viņi aizvadīja, gatavojot pārtiku ziemai: sālot un skābējot dārzeņus, lobot pupas un zirņus.

Deviņas dienas pēc Eragona atgriešanās no kalniem atpūta sniegavētru, un tā sāka plosīties virs ielejas. Sniegs krita milzīgiem klājieniem, nosegdams visus laukus baltus. Viņi uzdrošinājās atstāt māju, tikai lai salasītu malku un pabarotu lopus, jo baidījās noklīst gaudojošajā vējā un aizputinātajā apkārtnē. Kamēr brāzmas tricināja smagos logu slēģus, viņi pavadīja laiku pie plīts. Pēc dažām dienām vētra mitējās, atklājot skatam svešu pasauli ar mīkstām, baltām kupenām.

-    Tirgoņi šogad varētu arī neierasties, jo laiks ir pavisam slikts, Garovs sacīja. Jau tagad viņi ir nokavējušies. Mēs dosim tiem iespēju un pagaidīsim, tikai tad brauksim uz Kārvahallu. Taču, ja viņi neparādīsies, mēs nopirksim nepieciešamos krājumus pie pilsētas ļaudīm.

Viņš jau bija samierinājies ar šo faktu.

Tomēr, dienām ejot, viņos auga nemiers, jo tirgoņi vēl aizvien nerādījās. Viņi reti pārmija kādu vārdu, un mājinieki kļuva arvien nomāktāki.

Astotajā rītā Rorans izgāja uz ceļa un pārliecinājās, ka tirgoņi nav gājuši garām. Viņi veltīja dienu sagatavošanās darbiem ceļam uz Kārvahallu un sadrūmuši meklēja kaut ko pārdošanai. Tajā pašā vakarā Eragons atkal izmisumā pārlūkoja ceļu. Viņš atklāja dziļas grambas, kas bija iespiedušās sniegā, un starp tām daudzas pakavu pēdas. Sajūsmināts viņš joza mājās, un sagatavošanās darbi iedegās ar jaunu sparu.

Vēl pirms rītausmas viņi iekrāva ratos daļu ražas. Garovs ielika gada laikā iekrāto naudu ādas maciņā un rūpīgi piekarināja to pie jostas. Eragons satīto akmeni ielika starp graudu maisiem, lai tas neaizripotu, ja rati pēkšņi atsistos pret ceļa grambām.

Ātri pabrokastojuši, viņi iejūdza zirgus un iztīrīja taku līdz lielceļam. Tirgoņu rati jau bija izbraukuši kupenas, tādēļ ceļš bija vieglāks. Ap dienas vidu viņi ieraudzīja Kārvahallu.

Dienasgaismā mazais ciems izskatījās stipri vien lielāks; to piepildīja ļaužu izsaucieni un smiekli. Tirgoņi bija ierīkojuši apmetni tukšā laukā ciema nomalē. Rati, teltis un ugunskuri bija izkaisīti visapkārt spilgti krāsas plankumi baltajā sniegā. Četras trubadūru teltis bija izrotātas īpaši krāšņi. Nemitīga ļaužu straume plūda no nometnes uz ciemu.

Pūlis mutuļoja pie spilgtu telšu un stendu rindas, aizsprostodams galveno ielu. Zirgi zviedza, sabijušies no trokšņa. Sniegs bija gludi nomīdīts un spīdēja kā ledus, citviet to bija izkausējuši ugunskuri. Smaržām, kas vēdīja visapkārt, pievienojās arī grauzdētu lazdu riekstu aromāts.

Garovs novietoja ratus, piesēja zirgus un izvilka no maka dažas monētas. Aizejiet un nopērciet sev kādu kārumu. Roran, vari darīt, ko gribi, tikai ierodies pie Horsta uz vakariņu laiku. Eragon, paņem to akmeni un nāc man līdzi. Eragons pamirkšķināja Roranam un iebāza naudu kabatā, jau izdomājis, kā to iztērēs.

Rorans acumirklī devās prom; jaunekļa seja liecināja, ka viņš nolēmis paveikt ko īpašu. Garovs vadīja Eragonu cauri pūlim, ar pleciem izbrīvēdams ceļu. Sievietes pirka drēbes, bet vīri blakusteltīs aplūkoja atslēgas, makšķerāķus un instrumentus. Bērni skraidelēja šurpu turpu pa ceļu, kliegdami no sajūsmas. Līdzās grožiem, apaušiem, segliem un citām zirglietām garās rindās bija izlikti spoži katli, citviet apskatei novietoti naži, un vēl citur garšvielas.

Eragons ziņkāri uzlūkoja tirgoņus. Viņi neizskatījās tik pārtikuši, kādi bija pagājušajā gadā. Tirgotāju bērniem bija izbiedēts, piesardzīgs skatiens, viņu drēbes bija salāpītas. Drūmi vīri pie sāniem nēsāja zobenus un dunčus ar līdz šim neredzētu izveicību, pat sievietēm pie jostas bija piesieti nelieli naži.

Kas viņiem liek šādi izturēties ? Un kāpēc viņi ir tā novēlojušies? Eragonam šīs domas nelika mieru. Viņš atminējās tirgoņu vienmēr labo omu, bet šeit nevienu laimīgu cilvēku neredzēja. Garovs spiedās pa ielu uz priekšu, meklēdams Merloku tirgoni, kas uzpirka un pārdeva visādus grabuļus un dārglietas.

Merloku viņi atrada aiz letes, tirgonis rādīja sieviešu pulciņam piespraudes. Katru nākamo jauno greznumlietu pavadīja sieviešu gaviles. Eragons nosprieda, ka drīz vien daži maciņi kļūs tukšāki. Merloks it kā piepūtās no prieka katru reizi, kad uzslavēja viņa preci. Viņa seju rotāja kazbārdiņa, viņš bija iznesīgs un, kā likās, uzlūkoja pārējo pasauli ar nelielu nicinājumu.

Sajūsminātais sieviešu pulciņš neļāva Garovam un Eragonam piekļūt tuvāk tirgotājam, tādēļ viņi pakāpās soli tālāk un gaidīja. Tiklīdz Merloks atbrīvojās, viņi steidzās tam klāt.

Ko jūs, kungi, vēlaties aplūkot? jautāja Merloks. Amuletu vai varbūt kādu nieciņu dāmai? Viņš ar plašu vēzienu izcēla brīnišķīgi darinātu sudraba rozi. Cēlais metāls piesaistīja Eragona uzmanību, un viņš skatījās uz rozi kā apburts. Tirgotājs, to pamanījis, turpināja slavēt savu preci: Sis burvīgais zieds nemaksā pat trīs kronas, bet tas ir mērojis tālo ceļu no slavenā Belatonas sudrabkaļa.

Garovs ierunājās klusā balsī: Mēs nevēlamies pirkt, bet gan pārdot. Merloks acumirklī paglabāja rozi un palūkojās uz abiem ar manāmu interesi.

-    Skaidrs. Ja tai lietai būs kāda vērtība, varbūt jūs gribēsiet to apmainīt pret vienu vai diviem smalkiem izstrādājumiem? Viņš apklusa uz brīdi, kamēr Eragons un viņa tēvocis neveikli mīņājās, un tad turpināja: Jūs taču atnesāt to lietu?

-    Mums tā ir, taču mēs vēlētos to parādīt kādā citā vietā, Garovs stingri noteica.

Merloks sarauca uzacis, taču laipni turpināja: Tādā gadījumā ļaujiet jūs uzaicināt manā teltī. Viņš palūkojās uz savām precēm, uzmanīgi novietoja tās apkaltā lādē un aizslēdza to. Tad veda viņus pa ielu uz priekšu uz pagaidu nometni. Viņi līkumoja starp pajūgiem uz telts pusi, kas atradās atstatu no visām pārējām. Tā bija augšpusē tumšsarkana un apakšā sabuļa melnumā, izrotāta ar krāsainiem trīsstūriem, kuru gali dūrās cits citā. Merloks atraisīja ieejas aizsegu un atsvieda to sāņus.

Nelieli grezni nieki un dīvainas mēbeles, piemēram, apaļa gulta un trīs no celmiem darināti krēsli, piepildīja telti. Līks duncis ar rubīnu rokturī gulēja uz balta spilvena.

Merloks aizvēra ieejas durvis un aicināja savus viesus:

-     Lūdzu, sēdieties. Kad viņi iekārtojās, Merloks turpināja:

-    Tagad parādiet to, kā dēļ mēs nācām tikties uz šejieni. Eragons izņēma akmeni no vīstokļa un novietoja starp abiem vīriem. Merloka acīs uzplaiksnīja savāda gaisma, viņš pasniedzās pēc akmens, tad apstājās un pajautāja: Vai drīkstu? Kad Garovs pamāja ar galvu, Merloks paņēma akmeni rokās.

Viņš nolika to sev klēpī un pasniedzās pēc nelielas kastes. Kad Merloks atvēra kasti, skatam atklājās vara svari, kurus viņš nolika zemē. Sākumā tirgonis akmeni nosvēra un tad rūpīgi aplūkoja zem juvelieru palielināmā stikla, viegli uzsita tam ar koka āmuriņu un pārvilka akmens virsmai ar caurspīdīga akmens šķautni. Viņš izmērīja garumu un platumu un atzīmēja skaitļus uz tāfeles. Kādu brīdi viņš apdomāja redzēto.

-   Vai jūs zināt, kāda ir akmens vērtība?

-    Nē, atzinās Garovs. Viņa sejas muskuļi aiz satraukuma noraustījās, un viņš mulsumā neveikli grozījās krēslā.

Merloks saviebās. Diemžēl arī es nezinu. Taču šo to jums varu pateikt: baltās svēdras ir no tā paša materiāla kā zilais pamats tikai krāsas atšķiras. Taču, kas tas ir par minerālu, man nav ne jausmas. Tas ir cietāks par jebkuru akmeni, ko esmu redzējis, arī par dimantu. Lai kurš arī to būtu radījis, tas izmantojis man nezināmus darbarīkus vai arī maģiju. Turklāt vidū akmens ir tukšs.

-    Ko? iebrēcās Garovs.

Merloka balsī ieskanējās nepacietība: Vai jūs kādreiz esat dzirdējis, ka akmens skanētu šādi? Viņš pagrāba no spilvena dunci un uzsita ar tā asmeni pa akmeni. Gaisā notrīsēja tīra skaņa un tūlīt pat izgaisa. Eragons uztraucās, ka akmens varētu tikt sabojāts. Merloks pagrieza akmeni pret viņiem. Jūs neatradīsiet nevienu skrambu vai bojājumu vietā, kur atsitās duncis. Šaubos, vai tam varētu ko nodarīt, ja arī sistu ar āmuru.

Garovs sakrustoja rokas uz krūtīm un kļuva domīgs. Starp viņiem nolaidās klusums. Eragons netika gudrs. Man ari šķiet, ka akmens Korē nonācis ar maģijas palīdzību, taču vai to būtu radījusi maģija ? Kāpēc un kādam nolūkam ?

Beidzot jauneklis nenoturējās un pavaicāja: Cik tas ir vērts?

-    Nevaru pateikt, ar nožēlu novilka Merloks. Esmu pārliecināts, ka daži cilvēki par to maksātu ļoti dārgi, taču neviens no viņiem nav atrodams Kārvahallā. Jums būtu jādodas uz dienvidu pilsētām, lai atrastu pircēju. Lielākajai daļai cilvēku tas ir dīvains nieks nekas tāds, par ko varētu tērēt naudu, kad jāpērk mājsaimniecībā daudz nepieciešamākas lietas.

Garovs nekustīgi skatījās telts griestos kā spēlmanis, kas apsver likmes. Tas nozīmē, ka jūs to nepirksiet?

Tirgotājs nevilcinoties atbildēja: Nav vērts riskēt. Es varētu atrast tam turīgu pircēju pavasara braucienā, taču neesmu par to pārliecināts. Un arī tad, ja atradīšu, samaksāt varēšu tikai nākamajā gadā, kad atgriezīšos. Nē, jums jāatrod kāds cits tirgonis. Tomēr es gribētu zināt… Kāpēc jūs gribējāt runāt slepeni?

Eragons nolika akmeni un tikai tad atbildēja: Tāpēc, viņš pameta skatienu uz Merloku, lai novērtētu, vai tas aizsvilsies tāpat kā Sloans, ka es to atradu Korē un šejieniešiem tas lāgā nepatīk.

Merloks izbiedēts paskatījās uz viņu.

-   Vai tu zini, kāpēc es un pārējie tirgotāji šogad esam ieradušies tik vēlu?

Eragons papurināja galvu.

-    Mūsu ceļojumu pavadīja neveiksmes. Šķiet, Alagēzijā tagad valda haoss. Mēs nespējām izvairīties no slimībām, laupītāju uzbrukumiem, un lielākā ļaužu daļa notikušajā vainoja lāstu. Vārdenu uzbrukumi kļuvuši biežāki, un Galbatorikss liek pilsētām sūtīt vairāk kareivju uz robežām tagad vīriem jācīnās arī ar urgļiem. Šie nezvēri sākuši plūst uz dienvidaustrumiem, uz Hadaraka tuksnesi. Neviens nezina, kāpēc tā notiek, un mēs par to arī neliktos ne zinis, ja vien tie nešķērsotu apdzīvotus apvidus. Tie ir manīti uz ceļiem un tuvu pilsētām. Sliktākās ziņas ir par Ēnu, taču nav zināms, vai šie stāsti ir patiesi. Maz cilvēku izdzīvo pēc tikšanās ar viņu.

-    Kāpēc mēs neko neesam dzirdējuši? iesaucās Eragons.

-     Tas viss sācies tikai pirms dažiem mēnešiem, Merloks drūmi atbildēja. Daudziem ciemu ļaudīm vajadzēja aizceļot, jo urgļi iznīcināja viņu laukus un ģimenēm draudēja bads.

-    Nieki, noņurdēja Garovs. Mēs neesam redzējuši nevienu urgli. Vienīgais sen manītais urglis atstājis savus ragus Morna krodziņā.

Merloks sarauca uzacis.

-Varbūt tā arī ir, taču šis ir mazs ciems noslēpts tālu kalnos. Nav brīnums, ka ziņas līdz šejienei nav nonākušas. Tomēr tas nav uz ilgu laiku. Es tikai pieminēju šos notikumus, jo dīvainas lietas atgadās arī šeit, ja jau tu Korē atradi tādu akmeni. To teicis, Merloks atvadījās, viegli palocīdamies, taču viņa lūpās vīdēja smīniņš.

Garovs devās uz Kārvahallu, un Eragons gāja tam pa pēdām.

-    Ko tu domā? Eragons taujāja.

-    Es ievākšu vairāk ziņu, pirms izlemšu, ko darīt tālāk. Aiznes akmeni uz ratiem un tad vari darīt, ko gribi. Tiksimies vakariņās pie Horsta.

Eragons ienira pūlī un laimīgs metās atpakaļ pie pajūga. Tirgošanās būtu vilkusies ļoti ilgi, un viņš bija plānojis šajā laikā kārtīgi izpriecāties. Viņš nobēdzināja akmeni zem maisiem un paunām un ātrā gaitā devās uz pilsētiņu.

Viņš gāja no vienas tirgoņu būdiņas pie nākamās, ar pircēja aci vērtēdams preces, lai gan viņa maciņš bija pavisam plāns. Kad viņš aprunājās ar tirgoņiem, visi, tāpat kā Merloks, vienā balsī stāstīja par nedrošību Alagēzijā. Aizvien no jauna viņš dzirdēja, ka pēdējos gados drošība ir gājusi mazumā, parādījušās jaunas briesmas un vairs ne par ko nevar būt drošs.

Vēlāk Eragons nopirka trīs iesala cukurstienīšus un mazu, ļoti karstu ķiršu kūku. Karstais kumoss bija tieši laikā pēc ilgajām stundām, kas pavadītas, staigājot pa sniegu. Eragons laizīja lipīgo sīrupu no pirkstiem, sūkstīdamies par to, ka kūciņa ir tik maza, tad apsēdās uz lieveņa un nokoda gabaliņu cukurstienīša. Divi Kārvahallas puiši tuvumā cīkstējās, taču viņam nebija vēlēšanās tiem pievienoties.

Dienai sliecoties uz vakara pusi, tirgoņi sāka iznēsāt savas preces uz ļaužu mājām. Eragons ar nepacietību gaidīja vakaru, kad nāks trubadūri, lai stāstītu stāstus un rādītu trikus. Viņam ļoti patika dzirdēt par maģiju, dieviem un, ja īpaši paveicās, par Pūķa Jātniekiem. Kārvahallā arī dzīvoja stāstnieks Broms Eragona draugs -, taču viņa stāstos, gadiem ritot, ļaudis jau bija atklausījušies, turpretī trubadūriem vienmēr bija kādas jaunas vēstis un notikumi, kurus zēna ausis kāri tvēra.

Eragons bija tikko nolauzis lāsteku no lieveņa, kad turpat netālu ieraudzīja Sloanu. Miesnieks viņu nepamanīja, tādēļ Eragons, nodūris galvu, metās ap stūri tam pakaļ uz Morna krodziņu.

Krogā bija karsts un gaiss pilns ar salkaniem dūmiem no sprēgājošām dūmu svecēm. Urgļa melnie ragi attālums starp to galiem bija tikpat liels kā viņa izplestās rokas bija piekārti virs durvīm. Lete bija gara un zema, daudzie galdiņi sadrūzmēti vienā tās galā, kur apmeklētāji varēja sagriezt gaļu. Morns stāvēja pie letes, uzrotījis piedurknes līdz elkoņiem. Viņa sejas apakšdaļa bija īsa un saspiesta, it kā viņš būtu turējis zodu uz slīpripas. Ļaudis pulcējās pie lieliem ozolkoka galdiem un ieklausījās divu tirgoņu sarunā. Tie agri bija beiguši darījumus un ienākuši krodziņā iedzert alu.

Morns atrāva skatienu no krūzes, ko tobrīd slaucīja.

-    Eragon! Prieks tevi redzēt! Kur tad tavs tēvocis?

-    Iepērkas. Eragons paraustīja plecus. Kādu laiku vēl būs prom.

-   Un Rorans arī ir te? jautāja Morns, laizdams lupatu pāri nākamajai krūzei.

-   Jā, šogad neviens no lopiem nesaslima un viņam nevajadzēja palikt mājās.

-    Labi, labi.

Eragons pamāja uz abu tirgoņu pusi. Kas tie tādi?

-    Graudu uzpircēji. Viņi iepērk graudus par smieklīgi zemu cenu un tagad stāsta visādas pasakas, cerot, ka arī mēs uzķersimies.

Eragons saprata, kāpēc Morns bija tik sašutis. Cilvēkiem vajag to naudu. Mēs nevaram bez tās iztikt. Kādus stāstus?

Morns nošņaukājās. Viņi teic, ka vārdeni noslēguši vienošanos ar urgļiem un pulcē armiju, lai mums uzbruktu. Viņi domā, ka, tikai pateicoties mūsu karaļa žēlastībai, mēs esam bijuši pasargāti it kā Galbatoriksam būtu kāda daļa gar mums, ja arī mūs nosvilinātu līdz ar zemi… Ej paklausies viņos. Man pārāk daudz darba, lai atstāstītu tos melus.

Pirmais tirgonis ar savu milzīgo augumu pilnībā aizpildīja krēslu, kas iečīkstējās pie katras kustības. Uz viņa sejas nebija ne miņas no bārdas vai ūsām, viņa mazās, resnās rokas bija gludas kā bērnam un savilktās lūpas īgnumā izliecās, kad viņš lika pie tām krūku. Otram vīram bija sārta seja. Āda ap viņa apakšžokli bija sausa un bieza un kā nokaisīta ar tauku pumpām, tā spīdēja kā sapelējis, auksts sviests. Pārējais tirgoņa ķermenis pretstatā kaklam un žokļiem bija nedabiski tievs.

Pirmais tirgotājs nesekmīgi centās iedabūt savas izplūdušās miesas krēslā. Viņš sacīja: Nē, nē, jūs nesaprotat. Vienīgi pateicoties valdnieka nemitīgajiem pūliņiem, jūs te varat runāt ar mums, būdami drošībā. Ja viņš savā gudrībā nolems liegt jums savu palīdzību, vainojiet paši sevi!

Kāds iebļāvās: Skaidra lieta, kāpēc tad jūs nepastāstāt mums, ka Jātnieki ir atgriezušies? Un katrs nojums nogalinājis simtiem elfu? Vai domājat, ka mēs esam bērni, kas noticēs jūsu pasakām? Mēs paši varam parūpēties par sevi. Pārējie ieķiķinājās.

Tirgotājs jau gribēja atbildēt, kad pēkšņi viņa kalsnais biedrs pārtrauca sakāmo ar rokas mājienu. Viņa pirkstos iemirdzējās mākslīgie dārgakmeņi.

-   Jūs nesaprotat. Mēs zinām, ka Impērija nevar parūpēties par katru no mums personīgi, kā mums gribētos, taču tā spēj turēt urgļus un citus riebekļus grožos, lai tie neuzbrūk šai, viņš kādu brīdi meklēja īsto vārdu, vietai.

Tirgotājs turpināja: Jūs dusmojaties uz Impēriju par netaisnīgu izturēšanos pret ļaudīm, un uz to jums ir tiesības, taču valdība nevar izdabāt ikvienam. Konflikti un strīdi ir neizbēgami. Tomēr daudziem no mums nav par ko sūdzēties. Katrā novadā ir kāda dumpinieku grupa, kas nav mierā ar varu.

-   Jā gan, ierunājās kāda sieviete, ja vien vārdenus var saukt par mazu grupu!

Resnais vīrs nopūtās. Mēs jau teicām, ka vārdeni nedomā jums palīdzēt. Šādas baumas izplata tikai daži nodevēji, cenšoties sagraut Impēriju un pārliecināt mūs, ka īstais drauds ir iekšienē, nevis ārpusē pie mūsu robežām. Tiem prātā gāzt valdnieku un iegūt savā īpašumā mūsu zemes. Viņiem visur ir savi spiegi, kamēr notiek gatavošanās iebrukumam. Nekad nevari būt drošs, kurš strādā viņu labā.

Eragons nepiekrita viņa vārdiem, taču tirgotāju sacītajam varēja noticēt, un ļaudis māja ar galvu. Jauneklis paspēra soli uz priekšu un teica: Kā jūs to zināt? Es taču arī varu teikt, ka mākoņi ir zaļi, taču tāpēc vien tie nemaina krāsu. Pierādiet, ka neesat melojuši!

Abi vīri nikni skatījās uz viņu, kamēr pārējie ciema iedzīvotāji klusēdami gaidīja atbildi. Kārnais tirgonis ierunājās pirmais. Viņš vairījās ieskatīties Eragonam acīs. Vai jūsu bērni nezina, kā jāuzvedas? Vai jūs ļaujat puikām izaicināt vīrus, kad vien tiem ienāk prātā?

Klausītāji nemierīgi sarosījās un pievērsa dusmīgus skatienus Eragonam. Tad kāds vīrs ieteicās: Atbildi uz jautājumu.

Mēs vienkārši paļaujamies uz veselo saprātu, iesāka resnais, un viņam uz augšlūpas parādījās sviedru lāsītes. Atbilde saniknoja ciema iedzīvotājus, un strīds turpinājās ar jaunu spēku.

Eragons piegāja pie bāra letes, viņam mutē bija skāņa garša. Viņš nekad iepriekš nebija saticis kādu, kas slavināja Impēriju un noniecināja tās ienaidniekus. Kārvahallā naids pret Impēriju bija tik dziļi ieēdies, ka gandrīz vai tika nodots mantojumā. Impērija viņiem nekad nesniedza palīdzību grūtajos gados, kad viņi cieta badu, taču nodokļu iekasētāji bija nežēlīgi plēsoņas. Zēns iekšēji jutās pārliecināts par savu taisnību un nepiekrita tirgoņiem par valdnieka žēlastību, taču vārdenu pieminēšana darīja viņu domīgu.

Vārdeni bija dumpinieku bariņš, kas nemitīgi uzbruka Impērijai. Neviens nezināja, kas ir viņu vadonis un kas tos ir sapulcinājis pēc tam, kad pirms vairāk nekā gadsimta Galbatorikss bija nostiprinājis savu varu. Dumpinieki guva lielu atbalstu, un Galbatoriksa pūliņi tos iznīcināt bija veltīgi. Nekas īpašs par viņiem nebija zināms, taču bēgļi, kam bija jāslēpjas, kas ienīda Impēriju, vienmēr tika pieņemti viņu rindās. Vienīgi vārdenus bija grūti atrast.

Morns pārliecās pāri letei un teica Eragonam: Neticami, vai ne? Šie ir sliktāki par maitu lijām, kas riņķo virs mirstoša dzīvnieka. Ja viņi paliks vēl kādu brīdi, nepatikšanas būs kā likts.

-    Mums vai viņiem?

-    Viņiem, Morns attrauca; krodziņu pieskandināja daudzas niknas balsis. Eragons devās prom brīdī, kad strīds gatavojās pāraugt kautiņā. Durvis nobūkšķēja viņam aiz muguras, apraujot balsu skaņas. Vakars jau bija klāt, un saule strauji sliecās uz rieta pusi. Apkārtējās mājas meta garas ēnas. Kātodams pa ielu, Eragons alejā ieraudzīja Roranu un Katrīnu.

Rorans kaut ko teica meitenei, taču Eragons nevarēja saklausīt vārdus. Katrīna paskatījās lejup uz savām rokām un klusi atbildēja, tad pastiepās uz pirkstgaliem, noskūpstīja jaunekli un skrēja prom. Eragons pieskrēja pie Rorana un pavilka viņu uz zoba: Izklaidējies? Rorans kaut ko noņurdēja un soļoja projām.

-   Vai dzirdēji, ko runā tirgoņi? Eragons vaicāja, sekodams viņam. Vairākums ciema iedzīvotāju iekštelpās sarunājās ar tirgoņiem vai arī gaidīja, kad satumsīs un trubadūri uzsāks savus priekšnesumus.

-    Jā, Rorans izklaidīgi atbildēja. Ko tu domā par Sloanu?

-    Domāju, ka tas tāpat ir skaidrs.

-   Ja viņš uzzinās par mani un Katrīnu, līs asinis, noteica Rorans. Eragonam uz deguna nolaidās sniegpārsliņa, un viņš paskatījās augšup. Debesis bija kļuvušas pelēkas. Nekas sakarīgs prātā nenāca. Roranam bija taisnība. Viņš uzsita brālēnam pa plecu, un abi turpināja ceļu pa šķērsieliņu.

Vakariņas pie Horsta bija bagātīgas. Telpā skanēja runas un smiekli. Jautras piezīmes un stiprs alus lija aumaļām, papildinot trakulīgo gaisotni. Kad trauki bija iztukšoti, Horsta viesi devās uz lauku, kur bija apmetušies tirgoņi. Mieti ar svecēm galā bija iesprausti zemē, veidodami apli lielā klajumā. Tālumā liesmoja ugunskuri, zīmēdami uz zemes dejojošas ēnas. Ciema iedzīvotāji lēnām pulcējās apkārt aplim un, spītējot aukstumam, sāka gaidīt priekšnesumus.

Trubadūri izkūleņoja no savām teltīm, tērpušies košās drēbēs, viņiem aiz muguras sekoja izskatā daudz cienīgākie un arī vecākie menestreļi. Viņi spēlēja mūziku un stāstīja stāstus, bet trubadūri atveidoja tos lomās. Pirmās izrādes bija domātas tikai izklaidei: piedauzīgas, jokiem piebārstītas, ķircinošas, ar smieklīgiem tēliem.

Taču vēlāk, kad sveču gaisma sāka dzist un sprakšķēdama zuda izdegušajos mietu galos un visi bija saspiedušies ciešā aplī, priekšā iznāca vecais stāstnieks Broms. Uz viņa krūtīm lielās skupsnās krita balta bārda, bet no saliektajiem pleciem slīga garš, melns apmetnis, kas nosedza visu ķermeni. Broms izpleta rokas, un viņa pirksti izliecās kā nagi. Viņš sāka stāstīt:

-    Laika smilšu pulksteni nevar apturēt. Gadi aiziet, nepakļaudamies mūsu gribai… taču mēs varam atcerēties. Kas zudis, dzīvo mūsu atmiņās. Tas, ko jūs dzirdēsiet, ir nepilnīgs un sadrumstalots, tomēr glabājiet to, jo notikušais bez jums nespēj pastāvēt. Tagad es došu jums atmiņas, kas ir aizmirstas un paslēptas snauž mūsos.

Viņa dedzīgās acis nopētīja klātesošo ieinteresētās sejas. Broma skatiens brīdi kavējās pie Eragona, kurš likās īpaši aizrāvies.

-     Pirms jūsu vectēvu tēvi un, jā gan, arī pirms viņu tēvi bija dzimuši, parādījās Pūķu Jātnieki. Viņu misija bija aizsargāt, un tā tas turpinājās tūkstošiem gadu. Cīņā viņiem nebija līdzinieku, un katram bija desmit vīru spēks. Viņi bija nemirstīgi, ja vien dzīvību neņēma asmens vai inde. Viņu spēku izmantoja tikai labiem darbiem. Pūķu Jātnieku aizbildniecībā tika būvētas lielas akmens pilsētas un augsti torņi. Kamēr viņi Alagēzijā rūpējās par mieru, zeme zēla un plauka. Tie bija zelta laiki. Elfi bija mūsu sabiedrotie, rūķi mūsu draugi. Pilsētas bija turīgas, un cilvēki pārtikuši. Taču, ak posts… tas neturpinājās ilgi.

Broms nodūra acis. Viņa balsi ieskanējās bezgalīgas skumjas.

-    Lai arī neviens ienaidnieks Pūķu Jātniekus nevarēja iznīcināt, tie nespēja nosargāt sevi tieši no savējiem. Un tas notika viņu spēka pilnbriedā, kad klusā Inzilbētas provincē piedzima zēns, vārdā Galbatorikss. Desmit gadu vecumā viņam bija jāiztur pārbaudījums un viņā atklājās liels spēks. Jātnieki pieņēma viņu savā pulkā.

Mācībās viņš pārspēja pārējos. Galbatorikss bija apveltīts ar asu prātu un spēcīgu ķermeni, viņš ātri vien iekaroja savu vietu Jātnieku rindās. Dažiem viņa spējā augšupeja šķita bīstama, un tie brīdināja pārējos, taču Jātnieki bija kļuvuši iedomīgi un nedzirdēja brīdinājumus. Diemžēl tas bija visu bēdu sākums.

Drīz pēc mācību beigām Galbatorikss kopā ar diviem draugiem devās pārdrošā ceļojumā. Viņi pūķu mugurā traucās uz ziemeļiem dienu un nakti un iekļuva urgļu teritorijā, muļķīgi uzskatīdami, ka viņu jauniegūtās spējas tos pasargās. Tur uz biezas ledus kārtas, kas neizkusa arī vasarā, viņiem negaidīti uzbruka. Lai arī viņa draugi un pūķi tika nogalināti un pats Galbatorikss bija smagi ievainots, viņš satrieca savus ienaidniekus. Taču cīņas laikā kāda noklīdusi bulta caururba viņa pūķa sirdi. Galbatorikss nespēja to glābt, un viņa jā, tā bija pūķumāte! izdzisa sava saimnieka rokās. Tad Galbatoriksa galvu pārņēma pirmie neprāta iedīgļi.

Stāstnieks sasita plaukstas un lēnām palūkojās visapkārt, ēnas ņirbēja pa viņa vecišķo seju. Nākamie vārdi skanēja kā sērīgs kapu zvans.

-   Vienatnē, zaudējis lielu daļu sava spēka un gandrīz neprātīgs no bēdām, Galbatorikss bez cerībām klejoja svešajā, tuksnesīgajā zemē, ilgodamies pēc nāves. Taču tā nenāca, un viņš bezbailīgi uzbruka ikvienai dzīvai būtnei. Urgļi un citi monstri drīz vien metās bēgt no viņa rēgainā tēla. Laika gaitā viņš sāka domāt, ka Jātnieki viņam varētu atvēlēt citu pūķi. Šīs domas dzīts, viņš kājām devās grūtā kāpienā pāri Korei. Plašumus, kurus viņš bija bezrūpīgi šķērsojis pūķa mugurā, tagad vajadzēja mērot mēnešiem ilgi. Viņš varēja medīt ar maģijas palīdzību, taču bieži vien nonāca vietās, kur dzīvnieki nerādījās. Kad kalni viņam bija jau aiz muguras, Galbatorikss bija tuvu nāvei. Kāds zemnieks viņu atrada nokritušu dubļos un pasauca Jātniekus.

Bezsamaņā gulošu, viņu nogādāja uz Jātnieku mītnes vietu, kur izārstēja novārgušo ķermeni. Viņš nogulēja četras dienas. Pēc atmošanās viņa prāts bija mierīgs. Kad viņu aizveda pie padomes, lai spriestu tiesu, Galbatorikss pieprasīja jaunu pūķi. Izmisīgā prasība skaidri parādīja viņa plānprātību, un padome ieraudzīja patieso stāvokli. Kad cerības sagruva, Galbatorikss vājprāta sagrozītajā apziņā sāka ticēt, ka viņa pūķis gājis bojā Jātnieku dēļ. Nakti pēc nakts viņš par to prātoja, līdz izperināja atriebes plānu.

Broma vārdi pamazām pārvērtās suģestējošā čukstā.

Viņš sameklēja līdzjūtīgu Jātnieku, kurā viņa indīgie vārdi guva atbalsi. Nemitīgi apvārdojot un izmantojot tumšos noslēpumus, ko viņš bija iemācījies no Ēnas, Galbatorikss sakūdīja Jātnieku pret vecajiem. Abi nodevīgi izsekoja un nogalināja vienu no vecajiem Jātniekiem. Kad netīrais darbs bija padarīts, Galbatorikss pagriezās pret savu sabiedroto un bez brīdinājuma noslepkavoja arī viņu. Jātnieki atrada slepkavu, kad tam no rokām vēl pilēja asinis. No Galbatoriksa lūpām izlauzās kliedziens, un viņš aizbēga nakts aizsegā. Klejojot viņš slēpās tik prasmīgi, ka Jātnieki nevarēja viņu atrast.

Gadiem ilgi viņš slēpās tuksnešainās vietās kā tramīgs dzīvnieks, vienmēr lūkodamies pēc vajātājiem. Viņa noziegums nebija aizmirsts, tomēr gadi gāja un viņu vairs neviens nemeklēja. Un tad nelaimīgā kārtā viņš satika jaunu Jātnieku Morzanu miesās stipru, bet garā pavāju. Galbatorikss pierunāja viņu neaizbultēt Ilirejas cietokšņa vārtus, tagad šo cietoksni sauc par Urūbaenu. Caur šiem vārtiem Galbatorikss iegāja un nolaupīja pūķa olu.

Viņš kopā ar savu mācekli patvērās nolādētā vietā, kur Jātnieki neiedrošinājās spert kāju. Morzans sāka apgūt melnās maģijas noslēpumus, kurus nekad nevienam nevajadzētu izmantot. Kad mācekļa laiks beidzās un Galbatoriksa jaunais melnais pūķis Šruikans bija izaudzis, Galbatorikss no jauna atklāja sevi pasaulei, bet Morzans kļuva par viņa uzticamo palīgu. Kopā viņi devās uzbrukumā ikvienam Jātniekam, ko satika savā ceļā. Pēc katras slepkavības viņi pieņēmās spēkā. Divpadsmit Jātnieki pievienojās Galbatoriksam, alkstot pēc varas un gribot atriebties par iedomātiem pāridarījumiem. Viņi un vēl Morzans kļuva par Trīspadsmit Atkritējiem. Viņi bija ļoti spēcīgi, bet Jātnieki nebija gatavi tādai notikumu gaitai un cieta zaudējumus citu pēc cita. Elfi nikni cīnījās pret Galbatoriksu, taču pēc sakāves tiem nācās bēgt un slēpties savās nevienam nezināmajās patvēruma vietās, no kurām tie nekad vairs neatgriezās.

Tikai Vraels, Jātnieku vadonis, noturējās pret Galbatoriksu un atkritēju velna duci. Mūžvecs un gudrs, viņš cīnījās, lai glābtu pūķus, kas varēja nonākt ienaidnieka rokās. Pēdējā kaujā pie Doru Areabas vārtiem Vraels pieveica Galbatoriksu, taču vilcinājās ar nāvējošo cirtienu. Galbatorikss izmantoja apjukuma mirkli un ievainoja Vraelu sānos. Smagi ievainotais Vraels bēga uz Utgarda kalniem, kur viņš cerēja atgūt spēkus. Taču Galbatorikss atrada viņu. Cīņas laikā Galbatorikss iespēra Vraelam pa kājstarpi. Šī negodīgā rīcība ļāva Galbatoriksam gūt virsroku pār Vraelu, un viņš ar liesmojošu zobenu nocirta Vraelam galvu.

Kad spēks ieplūda viņa dzīslās, Galbatorikss izsludināja sevi par Alagēzijas karali.

Un kopš tās dienas pār mums valda karalis Galbatorikss.

Pabeidzis stāstu, Broms nekavējoties aizslīdēja prom kopā ar trubadūriem. Eragonam šķita, ka redzējis uz viņa vaiga pamirdzam asaru. Kamēr tirgoņi devās prom, ļaudis klusi sačukstējās. Garovs sacīja Eragonam un Roranam:

Jums ir paveicies. Es savā garajā mūžā esmu dzirdējis šo stāstu tikai divreiz. Ja Impērijai nāktu ausīs, ka Broms to atkal ir stāstījis, viņš nenodzīvotu līdz šā mēneša beigām.

4. NODAĻA Likteņa dāvana

Vakarā pēc atgriešanās no Kārvahallas Eragons nolēma izpētīt akmeni, tāpat kā to darīja Merloks. Palicis viens savā istabā, viņš nolika to uz gultas un blakus novietoja trīs instrumentus. Viņš sāka ar koka āmuriņu un vieglītēm uzsita pa akmeni. Atskanēja viegla džinkstoņa. Apmierināts viņš paņēma nākamo instrumentu jau smagāku kurpnieka āmuru. Atbalsojās sērīgs rūciens. Tad viņš padauzīja pa akmeni ar nelielu kaltu. Taču metāls pat neieskrambāja akmeni, un gaisā atskanēja vien tīrs un skanīgs troksnis. Kad skaņa izzuda, viņam šķita, ka auss saklausījusi vārgu pīkstienu.

Merloks teica, ka akmens ir dobs. Varbūt tur iekšā ir kaut kas vērtīgs? Taču es nezinu, kā to atvērt. Kādam būs bijis nopietns iemesls to radīt tieši šādu, tomēr, lai arī kurš to būtu atstājis Korē, tas nav īpaši centies to atgūt vai arī nezina, kur akmens palicis. Taču es neticu, ka burvis, kam bija pietiekami daudz spēka, lai pārvietotu akmeni, nevarētu to atrast. Vai arī tieši man bija lemts to atrast ? Viņš nespēja atbildēt uz šo jautājumu. Eragons samierinājās, ka nevar atrisināt noslēpumu, savāca instrumentus un nolika akmeni atpakaļ plauktā.

Tajā naktī viņš pēkšņi pamodās. Jauneklis uzmanīgi ieklausījās. Visapkārt bija kluss. Satraukts viņš ieslidināja roku zem matrača un satvēra nazi. Kādu brīdi pagaidījis, viņš atkal lēnām iegrima miegā.

Klusumu pāršķēla pīkstiens, atgriezdams viņu atkal nomodā. Eragons izripoja no gultas un izrāva nazi no maksts. Sataustījis

šķiltavas, viņš aizdedzināja sveci. Istabas durvis bija ciet. Pīkstiens bija skaļāks nekā pelei vai žurkai, tomēr viņš paskatījās zem gultas. Nekā. Viņš apsēdās uz matrača malas un izberzēja acis. Pēkšņi atskanēja vēl viens pīkstiens, un viņš sāka dusmoties.

No kurienes nāca skaņa? Grīdā vai sienās neviens nevarētu būt paslēpies, jo tās bija no pamatīga koka. Arī viņa gulta bija no stipra koka, turklāt viņš pamanītu, ja naktī kāds radījums būtu ierausies salmu matracī. Viņa skatiens kavējās pie akmens. Viņš paņēma to no plaukta un izklaidīgi turēja rokās, pārlūkojot istabu. Ass pīkstiens ieskanējās tieši viņam ausīs, un skaņa izgāja caur Eragona pirkstiem: pīkstēšana nāca no akmens.

Tas akmens tikai mulsina un sadusmo un tagad vēl arī neļauj gulēt! Akmens nekādi neatsaucās uz puiša nikno skatienu un nekustīgi gulēja viņa rokās, ik pa brīdim iepīkstoties. Tad akmens izlaida vienu garu pīkstienu un pēkšņi apklusa. Eragons piesardzīgi nolika to atpakaļ plauktā un likās gultā. Lai arī kāds noslēpums akmenī bija apslēpts, tam būs jāgaida līdz rītam!

Kad viņš pamodās, tieši logā spīdēja mēness. Akmens ātri šūpojās uz plaukta, atsizdamies pret sienu. Uz tā virsmas vizēja aukstā mēnesgaisma. Eragons izlēca no gultas, neizlaidis nazi no rokām. Akmens norima, tomēr Eragona sasprindzinājums nepārgāja. Tad akmens sāka pīkstēt un šūpoties ātrāk nekā pirms tam.

Puisis sāka drudžaini ģērbties. Viņam bija vienalga, cik akmens varētu būt vērtīgs; viņš vienkārši to aiznesīs labi tālu un apraks. Šūpošanās beidzās, un akmens atkal kļuva kluss. Tas notrīcēja, paripoja uz priekšu un nokrita uz grīdas ar lielu būkšķi. Eragons satraukts lēnām virzījās uz durvju pusi, bet akmens gluži kā dzīvs sekoja viņam.

Pēkšņi akmens virsmā parādījās plaisa. Tad vēl viena un vēl… Tikko spēdams pakustēties, Eragons paliecās uz priekšu, sažņaudzis rokā nazi. Akmens augšpusē, kur plaisa savienojās, sašūpojās mazs gabaliņš, it kā to kāds grūstu no apakšas, pacēlās un nokrita uz grīdas. Pēc vairākiem pīkstieniem caurumā parādījās tumša galva, kurai sekoja dīvaina izskata ķermenis. Eragons spēcīgāk sažņaudza nazi rokās un pilnīgi pamira. Drīz vien radījums izlīda no akmens. Kādu brīdi tas stāvēja uz vietas, tad ieskrēja mēnesgaismas aplī.

Eragons šausmās sastinga. Laizīdams nost apvalku, kas sedza trauslo ķermenīti, viņa priekšā stāvēja pūķis.

5. NODAĻA Pamošanās

Pūķis nebija garāks par rokas garumu no locītavas līdz elkonim, tomēr izskatījās cienīgs un dižciltīgs. Tā zvīņas bija tumši zilu safīru krāsā tādā pašā kā akmens. Ne jau nu akmens, Eragons iedomājās, ola taču. Pūķis izpleta spārnus. To dēļ pūķītis izskatījās kroplīgs, jo spārni mazajam augumiņam bija pārāk lieli. Spārni bija vairākas reizes lielāki par ķermeni, un katra spārna galā smalki, kaulaini pirkstiņi, kas no attāluma izskatījās kā asi nagi. Pūķa galva bija trīsstūraina. No augšējā žokļa vīdēja divi niecīgi ilknīši, kas likās ļoti asi. Pūķa nagi arī bija balti kā nopulēts ziloņkauls un nedaudz robaini iekšējā izliekumā. Pāri radījuma mugurkaulam stiepās rinda radžu no galvas pamatnes līdz pat astes galiņam. Vietā, kur mugura savienojās ar pleciem, atstatums starp radzēm bija lielāks nekā parasti.

Tikko Eragons mazliet sakustējās, pūķa galva zibenīgi pagriezās. Cietas, ledaini zilas acis nekustīgi uzlūkoja zēnu. Eragons nekustīgi stāvēja. Pūķis, ja tas izlemtu uzbrukt, varētu būt grūti pieveicams pretinieks.

Radījums drīz zaudēja jebkādu interesi par Eragonu un gāzelīgā gaitā devās izpētīt istabu, iepīkstoties ikreiz, kad ieskrēja sienā vai kādā mēbelē. Savēcinot spārnus, tas uzlaidās uz gultas un pīkstēdams uzrāpās uz spilvena. Pūķīša mute bija aizvainoti ieplesta kā mazam putnēnam, tā atklāja asu zobu rindas. Eragons piesardzīgi apsēdās uz gultas malas. Pūķis apošņāja viņa roku un paskrubināja piedurkni. Eragons atrāva roku.

Lūkojoties uz mazo, bet jau draudīgo radību, zēna sejā parādījās smaids. Lēnām pastiepis labo roku, Eragons aizskāra pūķa spārnu. Ledainas enerģijas lādiņš pēkšņi ietriecās plaukstā un aizplūda pa roku uz augšu, apsvilinādams vēnas kā ugunīga lava. Viņš iekliedzās un nokrita. Ausīs ieskanējās metāliska šķindoņa, un viņš dusmās kliedza bez skaņas. Viss Eragona augums sūrstēja sāpēs. Viņš mēģināja pakustēties, taču nespēja. Šķita, ka pagāja vairākas stundas, līdz locekļos atkal ielija siltums un viņš tajos sajuta tirpoņu. Trīcēdams pie visām miesām, jauneklis ar pūlēm nostājās taisni. Roka bija nejūtīga, pirksti nekustējās. Viņš satraukts skatījās, kā plaukstas vidus mirgoja un pamazām tajā izpletās balts ovāls. Āda niezēja un dega kā pēc indīga zirnekļa kodiena. Sirds neprātīgi dauzījās.

Eragons mirkšķināja acis, mēģinādams saprast, kas bija noticis. Kaut kas slīdēja pāri viņa apziņai, it kā pāri ādai novilktu ar pirkstu. Viņš atkal to sajuta, taču tagad tas bija ieguvis domas apveidu. Viņš sajuta pieaugošu ziņkāri. Domām it kā bija nokritusi neredzama siena, un tagad tās varēja brīvi pārvietoties. Eragons baidījās, ka varētu netraucēti pamest savu ķermeni un neatgriezties tajā, kļūstot par gaisīgu garu, ja nekas viņu neatturēs. Pārbijies viņš pārtrauca šo domu saskarsmi ar savu nezināmo sarunu biedru. Jaunās sajūtas pazuda, it kā būtu aizvērušās acis. Jauneklis aizdomīgi uzlūkoja nekustīgo pūķi.

Zvīņaina ķepa paskrāpēja viņam sānu, un Eragons atlēca malā. Taču šoreiz enerģijas lādiņa nebija. Pilnīgā neizpratnē viņš paglaudīja pūķa galvu ar labo roku. Viegla tirpoņa aizplūda pa roku uz augšu. Pūķis viņam pieglaudās, uzmezdams kūkumu kā kaķis. Eragons pārslidināja pirkstu pār spārnu plāno plēvi. Tajā pulsēja simtiem smalku asinsvadu.

Viņa apziņu atkal aizskāra domu stīga, taču šoreiz ziņkāres vietā zēns sajuta nepārvaramu, mežonīgu izsalkumu. Viņš nopūtās un piecēlās. Šis pavisam noteikti bija bīstams dzīvnieks. Lai arī tas likās bezspēcīgs un rāpoja pa gultu, Eragons prātoja, vai ir droši to paturēt. Pūķis brēca spalgā balstiņā, lūkodams pēc ēdiena. Eragons aši noglaudīja pūķīša galvu, lai mazais radījums nomierinātos. Domāšu par to vēlāk, viņš nolēma un devās ārā no istabas, uzmanīgi aizvērdams durvis.

Atgriezies no virtuves ar diviem kaltētas gaļas gabaliņiem, viņš ieraudzīja pūķi sēžam uz palodzes un skatāmies uz mēnesi. Eragons sagrieza gaļu mazos gabaliņos un piedāvāja vienu pūķim. Tas uzmanīgi apošņāja gaļu, tad zibenīgi pacirta galvu uz priekšu kā čūska, izrāva kumosu no pirkstiem un norija veselu ar dīvainu guldzienu. Pūķis pabikstīja Eragona roku, meklēdams vēl ēdienu.

Zēns to baroja, piesardzīgi sargādams pirkstus. Kad bija palicis pēdējais kumoss, pūķīša vēderiņš jau bija uzblīdis kā balons. Eragons piedāvāja pēdējo gabaliņu; pūķis kādu brīdi svārstījās un tad slinki pakampa gaļu. Beidzis ēst, tas ierāpās Eragonam rokās un saritinājās pie viņa krūtīm. Pūķis sāka šņākuļot, un tam no nāsīm izplūda melnu dūmu mākulītis. Eragons nespēja vien nobrīnīties par sīko briesmonīti.

Kad no pūķa rīkles atskanēja zema dūkoņa, viņam likās, ka tas ir aizmidzis. Jauneklis uzmanīgi aiznesa pūķi uz gultu un nolika blakus spilvenam. Radījums aizvērtām acīm apmierināts apritināja asti ap gultas stabu. Eragons nogūlās līdzās, pievilkdams roku tuvāk.

Viņš bija sāpīgas izšķiršanās priekšā. Izaudzinot pūķi, varēja kļūt par Jātnieku. Mītus un stāstus par Jātniekiem glabāja kā dārgumu, un, kļūstot par vienu no tiem, viņš acumirklī kļūtu par daļu no leģendas. Tomēr, ja Impērija atklātu pūķi, viņš un viņa ģimene būtu nolemta nāvei, ja vien nedotos valdnieka padoto rindās. Neviens nevarētu viņiem palīdzēt. Vienkāršākais risinājums būtu nogalināt pūķi, taču jauneklim šāda doma derdzās un viņš to atmeta. Alagēzijā pūķus augstu vērtēja jau kopš seniem laikiem, tādēļ ne uz brīdi nederēja apsvērt šādu soli. Turklāt kas mūs varētu nodot, viņš prātoja. Mēs dzīvojam tālā nostūrī un neesam darījuši neko tādu, kas pievērstu citu ļaužu uzmanību.

Grūtākais būs pielauzt Garovu un Roranu, lai ļauj viņam paturēt pūķi. Ne vienam, ne otram īpaši nerūpētu, ja pūķis būtu kaut kur tuvumā. Es to varētu izaudzināt slepenībā. Pēc mēneša vai diviem tas jau būs pārāk liels, lai Garovs tiktu no tā vaļā; taču vai viņš to pieņems ? Ja arī viņš pieņems pūki, vai es varēšu tam sagādāt pietiekami daudz pārtikas, kamēr tas slēpjas ? Tas nav lielāks par kaķēnu, bet apēda veselu sauju gaļas! Ceru, ka tas drīz vien varēs pats medīt; taču cik ilgs laiks paies līdz tam ? Vai tas spēs izdzīvot aukstumā? Tomēr lai vai kas, viņš gribēja pūķi paturēt. Jo vairāk zēns domāja par to, jo pārliecinātāks kļuva. Lai kā arī viss ievirzīsies ar Garovu, Eragons būtu gatavs uz jebko, lai pasargātu pūķēnu. Izdomājies šā un tā, viņš aizmiga ar pūķi pie sāniem.

Kad atausa rīts, pūķis sēdēja uz gultas staba gala kā sens sargs, kas sveicina jaunu dienu. Eragons apbrīnā skatījās uz tā krāsu. Viņš nekad nebija redzējis tik dzidru un stindzinoši zilu krāsu. Zvīņas bija kā simtiem mazu dārgakmeņu. Puisis pamanīja, ka baltajam ovālam uz plaukstas, kur viņš bija pieskāries pūķim, tagad bija sudrabaina nokrāsa. Viņš cerēja, ka varēs to noslēpt, ja rokas visu laiku būs netīras.

Pūķis nolaidās no gultas gala un nosēdās uz grīdas. Eragons to uzmanīgi pacēla rokās un devās prom no klusās mājas, apstādamies tikai, lai paņemtu līdzi gaļu, dažas ādas sloksnes un tik daudz lupatu, cik varēja panest. Dzedrais rīts bija skaists, un pāri visai lauku sētai klājās jauna sniega kārta. Viņš smaidīja, redzot, kā mazā radība ziņkārīgi lūkojās apkārt, droši sēdēdama Eragona rokās.

Steidzīgi šķērsojis laukus, viņš drīz vien nonāca tumšā mežā un sāka tur meklēt pūķim drošu mājvietu. Galu galā viņš atrada pīlādzi, kas vientuļi auga uz kaila paugura, bet tā sniega klātie, pelēkie zaru pirksti stiepās pret debesīm. Eragons nosēdināja pūķi lejā pie stumbra un nometa ādas sloksnes uz zemes.

Dažas veiklas kustības, un viņš jau bija izgatavojis cilpu, ko pārslidināja pāri pūķa galvai, kamēr tas pētīja sniega pikučus pie koka. Āda bija padilusi, taču izturīga. Eragons skatījās, kā pūķis staigā apkārt, noņēma tam cilpu no kakla un izgatavoja pagaidu pinekli kājām, lai tas sevi nenožņaugtu. Tad viņš salasīja pilnu klēpi zaru un saslēja nelielu būdiņu augstu kokā, izklādams tās iekšpusi ar lupatām un nobēdzinādams gaļu tālāk. Koks kustējās, un Eragonam sejā krita sniegs. Viņš aizkāra dažas lupatas priekšā ieejai, lai būdiņā turētos siltums. Zēns apmierināti skatījās uz padarīto darbu.

Laiks tev parādīt jauno māju, viņš sacīja un iecēla pūķi zaros. Tas locījās, mēģinādams atbrīvoties, tad ierāpās būdiņā, kur apēda gabaliņu gaļas, saritinājās un bikli paskatījās uz zēnu. Ar tevi viss būs kārtībā, kamēr vien paliksi šeit, zēns teica. Pūķis atkal samirkšķināja acis.

Skaidrs, ka radījums viņu nesaprata. Eragons taustījās savā prātā, līdz sajuta pūķa domas. Viņu atkal pārņēma visaptverošā atvērtības izjūta plašums kā liela sega spieda viņu pie zemes. Sasparodamies viņš koncentrējās uz pūķi un centās iedvest tam vienu domu: Paliec šeit. Pūķis vairs nekustējās un izslēja galvu puiša virzienā. Eragons kļuva vēl uzstājīgāks: Paliec šeit. Miglaina piekrišana nedroši uzplaiksnīja izveidotajā saiknē, taču Eragons nebija drošs, ka radība patiešām sapratusi. Galu galā tas ir tikai dzīvnieks. Viņš pārtrauca domu saskarsmi un atvieglots sajuta, kā viņu atkal apņem paša prāts.

Eragons devās prom no koka, pametot skatienu atpakaļ. Pūķis bija izbāzis galvu no paslēptuves un lielām acīm lūkojās, kā viņš dodas prom.

Pēc steidzīga mājupceļa viņš ielavījās atpakaļ savā istabā, lai tiktu vaļā no olas čaumalas. Viņš bija pārliecināts, ka nedz Garovs, nedz arī Rorans nepamanīs akmens pazušanu tas bija izplēnējis no viņu domām, tiklīdz noskaidrojās, ka to nevar pārdot. Kad ģimene pamodās, Rorans ieminējās, ka naktī dzirdējis dīvainas skaņas, taču Eragonam par lielu atvieglojumu par to vairs nerunāja.

Diena pagāja ļoti ātri. Zīmi uz rokas tiešām bija viegli noslēpt, tādēļ viņš drīz vien beidza par to satraukties. Pirms vakara iestāšanās viņš devās pie pīlādžkoka, nesdams līdzi desiņas, kuras bija nočiepis no pagraba. Nobažījies viņš tuvojās kokam. Vai pūķis ziemā spēj izdzīvot laukā?

Viņa bailēm nebija pamata. Pūķis tupēja uz zara, kaut ko turēja priekškājās un grauza. Tas sāka priecīgi pīkstēt, kad ieraudzīja Eragonu. Arī puisis bija priecīgs, pamanot, ka pūķis palicis kokā, kur to nevarēja sasniegt lielāki plēsēji. Tiklīdz Eragons nometa desiņas pie koka stumbra, pūķis nolaidās lejā. Kamēr tas rijīgi plosīja ēdienu, Eragons izpētīja slēptuvi. Gaļa, ko viņš bija atstājis, bija pazudusi, taču būda bija neskarta, vien uz grīdas gulēja spalvu kumšķi. Labi. Tas var pats sev sagādāt pārtiku.

Pēkšņi Eragonam ienāca prātā, ka viņš nezina pūķa dzimumu. Viņš to pacēla un pagrieza kājām gaisā, neņemot vērā pūķa nepatikas pilnos pīkstienus, taču nevarēja atrast nekādas īpašas pazīmes. Tā vien šķiet, ka tas bez cīņas neatklās nevienu no saviem noslēpumiem.

Kopā ar pūķi viņš pavadīja ilgu laiku. Puisis to atsēja, uzsēdināja sev uz pleca un devās izpētīt mežu. Sniega klātie, lielie koki noraudzījās uz gājējiem kā dižu katedrāļu pīlāri. Šajā nomaļajā vietā Eragons parādīja pūķim visu, ko zināja par mežu, neraizēdamies, vai tas saprot sacīto. Viņš vienkārši dalījās visā, kas bija svarīgs. Jauneklis vienā laidā stāstīja. Pūķis skatījās uz viņu ar spožām acīm un kāri tvēra vārdus. Kādu brīdi abi tā sēdēja, un Eragons raudzījās mazajā radījumā ar apbrīnu, vēl aizvien būdams neseno notikumu varā. Saulei rietot, Eragons devās mājās. Viņš skaidri zināja, ka divu stindzinoši zilu acu skatiens caururbj viņa muguru, ka pūķītis ir sašutis, jo atstāts viens.

Tonakt viņš nokāvās ar domām par to, kas varētu notikt ar mazu, neaizsargātu radībiņu. Viņu mocīja domas par sniega vētrām un nikniem dzīvniekiem. Miegs pievārēja Eragonu tikai pēc vairākām stundām. Sapnī viņu vajāja lapsu un melno vilku bari, kas asiņainiem ilkņiem plosīja pūķi.

Tikko pie apvāršņa iemirdzējās saule, Eragons izskrēja no mājām ar pārtiku un dažiem drēbju gabaliem slēptuves siltināšanai. Viņš ieraudzīja pūķi sveiku un veselu, tas raudzījās uz saullēktu no koka augstumiem. Puisis no sirds pateicās visiem zināmiem un nezināmiem dieviem. Pūķis nolaidās no koka un ielēca Eragonam rokās, saritinādamies viņam pie krūtīm. Aukstums tam nebija kaitējis, taču radībiņa likās nobijusies. No pūķa nāsīm parādījās melnu dūmu mākonītis. Eragons to mierinoši noglāstīja, čukstēdams mīļus vārdus, apsēdās un atbalstījās ar muguru pret pīlādzi. Viņš nekustējās, līdz pūķis noslēpa galvu puiša mētelī. Pēc kāda brīža tas izrāpās no klēpja un uzkāpa uz pleca. Eragons pūķi pabaroja un nosiltināja tā mājiņu ar līdzi atnestajām lupatām. Kādu brīdi abi paspēlējās, un drīz Eragons devās uz mājām.

Ātri vien izveidojās ierasta kārtība. Katru rītu Eragons steidzās pie koka, pabaroja pūķi un devās mājup. Dienas laikā viņš cītīgi darīja mājas darbus, lai tos pabeigtu līdz vakaram un atkal varētu apciemot pūķi. Gan Garovs, gan arī Rorans pamanīja jaunekļa neparasto uzvedību un taujāja, kāpēc viņš pavada tik daudz laika ārpus mājas. Eragons tikai raustīja plecus un sāka uzmanīties, lai neizsekotu viņa gaitas un neatklātu pūķi kokā.

Pēc dažām dienām Eragons vairs neraizējās, ka ar pūķi varētu kaut kas atgadīties. Tas auga apbrīnojamā ātrumā. Pavisam drīz to neapdraudēs nekas. Pirmās nedēļas laikā pūķa augums bija dubultojies. Vēl pēc četrām dienām pūķis jau sniedzās viņam līdz ceļiem. Radība vairs neietilpa būdiņā, un Eragonam vajadzēja uzbūvēt paslēptuvi uz zemes. Ar būvdarbiem viņš nopūlējās trīs dienas.

Kad pūķis bija divas nedēļas vecs, Eragonam nācās to atbrīvot un ļaut doties klejojumos, lai tas varētu sameklēt vajadzīgo pārtiku. Pirmajā reizē, kad viņš atbrīvoja pūķi, tikai zēna domu spēks neļāva mazulim sekot līdzi uz lauku sētu. Katru reizi, kad pūķītis mēģināja doties līdzi, Eragons atgrūda to ar savu domu spēku, līdz pūķis iemācījās izvairīties no mājas un tās iemītniekiem.

Turklāt viņš ieskaidroja pūķim, ka tas drīkst medīt tikai Korē, jo tur ir mazāk iespēju tikt pamanītam. Zemnieki ievērotu, ja medījums sāktu pazust no Palankāras ielejas. Viņš jutās drošāk, lai gan ļoti skuma par to, ka pūķis bija tik tālu prom.

Domu saskarsme starp abiem auga no dienas dienā. Eragons atklāja, ka viņi var sazināties ne tikai ar vārdiem, bet arī ar tēliem un emocijām. Tā nebija sevišķi precīza metode, un pūķis bieži zēnu pārprata. Pieauga arī attālums, kurā abi varēja sazināties ar domām. Drīz Eragons varēja nonākt saskarsmē ar pūķi jau triju jūdžu tālumā. Viņš bieži tā arī darīja, un pūķis atbildot vieglītēm pieskārās jaunekļa apziņai. Šīs mēmās sarunas aizpildīja Eragona darba stundas. Kāda prāta daļa vienmēr zināja, ko pūķis dara; reizēm viņš to atstāja bez ievērības, tomēr tā vienmēr bija ar viņu. Kad Eragons sarunājās ar citiem cilvēkiem, pūķa klātbūtne bija tik vāja, it kā ausī zumētu muša.

Kad pūķis auga lielāks, tā pīkstieni pārtapa rēcienos un dūkoņa kļuva par rūkoņu, tomēr tas nespļāva liesmas, un Eragons tādēļ jau sāka raizēties. Viņš bija redzējis, kā pūķis izpūš dūmu mākuli, kad dusmojas, taču no liesmām nebija ne miņas.

Mēneša beigās pūķa plecs jau bija Eragonam līdz elkonim. Šajā īsajā laikā tas bija pārvērties no maza, nevarīga radījuma par spēcīgu nezvēru. Tā cietās zvīņas bija kā bruņukrekls, bet zobi kā dunči.

Eragons devās garās vakara pastaigās, un pūķis vieglā gaitā viņu pavadīja. Kad abi atrada izcirtumu, puisis iekārtojās pie kāda koka un skatījās, kā pūķis lidinās gaisā. Viņam ļoti patika noskatīties lidojumā un bija tik žēl, ka dzīvnieks ir vēl pārāk mazs, lai ar to jātu. Eragons bieži notupās blakus pūķim un pakasīja tā kaklu, ar plaukstu sajuzdams cīpslu un muskuļu vijumus.

Par spīti Eragona pūlēm, mežs pie lauku sētas bija pilns ar pūķa atstātajām zīmēm. Visus lielos četru nagu nospiedumus sniegā nebija iespējams izdzēst, un viņš nemaz nemēģināja noslēpt lielās izkārnījumu kaudzes, kas krājās aizvien vairāk.

Pūķis bija berzējies gar kokiem, noraudams tiem mizu, kā ari asinājis nagus pie nokritušiem baļķiem, atstādams collu dziļas iedobes. Ja Garovs vai Rorans dotos tālāk aiz saimniecības robežām, viņi atrastu pūķi. Eragons nevarēja iedomāties kaut ko vēl ļaunāku par patiesības atklāšanu, tādēļ nolēma pasteigties pirmais un visu izstāstīt.

Taču vispirms viņš gribēja paveikt divas lietas: nosaukt pūķi kādā atbilstošā vārdā, kā arī vispār uzzināt par pūķiem kaut ko vairāk. Tādēļ viņam vajadzēja aprunāties ar Bromu, stāstu un leģendu meistaru, jo ziņas par pūķiem bija saglabājušās tikai nostāstos.

Kad Rorans sataisījās doties uz Kārvahallu, lai salabotu cirtni, Eragons posās viņam līdzi.

Vakarā pirms došanās uz Kārvahallu Eragons aizgāja līdz nelielam izcirtumam mežā un domās pasauca pūķi. Pēc mirkļa viņš ieraudzīja kustīgu plankumu krēslainajās debesīs. Pūķis traucās pie viņa, strauji nobremzēja un sāka samazināt augstumu tieši virs kokiem. Eragons dzirdēja dobju svilpoņu, gaisam švīkstot gar spārniem. Pūķis lēnām sasvērās uz kreiso pusi un nolaidās zemē kā pa spirāli. Tad mazliet atgāzās atpakaļ, lai saglabātu līdzsvaru, un nosēžoties izdvesa dziļu, apslāpētu uff.

Eragons atvēra savas domas, vēl aizvien juzdamies neomulīgi dīvainās sajūtas dēļ, un pastāstīja pūķim, ka viņš dodas prom. Tas neapmierināts nosprauslojās. Zēns centās to nomierināt ar jauku domu attēlu, taču pūķis neapmierināts kulstīja asti. Tad Eragons uzlika tam roku uz pleca un mēģināja iedvest mieru. Zvīņas sacēlās zem viņa pirkstiem, kad jauneklis to maigi glāstīja.

Viņa galvā ieskanējās viens vienīgs vārds dziļi un skaidri.

Eragons.

Tas skanēja nopietni un skumji, it kā tiktu noslēgts nesalaužams līgums. Puisis nekustīgi skatījās uz pūķi, un pa viņa roku aizvilnīja auksta tirpoņa.

Eragons.

Viņam kaklā sametās kamols, kad neizmērojami dziļas safīra krāsas acis uzlūkoja zēnu. Pirmo reizi viņš nedomāja par pūķi kā par dzīvnieku. Tas bija kaut kas cits, kaut kas… citāds. Viņš skrēja mājās, cenzdamies aizbēgt no pūķa acīm. Sava pūka.

Eragons.

6. NODAĻA Tēja diviem

Rorans un Eragons šķīrās Kārvahallas nomalē. Eragons lēnām devās uz Broma mājām, nogrimis savās domās. Viņš apstājās pie durvīm un jau pacēla roku, lai pieklauvētu.

Atskanēja balss:

-    Ko tu vēlies, zēn?

Viņš apmetās riņķī. Broms stāvēja aiz viņa, atspiedies uz savītas nūjas, ko rotāja īpatnēji griezumi. Viņam mugurā bija brūns talārs ar kapuci kā mūkam. Pie viduklī sajoztas nodilušas ādas jostas karājās tabakas maks. Virs baltās bārdas, saliecies kāsī, slējās lepns ērgļa deguns. Viņš nogaidoši lūkojās Eragonā ar dziļi iegrimušām acīm, ko apēnoja spurainas uzacis.

-    Uzzināt, Eragons sacīja. Roranam jāsalabo cirtnis, un man ir brīvs laiks, tādēļ atnācu noskaidrot, vai vari atbildēt uz dažiem jautājumiem.

Vecais vīrs kaut ko noņurdēja un satvēra durvis. Eragons uz viņa labās rokas pamanīja zelta aproci. Gaisma atmirdzēja safīrā, atklājot savādu simbolu, kas bija iegriezts dārgakmenī. Tad jau vari nākt iekšā, kāds brīdis sarunās paies. Vismaz taviem jautājumiem, šķiet, nebūs gala. Mājas iekšienē bija melnāks par nakti un gaisā jautās kāda kodīga smaka. Tagad gaismu. Eragons dzirdēja, kā vecais vīrs kustējās mājā, tad atskanēja klusas lamas un kaut kas nokrita uz grīdas. Tā ja, re, kur ir. Uzplaiksnīja balta gaisma, un ieplīvojās liesmiņa.

Broms stāvēja pie akmens pavarda ar sveci rokās. Grāmatu kaudze ieskāva koka krēslu ar augstu atzveltni, kas bija nolikts pie kamīna. Četras krēsla kājas bija izgrebtas līdzīgi ērgļa nagiem, sēdvieta un atzveltne izoderēta ar ādu, ko rotāja iespiesti savijušies rožu kāti. Vairāki mazāki krēsli bija nokrauti ar pergamenta ruļļiem. Tintes pudelītes un rakstāmspalvas bija izkaisītas pa visu galdu. Iekārtojies ērti, taču zvēru pie zudušajiem valdniekiem, esi uzmanīgs. Šīs lietas ir vērtīgas.

Eragons pārkāpa pergamenta gabaliem, kas bija klāti ar stūrainiem rūnu rakstiem. Viņš saudzīgi nocēla ruļļus no krēsla un nolika tos uz grīdas. Kad viņš iesēdās krēslā, gaisā pacēlās putekļu mākonis. Jauneklis aizturēja šķavas.

Broms noliecās un aizdedzināja pavardu ar sveces liesmu.

-    Labi! Vislabāk sarunas vedas, sēžot pie uguns. Viņš nometa kapuci, atklājot matus, kas nemaz nebija balti, bet gan iesirmi, tad uzlika tējkannu uz uguns un iekārtojās lielajā atzveltnes krēslā.

-    Stāsti, ko gribēji! viņš strupi uzsauca Eragonam, taču tas neskanēja nelaipni.

-    Nu, Eragons iesāka, prātodams, ar ko labāk sākt sarunu.

-    Es vienā laidā dzirdu par Jātniekiem un viņu varoņdarbiem. Gandrīz vai ikviens gribētu, lai tie atgriežas, taču es nekad neesmu dzirdējis, kā tas viss sākās, no kurienes radās pūķi vai arī kas Jātniekos bija tik īpašs, ja neņem vērā pūķus.

-    Par to var runāt gari un plaši, noņurdēja Broms. Viņš satraukti paskatījās uz Eragonu. Ja es tev stāstītu visu, ko zinu par Jātniekiem, mēs sēdētu šeit līdz nākamajai ziemai. Stāsts ir jāsaīsina līdz apjomam, ko varam pievārēt. Taču, pirms sākam, man vajadzīga pīpe.

Eragons pacietīgi gaidīja, kamēr Broms piestampāja pīpi ar tabaku. Viņam patika Broms. Vecais vīrs reizēm viegli iekarsa, taču šķita, ka viņam nekad nav žēl laika, ko viņš pavadīja, tērzējot ar Eragonu. Reiz jauneklis Bromam jautāja, kur ir stāstnieka dzimtā puse; Broms iesmējās un teica: Ciemā, kas līdzīgs Kārvahallai, tikai ne uz pusi tik aizraujošā. Ziņkāres urdīts, Eragons iztaujāja tēvoci. Taču Garovs spēja izstāstīt vien to, ka

Broms nopircis māju Kārvahallā aptuveni pirms piecpadsmit gadiem un kopš tā laika dzīvojis šeit, nevienu netraucējot.

Broms paņēma krama šķiltavas, lai aizdedzinātu pīpi. Pāris reižu ievilcis dūmu, viņš sacīja: Tā… nu mums nevajadzēs apstāties, varbūt vienīgi iedzersim tēju. Tātad par Jātniekiem jeb Surtūgaliem, kā viņus sauca elfi… Ar ko lai sāku? Viņi pastāvēja daudzus gadus un varas zenītā divas reizes valdīja pār Impērijas zemēm. Par viņiem klīst dažādi nostāsti, lielākoties blēņas. Ja tu ticētu visam, ko stāsta, domātu, ka tiem piemitusi pusdievu vara. Zinību vīri veltījuši visu dzīvi, lai nodalītu baumas no īstenības, taču šaubos, vai kādam no viņiem tas izdevies. Taču mēs varam meklēt atbildes uz trim jautājumiem, kurus tu uzdevi: kā radās Jātnieki, kāpēc viņus tik augsti vērtēja un no kurienes ieradās pūķi. Sākšu ar pēdējo. Eragons iesēdās dziļāk un sāka klausīties vecā vīra mierīgajā un valdzinošajā balsī.

-    Pūķiem nav sākuma, ja vien nesaistām to rašanos ar pašas Alagēzijas tapšanu. Un, ja tiem ir gals, tas pienāks, kad šī pasaule ies bojā, jo viņi dzīvo, mīl un cieš kopā ar šo zemi. Gan pūķi, gan rūķi un vēl daži citi ir īstenie šīs zemes iemītnieki. Tie dzīvojuši šeit pirms citām dzīvām būtnēm, spēcīgi un lepni savā varenībā. Viņu pasaule bija nemainīga, līdz pāri jūrai šeit ieradās pirmie elfi savos sudraba kuģos.

-    No kurienes ieradās elfi? stāstījumā iejaucās Eragons. Un kāpēc viņus sauc par jaukajiem ļautiņiem? Vai elfi tiešām eksistē?

Broms drūmi pašķielēja.

-   Vai gribi iegūt atbildes uz saviem sākotnējiem jautājumiem vai ne? Tu tās nedzirdēsi, ja gribēsi aizpildīt katru tumšo stūri savās zināšanās.

-    Man žēl, ka pārtraucu, Eragons atvainojās. Viņš nokāra galvu un centās izskatīties nožēlas pilns.

-    Nē, tev nav gan žēl, Broms atbildēja, manāmi uzjautrināts. Viņš pievērsa skatienu ugunij un raudzījās, kā tā šauda liesmu mēles zem tējkannas. Ja gribi zināt, elfi nav tikai leģenda; viņus sauc par jaukajiem ļautiņiem, jo tie ir daudz daiļāki par jebkuru citu tautu. Viņi ieradušies no kādas vietas, ko tie dēvē par Alaleju, taču neviens, izņemot viņus pašus, nezina, kur tā ir vai kāda tā izskatās.

Tātad, viņa skatiens zem saaugušo uzacu biežņas pievērsās Eragonam, lai pārliecinātos, ka nav gaidāma jauna iejaukšanās, elfi toreiz bija lepna tauta un pazina maģiju. Sākumā viņi uzlūkoja pūķus par parastiem dzīvniekiem. Šī pārliecība pārauga liktenīgā kļūdā. Pārgalvīgs elfu jauneklis medīja pūķi, it kā tas būtu briedis, un nogalināja to. Pārskaitušies pūķi izveidoja slēpni un noslepkavoja elfu. Par nelaimi, asinsizliešana ar to vien nebeidzās. Pūķi sapulcējās kopā un uzbruka visiem elfiem. Izbijušies par briesmīgo pārpratumu, elfi mēģināja izbeigt karadarbību, taču nespēja atrast veidu, kā sazināties ar pūķiem.

Taču, krietni vien saīsinot veselu rindu sarežģītu notikumu, norisinājās ļoti ilgs un ļoti asiņains karš, kuru abas puses vēlāk nožēloja. Sākumā elfi cīnījās tikai tāpēc, lai aizstāvētu paši sevi, jo nevēlējās saasināt karadarbību, taču pūķu niknuma dēļ viņiem bija jārīko uzbrukumi, ja gribēja izdzīvot. Karš ilga piecus gadus un turpinātos daudz ilgāk, ja elfs, vārdā Eragons, nebūtu atradis pūķa olu. Eragons aiz pārsteiguma samirkšķināja acis. A, redzu, ka tu neesi zinājis sava vārda izcelsmi, sacīja Broms.

-    Nē. Tējkanna griezīgi iesvilpās. Kāpēc man iedeva tādu pašu vārdu kā elfam ?

-    Tad jau tev šis stāsts liksies vēl jo interesantāks, sacīja Broms. Viņš noņēma tējkannu no āķa un ielēja verdošo ūdeni divās krūzītēs. Sniegdams vienu Eragonam, viņš brīdināja: Šīs tējas lapām nav jāļauj ievilkties ilgu laiku, tādēļ dzer ātri, pirms tā kļūst pārāk stipra. Eragons mēģināja iemalkot no krūzes, taču apdedzināja mēli. Broms nolika savu krūzi malā un turpināja smēķēt pīpi.

-    Neviens nezina, kāpēc tā ola bija pamesta. Daži teic, ka pūķa vecākus nogalināja elfu uzbrukumā. Citi domā, ka pūķi to atstājuši ar nolūku. Jebkurā gadījumā Eragons uzskatīja, ka ir vērts izaudzināt draudzīgu pūķi. Viņš slepeni par to rūpējās un senās valodas tradīcijā nosauca par Bid'Daūmu. Kad Bid'Daūms izauga krietni liels, viņi ceļoja kopā ar citiem pūķiem un pārliecināja tos dzīvot mierā ar elfiem. Starp abām tautām tika noslēgta vienošanās. Lai būtu droši, ka šāds karš vairs nekad neizcelsies, viņi nolēma, ka jāizveido Jātnieku vienība.

Sākotnēji tas bija vienkārši Jātniekiem būt vidutājiem saziņā starp elfiem un pūķiem. Taču pēc kāda laika viņus sāka vairāk novērtēt un piešķīra lielākas pilnvaras. Galu galā viņi pārvācās uz Vroengardas salu, kur uzcēla pilsētu Doru Areabu. Līdz laikam, kad Galbatorikss uzvarēja Jātniekus, tiem piederēja vairāk varas nekā visiem Alagēzijas karaļiem kopā. Man šķiet, ka esmu atbildējis uz diviem taviem jautājumiem.

-   Jā, Eragons domīgi attrauca. Tā likās neticama sakritība, ka viņš nosaukts pirmā Jātnieka vārdā. Kaut kāda iemesla dēļ vārds vairs nešķita tāds pats kā agrāk. Ko nozīmē Eragons?

-    Es nezinu, tas ir ļoti sens vārds, sacīja Broms. Šaubos, vai kāds atceras tā nozīmi, izņemot pašus elfus. Tev tomēr pamatīgi laimēsies, ja tu savā mūžā varēsi ar kādu no viņiem pārmīt kaut vai vienu vārdu. Es zinu tikai to, ka tavs vārds ir labs vārds. Tev būtu jālepojas ar to. Ne jau kuru katru nosauc tik cienījama varoņa vārdā.

Eragons aizgaiņāja domas par savu vārdu un pievērsās Broma stāstītajam. Tajā kaut kā tomēr trūka. Tomēr es nesaprotu. Kur tad bijām mēs, kad radās Jātnieki?

-    Mēs? pārjautāja Broms, saraucot uzacis.

-    Nu zini, mēs visi, Eragons nenoteikti pamāja ar rokām. Cilvēki kopumā.

Broms iesmējās. Mēs neesam vairāk piederīgi šai zemei kā elfi. Mūsu senčiem vajadzēja vēl trīs gadu simtus, lai ierastos šeit un pievienotos Jātniekiem.

-   Tas nevar būt, protestēja Eragons. Mēs vienmēr esam dzīvojuši Palankāras ielejā.

-    Tas attiecas uz dažām paaudzēm, taču ne vairāk. Tas neattiecas pat uz tevi, Eragon, maigi noteica Broms. Lai ari tu pats sevi uzskati par Garova ģimenes daļu un pareizi dari -, tavi aizsākumi meklējami šeit. Apjautājies apkārtnē, un atklāsi daudzus cilvēkus, kas nedzīvo šeit ilgu laiku. Ieleja ir sena, taču tā vienmēr nav piederējusi mums.

Eragons uzmeta Bromam drūmu skatu un iemalkoja tēju. Tā vēl aizvien bija karsta un svilināja rīkli. Šīs bija viņa mājas, lai arī kurš ir bijis viņa tēvs! Kas notika ar rūķiem, kad Jātnieku vara tika gāzta?

-    To neviens īsti nezina. Viņi cīnījās kopā ar Jātniekiem dažās pirmajās kaujās, taču, kad Galbatoriksa uzvara jau bija nenovēršama, viņi noslēdza visas zināmās ieejas savos tuneļos un nozuda pazemē. Cik es zinu, kopš tā laika neviens tos nav redzējis.

-    Un pūķus? Eragons atkal taujāja. Kas notika ar tiem? Skaidrs, ka tos visus taču nenogalināja.

Broms rūgti attrauca:

-    Tas ir lielākais mūsdienu Alagēzijas noslēpums cik daudzi pūķi izdzīvoja pēc Galbatoriksa sarīkotā slaktiņa. Viņš saudzēja tos, kuri piekrita kalpot viņam, taču tikai Atkritēju pūķi nodevēji bija ar mieru atbalstīt Galbatoriksa neprātīgos plānus. Ja kāds pūķis, izņemot Šruikanu, ir dzīvs, tas ir noslēpies tik labi, lai Impērija to nespētu atrast.

No kurienes tad radies mans pūķis, prātoja Eragons. Vai urgļi arī bija šeit, kad elfi ieradās Alagēzijā? viņš tincināja.

-    Nē, tie sekoja elfiem pāri jūrai, kā ērces meklēdami asinis. Tieši urgļi bija viens no iemesliem, kāpēc Jātniekus tik augsti vērtēja, par viņu bezbailību kaujās un spēju uzturēt mieru… No vēstures var daudz ko mācīties. Ļoti žēl, ka Galbatoriksa laikā par vēsturi nedrīkst daudz runāt, Broms prātuļoja.

-    Jā, es dzirdēju tavu stāstu pēdējo reizi, kad biju pilsētiņā.

-    Stāstu! ierēcās Broms. Viņa acis šķīla dusmu zibšņus. Ja tas ir stāsts, tad baumas par manu nāvi ir patiesas un tu tagad runā ar garu! Cieni pagātni tu nekad nevari zināt, kā tā var skart tevi.

Eragons pagaidīja, līdz Broma seja noskaidrojās, un uzdrošinājās pajautāt:

-    Cik lieli bija pūķi?

Virs Broma kā sīks negaisa mākonis izplūda tumšu dūmu strūkla. Lielāki par māju. Pat mazākajiem spārnu pletums bija vairāk nekā simts pēdas plats; tie nekad nebeidza augt. Vecākos pūķus, pirms Impērija tos nogalināja, viegli varēja sajaukt ar lieliem pakalniem.

Eragons nodrebēja bailēs. Kā es varēšu noslēpt savu pūķi pēc dažiem gadiem ? Viņš iekšēji sevī dusmojās, tomēr balss skanēja mierīgi: Kad viņi kļuva pieauguši?

-   Nu, Broms domīgi novilka, kasīdams zodu, viņi nespēja spļaut uguni līdz piecu vai sešu mēnešu vecumam, kas aptuveni atbilda vecumam, kad tie varēja sākt meklēt dzīvesbiedru. Jo pūķis bija vecāks, jo garāku uguns liesmu tas spēja raidīt. Daži no tiem spēja spļaut uguni vairākas minūtes. Broms izpūta dūmu aplīti un skatījās, kā tas ceļas līdz griestiem.

-    Esmu dzirdējis, ka viņu zvīņas laistījušās kā dārgakmeņi.

Broms paliecās uz priekšu, tuvāk zēnam, uzmanīgi ieskatījās

viņam acīs un ieņurdējās: Tu esi dzirdējis pareizi. Viņi bija dažādās krāsās un nokrāsās. Stāstīja, ka pūķu bariņš izskatījies kā dzīva varavīksne nemitīgi mainīga un mirdzoša. Bet kurš tev to teica?

Eragons uz brīdi sastinga un sameloja:

-    Tirgonis.

-   Kā viņu sauca? taujāja Broms. Viņa kuplās uzacis savilkās biezā, baltā līnijā. Grumbas pierē kļuva dziļākas. Aizmirstajā pīpē tabaka beidza gruzdēt.

Eragons izlikās, ka cenšas atcerēties.

-   Es nezinu. Viņš runāja Morna krodziņā, taču es nejautāju, kas viņš tāds bija.

-    Būtu labi, ja tu pajautātu, izmeta Broms.

-   Viņš ari sacīja, ka Jātnieks spējis dzirdēt sava pūķa domas, Eragons ātri piebilda, cerēdams, ka izdomātais tirgonis sargās viņu no aizdomām.

Broms samiedza acis šaurā spraugā. Viņš lēnām paņēma šķiltavas un uzšķīla uguni ar kramu. Gaisā pacēlās dūmi, un viņš dziļi ievilka tos no pīpes, tad lēnām izpūta. Nomāktā balsī viņš novilka:

-    Šis cilvēks melo vai izliekas. Tas nav pieminēts nevienā no stāstiem par pūķiem un Jātniekiem, un es zinu tos visus. Vai viņš teica vēl kaut ko?

Eragons paraustīja plecus. Nē. Broms bija pārāk ieinteresējies par tirgoni, lai turpinātu sadomāto stāstu. Zēns it kā starp citu izmeta:

-    Vai pūķi dzīvoja ilgi?

Broms uzreiz neatbildēja. Viņa zods noslīdēja uz krūtīm, bet pirksti domīgi bungāja pa pīpi. Liesmas atspulgs atstarojās viņa aproces zilajā akmenī.

-    Piedod, aizdomājos. Jā, pūķis dzīvoja ilgi, mūžīgi, īstenībā tik ilgi, līdz to nogalināja vai kamēr bija dzīvs tā Jātnieks.

-    Kā gan to kāds varētu zināt? neticīgi iebilda Eragons. Ja pūķi mira līdz ar Jātniekiem, tad jau tie dzīvoja tikai kādus piecdesmit vai septiņdesmit gadus. Tu teici savā… stāstījumā, ka Jātnieki dzīvoja simtiem gadu, taču tas nav iespējams.

Viņš baidījās domāt, ka varētu dzīvot ilgāk par saviem ģimenes locekļiem, par draugiem.

Broma lūpas savilkās smaidā, un viņš smaidīdams piebilda:

-    To, kas ir iespējams vai neiespējams, katrs nosaka pats. Kāds varētu teikt, ka tu nevari ceļot pa Kori un izdzīvot tur, taču tu to spēj. Tas atkarīgs tikai no skatpunkta. Tev būtu jābūt ļoti viedam, lai tik agrīnos gados zinātu tik daudz.

Eragons nosarka, un vecais vīrs iesmējās. Nedusmojies. Neviens negaida, lai tu zinātu šādas lietas. Tu aizmirsi, ka pūķi bija maģiski radījumi, tie dīvainā veidā ietekmēja visu sev apkārt. Jātnieki tiem bija vistuvāk, un pūķu ietekme tos skāra visvairāk. Pazīstamākais blakuspienesums bija garš mūžs. Mūsu valdnieks ir dzīvojis tik ilgi, lai saviem padotajiem šķistu mūžīgs, taču lielākā daļa cilvēku to saista ar viņa paša maģiskajām spējām. Tomēr bija arī citas, mazāk pamanāmas pārmaiņas. Visiem Jātniekiem piemita lielāks spēks, gudrība un godīgums nekā parastiem vīriem. Jāatzīmē arī tas, ka Jātnieks, kas nācis no cilvēkiem, drīz vien ieguva smailākas ausis, taču tās nekad nebija tik lielas kā īstajiem elfiem.

Eragonam bija jāsakopo gribasspēks, lai neļautu savai rokai pataustīt ausu galus. Kā vēl šis pūķis izmainīs manu dzīvi ? Tas ne tikai ierausies manā galvā, bet arī maina manu ķermeni! Vai pūķi bija gudri?

-   Vai tu nemaz neklausījies, ko es tev iepriekš stāstīju? Broms vaicāja. Kā gan elfi varētu slēgt vienošanos un miera līgumus ar nesaprātīgiem lopiem? Viņi bija tikpat saprātīgi kā tu vai es.

-    Bet viņi taču bija dzīvnieki, Eragons uzstājīgi turpināja.

Broms nosprauslājās.

-Viņos nebija nekā vairāk dzīvnieciska kā mūsos. Kaut kāda iemesla dēļ cilvēki slavina visu, ko paveikuši Jātnieki, taču pūķus atstāj bez ievērības, uzskatot, ka tie nebija nekas vairāk kā vien eksotisks pārvietošanās līdzeklis no vienas pilsētas uz citu. Taču tā nav. Jātnieki spēja veikt dižus darbus, tikai pateicoties pūķiem. Cik daudzi vīri būtu gatavi izvilkt zobenu, ja zinātu, ka gigantiska, uguni spļaujoša ķirzaka apveltīta ar tik lielu apķērību un gudrību, pēc kādas karalis varētu tikai tiekties, uz karstām pēdām ieradīsies un apturēs vardarbību? Hmm? Viņš izpūta vēl vienu dūmu apli un skatījās, kā tas pazūd.

-    Vai esi kādreiz redzējis kādu pūķi?

-    Nēēē, novilka Broms, tie ir dzīvojuši vēl pirms tam, kad es biju piedzimis.

Un tagad par vārdu. Zini, es mēģinu atcerēties viena pūķa vārdu, taču tas nedodas rokā. Domāju, ka dzirdēju to pieminam, kad tirgoņi ieradās Kārvahallā, taču neesmu drošs. Vai vari man palīdzēt?

Broms paraustīja plecus un ātri nosauca veselu vārdu rindu.

-    Jura, Hiradors un Fundors tie, kuri cīnījās ar gigantisko jūrasčūsku. Galzra, Braiems, Oens Stiprais, Gretjems, Beroans, Roslarbs…

Viņš nosauca arī daudzus citus. Pašās beigās viņš izdvesa kādu vārdu tik klusi, ka Eragons to gandrīz nesadzirdēja. Safīra. Broms klusēdams izkratīja savu pīpi. Tad viņš vaicāja:

-    Vai tas bija kāds no šiem?

-    Liekas, ka ne, atbildēja Eragons. Broms bija devis viņam vielu daudzām pārdomām, un vakars arī nebija tālu. Labi, Rorans un Horsts jau laikam būs beiguši. Man jāiet, lai gan es gribētu palikt.

Broms pacēla uzaci.

-    Kā vai tas ir viss? Es jau gaidīju, ka man būs jāatbild uz taviem jautājumiem, līdz viņš nāks tevi meklēt. Nekādu jautājumu par pūķu cīņas stratēģiju, nekādu lūgumu aprakstīt kādu gaisa kauju? Vai esam beiguši?

-   Pašlaik jā, Eragons smējās. Es uzzināju, ko gribēju, un vēl vairāk.

Viņš piecēlās. Arī Broms cēlās viņam līdzi.

-    Tad jau labi, viņš vadīja Eragonu uz durvju pusi. Paliec sveiks. Sargi sevi. Un neaizmirsti pateikt man, ja atceries tā tirgoņa vārdu, kurš stāstīja par pūķiem.

-    Neaizmirsīšu. Paldies. Eragons izgāja žilbinošajā ziemas saulē, miegdams acis. Viņš lēnām slāja prom, prātodams par tikko dzirdēto.

7. NODAĻA Spēka vārds

Mājupceļā Rorans sacīja: Pie Horsta bija ieradies kāds svešinieks no Terinsfordas.

Kā viņu sauca? Eragons apjautājās. Viņš apgāja apkārt ledus klucim un ātrā solī turpināja ceļu. Aukstums svilināja vaigus un acis.

-    Demptons. Viņš gribēja, lai Horsts izkaļ dažas uzmavas, Rorans atbildēja. Brālēna spēcīgās kājas arās cauri kupenai, attīrot ceļu Eragonam.

-   Vai tad Terinsfordā nav sava kalēja?

-    Ir, atsaucās Rorans, taču viņš nav pārāk prasmīgs. Brālēns uzmeta skatienu Eragonam. Tad viņš piebilda, paraustījis plecus: Demptonam vajadzīgas uzmavas dzirnavām. Viņš dzirnavas paplašina un piedāvāja darbu arī man. Es to pieņemšu un došos viņam līdzi, kad uzmavas būs gatavas.

Dzirnavnieki strādāja cauru gadu. Ziemas laikā viņi mala visu, ko ļaudis tiem nesa, bet ražas laikā iepirka graudus un pārdeva jau gatavus miltus. Tas bija smags un bīstams darbs. Strādnieki milzīgajos dzirnakmeņos bieži zaudēja pirkstus vai pat roku.

-    Vai tu teiksi Garovam? taujāja Eragons.

-   Jā. Rorana sejai pārslīdēja drūms smaids.

-    Kāpēc? Tu taču zini, ko viņš domā par došanos prom no mājām. Sāksies tracis. Varbūt labāk neteikt neko? Aizmirsti, lai varam mierīgi paēst vakariņas.

-    Es nevaru. Es pieņemšu šo darbu.

Eragons apstājās. Kāpēc? Viņi nostājās viens otram pretī, un gaisā mutuļoja garaiņi no abu elpas. Es zinu, ka šeit ir grūti nopelnīt naudu, taču mēs vienmēr esam iemanījušies izgrozīties. Tev nav jādodas prom.

-    Man arī negribas to darīt. Taču šī nauda man vajadzīga pašam. Rorans gribēja iet tālāk, taču Eragons nekustējās ne no vietas.

-    Kam tev to vajag? Viņš gribēja dzirdēt atbildi.

Rorana pleci nedaudz iztaisnojās. Es gribu precēties.

Eragonu pārņēma apjukums un izbrīns. Viņš atcerējās, kā

Katrīna un Rorans skūpstījās pavasarī, kad ieradās tirgoņi, bet precēties? Katrīna? viņš vārgi pārjautāja, lai gan zināja atbildi. Rorans pamāja ar galvu.

-    Vai tu esi bildinājis viņu?

-    Pagaidām ne, gaidīšu līdz nākamajam pavasarim, kad varēšu uzcelt māju, tad gan.

-    Bet mājās ir pārāk daudz darba, lai tu varētu tagad doties prom, Eragons protestēja. Pagaidi, kamēs sagatavosimies sējai.

-    Nē, pasmaidījis atteica Rorans. Pavasarī es nekur netikšu, tad es būšu visvairāk vajadzīgs. Zeme būs jāapar un jāapsēj. Nezāles jāravē, nemaz nerunājot par visiem citiem darbiem. Nē, šis ir labākais laiks, lai dotos prom, negaidot pavasari. Tu un Garovs iztiksiet bez manis. Ja viss ritēs labi, es drīz atgriezīšos mājās ar sievu.

Eragons negribīgi piekrita Roranam. Viņš pakratīja galvu, taču pats nevarēja saprast vai aiz dusmām vai pārsteiguma.

-    Laikam tev taisnība, un es varu tikai novēlēt tev veiksmi. Taču Garovs par to nebūs priecīgs.

-    Tad jau redzēsim.

Puiši atkal devās ceļā, un starp viņiem nostājās klusums. Eragona sirds bija nemierīga. Paies labs laiciņš, līdz viņš spēs labvēlīgi uzlūkot šādu notikumu pagriezienu. Kad viņi ieradās mājās, Rorans uzreiz neizklāstīja savus plānus, tomēr Eragons bija pārliecināts, ka tas notiks visai drīz.

Eragons devās tikties ar pūķi pirmo reizi kopš tā brīža, kad abi brālēni bija aprunājušies. Viņš bažīgi tuvojās tam, zinādams, ka šis brīnumainais radījums ne vien ir līdzvērtīgs viņam, bet, iespējams, arī daudz pārāks.

Eragon.

-    Vai tas ir vienīgais, ko vari pateikt? viņš atcirta. Jā.

Jaunekļa acis iepletās no negaidītās atbildes, un viņš apsēdās. Tagad tam ir arī humora izjūta. Kas būs turpmāk ? Viņš impulsīvi ar kāju salauza nokritušu zaru. Rorana paziņojums par precībām bija sabojājis garastāvokli. Un pēkšņi viņa smadzenes pilnīgi skaidri uztvēra jautājumu: "Kas noticis?" Eragons pastāstīja par to, ko vēlas darīt Rorans. Kamēr viņš runāja, balss kļuva aizvien skaļāka, līdz zēns jau sāka bezjēdzīgi kliegt. Viņš kliedza tik ilgi, līdz jutās pilnīgi iztukšots, un tad iespēra pa zemi.

-    Es vienkārši negribu, lai viņš dodas prom, Eragons bezspēcīgi piebilda. Pūķis nesatricināmi skatījās, klausījās un uztvēra visu. Eragons nolamājās un izberzēja acis, tad domīgi paraudzījās uz pūķi.

-    Tev vajadzīgs vārds. Šodien es dzirdēju dažus patiesi labus, varbūt tev kāds iepatīkas. Viņš domās pārcilāja vārdus, kurus Broms bija nosaucis, un apstājās pie diviem, kas likās īpaši varonīgi un dižciltīgi un skanēja patīkami ausij.

-    Ko tu domā par Vaniloru vai arī par tā pēcteci Eridoru? Tie abi bija diži pūķi.

Nē, atbildēja pūķis. Viņš, šķiet, uzjautrinājās par puiša pūlēm. Eragons.

-    Tas ir mans vārds, tev nevar tāds būt, zēns attrauca, berzēdams zodu. Nu, ja tev nepatīk šie, ir jau arī citi. Viņš turpināja saukt vārdus, taču pūķis noraidīja ikvienu piedāvājumu. Izskatījās, ka tas par kaut ko smejas, taču Eragons nesaprata, par ko, tomēr viņš neko neņēma vērā un turpināja saukt vārdus.

-     Bija ari Ingotolds, viņš nogalināja… Eragons apstājās, jo pār viņu pēkšņi nāca apskaidrība. Tad tur tā lieta! Es piedāvāju zēnu vārdus. Tu esi meitene?!

Jā. Pūķis apmierināti salocīja spārnus.

Tagad viņš zināja, ko piedāvāt, un nosauca vēl duci vārdu. Viņš apsvēra Miremelu, taču vārds īsti nederēja galu galā tas bija brūna pūķa vārds. Viņš jau bija tuvu izmisumam, kad piepeši atcerējās pēdējo vārdu, ko nočukstēja Broms. Eragonam tas patika, bet vai tas patiks pūķim?

Viņš domās pajautāja:

-    Vai tu esi Safir-a? Pūķu meitene uzlūkoja puisi ar savām gudrajām acīm. Viņš juta, ka pūķis ir apmierināts.

Jā. Viņam galvā kaut kas noklikšķēja, un pūķa balss atbalsojās kā no liela attāluma. Viņš par atbildi pasmaidīja. Safīra apmierināta murrāja.

8. NODAĻA Nākamais dzirnavnieks

Vakariņas cēla galdā, kad saule jau bija norietējusi. Laukā gaudoja brāzmains vējš, kas tricināja visu māju. Eragons cieši uzlūkoja Roranu, gaidīdams neizbēgamo sarunu. Un tad Rorans ierunājās:

-    Man piedāvāja darbu Terinsfordas dzirnavās… ko es gatavojos pieņemt.

Garovs turpināja nesteidzīgi košļāt ēdienu, bet nolika dakšiņu. Viņš atgāzās krēslā, sakrustoja pirkstus aiz galvas un izmeta tikai vienu vārdu:

-    Kāpēc?

Rorans paskaidroja, kamēr Eragons ar dakšiņu bakstīja ēdienu.

-   Skaidrs. Un Garovs vairs neko neteica. Viņš apklusa un skatījās griestos. Pārējie nekustīgi gaidīja viņa atbildi.

-    Nu, un kad tu dodies prom?

-    Ko? pārjautāja Rorans.

Garovs paliecās uz priekšu ar mirdzošām acīm.

-   Vai tu domāji, ka es tevi atrunāšu? Es cerēju, ka tu drīz apprecēsies. Es gribētu redzēt, kā šī ģimene atkal pieņemas kuplumā. Katrīna būs laimīga dabūt tādu vīru kā tu.

Rorans samulsa, taču drīz vien mulsums pārvērtās priecīgā smaidā.

-    Tātad kad tu dodies prom? neatlaidās Garovs.

Rorans atguva valodu.

-    Kad Demptons atgriezīsies pēc uzmavām.

Garovs pamāja ar galvu.

-    Un tas būs pēc…

-    Divām nedēļām.

-   Labi, mēs pagūsim sagatavoties. Mājās būs pavisam cita dzīve bez tevis. Taču, ja nekas nenoies greizi, tas nebūs uz ilgu laiku. Viņš paskatījās pāri galdam un pajautāja: Eragon, vai tu par to jau zināji?

Eragons noskumis paraustīja plecus. Tikai šodien uzzināju… Tas ir neprāts.

Tēvs pārvilka plaukstu sejai.

-    Tas ir dabiski, tā dzīvē jānotiek.

Garovs ar piespiešanos piecēlās kājās no krēsla. Viss būs labi. Laiks visu noliks savā vietā. Bet tagad nomazgāsim traukus. Eragons un Rorans klusējot palīdzēja.

Nākamās dienas bija smagas. Eragona noskaņojums bija pavisam slikts. Viņš ne ar vienu nerunāja, vien pieklājīgi atbildēja uz tiešiem jautājumiem. Visur varēja manīt mazus atgādinājumus, ka Rorans dodas prom: Garovs kravāja dēla mantas, no sienām pazuda dažas lietas, un istabas pārņēma savāds tukšums. Aptuveni pēc nedēļas Eragons saprata, ka viņi ar Roranu ir atsvešinājušies. Sarunas laikā vārdi nenāca viegli, un reizēm abi nezināja, par ko runāt.

Eragona izmisumam Safīra bija vienīgais mierinājums. Viņš runāja ar pūķi par visu, kas satrauca viņa sirdi. Zēna pārdzīvojumi viņai bija kā uz delnas, un Safīra saprata viņu labāk nekā jebkurš cits. Dažās nedēļās pirms Rorana aizbraukšanas viņa strauji izauga un tagad bija garāka par Eragonu. Pūķis kļuva divpadsmit collu plats plecos, kas tagad bija augstāki nekā Eragona pleci. Viņš atklāja, ka mazajā iedobē, kur pūķa pleci savienojas ar kaklu, bija lieliska vieta jātniekam. Viņš tur vakaros bieži vien atpūtās un kasīja Safīrai kaklu, skaidrojot dažādu vārdu nozīmi. Drīz pūķis saprata visu sacīto un bieži vien pat izteica savu viedokli par dzirdēto.

Eragonam šī viņa dzīves daļa ļoti patika. Safīra bija sarežģīta personība. Viņa bija dažāda un reizēm pilnīgi neizprotama, taču abi viens otru ļoti labi saprata; viņi nelietoja vārdus, bet sapratās daudz dziļākajā garīgajā līmenī. Pūķa rīcība un domas nemitīgi atklāja jaunas viņa rakstura šķautnes. Reiz viņa nomedīja ērgli un nevis apēda to, bet palaida vaļā, sacīdama: Neviens debesu mednieks nedrīkst beigt savas dienas kā medījums. Labāk mirt spārnos nekā piekaltam pie zemes.

Eragons vēlējās iepazīstināt Safīru ar ģimeni, taču šo nodomu izjauca Rorana paziņojums. Arī Safīra bija piesardzīga. Viņa negribēja, lai to ierauga kāds cits, un Eragons, daļēji savtīgu apsvērumu dēļ, piekrita. Jauneklis zināja tiklīdz pūķis tiks atklāts, pārmetumi un bailes vērsīsies pret viņu… tādēļ Eragons vilcinājās. Viņš nolēma gaidīt kādu zīmi, ka ir pienācis īstais laiks.

Nakti pirms Rorana aizbraukšanas Eragons nolēma parunāt ar brālēnu. Viņš gāja pa gaiteni līdz Rorana istabas atvērtajām durvīm. Eļļas lampiņa stāvēja uz naktsskapīša, uz sienas atspīdēja tās siltās, mirgojošās liesmas. Gultas stabi meta garas ēnas uz tukšajiem sienas plauktiem, kas slējās līdz pat griestiem. Rorana acis bija satumsušas un kakls sasprindzis no piepūles. Viņš ietina segās savas drēbes un citas mantas. Pēkšņi brālis apstājās un izvilka kaut ko no spilvena, pasvārstījis rokās. Tas bija gluds akmens, ko Eragons dāvināja viņam pirms vairākiem gadiem. Rorans jau sāka stūķēt to sainī, taču tad pārdomāja un nolika atpakaļ plauktā. Eragons juta kaklā sametušos kamolu un nepamanīts aizgāja prom.

9. NODAĻA Svešinieki Kārvahallā

Brokastis bija atdzisušas, taču tēja karsta kā vienmēr. Pavarda uguns izkausēja biezo ledus kārtu logu iekšpusē, un koka grīda pārklājās ar tumšām, netīrām peļķēm. Eragons skatījās uz Garovu un Roranu, kas sēdēja virtuvē pie plīts, un domāja, ka šī ir pēdējā reize vairāku mēnešu garumā, kad redzēs kopā brālēnu un tēvoci.

Rorans apsēdās krēslā un sēja ciet zābaku auklas. Piebāztais sainis gulēja turpat blakus. Garovs stāvēja starp viņiem, rokas iebāzis dziļi kabatās. Viņa krekls vaļīgi karājās un āda rīta gaismā izskatījās pelēka. Abi jaunekļi gribēja, lai viņš dodas līdzi, tomēr Garovs atteicās. Kad zēni gribēja zināt iemeslu, viņš tikai attrauca, ka tā būs labāk.

-    Vai tu visu paņēmi? Garovs pārjautāja Roranam. -Jā.

Viņš pamāja ar galvu un no kabatas izņēma nelielu zuteni. Kad viņš to sniedza Roranam, iekšā nošķindēja monētas.

-   Es to krāju tev. Tur nav daudz, bet, ja vēlies nopirkt kādu sīkumu vai greznumlietu, vajadzētu pietikt.

-   Paldies, bet es nešķiedīšu naudu par niekiem, Rorans atbildēja.

-   Dari, ko gribi, tā ir tava, teica Garovs. Man nav nekā cita, ko tev dot, izņemot tēva svētību. Ņem, ja vēlies, bet tā jau neko daudz nav vērta.

Rorana balss aizlūza no jūtu pārpilnības.

-    Man būs liels gods to pieņemt.

-   Tad esi svētīts un ej ar mieru, sacīja Garovs un noskūpstīja dēlu uz pieres. Tad viņš pagriezās un sacīja skaļāk:

-   Nedomā, ka esmu aizmirsis par tevi, Eragon. Es gribu kaut ko sacīt jums abiem. Pienācis laiks to pateikt, pirms dodaties plašajā pasaulē. Lieciet šos vārdus pie sirds, un tie labi kalpos. Viņš bargi uzlūkoja abus jaunekļus. Vispirms neļaujiet nevienam valdīt ne pār savu prātu, ne miesu. Centieties, lai jūsu domas ir neatkarīgas. Vīrs var būt brīvs cilvēks, tomēr saistīts vēl vairāk par vergu. Labāk lai tev nocērt ausi, bet nelaid nevienu savā dvēselē. Cieniet tos, kam vara, bet akli nesekojiet viņu piemēram. Spriediet ar prātu, bet netiesājiet skaļi. Jums pašiem ir galva uz pleciem!

Nevienu neturiet augstāk par sevi, lai cik viņš būtu augstas kārtas. Izturieties pret visiem godīgi, citādi ļaudis centīsies atriebties. Taupīgi rīkojieties ar naudu. Cieši turieties pie savas pārliecības, un citi jūs cienīs un ieklausīsies jūsu domās. Garovs uz brīdi pieklusa, tad turpināja jau lēnāk:

-   Jā, vēl par mīlas lietām… Mans vienīgais padoms ir esiet godīgi. Tas ir spēcīgākais līdzeklis, lai atslēgtu sirdis vai iegūtu piedošanu. Tas arī bija viss, ko gribēju teikt. Viņš apklusa, nedaudz sakautrējies par savu runu.

Garovs paķēra Rorana saini. Tagad tev ir jāiet. Tuvojas rītausma, un Demptons jau gaidīs.

Rorans uzmeta saini plecā un apskāva tēvu.

-    Es atgriezīšos, cik vien ātri varēšu.

-    Labi! atbildēja Garovs. Taču tagad ej un neraizējies par mums.

Viņi negribīgi atvadījās. Eragons un Rorans izgāja ārā, pagriezās un pamāja. Garovs pacēla sažuvušo roku, viņa acis sadrūma, skatoties, kā abi aiziet pa taku. Pēc ilgāka laika viņš aizcirta durvis, un skaņa atbalsojās skaidrajā rīta gaisā. Rorans, to dzirdot, apstājās.

Eragons atskatījās un pārlaida skatienu laukiem. Viņi ilgāku laiku lūkojās uz vientuļajām ēkām. Tās izskatījās nožēlojami sīkas un trauslas. No mājas skursteņa cēlās smalka dūmu strūkliņa, un tā bija vienīgā liecība, ka ēkas ir apdzīvotas.

-   Visa mūsu pasaule, novilka Rorans.

Eragons nepacietīgi sarosījās un noņurdēja:

-    Un tā bija laba.

Rorans pamāja, iztaisnoja plecus un devās pretī savai nākotnei. Kad viņi nokāpa no pakalna, māja jau bija izzudusi skatienam.

* * *

Kad puiši nonāca Kārvahallā, bija vēl ļoti agrs rīts, taču smēdes durvis jau stāvēja vaļā. Iekšā bija patīkami silts. Baldors lēnām darbojās ar divām plēšām; akmens kalve bija pilna ar kvēlojošām oglēm. Pie kalves stāvēja melna lakta un stīpota dzelzs mučele, pilna ar sālsūdeni. Gar sienu uz augstu iesistiem mietiņiem karājās dažādu instrumentu krājums: milzīgas un mazākas knaibles, visādu lielumu un smagumu āmuri, kalti, leņķi, veseris, skrāpjvīles, virpas, dzelzs un tērauda gabali, kas gaidīja savu kārtu, lai tiktu uz laktas, skrūvspīles, griežņi, cērtes, liekšķeres. Horsts un Demptons stāvēja pie gara galda.

Demptons tuvojās ar platu smaidu zem kuplām, rudām ūsām.

-   Roran! Es priecājos, ka atnāci. Man būs pārāk daudz darba ar jaunajiem dzirnakmeņiem, un viens pats es netikšu galā. Vai esi gatavs nācējs?

Rorans uzvēla plecos saini.

-   Jā. Vai drīz brauksim?

-   Man vēl šis tas jānokārto, bet pēc stundas dosimies ceļā. Eragons pamīņājās, un Demptons pagriezās pret viņu, paraustīdams ūsu galu. Tu laikam esi Eragons. Labprāt piedāvātu darbu arī tev, taču pagaidām Rorans ieguva vienīgo vietu, kas bija. Varbūt pēc gadiņa vai diviem, ko?

Eragons samulsis pasmaidīja un paspieda Demptona roku. Vīrs bija draudzīgs. Citā reizē viņš Eragonam pat būtu paticis, taču šobrīd zēns vēlējās, kaut dzirnavnieks nekad nebūtu ieradies Kārvahallā. Demptons sapīka un novilka:

-   Nu labi, ļoti labi. Viņš atkal pievērsās Roranam un sāka skaidrot, kā dzirnavas darbojas un kādi pienākumi būs jāveic.

-    Tie jau ir gatavi promnešanai, pārtrauca Horsts, pamādams ar roku uz vairākiem noliktiem saiņiem. Varat ņemt, kad vēlaties. Viņi paspieda viens otram roku, un Horsts, pamājis Eragonam ar pirkstu, devās ārā no smēdes.

Jauneklis ieinteresēts sekoja kalējam. Viņš ieraudzīja Horstu stāvam uz ielas, rokas tas bija sakrustojis uz krūtīm. Eragons norādīja ar īkšķi uz dzirnavnieka pusi un jautāja:

-    Ko tu domā par viņu?

Horsts norūca:

-    Godavīrs. Viņš būs labs pret Roranu. Kalējs nokratīja metāla skaidas no savas skoteles, tad uzlika smago roku uz Eragona pleca.

-    Puis, vai tu atceries to strīdu ar Sloanu?

-   Ja tu jautā par naudu, ko iedevi gaļai, es neesmu to aizmirsis.

-    Nē, es uz tevi paļaujos, puis. Es tikai gribēju uzzināt, vai tev vēl aizvien ir tas zilais akmens.

Eragona sirds notrīsēja. Kāpēc viņš grib to zināt? Varbūt kāds ir redzējis Safiru? Cenšoties neizrādīt savu satraukumu, viņš sacīja:

-    Man tas ir, bet kāpēc tu jautā?

-    Tiklīdz būsi mājās, tiec no tā vaļā. Horsts nelikās dzirdējis Eragona jautājumu. Vakar ieradās divi vīri. Savādi tipi melnās drēbēs un zobenu pie sāna. Man āda sačokurojās, tikai paskatoties vien uz tiem. Vakarvakarā šie sāka izprašņāt ļaudis, vai nav atrasts akmens, kas līdzīgs tavējam. Un šodien viņi atkal ložņā. Eragons nobāla. Neviens, kam ir kaut drusciņa saprāta, ar viņiem nerunāja, jo neviens negribēja iekulties nepatikšanās. Taču es zinu dažus, kas labprāt kaut ko pastāstītu.

Eragona sirdi pārņēma bailes. Lai arī kurš būtu noslēpis pūķa olu Korē, beidzot tas ir sadzinis pēdas. Varbūt Impērija ir uzzinājusi par Safiru? Viņš nezināja, kas varētu būt sliktāk.

Domā! Domā! Ola ir pazudusi. Viņi nespēs to tagad atrast. Taču, ja viņi zina, kas tā bija par olu, ir skaidrs arī, kas ar to notika… Safirai draud briesmas! Viņam vajadzēja krietni savaldīties, lai saglabātu mieru.

-    Paldies, ka pateici. Vai zini, uz kurieni svešie devušies? Viņš bija tik lepns, ka balss tikai nedaudz trīcēja.

-   Es tevi nebrīdināju tāpēc, lai tu tiktos ar šiem vīriem! Dodies prom no Kārvahallas. Ej mājās.

-    Labi, es iešu, ja tu domā, ka man tas jādara, sacīja Eragons, lai nomierinātu kalēju.

-    Es tā domāju gan. Horsta seja atmaiga. Varbūt es pārspīlēju, bet tie svešinieki manī raisīja sliktas nojautas. Labāk, ja paliksi mājās, līdz viņi būs prom. Es centos atturēt viņus no jūsu saimniecības, taču iespējams, ka tam nav bijis nekādas jēgas.

Eragons viņu pateicībā uzlūkoja. Viņš vēlējās pastāstīt Horstam par Safīru, taču neuzdrošinājās to darīt.

-   Es došos prom jau tagad, Eragons sacīja un steidzās pie Rorana. Viņš satvēra brālēna roku un novēlēja laimīgu ceļu.

-   Vai tu nepaliksi vēl kādu brīdi? Rorans pārsteigts jautāja.

Eragons gandrīz iesmējās. Kaut kāda iemesla dēļ jautājums šķita smieklīgs.

-   Man vairs nav, ko šeit darīt, un es negribu gaidīt, kamēr tu dodies prom.

-    Nu, Rorans vilcinājās, šķiet, ka nākamo reizi redzēsimies tikai pēc vairākiem mēnešiem.

-    Tas nav pārāk ilgs laiks, Eragons steigšus piebilda. Sargi sevi un drīz atgriezies mājās. Viņš apskāva Roranu un devās prom. Horsts vēl aizvien stāvēja uz ielas. Pārliecināts, ka kalējs nolūkojas viņa promiešanā, Eragons devās uz Kārvahallas nomali. Tiklīdz smēde vairs nebija redzama, viņš, slapstīdamies gar mājām, aizlavījās atpakaļ uz ciemu.

Eragons slēpās ēnā, pārmeklēdams katru ielu, ieklausīdamies katrā tik tikko sadzirdamā troksnī. Jaunekļa domas kavējās pie viņa istabas, kur pie sienas karājās loks, un viņš vēlējās, kaut tas tagad būtu viņa rokās. Viņš ložņāja Kārvahallā, izvairīdamies no cilvēkiem, līdz sadzirdēja svelpjošas balsis aiz kādas mājas. Lai arī Eragonam bija asa dzirde, viņam to vajadzēja sasprindzināt, lai saprastu sacīto.

-    Kad tas notika? Vārdi plūda gludi kā ieeļļots stikls un locījās gaisā kā tārpi. Runā ieskanējās tāda kā svelpjoša skaņa, no kuras pakausī mati sacēlās stāvus.

-   Aptuveni pirms trim mēnešiem, balss atbildēja. Eragons zināja, ka tas ir Sloans.

Nolādētās Ēnas asinis; viņš tiem pateica… Jauneklis nolēma iesist Sloanam, kad nākamo reizi to satiks.

Ierunājās trešais cilvēks. Balss bija dziļa un slidena. Tā lika domāt par pretīgiem puvekļiem, slimībām un citām lietām, ko labāk neaiztikt.

-   Vai tu esi pārliecināts? Mums traki negribētos, ka esi kļūdījies. Ja tas notiktu, būtu ļoti… nepatīkami. Eragons pārāk labi iedomājās, ko viņi varētu izdarīt. Vai vēl kāds, izņemot Impēriju, atļautos šādi iebiedēt cilvēkus? Lai arī kurš sūtījis olu, tas varētu būt gana varens, lai nesodīts izmantotu spēku.

-   Skaidra lieta, esmu pilnīgi pārliecināts. Viņam tā bija. Es nemeloju. Daudzi cilvēki zina par to. Ejiet un pajautājiet. Sloans izklausījās iebiedēts. Viņš teica vēl kaut ko, taču Eragons vairs neklausījās.

-   Viņi bijuši diezgan negribīgi… sadarboties. Pēdējie vārdi skanēja izsmējīgi. Iestājās pauze. Tas, ko tu teici, bija ļoti noderīgs. Mēs tevi neaizmirsīsim. Eragons par to bija pārliecināts.

Sloans vēl kaut ko noņurdēja, un tad Eragons izdzirdēja kādu steidzamies prom. Viņš paraudzījās ap stūri, lai saprastu, kas notiek. Divi liela auguma vīri stāvēja ielas vidū. Abi bija ģērbušies garos apmetņos, kuriem aizmugurē plandījās tādi kā spārni, kas kūļājās gar kājām. Kreklus rotāja sarežģītas zīmotnes, izšūtas ar sudraba diegu. Kapuce aizklāja viņu seju, bet rokas sedza cimdi. Muguras bija dīvaini uzkumpušas, it kā drēbes būtu ar kaut ko polsterētas.

Eragons pakāpās sāņus, lai labāk redzētu. Viens no svešiniekiem sastinga un kaut ko savādi noņurdēja savam ceļabiedram. Viņi abi pagriezās ap savu asi un sarāvās augumā. Eragonam aizrāvās elpa. Viņu pārņēma nāvīgas bailes. Zēna acis pievērsās svešinieku aizsegtajām sejām un sastinga. Eragons cīnījās pret šo sajūtu un kliedza pats sev: Kusties! Viņa kājas sašūpojās, bet nespēja spert soli. Svešinieki tuvojās viņam vieglā, klusā gaitā. Zēns zināja, ka tie redz viņa seju. Viņi jau tuvojās stūrim, rokās sagrābuši zobenus…

-    Eragon! Viņš salēcās, izdzirdējis savu vārdu. Svešinieki sastinga uz vietas un nošņācās. Broms steidzās pie viņa, kailu galvu un nūju rokā. Vecais vīrs nevarēja redzēt svešiniekus. Eragons centās brīdināt viņu, taču mēle un rokas nekustējās. Eragon! Broms atkal iesaucās. Svešinieki vēlreiz uzmeta jauneklim skatienu un nozuda starp mājām.

Eragons nokrita zemē, trīcēdams pie visām miesām. Uz pieres izspiedās sviedri, un rokas kļuva lipīgas no tiem. Vecais vīrs pasniedza Eragonam roku un uzrāva augšā ar spēcīgu tvērienu.

-    Tu izskaties slims, vai viss ir kārtībā?

Eragons norija siekalas un mēmi pamāja. Viņa skatiens klīda apkārt, cenzdamies saskatīt kaut ko neparastu.

-    Man pēkšņi kļuva slikti… bet nu jau ir labāk. Tas bija ļoti savādi es nezinu, kāpēc tā notika.

-    Tu atlabsi, sacīja Broms, taču būs labāk, ja dosies mājup.

Jā, man ir jātiek mājās! Jātiek pirms viņiem.

-    Laikam tev taisnība. Varbūt esmu slims.

-     Tad mājās tev būs vislabāk. Ceļš ir tāls, bet domāju, ka tu jutīsies labāk, kad būsi galā. Ļauj, es tevi pavadīšu līdz lielajam ceļam. Eragons neiebilda, kad Broms paņēma viņu pie rokas un ātrā gaitā vadīja prom. Broma nūja krakšķēja sniegā, kad viņi gāja garām mājām.

-    Kāpēc tu mani meklēji?

Broms paraustīja plecus.

-   Aiz ziņkāres. Uzzināju, ka esi pilsētiņā, un gribēju noskaidrot, vai atcerējies tā tirgoņa vārdu.

Tirgonis ? Par ko viņš runā ? Eragons neizpratnē skatījās uz viņu. Broma vērīgās acis pamanīja puiša samulsumu.

-    Nē, jauneklis atbildēja un tad drošības labad piebilda: Tomēr neatceros.

Broms nosēca, it kā viņam kaut kas būtu kļuvis skaidrs, un paberzēja savu ērgļa degunu.

-    Nu tad… ja gadījumā atceries, atnāc un pastāsti man. Es ļoti gribu uzzināt, kas tas par tirgoni, kas izliekas tik daudz zinām par pūķiem. Eragons izklaidīgi pamāja ar galvu. Viņi klusēdami devās līdz ceļam, un tad Broms sacīja:

-    Steidzies mājup. Nedomāju, ka būtu labi tagad vilcināties. Viņš pastiepa mezglainu roku.

Eragons paspieda to, taču kaut kas Broma rokā aizķēra viņa dūraini un norāva to. Cimds nokrita zemē. Vecais vīrs pacēla to.

-   Ak es lempis! viņš teica un pasniedza dūraini zēnam. Kad Eragons paņēma cimdu, Broma spēcīgie pirksti apvijās ap viņa delmu un ātri pagrieza. Jaunekļa plauksta uz brīdi atklāja sudraba zīmi. Broma acis iemirdzējās, taču viņš ļāva Eragonam atraut roku un ātri ieslidināt to dūrainī.

-    Uz redzēšanos, Eragons satraukts nomurmināja un metās pa ceļu prom. Aiz muguras viņš dzirdēja Bromu apmierināti svilpojam.

10. NODAĻA Liktenīgais lidojums

Eragona prāts mutuļoja un vārījās, steidzoties mājup. Viņš skrēja tik ātri, cik vien varēja, neapstādamies arī tad, kad sāka trūkt elpas. Mērodams apledojušo ceļu, viņš mēģināja domās uzmeklēt Safīru, taču viņa bija pārāk tālu un nesasniedzama. Viņš domāja par to, ko sacīt Garovam. Tagad vairs nebija izvēles, viņam būs jāpasaka par Safīru.

Viņš atskrēja mājās elsodams, sirds dauzījās kā negudra. Garovs stāvēja pie zirgu staļļa. Eragons vilcinājās. Vai man tagad vajadzētu ar viņu runāt? Viņš man neticēs, ja Safiras nebūs šeit, labāk vispirms atradīšu pūki. Viņš apmeta loku ap mājām un devās uz mežu. Safira! domās viņš sauca pūķi.

Es nāku! sekoja neskaidra atbilde. Pūķa domās viņš juta satraukumu. Jauneklis nepacietīgi gaidīja, drīz vien gaisā atskanēja viņas spārnu švīkstoņa. Viņa nolaidās, izpūšot dūmu mākoni. Kas noticis? viņa jautāja.

Viņš aizskāra Safiras plecu un aizvēra acis. Nomierinājis prātu, viņš ātri izklāstīja, kas bija noticis Kārvahallā. Kad viņš pieminēja svešiniekus, Safira riebumā atlēca nost. Viņa slējās pakaļkājās un apdullinoši rēca, tad sāka pātagot savu asti pāri Eragona galvai. Asinskāre un bailes plūda no viņas lielos, šausminošos viļņos. Uguns! Ienaidnieki! Nāve! Slepkavas!

Kas noticis'? Viņš sakoncentrēja visus savus spēkus šajos vārdos, bet pūķa prātu apjoza dzelzs mūris, aizsedzot domas. Viņa vēlreiz ierēcās un skrāpēja zemi ar nagiem, plosīdama sasalušo augsni. Izbeidz! Garovs tevi izdzirdēs!

Lauzti zvēresti, nogalinātas dvēseles, sasistas pūka olas! Visur asinis. Slepkavas!

Izmisis viņš centās bloķēt Safiras emocijas un skatījās uz viņas asti. Kad tā pazibēja aiz viņa, Eragons metās Safirai pie sāna un saķēra radzi uz viņas muguras. Cieši turēdamies pie tās, viņš iesēdās mazajā padziļinājumā starp kaklu un pleciem un cieši aptvēra pūķi ar rokām, kad tas atkal saslējās pakaļkājās.

-    Pietiek, Safira! viņš auroja. Pūķa domu straume pēkšņi apstājās. Zēns pārvilka ar roku pār Safiras zvīņām.

-   Viss būs labi. Pūķis ieliecās ceļos un saplivināja spārnus. Spārni vienu brīdi it kā sapinās, tad viņa savēcināja tos vēlreiz un pacēlās gaisā.

Eragons iekliedzās, kad zeme pazuda zem kājām un viņi lidoja virs kokiem. Brāzmas triecās pret viņu, aizsizdamas elpu. Safira nepievērsa uzmanību jaunekļa iebildumiem un devās uz Kori. Tālu lejā viņš pamanīja savu saimniecību un Anoras upi. Vēders savilkās čokurā. Eragons vēl ciešāk apskāva pūķa kaklu un koncentrējās uz zvīņām acu priekšā, cenšoties nevemt, kamēr Safira cēlās aizvien augstāk un augstāk. Kad viņa izlīdzināja lidojumu, Eragons sadūšojās paskatīties apkārt.

Gaiss bija tik auksts, ka skropstas pārklāja plāna ledus kārtiņa. Viņi sasniedza kalnu daudz ātrāk, nekā Eragons būtu varējis iedomāties. Kalnu smailes no augšas izskatījās kā milzīgi, asi zobi, kas to vien gaida, lai saplosītu viņus driskās. Safira negaidīti sagrīļojās, un Eragons noslīdēja viņai uz sāna. Viņš īgni aplaizīja lūpas un piespieda galvu pie pūķa kakla.

Mums jādodas atpakaļ, viņš lūdzās. Svešinieki dodas uz manām mājām. Man jābrīdina Garovs. Griezies atpakaļ! Atbildes nebija. Viņš mēģināja aizsniegt Safiras domas, taču tās bija noslēgtas aiz baiļu un dusmu vārtiem. Apņēmies griezt pūķi atpakaļ, viņš dusmīgi urbās tā domās. Viņš spieda uz vājākajiem punktiem, neaiztika spēcīgās vietas un visiem spēkiem centās, lai viņu sadzird, bet veltīgi, Safira nevēlējās viņu uzklausīt.

Drīz viņus ieskāva kalni, veidojot apbrīnojamas baltas sienas no baltajām granīta klintīm. Zili glečeri kā sasalušas upes bija iekārtojušies starp virsotnēm. Zem tiem atklājās plašas ielejas un dziļas aizas. Kad parādījās Safira, Eragons sadzirdēja izbiedētu putnu kliedzienus. Viņš ieraudzīja kazas ar īpaši garu vilnu, tās lēkāja no klints uz klinti.

Eragonu šaustīja Safiras spārnu vēzienu brāzmas; kad vien pūķis pagrozīja kaklu, viņu mētāja no viena sāna uz otru. Safira šķita nenogurdināma. Viņam bija bail, ka pūķis lidos visu nakti. Beidzot, kad iestājās tumsa, pūķis sāka nolaisties.

Eragons pacēla galvu un pamanīja, ka viņi dodas uz nelielu izcirtumu ielejā. Safira spirālveidā laidās lejā, laiski planēdama virs koku galotnēm. Kad koku galotnes pietuvojās, pūķis sāka bremzēt, lielie spārni it kā pieplūda ar gaisu, un tad Safira nonāca zemē uz pakaļkājām. Varenie muskuļi nodrebēja, samazinot trieciena spēku. Safira nometās uz visām četrām un brīdi pastāvēja, lai saglabātu līdzsvaru. Eragons noslīdēja lejā, pirms viņa paguva salocīt spārnus.

Viņš nolēca uz zemes, bet pēkšņi ceļgali ieliecās un vaigs atsitās pret sniegu. Eragons noelsās, kad kājas sarāva krampji un viņš sajuta nepanesamas sāpes. Acīs ieplūda asaras. Viņa muskuļi pārāk ilgu laiku bija saspringuši un tagad briesmīgi raustījās. Zēns pagriezās uz muguras, izstiepdams locekļus, cik vien spēja. Tad viņš saņēmās un paskatījās uz leju. Augšstilbu iekšpusē uz biksēm vīdēja divi tumši traipi. Viņš pieskārās audumam. Tas bija mitrs. Satraucies viņš norāva bikses un saviebās. Kāju iekšpuse bija noberzta jēla un asiņoja. Ada bija noberzta, trinoties gar Safiras cietajām zvīņām. Viņš vieglītēm pataustīja nobrāzumus un sarāvās. Aukstums koda līdz kaulam, un Eragons atkal uzvilka bikses kājās, kliegdams no sāpēm, kad audums skrāpēja jutīgās brūces. Viņš mēģināja nostāties kājās, taču tās viņu neklausīja.

Nakts tumsa pamazām pārklāja apkārtni, un ēnainie kalni likās sveši. Es esmu Korē; es nezinu, kur īsti; ziemas vidū, kopā ar vājprātīgu pūķi; es nespēju paiet vai atrast pajumti. Nakts tuvojas. Man rīt jātiek atpakaļ uz mājām. Vienīgā iespēja tur nokļūt ir lidot ar Safiru, ko es vairs nespēju. Viņš dziļi ieelpoja. Kā es gribētu, lai Safira spētu spļaut uguni. Viņš pagrieza galvu un ieraudzīja pūķi sev blakus. Viņa bija cieši piespiedusies zemei. Eragons uzlika roku viņai uz sāna un sajuta, kā tas trīc. Mūris, kas apjoza viņas domas, bija zudis. Tagad viņas bailes joņoja cauri Eragona prātam. Puisis apskāva pūķi un, lēnām glāstot, mierināja ar jaukiem tēliem. Kāpēc svešinieki tevi nobiedēja ?

Slepkavas, viņa nošņācās.

Garovs ir briesmās, bet tu mani nolaupi, aizvezdama šajā muļķīgajā ceļojumā! Vai tu nespēj aizsargāt mani? Viņa dobji ierēcās un aizcirta žokļus. Ja jau tu domā, ka vari, kāpēc jābēg?

Nāve ir inde, tā nomaitā visu, kas apkārt.

Viņš atlaidās uz elkoņa un apslāpēja savu neapmierinātību. Safira, paskaties, kur mēs esam! Saule ir norietējusi, un tavs lidojums novilcis ādu no manām kājām tikpat viegli, kā es noņemu zivij zvīņas. Vai to tu gribēji ? Nē.

Tad kāpēc tu to darīji? Viņš pieprasīja atbildi. Domu saiknē viņš sajuta, ka Safirai žēl par viņam nodarītajām sāpēm, taču viņa nenožēlo lēmumu lidot. Pūķis novērsa skatienu un neatbildēja. Saltais aukstums stindzināja Eragona kājas. Lai arī sals mazināja sāpes, viņš zināja, ka tas nebeigsies labi. Jauneklis mainīja taktiku. Es nosalšu, ja tu neizveidosi kādu nojumi vai paslēptuvi, lai varu sasildīties. Noderēs arī skujas un zari.

Viņa izskatījās priecīga, ka Eragons beidzis prašņāšanu. Nav nekādas vajadzības. Es saritināšos ap tevi un apklāšu ar saviem spārniem uguns manī apturēs aukstumu.

Eragons ļāva galvai atkal nokrist pie zemes. Labi, tikai notīri sniegu. Tā būs siltāk mums abiem. Safira noslaucīja kupenas no zemes ar vienu astes vēzienu. Tad viņa vēlreiz novēcināja asti, aizmēžot pēdējās sacietējušā sniega paliekas. Eragons ar riebumu skatījās uz netīro zemi. Es nevaru aiziet līdz turienei. Tev man ir jāpalīdz. Viņas galva, kas bija tik liela kā viss Eragona augums, pagriezās un noslīdēja pie viņa sāniem. Viņš skatījās Safiras lielajās safīra krāsas acīs un apvija rokas ap vienu no viņas ziloņkaula krāsas radzēm. Viņa pacēla galvu un lēnām aizvilka Eragonu uz notīrīto laukumiņu. Uzmanīgi, uzmanīgi. Atsitoties pret akmeņiem, acīs sāka lēkāt zvaigznītes, taču viņš saņēmās. Kad zēns atlaida Safiras galvu, viņa novēlās uz sāniem, atsedzot savu silto vēderu. Eragons piespiedās cieši klāt gludajām pavēderes zvīņām. Pūķa labais spārns noklājās virs viņa kā dzīva telts, ieskaudams jaunekli pilnīgā tumsā. Gaiss sasila gandrīz tajā pašā mirklī.

Viņš ievilka rokas mēteļa iekšpusē un apsēja tukšās piedurknes ap kaklu. Pirmo reizi viņš juta, ka bads žņaudz vēderu. Taču tas nenovērsa domas no galvenā satraukuma: vai viņš nokļūs līdz mājām pirms svešiniekiem? Un, ja netiks, kas tad būs? Ja es arī saņemšu spēkus un atkal lidošu ar Safiru, mēs tiksim tur, ātrākais, vēlā pēcpusdienā. Svešinieki tad jau būs visu tur izvandījuši. Viņš aizvēra acis un juta, kā vientuļa asara noritēja pār vaigu. Ko es esmu sastrādājis?

11. NODAĻA Vientiesības lāsts

Kad Eragons no rīta atvēra acis, viņam likās, ka debesis ir nogāzušās. Nepārtraukta zilgme pletās virs galvas un atdūrās pret zemi turpat līdzās. Vēl aizvien būdams pa pusei aizmidzis, viņš izstiepa roku un pirkstos sajuta smalku plēvi. Tikai pēc minūti ilgušām pārdomām viņš saprata, ko redz. Jauneklis mazliet palieca galvu uz priekšu un paskatījās uz zvīņaino gurnu, uz kura gulēja. Eragons izstaipīja kājas, un apžuvušās kreveles tūlīt pat ieplaisāja. Sāpes bija mazliet norimušas, taču viņš negribēja ne domāt par iešanu. Smeldzoša bada sajūta atgādināja par visām nenotiesātajām maltītēm. Jauneklis sasprindzināja spēkus, lai pakustētos, un vārgi iebelza pa Safiras sānu.

Hei, mosties! viņš iebrēcās.

Pūķis sarosījās un pacēla spārnu, ielaižot saules kūli. Eragons samiedza acis, jo sniegs vienā mirklī tās apžilbināja. Safira izstaipījās kā kaķis un nožāvājās, nozibinot baltu zobu rindu. Kad Eragona acis pierada pie gaismas, viņš sāka pētīt apkārtni. Visapkārt slējās nepazīstami kalni, mezdami klajumā lielas ēnas. Vienā malā viņš pamanīja sniegā iemītu dzīvnieku taku, kas veda uz meža pusi, kur dzirdēja straumītes urdzēšanu.

Eragons ņurdēdams piecēlās kājās, sagrīļojās un stīvi aizkliboja līdz kokam. Viņš pieķērās pie zara un uzgūlās tam ar visu savu svaru. Kādu brīdi tas turējās pretī, līdz beidzot salūza. Eragons aplauza sīkos zariņus, pierīkoja vienu zara galu sev zem paduses, bet otru stingri atsita pret zemi. Ar šo uz ātru roku sameistaroto kruķi viņš aizkliboja pie aizsaluša strauta. Eragons izsita caurumu cietajā ledū un padzērās skaidro, rūgteno ūdeni. Remdējis slāpes, viņš atgriezās klajumā. Iznācis no meža, zēns beidzot sāka orientēties un pazina kalnus.

Tieši šeit apdullinoša trokšņa pavadībā pirmo reizi parādījās Safiras ola. Eragons atkal atspiedās pret grubuļaino stumbru. Viņš nevarēja kļūdīties, jo tagad pazina arī pelēkos kokus, kas bija zaudējuši skujas sprādziena laikā. Kā Safira varēja zināt, kur tas ir noticis? Viņa taču vēl atradās olā. Manas atmiņas devušas viņai pietiekami daudz informācijas, lai te nonāktu. Klusā apbrīnā viņš papurināja galvu.

Safira pacietīgi gaidīja. Vai tu mani aizvedīsi mājās, viņš jautāja pūķim. Safira izslēja galvu. Es zinu, ka tu negribi, bet tev tas jādara. Mēs abi esam Garovam parādā pateicību. Viņš rūpējās par mani un tātad arī par tevi. Vai tu noliegsi šo parādu ? Ko par mums runās pēc gadiem, ja mēs tagad neatgriezīsimies, ka mēs paslēpāmies kā gļēvuli, kamēr mans tēvocis bija briesmās ? Es jau tagad dzirdu stāstu par Jātnieku un viņa gļēvulīgo pūķi! Ja būs kauja, cīnīsimies un nebēgsim. Tu esi pūķis! Pat Ēna bēgtu no tevis! Bet tu bēguļo pa kalniem kā nobijies trusis.

Eragons gribēja saniknot pūķi, un tas arī izdevās. Safiras žokļi nozibsnīja tikai dažas collas no puiša sejas, no rīkles izlauzās rēciens. Viņa atieza zobus un nikni skatījās uz Eragonu, no nāsīm mutuļoja dūmi. Viņš cerēja, ka nav aizgājis par tālu. Viņas domas nonāca pie zēna, kvēlojošas no dusmām. Asinis maksās par asinīm. Es cīnīšos. Mūsu likteņzīmes, mūsu likteņi ir savijušies, taču neizaicini mani. Es saprotu, kas ir pienākums, bet mēs lidojam, tavas muļķīgās iegribas vadīti.

Muļķīgas vai ne, viņš skaļi atbildēja, bet nav citas izvēles mums ir jādodas. Viņš saplēsa savu kreklu uz pusēm un pārsedza ar skrandām ievainotās kājas. Zēns piesardzīgi uzrāpās Safirai mugurā un cieši pieķērās viņas kaklam. Šoreiz, viņš tai sacīja, lido zemāk un ātrāk. Laiks ir dzīvība.

Turies stingrāk un neatlaid vaļā rokas, viņa brīdināja un uzlidoja debesīs. Viņi pacēlās virs meža, izlīdzināja gaitu, īsu brīdi uzkavēdamies virs koku galiem. Eragonam sametās nelabi, un viņš pat nopriecājās, ka gandrīz diennakti nav neko ēdis.

Ātrāk, ātrāk, viņš mudināja. Pūķis neko neteica, bet spārnu vēzieni kļuva ātrāki. Zēns cieši aizvēra acis un sakumpa. Eragons cerēja, ka krekla audums aizsargās kājas, taču katra kustība izraisīja asas sāpes. Drīz vien karstu asiņu strūkliņas tecēja lejup pa kājām. Safīra domās juta līdzi Eragonam. Tagad viņa lidoja vēl ātrāk un spārni bija piepūlē nospriegoti. Ainava zem viņiem mainījās lielā ātrumā, it kā kāds rautu uz priekšu attēlus. Eragons iedomājās, ka, skatoties no zemes, viņi šķiet tikai kā izplūdis plankums.

Agrā pēcpusdienā zem viņiem jau pletās Palankāras ieleja. Mākoņi aizsedza skatu uz dienvidiem. Kārvahalla atradās ziemeļos. Safīra nolaidās mazliet zemāk, un Eragons sāka meklēt mājas. Pamanījis tās, viņš sastinga šausmās. Melni dūmi ar sarkanīgām liesmām dejoja virs krāsmatām.

Safira, viņš iesaucās un norādīja: Ved mani turp! Tagad!

Viņa sakļāva spārnus un metās lejup, brāzdamās ar šausminošu ātrumu. Tad viņa mazliet izmainīja lidojuma virzienu un devās uz meža pusi. Eragons kliedza, pārspēdams ausīs svelpjošo gaisu.

Nolaidies uz lauka! Viņš vēl ciešāk satvēra pūķa kaklu, kad abi brāzās lejā. Safira nogaidīja un, kad līdz zemei bija palicis tikai daži simti pēdu, vairākas reizes savēcināja spārnus uz priekšu. Viņa smagi nolaidās zemē, un Eragons nenoturējās. Viņš nokrita zemē, tad pietrausās kājās, mēģinādams atgūt elpu.

Māja bija saspridzināta. Dēļi, kas reiz kalpoja par sienām un jumtu, bija izkaisīti plašā apkārtnē. Koks bija pārvērties skaidās, it kā gigantisks āmurs būtu to saskaldījis. Visur mētājās nokvēpuši koka gabali. Dažas salocītas metāla plātnes bija vienīgais, kas palicis pāri no plīts. Sniegs bija nokaisīts ar sadauzītu trauku lauskām un ķieģeļu gabaliem no sagruvušā skursteņa.

Biezi, eļļaini dūmi cēlās virs staļļa, kas dega rūkdams. Mājlopi no staļļa bija pazuduši vai nu nogalināti, vai arī aizbaidīti.

-   Tēvoc! Eragons skrēja cauri krāsmatām, izpostītajās istabās meklēdams Garovu. Nekur no viņa nebija ne miņas.

-   Tēvoc! Eragons atkal iesaucās. Safira apgāja mājas stūrim un apstājās pie viņa sāniem.

Šeit mājo skumjas, viņa teica.

-   Tas nebūtu noticis, ja tu nebēgtu prom un neaiznestu līdzi arī mani!

Tevis nebūtu starp dzīvajiem, ja mēs būtu palikuši.

-   Paskaties! viņš kliedza. Mēs varējām brīdināt Garovu! Tā ir tava vaina, ka viņš nebēga prom! Eragons trieca dūri pret kārti, pārsizdams ādu uz pirkstu kauliņiem. Asinis ritēja pa pirkstiem uz leju, bet viņš devās prom no mājas. Viņš aizklumpačoja līdz takai sniegā, kas veda uz lielo ceļu, un noliecās, lai izpētītu pēdas. Uz lielo ceļu veda vairākas pēdas, taču redze nebija tik asa, un nospiedumus tik tikko varēja saskatīt. Vai es kļūstu akls? viņš sevī brīnījās. Zēns pataustīja vaigus ar drebošu roku un atklāja, ka tie ir slapji no asarām.

Pār viņu nolaidās ēna, kad Safira noliecās virs viņa, sargājot ar saviem spārniem. Nomierinies varbūt viss vēl nav zudis. Jauneklis cerībā palūkojās uz pūķi. Paskaties uz taku: manas acis redz tikai divus pēdu pārus. Garovs no šejienes nav aizvests.

Eragons koncentrēja skatienu uz nomīdīto sniegu. Divu ādas zābaku pāru neskaidrie nospiedumi vedināja skatienu uz māju pusi. Šie paši zābaki bija atstājuši pēdu nospiedumus, pametot māju. Tie bija tikpat dziļi kā pirmie, tātad prom ejošie nebija nesuši nekādus smagumus. Tev taisnība, Garovam jābūt tepat! Viņš uzlēca kājās un metās uz mājas pusi.

Es pārlūkošu apkārtni pie ēkām un mežu, sacīja Safira.

Eragons ierāpās krāsmatās, kur reiz bija virtuve, un sāka drudžaini rakņāties pa laukakmeņu kaudzi. Gruveši, kurus viņš parasti nespētu izkustināt, tagad, šķiet, lidoja paši no sevis.

Trauku skapis kādu bridi stīvējās viņam pretī, un tad Eragons aizlingoja to pa gaisu. Kad viņš vilka skapi, aiz muguras kaut kas nograbēja. Jauneklis apsviedās apkārt, gatavs uzbrukumam.

Zem sabrukušā jumta gabala vīdēja roka. Tā vārgi kustējās, un viņš to sagrāba, kliegdams:

-    Tēvoci, vai tu mani dzirdi?

Atbildes nebija. Eragons plosīja koka gabalus, nedomājot par skabargām, kas caururba viņa rokas. Viņš ātri vien atbrīvoja cietušā roku un plecu, taču smaga sija viņu apturēja. Zēns mēģināja palikt zem tās plecu un stūma ar katru sava ķermeņa muskuli, taču neko nevarēja līdzēt.

-    Safīra! Tu man esi vajadzīga!

Pūķis nekavējoties ieradās. Dēļi krakšķēja zem viņas kājām, rāpjoties pāri sagrautajām sienām. Ne vārda nesakot, viņa piesardzīgi nostājās aiz Eragona un atbalstīja sānu pret siju. Satīras nagi iegrima gruvešos, kas reiz bija grīda, muskuļi saspringa. Sija padevās ar griezīgu skaņu, un Eragons palīda zem tās. Garovs gulēja uz vēdera, gandrīz visas viņa drēbes bija norautas. Zēns izvilka tēvoci no gruvešiem. Tiklīdz viņi bija drošībā, Safīra atlaida siju, ļaujot tai nokrist sagrautajā telpā.

Eragons izvilka Garovu no sagrautās mājas un noguldīja zemē. Viņš sabijies pieskārās tēvocim. Tā āda bija pelēka, nedzīva un sausa, it kā drudzis būtu izžāvējis visus sviedrus. Lūpas bija sasprēgājušas, un uz vaigu kaula vīdēja gara skramba, taču tas bija nieks. Lielāko daļu Garova ķermeņa klāja dziļi, robaini apdegumi. Brūču malas bija krīta baltumā, un no tām sūcās caurspīdīgs šķidrums, no kura nāca skāņa puvušu dārzeņu smaka. Garovs elpoja grūdieniem, un katra skaņa līdzinājās pirmsnāves gārdzienam.

Slepkavas, domās nošņācās Safīra.

Nerunā tā. Viņu vēl var glābt! Mums viņš jāaizgādā līdz dziedniecei, līdz Ģertrūdei. Tomēr es nevaru aiznest viņu līdz Kārvahallai.

Safīra tūlīt piedāvāja viņam risinājumu, domās parādot, ka Garovs karājas viņas ķetnās, bet viņi ar Eragonu lido.

Vai tu vari pacelt mūs abus ?

Man jāvar.

Eragons rakņājās pa gruvešiem, līdz atrada dēli un ādas saites. Viņš lika Safīrai izurbināt ar nagu caurumu katrā dēļa stūrī, tad izvilka ādas strēmeli cauri katram caurumam un piesēja to pie pūķa priekškājām. Pārbaudījis, vai mezgli ir droši, Eragons uzvēla Garovu uz dēļa un piesēja pie tā. Melnas drānas gabals izkrita no tēvoča plaukstas. Tas bija izrauts no svešinieku drēbēm. Eragons dusmīgi ietūcīja lupatu kabatā, uzrāpās Safīrai mugurā un sāpēs aizvēra acis: noberztās kājas bija saskārušās ar pūķa zvīņām. Aiziet!

Safīra cēlās augšā, bet pakaļkājas turpināja mīdīt zemi. Spārni švīkstēja, un viņa lēnām sāka celties gaisā. Cīpslas saspringa un krakšķēja, kad viņa cīnījās ar zemes pievilkšanas spēku. Ilgu, mokoši garu sekundi nekas nenotika, bet tad pūķis spēcīgi izrāvās uz priekšu un viņi pacēlās augstāk. Tiklīdz viņi uzlidoja virs meža, Eragons sacīja: Dodies pa ceļu uz priekšu. Ja vajadzēs nolaisties, uz tā pietiks vietas.

Mani var ieraudzīt.

Tam vairs nav nozīmes! Safīra neiebilda un devās uz ceļa pusi Kārvahallas virzienā. Dēlis ar piesieto Garovu mežonīgi mētājās zem viņiem, un tikai īsās ādas saites neļāva vīram nokrist.

Papildu nešļava palēnināja Safiras lidojuma ātrumu. Viņas galva pagurumā nokārās, ap muti parādījās putas. Pūķis visiem spēkiem centās turpināt ceļu, tomēr kādu jūdzi no Kārvahallas sakļāva spārnus un laidās lejā.

Viņas pakaļkājas saskārās ar sniega klāju. Eragons nokūleņoja no pūķa skausta, smagi noveļoties uz sāna, lai vēl vairāk nesavainotu kājas. Viņš ar mokām pieslējās stāvus un ķērās pie darba, lai atsietu ādas saites no Safiras ķetnām. Viņa skaļi elsoja, un tas bija saklausāms visā apkārtnē. Sameklē drošu paslēptuvi, viņš teica. Es nezinu, cik ilgi būšu prom, tādēļ tev kādu laiku vajadzēs rūpēties par sevi.

Es gaidīšu, viņa atbildēja.

Viņš sakoda zobus un sāka vilkt Garovu pa ceļu. Jau paši pirmie soļi izraisīja neciešamas sāpes.

Es to nespēju! viņš kliedza, tad pieveica vēl dažus soļus. Viņa mute izlocījās sāpēs. Eragons stīvi skatījās zemē un sakopoja spēkus, lai turpinātu gaitu. Tā bija cīņa ar paša izmocīto augumu cīņa, ko viņš nevēlējās zaudēt. Minūtes vilkās mokošā ātrumā. Katrs jards, ko viņš pieveica, likās daudzreiz garāks. Eragons izmisis domāja, vai Kārvahalla vispār vēl eksistē, varbūt svešinieki ir nodedzinājuši arī to. Pēc kāda laika cauri sāpju plīvuram viņš sadzirdēja saucienus un palūkojās augšup.

Broms skrēja viņam pretī izplestām acīm, sajauktiem matiem, uz viņa deniņiem bija sakaltušas asinis. Viņš mežonīgi vēcināja rokas, tad nometa nūju un sagrāba Eragona plecus, kaut ko sacīdams skaļā balsī. Eragons neizpratnē mirkšķināja acis. Pēkšņi, bez kāda brīdinājuma, zeme skrēja viņam pretī un mutē ieplūda asins garša. Jauneklis zaudēja samaņu.

12. NODAĻA Nāves sardze

Sapņi auļoja Eragona prātā, augdami un dzīvodami paši pēc saviem likumiem. Viņš skatījās, kā cilvēku bariņš lepnos zirgos tuvojas vientuļai upei. Daudziem bija sudrabaini mati un rokās gari šķēpi. Dīvains, skaists kuģis tos gaidīja, mirdzēdams spožajā mēnesgaismā. Tēli lēnām sakāpa kuģī, bet divi garāki par pārējiem gāja roku rokā. Viņu sejas sedza kapuce, taču viņš varēja nojaust, ka viena bija sieviete. Viņi stāvēja uz kuģa klāja un skatījās uz krastu. Oļainā krastā stāvēja vientuļš vīrs vienīgais, kas nebija kāpis uz klāja. Viņš atgāza galvu, un atskanēja ilgs, sāpīgs kliedziens. Kad tas bija pagaisis, kuģis sāka slīdēt pa upi, bez vēja vai airiem uz līdzenu, tukšu zemi. Vīzija kļuva neskaidra, taču īsu brīdi, pirms tā izzuda, Eragons pamanīja debesīs divus pūķus.

Vispirms Eragons sadzirdēja čīkstēšanu: uz priekšu un atpakaļ, uz priekšu un atpakaļ. Neatlaidīgā skaņa lika viņam atvērt acis un paskatīties uz salmu jumta apakšdaļu. Viņam bija uzsegta raupja sega, tā aizklāja kailumu. Kāds bija apsaitējis viņa kājas un uzlicis tīru pārsēju pirkstu locītavām.

Viņš bija viens pats mazajā mājiņā. Miezeris un piesta bija nolikti uz galda, kur stāvēja bļodas un augi. Kaltētu zāļu rindas nokarājās no sienām un pārplūdināja gaisu ar spēcīgu zemes aromātu. Pavardā šaudījās liesmas, un pie tā sēdēja tukla sieviete pītā šūpuļkrēslā pilsētas dziedniece Ģertrūde. Viņas galva šūpojās un acis bija ciet. Klēpī gulēja pāris adāmadatu un vilnas dzijas kamols.

Lai ari Eragonam šķita, ka viņam nav ne kripatiņas gribasspēka, jauneklis tomēr saņēmās un apsēdās. Tas ļāva sakopot domas. Atmiņās viņš pārcilāja pēdējo divu dienu notikumus. Vispirms viņš iedomājās par Garovu, tad par Safiru. Es ceru, ka viņa ir drošā vietā. Eragons mēģināja domās sazināties ar viņu, taču nespēja. Lai kur viņa būtu, tas bija tālu no Kārvahallas. Broms mani beidzot atdabūja uz Kārvahallu. Kas gan notika ar viņu ? Viņš taču bija vienās asinīs.

Ģertrūde sarosījās un atvēra spožās acis.

-   O! viņa iesaucās. Tu esi atmodies. Labi gan! Dziednieces balss skanēja sulīgi un silti. Kā tu jūties?

-    Gana labi. Kur ir Garovs?

Ģertrūde pievilka krēslu tuvāk gultai.

-    Pie Horsta. Šeit nebija pietiekami vietas, lai koptu jūs abus. Un zini ko, man bija krieni jāpapūlas, lai skrietu šurpu turpu un pārbaudītu, kā jūs abi jūtaties.

Eragons nomāca satraukumu un apvaicājās:

-    Kā viņam klājas?

Iestājās ilgs klusuma brīdis, kamēr dziedniece aplūkoja savas rokas.

-    Diez kas nav. Viņa drudzis nepārstāj, un savainojumus nevar sadziedēt.

-    Man viņš jāredz. Eragons mēģināja piecelties.

-   Tikai pēc tam, kad būsi paēdis, viņa strupi noteica, iespiezdama jauno zēnu atpakaļ gultā. Es te visu laiku neauklējos ar tevi, lai tu tagad ietu un sevi savainotu. Tev puse ādas no kājām bija norauta, un tavs drudzis rimās tikai pagājušo nakti. Neraizējies par Garovu. Ar viņu viss būs kārtībā. Viņš ir sīksts vīrs. Ģertrūde pakāra katlu virs uguns un sāka griezt dārzeņus zupai.

-    Cik ilgu laiku es jau te esmu?

-    Divas pilnas dienas.

Divas dienas! Tas nozīmē, ka pēdējo reizi viņš ēdis pirms četrām dienām! Iedomājoties par to vien, Eragons jutās vārgs.

Safira visu šo laiku bijusi viena. Ceru, ka ar viņu viss ir kārtībā.

-   Visa pilsēta grib zināt, kas notika. Uz jūsu fermu aizsūtīja vīrus, un viņi ieraudzīja, ka tā ir izpostīta. Eragons pamāja ar galvu, viņš to jau bija gaidījis. Jūsu stallis bija nodedzināts… Vai Garovs tur guva savus ievainojumus?

-   Es… es nezinu, nomurmināja Eragons. Es nebiju tur, kad viss notika.

-    Nu, nav svarīgi. Gan jau viss atrisināsies, Ģertrūde secināja, kamēr rokās kustējās adāmadatas un katlā vārījās zupa. Tev uz plaukstas ir pamatīga rēta.

Viņš neapzināti sažņaudza dūri. -Jā.

-    Kā tu to ieguvi?

Eragonam prātā ienāca vairākas iespējamās atbildes, tomēr viņš izvēlējās vienkāršāko.

-    Man tā bijusi, cik vien ilgi sevi atminos. Es nekad neesmu iztaujājis Garovu, kā tas gadījās.

-    Mmm.

Neviens nepārtrauca klusumu, iekams zupa burbuļodama nesāka vārīties. Ģertrūde to ielēja bļodiņā un pasniedza Eragonam kopā ar karoti. Viņš pateicās un uzmanīgi pagaršoja. Zupa bija garda.

Pabeidzis ēst, viņš apjautājās:

-   Vai varam tagad apciemot Garovu?

Ģertrūde nopūtās.

-   Tu nu gan esi tiepša, vai ne tā? Ja tu patiešām gribi, es tevi nekavēšu. Apģērbies, un iesim.

Viņa novērsās, kamēr pusis stīvēja kājās bikses, sāpēs viebdamies, kad tās slīdēja pāri apsējiem. Tad viņš uzvilka kreklu, un Ģertrūde palīdzēja viņam piecelties no gultas. Viņa kājas bija nespēcīgas, taču nesāpēja tik ļoti kā pirms tam.

-   Mēģini paspert dažus soļus, dziedniece lika, tad sausi piebilda: Nu, vismaz tev nebūs jārāpo uz turieni.

Ārā brāzmains vējš pūta sejā dūmus no kaimiņu mājām. Vētras mākoņi slēpa Kori un noklāja ieleju; pilsētiņai tuvojās sniega vēstneši, aizēnodami kalna pakāji. Eragons atbalstījās uz Ģertrūdes pleca, un abi devās cauri Kārvahallai.

Horsts bija uzbūvējis savu trīsstāvu māju uz pakalna, lai varētu priecāties par jauko skatu uz kalniem. Viņš bija ieguldījis šajā mājā visu savu prasmi. Dakstiņu jumts meta ēnu uz dzelzs balkoniņu, kas bija piebūvēts otrā stāva garenajam logam. Katra ūdens tekne bija izveidota kā gorgona ar atieztiem zobiem, bet katrs logs un durvju aile rotāta ar čūsku, briežu un kraukļu attēliem un mezglainiem vīnogulājiem.

Durvis atvēra Elena, Horsta sieva maza, slaida būtne ar smalkiem sejas vaibstiem un zīdainiem, blondiem matiem, kas bija sasprausti mezglā. Viņas kleita bija atturīga un jauka, un sieviete graciozi kustējās.

-    Lūdzu, nāciet iekšā, viņa klusi aicināja. Nācēji pārkāpa pāri slieksnim un nokļuva plašā, gaismas pielietā istabā. Kāpnes ar nopulētām margām vijās līdz grīdai. Sienas bija medus krāsā. Elena skumji uzsmaidīja Eragonam, bet sāka sarunu ar Ģertrūdi.

-    Es tikko gribēju sūtīt kādu, lai atved tevi. Viņam nav labi. Tev viņš tūlīt pat jāredz.

-    Elena, tev būs jāpalīdz Eragonam tikt augšā pa trepēm, sacīja Ģertrūde un skriešus metās uz augšu.

-    Ir jau labi, tikšu galā pats.

-   Vai tu droši zini? pārjautāja Elena. Viņš pamāja ar galvu, tomēr sieviete šaubījās. Labi… tiklīdz būsi beidzis, atnāc pie manis uz virtuvi. Man ir tikko cepts pīrāgs, kas tev varētu garšot. Kad viņa devās prom, zēns atslējās pret sienu, priecādamies par atbalstu. Tad viņš sāka kāpt augšup pa vienam lēnam, sāpīgam solim. Kad Eragons sasniedza kāpņu galu, viņš palūkojās uz plašo gaiteni ar daudzajām durvīm. Pēdējās bija mazliet pavērtas. Ievilcis elpu, viņš klusi devās pie tām.

Katrīna stāvēja pie kamīna un karsēja apsējus. Viņa palūkojās, nomurmināja dažus līdzjūtīgus vārdus un turpināja darbu.

Ģertrūde stāvēja viņai blakus un mala sausos augus sautējošai kompresei. Sniegs spainī pie viņas kājām lēnām kusa un pārvērtās par ledainu ūdeni.

Garovs gulēja gultā, kas bija piekrauta pilna ar segām. Viņa pieri klāja sviedri, bet acāboli drudžaini kustējās zem aizvērtajiem plakstiņiem. Āda uz sejas bija nostiepta kā mirušam cilvēkam. Viņš gulēja nekustīgi, par dzīvību liecināja tikai viegli trīsošā, seklā elpa. Eragons aizskāra tēvoča pieri, nespēdams noticēt notikušajam. Āda karsēja zēna plaukstu. Viņš bažīgi pacēla segas malu un ieraudzīja, ka tēvoča daudzie ievainojumi ir pārsieti ar auduma strēmelēm. Taču vietām apsējam cauri sūcās asinis ievainojumi nebija sākuši dzīt. Eragons bezcerīgi palūkojās Ģertrūdē.

-   Vai tu neko nevari līdzēt?

Viņa nospieda audumu aukstajā ledus ūdenī un uzlika vēso drānu uz Garova pieres.

-   Esmu izmēģinājusi visu: ziedes, sautējošas kompreses, tinktūras, taču nekas nelīdz. Ja ievainojumi sāktu dzīt, viņam būtu labākas izredzes. Tomēr jebkurā brīdī viss var mainīties uz labo pusi. Viņš ir izturīgs un stiprs vīrs.

Eragons aizgāja līdz stūrim un noslīdēja uz grīdas. Tam nevajadzēja notikt! Viņa domas nozuda klusumā. Viņš truli skatījās uz gultu. Pēc kāda brīža jauneklis pamanīja, ka Katrīna notupusies viņam pie sāniem. Viņa aplika Eragonam roku ap pleciem. Kad viņš neatbildēja, meitene bikli piecēlās un aizgāja.

Vēl pēc kāda laika atvērās durvis un ienāca Horsts. Viņš klusā balsī pārmija dažus vārdus ar Ģertrūdi un pienāca pie Eragona.

-    Nāc! Tev jātiek prom no šejienes. Pirms Eragons paguva iebilst, Horsts pieslēja viņu kājās un izveda ārā pa durvīm.

-    Es gribu palikt, viņš žēli ierunājās.

-   Tev vajadzīga atelpa un svaigs gaiss. Neraizējies, tu drīz vien varēsi atgriezties, Horsts mierināja.

Eragons negribīgi ļāva kalējam palīdzēt viņam nokāpt pa trepēm līdz virtuvei. Vismaz pusducis ēdienu izplatīja reibinošu smaržu tie bija kārtīgi aizdarīti ar garšvielām, kas plūda virtuves gaisā. Albriks un Baldors arī bija šeit un runājās ar māti, kamēr viņa mīcīja mīklu maizei. Ieraudzījuši Eragonu, brāļi piepeši apklusa, taču viņš bija dzirdējis jau gana daudz, lai zinātu, ka trijotne apspriež Garova stāvokli.

-    Nāc, piesēdi, aicināja Horsts, piedāvādams krēslu.

Eragons pateicīgs ieslīga tajā.

-    Paldies. Viņa rokas mazliet trīcēja, tādēļ viņš sažņaudza tās sev klēpī. Viņam priekšā tika nolikts ar ēdienu pilns šķīvis.

-   Tev nav noteikti jāēd, sacīja Elena, taču, ja sagribas, ķeries klāt.

Viņa atgriezās pie plīts, bet zēns ķērās pie dakšiņas. Viņš tik tikko varēja norīt dažus kumosus.

-    Kā tu jūties? vaicāja Horsts.

-    Briesmīgi.

Kalējs, kādu brīdi nogaidījis, turpināja:

-    Es zinu, ka šis nav labākais mirklis sarunai, tomēr mums jāzina… Kas notika?

-    Es tā īsti nemaz neatceros.

-    Eragon, Horsts paliecās uz priekšu, es biju viens no vīriem, kas devās uz jūsu fermu. Jūsu māja nesagruva kaut kas to satrieca gabalos. Apkārtnē bija redzamas milzīga dzīvnieka pēdas, kādas es nekad neesmu ne redzējis, ne dzirdējis par tādām. Arī citi tās redzēja. Ja Ēna vai kāds monstrs klejo apkārt, mums tas jāzina. Tu esi vienīgais, kas to var pastāstīt.

Eragons zināja, ka viņam jāmelo.

-    Kad es devos prom no Kārvahallas… Viņš pārlika prātā, kad tas īsti notika. Pirms četrām dienām pilsētā bija svešinieki. Tie prašņāja par akmeni, kas līdzinājās tam, kuru es atradu.

Viņš pamāja uz Horsta pusi.

-    Tu runāji ar mani par viņiem, un tāpēc es steidzos mājup. Visi saspringti skatījās uz viņu. Eragons aplaizīja lūpas.

-    Tonakt nekas… nekas nenotika. Nākamajā rītā es apdarīju mājas darbus un devos pastaigāties pa mežu. Pēc kāda laika es izdzirdēju sprādzienu un ieraudzīju dūmus virs kokiem. Es skrēju uz mājām, cik ātri vien spēju, taču vaininieks jau bija prom. Es rakos cauri gruvešiem un… atradu Garovu.

-    Tad tu uzliki viņu uz dēļa un aizvilki līdz pilsētai? Albriks jautāja.

-Jā, apstiprinoši atbildēja Eragons, taču, pirms mēs devāmies prom, es paskatījos pēdas uz ceļa. Uz ceļa bija divu pēdu pāri, un tie abi bija vīriešu zābaku nospiedumi.

Viņš iebāza roku kabatā un izvilka melno auduma gabalu.

-    Šo es atradu sažņaugtu Garova dūrē. Domāju, ka tas saskan ar tām drēbēm, kas tiem svešiniekiem bija mugurā. Viņš nolika lupatu uz galda.

-    Tas saskan gan, sacīja Horsts. Viņš izskatījās domīgs un dusmīgs.

-    Un kas notika ar tavām kājām? Kur tu guvi tos ievainojumus?

-    īsti neatceros, Eragons purināja galvu. Domāju, ka tas notika, kad raku ārā Garovu, taču droši nezinu. Es to pamanīju tikai tad, kad asinis sāka plūst man pa kājām.

-    Tas ir briesmīgi! iesaucās Elena.

-    Mums jādodas tiem vīriem pa pēdām! dedzīgi iesaucās Albriks. Viņi nedrīkst aiziet nesodīti! Paņemsim dažus zirgus un noķersim viņus jau rīt, un tad atvedīsim šos atpakaļ.

-    Met tās muļķības no galvas ārā, noskaldīja Horsts. Visticamāk, viņi paķers tevi kā bērnu un iemetīs kokā. Atceries, kas notika ar māju! Mēs negribam, lai šo ļaužu ceļi krustojas ar mūsējiem. Turklāt tagad viņiem ir tas, ko šie gribēja. Viņš paskatījās uz Eragonu.

-    Viņi paņēma akmeni, vai ne?

-    Mājās tā nebija.

-    Tad jau viņiem nav iemesla atgriezties, ja to ieguvuši. Viņš caururbjoši paskatījās uz Eragonu.

-   Tu neko neteici par tām dīvainajām pēdām. Vai zini, no kurienes tās uzradušās?

Eragons pakratīja galvu. Es tās neredzēju.

Baldors strupi ierunājās:

-    Man tas nepatīk. Pārāk daudz visādu norāžu par burvestībām. Kas bija šie vīri? Vai tie ir Ēnas algotņi? Kāpēc viņi gribēja akmeni, un kā viņi varēja sagraut māju, ja vien nelika lietā tumšos spēkus? Tev varētu būt taisnība, tēvs. Iespējams, akmens bija vienīgais, ko tie gribēja, taču man liekas, ka drīz viņus redzēsim atkal.

Pēc šiem vārdiem iestājās klusums.

Kaut kas bija palaists garām, taču Eragons nevarēja saprast, kas tieši. Tad viņš saprata. Ar drebošu sirdi viņš atklāja savas bažas.

-    Rorans nezina, vai ne? Kā es varēju aizmirst par viņu ?

Horsts pakratīja galvu.

-   Viņš un Demptons devās prom drīz vien pēc tevis. Ja vien nav noticis kāds negadījums, abiem jau pirms dažām dienām vajadzēja būt Terinsfordā. Mēs gribējām nosūtīt vēstuli, bet vakar un aizvakar laukā bija pārāk auksts.

-   Mēs abi ar Baldoru jau gatavojāmies doties ceļā, kad tu pēkšņi pamodies, ierunājās Albriks.

Horsts izbrauca pirkstus cauri bārdai. Ejiet nu, palīdzēšu apseglot zirgus.

Baldors pagriezās pret Eragonu.

-    Es visu pastāstīšu saudzīgi, viņš apsolīja un sekoja Horstam un Albrikam ārā no virtuves.

Eragons palika sēžam pie galda, cieši skatīdamies uz galda dēļu rakstu. Viņš redzēja katru sīkumu līkloču dzīslu, asimetrisku iedobi, trīs mazas vagas ar krāsainiem lāsumiem. Koks bija pilns sīku rakstu jo ciešāk tajā lūkojās, jo vairāk redzēja. Viņš meklēja tajā atbildes, taču, ja tur arī kāda bija, tā nedevās rokās.

Neskaidrs sauciens pārtrauca viņa domu gājienu. Tas izklausījās kā kliedziens no ārpuses. Viņš ignorēja to. Lai kāds cits tiek ar to galā. Pēc dažām minūtēm viņš atkal to izdzirdēja jau skaļāk nekā iepriekš. Eragons dusmīgs nelikās par to ne zinis. Kāpēc viņi nevar likties mierā? Garovs atpūšas. Viņš pameta skatienu uz Elenas pusi, taču likās, ka troksnis viņai netraucēja.

ERAGON! Rēciens bija tik skaļš, ka jauneklis gandrīz nokrita no krēsla. Viņš piesardzīgi palūkojās visapkārt, taču nekas nebija mainījies. Pēkšņi viņš saprata, ka saucieni skan viņa galvā.

Safira, viņš bažīgi apvaicājās.

Iestājās klusums. Jā, akmens ausis.

Viņu pārņēma miers. Kur tu esi ?

Viņa nosūtīja puisim neliela koku pudura attēlu. Es mēģināju sazināties ar tevi jau agrāk, bet tu biji ārpus uztveres lauka.

Es biju slims… bet tagad jau ir labāk. Kāpēc es tevi nevarēju sajust agrāk ?

Es gaidīju divas naktis un tad jutos izsalkusi. Man bija jādodas medībās.

Vai noķēri kaut ko ?

Jaunu buku. Viņš bija pietiekami gudrs, lai sargātos no plēsējiem, kas uzglūn uz zemes, bet ne no tiem, kas lido gaisā. Kad es buku saķēru žokļos, viņš izmisīgi spārdījās un centās izbēgt. Taču es biju spēcīgāka un, kad sakāve kļuva neizbēgama, viņš padevās. Vai Garovs arī cīnās pret neizbēgamo ?

Es nezinu. Viņš izklāstīja notikušo un tad sacīja: Mēs varēsim doties mājās tikai pēc ilgāka laika, ja vispār varēsim. Es tevi neredzēšu vēl vismaz dažas dienas. Iekārtojies ērtāk.

Viņa nelaimīga atbildēja: Darīšu, kā tu saki. Bet nekavējies pārāk ilgi.

Viņi negribīgi šķīrās. Eragons paskatījās pa logu un pārsteigts ievēroja, ka saule jau norietējusi. Juzdamies ļoti noguris, viņš aizkliboja līdz Elenai, kas smērēja gaļas pīrāgus ar eļļainu drāniņu.

-    Es atgriezīšos Ģertrūdes mājā un likšos gulēt, viņš sacīja.

Elena pārtrauca ņemties ar pīrādziņiem un teica:

-    Kāpēc nepaliec pie mums? Tu būsi tuvāk savam tēvocim, un Ģertrūde tiks atpakaļ savā gultā.

-    Vai jums ir kāda brīva istaba? viņš svārstījās.

-    Protams. Viņa nopurināja rokas. Nāc man līdzi. Es sagatavošu guļvietu. Elena pavadīja zēnu uz augšstāva tukšo istabu. Viņš apsēdās uz gultas malas.

-    Vai tev vēl kaut ko vajadzēs? viņa apjautājās. Jauneklis pakratīja galvu. Tādā gadījumā es būšu lejā. Pasauc mani, ja tev kas vajadzīgs.

Eragons klausījās, kā viņa kāpj lejā. Tad viņš atvēra durvis un aizlavījās pa gaiteni līdz Garova istabai. Ģertrūde tikko manāmi uzsmaidīja viņam virs savām zibošajām adāmadatām.

-    Kā viņš jūtas? nočukstēja Eragons.

Viņas balsī skanēja nogurums.

-    Viņš ir vārgs, taču drudzis ir mitējies, un daži no apdegumiem arī izskatās labāk. Vēl jāgaida un jāskatās, taču var būt, ka viņš izveseļosies.

Ziņas uzlaboja Eragona omu, un viņš atgriezās savā istabā. Tumsa šķita nelaipna, kad zēns ievīstījās zem segas. Beidzot viņš iemiga, dziedējot ievainojumus un daudz cietušo dvēseli.

13. NODAĻA Dzīves netaisnība

Vēl bija tumšs, kad Eragons pielēca sēdus, smagi elpodams. Istaba bija ledaini auksta viņam uz rokām un pleciem uzmetās zosāda. Līdz rītausmai vēl jāgaida dažas stundas tas bija laiks, kad viss dzīvais pamirst, gaidot pirmos silto saules staru pieskārienus.

Viņa sirds sažņaudzās baisā priekšnojautā. Jauneklis jutās tā, it kā pasauli klātu līķauts un tā tumšākais stūris atrastos virs viņa istabas. Viņš klusi izrāpās no gultas un apģērbās. Eragons noraizējies skrēja pa gaiteni uz priekšu. Viņš satraucās vēl vairāk, kad ieraudzīja Garova istabas atvērtās durvis. Telpā bija sapulcējušies cilvēki.

Garovs mierīgi gulēja gultā. Viņš bija ieģērbts tīrās drēbēs, mati bija sasukāti un seja mierpilna. Varētu domāt, ka viņš ir aizmidzis, ja vien ap kaklu nebūtu sudraba amuleta un uz krūtīm uzlikts egļu zariņš atvadu dāvanas aizgājējam no palicējiem.

Katrīna stāvēja pie viņa gultas bālu seju un nodurtu skatienu. Viņš sadzirdēja meitenes čukstu:

Es cerēju kādudien viņu saukt par tēvu…

Sauc viņu par tēvu, Eragons rūgti domāja, ar tiesībām, kuru nav pat man. Viņš jutās kā spoks, kam zudis viss dzīvības spēks. Viss šķita nereāls, izņemot Garova seju. Asaras plūda pār Eragona vaigiem. Viņš tur stāvēja, pleciem drebot, taču nespēja izdvest ne skaņas. Māte, tante, tēvocis jauneklis bija zaudējis viņus visus. Bēdu smagums bija ļoti liels, necilvēcīgs, tas izsita

pamatu zem kājām. Kāds viņu aizveda uz istabu un teica, cik ļoti žēl tēvoča.

Viņš iekrita gultā, saķerdams ar rokām galvu, un konvulsīvi šņukstēja. Eragons sajuta, ka Safīra mēģina sazināties ar viņu, taču viņš nostūma pūķi malā un ļāvās savām bēdām. Zēns nespēja noticēt, ka Garovs ir miris. Ja tā bija atgadījies kam lai viņš tagad tic? Tikai šai nežēlīgajai pasaulei, kas dzēsa dzīvību kā sveci. Izmisis un izbijies viņš pavērsa savu no asarām mitro seju pret debesīm un iekliedzās:

Kāds dievs to spētu nodarīt? Parādies! Viņš sadzirdēja, kā cilvēki skrēja uz viņa istabu, taču no augšas neatskanēja ne vārds. Viņš to nebija pelnījis!

Eragonam pieskārās mierinošas rokas, un viņš zināja, ka blakus sēž Elena. Viņa apskāvusi turēja raudošo zēnu, līdz beidzot viņš negribīgi iegrima miegā.

14. NODAĻA Jātnieka asmens

Eragonu jau pamostoties pārņēma sāpes. Lai arī viņa acis bija ciet, tās nespēja apturēt jaunu asaru plūdus. Viņš prātoja par kādu domu vai cerību, kas palīdzētu saglabāt skaidru prātu. Es nevaru dzīvot ar šīm domām, viņš vaidēja.

Tad nedzīvo ar tām, Safiras vārdi atbalsojās viņa galvā.

Kā lai es to spēju ? Garovs ir miris! Un pēc laika mani gaidīs tāds pats liktenis. Mīlestība, ģimene, sasniegumi viss ir satriekts drupās, neatstājot neko. Kāda jēga visam, ko darām ?

Jēga ir darbībā. Jēga pazūd, kad tu padodies un nemēģini mainīt vai dzīvot savu dzīvi. Taču izvēle ir tevis paša ziņā: izvēlies vienu un velti tai savu dzīvi. Darbi sniegs tev jaunu cerību un uzdevumu.

Bet ko lai es iesāku ?

Vienīgais patiesais padomdevējs ir tava sirds. Tikai tad, kad tu sapratīsi, ko visvairāk vēlies, spēsi sev palīdzēt.

Viņa ļāva puisim apsvērt savos vārdos apslēpto jēgu. Eragons mēģināja saprast savas emocijas. Un, sev par lielu pārsteigumu, viņš apjauta, ka vairāk nekā bēdas viņu bija pārņēmušas dusmas. Ko tu gribētu, lai es daru… Vai lai sekoju svešiniekiem ? Jā.

Viņas atklātā atbilde samulsināja puisi. Viņš ievilka dziļu, trīsošu elpu. Kāpēc?

Atceries, ko tu sacīji Korē? Kā tu man atgādināji manus pienākumus un es atgriezos kopā ar tevi, par spīti instinkta brīdinājumam? Tev tāpat ir jākontrolē pašam sevi. Es pēdējās

dienās nopietni visu pārdomāju un sapratu, ko nozīmē būt pūķim un Jātniekam: tas ir mūsu liktenis tiekties pēc neiespējamā, paveikt lielus varoņdarbus, par spīti bailēm. Tā ir mūsu atbildība par nākotni.

Man vienalga, ko tu saki, tie nav iemesli, lai pamestu dzimto vietu, iesaucās Eragons.

Tad ir arī citi. Manas pēdas redzēja pie mājas, un cilvēki ir satraukušies par manu klātbūtni. Agrāk vai vēlāk mani atklās. Turklāt tevi šeit vairs nekas nesaista. Nav vairs māju, ģimenes un…

Rorans nav miris, jauneklis ar visu savu būtību protestēja.

Ja tu paliksi Kārvahallā, tev būs jāpaskaidro, kas patiesībā notika. Tavam brālim ir tiesības zināt, kā un kāpēc viņa tēvs gāja bojā. Ko viņš sacīs, kad uzzinās par mani ?

Safiras iebilde griezās Eragona galvā, taču viņš baidījās pat domāt par to, ka vajadzēs pamest Palankāras ieleju. Šeit bija viņa mājas. Tomēr doma par atriebšanos svešiniekiem sildīja sirdi. Vai es esmu pietiekami spēcīgs?

Tev esmu arī es.

Šaubas pievārēja viņu. Tā būtu pilnīgi traka, bezcerīga lieta. Nicinājums pašam pret savu neizlēmību pieauga, un Eragona sejā parādījās skarbs smaids. Safīrai bija taisnība. Tikai darbībai bija jēga, nekam vairāk. Darīšanai ir jēga. Un kas spētu viņam dot vairāk apmierinājuma nekā svešinieku medības? Viņā sāka briest neprātīga enerģija un spēks. Tas pārņēma viņa emocijas un kaldināja tīras dusmas, kurās bija iegravēts viens vienīgs vārds: atriebība. Galvā dunēja, kad viņš ar ciešu pārliecību sacīja: Es to izdarīšu.

Eragons pārtrauca domu saikni ar Safiru un izripoja no gultas. Ķermenis bija uzvilkts kā atspere. Vēl bija agrs rīts, viņš bija gulējis tikai dažas stundas. Neviens nav bīstamāks par ienaidnieku, kuram nav ko zaudēt, viņš iedomājās. Un tieši par tādu es esmu kļuvis.

Vakar viņam bija grūti paiet, taču tagad viņš kustējās pārliecinoši, un dzelžainā griba viņu turēja taisni. Viss augums sāpēja, tomēr zēns neļāva sāpēm sevi pakļaut, viņš tās vienkārši neņēma vērā.

Kad Eragons izlavījās no mājas, viņš dzirdēja, kā tuvumā sarunājas divi cilvēki. Ziņkāres dzīts, viņš apstājās un ieklausījās. Elena sacīja savā maigajā balsī:

-    …vieta palikšanai. Mums ir istaba. Horsts kaut ko atbildēja zemā balsī, taču Eragons nespēja saklausīt vārdus. Jā, nabaga puisēns, atbildēja Elena.

Šoreiz Eragons dzirdēja Horsta atbildi:

-Varbūt… Tad iestājās klusuma brīdis. Es domāju par to, ko Eragons sacīja, un neesmu drošs, ka viņš atklāja visu, ko zina.

-    Ko tu ar to gribi teikt? jautāja Elena. Viņas balsī ieskanējās bažas.

-    Kad mēs devāmies uz fermu, sākumā ceļš, pa kuru Eragons vilka dēli ar Garovu, bija gludi noblietēts. Tad mēs nonācām pie vietas, kur sniegs bija stipri nomīdīts, pēdas beidzās tur, taču mēs redzējām arī tos pašus milzīgo kāju nospiedumus, kas bija pie fermas. Un kas noticis ar viņa kājām? Es neticu, ka var zaudēt tik daudz ādas un neciest no tā. Es negribēju piespiest viņu atbildēt, bet tagad domāju nāksies vien to darīt.

-   Varbūt tas, ko puika ieraudzīja, nobiedēja viņu tik ļoti, ka viņš negrib par to runāt, Elena ieteicās. Tu redzēji, cik izmisis bija Eragons.

-    Tomēr tas neizskaidro, kā viņš atgādājis Garovu visu ceļu līdz šejienei, neatstājot nekādas pēdas.

Safirai bija taisnība, prātoja Eragons. Pienācis laiks doties prom. Pārāk daudz jautājumu, pārāk daudz cilvēku. Agrāk vai vēlāk viņi atradīs atbildes. Viņš turpināja lavīties cauri mājai, sastingstot pie katra trokšņa.

Ielas bija tukšas, tik agri no rīta nomodā bija tikai daži cilvēki. Viņš uz bridi apstājās un centās sakopot domas. Man nav vajadzīgs zirgs. Safira būs mans rumaks, taču viņai nepieciešami segli. Viņa varēs medīt mums abiem, un man nevajadzēs raizēties par ēdienu tomēr man kaut kas jāsagādā. Visu pārējo, kas man varētu būt vajadzīgs, atradīšu mājas gruvešos.

Viņš devās uz Gedrika miecētavu Kārvahallas nomalē. Riebīgā smaka koda nāsīs, taču viņš turpināja iet uz pakalna malu būdas virzienā, kur tika glabātas miecētās ādas. Viņš nogrieza trīs lielas vēršādas, kas nokarājās no griestiem. Zagšanas dēļ zēns jutās vainīgs, taču tad apsvēra, ka tā nav īsta zagšana. Kādu dienu es Gedrikam atlīdzināšu, tāpat arī Horstam. Viņš saritināja biezos ādas gabalus un aiznesa pie koku pudura ārpus pilsētas, tad noslēpa ādas starp koku zariem un atgriezās Kārvahallā.

Tagad pārtika. Eragons devās uz krodziņu, domādams to iegūt tur, taču, ļauni nosmīnējis, mainīja virzienu. Ja viņam ir jāzog, labāk darīt to pie Sloana. Viņš aizlavījās līdz miesnieka mājai. Kad Sloana tur nebija, priekšdurvis vienmēr bija aizbultētas. Taču sāndurvis bija aizvērtas ar tievu ķēdi, kuru viņš viegli pārrāva. Istabā bija tumšs. Viņš akli taustījās, līdz rokas sajuta cietus gaļas kalnus, kas bija ievīstīti audumā. Viņš sabāza sev zem krekla tik daudz, cik vien varēja, tad metās atpakaļ uz ielas un zagšus aizvēra durvis.

Netālu kāda sieviete sauca viņa vārdu. Jauneklis saķēra krekla apakšu, lai gaļa neizkrīt, un pazuda ap stūri. Viņš nodrebēja, kad starp divām mājām nieka desmit pēdu attālumā parādījās Horsts.

Eragons skrēja prom, tiklīdz Horsts nozuda skatienam. Kājas svila, kad viņš metās lejā pa gatvi atpakaļ pie koku pudura. Puisis ieslīdēja starp koku stumbriem, tad palūkojās pār plecu, vai viņam kāds neseko. Nevienu neieraudzījis, viņš atvieglots pastiepās pēc ādas gabaliem, kas bija noslēpti kokā. To tur vairs nebija.

Dodies prom?

Eragons apsviedās riņķī. Broms dusmīgi skatījās uz zēnu. Vīram vienā galvas pusē vīdēja plašs ievainojums. Bromam pie sāniem karājās īss zobens brūnā makstī. Ādas viņš turēja rokās.

Eragons samiedza acis no aizkaitinājuma. Kā vecajam vīram izdevās viņu izsekot? Viss bija tik kluss, un viņš varētu apzvērēt, ka neviens tuvākajā apkārtnē viņu neredzēja.

-   Atdod tās īpašniekam, puisis atcirta.

-   Kāpēc? Lai tu varētu aizbēgt, pirms Garovs ir apbedīts? Tā bija smaga apsūdzība.

-   Tā nav tava darīšana! jauneklis noskaldīja un juta, kā asinis iesitas galvā. Kāpēc tu mani izsekoji?

-   Es nemaz nesekoju, noņurdēja Broms. Es tevi jau gaidīju šeit. Tagad pastāsti kurp dodies?

-   Nekur. Eragons rāvās pie ādām un izķēra tās no Broma rokām. Vecais vīrs neko nedarīja, lai apturētu zēnu.

-   Ceru, ka tev ir pietiekami daudz gaļas, lai pabarotu savu pūķi.

Eragons sastinga.

-    Par ko tu runā?

Broms sakrustoja rokas.

-   Nemuļķo mani. Es zinu, kur tu dabūji to zīmi uz rokas, tā ir gedwēy ignasia mirdzošā plauksta. Tu aizskāri pūķa olu. Es zinu, kāpēc tu ieradies pie manis ar visiem tiem jautājumiem, un tagad es zinu, ka Jātnieki ir atgriezušies.

Eragons nometa ādas un gaļu. Beidzot tas ir noticis… Man ir jātiek prom! Es nevaru skriet ātrāk par viņu ar savām savainotajām kājām, bet ja… Safira! viņš iesaucās.

Dažas mokošas sekundes viņa neko neatbildēja, un tad atskanēja: Jā.

Mēs esam atklāti! Tu man esi vajadzīga! Viņš tai aizsūtīja savas atrašanās vietas attēlu, un pūķis acumirklī devās ceļā. Tagad viņam tikai vajadzēja tikt vaļā no Broma.

-    Kā tu to uzzināji? viņš jautāja dobjā balsī.

Broms skatījās tālumā un bez skaņas kustināja lūpas, it kā viņš runātu ar kādu citu. Tad vecais vīrs sacīja:

-   Visur bija dažādas norādes un mājieni man tikai vajadzēja pievērst tiem uzmanību. Ikviens ar īstajām zināšanām būtu darījis to pašu. Pastāsti, kā klājas tavam pūķim!

-   Viņai, teica Eragons, klājas labi. Mēs nebijām fermā, kad ieradās svešinieki.

-    Ā, tavas kājas. Jūs lidojāt?

Kā Broms to varēja iedomāties? Varbūt svešinieki ir viņu piespieduši mani izprašņāt? Varbūt viņi grib uzzināt, kurp es gatavojos doties, lai varētu mūs noķert slazdā? Un kur ir Safira? Viņš domās sazinājās ar pūķi un atklāja, ka tas riņķo augstu virs galvas. Nāc!

Nē, es kādu brīdi pavērošu.

Kāpēc ?

Tāpēc, ka Doru Areabā notika slaktiņš.

Ko?

Broms atspiedās pret koku ar smaidu uz lūpām.

-    Es runāju ar viņu, un viņa piekrita kādu brīdi palikt augšā virs mums, kamēr mēs atrisinām domstarpības. Kā redzi, tev nav nekādu iespēju neatbildēt uz maniem jautājumiem. Saki, uz kurieni dodaties!

Eragons samulsis pielika plaukstu deniņiem. Kā Broms spēja runāt ar Safiru? Viņa pakausis kaisa un prātā virpuļoja dažādas domas, tomēr viņš nonāca pie tā paša secinājuma: viņam kaut kas ir jāpasaka vecajam vīram. Tad zēns izdomāja atrunu: Man ir jāatrod kāda droša vieta, kamēr es izārstēšu kājas.

-    Un pēc tam?

Jautājumu nevarēja atstāt bez ievērības. Dunoņa galvā pastiprinājās. Viņš nespēja domāt, nekas vairs nebija skaidrs. Vienīgais, ko viņš vēlējās, pastāstīt kādam dažu pēdējo mēnešu notikumus. Zēnam sirds vai plīsa pušu no apziņas, ka tie bijuši par cēloni Garova nāvei. Viņš padevās un trīcošā balsī sacīja:

-    Es gatavojos sadzīt pēdas svešiniekiem un nogalināt viņus.

-    Dižs darbs tik jaunam puisim, Broms sacīja pavisam vienkārši, it kā Eragons būtu piedāvājis paveikt pašu parastāko un viegli izdarāmo darbu. Neapšaubāmi, tas ir cienījams veikums, turklāt tāds, kam tu esi piemērots, tomēr es domāju, ka palīdzība tev varētu lieti noderēt.

Vecais vīrs pēc kaut kā pasniedzās aiz krūma un izvilka lielu saini. Viņa balss kļuva skarba.

-Jebkurā gadījumā es negrasos palikt mājās, kamēr kāds zaļknābis jādelē apkārt uz pūķa.

Vai viņš patiešām piedāvā palīdzību, vai tas ir slazds? Eragons baidījās no tā, ko viņa noslēpumainie ienaidnieki varētu izdarīt. Bet Broms pierunāja Safīru, un viņi sazinājās, abu prātiem saskaroties. Ja jau viņa nav noraizējusies… Jauneklis nolēma uz brīdi aizbīdīt malā savas aizdomas.

-    Man nav nepieciešama palīdzība, sacīja Eragons, bet tu vari doties man līdzi.

-    Tad labāk sāksim iet, sacīja Broms. Uz kādu mirkli viņa seja nobāla. Tavs pūķis tevi atkal ir gatavs klausīt.

Safira? Eragons vaicāja. Jā.

Viņš apvaldīja vēlmi iztaujāt Safīru. Vai tu sagaidīsi mūs mājās ?

Jā. Vai jūs vienojāties?

Tā izskatās. Safīra pārtrauca saskari un aizlidoja prom. Viņš paskatījās uz Kārvahallu un ieraudzīja, ka cilvēki skrien no mājas uz māju.

-    Šķiet, ka viņi meklē mani.

Broms sarauca uzacis.

-    Iespējams. Iesim?

Eragons vilcinājās.

-    Es gribētu atstāt kādu ziņu Roranam. Man šķiet, ka nav pareizi pazust, ne vārda nesakot.

-    Es par to jau parūpējos, nomierināja Broms. Es viņam atstāju vēstuli pie Ģertrūdes un šo to paskaidroju. Es arī brīdināju uzmanīties no briesmām. Vai ar to pietiks?

Eragons pamāja ar galvu. Viņš ietina gaļu ādās un devās ceļā. Viņi sargājās rādīties acīs, līdz nonāca pie ceļa. Tur viņi sāka iet straujākā solī, gribēdami pēc iespējas ātrāk attālināties no Kārvahallas. Eragons apņēmīgi brida cauri sniegiem, lai gan sāpēja kājas. Ceļš atbrīvoja prātu domām. Tiklīdz tiksim mājās, es nekur neiešu kopā ar Bromu, līdz nesaņemšu dažas atbildes, viņš sevī cieši nolēma. Ceru, ka viņš varēs vairāk pastāstīt par Jātniekiem un tiem, ar kuriem es cīnos.

Kad tālumā parādījās saimniecības drupas, Broma uzacis dusmās saraucās. Eragons satraukts ieraudzīja, cik daba ātri pārņēmusi ēkas savā ziņā. Sniegs un zeme jau bija sagūluši kaudzēs mājas iekšpusē, piesedzot svešinieku uzbrukuma pēdas. Staļļa vietā bija palicis tikai zūdošu nodeguļu četrstūris.

Kad virs kokiem ieskanējās Safiras spārnu švīkstoņa, Broma skatiens pašāvās augšup. Viņa laidās pāri abiem gājējiem, ar spārniem teju skardama viņu galvas. Abi sagrīļojās, kad gaisa vilnis gandrīz viņus notrieca no kājām. Safiras zvīņas zaigoja, kad viņa apmeta loku virs mājas un graciozi nolaidās.

Broms paspēra soli uz priekšu, viņa sejas izteiksme bija gan priecīga, gan nopietna. Viņa acis mirdzēja, un uz vaiga parādījās asara, tad tā pazuda bārdā. Vecais vīrs ilgu laiku turpināja stāvēt, smagi elpodams un skatīdamies uz Safiru. Arī pūķis raudzījās viņā. Eragons sadzirdēja murmināšanu un piegāja tuvāk, lai labāk saklausītu.

Tad… tas sākas no jauna, bet kur un kā tas beigsies? Mans skats ir aizmiglojies. Nezinu, vai tā būs traģēdija vai komēdija, iespējamas ir abas… Taču var gadīties, ka mans stāvoklis nemainīsies un es…

Pēdējie vārdi izplēnēja gaisā, jo Safira strauji tuvojās. Eragons pagāja sāņus no Broma, izliekoties, ka neko nav dzirdējis, un sveicināja pūķi. Tagad viņu attiecībās kaut kas bija mainījies, it kā abi pazītu viens otru daudz dziļāk, bet tomēr būtu svešinieki. Viņš paglaudīja pūķa kaklu, un Eragona plauksta notirpa, kad abu prāti saskārās. Safira raidīja spēcīgu ziņkāri.

Es neesmu redzējusi nevienu cilvēku, izņemot tevi un Garovu, bet viņš bija ļoti savainots, viņa klāstīja.

Tu esi redzējusi cilvēkus ar manām acīm.

Tas nav tas pats. Safīra pienāca tuvāk un pagrieza galvu tā, lai varētu aplūkot Bromu ar vienu no savām lielajām, zilajām acīm. Jūs patiešām esat dīvaini radījumi, viņa kritiski novērtēja un turpināja blenzt uz veco vīru. Broms nekustējās, kamēr viņa izošņāja gaisu, un tad pastiepa Safīrai pretī roku. Pūķis lēnām nolieca kaklu un ļāva Bromam pieskarties savām uzacīm. Tad viņa nosprauslojās, atlēca malā un nostājās aiz Eragona.

Kas noticis ? viņš apjautājās. Pūķis neatbildēja.

Broms pagriezās pret Eragonu un pusbalsī apvaicājās:

-    Kā viņu sauc?

-    Safīra.

Broma sejai pārslīdēja dīvaina izteiksme. Viņš tik spēcīgi iegrūda zemē savu nūju, ka pirkstu kauliņi kļuva balti. No visiem vārdiem, ko tu man iedevi, šis vienīgais viņai iepatikās. Es domāju, ka tas der, Eragons ātri piebilda.

-     Der pavisam labi, sacīja Broms. Viņa balsī ieskanējās kaut kas savāds, neizprotams. Vai tās bija zaudējuma sāpes, pārsteigums, bailes, skaudība, Eragons nevarēja saprast. Iespējams, ka neviens no šiem iemesliem vai arī visi kopā.

Broms skaļā balsī sacīja:

-    Esi sveicināta, Safīra. Jūtos pagodināts, tiekoties ar tevi. Viņš dīvaini salieca plaukstu un palocījās.

Man viņš patīk, klusi bilda Safira.

Protams, tev patīk. Glaimi patīk visiem. Eragons pieskārās viņas plecam un devās uz izpostīto māju. Safira un Broms viņam sekoja. Vecais vīrs gāja atsperīgā solī un izskatījās dzīves spara pilns.

Eragons ierāpās mājā un palīda zem durvīm vietā, kas reiz bija viņa istaba. Viņš to tikko spēja pazīt zem sakritušajiem koka dēļiem. Vadoties pēc atmiņas, viņš pameklēja tur, kur bija iekšējā siena, un atrada savu tukšo mugursomu. Tās rāmis bija daļēji salūzis, bet to varēja salabot. Viņš turpināja rakņāties un galu galā atrada stopa galu, kas aizvien vēl bija briežādas makstī.

Lai arī āda bija saskrambāta un salocīta, viņš priecājās, redzot, ka eļļainais koks nebija skarts. Beidzot taču paveicās. Viņš nospriegoja stopu un izmēģināja cīpslu tā nedz krakšķēja, nedz čīkstēja. Zēns apmierināts paņēma savu bultu maku, kas atradās līdzās. Daudzas bultas bija salauztas.

Viņš atspriegoja stopu un kopā ar maksti pasniedza to Bromam, kas sacīja:

-    Tikai spēcīga roka spēj uzvilkt šo stopu.

Eragons klusi uzņēma šo atzinības izpausmi. Viņš turpināja meklēt mājas drupās citas noderīgas lietas un blakus Bromam nogāza salasītās mantas. Kaudze nebija pārāk liela.

-     Kas tālāk? vaicāja Broms. Viņa acis lūkojās vērīgi un jautājoši. Eragons novērsās.

-    Tagad mēs atradīsim slēptuvi.

-    Vai tev ir kāda padomā?

-   Jā. Visas mantas, izņemot stopu, viņš satina ciešā sainī un aizsaitēja. Zēns uzkrāva to plecos un sacīja: Šajā virzienā, un devās mežā. Safira, lido mums līdzi. Tavas pēdas ir pārāk viegli atrast un izsekot.

Ļoti labi. Pūķis pacēlās spārnos tieši aiz viņiem.

Gājiena mērķis nebija tālu, taču Eragons veda pa apkārtceļiem, lai jauktu pēdas iespējamiem sekotājiem. Aizritēja vairāk nekā stunda, pirms viņš beidzot apstājās biezi saaugušā kazenājā.

Nelielais klajums tā viducī bija pietiekami liels ugunskuram, diviem cilvēkiem un pūķim. Sarkanās vāveres skraidelēja pa kokiem un čakstināja, sūdzoties par nelūgto viesu ielaušanos. Broms atbrīvojās no vīnogulāju vītnes un ieinteresēti paraudzījās visapkārt.

-    Vai vēl kāds zina par šo vietu? viņš apvaicājās.

-    Nē, es to atklāju, kad mēs tikko pārcēlāmies uz šo saimniecību. Es aizrakos līdz vidum tikai pēc kādas nedēļas, un vēl pēc nedēļas es jau biju iztīrījis visas kritalas.

Safīra nolaidās viņiem blakus un sakļāva spārnus, uzmanīdamās no ērkšķiem. Viņa saritinājās, salauzdama sīkus zariņus ar savām cietajām zvīņām, un noguldīja galvu uz zemes. Pūķa neizprotamās acis abus cieši uzlūkoja.

Broms atspiedās pret savu nūju un tik cieši skatījās uz pūķi, ka šāda pētīšana Eragonam lika justies neomulīgi.

Jauneklis lūkojās uz abiem, līdz izsalkums aicināja rīkoties. Viņš sakrāva malku ugunskuram, piepildīja katliņu ar sniegu un uzlika uz liesmām, lai tas izkūst. Kad ūdens uzkarsa, Eragons sadalīja gaļu gabalos un iemeta katlā arī šķipsniņu sāls.

Neizskatās pēc īsta ēdiena, viņš nodomāja, bet jāēd vien būs. Varbūt kādu laiku no tā būs jāpārtiek, tāpēc labāk sākšu pierast.

Sautējums klusām burbuļoja, izplatīdams visā klajumā spēcīgu smaržu. Satīras mēles galiņš izšāvās ārā un it kā pārbaudīja smaržu. Kad gaļa bija mīksta, pienāca Broms un Eragons salēja ēdienu bļodās. Viņi klusi ēda, izvairīdamies skatīties viens uz otru. Pēc tam Broms izņēma pīpi un slinki aizsmēķēja.

-    Kāpēc tu gribi ceļot kopā ar mani? jautāja Eragons.

Dūmu mākonis pacēlās no Broma lūpām un aizvijās virs

kokiem, līdz izplēnēja.

-   Man ir savtīgas domas: es gribu, lai tu paliktu dzīvs, viņš atbildēja.

-    Kādā ziņā? pārjautāja Eragons.

-Atklāti runājot, es esmu stāstnieks un domāju, ka tu varētu radīt jauku stāstu. Tu esi pirmais Jātnieks, kuru es redzu pēdējo simt gadu laikā. Pirmais Jātnieks, kas nepakļaujas karalim, es gribēju teikt. Kas notiks turpmāk? Vai tu iesi bojā kā moceklis? Vai tu pievienosies vārdeniem? Varbūt tu nogalināsi karali Galbatoriksu? Es gribu saņemt atbildi uz šiem jautājumiem. Un es būšu līdzās, lai redzētu katru šā stāsta sīkumu, par spīti visam.

Eragonam pat šermuļi pārskrēja pār muguru. Viņš nespēja iedomāties, kā varētu paveikt kaut vai vienu no šiem uzdevumiem, un vismazāk jau nu viņš vēlējās kļūt par mocekli. Es gribu atriebties, bet par pārējo… man nav nekādu mērķu, it īpaši tik lielu.

-    Labi, es tevi sapratu, bet pastāsti, kā tu vari sarunāties ar Safiru!

Broms vilcinādamies iepildīja pīpē vēl tabaku. Viņš no jauna aizpīpēja pīpi un cieši saknieba to mutē, tad sacīja:

-   Ļoti labi; ja tu gribi šo atbildi, tu to iegūsi, bet var gadīties, ka tev tā nepatiks.

Viņš piecēlās, paņēma saini, pienesa to pie ugunskura un izvilka garu, ievīstītu priekšmetu. Tas bija aptuveni piecas pēdas garš un šķita arī diezgan smags.

Broms sāka attīt to gabalu pa gabalam kā mūmiju. Eragons, nenovērsdams skatu, raudzījās, kā pamazām parādās zobens. Asaras formas zelta rokturī bija iestrādāts rubīns mazas olas lielumā. Pats rokturis apvīts ar sudrabainu vītni, nopulēts tiktāl, ka spīdēja kā zvaigžņu gaisma. Zobena maksts bija vīna sarkanumā un gluda kā stikls, to rotāja iegravēts melns simbols. Līdzās zobenam atradās arī ādas siksna ar smagu sprādzi. Kad bija nokritis pēdējais aptinums, Broms pasniedza ieroci Eragonam.

Rokturis iegūla puiša rokā, it kā būtu kalts tieši viņam. Eragons lēni izvilka zobenu, kas bez skaņas izslīdēja no maksts. Plakanais asmens bija zaigojoši sarkans un atstaroja ugunskura liesmas. Smalkās zobena malas graciozi pārgāja slīpumā, veidojot asmeni. Uz metāla vīdēja tas pats melnais simbols. Zobens bija ideāli izlīdzsvarots. Jauneklim tas likās kā rokas pagarinājums un nemaz nelīdzinājās tiem raupjajiem zemnieku instrumentiem, pie kuriem viņš bija pieradis. Zobens izskatījās varens, it kā tā iekšienē būtu noslēpts neapturams spēks. Tas bija radīts nežēlīgām kaujām, lai atņemtu vīriem dzīvību, tomēr tajā viedās briesmīgs skaistums.

-    Kādreiz šis zobens piederēja kādam Jātniekam, Broms nopietni piebilda. Kad Jātnieks pabeidza apmācību, elfi dāvāja tam zobenu. Tas, kā viņi tos izkala, aizvien vēl ir noslēpums. Tomēr viņu zobeni mūžam ir asi un nekad nesarūsē. Tradicionāli zobena asmens krāsa tika pieskaņota Jātnieka pūķa krāsai, taču es domāju, ka šajā gadījumā mēs varam izdarīt izņēmumu.

Šā zobena vārds ir Zaroks. Es nezinu, ko tas nozīmē, iespējams, kaut ko svarīgu tam Jātniekam, kuram tas piederējis. Viņš skatījās, kā Eragons šūpo zobenu.

-    Kur tu to dabūji? vaicāja Eragons. Viņš negribīgi ieslidināja asmeni atpakaļ makstī un gribēja atdot zobenu, taču Broms pat nepakustējās, lai paņemtu to.

-   Tam nav nozīmes, sacīja vecais vīrs. Vienīgais, ko sacīšu, lai to iegūtu, izgāju cauri vairākiem negantiem un bīstamiem piedzīvojumiem. Uzskati zobenu par savu. Tev ir lielākas tiesības uz to nekā man, un, pirms viss beigsies, tev tas lieti noderēs.

Dāvana apmulsināja Eragonu.

-   Tā ir karaliska dāvana, paldies. Nebūdams drošs, ko vēl vajadzētu piebilst, viņš paglaudīja zobena maksti.

-    Ko nozīmē šis simbols?

-   Tas ir Jātnieka personīgais ģerbonis. Eragons jau gribēja iestarpināt vēl kādu jautājumu, bet Broms nopietni uzlūkoja viņu un nebilda ne vārda.

-   Ja gribi zināt, ikviens var iemācīties runāt ar pūķi. Turklāt, viņš uzsvērdams pacēla pirkstu, tas neko nenozīmē, ja to prot. Es zinu vairāk par pūķiem un to spējām nekā jebkurš cits cilvēks. Lai tu pats nonāktu pie zināšanām, ko tev iemācīšu, paietu gadi. Es tev piedāvāju savas zināšanas, lai tu nokļūtu pie tām pa īsāko ceļu. Taču to, kā esmu šīs zināšanas ieguvis, es paturēšu sevī.

Safira piecēlās, kad viņš beidza runāt, un aizčāpoja pie Eragona. Viņš izvilka asmeni un parādīja pūķim zobenu. Tam ir spēks, viņa sacīja, piebāzusi asmenim degungalu. Metāla zaigojošā krāsa saviļņojās kā ūdens, pieskaroties viņas zvīņām. Viņa pacēla galvu, apmierināti nosprauslādamās, un zobens atguva tā parasto izskatu. Eragons satraukts ieslidināja to makstī.

Broms sarauca uzacis.

-    Tieši par to es runāju. Pūķi tevi nemitīgi pārsteigs. Lietas norisinās viņiem līdzās noslēpumainas lietas, kas nav iespējamas nekur citur. Lai arī Jātnieki sadarbojās ar pūķiem gadsimtiem ilgi, viņi līdz galam nav atklājuši pūķu spēju robežas. Mēdz runāt, ka pūķi paši tās nezina. Viņi ar neredzamām saitēm ir saistīti ar šo zemi, un šī saskarsme tiem ļauj pārvarēt lielas grūtības. Tas, ko tikko paveica Safira, tikai pierāda manis sacīto: tu vēl daudz ko nezini.

Iestājās ilgs klusuma brīdis.

-   Var jau būt, sacīja Eragons, taču es varu iemācīties. Un tie svešinieki ir svarīgākais, par ko man tagad būtu jāuzzina. Vai tu zini, kas viņi ir?

Broms dziļi ievilka elpu.

-   Viņus sauc par razakiem. Neviens nezina, vai tas ir rases nosaukums vai arī viņi paši izvēlējušies sevi šādi saukt. Razaki nebija manīti, pirms Galbatorikss nāca pie varas. Viņš tos laikam atrada kāda ceļojuma laikā un pieņēma savā dienestā. Nekas īpaši par viņiem nav zināms. Tomēr varu tev pateikt, ka tie nav cilvēki. Kad es paskatījos uz vienu no viņiem, ieraudzīju knābi un acis manas dūres lielumā. Taču man nav skaidrs, kā viņiem izdodas runāt. Protams, arī pārējais ķermenis ir tikpat dīvains. Tieši tādēļ viņi visu laiku sedzas ar apmetņiem, vienalga, kādi būtu laikapstākļi.

Kas attiecas uz viņu spēku, tad šie ir stiprāki par jebkuru vīru un var palēkties neticami augstu, taču viņi nemāk burt. Vari būt priecīgs: ja viņi prastu lietot maģiju, tu būtu viņu ķetnās. Tāpat es zinu, ka viņiem ļoti nepatīk saules gaisma, taču tā neapturēs viņus, ja viņi kaut ko ir ieņēmuši galvā. Nepieļauj kļūdu, novērtējot razakus pārāk zemu, jo viņi ir slīpēti un glumi.

-   Cik viņu kopā ir? tincināja Eragons, prātodams, no kurienes Broms to visu uzzinājis.

-   Cik man zināms, tikai tie divi, kurus tu satiki. Varbūt ir vairāk, bet nekad neesmu dzirdējis. Varbūt tie ir pēdējie no kādas izmirstošas rases. Redzi, viņi ir karaļa personīgie pūķu mednieki. Tiklīdz Galbatoriksu sasniedz baumas par pūķi, viņš sūta razakus noskaidrot, vai tā ir taisnība. Viņiem līdzi velkas nāves sliede.

Broms izpūta vairākus dūmu aplīšus un skatījās, kā tie ceļas virs kazenājiem. Eragons nepievērsa uzmanību dūmiem, līdz pamanīja, ka tie maina krāsu un šaudās apkārt. Broms viltīgi piemiedza ar aci.

Eragons bija pārliecināts, ka neviens nebija redzējis Safīru; kā gan Galbatorikss būtu uzzinājis par viņu? Kad viņš skaļā balsī minēja savus iebildumus, Broms sacīja:

-    Tev taisnība, diez vai kāds no Kārvahallas būtu informējis karali. Kāpēc nepastāsti, kur tu dabūji to olu un kā izaudzināji Safīru, tas varētu viest zināmu skaidrību.

Eragons vilcinājās, tad izstāstīja visus notikumus, kopš viņš Korē uzgāja olu. Zēns jutās labi, ka beidzot varēja ar kādu dalīties šajā noslēpumā. Broms uzdeva tikai dažus jautājumus, taču galvenokārt uzmanīgi klausījās. Saule jau taisījās uz rietu, kad Eragons beidza savu stāstu. Abi klusēja, līdz mākoņi iekrāsojās sārti. Tad Eragons pārtrauca klusumu:

-    Es gribētu zināt, no kurienes viņa ir ieradusies, jo pati Safira to neatceras.

Broms paslēja galvu.

-    Nezinu… Tavs stāsts daudz ko noskaidroja. Es esmu pārliecināts, ka neviens, izņemot mūs, Safiru nav redzējis. Razaku informācijas avots, iespējams, ir ārpus šīs ielejas. Kāds, kas šobrīd varbūt ir miris… Šis laiks tev nav bijis viegls, un tu esi daudz ko paveicis. Esmu pārsteigts par tavu izturību.

Eragons nekustīgi skatījās tālumā un tad pajautāja:

-    Kas notika ar tavu galvu? Izskatās, it kā tev iesists ar akmeni.

-    Nē, bet tu esi tuvu patiesībai. Broms ievilka krietnu dūmu no savas pīpes. Es ložņāju pie razaku apmetnes pēc tumsas, mēģinādams uzzināt kaut ko, bet viņi mani pārsteidza ēnā. Tas bija labi sagatavots slazds, taču šie briesmoņi mani nenovērtēja, un es novedu viņus no pareizā ceļa. Taču diemžēl, viņš saviebās, par savu muļķību man nācās samaksāt ar šo ievainojumu. Apdullināts es nokritu zemē un neatguvu samaņu līdz nākamajai dienai. Bet tad jau viņi bija nonākuši pie tavas mājas. Bija jau par vēlu, lai apturētu razakus, taču es sekoju viņiem. Tieši tad mēs arī satikāmies uz ceļa.

Kas viņš tāds ir, ka iedomājas, ka varēs viens aizkavēt razakus? Viņi uzbruka Bromam tumsā un tikai apdullināja viņu? Eragons nepacietīgs un iekarsis jautāja:

-   Kad tu ieraudzīji to zīmi -gedwēy ignasia uz manas plaukstas, kāpēc nepaskaidroji, ka tie ir razaki? Es būtu brīdinājis Garovu, nevis pirmām kārtām devies pie Safiras, un mēs būtu aizbēguši visi trīs kopā.

Broms nopūtās.

-   Es tobrīd nezināju, ko darīt. Domāju, ka varēšu noturēt razakus drošā attālumā no tevis un, kad tie dosies prom, uzdot tev tiešu jautājumu par Safiru. Taču viņi izrādījās gudrāki par mani. Es no sirds nožēloju šo kļūdu, kas tev tik dārgi maksājusi.

-   Kas tu esi? asi vaicāja Eragons. Kā vienkāršam ciema stāstniekam var būt Jātnieka zobens? Kā tu zini par razakiem?

Broms izdauzīja pīpi.

-    Man liekas, es skaidri pateicu, ka negrasos runāt par to.

-   Mans tēvocis tā dēļ ir miris. Miris! Eragons iekliedzās, cirzdams ar roku tukšā gaisā. Es tev uzticējos, jo Safira tevi ciena, bet ne vairāk! Tu neesi tas cilvēks, ko pazinu Kārvahallā visus šos gadus. Paskaidro, kas tu esi!

Broms ilgi skatījās, kā dūmi virpuļo starp viņiem. Grumbas viņa pierē bija kļuvušas vēl dziļākas. Viņš nekustējās, vien laiku pa laikam pacēla pie mutes pīpi un ievilka dūmu, un tad beidzot sacīja:

-   Varbūt tu nekad neesi par to domājis, taču lielākā daļa manas dzīves aizritējusi ārpus Palankāras ielejas. Stāstnieka apmetni es uzliku tikai Kārvahallā. Dažādiem cilvēkiem esmu spēlējis dažādas lomas mana pagātne nav vienkārša. Šeit es nonācu daļēji tāpēc, ka vēlējos aizbēgt no tās. Neesmu tas vīrs, par ko tu mani uzskati.

-    Hā! nosmīkņāja Eragons. Un kas tad tu esi?

Broms mierīgi pasmaidīja.

-    Es esmu tas, kurš atrodas šeit, lai tev palīdzētu. Nenopel šos vārdus tie ir patiesākie, kurus esmu sacījis. Taču es negrasos atbildēt uz taviem jautājumiem. Pagaidām tev nav nekādas vajadzības dzirdēt manu stāstu, turklāt tu to vēl neesi pelnījis. Jā, man ir zināšanas, kuru nebūtu Bromam-stāstniekam, taču es esmu kas vairāk. Tev būs jāiemācās sadzīvot ar to, ko esi uzzinājis, kā arī ar to, ka es nesniedzu savas dzīves aprakstu ikvienam, kas prasa.

Eragons drūmi blenza viņā. Tad, celdamies kājās, izmeta:

-    Es eju gulēt!

Broms neizskatījās pārsteigts, taču viņa acīs vīdēja skumjas. Viņš izritināja savu segu pie ugunskura, bet Eragons iekārtojās blakus Safīrai. Pāri apmetnei klājās ledains klusums.

15. NODAĻA Seglu šūšana

Tiklīdz Eragons atvēra acis, viņam atkal uzbruka atmiņas par Garova nāvi. Viņš pārvilka segu pār galvu un klusām raudāja siltajā tumsā. Tur bija tik labi gulēt… slēpties no apkārtējās pasaules. Pamazām asaru straume mitējās. Kaut tas Broms izčibētu! Tad viņš negribīgi noslaucīja asaras un piecēlās.

Broms gatavoja brokastis.

-    Labrīt, viņš sacīja. Eragons par atbildi kaut ko noburkšķēja. Viņš sabāza nosalušās rokas padusēs un sabozies sēdēja pie ugunskura, līdz ēdiens bija gatavs. Viņi ātri paēda, steidzoties, lai ēdiens neatdziest. Kad viņi beidza brokastot, Eragons nomazgāja bļodu sniegā, tad izplāja nozagto ādu uz zemes.

-    Ko tu gatavojies ar to darīt? Broms vaicāja. Mēs to nevaram nest līdzi.

-    Es gribu Safirai uztaisīt seglus.

-    Ahā, sacīja Broms un turpināja: Pūķiem parasti bija divu veidu segli. Vieni bija cieti, tādi kā zirgu segli. Taču, lai tos pagatavotu, vajadzīgs laiks un instrumenti mums nav ne viena, ne otra. Taču otri segli bija plāni un mazliet polsterēti, nekas vairāk kā vien papildu slānis starp Jātnieku un pūķi. Šos seglus izmantoja, kad vajadzēja ātri manevrēt, tomēr tie nebija ne tuvu tik ērti kā cietie.

, Vai tu zini, kā tie izskatījās? Eragons vaicāja.

-   Vairāk, nekā tikai zinu, es tos varu uztaisīt.

-    Tad, lūdzu, uztaisi, sacīja Eragons, pakāpjoties malā.

-    Ļoti labi, bet mēģini ielāgot, ko darīšu. Varbūt kādudien tev tie būs jātaisa pašam.

Broms ar pašas Safiras atļauju nomērīja pūķa krūtis un kaklu. Tad nogrieza piecas loksnes no ādas un turpat uzskicēja arī duci vai vairāk piegrieztņu. Tiklīdz gabali bija izgriezti, to, kas bija palicis pāri no ādām, viņš sagrieza garās sloksnēs.

Broms izmantoja auklas, lai visu sašūtu kopā, taču katram dūrienam vajadzēja izurbt divus caurumus ādā. Eragons palīdzēja tikt ar to galā. Sprādžu vietā tika izveidoti sarežģīti mezgli, turklāt katra siksna bija īpaši gara, lai segli Safīrai derētu arī pēc vairākiem mēnešiem.

Galveno seglu daļu veidoja no trim vienādām daļām, kas bija sašūtas kopā un vidū nopolsterētas. Priekšpusē tika sašūta bieza cilpa, kas ērti apkļautu vienu no Safiras kakla radzēm, bet platas lentes katrā seglu pusē apjoztu tās vēderu un tiktu sasietas apakšā. Lentēs iesēja vairākas cilpas, kas kalpoja par kāpšļiem. Ja tos sajoztu stingrāk, tie noturētu Eragona kājas uz vietas. Gara siksna stieptos starp Safiras priekškājām, sašķeltos divās daļās, apmestu loku ap tām, tad atkal savienotos ar segliem.

Kamēr Broms strādāja, Eragons salaboja somu un salika krājumus. Kad viss bija pabeigts, arī diena sliecās uz nakts pusi. Noguris pēc padarītā darba, Broms uzlika seglus Safīrai un pārbaudīja, vai siksnas der. Viņš mazliet pielaboja šur tur un apmierināts noņēma seglus.

-    Labi paveikts darbiņš, Eragons negribīgi atzina.

Broms pielieca galvu.

-    Darīju, ko varēju. Tiem vajadzētu labi kalpot āda ir gana izturīga.

Vai negribi izmēģināt ? Safīra pajautāja.

Varbūt rit, teica Eragons, noliekot seglus pie savām segām. Tagad jau ir vēls. Patiesībā viņš diez ko negribēja lidot ne jau tik drīz pēc pēdējā neveiksmīgā mēģinājuma.

Viņi ātri pagatavoja vakariņas. Tās bija garšīgas, kaut gan vienkāršas. Kamēr viņi ēda, Broms paskatījās uz Eragonu pāri ugunskuram un jautāja:

-    Vai mēs dosimies ceļā rīt?

-    Nav nekāda iemesla palikt.

-    Laikam jau nav… Viņš piecēlās. Eragon, man tev ir jāatvainojas par to, kā iegrozījušies notikumi. Es negribēju, lai kaut kas tāds notiek. Tava ģimene nebija pelnījusi šādu traģēdiju. Ja manos spēkos būtu ko mainīt, es to darītu. Nevienam no mums nav viegli. Eragons klusi sēdēja, vairīdamies uzlūkot Bromu, un tad vecais virs sacīja: Mums būs vajadzīgi zirgi.

-    Var būt, ka tev vajadzēs, bet man ir Safira.

Broms papurināja galvu.

-    Neviens zirgs nevar noskriet lidojošu pūķi, bet Safira ir par jaunu, lai nestu mūs abus. Turklāt būs drošāk, ja turēsimies abi kopā, un jāt ir ātrāk nekā iet.

-    Bet tā mums būs grūtāk noķert razakus, Eragons iebilda. Safīrai mugurā es tos, iespējams, atradīšu jau pēc vienas vai divām dienām. Auļojot zirgos, tas aizņems ilgāku laiku ja vien vispār būs iespējams tos sadzīt uz zemes!

Broms lēnām ierunājās:

-    Tas ir nosacījums, kas tev jāpieņem, ja es dodos tev līdzi.

Eragons apsvēra sacīto.

-     Labi, viņš noburkšķēja, sadabūsim zirgus. Bet tev tie jānopērk. Man nav naudas, un es negribu atkal zagt. Tas ir nepareizi.

-     Tas atkarīgs no tava skatpunkta, Broms pārlaboja viņu ar smaidu uz lūpām. Pirms tu dodies šajā riskantajā pasākumā, paturi prātā, ka razaki kalpo valdniekam. Viņus sargās, lai arī kurp tie dotos. Likumi tos neaptur. Pilsētās viņiem būs pieeja bagātīgiem resursiem un pakalpot gataviem cilvēkiem. Turklāt ņem vērā, ka Galbatoriksam nav nekā svarīgāka kā tevi savaņģot vai nogalināt lai arī iespējams, ka baumas par tevi viņu vēl nav sasniegušas. Jo ilgāk tu izvairīsies no razakiem, jo lielāks izmisums viņu pārņems. Viņš zinās, ka tu pieņemies spēkā ar katru dienu un jebkura garām palaista izdevība dos tev vēl vienu iespēju pievienoties viņa ienaidniekiem. Tev jābūt ļoti uzmanīgam, jo tu viegli vari pārtapt no mednieka par medījumu.

Eragonu nomāca Broma vārdi. Domīgs viņš virpināja rokās zariņu.

Pietiek runāt, sacīja Broms. Ir jau vēls, un man smeldz kauli. Mēs varam aprunāties arī rīt.

Eragons piekrītoši pamāja un apbēra ugunskuru ar zemi.

16. NODAĻA Terinsforda

Rīts atausa pelēks, un pūta griezīgs vējš. Mežs bija mierīgs. Pēc vieglām brokastīm Broms un Eragons nodzēsa ugunskuru, pacilāja saiņus un gatavojās doties prom. Eragons piekāra stopu un bultu maku pie saiņa, kur to viegli varēja satvert. Safirai uzlika seglus, jo viņai tie bija jānes, kamēr abi kājāmgājēji iegūs zirgus. Eragons saudzīgi piesēja Zaroku pie pūķa muguras, viņš negribēja nest papildu smagumu. Turklāt viņa rokās zobens nebūtu nekas vairāk kā runga.

Kazenājs Eragonam radīja drošības izjūtu, taču ārpus tā viņa kustībās parādījās nedrošība. Safira pacēlās spārnos un riņķoja virs viņu galvām. Koki kļuva retāki, tuvojoties fermai.

Reiz es atkal redzēšu šo vietu, Eragons iekšēji nosolījās, skatoties uz sagrautajām ēkām. Nevar būt, ka es dodos mūžīgā trimdā. Kādu dienu es atgriezīšos… Atliecis plecus, viņš stājās pretī dienvidiem un svešajām zemēm, kas tur atradās.

Kamēr viņi gāja kājām, Safira devās uz rietumiem kalnu virzienā un nozuda skatienam. Eragons jutās nelāgi, redzot viņu aizlidojam. Pat tagad, kad neviena cita apkārtnē nav, viņi nevarēja kopā pavadīt dienas. Viņai bija jāslēpjas, jo tuvumā varēja parādīties kāds ceļotājs.

Razaku pēdas kūstošajā sniegā bija tik tikko manāmas, taču Fļragons par to neraizējās. Maz ticams, ka viņi bija novirzījušies no ceļa, pa kuru bija visvieglāk tikt ārā no ielejas. Taču, līdzko ceļš izveda ārpus ielejas, tas sazarojās dažādos virzienos. Tur būtu grūti noskaidrot, kuru atzarojumu razaki izvēlējušies.

Viņi ceļoja klusēdami, cenzdamies nezaudēt ātrumu. Vietās, kur kreveles bija pārplīsušas, Eragona kājas turpināja asiņot. Lai novērstu domas no sāpēm, viņš jautāja:

-    Ko tad pūķi īsti spēj darīt? Tu sacīji, ka zini kaut ko par viņu spējām.

Broms smējās, un safīrs viņa gredzenā zibsnīja, kad viņš pamāja ar roku.

-   Diemžēl tas ir pavisam maz salīdzinājumā ar to, ko es vēlētos zināt. Cilvēki ir mēģinājuši atbildēt uz tavu jautājumu gadsimtiem ilgi, tādēļ ņem vērā, ka viss, ko stāstīšu, pašā pamatā nav pilnīgs. Pūķi vienmēr ir bijuši noslēpumaini radījumi, taču, iespējams, bez kāda īpaša iemesla.

Pirms es patiešām spēšu atbildēt uz tavu jautājumu, tev nepieciešamas pamatzināšanas par pūķiem. Nav viegli sākt tik sarežģītu tēmu no vidus, nezinot pamatu, uz kura tā balstās. Es sākšu ar pūķu dzīves ciklu, un, ja tas vēl neapniks, tad turpināsim ar nākamo.

Broms izskaidroja, kāds ir pūķu riesta laiks un kas bija nepieciešams, lai pūķis izšķiltos no olas.

-    Redzi, viņš klāstīja, kad pūķis izdēj olu, mazulis iekšpusē ir gatavs šķilties. Tomēr reizēm tas pat vairākus gadus gaida īstos apstākļus. Kad pūķi dzīvoja brīvā vaļā, šos apstākļus parasti noteica pārtikas daudzums. Tomēr, tiklīdz viņi izveidoja savienību ar elfiem, noteikts olu daudzums, parasti ne vairāk kā viena vai divas, katru gadu tika iedots Jātniekiem. Šīs olas vai drīzāk mazuļi to iekšienē, nešķīlās, kamēr viņu tuvumā nenonāca tas Jātnieks, kam bija jākļūst par šā pūķa pārinieku. Taču nav zināms, kādā veidā pūķi to sajuta. Ļaudis mēdza stāties rindā, lai pieskartos olai, cerot, ka varētu kļūt par izredzēto.

-    Tu gribi sacīt, ka Safira varēja arī neizšķilties pēc tam, kad es pieskāros olai? Eragons pārjautāja.

-    Pilnīgi iespējams, ja tu viņai nebūtu paticis.

Puisis jutās pagodināts, ka no visiem ļaudīm Alagēzijā Safira izvēlējusies tieši viņu. Eragons prātoja, cik ilgu laiku viņa bija gaidījusi, un tad noskurinājās no domas par atrašanos olas iekšienē, tumsas ieskautam.

Broms turpināja savu stāstu. Viņš skaidroja, ko un kad pūķi ēd. Pilnīgi pieaudzis, mazkustīgs pūķis bez pārtikas varēja iztikt mēnešiem ilgi, taču riesta laikā tiem bija jāēd katru nedēļu. Daži augi dziedēja viņu slimības, bet citi izraisīja tās. Bija vairāki veidi, kā rūpēties par viņu nagiem un tīrīt zvīņas.

Viņš izklāstīja paņēmienus, kā aizstāvēties, ja uzbrūk pūķa Jātnieks, ja ej kājām vai esi zirga vai pūķa mugurā, un kā sākt cīņu ar šādu uzbrucēju. Pūķu vēderi bija klāti bruņām, bet paduses ne. Eragons nemitīgi pārtrauca viņu ar jautājumiem, un Broms šķita priecīgs par tiem. Šādi runājot, stundas aiztraucās nemanāmi.

Pienāca vakars, un viņi jau bija tuvu Terinsfordai. Kad debesis satumsa, abi sāka raudzīties pēc apmetnes vietas. Eragons jautāja:

-    Kas bija tas Jātnieks, kam piederēja Zaroks?

-    Dižs karotājs, atbildēja Broms, kuru ļoti bijājās viņa laikabiedri. Viņam piederēja liela vara.

-    Kā viņu sauca?

-    Neteikšu.

Eragons uzstājīgi gribēja zināt Jātnieka vārdu, taču Broms bija nelokāms.

-    Es negribu atstāt tevi neziņā gluži pretēji, taču dažas zināšanas būtu bīstamas un novērstu tevi no mērķa. Man nav nekāda iemesla satraukt tevi ar šādām lietām, līdz tev būs laiks un spēks, lai tiktu ar tām galā. Es tikai gribu pasargāt no tiem, kas vēlas tevi izmantot ļauniem mērķiem.

Eragons nikni palūrēja uz viņu.

-    Zini ko, man liekas, ka tev tikai patīk runāt mīklās. Es gandrīz jau esmu nolēmis pamest tevi, lai tās mani netraucētu. Ja gribi kaut ko sacīt, tad saki, nevis danco riņķī ar miglainiem izteikumiem!

-    Esi mierīgs. Viss tiks pateikts īstajā brīdī, Broms uzmanīgi piebilda. Eragons noņurdēja, nebūdams pārliecināts.

Viņi atrada ērtu vietu, kur pārlaist nakti, un izveidoja apmetni. Safīra viņiem piebiedrojās, kad vakariņas jau bija gandrīz gatavas. Vai tev radās brīdis, lai pamedītu ? vaicāja Eragons.

Viņa uzjautrināta nošņaukājās. Ja jūs abi būtu vēl lēnāki, man būtu laiks aizlidot pāri jūrai un atpakaļ, un arī tad es neatpaliktu no jums.

Tāpēc jau nav jāaizvaino. Turklāt mēs virzīsimies uz priekšu ātrāk, tiklīdz tiksim pie zirgiem.

Viņa izpūta dūmu mākuli. Varbūt, bet vai tas būs gana ātri, lai noķertu razakus? Viņi mums ir vairākas dienas un daudzas jūdzes priekšā. Un viņiem varētu būt aizdomas, ka esam tiem uz pēdām. Viņi nemaz nesagrautu māju tik iespaidīgi, ja vien negribētu tevi izaicināt sekot viņiem.

Es nezinu, Eragons satraucies atbildēja. Safīra saritinājās blakus, un viņš atspiedās pret pūķa vēderu, priecādamies par siltumu. Broms apsēdās ugunskura pretējā pusē, drāzdams divus garus mietus. Pēkšņi viņš meta ar vienu Eragonam; jauneklis nedomājot to noķēra, kad tas lidoja pāri sprakšķošajām liesmām.

-   Aizsargājies! uzkliedza Broms, celdamies kājās.

Eragons paskatījās uz mietu savās rokās un pamanīja, ka tas

ir ļoti līdzīgs zobenam. Broms gribēja cīnīties? Kādas tad vecajam vīram ir izredzes? Ja viņš grib spēlēt šo spēlīti, lai tā būtu, taču, ja Broms cer sakaut mani, viņu gaida pārsteigums.

Viņš piecēlās, kad Broms meta loku ap ugunskuru. Viņi uz brīdi nostājās viens otram pretī, tad Broms uzbruka, vēzējot savu mietu. Eragons centās aizkavēt uzbrukumu, bet bija par lēnu. Jauneklis iekaucās, kad Broms iesita viņam pa ribām, un aizstreipuļoja prom.

Nedomādams viņš metās uz priekšu, taču Broms viegli atvairīja sitienu. Eragons ar māņu kustību meta nūju Broma galvas virzienā, tad pēdējā brīdī centās iesist viņam pa sānu. Nometnē noskanēja vien, kad abi mieti atsitās viens pret otru.

-   Ā, tu mānies labi! iesaucās Broms, acīm mirdzot. Viņa roka ātri pašāvās, un Eragonam galvaskausa labajā pusē uzliesmoja sāpes. Viņš apdullis nokrita zemē kā maiss.

Auksta ūdens šalts atgrieza Eragonam samaņu, un viņš piecēlās sēdus, spļaudams ūdeni. Viņa galva džinkstēja, un uz sejas bija redzamas sarecējušas asinis. Broms stāvēja viņam blakus ar kastroli pilnu ar kausētu sniega ūdeni.

-    Tev tā nevajadzēja darīt, Eragons nikni sacīja, mēģinādams pieslieties kājās. Viņam reiba galva un kājas grīļojās.

Broms sarauca uzacis.

-   Ak tā? īsts ienaidnieks nesitīs maigi, un es arī ne. Vai man būtu jāatbalsta tava… neziņa, lai tu justos labāk? Es tā nedomāju. Viņš paņēma mietu, ko Eragons bija nometis, un pasniedza. Aizsargājies!

Eragons truli raudzījās uz koka gabalu un papurināja galvu.

-   Aizmirsti man jau bija gana. Jauneklis pagriezās prom un paklupa, kad sajuta belzienu pa muguru. Viņš rūkdams apmetās riņķī.

-    Nekad negriez muguru ienaidniekam! strupi atcirta Broms, tad pameta viņam nūju un uzbruka. Eragons atkāpās apkārt ugunskuram, izvairoties no straujā uzbrukuma.

-    Ievelc rokas. Turi ceļgalus kopā, kliedza Broms. Viņš turpināja sniegt pamācības, tad apstājās, lai Eragonam parādītu, kā precīzi veikt kādu noteiktu kustību.

-    Izdari vēlreiz, bet šoreiz nesteidzies! Viņi palēnināti apguva vairākus kustību veidus, pirms atgriezās pie niknās sacensības. Eragons ātri apguva cīņas mākslu, taču, lai arī kā centās, viņš nevarēja atsist vairāk kā dažus Broma cirtienus.

Kad viņi beidza cīņu, Eragons nokrita uz segas un vaidēja. Viņam sāpēja visas maliņas Broms ar savu mietu nebija saudzīgs. No Safiras rīkles izlauzās garš, klepojošs rēciens, un viņa savieba lūpu, līdz kļuva redzama lielisku zobu rinda.

Kas tev kaiš? viņš aizkaitināts vaicāja.

Nekas, viņa atbildēja. Jautri skatīties, ka tādu jaunuli kā tu sakauj vecs vīrs. Viņa atkal norēcās, un Eragons nosarka, saprazdams, ka pūķis smejas. Cenzdamies saglabāt kaut kādas cieņas paliekas, viņš nogūlās uz viena sāna un aizmiga.

Nākamajā dienā jauneklis jutās vēl sliktāk. Viņa rokas klāja nobrāzumi, un sāpes visās malās apgrūtināja kustības. Broms paskatījās pāri brokastu biezputrai un nosmīkņāja.

-    Kā jūties?

Eragons noņurdēja un ķērās pie brokastīm.

Dodoties ceļā, viņi uzņēma ātru gaitu, lai Terinsfordā nonāktu vēl pirms pusdienlaika. Pēc pirmās jūdzes ceļš kļuva platāks, un tālumā abi ieraudzīja dūmus.

-    Labāk saki Safīrai, lai lido tālāk un gaida mūs Terinsfordas otrā galā, sacīja Broms. Šeit viņai jāpiesargājas, citādi cilvēki var to pamanīt.

-    Kāpēc tu pats viņai to nepasaki? Eragons izaicinoši prasīja.

-    Pieņemts uzskatīt, ka runāšana ar svešu pūķi liecina par sliktu uzvedību.

-    Kārvahallā tev tas nesagādāja grūtības.

Broma lūpas savilkās smaidā.

-    Es darīju to, kas man bija jādara.

Eragons uzmeta Bromam drūmu skatienu un darīja, kā viņš bija teicis. Brīdinājums Safīrai: Esi piesardzīga, Impērijas kalpotāji var būt noslēpušies jebkur.

Kad grambas ceļā kļuva dziļākas, Eragons pamanīja vairākus pēdu nospiedumus. Zemnieku saimniecības ceļa malā liecināja, ka Terinsfordā vairs nav tālu. Pilsētiņa bija lielāka par Kārvahallu, taču haotiska mājas bija celtas juku jukām.

-    Kāds juceklis, sacīja Eragons. Viņš neredzēja Demptona dzirnavas. Baldors un Albriks ap šo laiku jau ir satikuši Roranu. Jebkurā gadījumā Eragons nekāroja satikt savu brālēnu.

-   Jā, neglīta gan, piekrita Broms.

Anoras plūdums atdalīja viņus no pilsētas, un upes krastus savienoja varens tilts. Kad viņi pienāca tam tuvāk, no krūmiem izlīda gluma paskata vīrelis un aizšķērsoja gājējiem ceļu. Viņa krekls bija pārāk īss, un netīrais vēders vēlās pāri auklas jostai. Zobi aiz sasprēgājušām lūpām atgādināja drūpošus kapakmeņus.

-   Jūs var šite pat piestāt. Šis i mans tilts. Maksā ķešā, un tiks pāri.

-    Cik jāmaksā? Broms apvaicājās samiernieciskā balsī. Viņš izvilka maciņu, un tilta sargs atplauka.

-    Piecas kronas, viņš sacīja, atšiepdams lūpas platā smaidā. Eragons vārījās dusmās par pārmērīgo cenu un jau iekarsis gribēja iebilst, tomēr Broms apklusināja viņu ar ašu skatienu. Vecais vīrs bez vārda runas pasniedza monētas. Vīrs tās ielika maisiņā, kas karājās tam pie jostas.

-   Paldiesiņš, vīrelis sacīja mēdīgā balsī un pagāja nost no ceļa.

Sperot soli, Broms paklupa un satvēra tilta sarga roku, lai noturētos.

-   Skaties, kur ej, noņurdēja netīrais vīrelis, pavirzīdamies sāņus.

-    Piedodiet, Broms atvainojās un turpināja ceļu pāri tiltam kopā ar Eragonu.

-    Kāpēc tu nekaulējies? Viņš tev trīs ādas novilka! Eragons iesaucās, kad abi bija jau tālu prom. Varbūt viņam nemaz nepieder tas tilts. Mēs varētu viņu pastumt malā.

-    Iespējams, Broms piekrita.

-    Tad kāpēc viņam maksāt?

-    Tāpēc, ka tu nevari strīdēties ar visiem pasaules muļķiem. Vienkāršāk ļaut, lai notiek pēc viņu prāta, un tad apvest ap stūri, kad šie zaudējuši modrību. Broms pavēra plaukstu, un saulē iemirdzējās vesela riekšava monētu.

-    Tu nogriezi viņam maku! Eragons neticīgi noelsās.

Broms pamiedza aci un ielika naudu kabatā.

-   Un tajā bija briesmīgi daudz monētu. Viņam nevajadzēja glabāt visu naudu vienuviet. Pēkšņi no upes otra krasta atskanēja sāpīgs kauciens. Es teiktu, ka mūsu draugs tikko atklājis savu zaudējumu. Ja redzi kādu sargkareivi, dod man ziņu.

Viņš satvēra maza žeņķa plecu, kas skrēja starp mājām, un vaicāja:

-   Vai zini, kur mēs varētu nopirkt zirgus? Bērns skatījās viņā nopietnām acīm, tad norādīja uz lielu stalli gandrīz otrā Terinsfordas galā.

-    Paldies, Broms pateicās un pasniedza sīku monētu.

Staļļa abas lielās durvis bija vaļā, pavērdamas skatam divas

garas zirgu rindas. Tālākā siena bija nokārta ar segliem, iejūgu un citām zirglietām. Muskuļains vīrs stāvēja tālākajā galā un sukāja baltu ērzeli. Viņš pacēla roku un pamāja, lai nācēji iet iekšā.

Kad viņi pienāca tuvāk, Broms atzinīgi piebilda:

-    Skaists dzīvnieks.

-Jā, ir gan. Viņu sauc Ledusliesma. Mani Haberts. Haberts pasniedza raupju plaukstu un dedzīgi paspieda roku gan Eragonam, gan Bromam. Iestājās klusuma brīdis, jo viņš gaidīja, kad abi teiks savu vārdu. Kad nācēji neturpināja, viņš jautāja:

-    Kā varu palīdzēt?

Broms pamāja ar galvu.

-    Mums vajag divus zirgus ar visām zirglietām. Zirgiem jābūt ātriem un izturīgiem, mēs gatavojamies daudz ceļot.

Haberts domāja īsu brīdi.

-   Man nav daudz tādu dzīvnieku, un tie, kas man ir, nav lēti. Ērzelis nemierīgi kārpījās, bet īpašnieks to ar dažiem glāstiem nomierināja.

-    Cena nav šķērslis. Es ņemšu labāko, kas jums ir, sacīja Broms. Haberts pamāja un klusēdams piesēja ērzeli pie steliņģa. Viņš piegāja pie sienas un sāka ņemt nost seglus un citas zirglietas. Drīz vien izauga divas vienādas kaudzes. Tad viņš nogāja gar steliņģu rindu un izveda divus rumakus. Viens bija bērs, bet otrs salns. Bērais zirgs raustījās pie pavadas.

-   Viņam ir raksturs, taču spēcīga roka varēs to novaldīt, sacīja Haberts, nododams pavadu Bromam.

Broms ļāva zirgam apošņāt savu roku, un tas atļāva pakasīt kaklu.

-   Mēs ņemsim šo, viņš sacīja un uzmeta aci sainim. Taču par otru es neesmu drošs.

-    Viņam ir labas kājas.

-    Hmm… Ko jūs prasītu par Ledusliesmu?

Haberts maigi uzlūkoja ērzeli.

-    Es negribu to pārdot. Viņš ir labākais, ko man jebkad izdevies izaudzēt, cerēju turēt to kā vaislinieku.

-   Ja jūs būtu ar mieru šķirties no viņa, cik man tas varētu maksāt? turpināja Broms.

Eragons mēģināja uzlikt bērim roku tāpat kā Broms, taču ērzelis metās sāņus. Viņš acumirklī mēģināja sazināties ar viņu domās, lai nomierinātu zirgu, tomēr pārsteigumā sastinga, kad pieskārās dzīvnieka apziņai. Saikne nebija tik skaidra vai izteikta kā ar Safiru, taču viņš spēja sazināties ar bēri līdz noteiktam līmenim. Beidzot zirgam izdevās ieskaidrot, ka Eragons ir draugs. Zirgs nomierinājās un paskatījās uz viņu ar brūnām, mitrām acīm.

Haberts ņēma talkā pirkstus, lai parādītu galējo pirkuma summu.

-    Divi simti kronu, un ne mazāk, viņš sacīja, apmierināti smaidīdams un būdams pārliecināts, ka neviens tik daudz nemaksātu. Broms klusējot atvēra zuteni un noskaitīja naudu.

-    Vai ar to pietiks? viņš vaicāja.

Haberts ilgu brīdi klusēdams skatījās te uz naudu, te atkal uz Ledusliesmu. Tad nopūtās.

-    Viņš ir jūsu, taču es daru pāri savai sirdij.

-   Es izturēšos pret zirgu, it kā tā ciltstēvs būtu bijis Gildintors dižākais no visu laiku ērzeļiem, sacīja Broms.

-    Jūsu vārdi mani iepriecina, atbildēja Haberts, viegli palocīdams galvu. Viņš palīdzēja tiem apseglot zirgus. Kad abi jau bija gatavi doties prom, Haberts piebilda:

-   Ardievu. Ledusliesmas dēļ es ceru, ka nelaime jums nestāsies ceļā.

-   Nebīstieties, es viņu labi sargāšu, solīja Broms, jau dodamies prom.

-    Ņem, viņš padeva Ledusliesmas pavadu Eragonam, dodies uz Terinsfordas tālo galu un gaidi mani.

-    Kāpēc? Eragons gribēja zināt, taču Broms jau bija prom. Puisis pārskaities devās prom no Terinsfordas ar diviem zirgiem un iekārtojās aiz ceļa. Dienvidos viņš ieraudzīja dūmakainas Utgarda virsotnes aprises, tas tupēja ielejas galā kā gigantisks milzis. Tā smaile caurdūra mākoņus un pacēlās skatienam nesasniedzamā augstumā, izceldamās starp pārējiem mazākajiem kalniem, kas to apjoza. Eragonam mati pakausī sacēlās stāvus no kalna tumšā, ļaunu vēstošā paskata.

Broms atgriezās pēc īsa brīža un pamājis lika Eragonam sekot. Viņi gāja, līdz Terinsfordā pazuda aiz kokiem. Tad Broms sacīja:

-    Razaki pilnīgi noteikti gājuši pa šo ceļu. Iespējams, viņi piestāja šeit, lai nopirktu zirgus, tāpat kā mēs to darījām. Es atradu vīru, kas tos bija redzējis. Viņš tos aprakstīja, ik pa laikam drebot pie visām miesām, un sacīja, ka šie aizauļojuši no Terinsfordas kā dēmoni, kas bēg no svēta vīra.

-    Viņi atstājuši diezgan pamatīgu iespaidu.

-    Tā ir gan.

Eragons paplikšķināja zirgu.

-   Kad mēs bijām stallī, es netīšām pieskāros bēra prātam. Nezināju, ka tas ir iespējams.

Broms sarauca pieri.

-    Tas ir diezgan neparasti tādam jaunulim, ka tev piemīt šādas spējas. Lielākai daļai Jātnieku vajadzēja mācīties gadiem ilgi, lai apgūtu sazināšanos ar vēl kādu, izņemot savu pūķi.

Kamēr vecais vīrs apskatīja Ledusliesmu, viņa seja bija domīga. Tad viņš sacīja:

-   Paņem visu no sava saiņa, ieliec seglu somās un piesien saini augšpusē. Eragons darīja, kā likts, kamēr Broms apsegloja Ledusliesmu.

Eragons šaubīdamies aplūkoja bēri. Tas bija mazāks par Safīru, un kādu brīdi zēns sevī prātoja, vai tas spēs viņu panest.

Nopūties viņš lempīgi ierausās seglos. Viņš bija jājis tikai ar neapseglotu zirgu īsus ceļa gabalus.

-   Vai ar manām kājām notiks tas pats, kas pēc jāšanas uz Safiras? viņš apvaicājās.

-    Kā tu jūties tagad?

-    Diezgan labi, bet ilgstoša jāšana varētu atkal uzplēst brūces.

-    Mēs pārāk nesteigsimies, Broms apsolīja. Viņš deva dažus norādījumus Eragonam, un abi līgani uzsāka ceļu. Drīz vien lauku ainava sāka mainīties un apstrādātu lauku vietā nāca mežonīgs apvidus. Kazenāji un nezāļu puduri vijās gar ceļu, bet rožu krūmi brīdi pa brīdim aizķēra viņu drēbes. No zemes slējās lieli akmeņi pelēki abu klātbūtnes liecinieki. Visapkārt jautās nelabvēlīgums, naidīgums, it kā pat šejienes daba tikai paciestu miera traucētājus.

Virs viņiem, katru brīdi augdams lielāks, slējās Utgards tā klinšainās kraujas bija dziļi izvagotas ar sniegainiem kanjoniem. Kalna melnais akmens iesūca gaismu kā sūklis un meta ēnu uz plašu apkārtni. Starp Utgardu un kalnu grēdu, kas veidoja Palankāras ielejas austrumu pusi, bija dziļa plaisa. Tā bija vienīgā īstā izeja no ielejas. Viņu ceļš veda turp.

Zirgu pakavi skali klabēja pa granti, un, tuvojoties Utgarda pakājei, ceļš pārvērtās par šauru taciņu. Eragons paskatījās uz virsotni, kas vīdēja virs viņiem, un pārsteigts ieraudzīja tur uzslietu torni. Bruņu tornis bija gandrīz sadrupis un ļoti nolaists, taču aizvien vēl sargāja ieleju.

-    Kas tas ir? zēns jautāja, norādot uz torni.

Broms pat nepalūkojās augšup, skumji un ar rūgtumu balsī sakot:

-   Jātnieku priekšpostenis tas pastāvējis kopš Jātnieku vienības izveidošanas. Vraels aizbēga tieši uz turieni, bet nodevības dēļ tika atrasts, un Galbatorikss viņu sakāva. Kad Vraels krita, šī vieta tika nolādēta. Šo bastionu sauca Edoksils Neuzvaramais -, jo kalns ir tik stāvs, ka neviens to nespēj sasniegt, ja vien nelido. Pēc Vraela nāves tautā iegājās Utgarda vārds, taču tam ir arī cits nosaukums Ristvakbaens jeb Bēdu mītne. Un tikai tā to dēvēja visi Jātnieki, līdz pēdējais no viņiem tika nogalināts pēc karaļa pavēles.

Eragons apbrīnā nespēja atraut acis. Taustāms Jātnieku slavas pierādījums pussagruvis, bet tas bija laikazoba darbs. Pirmoreiz viņam ienāca prātā, cik sen tas bija noticis, Jātnieki un viņu varonīgais laikmets. Un kopš bērnības iemantotā cieņa pret tradīcijām un varoņdarbiem no jauna saviļņoja viņa dvēseli.

Viņi ceļoja ap Utgardu ilgas stundas. Klints veidoja milzīgu sienu labajā pusē, kad viņi iejāja plaisā, kas sadalīja klinšu grēdu. Eragons pacēlās kājās kāpšļos, tik nepacietīgi viņš gribēja ieraudzīt, kas atradās aiz Palankāras ielejas, taču nekas īpašs vēl nebija saskatāms. Kādu brīdi viņi jāja pa krauju taku, kas vijās pāri kalnam un ieplakai līdzās Anorai. Kad saule jau bija nolaidusies zemu aiz viņu mugurām, ceļinieki sāka doties kalnup un pēkšņi aiz kokiem pavīdēja pārsteidzošs plašums.

Eragons pārsteigumā noelsās. Abās pusēs atradās kalni, bet zem tiem klājās milzīgs līdzenums, kas stiepās līdz pat apvārsnim, skarot debesu malu tālumā. Līdzenums bija viendabīgā aizsargkrāsas tonī garā zāle bija sažuvusi. Pūkaini mākoņi, niknu vēju dzīti, skrēja pāri galvām.

Tagad viņš saprata, kāpēc Broms uzstāja, ka jāpērk zirgi. Šādus attālumus kājām viņi ietu nedēļām, bet varbūt arī mēnešiem ilgi. Tālu augšā viņš redzēja riņķojam Safiru, tik augstu, ka pūķi viegli varēja sajaukt ar putnu.

-    Gaidīsim līdz rītam, tad kāpsim lejā, sacīja Broms. Tas aizņems lielāko dienas daļu, tāpēc apmetīsimies tepat.

-    Cik tālu ir līdz līdzenuma otram galam? vēl aizvien būdams ielejas plašuma varā, jautāja Eragons.

-    Divas trīs dienas, varbūt pat divas nedēļas viss atkarīgs no virziena, kurā dosimies. Izņemot klejotājciltis, kas klīst pa šo līdzenuma pusi, tas ir gandrīz pilnībā neapdzīvots tāpat kā Hadaraka tuksnesis austrumos. Tāpēc mēs ceļā neredzēsim daudz apmetņu. Taču dienvidos līdzenums ir auglīgāks un arī apdzīvotāks.

Ceļinieki novirzījās no takas un nokāpa līdz Anorai. Kad viņi noņēma zirgiem seglus, Broms pamāja uz bēra pusi.

-    Tev jādod vārds savam zirgam.

Eragons apsvēra šo domu, kamēr sapina kājas savam bērim.

-   Nu, man nenāk prātā nekas tik cienīgs kā Ledusliesma, tomēr ceru, ka arī mans vārds derēs.

Viņš uzlika roku uz bēra muguras un sacīja:

-   Saukšu tevi par Kadoku. Tas bija mana vectēva vārds, tādēļ nes to godam. Broms atzinīgi pamāja, taču Eragons jutās nedaudz muļķīgi.

Kad Safira nolaidās, viņš apvaicājās: Kā izskatās līdzenums?

Vienmuļš. Te ir tikai truši un krūmāji uz visām pusēm.

Pēc vakariņām Broms piecēlās un uzbrēca:

-   Ķer! Eragonam tik tikko pietika laika, lai paceltu roku un sagrābtu koka mietu, pirms tas trāpīja viņam pa galvu. Viņš novaidējās vien, kad ieraudzīja vēl vienu paštaisītu zobenu.

-   Atkal jau, viņš žēlojās. Broms tikai pasmaidīja un pamāja ar roku. Eragons negribīgi pieslējās kājās. Viņi virpuļoja apmetnē, koka zobenu klakšķu pavadījumā, līdz zēns atkāpās ar smeldzošu roku.

Mācības nebija tik ilgas kā iepriekšējās, taču ar šo laiku pietika, lai Eragons tiktu pie jauniem nobrāzumiem un zilumiem. Kad viņi beidza cīkstēties, jauneklis riebumā nometa nūju un aizgāja prom no ugunskura, lai apkoptu savus ievainojumus.

17. NODAĻA Pērkona grāvieni un zibens zibsni

Nākamajā rītā Eragons vairījās domāt par kādu no nesenajiem notikumiem. Tas bija pārāk sāpīgi. Toties viņš sakopoja visu savu enerģiju, lai izskaitļotu, kā atrast un nogalināt razakus. Es to paveikšu ar stopu, viņš nolēma, iztēlodamies, kā bultas caurdurs apmetni tītos augumus.

Pēc cīņas stundām viņam bija grūti piecelties. Muskuļi savilkās krampjos pēc visniecīgākās kustības, bet viens no pirkstiem karsa un bija uzpampis. Kad viņi bija gatavi doties ceļā, Eragons uzrāpās Kadoka mugurā un dzēlīgi izmeta:

-   Ja tā turpināsies, tu mani sadauzīsi gabalos.

-    Es neuzbruktu tik strauji, ja nezinātu, ka esi pietiekami spēcīgs.

-    Reizēm man patiktu, ja tu par mani zinātu mazāk, zēns klusām piebilda.

Kadoks nervozi dīžājās, kad Safīra nāca tuvāk. Pūķis uzlūkoja zirgu ar tādu kā riebuma izteiksmi un sacīja: Līdzenumā nav kur noslēpties, tādēļ es necentīšos slēpties. Tagad es lidošu tieši virs jums.

Viņa pacēlās spārnos, bet Eragons un Broms sāka doties lejup. Taka daudzviet izzuda, un viņiem pašiem vajadzēja meklēt ceļu. Brīžiem, kad taka kļuva pavisam krauja, viņi kāpa nost no zirgiem un ejot turējās pie kokiem, lai nenoslīdētu pa nogāzi. Vietumis akmeņi vaļīgi kustējās, un kāpiens bija bīstams. Lai gan pūta auksts vējš, viņi bija nosvīduši un visu laiku dusmojās.

Ceļinieki sasniedza kalna pakāji dienas vidū un apstājās, lai atpūstos. Anora tecēja pa kreisi no viņiem un plūda uz ziemeļiem. Ass vējš zēģelēja pa līdzenumu, nežēlīgi pātagodamsceļotājus. Zeme bija sažuvusi, un putekļi triecās acīs.

Līdzenums nomāca Eragonu, visā apkārtnē nebija ne paugura, ne uzkalna. Visu savu dzīvi viņš bija dzīvojis līdzās lieliem un maziem kalniem. Bez to klātbūtnes viņš jutās kails un ievainojams kā pele zem ērgļa visu redzošās acs.

Aizvijusies līdz līdzenumam, taka sadalījās trijos ceļos. Pirmais atzars veda uz ziemeļiem, uz to pusi, kur atradās Konona viena no lielākajām ziemeļu pilsētām. Otrais atzars veda pāri līdzenumam uz priekšu, bet pēdējais uz dienvidiem. Ceļinieki izpētīja visus trīs ceļus, meklējot razaku pēdas, un galu galā atrada tās uz vidējā atzara.

-    Pēc visa spriežot, viņi devušies uz Jazuaku, Broms domīgi novilka.

-    Kur tas ir?

-     Tieši uz austrumiem. Jājot ar zirgiem, paies četras dienas, ja nekas nekavēs ceļā. Tas ir mazs ciems Ninoras krastā. Viņš norādīja ar roku uz Anoru. Mūsu vienīgā ūdenskrātuve ir šeit. Mums jāpiepilda ūdens maisi, pirms sākam doties pāri līdzenumam. Starp Jazuaku un šejieni nav nevienas citas ūdenskrātuves.

Eragons pamazām sāka just medību prieku. Pēc dažām dienām, varbūt pat ātrāk, viņš varēs izmantot savas bultas, lai atriebtu Garova nāvi. Un tad… Jauneklis vairījās domāt, kas varētu būt pēc tam.

Viņi piepildīja ūdens maisus, padzirdīja zirgus un arī paši padzērās, cik vien spēja. Safira piebiedrojās viņiem un arī iedzēra dažus malkus ūdens. Iestiprinājušies viņi pagriezās uz austrumiem un devās pāri līdzenumam.

Eragonam ienāca prātā, ka vējš viņu padara traku. Tā dēļ viņš jutās nožēlojami lūpas sasprēgāja, mute izkalta un acis

iekaisa. Nemitīgas brāzmas sekoja ceļiniekiem visu dienu. Un vakarā vējš tikai kļuva vēl spēcīgāks.

Nekādas nojumes tuvumā nebija, tādēļ viņiem vajadzēja veidot apmetni atklātā laukā. Eragons atrada kādu pundurkrūmu mazu, sīkstu augu, kas spēja augt šajos skarbajos apstākļos, un izrāva to. Viņš rūpīgi izveidoja ugunskuru un mēģināja kaudzi aizdedzināt, taču neizžuvušie zari tikai dūmoja un izplatīja kodīgu smaku. Pārskaities viņš pameta šķiltavas Bromam.

-   Es nevaru iekurt, turklāt traucē tas griezīgais vējš. Varbūt tu vari to aizdedzināt citādi būs jāēd aukstas vakariņas.

Broms aptupās pie krūma un vērtējoši to aplūkoja. Viņš pārbīdīja dažus zarus, tad aizšķīla šķiltavas tā, ka dzirksteles vien pašķīda uz sauso augu. Sāka plūst dūmi. Broms drūmi paskatījās un mēģināja vēlreiz, taču viņam neveicās labāk par Eragonu. Brisingr! viņš nikni iesaucās, atkal šķiļot uguni. Pēkšņi parādījās liesmas, un viņš pakāpās malā ar priecīgu sejas izteiksmi.

-    Te nu būs, laikam uguns gailēja iekšpusē.

Abi pacīnījās ar paštaisītiem zobeniem, kamēr ēdiens vārījās. Nogurums lika sevi manīt, tādēļ viņi saīsināja mācību stundu. Pēc tam kad abi bija jau paēduši, viņi nogūlās pie Safiras sāniem un aizmiga pateicīgi par viņas spārnu sniegto nojumi.

Rīts sveicināja viņus ar to pašu auksto vēju, kas gaudoja pāri baisajam plašumam. Eragona lūpas naktī bija sasprēgājušas, un katru reizi, kad viņš runāja vai smaidīja, tās noklāja asins lāses. Nolaizot lūpas kļuva vēl sāpīgākas. Bromam neklājās labāk. Viņi iedeva zirgiem nedaudz padzerties un tad kāpa tiem mugurā. Diena aizritēja vienmuļā un grūtā jāšanā.

Trešās dienas rītā Eragons pamodās krietni izgulējies. Turklāt vējš bija norimis un Eragons bija lieliskā omā. Taču drīz vien labais noskaņojums pazuda. Tālumā debesis satumsa un gaisu satricināja pērkona dārdi.

Broms paraudzījās uz mākoņiem un saviebās.

Parasti es izvairītos no šāda negaisa, taču tas sasniegs mūs, lai ko mēs darītu. Tad jau labāk doties uz priekšu.

Kad viņi tika līdz tumšajiem mākoņiem, visapkārt bija kluss. Viņi iejāja negaisa ēnā, un Eragons pacēla galvu. Negaisa mākonim bija dīvaina forma tas izskatījās pēc katedrāles ar milzīgu, izliektu jumtu. Mazliet sasprindzinot iztēli, viņš spēja saskatīt pīlārus, logus, ēkas stāvus un ņirdzošas gorgonas. Negaisā jautās mežonīgs skaistums.

Eragons nolaida skatienu un ieraudzīja, kā zāle sakustas milzīgā vilnī. Tikai pēc sekundes viņš saprata, ka vilni bija izraisījusi negaidītā vēja brāzma. Arī Broms to ieraudzīja, un viņi nolieca plecus, gatavodamies vētrai.

Kad negaiss jau teju teju bija turpat virs viņiem, Eragonam prātā ienāca šausminoša doma, un viņš atliecās seglos, kliegdams gan balsī, gan domās: Safir-a laidies lejā! Broms nobālēja. Virs galvām viņi ieraudzīja pūķi laižamies zemē. Viņa nespēs nolaisties!

Safīra savērsās virzienā, no kura viņi bija ieradušies, lai iegūtu laiku. Kamēr viņi skatījās, vētra nikni triecās pret viņiem. Eragons centās ievilkt elpu un saspieda ar gurniem seglus, kad neciešami griezīga skaņa piepildīja galvu. Kadoks sašūpojās un iedzina pakavus zemē, krēpēm plivinoties pa gaisu. Vējš pluinīja viņu drēbes, bet apkārtne satumsa sacelto putekļu mākoņos.

Eragons samiedza acis, cenzdamies saskatīt Safiru. Viņš ieraudzīja pūķi smagi nolaižamies un sakumpušu ieķeramies ar nagiem zemē. Vējš sasniedza Safiru brīdī, kad viņa jau locīja sev klāt spārnus. Ar niknu rāvienu vējš atrāva tos un pacēla pūķi uz augšu. Kādu brīdi viņa karājās, nespējot pakustējies. Tad vētra pūķi nometa lejā uz muguras.

Eragons spēji pavērsa Kadoku un auļoja atpakaļ pa taku, skubinādams zirgu gan ar piešiem, gan ar domām. Safira! viņš kliedza. Mēģini palikt pie zemes es nāku! Viņš juta, ka pūķis vārgi atsaucas. Kad viņi tuvojās Safīrai, Kadoks iecirtās un negāja tai klāt, tādēļ Eragons nolēca no zirga un metās pie pūķa.

Stops sitās pret galvu. Spēcīgs pūtiens izsita zēnu no līdzsvara, un viņš aizlidoja uz priekšu, nokrītot uz krūtīm. Eragons pūlējās piecelties un nikni uzrāvās kājās, nelikdamies ne zinis par nobrāzumiem.

Safīra bija tikai trīs jardu attālumā, taču zēns nespēja pienākt klāt viņas spārnu dēļ, tie bezspēcīgi plivinājās. Safira visiem spēkiem centās tos ielocīt. Zēns pieskrēja pie viņas labā spārna, cenšoties noturēt to pie zemes, taču vējš pameta pūķi uz augšu, un viņa aizkūleņoja virs Eragona. Dzelkšņi uz viņas muguras aizslīdēja tikai dažas collas no zēna galvas. Safira iedzina nagus zemē, cenzdamās noturēties lejā.

Viņas spārni atkal sāka celties gaisā, taču, pirms tie pacēla pūķa augumu, Eragons pieskrēja pie kreisā spārna. Spārns nokrakšķēja locītavās, taču Safira to paspēja piespiest pie ķermeņa. Eragons pārlēca viņai pār muguru un uzkrita uz labā spārna. Piepeši tas sāka celties augšā, bet zēns noslīdēja uz zemes. Viņš vēlās prom, taču tad spēja pielēkt kājās un atkal sagrāba pūķa spārnu. Safira centās spārnu salocīt, un Eragons ar visu savu spēku viņai palīdzēja. Vējš kādu brīdi cīnījās ar viņiem, taču pūķis un zēns to pieveica ar pēdējiem spēkiem.

Eragons piespiedās Safīrai, glaudīdams viņu. Vai ar tevi viss kārtībā? Viņš juta, kā pūķis dreb.

Safira atbildēja tikai pēc mirkļa. Es… man liekas, ka viss ir kārtībā. Viņa izklausījās satriekta. Nekas nav salauzts es neko nevarēju iesākt. Vējš man vienkārši neļāva. Es biju bezspēcīga. Viņa nodrebēja un apklusa.

Eragons noraizējies paskatījās uz pūķi. Nebaidies, tagad tu esi drošībā. Viņš ieraudzīja kaut kur tālumā Kadoku, kas stāvēja ar muguru pret vēju. Eragons domās lika zirgam atgriezties pie Broma. Tad viņš uzrāpās Safiras mugurā. Pūķis lēni rāpoja pa ceļu, cīnoties ar vētru, bet Eragons bija cieši ieķēries pūķa mugurā un turēja galvu zemu noliektu.

Broms sauca viņus, mēģinādams pārkliegt vētru.

Vai viņa ir savainota?

Eragons pakratīja galvu un nolēca zemē no Safiras muguras. Kadoks pierikšoja viņam klāt, klanot galvu. Kamēr puisis glaudīja dzīvnieka garo galvu, Broms norādīja uz tumšu lietus aizkaru, kas milzīgiem pelēkiem vāliem brāzās viņu virzienā.

Kas tad atkal? Eragons kliedza, sajožot drēbes ciešāk. Viņš saviebās, kad lietusgāze panāca viņus. Stindzinošais lietus bija auksts kā ledus, drīz vien viņi bija izmirkuši līdz ādai un trīcēja.

Debesīs izšāvās zibens šautra, tā uzplaiksnīja un izzuda. Jūdzes augstumā zili zibens zibšņi plosīja debesis līdz pat apvārsnim; tos pavadīja pērkona dārdi, kas tricināja zemi. Skats bija reizē skaists un šaušalīgs. Šur tur zālē parādījās nelieli ugunsgrēki, kurus nodzēsa lietus straumes.

Dabas stihija pamazām norima tikai pret vakaru, un tās atblāzma bija redzama vienīgi pašā pamalē. Debesis atkal noskaidrojās, un rietošā saule spoži mirdzēja pie apvāršņa. Kad gaismas stari iekrāsoja mākoņus liesmojošās krāsās, katrs sīkums uz zemes spilgti izgaismojās spožs vienā pusē un tumšs, pat melns otrā. Priekšmeti ieguva pārsteidzošu apjomu zāles stublāji izskatījās tik stingri un cēli kā marmora kolonnas. Vienkāršas lietas ieguva pārdabisku skaistumu, un Eragonam likās, ka viņš atrodas kādas burvju gleznas iekšienē.

Zeme bija atspirgusi un svaigi smaržoja; ceļinieku domas noskaidrojās un gars kļuva priecīgs. Safira izstaipījās, izlocīja kaklu un laimīga ierēcās. Zirgi aši aizauļoja prom no viņas, bet Eragons un Broms tikai pasmaidīja par pūķa jūtu vētraino izpausmi.

Jau pirms saulrieta viņi nonāca nelielā ieplakā. Abi bija pārāk noguruši, lai čīkstētos, tādēļ uzreiz pēc vakariņām devās gulēt.

18. NODAĻA Atklājums Jazuakā

Lai arī vētras laikā ceļiniekiem bija izdevies papildināt ūdens maisus, pēdējo lāsi viņi izdzēra no rīta.

Ceru, ka mēs dodamies pareizā virzienā, Eragons bilda, savīstījis tukšo ūdens maisu, jo mums klāsies slikti, ja šodien netiksim līdz Jazuakai.

Taču Broms neizrādīja ne mazākās šaubas.

-    Esmu mērojis šo ceļu arī agrāk. Jazuaka parādīsies vēl pirms krēslas.

Eragons neticīgi iesmējās.

-    Varbūt tu redzi kaut ko tādu, kas man nav zināms. Kā tu vari būt tik pārliecināts, ja viss daudzu jūdžu apkārtnē izskatās pilnīgi vienāds?

-    Es vados nevis pēc zemes, bet gan pēc saules un zvaigznēm. Tās mūs neaizvedīs sāņus. Nāc! Dosimies ceļā. Muļķīgi spriest par likstām, kuru nav. Mēs drīz ieraudzīsim Jazuaku.

Bromam bija taisnība. Pirmā pilsētiņu pamanīja Safira, taču tikai dienas otrajā pusē arī pārējie to ieraudzīja kā tumšu pakalnu pie apvāršņa. Tomēr Jazuaka vēl aizvien bija diezgan tālu pilsētu varēja saskatīt tikai tādēļ, ka viņi atradās līdzenumā. Kad ceļinieki piejāja tuvāk, katrā pilsētiņas pusē viņi redzēja tumšu līniju, kas izzuda tālumā.

-    Ninoras upe, Broms norādīja uz to.

Eragons pievilka grožus, lai apstādinātu Kadoku.

-    Safīru pamanīs, ja viņa paliks kopā ar mums. Vai viņai būtu jānoslēpjas, kad dosimies uz Jazuaku?

Broms pakasīja zodu un paskatījās uz pilsētiņu.

-   Vai redzi to upes ieloku? Saki, lai viņa mūs gaida tur. Tas ir gana tālu no Jazuakas, lai neviens viņu neatrastu, un arī tik tuvu, lai viņa nepazustu. Mēs dosimies uz pilsētu, dabūsim, ko mums vajag, un atkal satiksimies ar viņu.

Man tas nepatīk, Safira sacīja, kad Eragons izklāstīja plānu. Mani kaitina, ka visu laiku jāslēpjas kā noziedzniekam.

Tu zini, kas notiktu, ja mūs atklātu. Pūķis noņurdēja, taču pakļāvās un devās prom, lidojot zemu virs zemes.

Viņi turpināja ceļu ātrā gaitā, tiekdamies ātrāk atrast maltīti un ūdeni. Pilsētiņā viņi ieraudzīja vairākus dučus dūmu strūkliņu paceļamies no māju skursteņiem, taču uz ielām nevienu nemanīja. Pilsētu ieskāva neparasts klusums. Kā sarunājuši abi apstājās pie pirmās mājas. Eragons strupi bilda:

-    Neviens suns nerej. -Nē.

-    Tomēr tas neko nenozīmē.

-    …Nē.

Eragons uz brīdi apklusa.

-    Kādam mūs jau vajadzēja ieraudzīt. -Jā.

-    Kāpēc tad neviens nav iznācis?

Broms, samiedzis acis, skatījās saulē.

-   Varbūt baidās.

-   Varētu būt, piekrita Eragons. Viņš kādu mirkli klusēja. Un ja nu tas ir slazds? Varbūt razaki mūs gaida.

-    Mums nepieciešama pārtika un ūdens.

-    Ir taču Ninora.

-    Vajadzīga arī pārtika.

-    Taisnība. Eragons palūkojās apkārt. Tātad ejam iekšā?

Broms paraustīja grožus.

Jā, bet ne kā muļķi. Tā ir galvenā ieeja Jazuakā. Ja vispār ierīkots slēpnis, tas ir pavisam netālu. Neviens negaidīs mūs ierodamies no citas puses.

-    Tātad ejam no sāniem? vaicāja Eragons. Broms pamāja ar galvu un izvilka zobenu, turot kailo asmeni pie sāniem. Eragons uzvilka stopu un turēja gatavībā bultu.

Viņi klusiem soļiem jāja ap pilsētas mūriem un piesardzīgi iekļuva tajā iekšā. Ielas bija tukšas, un tikai maza lapsa aizšāvās garām, kad viņi pierikšoja tuvāk. Mājas bija tumšas, un ceļiniekus pārņēma ļaunas priekšnojautas, kad tie ieraudzīja izdauzītus logus. Daudzas durvis karājās salauztās eņģēs. Zirgi satraukti bolīja acis. Eragona plauksta ieniezējās, taču viņš turējās pretī vēlmei to pakasīt. Kad abi ierikšoja pilsētas centrā, viņš ciešāk sažņaudza savu stopu.

-    Dievi augstie! viņš nočukstēja bāls kā krīts.

Acu priekšā bija kaudzē samesti nogalinātu cilvēku līķi sastinguši, ar sāpju izteiksmi sejā. Viņu drēbes bija izmirkušas asinīs, un sadangātā zeme piesūkusies ar tām. Noslepkavotie vīrieši gulēja virs sievietēm, kuras bija mēģinājuši pasargāt. Mātes vēl aizvien turēja apskāvienos bērnus, bet mīlnieki, kas bija mēģinājuši viens otru aizklāt, gulēja mūžīgā nāves apskāvienā. Visus bija caururbušas melnas bultas. Slepkavas nebija žēlojuši ne jaunus, ne vecus. Taču pats briesmīgākais bija dzeloņains šķēps virs augumu kalna, kura galā bija uzdurts balts bērna ķermenītis.

Eragona acis aizmigloja asaras, un viņš mēģināja novērst skatienu, taču mirušo sejas nelaida to vaļā. Zēns cieši ielūkojās viņu pavērtajās acīs un domāja, cik viegli ievainojama ir cilvēka dzīve. Kāda nozīme mūsu dzīvei, ja tā var beigties šādi ? Viņu pārņēma bezcerības vilnis, bija grūti elpot.

Krauklis nolaidās no debesīm kā melna ēna un uzmetās uz šķēpa. Tas pacēla galvu un rūpīgi aplūkoja bērna ķermenīti.

-    Nē, tu neuzdrošināsies, nošņācās Eragons, atvilkdams stopa stiegru un palaizdams bultu ar skaļu trinkšķi. Krauklis nokrita ar bultu krūtīs, spalvas vien paputēja. Eragons ielika stopā nākamo bultu, taču sajuta nelabumu un izvēmās, pārliecies pār Kadoka sānu.

Broms paplikšķināja viņam pa muguru. Kad Eragons atguvās, Broms iejūtīgi pajautāja:

-    Vai tu gribi mani sagaidīt aiz Jazuakas mūriem?

-     Nē, es palikšu, vārgi atteica Eragons un noslaucīja muti. Viņš vairījās uzlūkot pastrādātos briesmu darbus. Kas to varēja izdarīt… Viņš nevarēja dabūt vārdus pār lūpām.

Broms pielieca galvu.

-    Tie, kam patīk citu cilvēku ciešanas un sāpes. Tiem ir dažādas sejas un mainīgs izskats, taču tos dēvē tikai vienā vārdā: ļaunums. To nevar izprast. Vienīgais, kas ir mūsu spēkos, apraudāt un godāt mirušos.

Viņš nolēca no Ledusliesmas un apgāja apkārt, uzmanīgi izlūkodams nomīņāto zemi.

-    Razaki devušies cauri šejienei, viņš lēnām sacīja, taču tas nav viņu roku darbs. To ir paveikuši urgļi šķēps ir viņu darinājums. Urgļu bars gājis cauri pilsētai iespējams, to ir bijis vesels simts. Dīvaini, es zinu tikai dažus gadījumus, kad šie pulcējušies tādos… Viņš pietupās un cītīgi izpētīja pēdas nospiedumu. Nolamājies viņš metās atpakaļ pie Ledusliesmas un uzlēca tam mugurā.

-   Jāj prom! viņš, sakniebis lūpas, nošņācās, dzīdams Ledusliesmu uz priekšu. Urgļi ir tepat! Eragons iedzina piešus Kadokam sānos. Zirgs palēcās uz priekšu un metās aiz Ledusliesmas. Viņi auļoja garām mājām un bija jau gandrīz tikuši cauri pilsētai, kad Eragona plauksta atkal ieniezējās. Viņš pamanīja nelielu kustību labajā pusē, un piepeši milzu dūre izsita jaunekli no segliem. Eragons pārlidoja pāri Kadokam un atsitās pret sienu, instinktīvi pieturēdamies pie sava stopa. Elsodams aiz sāpēm un pārsteiguma, viņš piecēlās stāvus, satvēris sānu.

Urglis slējās virs viņa, glūnīgi lūrēdams uz zēnu. Monstrs bija garš, trekns un platāks par durvju aili pelēku ādu un dzeltenīgām cūkas acīm. Rokas un krūtis izspīlēja muskuļi, pat krūšu bruņas bija urglim par mazu. Galvu sedza dzelzs cepure, no kuras pie deniņiem abās pusēs spraucās ārā auna ragi. Varenā roka turēja īsu, bīstamu zobenu.

Eragons aiz milzeņa stāva ieraudzīja, kā Broms sāka jāt uz viņa pusi, bet to apturēja otrs tikpat milzīgs urglis, kam rokās bija āva.

Muļķi, bēdz! Broms kliedza Eragonam, dodamies pretī ienaidniekam. Urglis, kas stāvēja pretī Eragonam, ierēcās un atvēzējās ar zobenu. Jauneklis atlēca, izbiedēti iekliedzoties, un ierocis nosvilpa viņam gar vaigu. Viņš apsviedās riņķī un, sirdij mežonīgi dauzoties, metās uz Jazuakas centru.

Urglis sekoja, smagajiem zābakiem klaudzot. Eragons izmisīgi sauca Safiru, tad no visa spēka centās skriet vēl ātrāk. Urglis mina viņam uz papēžiem, zēna izmisīgie pūliņi neko nelīdzēja. Lielie ilkņi atiezās rēcienam. Urglis jau gandrīz bija viņu panācis, kad Eragons tomēr spēja uzvilkt stopu un, uz mirkli apstājies, nomērķēja un izšāva. Urglis pastiepa roku un noķēra lidojošo bultu savā vairogā. Monstrs pietuvojās Eragonam, pirms viņš varēja izšaut otrreiz, un abi cīnīdamies nokrita zemē. Saķērušies ar rokām un kājām, viņi aizripoja pa zemi.

Eragonam pēkšņi brīnumainā kārtā izdevās pielēkt kājās, viņš skrēja atpakaļ pie Broma, kas, sēžot seglos, apmainījās nikniem cirtieniem ar savu ienaidnieku. Kur ir pārējie urgļi? Eragons izmisīgi domāja. Vai šie ir vienīgie Jazuakā palikušie ? Pēkšņi atskanēja skaļš cirtiens, un Ledusliesma zviegdams atkāpās. Broms saliecās seglos, asinis straumē plūda no rokas. Urglis aiz viņa iegaudojās uzvaras priekā un pacēla āvu nāvējošam cirtienam.

Eragons apdullinoši iekliedzās, ar galvu ietriecoties urglī. Monstrs pārsteigts apstājās, tad pagriezās pret jaunekli un atvēzēja āvu. Eragons izvairījās no cirtiena un iedzina nagus urgļa sānā, atstājot asiņojošas brūces. Urgļa vieplis niknumā sašķiebās. Tas atkal cirta, taču netrāpīja; Eragons paspēja atlēkt sāņus un skrēja uz priekšu pa aleju.

Eragons sakopoja visus spēkus, lai aizvestu urgļus prom no Broma. Viņš ieslīdēja šaurā ieliņā starp divām mājām un spēji apstājās, ieraugot, ka nonācis strupceļā. Viņš mēģināja izkļūt, taču urgļi jau bija aizstājušies priekšā ieejai. Viņi tuvojās, zākādami Eragonu savās čerkstošajās balsīs. Puiša skatiens šaudījās no vienas puses uz otru, meklēdams izeju, taču veltīgi.

Kad viņš stājās pretī urgļiem, acu priekšā aizslīdēja mirušie pilsētnieki, kas bija sakrauti kaudzē ap šķēpu, un nevainīgais bērns, kas nekad nekļūs pieaudzis. Domājot par viņu likteni, svilinošs, nikns spēks ielija katrā Eragona ķermeņa šūnā. Viņš gribēja vairāk nekā tikai taisnīgumu. Viss viņa būtībā pretojās nāvei tam, ka viņš varētu tā vienkārši mirt. Spēks auga arvien lielāks, līdz jauneklis juta, ka eksplodēs, ja tūlīt neradīs tam pielietojumu.

Viņš izslējās taisns, visas bailes bija zudušas. Viņš līgani pacēla stopu. Urgļi smējās un katram gadījumam aizsedza sevi ar vairogiem. Eragons skatījās pāri stopam, kā bija darījis jau simtiem reižu, un nomērķēja bultu. Viņā kūsāja gandrīz neizturama enerģija. Viņam tā bija jāatbrīvo vai arī tā aprīs viņu pašu. Piepeši viņam, nemaz to negribot, paspruka pār lūpām vārds. Viņš izšāva, kliegdams: Brisingr!

Bulta šņākdama aiztraucās pa gaisu, degdama zilās ugunīs. Tā trāpīja pirmajam urglim tieši pierē, un gaisā atskanēja sprādziens. No monstra galvas izšāvās eksplozijas vilnis, acumirklī nogalinot arī otru urgli. Eragons nepaguva aizbēgt, kad sprādziens sasniedza arī viņu. Taču vilnis izgāja viņam cauri, nenodarīdams neko ļaunu un sašķīzdams pret māju sienām.

Eragons elsodams stāvēja. Ievilkdams elpu, viņš paskatījās uz savu ledaino plaukstu. Gedwēy ignasia kvēloja kā balts, karsts metāls. Kamēr viņš skatījās, zīme atkal atguva iepriekšējo apveidu. Eragons sažņaudza dūri, un viņa ķermenim pāršalca pārguruma vilnis. Viņa spēki bija pilnīgi izsīkuši, it kā viņš vairākas dienas nebūtu ēdis. Eragona ceļi ieliecās, un viņš saļima pret sienu.

19. NODAĻA Brīdinājums

Tiklīdz bija atguvis spēkus, Eragons izstreipuļoja no alejas, vairoties no mirušajiem monstriem. Viņš netika necik tālu, kad Kadoks jau rikšoja klāt.

-     Labi, ka tu neesi ievainots, Eragons nomurmināja. Zēns juta, ka briesmīgi trīc rokas un kustības ir savādi mehāniskas. Viņam likās, it kā tas viss būtu noticis ar kādu citu cilvēku.

Eragons uzgāja Ledusliesmu zirga nāsis bija plaši ieplestas un ausis cieši pieglaustas pie galvas -, tas dīžājās pie mājas stūra, kuru katru brīdi gatavs mesties auļos. Broms aizvien nekustīgi sēdēja seglos. Eragons domās nomierināja zirgu un, tiklīdz tas bija izdarīts, piegāja pie Broma.

Vecajam vīram uz labās rokas vīdēja gara, cirsta brūce. Asinis no ievainojuma plūda aumaļām, taču cirtiens nebija nedz dziļš, nedz arī plašs. Tomēr Eragons zināja, ka tas ir jāpārsien, pirms Broms zaudē pārlieku daudz asiņu. Brīdi paglaudījis Ledusliesmu, Eragons izslidināja Bromu no segliem. Vecais vīrs bija pārāk smags un nokrita zemē. Eragons bija satriekts par savu vājumu, jo viņš nebija spējis noturēt savu biedru.

Zēna galvā ieskanējās nikns kliedziens. Safira metās lejā no debesīm un nolaidās tieši viņa priekšā, spārnus nesakļaujot. Viņa nikni šņāca, viņas acis meta liesmas. Pūķa aste nikni kulstījās, un Eragons sarāvās, kad tā noplīkšķēja virs galvas. Vai tu esi ievainots ? viņa jautāja, niknumā vārīdamās.

-    Nē, viņš atteica, noliekot Bromu uz muguras.

Viņa norēcās un iesaucās: Kur ir slepkavas? Es viņus saplosīšu gabalos!

Viņš lēni norādīja alejas virzienā. Nav nekādas vajadzības: viņi jau ir miruši.

Vai tu viņus nogalināji ? Safira izklausījās pārsteigta.

Viņš pamāja. Kaut kā tā sanāca. Dažos vārdos viņš aprakstīja, kas bija noticis, un vienlaikus meklēja seglu somās saites, kurās bija ietīts Zaroks.

Safira domīgi novilka: Tu esi audzis.

Eragons noņurdēja. Viņš atrada garu saiti un uzmanīgi atrotīja Broma piedurkni. Jauneklis iztīrīja brūci ar dažiem stīviem vēzieniem un cieši apsaitēja roku. Es gribētu, lai mēs būtu Palankāras ielejā, viņš bilda Safīrai. Tur es zināju, kādi augi noder dziedināšanai. Šeit man nav skaidrs, kas viņam varētu palīdzēt. Viņš pacēla Broma zobenu no zemes, notīrīja to un ielika atpakaļ maksti pie Broma jostas.

Mums jādodas prom, sacīja Safira. Var gadīties, ka apkārtnē ložņā urgļi.

Vai tu vari panest Bromu ? Tavi segli noturēs viņu vietā, un tu vari aizsargāt veco vīru.

Jā, bet vienu es tevi neatstāšu.

Labi, lido aiz manis, un dodamies prom no šejienes. Viņš piesēja seglus uz Safiras muguras, tad apkampa Bromu un mēģināja viņu pacelt, taču spēka vēl aizvien bija par maz. Safira, palīdzi!

Viņa izlocīja kaklu un paņēma zobos Broma apmetni. Sasprindzinājusi kaklu, Safira pacēla veco vīru no zemes kā kaķene mazu kaķēnu un uzlika sev uz muguras. Tad Eragons ielika Broma kājas kāpšļos un nostiprināja tās. Viņš paskatījās uz veco vīru, kad tas ievaidējās un sakustējās.

Broms mirkšķināja acis un aptaustīja galvu. Viņš norūpējies paskatījās uz Eragonu. Vai Safira paguva ierasties laikus?

Eragons pakratīja galvu. Es paskaidrošu vēlāk. Tava roka ir ievainota. Es to apsaitēju, cik labi vien varēju, taču tev vajag atpūsties kādā drošā vietā.

-Jā, Broms teica, piesardzīgi taustot roku. Vai tu zini, kur ir mans zobens… Ā, redzu, ka esi to atradis.

Eragons beidza savilkt ciešāk seglu saites.

-    Safira nesīs tevi uz muguras un sekos aiz manis.

-   Vai esi pārliecināts, ka gribi, lai es jāju ar viņu? pārvaicāja Broms. Es varu jāt ar Ledusliesmu.

-    Nejau tagad. Tu esi ievainots. Jājot ar Safiru, tu nenokritīsi, ja arī zaudēsi samaņu.

Broms pamāja ar galvu. Man tas ir liels gods. Viņš ar veselo roku apskāva Safiras kaklu, un pūķis strauji pacēlās gaisā. Eragons atkāpās, izvairīdamies no viņas spārnu izraisītajiem virpuļvējiem, un atgriezās pie zirgiem.

Viņš piesēja Ledusliesmu aiz Kadoka un devās prom no Jazuakas, atgriezdamies uz pazīstamās takas un virzīdamies uz dienvidiem. Tā locījās cauri akmeņainam apvidum, pagriezās pa kreisi un turpināja vīties gar Ninoras krastu. Takas malā vietām auga papardes, sūnas un mazi krūmi. Zem kokiem bija patīkami vēss, taču Eragons neļāva jaukajam laikam ieaijāt modrību. Viņš uz brīdi apstājās, lai uzpildītu ūdens maisus un padzirdītu zirgus. Palūkodamies uz leju, viņš ievēroja razaku pēdas. Vismaz mēs dodamies pareizā virzienā. Safira riņķoja virs galvas, modri viņu sargājot.

Viņi bija redzējuši tikai divus urgļus, un tas nelika viņam mieru. Tikai liela urgļu orda varēja nogalināt visus pilsētniekus un izlaupīt pašu pilsētu, taču kur tā ir? Varbūt tie, kurus mēs sastapām, sargāja aizmuguri vai arī bija lamatas, kas sagatavotas tiem, kuri sekoja urgļiem.

Tad viņa domas pievērsās tam, kā viņš nogalināja monstrus. Kāda atklāsme lēnām ienāca viņam prātā. Viņš, Eragons zemnieku puisis no Palankāras ielejas -, bija iesaistījis cīņā maģiju. Maģija! Tas bija vienīgais izskaidrojums notikušajam. Izklausījās neiespējami, taču viņš nespēja noliegt redzēto. Kaut kādā veidā es kļuvu par burvi! Taču viņš nezināja, kā atkal likt lietā šo spēku, ne arī to, kādas ir tā robežas vai tā radītās briesmas. No kurienes man var būt šīs spējas ? Vai tās bija izplatītas starp Jātniekiem ? Un, ja Broms zināja par to, kāpēc viņš neko neieminējās par šim spējām ? Pārsteigts un samulsis viņš pakratīja galvu.

Eragons pārmija dažus vārdus ar Safiru, lai noskaidrotu Broma stāvokli un dalītos savās pārdomās. Viņa bija tikpat samulsusi par maģiju kā Eragons. Safira, vai vari atrast kādu drošu vietu? No šejienes es necik tālu neredzu. Kamēr viņa meklēja, Eragons turpināja jāt gar Ninoru.

Sauciens domās ieskanējās īsi pirms dienas beigām. Nāc! Safira nosūtīja viņam nomaļas vietas attēlu nelielu klajumu koku audzē pie upes. Eragons pagrieza zirgus un palaida tos rikšos. Safira palīdzēja atrast lieliski nomaskēto pļaviņu tā bija labi noslēpta un diez vai nezinātājs to varētu uziet.

Kad viņš ieradās mazajā klajumā, uguns jau kurējās un gaisā cēlās neliela dūmu strūkliņa. Broms sēdēja blakus ugunskuram, viņa roka bija nolikta savādā leņķī, un Broms to viegli glāstīja. Safira tupēja aiz viņa, un viss pūķa ķermenis bija sasprindzis.

Viņa cieši lūkojās uz Eragonu, jautādama: Vai esi pārliecināts, ka neesi ievainots?

No ārpuses ne… taču par pārējo ķermeni neesmu pārliecināts.

Man bija jāierodas ātrāk.

Nemoki sevi. Mēs visi šodien pieļāvām kļūdas. Man vajadzēja palikt tavā tuvumā. Viņas pateicība par šo piezīmi pāršalca pār Eragonu kā vilnis. Viņš paskatījās uz Bromu.

-    Kā tu jūties?

Vecais vīrs paskatījās uz savu roku. Skramba ir liela un sāp arī pēc velna, bet vajadzētu ātri sadzīt. Man nepieciešams jauns apsējs. Šis neturēja tik ilgu laiku, kā cerēju.

Viņi uzvārīja ūdeni, lai izmazgātu Broma ievainojumu. Tad Broms uzlika jaunu apsēju un sacīja:

-    Man ir jāēd, un tu arī izskaties izbadējies. Vispirms paēdīsim un tad parunāsim.

Kad abu vēderi jau bija pilni ar siltu ēdienu, Broms aizdedzināja pīpi.

-    Tagad pienācis laiks, lai tu izstāstītu, kas atgadījās, kamēr es biju bezsamaņā. Man ļoti kārojas zināt. Uguns liesmu ņirboņa atplaiksnīja viņa sejā, izceļot spurainās uzacis.

Eragons nervozi sažņaudza rokas un izklāstīja visu stāstu bez izpušķojumiem. Broms sēdēja kluss, kamēr zēns runāja, arī no viņa sejas neko nevarēja noprast. Kad Eragons beidza stāstu, Broms nodūra acis. Ilgu laiku vienīgā skaņa nāca no sprakšķošā ugunskura. Beidzot Broms sakustējās.

-   Vai esi izmantojis šo spēku arī pirms tam?

. Nē. Vai tu kaut ko zini par to?

-    Mazliet. Broms kļuva domīgs. Laikam jau esmu tavs parādnieks, jo tu izglābi manu dzīvību. Ceru kādreiz tev to atlīdzināt. Tev jābūt lepnam reti kurš tiek sveikā cauri pēc pirmās tikšanās ar urgli. Taču veids, kādā tu to paveici, ir ļoti bīstams. Varēja gadīties, ka tu būtu iznīcinājis sevi un visu pilsētu.

-    Man taču nebija izvēles, Eragons aizstāvējās. Es jau gandrīz biju urgļu nagos. Ja es vilcinātos, viņi sakapātu mani gabalos.

Broms enerģiski košļāja pīpes kātu. Tev nebija ne jausmas, ko dari.

-    Tad pastāsti man, Eragons mudināja. Es cenšos atrast atbildi šim noslēpumam, taču man nesanāk. Kas notika? Kā es pēkšņi varēju lietot maģiju? Neviens nekad mani nav apmācījis. Es pat buramvārdus vēl nezinu.

Broma acis iezalgojās.

-    Tas nav nekas tāds, ko tev vajadzētu apgūt, un vēl jo mazāk lietot!

-    Nu, es to jau esmu lietojis, un, iespējams, man šīs zināšanas būs nepieciešamas cīņā. Taču es to nespēšu, ja tu man nepalīdzēsi. Kā lai to visu saprotu? Vai ir kāds noslēpums, ko man vajadzētu uzzināt tikai tad, kad kļūšu gudrs un vecs? Varbūt tu pats arī neko daudz nezini par maģiju?

-    Puis! Broms ieaurojās. Tu ne tikai pieprasi atbildes uz pilnīgi nesakarīgiem jautājumiem, bet esi arī tāds nekauņa, kādu reti gadās sastapt. Ja tu zinātu, ko jautā, tu vairs nebūtu tik mudīgs uz jautājumu uzdošanu. Neizaicini mani. Broms ieturēja pauzi, ievilka elpu un kļuva daudz laipnāks.

-   Zināšanas, kuras tu gribi iegūt, ir daudz sarežģītākas, nekā tu šobrīd spēj saprast.

Eragons kaismīgi iebilda:

-    Man ir tāda sajūta, ka esmu iemests šajā pasaulē, kur valda dīvaini noteikumi. Man pēc tiem jādzīvo, taču neviens negrasās izskaidrot šos noteikumus.

-    Saprotu, Broms sacīja. Viņš virpināja pirkstos zāles stiebriņu. Jau ir vēls, un mums jāiet gulēt, taču es tev pateikšu dažas lietas, lai tu beigtu mani tirdīt. Maģijai un tā bija maģija ir noteikumi tāpat kā visam pārējam šajā pasaulē. Ja tu pārkāp noteikumus, tiec sodīts ar nāvi bez žēlastības. Tavu rīcību ierobežo paša spēki, vārdi, kurus zini, un tava iztēle.

-    Ko nozīmē vārdi "kurus zini"? Eragons vaicāja.

-   Vēl vairāk jautājumu! Broms iesaucās. Kādu brīdi es jau sāku cerēt, ka tev tie beigušies. Taču tu pareizi dari, ka uzdod tos. Kad tu nogalināji urgļus, vai tu kaut ko sacīji?

-   Jā, brisingr. Uguns iedegās ar spožāku liesmu, un Eragons nodrebēja. Kaut kas šajā vārdā viņam lika justies īpaši dzīvam.

-   Tā jau es domāju. Vārds brisingr cēlies no senas valodas, kurā reiz runāja visas dzīvās būtnes. Taču laika gaitā to aizmirsa, un gadu tūkstošiem ilgi Alagēzijā tajā neviens nerunāja, iekams elfi to atkal atveda no aizjūras. Viņi seno valodu iemācīja citām tautām, kas izmantoja to dižiem darbiem un lielu uzdevumu veikšanai. Valodā ir vārdi jebkam, tikai tie jāmeklē un jāatrod.

-    Un kāds tam sakars ar maģiju? Eragons pārtrauca.

-   Visciešākais! Valoda ir visa spēka pamats. Tā apraksta lietu patieso dabu, ne jau virspusējās izpausmes, kuras redz ikviens. Piemēram, uguni sauc brisingr. Tas nav vienkārši vēl kāds vārds ugunij, tas ir tās īstais vārds. Ja tu esi pietiekami spēcīgs, vari lietot brisingr, lai liktu ugunij darīt to, ko gribi. Un tieši tas arī šodien notika.

Eragons kādu brīdi pārdomāja. Kāpēc uguns bija zila? Kā man izdevās, lai tā dara tieši to, ko gribēju, ja vienīgais, ko pateicu, ir uguns?

-    Dažādiem cilvēkiem ir atšķirīga krāsa. Tas atkarīgs no tā, kas izrunā vārdu. Vajag daudz vingrināties, lai uguns darītu to, ko gribi. Lielākajai daļai iesācēju ir jāpasaka, kam būtu jānotiek. Kad viņi iegūst lielāku pieredzi, tas vairs nav nepieciešams. īsts meistars var pateikt ūdens un radīt kaut ko pilnīgi citu piemēram, dārgakmeni. Tu nespēsi saprast, kā viņš to paveicis, taču meistars būs saskatījis sakarību starp ūdeni un dārgakmeni un izmantos to sava spēka koncentrēšanai. Vingrināšanās ir māksla. Tu paveici ļoti sarežģītu darbu.

Safīra pārtrauca Eragona domas. Broms ir burvis! Tāpēc viņš spēja aizdedzināt ugunskuru klajumā. Viņš ne tikai zina par maģiju, bet prot arī to lietot!

Eragona acis iepletās. Tev taisnība!

Pajautā viņam par spēku, taču jautā piesardzīgi. Nav prātīgi rotaĻāties ar tiem, kam piemīt šāds spēks. Ja viņš ir burvis, kas to zina, kādi bijuši viņa nodomi, apmetoties Kārvahallā ?

Eragons lika ieteikumu aiz auss un lēnām iesāka:

-    Mums abiem ar Safiru tikko kaut kas ienāca prātā. Tu spēj likt lietā maģiju, vai ne? Tieši tā jau arī tu aizdedzināji ugunskuru, kad pirmajā dienā ceļojām pa klajumu.

Broms mazliet pielieca galvu. Man ir zināmas iemaņas.

-    Kāpēc tad tu neizmantoji tās cīņā ar urgļiem? Patiesību sakot, es atminos daudzas reizes, kad šī prasme būtu lieti noderējusi, tu varētu aizsargāt mūs no viesuļa, neļaut putekļiem padarīt aklas mūsu acis.

Broms no jauna piepildīja pīpi un sacīja: Dažu vienkāršu iemeslu dēļ. Es neesmu Jātnieks. Tu savos vājākajos brīžos esi daudz stiprāks par mani. Turklāt es vairs neesmu jauns neesmu tik spēcīgs, kāds reiz biju. Katra reize, kad ķēros pie maģijas, padodas arvien grūtāk.

Eragons samulsis nodūra acis. Piedod.

-   Ir jau labi, Broms attrauca, auklējot ievainoto roku. Tas notiek ar ikvienu.

-    Kā tu apguvi maģiju?

-    To es šobrīd negribētu izpaust… Pietiks, ja sacīšu tas bija tālu prom no šejienes, nomaļā vietā pie ļoti laba skolotāja. Es vismaz varu paļauties uz viņa mācīto. Broms nodzēsa pīpi ar mazu akmeni. Es zinu, ka tevi tirda vēl vairāk jautājumu, un noteikti atbildēšu uz tiem, tomēr tev būs jāgaida līdz rītam.

Viņš paliecās uz priekšu, acīm mirdzot.

-    Līdz tam laikam es vēl piebildīšu vienu lietu, lai tu neiedomātos uz savu roku izmēģināt maģiskos spēkus. Maģija paņem tikpat daudz enerģijas, it kā tu būtu licis lietā savas rokas vai muguru. Tieši tādēļ tu juties tik noguris pēc urgļu nogalināšanas. Un tieši šā iemesla dēļ es biju nikns. Ja maģija izmantotu vairāk enerģijas, nekā tās bija tavā ķermenī, burvestība būtu tevi nogalinājusi. Tev jāizmanto maģija tikai tādiem darbiem, kurus nevar paveikt parastā veidā.

-    Kā var zināt, ka burvestība paņems visu enerģiju? Eragons sabijies vaicāja.

Broms pacēla roku. Visbiežāk tu to nezini. Tieši tādēļ burvjiem ir labi jāzina savu spēju robežas, un arī tad viņi ir piesardzīgi. Tiklīdz tu ķeries pie darba un atbrīvo ceļu maģijai, tu nevari griezties atpakaļ arī tad, ja tā nogalinās tevi. Es gribu uzsvērt tas ir brīdinājums. Nemēģini kaut ko pasākt, līdz iegūsi vairāk zināšanu. Bet šai naktij jau pietiks.

Kad viņi izklāja savas segas, Safira apmierināti teica: Mēs kļūstam spēcīgāki, Eragon, mēs abi. Drīz vien mums neviens nespēs stāties ceļā.

Jā, bet būtu labi uzzināt, kāds ceļš mūs gaida turpmāk.

Kādu vien vēlēsimies, Safīra gandarīta piebilda, iekārtojoties naktsguļai.

20. NODAĻA Maģija ir vienkārša

Kā tev liekas, kāpēc tie divi urgļi slēpās Jazuakā? . Eragons pajautāja, kad viņi jau kādu laiku bija virzījušies pa taku uz priekšu. Manuprāt, viņiem nebija nekādu iemeslu tur palikt.

-    Man liekas, ka viņi atdalījās no galvenā bara, lai izlaupītu pilsētu. Vienīgais, kas šķiet savādi, cik es zinu, urgļi ir apvienojuši spēkus tikai divas vai trīs reizes visas vēstures laikā. Es esmu nobažījies par to, ka viņi pulcējas.

-    Vai tu domā, ka razaki viņus ir uzrīdījuši, lai uzbruktu?

-    Nezinu. Labākais, ko mēs šobrīd varam darīt, doties pēc iespējas tālāk no Jazuakas visātrākajā gaitā. Turklāt arī razaki ir devušies uz dienvidiem.

Eragons piekrita, tomēr vēl piebilda:

-    Mums nepieciešama pārtika. Vai te tuvumā ir kāda cita pilsēta?

Broms pakratīja galvu.

-     Nē, bet Safīra var nomedīt mums kaut ko, un mēs pārtiksim tikai no gaļas. Šis koku puduris tev var šķist mazs, taču tur ir pilns ar dzīvniekiem. Upe ir vienīgais ūdens avots daudzu jūdžu apkaimē, tādēļ lielākā daļa līdzenuma dzīvnieku nāk šurp padzerties. Mēs necietīsim badu.

Eragons klusēja, apmierināts ar Broma atbildi. Upe plūda netālu no viņiem, un, ceļiniekiem auļojot pa taku, putnu bari cēlās spārnos. Šī bija trokšņaina vieta dzīvības un enerģijas pilna. Eragons apvaicājās:

-    Kā tas atgadījās, ka tas urglis tevi panāca? Viss notika tik ātri, ka es nemaz nemanīju.

-    Man vienkārši nepaveicās, Broms noņurdēja. Viņš mani bija noskatījis kā līdzvērtīgu ienaidnieku, tāpēc iespēra Ledusliesmai. Dumjais zirgs sacēlās pakaļkājās, un es zaudēju līdzsvaru. Urglim tik to vien vajadzēja, lai ar āvu iecirstu man šo brūci. Viņš pakasīja zodu. Man šķiet, ka tu aizvien prāto par maģiju. Tagad tu to esi atklājis, un tas rada sarežģījumus. Reti kurš to zina, taču visi Jātnieki spēj lietot maģiju, lai gan dažādā līmenī. Viņi turēja šo spēju noslēpumā pat savas varas uzplaukuma laikā, jo maģija bija liela priekšrocība cīņā ar ienaidnieku. Ja ikviens to pārzinātu, saskarsme ar vienkāršiem ļautiņiem būtu grūtāka. Daudzi domā, ka karalim piemīt maģiskas spējas tāpēc, ka viņš ir burvis. Tā nav taisnība maģiskas spējas viņam ir tāpēc, ka viņš ir Jātnieks.

-    Kāda tad ir atšķirība? Vai tad es neesmu burvis, ja izmantoju maģiju?

-    Nepavisam! Tāds burvis kā Ēna lieto spēku, lai piepildītu savu gribu. Tas pilnībā atšķiras no tava spēka. Tāpat tu neesi burvis, kas gūst spēku ar dažādu enerģiju palīdzību vai arī no pūķa. Un tu pavisam noteikti neesi pesteļotājs, tie smeļas spēku no dažādām brīnumdzirām un burvju vārdiem.

Tādēļ es atkal nonāku pie tā, ko teicu sākumā, pie problēmas, ko esi radījis. Jaunie Jātnieki, tādi kā tu, tika pakļauti stingram režīmam, lai nostiprinātu viņu ķermeni un paaugstinātu spēju kontrolēt domas. Šis režīms ilga vairākus mēnešus, reizēm pat gadus, līdz varēja uzskatīt, ka Jātnieks ir pietiekami atbildīgs, lai rīkotos ar maģiju. Tikmēr nevienam skolniekam neteica, cik liels ir viņa iespējamais spēks. Ja kāds no viņiem netīšām atklāja maģiju, tādu nekavējoties nošķīra no pārējiem un sāka mācīt vienu pašu. Tomēr tādi gadījumi, kad kāds skolēns atklāja sev maģiskas spējas, bija ļoti reti, viņš pielieca galvu uz Eragona pusi, taču neviens no viņiem nepiedzīvoja tik saspringtu situāciju kā tu.

-    Kā tad viņiem galu galā iemācīja likt lietā maģiju? Eragons vaicāja. Es nespēju iedomāties kā to var kādam iemācīt. Ja tu mēģinātu man to izskaidrot pirms divām dienām, tam nebūtu nekādas jēgas.

-    Skolniekiem lika veikt dažādus bezjēdzīgus vingrinājumus, kuriem vajadzēja viņos izraisīt neapmierinātību. Piemēram, viņiem lika pārbīdīt akmens kaudzes, liekot lietā tikai pēdas, piepildīt cauras caurules ar ūdeni un dažādas citas neiespējamas lietas. Pēc kāda laika viņi kļuva tik nikni, lai sāktu lietot maģiju. Lielākajā daļā gadījumu tas arī izdevās.

Tas nozīmē, ka tu būsi vājākā pozīcijā, ja kādreiz satiksi ienaidnieku, kurš būs izgājis šādu apmācību. Daži no viņiem vēl aizvien ir dzīvi: karalis, nerunājot nemaz par elfiem. Ikviens no viņiem viegli sarautu tevi gabalos.

-    Ko tad es varu iesākt?

-    Mums nav laika parastai apmācībai, taču mēs varam daudz paveikt, kamēr ceļojam, Broms teica. Es zinu vairākus paņēmienus. Tu varēsi vingrināties, iegūt spēku un iemācīties kontrolēt sevi, taču neceri, ka apgūsi Jātnieku mācību vienā nakti. Tev, viņš jautri paskatījās uz Eragonu, to vajadzēs uzkrāt ceļā. Sākums būs grūts, taču ieguvums milzīgs. Tu jutīsies glaimots, ja uzzināsi, ka neviens tava vecuma Jātnieks nekad nav licis lietā maģiju tā, kā tu vakar izdarījies ar tiem diviem urgļiem.

Eragons pasmaidīja par uzslavu. Paldies. Vai šai senajai valodai ir vārds?

Broms iesmējās. Jā, bet neviens to nezina. Tas būtu neticami varens vārds, ar kura palīdzību varētu valdīt pār visu valodu un tiem, kas to lieto. Ļaudis kopš senseniem laikiem šo vārdu meklē, tomēr neviens nav guvis panākumus.

-    Es aizvien nesaprotu, kā tā maģija darbojas, sacīja Eragons. Pastāsti man, kā es vakar to pielietoju!

Broms pārsteigts skatījās uz viņu. Vai tad es neizklāstīju pietiekami skaidri?

-Nē.

Broms dziļi ievilka elpu un teica: Lai liktu lietā maģiju, tev jāpiemīt iekšējam spēkam, kas mūsdienu cilvēkos ir reti sastopama parādība. Tāpat tev jāspēj izsaukt šo spēku ar gribas palīdzību. Tiklīdz tu šo spēku esi iekustinājis, tev tas jāliek lietā vai jāļauj tam pazust. Saprati? Tālāk ja tu gribi likt lietā šo spēku, tev senajā valodā ir jāpasaka vārds vai vesels teikums, kas apraksta tavu nodomu. Piemēram, ja tu vakar nebūtu pateicis brisingr, nekas nebūtu noticis.

-    Tad jau mani ierobežo šīs valodas zināšanas?

-   Tieši tā, iesaucās Broms, turklāt, runājot šajā valodā, tu nevari krāpties.

Eragons pakratīja galvu.

-    Nevar būt. Cilvēki vienmēr melo. Senas valodas skaņas nevar tos atturēt no meliem.

Broms savilka uzacis un ātri sacīja:

-Fethrblaka, eka iveohnata neiat haina no. Blaka eom iet lam.

Pēkšņi no zara nolaidās putns un uzmetās vecajam vīram uz plaukstas. Tas notrallināja mazu dziesmiņu un paskatījās uz abiem ar apaļām actiņām. Pēc īsa brīža Broms pateica: Eitha, un putns aizlaidās prom.

-    Kā tev tas izdevās? Eragons izbrīnījies sacīja.

-    Es apsolīju tam nedarīt pāri. Varbūt putns nesaprata, ko tieši es sacīju, taču senajā valodā manu vārdu nozīme bija nepārprotama. Putns man uzticējās, jo zināja to, ko zina visi dzīvnieki, tie, kuri runā šajā valodā, ir saistīti ar izteikto vārdu.

-    Un elfi runā šajā valodā? -Jā.

-    Tad jau viņi nekad nemelo?

-    Ne gluži, Broms pārlaboja. Viņi paši vienmēr uzsver, ka nemelo, tomēr tā ir taisnība tikai daļēji viņi ir pilnveidojuši mākslu sacīt vienu, taču patiesībā domāt kaut ko citu. Tu nekad nevari būt drošs, kāds ir viņu nodoms un vai esi to pareizi sapratis. Daudzkārt viņi atklāj tikai daļu no patiesības un patur pie sevis otru daļu. Lai sazinātos ar elfu kultūru, nepieciešams izsmalcināts prāts.

Eragons apdomāja sacīto.

-    Ko nozīmē cilvēku vārdi šajā valodā? Vai tie vienam cilvēkam dod varu pār citu cilvēku?

Broma acis priekā iemirdzējās.

-   Jā, protams. Būtnēm, kas runā šajā valodā, ir divi vārdi. Pirmais ir ikdienas lietošanai, un tam nav lielas ietekmes. Taču otrs ir īstais vārds, ko uztic tikai dažiem, ļoti uzticamiem cilvēkiem. Sensenos laikos neviens neatklāja savu īsto vārdu, taču mūsu laikos tā vairs nav. Ikviens, kurš zina tavu īsto vārdu, iegūst milzu varu pār tevi. Tu it kā ieliec savu dzīvi cita cilvēka rokās. Katram ir slepenais vārds, taču gandrīz neviens nezina, kāds tas ir.

-    Kā var uzzināt savu īsto vārdu? sekoja jautājums.

-    Elfi savu otro vārdu jūt instinktīvi. Nevienam citam šāds talants nepiemīt. Jātnieki cilvēki parasti devās meklējumos, lai to atklātu vai arī atrastu elfu, kas to pateiktu. Taču tas notika reti, jo elfiem ļoti nepatika atdot šīs zināšanas, atbildēja Broms.

-    Es arī gribētu uzzināt savējo, Eragons grūtsirdīgi novilka.

Broma piere savilkās. Uzmanies. Šīs zināšanas var būt bīstamas. Brīdis, kad tu uzzini, kas tu īstenībā esi bez maldiem un izskaistinājumiem ir atklāsmes brīdis, kuram neviens neiziet cauri neskarts. Daži pēc saskarsmes ar šo skarbo realitāti pat ir sajukuši prātā. Lielākā daļa cenšas to aizmirst. Taču, tāpat kā vārds var sniegt varu citiem pār tevi, arī tu vari iegūt šādu varu pār sevi, ja patiesība tevi nesalauž.

Un es esmu pārliecināta, ka tevi tā nesalauzīs, Safīra secināja.

-    Tomēr es gribētu uzzināt, Eragons pārliecināts piebilda.

-    Tevi nav viegli atrunāt. Tas ir labi, jo tikai pārliecinātie atrod savu būtību, taču es tev šajā lietā nevaru palīdzēt. īstā vārda meklējumos tev būs jādodas pašam. Broms pakustināja ievainoto roku un saviebās.

-    Kāpēc tu vai es nevarētu roku sadziedēt ar maģijas palīdzību? jauneklis apvaicājās.

Broms samirkšķināja acis. Tam nav nekādas jēgas vienkārši tas man nekad nebija ienācis prātā, jo atrodas ārpus manām iespējām. Varbūt tu to varētu paveikt ar pareizo vārdu, taču es negribu, lai tu sevi nogurdinātu.

-    Es tev varētu aiztaupīt sāpes un neērtības, Eragons protestēja.

-    Gan jau es pārcietīšu, Broms neskanīgi attrauca. Lai izārstētu brūci ar maģijas palīdzību, būtu vajadzīgs tikpat daudz enerģijas kā tad, ja tā sadzīs pati. Es negribu, lai tu vairākas dienas būtu noguris. Tev vēl nevajadzētu ķerties pie tik sarežģītiem uzdevumiem.

-   Tomēr, ja man ir iespējams sadziedēt tavu roku, vai es spētu kādu atsaukt no mirušo pasaules?

Bromu pārsteidza tāds jautājums, taču viņa atbilde ilgi nebija jāgaida.

-   Vai atceries, ko es tev teicu par uzdevumiem, kas tevi var nogalināt? Šī tava ideja ir tieši tāda. Jātniekiem viņu pašu drošības labad bija aizliegts atdzīvināt mirušos. Redzi, aiz dzīves pastāv bezdibenis, kur maģijai nav nekādas nozīmes. Ja tu iekriti šajā bezdibenī, tavs spēks izčākstēs, bet dvēsele izplēnēs tumsā. Burvji, zintnieki un Jātnieki neviens nav ticis pāri šim slieksnim. Dari to, kas tev ir pa spēkam, dziedē ievainojumus, nobrāzumus, varbūt kādu salauztu kaulu -, taču nekādā ziņā neaiztiec mirušus cilvēkus.

Eragons sarauca pieri. Izrādās, tas ir daudz sarežģītāk, nekā es biju domājis.

-    Tieši tā! Broms iesaucās. Un, ja tu nesapratīsi, ko dari, ja it īpaši ar maģijas palīdzību ķersies pie kaut kā, kas nav tev pa spēkam, tu mirsi.

Viņš pagriezās seglos, noliecās lejā un pagrāba sauju oļu no zemes. Vecais vīrs ar grūtībām iekārtojās seglos un izmeta visus akmeņus, atstājot tikai vienu.

-    Redzi šo oli? -Jā.

-   Paņem to. Eragons darīja, kā sacīts, un skatījās uz vienkāršo akmeni. Melns, gluds un tik liels kā viņa īkšķa gals. Uz takas gulēja neskaitāms daudzums tādu pašu akmeņu. Tā būs tava apmācība.

Eragons atskatījās uz viņu un samulsis sacīja: Es nesaprotu.

-    Protams, tu nesaproti, Broms nepacietīgi piebilda. Tieši tādēļ jau es mācu tevi, nevis tu mani. Es gribu, lai tu pacel akmeni virs savas plaukstas un turi gaisā, cik ilgi vien spēj. Vārdi, kas tev jāliek lietā, ir stenr reisa. Pasaki tos!

-    Stenr reisa.

-    Labi. Saki un mēģini izdarīt to.

Eragons nīgri uzlūkoja oli, meklēdams prātā kādu atblāzmu no tās enerģijas, kas viņā gailēja vēl iepriekšējā dienā. Akmens turpināja nekustīgi gulēt viņa plaukstā, kamēr viņš svīzdams un neapmierināts skatījās uz to. Kā lai es to izdaru? Galu galā viņš sakrustoja rokas un atcirta:

-    Tas nav iespējams.

-    Nē, skarbi noskaldīja Broms, es teikšu, vai tas ir vai nav iespējams. Cīnies! Nepadodies tik viegli. Mēģini vēlreiz.

Saraucis pieri, Eragons aizvēra acis, nobīdīdams malā visas pārējās domas. Viņš dziļi ievilka elpu un ielūkojās tālākajā apziņas stūrī, mēģinādams atrast brīnumainā spēka avotu. Meklēdams viņš atklāja tikai domas un atmiņas, līdz pēkšņi sajuta kaut ko citādu nelielu krātuvīti, kas it kā bija daļa no viņa paša, taču tajā pašā laikā it kā nebija. Viņš sajūsmā ienira tajā, cenšoties atrast paslēpto. Jauneklis sajuta pretestību, šķērsli prātā, tomēr viņš zināja, ka spēks atrodas aiz tā. Eragons centās salauzt šķērsli, taču tas stipri turējās pretī viņa pūliņiem. Puisis kļuva aizvien niknāks un devās tieši uz šķērsli, triekdamies pret to ar visu savu spēku, līdz tas sašķīda druskās kā plāna stikla siena, pārplūdinādams viņa prātu ar gaismas upi.

-   Stenr reisa, viņš noelsās. Akmens pacēlās gaisā virs viņa plaukstas, kas tik tikko saredzami staroja. Viņš centās to noturēt ilgāk gaisā, taču spēks aizslīdēja prom no šķēršļa. Olis nokrita atpakaļ uz plaukstas ar klusu paukšķi, un plauksta atguva ierasto izskatu. Viņš jutās mazliet noguris, taču priecīgs par panākumiem.

-    Nav slikti pirmajai reizei, Broms atzinīgi sacīja.

-    Kāpēc mana plauksta mirdz? Tā izskatās kā maza laterna.

-    To neviens nezina, Broms atzinās. Jātnieki vienmēr izvēlējās vadīt spēku caur to roku, kurā bija gedwey ignasia. Vari mēģināt ar otru roku, taču tas nebūs tik viegli. Viņš kādu minūti raudzījās Eragonā. Nākamajā pilsētā es tev nopirkšu cimdu pāri, ja vien zīme neizdegs tiem cauri. Tu zīmi labi slēp, bet mēs negribam, lai kāds to netīšām ierauga. Turklāt var gadīties, ka tu nevēlēsies, lai starojums darītu modru kādu ienaidnieku.

-    Vai tev arī ir zīme?

-    Nē, tā ir tikai Jātniekiem, atbildēja Broms. Turklāt atceries: maģiju ietekmē attālums gluži tāpat kā bultu vai šķēpu. Ja mēģināsi pacelt vai izkustināt kaut ko, kas atrodas ne tuvāk pārjūdzi, tam būs nepieciešams vairāk enerģijas nekā tad, ja būsi tuvāk. Tādēļ, ja ieraudzīsi, ka ienaidnieks dzenas tev pakaļ un ir kādas jūdzes attālumā, ļauj tam pietuvoties, pirms liec lietā maģiju. Tagad ej atpakaļ pie darba! Mēģini atkal pacelt gaisā oli.

-   Atkal? Eragons vārgi apjautājās, atcerēdamies pūles, kas bija nepieciešamas, lai to paveiktu pirmajā reizē.

-   Jā! Un šoreiz pacenties to izdarīt ātrāk.

Viņi turpināja vingrināties lielāko dienas daļu. Kad mācību laiks bija pabeigts, Eragons jutās noguris un bija sliktā omā. Šo stundu laikā viņš jau sāka ienīst akmeni un visu, kas ar to saistās. Viņš gribēja to aizmest prom, taču Broms atturēja. Nedari tā. Paglabā akmeni. Eragons drūmi paskatījās uz viņu un negribīgi iebāza akmeni kabatā.

-   Mēs vēl neesam beiguši, Broms brīdināja, tādēļ pārlieku ērti neiekārtojies.

Viņš norādīja uz sīku augu:

-    Šo sauc par delois.

Kopš tā brīža viņš mācīja Eragonam seno valodu, liekot atcerēties atsevišķus vārdus sākot ar vondr, kas nozīmēja tievu, taisnu nūju, līdz rīta zvaigznei Aiedail.

Vakarā abi cīnījās, lēkājot apkārt ugunskuram. Lai arī Broms varēja likt lietā tikai kreiso roku, viņa prasme nemazinājās.

Dienas ritēja, līdzinādamās cita citai. Dienas sākumā Eragons centās apgūt senās valodas vārdus un darboties ar akmeni. Vakarā viņš turējās pretī Bromam ar savu koka zobenu. Eragons visu laiku jutās nelāgi, līdz pamazām sāka mainīties, pats gandrīz to nemanīdams. Drīz vien akmens nelīgojās, kamēr viņš to cēla, bet paklausīgi un plūdeni karājās virs plaukstas. Viņš paveica pirmos vingrinājumus, kurus Broms bija uzdevis, un ķērās pie grūtākiem. Arī viņa zināšanas senajā valodā bija paplašinājušās.

Cīnoties ar zobeniem, Eragons bija kļuvis pārliecinātāks un arī ātrāks, viņš šaudījās kā čūska, veikli un lokani. Viņa cirtieni kļuva smagāki un roka vairs nedrebēja, kad vajadzēja atsist uzbrukumus. Kad Eragons iemācījās atvairīt Bromu, cīņa kļuva ilgāka. Tagad, kad viņi devās pie miera, jauneklis nebija vienīgais, kam bija nobrāzti locekļi.

Safira arī turpināja augt, taču lēnāk nekā pirms tam. Tālie lidojumi un medības uzturēja pūķi lieliskā formā. Tagad viņa bija augstāka par zirgiem un arī daudz garāka. Viņas apmēru un zaigojošo zvīņu dēļ Safira bija viegli pamanāma. Broms un Eragons raizējās par to, taču abi nekādi nespēja pārliecināt pūķi noslēpt zaigojošās zvīņas ar netīrumu palīdzību.

Viņi turpināja virzīties uz dienvidiem, sekodami pa pēdām razakiem. Eragonu mulsināja tas, ka razaki vienmēr bija dažas dienas priekšā, lai cik ātri viņi devās uz priekšu. Reizēm jauneklis bija gatavs padoties, taču tad viņi atrada kādu zīmi vai pēdu nospiedumu un viņš atguva cerības.

Visgarām Ninorai nebija apdzīvotu vietu, un trijotne, dienām ritot, netraucēti virzījās uz priekšu. Beidzot viņi nonāca līdz Daretai pirmajai pilsētiņai pēc Jazuakas.

Naktī, pirms viņi nokļuva pilsētiņā, Eragona sapņi bija īpaši spilgti.

Viņš redzēja Garovu un Roranu mājās abi sēdēja izpostītajā virtuvē. Viņi lūdza Eragonu palīdzēt atjaunot saimniecību, bet viņš tikai pakratīja galvu, sirdij saraujoties sāpēs un ilgās. Es dzenos pa pēdām slepkavām, Eragons pačukstēja tēvocim.

Garovs greizi palūkojās viņā un noprasīja: Vai es tev liekos miris ?

Es nevaru tev palīdzēt, Eragons maigi atbildēja, un viņa acis pielija asarām.

Pēkšņi atskanēja rēciens, un Garovs pārvērtās par razaku baru. Tad mirsti, monstri nošņāca un ķērās Eragonam klāt.

Viņš pamodās kā salauzts un skatījās, kā debesīs dziest zvaigznes.

Viss būs labi, mazais, Safīra maigi ierunājās.

21. NODAĻA Dareta

Dareta atradās Ninoras krastā šajā apvidū varēja izdzīvot tikai pie ūdens. Pilsētiņa bija maza un diezgan noslēgta iedzīvotāji nekur nebija redzami. Eragons un Broms tuvojās tai ļoti piesardzīgi. Šoreiz Safira noslēpās netālu no pilsētas. Ja rastos kādas nepatikšanas, pūķis būtu klāt pēc dažām sekundēm.

Viņi iejāja Daretā, pūlēdamies izturēties klusi. Broms ar veselo roku sažņaudza ciešāk zobenu, modri skatīdamies uz visām pusēm. Eragons turēja gatavībā uzvilktu stopu, kamēr viņi virzījās starp klusajām mājām. Diez ko labi neizskatās, Eragons domās teica Safīrai. Viņa neatbildēja, taču jauneklis juta, ka pūķis ir gatavs doties palīgā. Puisis palūkojās zemē un atvieglots ieraudzīja pavisam nesenus bērna pēdu nospiedumus. Bet kur viņi ir?

Broms sastinga, kad viņi iejāja Daretas centrā un tas izrādījās tukšs. Vējš pūta pilsētas tukšajās ielās, vietām sagriežot putekļu vērpetes. Broms pagrieza Ledusliesmu apkārt.

Taisāmies, ka tiekam prom no šīs pilsētas. Man nepatīk šejienes noskaņojums.

Viņš palaida Ledusliesmu auļos. Eragons sekoja viņam, mudinādams Kadoku uz priekšu.

Viņi paguva tikai mazliet tikt uz priekšu, kad pēkšņi ceļu aizšķērsoja rati, parādoties no māju pagalma puses. Kadoks nosprauslājās, iecirta pakavus zemē un slīdot apstājās blakus Ledusliesmai. Melnīgsnējs vīrs pārlēca pāri ratiem un nostājās ceļinieku priekšā. Viņam pie sāniem karājās zobens un rokās bija uzvilkts stops. Eragons pacēla savu stopu un nomērķēja uz svešinieku, kurš pavēloši sauca:

-    Stāt! Nolaidiet ieročus! Jūs ir ielenkuši sešdesmit loka strēlnieki. Ja jūs kustēsieties, viņi šaus.

Un kā uz burvja mājienu uz apkārtējo māju jumtiem parādījās bruņotu vīru silueti.

Safira, turies no šejienes pa gabalu! Eragons iesaucās. Viņu ir pārāk daudz. Ja tu ieradīsies, viņi nogalinās tevi vēl gaisā. Netuvojies! Viņa dzirdēja, tomēr jauneklis nebija pārliecināts, vai pūķis viņu paklausīs. Viņš gatavojās likt lietā maģiju. Man būs jāaptur bultas, pirms tās ieurbsies manī vai Bromā.

-    Ko jūs vēlaties? Broms mierīgā balsī vaicāja.

-    Kāpēc jūs esat ieradušies? vīrs noprasīja.

-   Lai nopirktu pārtiku un dzirdētu jaunumus. Neko vairāk negribam. Mēs esam ceļā pie mana brālēna Drasleonā.

-   Jūs esat diezgan krietni bruņojušies.

-    Jūs arī, atbildēja Broms. Šis ir bīstams laiks.

-    Taisnība. Vīrs uzmanīgi viņus aplūkoja. Es nedomāju, ka vēlat mums ļaunu, taču mums nesen ir bijusi darīšana ar urgļiem un laupītājiem, tāpēc es tik viegli nepaļaujos uz jūsu vārdiem.

-    Ja jau nav nekādas nozīmes tam, ko sakām, kas tagad notiks? pārjautāja Broms. Vīri uz jumtiem nebija pakustējušies. Pēc viņu nekustīguma Eragons sprieda, ka viņi ir vai nu ļoti disciplinēti… vai ari ļoti nobijušies. Viņš cerēja, ka vainojams varētu būt otrs iemesls.

-Jūs teicāt, ka gribat tikai pārtiku. Jums jāpiekrīt palikt tepat, līdz mēs atnesam nepieciešamo, tad samaksājiet un nekavējoties dodieties prom.

-   Jā, mēs esam ar mieru.

-    Labi, sacīja vīrs, nolaižot stopu, taču turēja to gatavībā. Viņš pamāja ar roku vienam no strēlniekiem, kas zibenīgi nokāpa lejā no jumta un pieskrēja klāt.

-    Pasaki viņam, ko gribat.

Broms ātri noskaitīja visu, ko vajadzēja, un tad piebilda:

-    Un, ja jums ir kāds lieks cimdu pāris, kas derētu manam brāļadēlam, es vēlētos nopirkt arī tos. Strēlnieks pamāja ar galvu un skriešus metās prom.

-   Mans vārds ir Trevors, sacīja melnīgsnējais vīrs. Parastos apstākļos es paspiestu jums roku, taču laiki ir tādi, ka labāk turēšos tālāk. Sakiet, no kurienes jūs nākat!

-    No ziemeļiem, sacīja Broms, bet mēs nekur neesam palikuši uz ilgu laiku. Vai urgļi lika jums ķerties pie ieročiem?

-   Jā, atbildēja Trevors, urgļi un arī vēl ļaunāki radījumi. Vai jums ir kādas ziņas par citām pilsētām? Retu reizi saņemam kādu vārdu no viņiem, bet esam dzirdējuši par uzbrukumiem apkārtējām pilsētām.

Broms sadrūma. Es gribētu, kaut tie nebūtu mēs, kas atnes jums šo vēsti. Pirms kādām divām nedēļām mēs jājām cauri Jazuakai. Pilsēta bija izlaupīta. Visi pilsētas iedzīvotāji bija nogalināti un sakrauti lielā kaudzē. Mēs gribējām viņus pienācīgi apglabāt, taču tieši tad mums uzbruka divi urgļi.

Trevors satriekts ar asarām acīs atkāpās.

-    Šī ir patiešām melna diena. Tomēr es nesaprotu, kā divi urgļi varēja sakaut veselu pilsētu. Turienes ļaudis bija labi karotāji arī daži mani draugi.

-   Mēs ievērojām vairākas zīmes, kas liecināja, ka pilsētu ir izpostījusi urgļu banda, Broms paskaidroja. Domāju, ka tie, kurus sastapām, bija dezertieri.

-    Cik liela bija banda?

Broms kādu brīdi virpināja pirkstos seglu somas aizdari.

-    Pietiekami liela, lai noslaucītu Jazuaku no zemes virsmas, tomēr ne tik maza, lai nemanīta virzītos pa laukiem. Ne vairāk par simtu, taču ne mazāk par piecdesmit. Ja vien es nekļūdos, abos gadījumos viņi var kļūt jums liktenīgi.

Trevors tik tikko manāmi pamāja ar galvu.

-   Jums būtu jādodas prom, Broms turpināja. Šī nav droša vieta pārāk bīstama, lai ilgstoši cerētu uz mierīgu dzīvošanu.

-    Es zinu, bet šejienieši atsakās kaut kur doties. Šīs ir viņu mājas un arī manējās, lai gan es te dzīvoju tikai dažus gadus. Viņi tās vērtē augstāk par savu dzīvību. Trevors nopietni palūkojās uz viņiem. Mēs esam atsituši dažu urgļu uzbrukumus, un tas devis pilsētiņas iedzīvotājiem lielāku pārliecību par pašu spējām. Man bail, ka vienu rītu mēs visi pamodīsimies ar pārgrieztu rīkli.

Loka šāvējs izskrēja no mājām ar preču kaudzi rokās. Viņš tās nolika blakus zirgiem, un Broms viņam samaksāja. Kad vīrs devās prom, Broms apvaicājās:

-    Kāpēc viņi izvēlējušies tevi par Daretas aizsargu vadoni?

Trevors paraustīja plecus. Es dažus gadus dienēju karaļa

armijā.

Broms rakņājās atnestajās precēs un pasniedza Eragonam cimdu pāri, bet pārējās lietas ielika seglu somās. Eragons uzvilka cimdus, uzmanīgi turēdams plaukstas uz leju, un sažņaudza rokas. Cimdu āda labi piegulēja rokai, lai arī bija krietni vien noskrambāta no lietošanas.

-    Labi, Broms iesāka, kā jau solījām, tagad mēs dosimies prom.

Trevors pamāja.

-    Kad jūs nokļūsiet līdz Drasleonai, vai izdarīsiet mums pakalpojumu? Paziņojiet Impērijai par mūsu bēdīgo stāvokli. Ja ziņas vēl nav nonākušas līdz karalim, mums tas liek satraukties. Un, ja vēsts jau nonākusi līdz viņam un karalis nolēmis nerīkoties, arī tas ir iemesls satraukumam.

-    Mēs nogādāsim jūsu ziņu. Lai jūsu zobeni vienmēr asi! sacīja Broms.

-    Tāpat kā jūsējie!

Rati tika nostumti nost no viņu ceļa, un ceļinieki jāja no Daretas prom uz meža pusi gar Ninoru. Eragons raidīja Safīrai domas. Mēs dodamies prom. Viss beidzās labi. Atbildes vietā viņš sajuta, ka pūķis vai vārījās dusmās.

Broms paraustīja bārdu.

-    Impērija ir sliktākā stāvoklī, nekā es biju domājis. Kad tirgoņi ieradās Kārvahallā, viņi atnesa sev līdzi stāstus par nemieriem, taču man likās, ka tie ir pārspīlēti. Urgļi ir visapkārt, un tā vien liekas, ka pati Impērija ir briesmās. Taču tā nav devusi pavēli nedz karaspēkam, nedz kareivjiem. Liekas, ka karalis nemaz nesatraucas par savu īpašumu.

-    Tas ir dīvaini, Eragons piekrita.

Broms pielieca galvu, lai neatsistos pret zemu zaru.

-    Kamēr mēs bijām Daretā, vai tu liki lietā kādu no savām spējām?

-    Nebija nekādas vajadzības.

-     Nepareizi, Broms palaboja. Tu varētu sajust Trevora nolūkus. Pat es ar savām ierobežotajām spējām varēju to izdarīt. Ja pilsētnieki būtu sapulcējušies, lai nogalinātu mūs, es tāpat vien tur nesēdētu. Tomēr es jutu, ka ar viņiem ir iespējams sarunāties, un tieši to arī darīju.

-    Kā es varēju zināt, ko Trevors domā? Eragons vaicāja. Vai man jāspēj redzēt citu cilvēku domas?

-     Beidz, novilka Broms, tev būtu jāzina atbilde uz šo jautājumu. Tu varēji atklāt Trevora nolūkus tādā pašā veidā, kā tu sazinies ar Kadoku vai Safiru. Cilvēku prāts daudz neatšķiras no pūķa vai zirga prāta. Sarežģīti tas nav, tomēr šis spēks tev jāizmanto ar apdomu un lielu piesardzību. Cilvēka prāts ir tā pēdējais patvērums. Tu nedrīksti tajā iekļūt vardarbīgi, ja vien tevi uz to nespiež apstākļi. Jātnieki bija izveidojuši stingrus noteikumus par domu nolasīšanu. Ja tos pārkāpa bez acīmredzamas vajadzības, sods bija ļoti bargs.

-   Vai tu vari lasīt domas, lai gan pats neesi Jātnieks? pārvaicāja Eragons.

-    Kā jau iepriekš tev sacīju, ikviens spēj sazināties domās, ja vien viņš ir pareizi mācīts, taču atšķiras domu pārraides līmenis. Vai tur pie vainas ir maģija grūti pateikt. Maģiskās spējas, protams, veicina šo talantu vai arī saistība ar pūķi, taču esmu pazinis daudzus, kas to iemācījušies paši uz savu roku. Padomā: tu spēj sazināties ar ikvienu dzīvu būtni, lai gan kontakts varētu būt neskaidrs. Tu vari pavadīt visu dienu, klausoties putna domās vai arī mēģinot saprast, kā jūtas slieka lietusgāzes laikā. Man, piemēram, putni nešķiet interesanti. Tev es ieteiktu sākt ar kaķi: starp tiem mēdz būt neparastas personības.

Eragons ņurcīja rokās Kadoka pavadu, prātodams par Broma vārdiem.

-    Ja es spēju iekļūt citu cilvēku prātā, vai tas nozīmē, ka arī citi spēj to pašu izdarīt ar mani? Kā es varu zināt, vai kāds neokšķerē pa manu galvu? Vai ir kāds veids, kā to apturēt? Kā es varu zināt, vai Broms zina, ko es šobrīd domāju ?

-    Kā tad ne. Vai Safira nav kādreiz norobežojusi tevi no savām domām?

-    Reizēm, Eragons atzinās. Kad viņa aizveda mani uz Kori, es vispār nespēju ar viņu parunāt. Viņa nevis ignorēja mani, bet, manuprāt, Safira mani pat nedzirdēja. Viņas prātu apjoza siena, kurai es nevarēju tikt cauri.

Kādu brīdi Broms kārtoja savu apsēju, pavelkot to mazliet augstāk.

-    Tikai daži cilvēki spēj noteikt, vai kāds ložņā pa viņu prātu, un no visiem šiem cilvēkiem tikai daži var atturēt tevi no iekļūšanas domās. Tas ir atkarīgs no vingrināšanās un veida, kā tu domā. Pateicoties tavām maģiskajām spējām, tu vienmēr zināsi, ja kāds iekļuvis tavā prātā. Tiklīdz to sajutīsi, tu spēsi nobloķēt iebrucēju, vienkārši koncentrējoties tikai uz vienu lietu, nobīdot malā visu pārējo. Piemēram, ja tu domāsi tikai par ķieģeļu sienu, tas būs vienīgais, ko ienaidnieks nopratīs no tavām domām. Tomēr ir vajadzīga liela enerģijas deva un pašdisciplīna, lai bloķētu kādu no savām domām uz ilgāku laiku. Ja tavas domas novērsīs kaut visniecīgākais iemesls, tava siena sagrīļosies un ienaidnieks izmantos šo vājuma brīdi.

-    Kā es to varu iemācīties? Eragons gribēja zināt.

-    Ir tikai viens ieteikums vingrināties, vingrināties un vēl vairāk vingrināties. Iedomājies kaut ko un mēģini noturēt šo attēlu, cik ilgi vien spēj, izslēdzot no prāta visu pārējo. Šo spēju apgūst tikai daži, un tā liecina par ļoti augstu meistarību, Broms uzsvēra.

-    Man nav nepieciešama augsta meistarība, tikai drošība. Ja spēju ieiet kāda prātā, vai es varētu arī izmainīt viņa domas ? Katru reizi, kad uzzinu ko jaunu par maģiju, kļūstu vēl piesardzīgāks.

Kad abi nokļuva pie Safiras, pūķis nikni metās viņiem virsū. Zirgi satraukti kāpās atpakaļ. Safira rūpīgi nopētīja Eragonu un klusi nošņācās. Viņas acis bija cietas kā krams. Eragons uzmeta bažīgu skatu Bromam viņš nekad nebija redzējis Safiru tik dusmīgu un apjautājās: Vai ir kādas problēmas ?

Tu, viņa ierēcās. Tu pats esi problēma.

Eragons sarauca pieri un nokāpa no Kadoka. Tiklīdz jaunekļa kājas skāra zemi, Safira ar asti nogāza viņu zemē un pienagloja ar saviem nagiem.

-   Ko tu dari? viņš kliedza, mēģinādams piecelties, taču pūķis bija stiprāks. Broms uzmanīgi vēroja notiekošo, sēdēdams Ledusliesmas mugurā.

Safira šūpoja galvu virs Eragona, līdz abu acis satikās. Puisis vairījās no pūķa nekustīgā skatiena. Tu! Ikreiz, kad dodies kaut kur bez manis, tu nonāc nepatikšanās. Tu esi kā tāds mazulis, kas visur bāž savu degunu. Un ja nu kāds tev to nokož ? Ko tad tu darīsi? Es nevaru tev palīdzēt, ja esmu jūdzēm tālu. Es slēpos, lai neviens mani neieraudzītu, bet nu vairs negribu to darīt. Ne jau tad, kad tava dzīvība ir briesmās.

Es saprotu, kāpēc tu esi dusmīga, sacīja Eragons, bet es esmu daudz vecāks par tevi un pats varu par sevi rūpēties. Tieši tu esi tā, kura ir jāsargā!

Viņa nošņakstināja zobus Eragonam tieši pie auss. Vai tu tiešām tam tici? Rīt tu jāsi ar mani ne jau ar to nožēlojamo briežlopu, ko jūs saucat par zirgu, vai arī es tevi nesīšu savos nagos. Tu esi Pūka Jātnieks vai ne? Vai arī man nav nekādas daļas par tevi ?

Jautājums it kā apsvilināja Eragonu, un viņš nolaida acis. Viņš zināja, ka Safirai taisnība, taču viņam bija bail no jāšanas ar pūķi. Lidojums bija smagākais pārbaudījums, ko viņš jebkad bija piedzīvojis.

-    Kas noticis? Broms noprasīja.

-   Viņa grib, lai es rītdien jāju ar viņu, Eragons vārgi novilka.

Broma acis uzzibsnīja.

-   Tev ir segli. Domāju, ja jūs abi paliksiet nemanāmi, tā nebūs problēma. Safīra pievērsa skatienu vecajam vīram un tad atkal Eragonam.

-   Kas notiks, ja tev kāds uzbruks vai atgadīsies vēl kas neparedzēts? Es nepagūšu laikā un…

Safira spēcīgāk uzspieda viņa krūtīm, pārtraucot vārdu plūsmu. Tieši par to jau es arī domāju, mazais.

Šķita, ka Broms mēģina noslēpt smaidu.

-   Risks ir tā vērts. Tev taču jāiemācās ar viņu jāt. Padomā par to no tāda viedokļa: no augšas tu jau laikus ieraudzīsi ikvienas lamatas, slēpni vai citus nepatīkamus pārsteigumus.

Eragons paskatījās uz Safīru un sacīja: Labi, darīsim tā. Tagad laid mani vaļā.

Dod man savu godavārdu.

Vai tas tiešām ir vajadzīgs? viņš prasīja. Safīra mirkšķināja acis. Ļoti labi. Es dodu savu godavārdu, ka rīt lidošu ar tevi. Apmierināta?

Es esmu apmierināta.

Safīra ļāva viņam uzslieties kājās un, atsperoties pret zemi, pacēlās gaisā. Eragons nodrebēja, noskatoties pūķa lidojumā. Ņurdēdams viņš atgriezās pie Kadoka un sekoja Bromam.

Kad saule jau bija gandrīz norietējusi, viņi iekārtojās uz naktsguļu. Eragons, kā parasti, pirms vakariņām cīnījās ar Bromu. Kaujas laikā Eragons tik spēcīgi cirta ar savu koka zobenu, ka pārlauza abus māņu ieročus kā sīkus zariņus. Koku pārpalikumi nozuda tumsā. Broms iemeta ugunskurā to, kas bija palicis pāri no viņa nūjas, un sacīja:

-    Mēs esam beiguši vingrināties ar nūjām met prom ari savējo. Ar nūjām mēs esam apguvuši visu, ko varējām. Neko vairāk tu no tām iegūt nespēj. Tagad ir pienācis laiks ķerties pie zobeniem. Viņš izņēma Zaroku no Eragona somas un iedeva jauneklim.

-    Mēs sagraizīsim viens otru driskās, Eragons iebilda.

-    Nē taču. Tu atkal aizmirsi par maģiju, sacīja Broms. Viņš pacēla zobenu un pagrieza tā, lai uguns atspīdētu asmenī. Viņš uzlika pirkstu uz zobena asmens šķautnes un saspringa rievas viņa pierē padziļinājās. Kādu brīdi nekas nenotika, tad viņš nočukstēja: Gēuloth du knifr! Un acumirklī starp viņa pirkstiem parādījās maza, sarkana liesma. Kamēr tā mirgoja, viņš slīdināja pirkstus visgarām zobena asmenim. Tad pagrieza un darīja to pašu ar otru asmens pusi. Liesma pazuda, tiklīdz viņa pirksti atrāvās no metāla.

Broms pacēla roku ar plaukstu uz augšu un cirta pret to ar zobenu. Eragons metās uz priekšu, taču bija par lēnu, lai viņu apturētu. Jauneklis bija pārsteigts, kad Broms smaidīdams pacēla savu nesavainoto roku.

-    Kā tev tas izdevās? Eragons taujāja.

-    Patausti asmeni, Broms teica. Eragons pieskārās tam un sajuta neredzamu virsmu zem saviem pirkstiem. Šķērslis bija kādu ceturtdaļu collas plats un ļoti slīdīgs.

-    Tagad dari to pašu ar Zaroku, Broms norīkoja. Tu bloķēsi citādi nekā es, tomēr gala rezultātam vajadzētu būt tādam pašam.

Viņš iemācīja Eragonam, kā jāizrunā vārdi, un palīdzēja tikt galā ar uzdevumu. Eragons dažas reizes pamēģināja, un drīz vien Zaroka asmens bija bloķēts. Viņš nostājās pārliecinošā kaujinieciskā pozā. Pirms abi sāka kauju, Broms brīdināja:

-   Šie zobeni nespēj cirst brūces, tomēr tie var salauzt kaulus. Es gribētu izvairīties no tā, tādēļ nevicinies ar zobenu tik daudz kā parasti. Sitiens pa kaklu var izrādīties nāvējošs.

Eragons pamāja ar galvu un metās virsū bez brīdinājuma. Dzirksteles vien nošķīda no viņa zobena asmens, kad Broms atsita uzbrukumu, un nometni piepildīja metāla skaņa. Pēc koka nūju kaujām Eragonam zobens šķita lēns un smags. Nespēdams kustināt Zaroku pietiekamā ātrumā, Eragons saņēma spēcīgu sitienu pa celi.

Kad mācību cīņa bija galā, abiem bija dziļas skrambas Eragonam vairāk nekā Bromam. Zēns apbrīnā skatījās, ka Zaroks nav ne saskrambāts, ne saliekts pēc smagajiem sitieniem, kas zobenam bija jāatvaira.

22. NODAĻA Pūka acīm

Nākamajā rītā, kad Eragons pamodās, viņam sāpēja visi roku un kāju muskuļi un ķermenis bija klāts ar nobrāzumiem. Viņš ieraudzīja, ka Broms nes seglus Safirai, un mēģināja nomākt augošo nemieru. Ap brokastu laiku Broms jau bija pielāgojis seglus un piesējis Eragona somas.

Eragons apēda visu līdz pēdējam kumosam, klusēdams paņēma stopu un devās pie Safiras. Broms teica:

Atceries, ciešāk saspied ceļgalus, vadi viņu ar domām un mēģini piekļauties pūķa mugurai, cik vien cieši spēj. Nekas ļauns nenotiks, ja vien pats nekritīsi panikā.

Eragons pamāja un ieslidināja stopu ādas apvalkā, Broms iestīvēja viņu seglos.

Safira nepacietīgi gaidīja, kamēr Eragons nostiprināja kājas kāpšļos. Vai esi gatavs ? viņa tincināja.

Jauneklis dziļi ievilka svaigo rīta gaisu. Nē, bet vienalga aiziet! Viņa aizrautīgi piekrita. Eragons saspringa, kad viņa pietupās. Pūķis atspērās ar savām spēcīgajām kājām, un gaiss nosvilpa aiz Eragona, aizraujot elpu.

Pēdējo reizi, kad Eragons jāja ar Safīru, katrs spārnu vēziens nāca ar mokām. Tagad viņa lidoja vienmērīgi, īpaši nepiepūloties. Zēns ciešāk apvija rokas ap viņas kaklu, kad Safira meta loku, sasveroties uz sāniem. Upe zem viņiem saruka par mazu, pelēku līniju. Apkārt plūda mākoņi.

Kad augstu virs līdzenuma lidojums izlīdzinājās, koki apakšā bija vairs tikai sīki punktiņi. Gaiss bija retināts, auksts un pilnīgi skaidrs.

-    Brīnišķīgi… Un turpmākie vārdi pazuda, kad Safira izliecās un apmeta kūleni. Zeme pazuda reibinošā griezienā, un Eragonu pārņēma bailes.

-    Nedari tā! viņš kliedza. Man bail, ka nokritīšu.

Tev pie tā ir jāpierod. Ja man gaisā uzbrūk, tas ir vienkāršākais manevrs, viņa attrauca. Jauneklis nevarēja atspēkot teikto, tādēļ koncentrējās, lai nezaudētu to, ko bija apēdis. Safira sasvērās, lai nolaistos, un lēnām sāka tuvoties zemei.

Lai arī Eragona kuņģa saturs rāvās uz augšu pēc katras šūpošanās, viņš sāka izbaudīt lidojumu. Zēns mazliet atlaida roku tvērienu, izstaipīja kaklu, lai palūkotos uz apkārtējo ainavu. Kādu laiku Safira viņam ļāva izbaudīt skatus un tad sacīja: Ļauj man tev parādīt, kas patiešām ir lidošana.

Kā? viņš gribēja zināt.

Atslābinies un nebaidies, viņa sacīja.

Safiras prāts pieķērās zēna domām un sāka vilkt tās prom no viņa ķermeņa. Eragons kādu brīdi cīnījās, tad padevās pūķa kontrolei. Viņa skatiens aizmiglojās, un piepeši viņš saprata, ka raugās uz pasauli ar Safiras acīm. Viss šķita deformēts: dīvainas krāsas, spilgti toņi zilais bija vairāk izteikts, bet zaļais un sarkanais pieklusināts. Eragons mēģināja pakustināt galvu vai visu ķermeni, taču nespēja. Viņš jutās kā gars, kas izkļuvis brīvībā.

Safira izstaroja īstu prieku, ceļoties aizvien augstāk debesīs. Viņai patika lidojuma brīvība, kad varēja doties, kur sirds vēlas. Kad viņi bija pacēlušies vēl augstāk virs zemes, Safira palūkojās uz Eragonu. Viņš ieraudzīja sevi pūķa acīm Safiras mugurā, bālu kā krīts. Viņš juta, kā pūķa ķermenis saspringst, ļaujoties vēja brāzmām, lai paceltos augstāk. Visi Safiras muskuļi bija it kā viņa paša. Viņš juta pūķa asti šūpojamies gaisā kā milzu stūri, kas mainīja lidošanas virzienu. Zēnu pārsteidza, cik lielā mērā viņa bija atkarīga no savas astes.

Abu domu saskarsme kļuva vēl spēcīgāka, līdz starp viņiem vairs nebija atšķirības. Viņi kopā vēcināja spārnus un laidās strauji lejup kā šķēps mests no augšas. Eragons nebaidījās nokrist, jo viņu līdz galam bija pārņēmis Safiras prieks. Dzestrais gaiss saldēja viņu seju. Viņu abu aste plīkšķēja gaisā, un abu apvienotie prāti līksmoja par kopējo pieredzi.

Arī strauji šaujoties lejā pret zemi, Eragons nebaidījās no kritiena. Viņi atrāva vaļā spārnus tieši īstajā brīdī, lai celtos atkal augšā ar abu apvienotajiem spēkiem. Traucoties augšā, viņi apmeta kūleni un turpināja laisties, veidojot milzīgu cilpu.

Kad viņi izlīdzināja lidojumu, abu prāti sāka pamazām nošķirties, radās atkal divas atsevišķas personības. īsu brīdi Eragons juta gan savu, gan Safiras ķermeni vienlaikus. Tad viņa skatiens aizmiglojās un zēns atkal sēdēja pūķa mugurā. Viņš noelsās un sakņupa seglos. Pagāja vairākas minūtes, līdz viņa sirds beidza strauji sisties un elpa izlīdzinājās. Tiklīdz Eragons bija atguvies, viņš iesaucās: Tas bija lieliski! Kā tu vispār vari nolaisties, ja tev tik ļoti patīk lidot ?

Man ir arī jāēd, viņa uzjautrināta atbildēja. Bet man prieks, ka arī tev patīk lidot.

Jā, ļoti! Man trūkst vārdu, lai to aprakstītu. Man tik žēl, ka neesmu biežāk lidojis ar tevi: es nekad nebi ju iedomājies, ka tas var būt šādi. Vai tu vienmēr pasauli redzi tik zilā krāsā ?

Tādas nu ir manas acis. Tagad mēs lidosim kopā biežāk ?

Jā! Kad vien varēsim.

Labi, viņa atbildēja apmierinātā tonī.

Lidojot viņi runāja par daudz ko abi jau labu laiku to nebija darījuši. Safira parādīja Eragonam, kā viņa slēpusies kalnos, kokos un mākoņos. Viņi izsekoja Broma takai, kas bija daudz sarežģītāk, nekā Eragons bija domājis. Taku gandrīz nemaz nevarēja redzēt. Kad Safira pielidoja zemei tuvāk, pūķi varēja viegli pamanīt.

Dienas vidū Eragonam ausīs ieskanējās skaļa un kaitinoša džinkstoņa, un viņš sajuta īpatnēju spiedienu uz savu prātu. Viņš pakratīja galvu, cenšoties tikt no tā vaļā, taču spiediens tikai pieauga. Broma vārdi par to, kā cilvēki ielaužas cita cilvēka domās, piepeši izskrēja cauri viņa prātam, un zēns drudžaini centās tikt vaļā no svešajām domām. Viņš koncentrējās uz vienu no Safiras zvīņām un sakopoja visus spēkus, lai neņemtu vērā neko citu. Spiediens uz brīdi pazuda un atgriezās ar vēl lielāku spēku. Pēkšņa brāzma sašūpoja Safiru, un Eragona koncentrēšanās pajuka. Pirms viņš paguva izveidot jaunu aizsargbarjeru, spēks iekļuva viņa domās. Taču sveša un draudīga prāta vietā Eragons sadzirdēja vārdus: Ko tu tur dari? Laidies lejā. Es atradu kaut ko svarīgu.

Brom ? pārjautāja Eragons.

Jā, vecais vīrs attrauca aizkaitinātā tonī. Tagad dabū lejā to savu milzu ķirzaku. Es esmu šeit… Viņš domās pārraidīja savas atrašanās vietas attēlu. Eragons ātri izklāstīja Safīrai, kurp doties, un viņa laidās upes virzienā. Tostarp Eragons uzvilka stopu un sagatavoja bultas.

Ja būs nepatikšanas, es būšu gatavs.

Un es arī, piebilda Safira.

Beidzot Eragons ieraudzīja Bromu stāvam klajumā un mājam ar rokām. Safira nolaidās, Eragons nolēca no viņas muguras un skatījās apkārt, gatavs satikties ar briesmām aci pret aci. Zirgi bija piesieti pie koka klajuma otrā galā, tomēr Broms bija viens. Eragons aizrikšoja līdz viņam un jautāja:

-    Kas noticis?

Broms kasīja zodu un izmeta veselu rindu lamuvārdu.

-    Nekad vairs nebloķē mani savās domās. Man jau tā nav viegli iekļūt tavās domās arī bez cīņas.

-    Piedod.

Viņš nošņaukājās.

-    Es biju lejpus upei un pamanīju, ka razaku pēdas piepeši beidzas. Es devos atpakaļceļā, līdz atradu, kur pēdas pazuda. Paskaties zemē un pasaki, ko redzi.

Eragons pietupās, izpētīja zemi un nonāca pie mulsinoša secinājuma, kuru nebija viegli izskaidrot. Vairāki razaku pēdu nospiedumi pārklāja cits citu. Eragons minēja, ka pēdu nospiedumi ir tikai dažas dienas veci. Virs pēdu nospiedumiem zemē vīdēja dziļas, platas vagas. Tās likās pazīstamas, taču Eragons nevarēja saprast, kāpēc.

Viņš stāvēja, purinādams galvu. Man nav ne jausmas, kas…

Tad viņa skatiens pievērsās Safīrai, un zēns saprata, kas bija izbridis šīs vagas. Katru reizi, kad pūķis cēlās gaisā, viņa pakaļkāju nagi iedzina zemē tādas pašas garas vagas. Varbūt tas ir muļķīgi, taču vienīgais, kas man nāk prātā: razaki ir devušies prom ar pūķiem. Varbūt viņi aizlaidušies ar milzīgiem putniem un pazuduši kaut kur debesīs. Saki, ka tev ir labāks izskaidrojums.

Broms paraustīja plecus. Esmu dzirdējis nostāstus, ka razaki pārvietojas milzīgā ātrumā, taču šis ir pirmais pierādījums šīm baumām. Ja viņiem ir lidojoši rumaki, viņus atrast būs gandrīz neiespējami. Viņiem nav pūķu tik daudz es zinu. Pūķis nekad nepiekristu vest razaku.

-    Ko mēs iesāksim? Safīra nevar viņus izsekot debesīs. Ja arī viņa varētu, tu pamatīgi atpaliktu no mums.

-    Mēs nevarēsim atrast ātru risinājumu šai mīklai, sacīja Broms. Ķersimies pie pusdienām un padomāsim par to. Varbūt mums kaut kas iešausies prātā, kamēr ēdīsim.

Eragons drūmi devās pie savām somām pēc pārtikas. Viņi klusēdami ēda, nekustīgi skatīdamies tukšajās debesīs.

Eragons domās bija mājās un prātoja, ko gan tagad dara Rorans. Viņa acu priekšā iznira sadedzinātās lauku mājas aina, un sēras pārņēma zēna dvēseli. Ko es iesākšu, ja nevarēsim atrast razakus? Kāds būs mans ceļš? Es varētu atgriezties Kārvahallā viņš norāva zariņu un salauza starp diviem pirkstiem vai vienkārši doties kopā ar Bromu un turpināt mācības. Eragons skatījās uz līdzenumu, cenzdamies nomierināt drudžainās domas.

Broms beidza ēst, piecēlās un atmeta uz pleciem kapuci.

-    Es esmu apsvēris prātā katru maģisko paņēmienu, ko zinu, katru spēka vārdu, kas man vienmēr prātā, un visas spējas, kas mums piemīt, taču aizvien neredzu, kā mēs varētu atrast razakus.

Eragons, smakdams no bezspēcīgā izmisuma, piespiedās Safiras siltajam sānam.

-    Safira, protams, varētu pārlidot pāri kādai no apmetnēm. Ļaudis viņu pamanītu, un razaki mestos uz šīm ziņām kā mušas uz medu. Taču tas būtu ļoti riskants pasākums. Razaki atvestu sev līdzi kareivjus, un arī karalis varētu būt gana ieinteresēts par jaunuzradušos pūķi, lai ierastos pats personīgi. Un tas mums abiem nozīmētu drošu nāvi.

-    Ko tad lai iesākam? jautāja Eragons, pamezdams rokas uz augšu. Vai tev kaut kas nenāk prātā, Safira?

Nē.

-   Tu nedrīksti vaicāt pūķim. Tev jālemj pašam. Viss atkarīgs no tevis, sacīja Broms. Tas ir tavs krusta karš.

Eragons nikni sakoda zobus un cēli devās prom no Broma un Safiras. Tikko viņš gatavojās nozust, puiša kāja atsitās pret kaut ko cietu. Zemē gulēja metāla blašķe ar ādas saiti, kas bija tik gara, lai to varētu uzlikt plecā. Eragons ieraudzīja uz blašķes iegravēto sudraba zīmi, kas nozīmēja, ka blašķe pieder razakiem.

Zēns sajūsmināts pacēla blašķi un atskrūvēja vāciņu. Gaisā pacēlās riebīga smaka tā pati, kuru viņš bija sajutis mājas drupās, kur atrada Garovu. Puisis pavērsa blašķes dibenu uz augšu, un uz viņa pirksta uzlija caurspīdīgs, mirdzošs šķidrums. Acumirklī Eragona pirksts apsvila, it kā viņš būtu pieskāries ugunij. Jauneklis ievaidējās un paberzēja pirkstu pret zemi. Pēc brīža sāpes nomainīja trula pulsēšana. Vesels ādas gabals no pirksta bija pazudis.

Viebdamies sāpēs, viņš skriešus metās atpakaļ pie Broma.

-   Paskaties, ko es atradu. Broms paņēma blašķi, aplūkoja un ielēja mazliet šķidruma vāciņā. Eragons sāka pamācīt:

-    Uzmanies, tas var apdedzināt…

-    Jā, es zinu mana āda ir cieta kā pazole, sacīja Broms.

-    Un tu jau droši vien uzlēji visai rokai, vai ne? Tikai pirkstam?

Nu, vismaz tu biji gana apķērīgs, lai neiedzertu. Tad no tevis būtu palikusi pāri tikai peļķe.

-    Kas tas ir? Eragons gribēja zināt.

-     Eļļa no sitras auga ziedlapām. Tas aug uz mazas saliņas ledainajās ziemeļu jūrās. Dabā šī eļļa pasargā ziedlapiņas padara tās mirdzošas un spēcīgas. Taču, ja eļļā ierunā īpašus burvju vārdus un ziedo tai asiņainu upuri, tā iegūst baismīgu spēju un var noēst jebkādu miesu. Tas vien nav nekas īpašs neskaitāms daudzums skābju spēj izšķīdināt cīpslas un kaulus -, taču galvenais: eļļa nekaitē nekam citam. Tu vari iemērcēt eļļā jebko citu un izņemt ārā neskartu ja vien tas reiz nav bijis daļa no dzīvnieka vai cilvēka. Šī spēja padarījusi eļļu par moku un slepkavības rīku. To var glabāt koka traukā, iemērkt tajā šķēpa galu, izšļakstīt uz palaga, un cilvēks, kas tai pieskarsies, tūlīt sadegs. Eļļai ir milzum daudz pielietošanas veidu, ko spēj ierobežot vien lietotāja iztēles trūkums. Pat niecīgākā skramba, ja tajā iekļūst vismazākā sitras eļļas pilīte, kļūst par nedzīstošu brūci. Šī eļļa ir ļoti reti sastopama un ārkārtīgi dārga.

Eragons atminējās briesmīgos apdegumus, kas klāja Garova ķermeni. Tad, lūk, ar ko viņi spīdzinājuši tēvoci, viņš šausmās apjauta. Interesanti kāpēc razaki to atstājuši, ja jau eļļa ir tik vērtīga?

-    Laikam blašķe noslīdējusi, kad viņi jau lidoja prom.

-    Bet kāpēc viņi neatgriezās pēc tās? Šaubos, vai valdnieks priecāsies, ka viņi pazaudējuši eļļas blašķi.

-    Nē, viņš nepriecāsies gan, piekrita Broms, bet viņš būtu vēl niknāks, ja viņi aizkavētos un neatnestu viņam ziņas par tevi un tavu pūķi. Īstenībā, ja razaki ir jau nokļuvuši līdz viņam, karalis tagad zina tavu vārdu. Tas savukārt nozīmē, ka mums jābūt vēl uzmanīgākiem, kad dosimies cauri pilsētām. Visā Impērijā izlīmēs paziņojumus un brīdinājumus par tevi.

Eragons kādu brīdi apsvēra viņa vārdus.

-    Šī eļļa cik reti sastopama tā ir?

-    Ne biežāk kā dimanti cūkas silē, Broms atbildēja. Pēc maza brīža viņš vēl piebilda: Taisnību sakot, vienkāršo eļļu samērā bieži izmanto juvelieri protams, bez maģiskās iedarbības un tikai tie, kas to var atļauties.

-    Tad jau ir cilvēki, kas to pārdod?

-    Varbūt viens vai divi.

-    Labi, attrauca Eragons. Vai ostas pilsētās tiek izdarīti ieraksti par to, kāds kuģis piestājis ostā un ko tas atvedis?

Broma acis iemirdzējās. Protams, tiek. Ja mēs varētu piekļūt šiem pierakstiem, tie mums atklātu, kas piegādājis šo eļļu no ziemeļiem un uz kurieni tā aizvesta.

-    Un šie ieraksti par Impērijas iepirkumiem atklātu, kur mīt razaki! secināja Eragons. Es nezinu, cik cilvēku var atļauties nopirkt šo eļļu, taču nebūs grūti noprast, kuri no tiem nedarbojas Impērijas labā.

-    Gudrinieks! Broms smaidot iesaucās. Ja man tas būtu ienācis prātā jau pirms vairākiem gadiem, tas daudziem aiztaupītu galvassāpes. Piekraste ir kā nosēta ar lielākām un mazākām pilsētām, kuru ostās var piestāt kuģi. Es domāju, ka būtu jāsāk ar Tērmu, jo tieši tajā izkrauj lielāko daļu kravu. Broms aprāvās. Ja es pareizi esmu dzirdējis, tur jau ilgu laiku dzīvo mans draugs Džeods. Mēs neesam tikušies vairākus gadus, bet nešaubos, ka viņš varētu mums palīdzēt. Un, tā kā viņš ir bagāts tirgotājs, iespējams, viņam ir pieeja šādiem ierakstiem.

-    Kā mēs nokļūsim Tērmā?

-   Mums jādodas uz dienvidrietumiem, līdz nokļūsim vienā no Kores augstajām pārejām. Tiklīdz tiksim otrā pusē, būsim tieši pie Tērmas, skaidroja Broms. Viņa matus purināja viegls vējiņš.

-    Vai mēs nokļūsim līdz pārejai nedēļas laikā?

-    Protams. Ja pagriezīsimies prom no Ninoras uz labo pusi, iespējams, jau rīt redzēsim kalnus.

Eragons piegāja pie Safiras un ielēca seglos. Tad tiksimies vakariņās. Kad abi bija pacēlušies diezgan lielā augstumā, viņš sacīja: Rit es jāšu ar Kadoku. Pirms tu sāc iebilst, zini es to daru tikai tāpēc, ka man jārunā ar Bromu.

Tev vajadzētu jāt ar viņu kopā katru otro dienu. Tev būs laiks vingrinājumiem, bet es varēšu medīt.

Vai tas tevi nesatrauks?

Bet tā taču ir nepieciešamība.

Kad dienas beigās viņi beidzot nolaidās zemē, Eragons bija patīkami pārsteigts, ka viņa kājas nav savainotas. Segli bija labi pasargājuši tās no Safiras zvīņām.

Vakarā Eragons un Broms cīnījās, taču bez īpašas aizrautības, jo abi domāja par dienas notikumiem. Kad viņi pabeidza īso cīņu, Eragona plaukstas svila, jo vēl nebija paspējušas pierast pie zobena smaguma.

23. NODAĻA Ceļa dziesma

Nākamajā dienā, kad abi jāja blakus, Eragons uzdeva Bromam jautājumu: Kā izskatās jūra?

-    Laikam jau iepriekš esi dzirdējis stāstus par jūru? Broms apvaicājās.

-    Jā, bet kāda tā īsti izskatās?

Broma acis kļuva sapņainas, it kā to priekšā plūstu citiem neredzamas brīnumainas ainas.

-    Jūra līdzinās emociju iemiesojumam. Jūra prot mīlēt, ienīst un raudāt. Tā neļauj sevi savaldīt ar vārdiem un noslauka visus kavēkļus savā ceļā. Lai ko tu stāstītu par jūru, aizvien paliek kaut kas nepateikts. Vai atceries manu stāstu par to, kā elfi atceļoja uz šo zemi pāri jūrai?

-Jā.

-     Kaut arī viņi tagad dzīvo tālu prom no krasta, viņu dvēselē mīt liela kaislība un apsēstība ar jūru. Viļņu bangas, sāļā jūras gaisa smarža elfus ir dziļi iespaidojusi un iedvesmojusi viņu skaistākās dziesmas. Es varu tev nodziedāt vienu, ja vēlies klausīties.

-   Jā, es gribu, Eragons ieinteresēts teica.

Broms nokremšļojās un sacīja: Es to pārtulkošu no senās valodas tik labi, cik vien spēšu. Tulkojums nebūs pilnīgs, taču ceru, ka tev radīsies priekšstats, kā varētu skanēt senā valoda. Viņš pievilka Ledusliesmas grožus, lai apstātos, un aizvēra acis. Kādu brīdi viņš klusēja un tad sāka dziedāt klusi un melodiski:

Ak, mainīgā valdzinātāja zem debesu zilgmes,

Tavs mirdzošais plašums tā vilina mani, vilina mani.

Un es airētu tajā mūžam, airētu mūžam…

Taču elfu meita,

Kas vilina mani, vilina mani,

Sien manu sirdi ar lilijbaltu plīvuru,

Ko nesaraut mūžam, tik jūra to spēj.

Tā mūžam es klīstu starp mežiem un viļņiem…

Vārdi atbalsojās Eragona sirdī.

- Dziesma ir daudz garāka. Es nodziedāju tikai pirmo pantiņu. Tas ir divu mīlētāju Akalamha un Nuadas skumjais stāsts. Viņus izšķīra jaunekļa neremdināmās ilgas pēc jūras. Elfi uzskata, ka šajā stāstā ir apslēpta dziļa jēga.

-    Dziesma patiesi ir skaista, Eragons piebilda.

Kad viņi apmetās uz naktsguļu, Kore jau bija redzama pie apvāršņa kā smalka robota līnija.

Nonākuši pie Kores kalnu pakājes, ceļinieki pagriezās un devās garām kalniem uz dienvidiem. Eragons priecājās atkal būt kalnu tuvumā tie patīkami iežogoja pasauli. Pēc trim dienām viņi nonāca pie plata ceļa, ko izvagoja ratu riteņi.

- Šis ir galvenais ceļš starp galvaspilsētu Urūbaenu un Tērmu, Broms ierunājās. Tirgoņi to ir ļoti iecienījuši un bieži izmanto. Mums jābūt piesardzīgākiem. Tagad nav pats rosīgākais gadalaiks tirdzniecībai, taču dažus cilvēkus mēs noteikti satiksim.

Dienas ritēja uz priekšu raiti, bet viņi vēl aizvien jāja gar Kori un meklēja kalnu pāreju. Eragons nevarēja sūdzēties par garlaicību. Kad viņš nemācījās elfu valodu, tad klausījās, kā jākopj Safīra, vai arī vingrinājās maģijas mākslā. Eragons jau zināja, kā nogalināt medījumu ar maģijas palīdzību, tādēļ viņam atlika laiks citām lietām. Viņš turēja uz plaukstas nelielu akmeni un meta ar to medījumam. Viņš vienmēr trāpīja. Un Eragona pūļu rezultāts katru vakaru grozījās uz iesma virs ugunskura.

Pēc vakariņām Broms un Eragons cīnījās ar zobeniem un dažreiz arī ar dūrēm.

Garās dienas un spraigais darbs nodzina ikvienu tauku drusku no Eragona ķermeņa. Viņa rokas kļuva dzīslainas un iedegusi āda izliecās zem muskuļiem. Mani viss kļūst cietāks, viņš sausi secināja.

Kad viņi beidzot nonāca līdz kalnu pārejai, Eragons ieraudzīja, ka no tās iztek upe un šķērso ceļu.

-   Tā ir Toarka, Broms paskaidroja. Mēs tai sekosim līdz pašai jūrai.

-   Kādā veidā? Eragons smējās. Tā taču plūst no Kores. Tā nevar nonākt līdz okeānam, ja vien nemet lokus pati ap sevi.

Broms pagrieza gredzenu pirkstā.

-    Kalnu pašā viducī atrodas Voadarkas ezers. No tā izplūst divas upes, un abas tiek dēvētas par Toarku. Tagad mēs redzam to upi, kura izplūst no ezera austrumu puses. Tā tek uz dienvidiem un met līkumus cauri krūmājam, līdz nonāk Leonas ezerā. Otra upe plūst uz jūru.

Pēc divām dienām viņi nonāca pie klintsradzes, no kuras pavērās plašs skats uz pauguraini, kas tālumā kļuva līdzenāka. Eragons saprata, ka tieši tur ir jūra, un novaidējās vien par daudzajām jūdzēm, kas vēl bija jāšķērso. Broms, norādot ar pirkstu uz kaut ko tālu lejā, teica:

-   Tur lejā uz ziemeļiem atrodas Tērma. Tā ir sena pilsēta. Tieši tur esot piestājuši elfi, lai izkāptu Alagēzijā. Tās pilsētas mūri nekad nav krituši un aizsargi nekad nav uzvarēti.

Viņš paskubināja Ledusliesmu, un viņi devās prom no klintsradzes.

Nākamās dienas pusdienlaikā viņi nokāpa līdz kalnu pakājei un beidzot bija tikuši pāri Korei, otrā pusē mežiem klātā zeme ātri vien kļuva līdzena. Safira lidoja zemu virs zemes, jo vairs nebija kalnu, aiz kuriem noslēpties, tādēļ viņa slēpnim izmantoja katru ieplaku vai pauguru.

Izkļuvuši no meža, viņi manīja pārmaiņas. Zeme te bija kūdraina un noaugusi ar viršiem, kuros grima kājas. Sūnas klāja katru akmeni un zaru, tās veidoja zaļus rakstus uz zemes. Tur, kur zirgu pakavi bija dziļāk iegrimuši zemē, uzreiz veidojās mazi ezeriņi zeme bija piesūkusies ar ūdeni kā sūklis. Drīz vien Eragonu un Bromu no galvas līdz kājām klāja dubļu šļaksti.

-    Kāpēc viss ir tik zaļš? taujāja Eragons. Vai tad viņiem šeit ziemas nav?

-    Ir, taču ziema nav barga. Migla vāliem nāk no jūras, sals šeit netiek klāt, un viss turas zaļš. Dažiem tas patīk, taču man liekas garlaicīgi un nomācoši.

Kad pienāca vakars, viņi izveidoja nometni sausākajā vietā, ko spēja atrast. Kamēr abi ēda, Broms ierunājās:

-    Tev būtu jājāj ar Kadoku, līdz nonāksim Tērmā. Kad nu esam tikuši ārā no Kores, mēs aizvien biežāk satiksim citus ceļotājus, un būs labāk, ja jāsi kopā ar mani. Vecs vīrs, kas ceļo vienatnē, var izraisīt aizdomas. Ja būsim kopā, nevienam neradīsies jautājumi. Turklāt es negribu piepeši ierasties pilsētā ar tevi pie sāniem. Var gadīties, ka no pilsētniekiem kāds mani ceļā būs saticis vienu pašu.

-   Vai mēs sauksimies savos īstajos vārdos? Eragons gribēja zināt.

Broms brīdi padomāja. Mēs nespēsim maldināt Džeodu. Viņš zina manu vārdu, un domāju, ka uzticēšu viņam arī tavējo. Taču visiem citiem es būšu Nīls, bet tu būsi mans brāļadēls Jūens. Ja kādam no mums mēle samežģīsies un nosauks otra īsto vārdu, nekas īpašs nenotiks, taču es negribu, lai mūsu vārdi kādam paliek prātā. Cilvēkiem ir neciešams ieradums atcerēties to, ko nevajag.

24. NODAĻA Tērmas garša

Pēc divu dienu ceļošanas uz ziemeļiem okeāna virzienā Safira no saviem augstumiem saskatīja Tērmu. Apkārtni sedza bieza migla, aizklādama Bromam un Eragonam skatu uz pilsētu. Tad rietumu vējš aizpūta miglu prom. Eragonam aizrāvās elpa, kad Tērma pēkšņi pavērās viņu skatam, mirdzošas jūras krastā stāvēja lepni kuģi ar satītām burām. No tālienes atbalsojās bangu dobjā dunoņa.

Pilsētai apkārt bija balts mūris simts pēdu augsts un trīsdesmit pēdu biezs. Tajā bija četrstūra spraugu rindas bultām un pašā augšā eja karavīriem un sardzei. Mūra gludo virsmu pāršķēla divi metāla vārti vieni bija vērsti uz rietumu pusi, kur atradās jūra, bet otri uz dienvidiem, pretī lielajam ceļam. Mūra ziemeļaustrumu daļā pacēlās milzu citadele, būvēta no gigantiskiem akmeņiem un kā nosēta ar šaujamlūkām. Augstākajā tornī spoži mirdzēja bākas gaisma. Cietoksnis bija vienīgā celtne, ko redzēja virs nocietinājuma.

Pie dienvidu vārtiem bija nolikti sargi ar pīķiem, taču viņi izskatījās miegaini un bezrūpīgi.

Šī būs mūsu pirmā pārbaude, sacīja Broms. Cerēsim, ka viņi vēl nav saņēmuši ziņojumu par mums no Impērijas un neaizkavēs mūs. Lai kas arī notiktu nekrīti izmisumā un izturies nepiespiesti.

Eragons sacīja Safīrai: Tagad tev kaut kur jānolaižas un jānoslēpjas. Mēs dodamies iekšā.

Atkal bāžat degunu, kur nevajag. Atkal, viņa skāņi piebilda.

Zinu. Taču man un Bromam ir dažas priekšrocības, kuru citiem nav. Ar mums viss būs kārtībā.

Ja kaut kas notiks, es tevi piesiešu pie savas muguras un nekad neļaušu nokāpt.

Es tevi arī mīlu.

Tad es tevi piesiešu vēl jo ciešāk.

Eragons un Broms jāja uz vārtiem, mēģinādami izturēties neuzkrītoši. Virs ieejas karājās dzeltens vimpelis, uz kura bija attēlots rēcošs lauva un roka ar baltu lilijas ziedu. Kad ceļinieki tuvojās mūrim, Eragons apbrīnā izdvesa:

-    Cik milzīga ir šī pilsēta!

-    Lielāka par jebkuru citu, ko esi redzējis.

Pie Tērmas ieejas, taisni izslējušies, stāvēja divi sargi un aizšķērsoja vārtus ar saviem pīķiem.

-    Kā jūsim sauc? viens apvaicājās garlaikotā balsī.

-   Mani sauc Nīls, sacīja aizsmakušais Broms, saliecies uz vienu pusi, ar laimīga muļķa izteiksmi sejā.

-    Un tas otrs? apvaicājās sargs.

-    Es takš tūlītiņ to pateikš. Sitais man ir radabērns Jūens. Viš ir mans mās' puika, nevis…

Sargs nepacietīgi māja ar galvu. Jā jau, jā, un kas t' pa darīšanām šite?

-   Viš grib satikt vecu draugu, piebilda Eragons, cenzdamies atdarināt sarga runu. Es gāj līdz, lai viš nepazūd, ja saprot, ko grib teikt. Viš nav vairs jauns kā kādreiz un jaunībsdienās tika pie bišku vairāk saules. Smadzeņdrudzis, va zinies. Broms priecīgi kratīja galvu.

-   Skaidrs. Ejiet uz priekšu, sacīja sargs, mādams ar roku un nolaizdams pīķi. Tikai lai šis nedomā celt kādu traci.

-   Nē, viš necels, Eragons apsolīja. Viņš mudināja Kadoku uz priekšu, un abi iejāja Tērmā. Bruģakmens klātās ielas klakšķēja zem zirgu pakaviem.

Kad viņi jau bija tālu no sargiem, Broms apsēdās taisni un noņurdēja:

-    Smadzeņdrudzis, ja?

-    Nevar jau ļaut tikai tev priecāties, ķircinājās Eragons.

Broms nokremšļojās un palūkojās apkārt.

Mājas šķita netīras, un to izskats neko labu nevēstīja. Mazi, dziļi iebūvēti logi telpās ielaida tikai dažus skopus saules starus. Šauras durvis bija izcirstas ēku nišās. Jumtu augša bija plakana izņemot metāla margas un tie bija klāti ar kārniņiem. Eragons pamanīja, ka mājas pie Tērmas ārējā mūra nebija augstākas par vienu stāvu. Taču pilsētas iekšienē ēkas pamazām kļuva augstākas. Visaugstākās mājas bija citadeles tuvumā, tomēr tās bija nesalīdzināmi mazākas par pašu nocietinājumu.

-    Izskatās, ka šī vieta ir sagatavojusies karam, Eragons atzīmēja.

Broms pamāja ar galvu.

-    Tērmas vēsture ir nebeidzami pirātu, urgļu un arī citu ienaidnieku uzbrukumi. Tā ir sens tirdzniecības centrs, bet vietā, kur bagātnieki sapulcējušies tik lielā pulkā, vienmēr būs arī zagļi un laupītāji. Šejienes iedzīvotājiem nācies ķerties pie ārkārtējiem līdzekļiem, lai sargātu sevi no iebrukumiem. Arī Galbatorikss sūta viņiem kareivjus, lai palīdzētu nosargāt pilsētu.

-    Kāpēc dažas mājas ir daudz augstākas par citām?

-    Palūkojies uz citadeli, Broms norādīja. No tās paveras plašs skats uz Tērmu. Ja ienaidnieks izlauztos cauri ārējam mūrim, strēlniekus izvietotu uz visiem jumtiem. Tā kā mājas pie ārējās sienas ir zemākas, vīri, kas atrodas tālāk, var nebaidīties, ka trāpīs saviem biedriem. Ja arī ienaidnieks sagrābs pirmās mājas un izvietos savus strēlniekus uz tām, pilsētas aizsargiem nebūs grūti tos apšaut.

- Es nekad neesmu redzējis pilsētu, kas būtu šādi plānota, brīnījās Eragons.

-   Jā, bet Tērma ir īpaša pilsēta. To šādi izplānoja pēc tam, kad pirātu uzbrukuma laikā to nodedzināja, Broms paskaidroja.

Viņi devās uz priekšu pa ielu, cilvēki uzmeta abiem pa kādam pētošam skatienam, taču pārāk lielu interesi nemanīja.

Salīdzinājumā ar sagaidīšanu Daretā šeit mās uzņēma atplestām rokām. Varbūt Tērma nav piedzīvojusi urgļu briesmas, Eragons prātoja. Viņš ātri mainīja domas, kad liels vīrs ar pleciem izbrīvēja ceļu aiz viņiem; tam pie jostas karājās zobens. Arī citur manīja, ka laiki ir mainījušies: bērni nespēlējās ielās, cilvēku sejās bija iegūlusi barga izteiksme, daudzas mājas stāvēja tukšas vien nezāles auga no spraugām akmens žogos. Šķiet, arī viņi piedzīvojuši nedienas, nosprieda Eragons.

-   Tās pašas kā citur, Broms noburkšķēja. Mums jāatrod Džeods.

Viņi pagrieza zirgus uz krodziņa pusi un piesēja tos pie slitas.

-    "Zaļais kastanis"… lieliski, nomurmināja Broms, lūkodamies uz apskrambāto zīmi pie ieejas, un abi devās iekšā.

Nokvēpusi istaba neradīja drošības izjūtu. Uguns tik tikko kurējās kamīnā, taču neviens nelikās par to ne zinis. Daži vientuļi apmeklētāji sēdēja kaktos un drūmām sejām sūca savu dzērienu. Vīrs, kuram trūka divu pirkstu, sēdēja pie tālākā galdiņa un skatījās uz raustīgajiem stumbeņiem. Krodzinieka lūpās vīdēja cinisks smaidiņš viņš rokās turēja glāzi, kuru nepārstāja spodrināt, lai arī tā bija ieplīsusi.

Broms atspiedās pret bāra leti un jautāja:

-    Vai nepateiksi, kur mēs varētu atrast vīru, vārdā Džeods?

Eragons stāvēja viņam pie sāniem, virpinādams pirkstos

stopa galu, kas karājās viņam pie jostas. Parasti viņš to nēsāja uz muguras, taču šajā brīdī jauneklis bija vēlējies, lai stops un bultas būtu viņam pa rokai.

Krodzinieks atbildēja pārspīlēti skaļā balsī:

-    Un kādēļ man kaut kas tāds būtu jāzina? Vai tu domā, ka es iegrāmatoju katru kašķainu lempi, kas parādās šajā Dieva aizmirstajā nostūrī?

Eragons sarāvās, kad visu klātesošo acis pievērsās viņiem.

Broms turpināja mierīgā balsī: Varbūt jums patiktos atcerēties? Un viņš paslidināja dažus naudas gabalus uz krodzinieka pusi.

Vīra vaigs kļuva gaišāks, viņš pat nolika glāzi.

-   Varētu mēģināt, vīrs atbildēja un pazemināja balsi, bet manu atmiņu vajag paskubināt brangāk. Broma seja sapīka, tomēr uz bāra letes viņš uzmeta vēl dažas monētas. Krodzinieks, kā nespēdams izlemt, pačūpstināja vaiga iekšpusi.

-    Labi, viņš beidzot sacīja un pastiepās pēc naudas.

Pirms viņš paguva tai pieskarties, vīrs, kuram trūka pirkstu,

iesaucās:

-    Garet, ko tu tur, piķis un zēvele, dari? Ikviens ielas puika šiem varētu pastāstīt, kur dzīvo Džeods. Par ko tu prasi naudu?

Broms ieslidināja monētas atpakaļ makā. Garets uzmeta niknu skatienu vīram pie galdiņa, tad pagrieza abiem ceļiniekiem muguru un atkal ņēmās spodrināt glāzi. Broms devās pie svešinieka un sacīja:

-    Paldies. Mani sauc Nīls. Šis ir Jūens.

Vīrs pacēla kausu sveicienam.

-    Mārtiņš, un, protams, jūs jau iepazināties ar Garetu. Viņam bija zema un rupja balss. Mārtiņš pamāja uz dažiem tukšiem krēsliem.

-    Sēdieties nost. Man nav iebildumu.

Eragons paņēma krēslu un iekārtojās tā, lai ar muguru sēdētu pret sienu un redzētu durvis. Mārtiņš sarauca uzacis, taču neko neteica.

-    Tu tikko ļāvi man ietaupīt dažus naudas gabalus, Broms piebilda.

-   Tas ir labi. Nevaru teikt neko sliktu par Garetu pēdējā laikā lietas diez ko neiet. Mārtiņš pakasīja zodu.

-    Džeods dzīvo pilsētas rietumu pusē, tieši blakus Andželai zāļu zintniecei. Vai jums ar viņu jākārto kādas darīšanas?

-    Tā varētu teikt, Broms atbildēja.

-    Nu, viņš neko nepirks pirms dažām dienām viņš zaudēja vēl vienu kuģi.

Broms gandrīz vai palēcās no pārsteiguma.

-    Kas notika? Vainīgi taču nebija urgļi?

-    Nē, novilka Mārtiņš. Viņi devušies prom no šī apvidus, un neviens šos nav redzējis gandrīz gadu. Šķiet, viņi aizklīduši uz dienvidaustrumiem. Taču viņi nesagādā raizes. Redzi, visi mūsu darījumi saistās ar jūras tirdzniecību. Nu un, viņš brīdi apklusa, lai iemalkotu no kausa, jau vairākus mēnešus kāds uzbrūk mūsu kuģiem. Tie nav pirāti, jo uzbrūk tikai dažu tirgoņu kuģiem. Džeods ir viens no tiem. Nupat jau ir tik slikti, ka neviens kapteinis neņem šo tirgoņu preces, un tas visu vēl vairāk sarežģī. Jo vairāk tāpēc, ka daži no tirgotājiem veic lielākos piegādes darījumus visā Impērijā. Viņiem nākas pārvadāt preces pa sauszemi. Tas savukārt sadārdzina izmaksas, un karavānas ne vienmēr var tikt līdz vajadzīgajai vietai.

-Vai tev ir kāda nojausma, kas varētu būt vainīgs? Jābūt taču aculieciniekiem, Broms teica.

Mārtiņš pakratīja galvu.

-    Pēc uzbrukuma neviens nav izdzīvojis. Kuģi dodas jūrā un tad pazūd. Neviens tos pēc tam nav redzējis.

Viņš paliecās uz priekšu un noslēpumaini pačukstēja:

-   Jūrnieki runā, ka tajā iesaistīta maģija. Viņš pamāja ar galvu un piemiedza ar aci, tad atliecās atpakaļ.

Broms šķita satraukts par viņa vārdiem.

-    Un ko tu domā?

Mārtiņš vienaldzīgi paraustīja plecus.

-    Nezinu. Un šaubos, vai uzzināšu, ja vien nebūšu viens no tiem nelaimīgajiem, kura kuģi sagrābs.

-   Vai tu esi jūrnieks? Eragons apvaicājās.

-   Nē, atcirta Mārtiņš. Vai es izskatos pēc jūrnieka? Kapteiņi mani nolīgst, lai sargāju viņu kuģus no pirātiem. Un pēdējā laikā tie zaglīgie draņķi nav bijuši diez ko darbīgi. Tomēr tas ir labs darbs.

Taču bīstams, piebilda Broms. Mārtiņš atkal paraustīja plecus un ietecināja rīklē pēdējo alus lāsi. Broms un Eragons piecēlās promiešanai un devās uz pilsētas rietumu pusi skaistāko Tērmas daļu. Tur mājas bija tīras, lielas un izsmalcinātas. Cilvēki greznos apģērbos cienīgi pastaigājās ielās. Eragons tramīgi lūkojās apkārt un jutās ļoti nedrošs.

25. NODAĻA Vecais draugs

Zāļu zintnieces veikaliņam bija jauka izkārtne, un pašu tirgotavu bija viegli atrast. Maza auguma sieviete ar viļņainiem matiem sēdēja pie durvīm. Vienā rokā viņa turēja vardi un ar otru roku rakstīja. Eragons nolēma, ka sieviete ir Andžela zāļu zintniece. Ielas pretējā pusē atradās pēc skata bagāta māja.

-    Kura, pēc tavām domām, pieder viņam? zēns jautāja.

Broms kādu mirkli vilcinājās un tad sacīja: Noskaidrosim.

Viņš piegāja pie sievietes un pieklājīgi apvaicājās:

-   Vai jūs varētu pateikt, kurā mājā dzīvo Džeods?

-    Varētu. Un viņa turpināja rakstīt.

-    Vai jūs mums pateiksiet?

-Jā. Viņa apklusa, bet spalvaskāts kustējās vēl ātrāk nekā līdz šim. Varde viņas rokā iekurkstējās un nobolīja baltu aci uz svešinieku pusi. Broms un Eragons neveikli gaidīja, taču sieviete vairs nebilda ne vārda. Eragons jau gatavojās kaut ko noburkšķēt, kad Andžela paskatījās augšup.

-    Protams, es jums pateikšu! Jums tikai jāpajautā. Jūsu pirmais jautājums bija par to, vai es varētu jums pateikt, bet otrais vai es pateikšu. Bet jūs tā arī neuzdevāt īsto jautājumu.

-   Tad ļaujiet uzdot jautājumu pareizi, Broms smaidīdams sacīja. Kura ir Džeoda māja? Un kāpēc jums rokās ir varde?

-   Tiktāl nu būtu tikuši, viņa attrauca. Džeods dzīvo labajā pusē. Kas attiecas uz vardi tā nemaz nav varde, bet krupis. Es cenšos pierādīt, ka krupju nav, ir tikai vardes.

-    Kā tad nav krupju, ja jums viens tāds sēž uz rokas? pārtrauca Eragons. Turklāt kāds no tā labums pierādīt, ka ir tikai vardes, bet nav krupju?

Sieviete enerģiski papurināja galvu, tā ka tumšās cirtas nošūpojās vien.

-    Nē, nē, jūs nesaprotat. Ja es pierādīšu, ka krupju nekad nav bijis, tad šis ir varde un nekad nav bijis krupis. Tātad krupis, ko tagad redzat, nemaz neeksistē. Turklāt, viņa pacēla mazo pirkstiņu, ja es pierādīšu, ka ir tikai vardes, tad krupji nevarēs izdarīt neko sliktu piemēram, to, ka cilvēkam izkrīt visi zobi, viss ķermenis apsitas ar kārpām, nevarēs arī indēt un nogalināt cilvēkus. Arī raganas nevarēs likt lietā nevienu no savām ļaunajām burvestībām, jo nebūs taču neviena krupja.

-    Skaidrs, Broms smalkjūtīgi noteica. Izklausās interesanti, un es patiešām vēlētos dzirdēt vairāk, taču mēs dodamies satikt Džeodu.

-    Protams, viņa atmeta ar roku un atkal ķērās pie rakstīšanas.

Tiklīdz viņi bija pagājuši tālāk, Eragons sacīja:

-   Viņa ir traka!

-    Iespējams, Broms sacīja, taču to nekad nevar zināt. Varbūt viņa atklās kaut ko vērtīgu, tādēļ nekritizē. Kas to zina varbūt krupji patiešām ir vardes!

-   Un manas kurpes darinātas no tīra zelta, Eragons atjokoja.

Viņi apstājās pie durvīm ar dzelzs klauvēkli un marmora slieksni. Broms piedauzīja trīs reizes. Atbildes nebija. Eragons nesaprata, ko darīt.

-   Varbūt šī ir nepareizā māja. Pamēģināsim pie otras, zēns piedāvāja.

Broms nepievērsa viņam uzmanību un vēlreiz pieklauvēja, skaļi dārdinādams klauvēkli.

Atkal neviens neatbildēja. Eragons izmisis pagriezās promiešanai, kad izdzirdēja kādu skrienam pie durvīm. Jauna sieviete ar bālu ādu un gaišiem matiem atrāva tās plati vaļā. Viņas acis bija pietūkušas izskatījās, ka viņa ir raudājusi, taču balss skanēja stingri:

-    Ko jūs vēlējāties?

-    Vai šī ir Džeoda māja? Broms pieklājīgi apvaicājās.

Sieviete viegli pamāja ar galvu.

-   Jā, viņš ir mans vīrs. Vai viņš jūs gaida? Viņa nevēra durvis plašāk vaļā.

-  Nē, bet mums ar viņu jāaprunājas, sacīja Broms. • Viņš ir ļoti aizņemts.

-    Mēs esam mērojuši tālu ceļu. Mums ir ļoti svarīgi viņu satikt.

Sieviete bija nelokāma.

-    Viņš ir aizņemts.

Broms saskaitās, tomēr viņa balss skanēja tikpat laipni kā iepriekš: Tā kā viņš ir aizņemts, vai jūs nodotu viņam ziņu? Sievietes mute saviebās, tomēr viņa piekrītoši pamāja. Pasakiet, ka draugs no Gileadas gaida ārpusē.

Sieviete aizdomīgi noskatījās uz viņiem, taču sacīja: Ļoti labi. Viņa strupi aizcirta durvis. Eragons noklausījās, kā sievietes soļi attālinās.

-    Tas gan nebija pieklājīgi, viņš piebilda.

-    Paturi savas domas pie sevis, Broms atcirta. Un nesaki neko. Ļauj man runāt. Viņš sakrustoja rokas uz krūtīm un bungāja pirkstus. Eragons turēja muti ciet un lūkojās sāņus.

Pēkšņi durvis atsprāga vaļā un no mājas izšāvās garš vīrs. Viņa dārgās drēbes bija saņurcītas, sirmie mati karājās lēkšķēs, bet seja ar šaurajām uzacīm izskatījās skumja. Gara rēta stiepās visgarām viņa galvai un beidzās pie deniņiem.

Kad Džeods ieraudzīja abus ceļiniekus, viņa acis plati iepletās un viņš atspiedās pret durvju aili, nespēdams izdvest ne vārda. Vīrieša mute vairākas reizes atvērās un aizvērās kā sausumā izmestai zivij. Viņš klusi, it kā neticēdams savām acīm, ierunājās: Brom…

Broms pielika pirkstu pie viņa lūpām un pastiepās uz priekšu, spiezdams viņa roku.

-    Cik jauki tevi atkal satikt, Džeod! Man prieks, ka atmiņa tevi nav pievīlusi, taču nesauc mani vārdā. Nebūs labi, ja kāds uzzinās, ka esmu bijis šeit.

Džeods steidzīgi lūkojās visapkārt, pārbīlī izbolījis acis.

-    Es domāju, ka esi miris, viņš čukstēja. Kas notika? Kāpēc tu nesazinājies ar mani jau agrāk?

-    Es visu paskaidrošu īstajā brīdī. Vai tev ir kāda vieta, kur varam droši aprunāties?

Džeods brīdi vilcinājās, pārmaiņus raudzīdamies uz Eragonu un Bromu, taču no sejas nevarēja noprast, ko viņš domā. Beidzot viņš sacīja:

-    Šeit mēs nevaram runāt, bet brīdi uzgaidiet, un es jūs aizvedīšu uz kādu vietu, kur būsim drošībā.

-    Labi, piekrita Broms. Džeods pamāja ar galvu un pazuda aiz durvīm.

Varbūt uzzināšu kaut ko par Broma pagātni, iedomājās Eragons.

Kad Džeods atkal parādījās durvīs, viņam pie sāniem karājās zobens. Izšūts kamzolis nokarājās no pleciem, galvā viņam bija cepure ar spalvām. Broms uzmeta kritisku aci greznajām drēbēm, un Džeods pašpārliecināti paraustīja plecus.

Viņš veda abus ceļiniekus cauri visai Tērmai uz citadeles pusi. Eragons veda zirgus aiz abiem vīriem. Džeods norādīja uz galamērķi.

-    Ristharts, Tērmas vietvaldis, izdevis pavēli, ka visiem uzņēmējiem jāiekārto darījumu telpas viņa pilī. Lai arī lielākā daļa no mums slēdz darījumus citās vietās, mums tomēr jāīrē istaba arī šeit. Tas ir nejēdzīgi, bet mēs pakļaujamies, lai neceltu traci. Šeit mūs neviens nenoklausīsies sienas ir ļoti biezas.

Viņi izgāja cauri nocietinājuma centrālajiem vārtiem līdz galvenajam tornim. Džeods nostājās pie sānu durvīm un norādīja uz dzelzs gredzenu.

-   Tu vari piesiet zirgus šeit. Neviens tos neaiztiks. Kad Ledusliesma un Kadoks bija droši piesaitēti, viņš atvēra durvis ar dzelzs atslēgu un ielaida Eragonu un Bromu iekšā.

Iekšpusē bija gara, tukša eja, gar tās sienām bija saspraustas degošas lāpas. Eragons bija pārsteigts par auksto un mitro telpu. Kad viņš pieskārās sienai, pirksti pārslīdēja gļotu kārtai. Jauneklis nodrebinājās.

Džeods izņēma lāpu no turekļa un veda viņus pa gaiteni uz priekšu. Gājēji apstājās pie smagām koka durvīm. Viņš atslēdza tās un mudināja iet istabā, kurā bija izklāta lāčāda un stāvēja polsterēti krēsli, piekrauti ar dokumentu kaudzēm, pie sienām bija plaukti, pilni ar grāmatām ādas vākos.

Džeods ielika pagales kamīnā un pabāza zem tām lāpu. Uguns ātri vien iekūrējās un dega rūkdama.

-    Tev, veco vīr, būs šis tas jāpaskaidro.

Broma seja saraucās smaidā.

-    Kuru tu sauc par vecu vīru? Pēdējo reizi, kad es tevi redzēju, tev nebija sirmu matu. Tagad izskatās, ka tie ir jau pavisam balti.

-    Un tu izskatījies tieši tāpat pirms divdesmit gadiem. Šķiet, laiks ir saudzējis tevi kašķīgu, vecu vīru, lai tu uztieptu savu gudrību katrai jaunai paaudzei. Pietiks! Sāc stāstīt! Tu vienmēr esi bijis labs stāstnieks, Džeods nepacietīgi piebilda. Eragons saspicēja ausis un aizrautīgi gaidīja Broma sakāmo.

Broms atlaidās krēslā un izvilka pīpi. Viņš lēnām izpūta dūmu gredzenu, kas vispirms kļuva zaļš, tad aizlaidās uz kamīnu un iemuka skurstenī.

-    Vai atceries, ar ko mēs nodarbojāmies Gileadā?

-   Jā, protams, atbildēja Džeods. Tādas lietas ir pagrūti aizmirst.

-   Atturīgs novērtējums, taču patiess nenoliegšu, Broms sausi piebilda. Kad mēs… pašķīrāmies, es tevi nevarēju atrast. Kņadas vidū es ieklīdu mazā istabā. Tur nebija nekā īpaša tikai skalu grozi un kastes, tomēr aiz tīrās ziņkārības es pameklēju visriņķī. Tajā stundā man uzsmaidīja veiksme, jo es atradu to, ko bijām meklējuši. Džeoda sejai pārvēlās neticības pilna izteiksme. Tiklīdz tas bija man rokā, es nevarēju vilcināties un gaidīt tevi. Mani varēja atklāt kuru katru brīdi, un viss būtu pagalam. Nomaskējies, cik labi vien pratu, es bēgu no pilsētas un devos uz… Broms ieturēja pauzi un uzmeta skatu Eragonam, tad piebilda: …pie mūsu draugiem. Viņi to paglabāja krāsns velvē un apsolīja rūpēties par ikvienu, kas to saņems. Līdz dienai, kad manas zināšanas atkal būs vajadzīgas, man bija jāpazūd. Neviens nezināja, ka esmu dzīvs pat tu ne -, tomēr es bēdājos, ka man tevi bija jāsāpina. Tā nu es devos uz ziemeļiem un noslēpos Kārvahallā.

Eragons sakoda žokļus ciešāk, dusmīgs par to, ka Broms tīšām neatklāj viņam patiesību.

Džeods sarauca pieri un jautāja:

-Tātad… mūsu draugi jau labu laiku zināja, ka tu esi dzīvs? -Jā.

Viņš nopūtās. Laikam jau šī viltība bija neizbēgama, tomēr es gribētu, kaut viņi būtu pateikuši arī man. Vai Kārvahalla nav tālāk ziemeļos, otrpus Korei? Broms pielieca galvu. Pirmo reizi Džeods ciešāk uzlūkoja Eragonu. Viņa pelēkās acis nopētīja katru sīkumu. Viņš sarauca uzacis un sacīja:

-    Man jādomā, ka tu izpildi savu pienākumu.

Broms pakratīja galvu.

-    Tas nav tik vienkārši. To lietu nozaga pirms laba laika vismaz es tā domāju, jo neesmu saņēmis ziņas no mūsu draugiem, un man ir pamats aizdomām, ka viņu ziņnešiem uzglūnēja, tādēļ nolēmu uzzināt visu, ko varēju. Eragonam arī vajadzēja tikt uz šo pusi. Mēs jau kādu laiku ceļojam kopā.

Džeods izskatījās apmulsis.

-    Bet, ja viņi nav sūtījuši nekādu ziņu, kā tu vari zināt, ka tas ir…

Broms viņu ātri apsteidza, sakot:

-    Eragona tēvoci nežēlīgi noslepkavoja razaki. Tie nodedzināja viņa māju un gandrīz jau noķēra arī viņu pašu. Viņš alkst atriebt tēvoča nāvi, taču razaki mums nav atstājuši nekādas pēdas, kurām varētu sekot, un mums nepieciešama palīdzība, lai tos atrastu.

Džeoda seja noskaidrojās.

-    Skaidrs… Bet kāpēc jūs ieradāties šeit? Es nezinu, kur varētu slēpties razaki, un neviens, kurš to varētu zināt, jums neteiks.

Broms nostājās un izvilka no apmetņa razaku blašķi. Viņš to pasniedza Džeodam.

-     Te iekšā ir sitras eļļa bīstamais variants. Razaki to vadāja sev līdzi. Viņi to pazaudēja, un mums gadījās atrast. Mums jāredz ieraksti par jūras kravu saņemšanu Tērmā, lai varam izsekot Impērijas eļļas iepirkumiem. Tie mums varētu norādīt, kur ir razaku midzenis.

Džeods kādu bridi domāja, tad norādīja uz grāmatām plauktos.

-   Vai redzi tos? Tie ir ieraksti par maniem darījumiem. Viena uzņēmuma darījumiem. Tu esi iepinies lietā, kuras atrisināšanai varētu būt nepieciešami mēneši. Turklāt ir vēl kāda daudz lielāka problēma. Ieraksti, kurus tu meklē, ir šajā sargtornī, taču tikai Brands, Ristharta tirdzniecības pārvaldnieks, regulāri tos caurskata. Tādiem tirgoņiem kā es nav atļauts ielūkoties ierakstos. Viņi baidās, ka mēs viltosim rezultātus un blēdīsimies ar nodokļu nomaksu mūsu dārgajai Impērijai.

-    Nekas, gan jau mēs tiksim ar to galā, kad pienāks laiks, sacīja Broms. Taču mums vajag dažas dienas atpūsties, pirms sākam domāt par turpmāko.

Džeods nosmīkņāja. Šķiet, ka tagad ir mana kārta tev palīdzēt. Mans nams ir jūsu nams. Vai jums ir citi vārdi, kamēr uzturēsieties šeit?

-    Jā, sacīja Broms, es esmu Nīls, un puika ir Jūens.

-    īstajā vārdā Eragons, Džeods domīgi novilka. Tev ir īpašs vārds. Reti kurš ir nosaukts pirmā Jātnieka vārdā. Savas dzīves laikā esmu lasījis tikai par trim, kurus sauca šajā vārdā. Eragons bija pārsteigts, ka Džeods zina viņa vārda izcelsmi.

Broms paskatījās uz Eragonu.

-   Vai tu varētu iet apskatīt zirgus un pārliecināties, ka tiem nekas nekaiš? Man liekas, ka diez ko cieši nepiesēju Ledusliesmu pie dzelzs gredzena.

Viņi mēģina kaut ko noslēpt no manis. Tiklīdz es iziešu no istabas, viņi par to runās. Eragons izrausās no krēsla un devās ārā, aizcirzdams durvis. Ledusliesma nebija pakustējies, un mezgls, kas turēja zirgu ciet, bija kārtīgi sasiets. Eragons kasīja zirgiem kaklu un saīdzis atslējās pret citadeles sienu.

Tas nav taisnīgi, viņš pie sevis sūdzējās. Ja vien es varētu dzirdēt, ko viņi runā. Viņš salēcās, kā sajutis elektrības lādiņu. Broms reiz iemācīja viņam spēka vārdus, kas spēja uzlabot viņa dzirdi. Dzirdīgas ausis nav gluži tas, ko es gribu, taču man vajadzētu spēt iedarbināt vārdus. Galu galā redz, ko es iespēju ar brisingr!

Viņš sakoncentrējās un domās sauca palīgā maģisko spēku. Sajutis spēka pieplūdumu, zēns sacīja: Thverr stenr un atra eka horna! Likās, ka viss varenums ieplūdis šajos vārdos. Kad spēks izskrēja viņam cauri, jauneklis sadzirdēja vien neskaidru čukstēšanu un neko vairāk. Neapmierināts viņš atslējās pret sienu, tad parāvās nost, jo izdzirdēja Džeodu sakām:

-    …un es to daru jau gandrīz astoņus gadus.

Eragons paskatījās apkārt. Neviena tuvumā nebija, izņemot dažus sargkareivjus, kas stāvēja pie citadeles tālākās sienas. Smīnēdams viņš notupās pagalmā un aizvēra acis.

-   To nu gan es negaidīju, ka kļūsi par tirgotāju, Broms sacīja. Pēc visiem tiem gadiem, ko veltīji senām grāmatām. Un atrast izeju šādā veidā! Kas tev lika ķerties pie tirgošanās, nevis turpināt zinātnieka gaitas?

-    Pēc Gileadas man vairs nebija patikas sēdēt iepelējušās istabās un lasīt ruļļus. Es nolēmu palīdzēt Ažihadam, cik vien labi varēju, taču es neesmu karavīrs. Mans tēvs arī bija tirgotājs varbūt vēl atceries. Viņš man palīdzēja sākt tirdzniecību. Tomēr liela daļa manu darījumu nav nekas vairāk kā vien aizsegs es taču nogādāju kaut ko uz Surdu.

-    Taču esmu dzirdējis, ka pēdējā laikā viss nav gājis gluži gludi, Broms piebilda.

-   Jā, neviens no pēdējiem sūtījumiem nav nonācis galā, un Troņheimai nav piegādāts daudz preču. Impērija kaut kādā veidā atklājusi tos, kas cenšas palīdzēt Troņheimai. Visticamāk, tieši viņi sagrābj kuģus, tomēr neesmu līdz galam pārliecināts, ka tā ir Impērija. Nav redzēts neviens kareivis. Es to nesaprotu. Varbūt Galbatorikss nolīdzis algotņus, lai nomocītu mūs.

-    Dzirdēju, ka nesen esi zaudējis kuģi.

-    Pēdējo, kas man piederēja, Džeods rūgti piebilda. Ikviens vīrs uz šā kuģa bija man uzticīgs un drosmīgs. Šaubos, vai vēl kādreiz kādu no viņiem satikšu… Vienīgā izeja, kas man palikusi, pa sauszemi sūtīt karavānas uz Surdu vai Gileadu -, un es zinu, ka tās nenonāks galamērķī, vienalga, cik sargu es nolīgšu. Es varētu arī palūgt, lai kāds cits aizgādā manas preces, taču neviens nepiekritīs ņemt tās uz klāja.

-    Cik daudz tirgotāju tev palīdz? taujāja Broms.

-    O, diezgan liels skaits gar visu piekrasti. Viņus visus vajāja vienas un tās pašas nelaimes. Zinu, ko tu domā: pats esmu cauras naktis par to lauzījis galvu, tomēr nespēju pieļaut domu par nodevēju, kam būtu tik daudz zināšanu un varas. Ja tāds tomēr ir, mēs visi esam lielās briesmās. Tev jāatgriežas Troņheimā.

-    Un aizvest turp Eragonu? pārtrauca Broms. Viņi to saraus gabalos. Pašlaik tā viņam ir vissliktākā vieta. Varbūt pēc dažiem mēnešiem vai vēl jo labāk pēc gada. Iedomājies tikai, ko sacīs rūķi? Ikviens mēģinās viņu iespaidot, jo īpaši Islanzadi. Viņš un Safira nebūs drošībā Troņheimā. Man viņi jāievada vismaz tuatha du orothrim līmenī.

Rūķi! Eragons sajūsmināts domāja. Kur ir tā Troņheimā? Un kāpēc viņš pastāstīja Džeodam par Safiru ? Viņam to nevajadzēja darīt bez manas ziņas!

-    Tomēr man ir sajūta, ka viņiem nepieciešama tava vara un zināšanas.

-   Zināšanas, nosprauslājās Broms. Es jau esmu tikai tas, ko tu iepriekš sacīji, vecs, kašķīgs vīrs.

-    Daudzi tam nepiekristu.

-    Tā ir viņu darīšana. Man nav jāstāsta par sevi. Nē, Ažihadam būs jāiztiek bez manis. Tas, ko daru šobrīd, ir daudz svarīgāk. Taču iespējamais nodevējs uzdod daudzus satraucošus jautājumus. Un, ja Impērija tādā veidā uzzināja, kur ir… Viņa balss kaut kur aizpeldēja.

-    Un es domāju, kāpēc man neviens par to neziņo, Džeods piebilda.

-   Varbūt viņi mēģināja. Taču, ja ir nodevējs… Broms apklusa. Man jānosūta ziņa Ažihadam. Vai tev ir kāds ziņnesis, kam vari uzticēties?

-     Es ceru, Džeods sacīja, tas atkarīgs no tā, kurp viņam jādodas.

-    Nezinu, Broms atbildēja. Ilgu laiku esmu bijis prom, un, iespējams, mani sakarnieki vairs nav starp dzīvajiem vai aizmirsuši mani. Vai tu vari aizsūtīt ziņnesi pie kāda, kas saņem tavus sūtījumus?

-    Jā, bet tas var būt bīstami.

-    Kur gan mūsdienās ir droši? Cik drīz viņš var doties ceļā?

-    Viņš var doties ceļā no rīta. Es aizsūtīšu viņu uz Gileadu. Tā būs ātrāk, Džeods sacīja. Ar ko viņš varēs pārliecināt Ažihadu, ka ziņa nāk no tevis?

-    Ņem, iedod savam vīram manu gredzenu. Un piebilsti: ja viņš to pazaudēs, es pats ar savām rokām izraušu viņam aknas. Man to iedeva karaliene.

-    Tu nezin kāpēc neesi priecīgs, to pieminot, Džeods teica.

Broms kaut ko noņurdēja. Pēc ilgāka klusuma brīža viņš piebilda:

-   Labāk dosimies ārā pie Eragona. Man nav mierīgs prāts, kad viņš paliek viens. Tam puisim ir pārdabiska tieksme iepīties dažādās nepatikšanās.

-   Vai tu esi par to pārsteigts?

-    Ne pārāk.

Eragons izdzirdēja, kā tiek atstumti krēsli. Viņš ātri vien novērsa savu prātu un atvēra acis. Kas notiek? viņš klusu nomurmināja. Džeods un citi tirgotāji nonākuši nepatikšanās, jo palīdz cilvēkiem, kurus vajā Impērija. Broms kaut ko atradis Gileadā un devies uz Kārvahallu to noslēpt. Kas varēja būt tik svarīgs, ka viņš lāva savam labākajam draugam vairāk nekā divdesmit gadus domāt, ka ir miris? Viņš pieminēja karalieni, taču nevienā man zināmā karaļvalstī nav karalienes. Un rūki, kas, kā viņš man pats sacīja, pazuduši pazemē pirms senseniem laikiem.

Viņš gribēja iegūt atbildes uz visiem jautājumiem! Taču viņš nevaicās Bromam tagad un nepakļaus briesmām viņu misiju. Nē, viņš pagaidīs, kad viņi dosies prom no Tērmas, un tad uzstās, līdz vecais vīrs atklās visus noslēpumus. Eragons vēl nebija pilnībā atguvies no savām pārdomām, kad atvērās durvis.

-   Vai ar zirgiem viss kārtībā? Broms apvaicājās.

-   Jā, kārtībā, Eragons attrauca. Viņš atsēja zirgus un devās prom no citadeles.

Kad ceļinieki bija nokļuvuši Tērmas centrā, Broms ierunājās:

-    Redzu, Džeod, ka beidzot esi apprecējies. Turklāt, viņš piemiedza ar aci vecajam draugam, ar jaunu, glītu sievieti. Apsveicu!

Džeods nebija priecīgs par apsveikumu. Viņš saguma plecos un nodūra acis.

-   Paldies, bet diez vai tavi apsveikumi šobrīd ir vietā. Helēna nav laimīga.

-    Kāpēc? Kā viņai trūkst? Broms jautāja.

-    Parastās lietas, sacīja Džeods, grūtsirdīgi paraustot plecus. Laba māja, laimīgi bērni, ēdiens uz galda un jauka kompānija. Helēna nāk no bagātas ģimenes, un viņas tēvs ir manos darījumos ieguldījis daudz naudas. Ja es vēl cietīšu zaudējumus, nepietiks naudas, lai viņa varētu dzīvot tā, kā pieradusi līdz šim.

Džeods turpināja:

-   Taču, lūdzu, manām raizēm nav nekāda sakara ar jums. Namatēvam nav jāapgrūtina viesi ar savām raizēm. Kamēr esat manā mājā, es neļaušu, ka jums traucē kaut kas cits, nevis pārēšanās.

-    Paldies, Broms pateicās. Paldies par viesmīlību. Mēs esam labu laiku ceļojuši un esam noguruši no klaidoņu dzīves. Vai tu gadījumā nezini, kur būtu kāds lētāks veikals? Ceļošana krietni papluinījusi mūsu drēbes.

-    Protams, zinu. Es taču esmu tirgotājs, Džeods nopriecājies sacīja. Viņš dedzīgi runāja par cenām un veikaliem, līdz ceļinieki nonāca pie viņa mājas. Tad viņš apjautājās:

-   Vai jūs neiebilstu, ka dodamies paēst kaut kur citur? Ja jūs nāksiet iekšā tūlīt pat, tas varētu šķist dīvaini.

-    Dari, kā tev pašam labāk, Broms sacīja.

Džeods izskatījās atvieglots.

-    Paldies. Novietosim zirgus manā stallī.

Viņi darīja, kā sacīts, un sekoja Džeodam uz lielu krogu. Atšķirībā no "Zaļā kastaņa" tas bija tīrs, skaļš un pilns ar runātīgiem cilvēkiem. Kad atnesa galveno ēdienu pildītu sivēnu -, Eragons aizrautīgi ķērās pie gaļas, taču kartupeļus, burkānus, rāceņus un saldos ābolus viņš tiesāja ar īpašu baudu. Ilgu laiku viņi bija pārtikuši tikai no medījuma.

Viņi pusdienoja vairākas stundas, Džeods un Broms visu laiku pārmaiņus stāstīja dažādus piedzīvojumus. Eragons nebilda ne vārda. Viņam bija silti, apkārt skanēja jautras balsis, bet ēdiena bija vairāk, nekā varēja iedomāties. Dzīvīgā murdoņa krogā patīkami sildīja sirdi.

Kad viņi beidzot izgāja no kroga, saule jau tuvojās apvārsnim.

-   Jūs abi dodieties uz priekšu, man šis tas jāpārbauda, Eragons paziņoja. Viņš gribēja apraudzīt Safiru un pārliecināties, ka viņa ir droši noslēpusies.

Broms izklaidīgi piekrita.

-    Uzmanies un nekavējies ilgi.

-    Pagaidi, sacīja Džeods. Vai tu grasies doties ārpus Tērmas? Eragons vilcinājās, tad piekrītoši pamāja. Pārliecinies, ka tiec atpakaļ aiz sienām pirms tumsas iestāšanās. Tad vārti tiek aizvērti un sargi tevi nelaidīs iekšā līdz rītam.

-    Es ilgi nekavēšos, Eragons apsolīja. Viņš apmetās riņķī un aizlēkšoja pa ielu pie Tērmas ārējā mūra. Tiklīdz jauneklis izkļuva no pilsētas, viņš dziļi ievilka elpu, izbaudīdams svaigo gaisu. Safira! viņš pasauca. Kur tu esi? Pūķis vedināja Eragonu prom no ceļa līdz sūnainas klints pakājei kļavu ielokā. Viņš ieraudzīja, kā pūķa galva iznira no kokiem, un pamāja ar roku. Kā es tur varētu nokļūt?

Ja tu atradīsi klajumu, es aizlidošu un atvedīšu tevi šurp.

Nē, Eragons sacīja, nopētīdams klinti, tas nav nepieciešams. Es vienkārši rāpšos augšā.

Tas ir pārāk bīstami.

Bet tu pārāk uztraucies. Ļauj man papriecāties.

Eragons novilka cimdus un sāka rāpties. Viņš tīksminājās par jauno izaicinājumu. Kāpšana nebija grūta, jo varēja pieķerties daudziem izciļņiem. Drīz vien viņš bija tālu virs kokiem. Pusceļā jauneklis nolēma atvilkt elpu un piestāja pie klintsradzes.

Kad spēki atkal bija atgriezušies, viņš stiepās pēc nākamā izciļņa, taču roka bija par īsu. Sasprindzinājis spēkus, viņš meklēja kādu plaisu vai iedobi, kur pieķerties. Nevienas nebija. Eragons mēģināja pakāpties lejup, taču kājas nevarēja aizskart pēdējo balstu. Safira skatījas uz viņu, nemirkšķinādama acis. Viņš padevās un sacīja: Palīdzība man varētu noderēt.

Tu pats esi vainīgs.

Jā! Es zinu. Vai tu man palīdzēsi vai ne?

Ja manis nebūtu tuvumā, tu būtu ļoti nelāgā situācijā.

Eragons izbolīja acis. Tev tas man nav jāsaka.

Tev taisnība. Galu galā kā tāds prasts pūķis var kaut ko sacīt tādam virām kā tu? Patiesību sakot, visiem vajadzētu apbrīnā stāvēt miera stājā un noraudzīties tavā spožajā izdomā, kā ņemt nelabu galu. Ja tu būtu sācis kāpienu dažas pēdas tālāk, taka uz augšu būtu vieglāka. Viņa pastiepa galvu ar liesmojošajām acīm uz viņa pusi.

Labi! Es kļūdījos. Vai tu tagad varētu man palīdzēt tikt ārā no šejienes? viņš lūdzās. Pūķis pagāja prom no klints malas. Pēc kāda brīža jauneklis iesaucās: Safira? Virs viņa šūpojās tikai koki. Safira! Atgriezies! viņš kliedza.

Safira skaļi savēzēja spārnus un pacēlās virs klints, plivinādamās tuvu zemei. Viņa nolaidās pie Eragona kā milzu sikspārnis un sagrāba viņa kreklu ar nagiem, noskrāpēdama jaunekļa muguru. Eragons atlaida akmeņus, kad pūķis parāva viņu gaisā. Pēc īsa lidojuma pūķis uzmanīgi nolaida viņu pašā klints augšā un atsvabināja nagus no Eragona krekla.

Tā nu gan bija muļķība no tavas puses, Safira maigi sacīja.

Eragons lūkojās prom, pētīdams apkārtni. No klints pavērās brīnišķīgs skats, jo īpaši uz mutuļojošo jūru, turklāt tajā varēja noslēpties no nevēlamiem skatieniem. Vienīgi putni šeit varēja ieraudzīt Safiru. Šī bija ideāla vieta.

Vai Broma draugs ir uzticams? viņa vaicāja.

Nezinu. Eragons izklāstīja dienas notikumus. Šajā lietā ir iesaistīti spēki, par kuriem mums nav ne jausmas. Dažkārt es domāju, vai mēs līdz galam sapratīsim mūsu līdzcilvēku nolūkus pret mums. Viņiem visiem ir kādi noslēpumi.

Tāda nu ir pasaule. Neņem vērā nevienu shēmu un uzticies tikai katra atsevišķa cilvēka dabai. Broms ir labs. Viņš mums nevēl ļaunu. Mums nav jābaidās no viņa plāniem.

Es ceru, viņš sacīja, raudzīdamies uz savām rokām.

Razaķu meklēšana ar rakstu palīdzību ir dīvains pēdu dzīšanas veids, viņa piebilda. Varbūt var kaut kā izmantot maģiju, lai redzētu ierakstus istabā un nevajadzētu līst ienaidnieka midzenī?

Nezinu. Derētu apvienot redzēšanas vārdus ar attālumu… vai varbūt gaismu un attālumu. Jebkurā gadījumā tas ir diezgan sarežģīti. Apvaicāšos Bromam.

Tas būtu prātīgi. Abi uz bridi apklusa.

Zini, mēs te kādu brīdi varētu uzkavēties.

Safiras atbildē ieskanējās rūgtums. Un es, kā vienmēr, palikšu gaidīt ārpusē.

Tā nav mana izvēle. Drīz mēs atkal ceļosim kopā.

Kaut šī diena pienāktu ātrāk.

Eragons pasmaidīja un apskāva pūķi. Pēkšņi viņš pamanīja, ka gaisma ātri zūd. Man tagad jāiet, lai es nepaliktu aiz pilsētas mūriem. Rīt dodies medībās, tiksimies vakarā.

Viņa izpleta spārnus. Nāc, es tevi nonesīšu lejā. Viņš uzsēdās uz zvīņainās muguras un cieši pieķērās, kad Safira pacēlās no klints, pārslīdēja kokiem un nolaidās uz paugura. Eragons pateicās un skriešus devās atpakaļ uz Tērmu.

Viņš nonāca pie paceļamajiem vārtiem brīdī, kad tie jau sāka nolaisties. Uzsaucis sargiem, lai pagaida, viņš skrēja vēl ātrāk un ieslīdēja iekšā mirkli, pirms vārti aizcirtās.

-    Paguvi pēdējā brīdī. Ja būtu kavējies, vārti tevi pārcirstu uz pusēm, teica viens no sargiem.

-   Vairs tā nedarīšu, Eragons nosolījās, saliecies līkumā, lai atgūtu elpu. Viņš atrada Džeoda māju krēslainajā pilsētā. Pie durvīm karājās lukturis kā bākuguns.

Viņa klauvējienam durvis atvēra tukls virssulainis un bez vārda runas ieaicināja mājā. Akmens sienas klāja gobelēni. Nospodrināto koka grīdu, kurā atspīdēja gaisma no trim zelta svečturiem, vietām klāja izsmalcināti paklāji. Dūmi no svecēm kāpa augšup un palika turpat pie griestiem.

-    Šeit, kungs. Jūsu draugs ir darbistabā.

Viņi izgāja cauri veselam lērumam durvju, līdz virssulainis pavēra ceļu uz darbistabu. Istabas sienas klāja grāmatas. Taču atšķirībā no grāmatām Džeoda birojā šīs bija dažādas gan pēc lieluma, gan izskata. Kamīnā dega milzu pagales, un istabā bija silti. Broms un Džeods sēdēja pie ovāla rakstāmgalda un draudzīgi pļāpāja. Broms pacēla pīpi un jautrā balsī sacīja:

-   Lūk, arī tu! Mēs jau sākām raizēties par tevi. Kāda bija pastaiga?

Interesanti, kāpēc viņš ir tik labā garastāvokli? Kāpēc viņš vienkārši neiznāk ārā un neapvaicājas, kā klājas Safirai? Patīkama, bet sargi mani gandrīz atstāja aiz pilsētas mūriem. Un Tērma ir liela. Tik tikko spēju atrast šo māju.

Džeods iesmējās.

-    Kad ieraudzīsi Drasleonu, Gileadu vai Kuastu, šī mazā piekrastes pilsēta tev nemaz neliksies tik liela. Tomēr man šeit patīk. Kad nelīst lietus, Tērma patiešām ir diezgan skaista pilsēta.

Eragons pagriezās pret Bromu.

-    Vai tev ir kāda nojausma, cik ilgi mēs šeit paliksim?

Broms izstiepa uz priekšu rokas.

-   Grūti pateikt. Tas atkarīgs no tā, vai mēs varēsim piekļūt ierakstiem un cik ilgs laiks būs nepieciešams, lai atrastu vajadzīgo. Mums visiem būs jāpieliek roka tas būs milzīgs darbs. Es parunāšu ar Brandu rīt, un tad redzēsim, vai viņš mums ļaus ielūkoties ierakstos.

-   Nedomāju, ka varēšu palīdzēt, Eragons sacīja, neveikli sarosījies krēslā.

-   Kāpēc ne? Broms izbrīnīts vaicāja. Tev būs darba pilnas rokas.

Eragons nokāra galvu. Es nemāku lasīt.

Broms izslējās taisni, nespēdams noticēt savām ausīm.

-    Tu gribi teikt, ka Garovs tev neiemācīja?

-   Viņš mācēja lasīt? Eragons pārsteigts vaicāja. Džeods abus aizrautīgi vēroja.

-   Protams, viņš prata, Broms izmeta. Lepnais muļķis kas viņam bija prātā? Man vajadzēja iedomāties, ka viņš tevi nebūs mācījis. Viņš, iespējams, domāja, ka tā ir nevajadzīga greznība. Broms drūmi skatījās un dusmīgi raustīja bārdu. Tas nedaudz maina mūsu plānus, taču nekā nelabojama tur nav. Man vienkārši tev jāiemāca lasīt. Tas nebūs ilgi, ja tu kārtīgi ķersies klāt.

Eragons saviebās. Broma apmācība parasti bija neatlaidīga un reizēm pat nežēlīga. Cik daudz zināšanu vienlaikus viens cilvēks var apgūt? Droši vien tas ir nepieciešams, viņš noskumis sacīja.

-   Tev tas patiks. Tu daudz ko uzzināsi no grāmatām un senajiem ruļļiem, Džeods piebilda. Viņš norādīja ar roku uz sienām.

-    Šīs grāmatas ir mani draugi, mani līdzgaitnieki. Tās man liek smieties un raudāt, un meklēt dzīves jēgu.

-    Izklausās aizraujoši, Eragons piekrītoši novilka.

-    Zinātnieks caur un cauri, Broms noteica.

Džeods paraustīja plecus.

-   Vairs jau ne. Droši vien esmu pārvērties par parastu bibliofilu.

-    Par ko?

-    Par cilvēku, kas mīl grāmatas, Džeods paskaidroja un atsāka sarunu ar Bromu. Eragons garlaikots pārlūkoja grāmatplauktus. Viņa uzmanību piesaistīja smalks izdevums, greznots ar zelta kniedēm. Zēns to izvilka no plaukta un ziņkāri aplūkoja.

Tā bija iesieta melnas ādas vākos, ko rotāja noslēpumaini rūnu raksti. Eragons pārvilka ar pirkstu pār vāku, tas bija patīkami vēss un gluds. Burti bija rakstīti ar sarkanīgu, spīdīgu tinti. Viņš laida lapas caur pirkstiem. Zēna skatu piesaistīja rakstu rindas, kas atšķīrās no pārējiem rakstiem. Vārdi bija gari un plūstoši līganu līniju un asu šķautņu pilni.

Eragons aiznesa grāmatu Bromam.

-    Kas tas ir? viņš norādīja ar pirkstu uz savādajām rakstu zīmēm.

Broms ciešāk ieskatījās lapā un pārsteigumā iesaucās:

-   Džeod, tu esi paplašinājis savu kolekciju. Kur tu ieguvi šo? Es nevienu neesmu manījis jau gadiem ilgi.

Džeods izstiepa kaklu, lai paskatītos uz grāmatu.

-   Ak jā, Domia abr Wyrda. Pirms dažiem gadiem garām gāja kāds vīrs un mēģināja to pārdot tirgonim lejpusē kuģu piestātnei. Laimīgā kārtā man gadījās būt netālu un es izglābu grāmatu līdz ar vīra kaklu. Viņam nebija ne jausmas, kas tā par grāmatu.

-    Dīvaini, Eragon, ka tu paņēmi rokās šo grāmatu Likteņa varenība, sacīja Broms. Šī grāmata, iespējams, ir pats vērtīgākais priekšmets šajā mājā. Tajā ir apkopota visa Alagēzijas vēsture sākot ar laikiem, pirms vēl elfi bija ieradušies šeit, un beidzot ar laiku pirms dažiem gadu desmitiem. Grāmata ir ļoti reti sastopama un pati labākā savā nozarē. Kad tā tika uzrakstīta, Impērija to nosauca par zaimojošu un Heslantu Mūku, tās autoru, sadedzināja. Es neticēju, ka vēl kāds eksemplārs ir saglabājies. Vārdi, par kuriem jautāji, ir senā valodā rakstīti.

-    Par ko tie stāsta? Eragons vēlējās zināt.

Broms kādu brīdi lasīja rakstu zīmes.

-Tā ir daļa no elfu poēmas un stāsta par laikiem, kad elfi cīnījās ar pūķiem. Šis fragments apraksta vienu no viņu karaļiem, Kerantoru, un stāsta, kā tas jāja cīņā. Elfi tur godā šo poēmu un bieži to skandē taču, lai to izstāstītu visā pilnībā, vajadzīgas veselas trīs dienas. Elfi domā, ka šī poēma palīdz viņiem neatkārtot pagātnes kļūdas. Brīžiem tā skan tik skaisti, ka, liekas, pat akmeņi sāks raudāt.

Eragons atgriezās krēslā, maigi turēdams grāmatu. Tas ir apbrīnojami, ka miris virs spēj runāt ar cilvēkiem caur šim lapām. Kamēr grāmata dzīvo, ari viņa idejas nezūd. Interesanti, vai tajā ir kāds vārds arī par razakiem ?

Viņš lūkojās grāmatā, kamēr Broms un Džeods sarunājās. Stundas ritēja, un Eragons jau sāka snauduļot. Iežēlojies par nogurušo zēnu, Džeods novēlēja viņiem labu nakti.

-    Virssulainis parādīs jūsu istabas.

Kāpjot pa kāpnēm, sulainis sacīja:

-Ja jums nepieciešama palīdzība, paraustiet zvanu pie gultas. Viņš apstājās pie trim durvīm, paklanījās un devās prom. Broms iegāja durvīs pa labi, taču Eragons piepeši apvaicājās:

-    Vai es varu runāt ar tevi?

-    Tu jau tikko to darīji, bet nāc vien iekšā.

Eragons aizvēra aiz sevis durvis.

-    Safīrai un man ienāca prātā kāda doma. Vai ir…

Broms apturēja vārdu plūdus, paceļot roku, un aizvilka aizkarus.

-   Kad tu runā par šādām lietām, pārliecinies, vai tuvumā nav kādu nevēlamu ausu.

-    Piedod, Eragons sacīja, šķendēdamies pie sevis par kļūmi. Tātad, vai ir iespējams izsaukt tēlu vai kaut ko citu, ko nav iespējams ieraudzīt?

Broms apsēdās uz savas gultas malas.

-    Tu runā par maģisko skrejošanu [1] ? dažās situācijās tā ir iespējama un ļoti vērtīga, taču tai ir kāds pamatīgs trūkums. Tu vari aplūkot cilvēkus, vietas un lietas, ko esi jau redzējis. Ja tu gribētu ieraudzīt razakus, tu viņus redzētu visai skaidri, taču nespētu saskatīt apkārtni. Turklāt ir arī citas problēmas. Piemēram, tad, ja tu gribi apskatīt lappusi grāmatā, ko esi jau redzējis. Tu varētu ieraudzīt lapu, ja grāmata būtu atvērta tieši tajā vietā. Ja grāmata ir aizvērta, lapa izskatīsies pilnīgi melna, kad tu izmēģināsi maģisko skrejošanu.

-    Kāpēc nevar ieraudzīt priekšmetus, kurus iepriekš neesi redzējis? Eragons tincināja. Arī ar šiem ierobežojumiem ceļojums apziņā varētu būt ļoti noderīgs. Interesanti, vai es varētu ieraudzīt kaut ko jūdzēm tālu un izmantot maģiju, lai ietekmētu tur notiekošo?

-    Lai atveidotu kaut ko savā apziņā, tev tas ļoti labi jāpazīst, jo tieši uz to tiks virzīts tavs maģiskais spēks. Pat tad, ja kāds tev aprakstījis svešinieka izskatu, tev nebūs iespējams to ieraudzīt, nemaz nerunājot par viņa apkārtni. Tev ir jāzina, ko tu gatavojies atveidot savā apziņā, pirms tu to tiešām ieraugi. Vai esmu atbildējis uz tavu jautājumu?

Eragons kādu mirkli domāja.

-    Bet kā to dara? Vai tad attēls parādās tā vienkārši no zila gaisa?

-    Ne jau vienmēr, Broms atbildēja, pašūpojot balto galvu. Maģiskajai skrejošanai vajag vairāk enerģijas, nekā vienkārši atspoguļojot attēlu uz kādas spoguļvirsmas, piemēram, ūdens vai spoguļa. Daži Jātnieki centās ceļot, kur vien iespējams, lai pēc iespējas vairāk ieraudzītu. Un, ja izcēlās karš vai kāds cits posts, viņi savā prātā spēja ieraudzīt, kas notiek visā Alagēzijā.

-   Vai es varu pamēģināt? Eragons vaicāja.

Broms uzmanīgi paskatījās uz zēnu.

-    Tagad ne. Tu esi noguris, bet maģiskajai skrejošanai vajag daudz spēka. Es tev pateikšu īpašos vārdus, taču tev jāapsola, ka nemēģināsi tos likt lietā šonakt. Un es vispār ieteiktu pagaidīt, līdz dodamies prom no Tērmas, man tev vēl šis tas jāiemāca.

Eragons pasmaidīja. Es apsolu.

-    Ļoti labi, Broms pieliecās un ļoti klusi iečukstēja Eragonam ausī: Draumr kopa.

Eragons iegaumēja vārdu un sacīja:

-   Varbūt pēc tam, kad dosimies prom no Tērmas, es varētu atsaukt savā apziņā Roranu. Es gribētu zināt, kā viņam klājas. Man bail, ka razaki varētu nodarīt viņam ko ļaunu.

-    Es negribu tevi biedēt, taču tas ir visai iespējams, Broms piebilda. Lai arī Rorans nebija Kārvahallā, kad razaki tur ieradās, esmu pilnīgi drošs, ka tie uzdeva jautājumus arī par viņu. Kas to zina, varbūt viņi satika Roranu, kad bija Terinsfordā. Jebkurā gadījumā es šaubos, vai viņu ziņkāre ir apmierināta. Tu esi uz brīvām kājām, un valdnieks, iespējams, tos biedē ar šausmīgiem sodiem, ja tevi neatradīs. Ja viņi nonāks pamatīgās sprukās, var gadīties, ka atgriezīsies Kārvahallā, lai izprašņātu arī Roranu. Tas ir tikai laika jautājums.

-   Ja tā ir taisnība, tad vienīgā iespēja pasargāt Roranu ir ļaut razakiem uzzināt, kur es esmu, lai viņi sekotu man, nevis viņam.

-    Nē, tas arī nederēs. Tu par maz domā, Broms aizrādīja. Ja tu nespēj saprast savus ienaidniekus, kā tu ceri paredzēt viņu gājienus? Pat ja tu atklātu savu atrašanās vietu, razaki turpinātu dzīt pēdas arī Roranam. Zini, kāpēc?

Eragons izslējās taisni un mēģināja apsvērt visas iespējas.

-    Nu, ja es slēptos pārāk ilgi, viņi notvertu Roranu, lai es ātrāk atklātu savu atrašanās vietu. Ja tas neizdotos, razaki viņu nogalinātu, lai sāpinātu mani. Ja es kļūtu par Impērijas ienaidnieku, viņi varētu izmantot Roranu par ēsmu, lai noķertu mani. Un, ja es tiktos ar Roranu un viņi uzzinātu par to, razaki mocītu viņu tik ilgi, līdz noskaidrotu, kur es esmu.

-    Ļoti labi. Tu esi visu labi apsvēris, Broms secināja.

-   Un kāds ir atrisinājums? Es nevaru ļaut viņiem nogalināt Roranu!

Broms sakrustoja pirkstus.

-   Atrisinājums ir diezgan acīmredzams. Roranam būs jāiemācās sevi aizstāvēt. Tas varētu izklausīties cietsirdīgi, taču, kā tu pats secināji, tu nevari riskēt un tikties ar viņu. Var būt, ka tu neatceries tu toreiz nebiji īsti vesels -, taču, kad mēs devāmies prom no Kārvahallas, es tev ieminējos, ka esmu atstājis brīdinājuma vēstuli Roranam, tādēļ viņš ir sagatavots briesmām. Ja viņš ir prātīgs cilvēks, viņš ņems kājas pār pleciem, tiklīdz razaki atkal uzradīsies Kārvahallā.

-    Man tas viss nepatīk, Eragons nelaimīgs piebilda.

-    Bet tu esi kaut ko piemirsis.

-    Ko tad? viņš gribēja zināt.

-    Šajā stāstā ir arī kaut kas labs. Karalis nevar atļauties Jātnieku, kas jādelē riņķī un nepakļaujas viņam. Galbatorikss ir vienīgais zināmais dzīvais Jātnieks, izņemot tevi, taču viņš gribētu kādu savā pakļautībā. Pirms viņš mēģinās nogalināt tevi vai Roranu, valdnieks piedāvās tev kalpot viņam. Diemžēl, ja viņam kādreiz izdosies tev piekļūt gana tuvu, lai piedāvātu šo iespēju, tev jau būs par vēlu bēgt un palikt dzīvam.

-    Un to tu sauc par kaut ko labu!

-    Tas ir vienīgais, kas sargā Roranu. Kamēr karalis nezina, kurai pusei tu esi pieslējies, viņš neriskēs darīt tev sāpes, nogalinot tavu brālēnu. Paturi to cieši savā prātā. Razaki nogalināja Garovu, tomēr es domāju, ka tas no viņu puses nebija pareizs lēmums. Es pazīstu Galbatoriksu, un viņš to nebūtu pieļāvis, ja vien no tā viņam nebūtu kāds labums.

-    Un tas nozīmē, ka es riskēju ar dzīvību, ja nepakļaujos karaļa gribai? Eragons asi noskaldīja.

Broms nopūtās. Viņš devās pie sava naktsskapīša un iemērca pirkstus rožūdenī.

-    Galbatorikss vēlas, lai tu ar viņu sadarbojies no brīva prāta. Ja noraidi piedāvājumu, tu esi bīstams un nederīgs. Tā mēs nonākam pie jautājuma ja tu nonāc pie šādas izvēles, vai esi gatavs mirt par to, kam tici? Jo tas ir vienīgais veids, kā tu vari viņu atraidīt.

Jautājums palika bez atbildes.

Broms beidzot sacīja:

-   Tas ir sarežģīts jautājums, un neviens uz to nespēj atbildēt, pirms nav saskāries ar to. Paturi prātā, ka daudzi cilvēki ir izvēlējušies nāvi savas pārliecības dēļ, īstenībā tas notiek visai bieži. Patiesa drosme ir dzīvot un ciest savas pārliecības dēļ.

26. NODAĻA Ragana un kaĶacis

Kad Eragons pamodās, diena jau bija gabalā. Viņš apģērbās, nomazgāja seju ūdenstraukā un paņēma rokā spoguli, lai sakārtotu matus. Kaut kas sejas atspulgā lika ciešāk ieskatīties spogulī. Kopš bēgšanas no Kārvahallas viņa seja bija izmainījusies. Maza bērna tuklie vaigi bija pazuduši ceļojuma, cīniņu un vingrinājumu pūliņos. Vaigu kauli tagad bija izspiedušies, un zoda līnija kļuvusi izteiktāka. Viņa skatiens bija kļuvis citāds, kas, ciešāk ieskatoties, sejai piešķīra īpatnēju negantu izteiksmi. Viņš izstiepa roku ar spoguli, un seja atguva ierasto izskatu tomēr tā aizvien likās svešāda.

Mazliet satraucies, viņš uzmeta stopu un bultas mugurā un devās ārā no istabas. Viņš vēl nepaguva nonākt gaiteņa galā, kad piesteidzās sulainis un pavēstīja:

Jaunais kungs, Nīla kungs kopā ar manu saimnieku rīta pusē devās uz citadeli. Viņš sacīja, ka jūs varat darīt, kas vien ienāk prātā, jo šodien viņš atgriezīsies tikai vakarā.

Eragons pateicās par ziņu un dedzīgi devās izpētīt Tērmu. Stundām ilgi viņš klīda pa ielām, iegriezdamies visos veikalos, kas iepatikās, un pļāpāja ar dažādiem cilvēkiem. Galu galā tukšais vēders un naudas trūkums jaunekli atkal atveda uz Džeoda mājām.

Kad viņš nonāca ielā, kur dzīvoja tirgotājs, Eragons apstājās pie zāļu zintnieces veikaliņa blakus durvīs. Veikalam tā bija neparasta vieta. Citi veikali atradās pie pilsētas mūriem, nevis bija iestūķēti starp dārgām mājām. Eragons mēģināja ieskatīties pa logu, taču to no iekšpuses nosedza biezs ložņaugu klājiens. Ziņkāres dzīts, viņš devās iekšā.

Sākumā puisis neko neredzēja, jo veikalā bija tumšs, taču pēc brīža acis pierada pie zaļganās gaismas, kas spraucās no logiem. Netālu no loga būrī sēdēja krāsains putns ar košu asti un asu knābi un pētījoši skatījās uz ienācēju. Sienas sedza augi, vītnes ķērās pie griestiem un nosedza tos redzams bija tikai sens gaismeklis; uz grīdas atradās liels katls ar ūdeni, kurā peldēja dzeltens zieds. Uz letes bija izkārtoti dažāda lieluma miezeri, piestas, metāla bļodas un caurspīdīga kristāla bumba Eragona galvas lielumā.

Viņš devās pie letes, uzmanīgi lodādams starp sarežģītām ierīcēm, akmeņu kastēm, rakstu tīstokļu kaudzēm un citiem priekšmetiem, kuriem nemaz nezināja nosaukumu. Sienu aiz letes sedza dažāda lieluma atvilktnes. Dažas no tām nebija lielākas par puiša mazo pirkstiņu, bet citās varēja ielikt veselu mucu. Augstu virs plauktiem vīdēja pēdu plata sprauga.

Piepeši tumšākajā kaktā nozibsnīja sarkanu acu pāris, un uz letes nolēca mežonīgs runcis. Tam bija kalsns ķermenis ar spēcīgiem pleciem un ļoti lielām ķepām. Viņa stūraino purnu ieskāva pinkainas krēpes, bet ausu galiņos vīdēja melni pušķīši. Balti ilkņi liecās pāri zodam. Tādu kaķi Eragons nekad iepriekš nebija redzējis. Dzīvnieks nomērīja puisi ar vērīgu skatienu un neapmierināts kulstīja asti.

Eragonam ienāca prātā iedvest kaķim, ka viņam nav nekādu ļaunu nodomu. Jauneklis mierināja dzīvnieku ar savām domām, mēģinādams likt tam saprast, ka ir draugs.

Tev tas nav jādara.

Eragons satraukts palūkojās apkārt. Kaķis nepievērsa viņam nekādu uzmanību un laizīja ķepu. Safira? Kur tu esi? viņš vaicāja, tomēr atbildes nebija. Samulsis viņš atspiedās pret leti un pastiepās pēc kaut kāda priekšmeta, kas izskatījās pēc koka nūjas.

Tas nav prātīgi darīts.

Beidz spēlēties ar mani, Safira, viņš atcirta un paņēma nūju.

Elektrības lādiņš izskrēja cauri visam ķermenim, un viņš locīdamies nokrita uz grīdas. Sāpes bija tik briesmīgas, ka viņam aizsita elpu. Kaķis nolēca no letes un skatījās uz viņu.

Tu neesi diez ko gudrs, lai būtu Pūka Jātnieks. Es tevi brīdināju.

Tad tu to teici?! Eragons iesaucās. Kaķis nožāvājās, izstaipījās un laiski devās prom pa grīdu, mezdams līkločus starp dažādiem izmētātiem priekšmetiem.

Kurš gan cits?

Bet tu esi vienkārši kaķis! jauneklis iebilda.

Kaķis ieņaudējās un metās pie viņa atpakaļ. Dzīvnieks uzlēca Eragonam uz krūtīm un notupās, lūkodamies viņā ar spožām acīm. Jauneklis mēģināja apsēsties, taču tas ierūcās un izšāva nagus. Vai es esmu līdzīgs citiem kaķiem? Nē…

Kādēļ tad tu domā, ka es esmu parasts kaķis? Eragons kaut ko mēģināja sacīt, taču radījums iedzina savus nagus dziļāk viņa krūtīs. Acīmredzot tev ir nepilnīga izglītība. Es, tavai zināšanai, esmu kaķacis. Mūsu nav daudz, taču pat tādam lauku zeņķim kā tu vajadzētu par mums zināt.

Es nezināju, ka jūs patiesi pastāvat, Eragons pārsteigts sacīja. Kaķacis! Viņam nudien veicas. Tos reizēm pieminēja pasakās paši palikdami ēnā, tie šad tad deva kādu padomu. Ja leģendas par viņiem bija patiesas, kaķačiem piemita maģiskas spējas, tie dzīvoja ilgāk par cilvēkiem un parasti zināja daudz vairāk nekā sacīja. Kaķacis laiski samiedza jau tā šauros redzokļus. Zināšanas ir neatkarīgas no esamības. Es iepriekš nezināju, ka tu esi, pirms tu šeit neuzradies un neiztraucēji manu diendusu. Taču tas nenozīmē, ka tevis nebija, pirms tu mani pamodināji.

Eragons apjuka no viņa domu gājiena. Piedod, ka iztraucēju.

Labi jau, labi, es tāpat grasījos celties, tas attrauca. Kaķacis uzrāpās atpakaļ uz letes un sāka laizīt ķepu. Ja es būtu tavā vietā, pārāk ilgi to nūju rokās neturētu. Pēc dažām sekundēm tā atkal raidīs lādiņu.

Eragons aši nolika nūju vietā. Kas tas ir?

Parasts un visai garlaicīgs artefakts gluži pretēji man.

Kam tas ir domāts?

Vai tad tu to nenoskaidroji? Kaķacis beidza tīrīt ķepu, atkal izstaipījās un aizlēca uz savu guļvietu. Nosēdās, paspiedis ķepas zem krūtīm, un murrādams aizvēra acis.

Pagaidi, Eragons iebrēcās. Kā tevi sauc?

Viena no kaķača slīpajām acīm pavērās. Man ir daudz vārdu. Ja tu meklē manu isto, tad raugies pēc tā kaut kur citur. Acs atkal aizvērās. Eragons padevās un pagriezās, lai dotos prom. Tomēr tu vari mani dēvēt par Solembumu.

Paldies, Eragons nopietni pateicās. Solembuma murrāšana kļuva vēl skaļāka.

Veikala durvis atsprāga vaļā, pa tām iespīdēja saule. Andžela ienāca ar augiem pilnu auduma maisu. Viņas acis nozibsnīja Solembuma virzienā, un viņa šķita pārsteigta. Viņš saka, ka jūs abi sarunājāties.

-    Tu arī proti runāt ar kaķaci? Eragons uzdeva pretjautājumu.

Viņa izslēja galvu. Protams, taču tas nenozīmē, ka viņš arī kaut ko atbild. Viņa nolika augus uz letes, aizgāja otrpus tās un nostājās zēnam pretī. Tu viņam patīc, un tas ir gaužām neparasti. Parasti Solembums nemaz nerādās pircējiem acīs. Turklāt viņš saka, ka tev ir zināmas dotības: ja ar tevi pastrādātu dažus gadiņus, varētu sanākt lietaskoks.

-    Paldies.

-    Komplimentu jau teica viņš, nevis es. Tu esi tikai trešais cilvēks, kas šeit ienācis un spējis ar viņu runāt. Pirmā pirms daudziem gadiem bija kāda sieviete, otrais bija akls ubags, un tagad tu. Bet es šeit neturu veikalu, lai pļāpātu. Vai tu kaut ko vēlējies? Varbūt ienāci vienkārši paskatīties?

-   Vienkārši paskatīties, Eragons sacīja, aizvien vēl prātodams par kaķaci. Turklāt man nevajag nekādas zāles.

-    Tas nav vienīgais, ar ko es nodarbojos, Andžela piebilda ar smīnu uz lūpām. Bagāti un dumji kungi man maksā par mīlas dziru un tamlīdzīgiem niekiem. Es jau nesaku, ka tās darbojas, taču nez kāpēc viņi vienmēr atgriežas pie manis. Un es nedomāju, ka tev vajadzīgas šīs viltības. Vai vēlies, lai izstāstu tev nākotni? To es arī daru visiem bagātajiem muļķiem un viņu dumjajām sievelēm.

Eragons smējās.

-   Nē, man ir aizdomas, ka mana nākotne ir diezgan grūti nolasāma. Turklāt man nav naudas.

Andžela ziņkāri paskatījās uz Solembumu. Es domāju… Viņa pamāja uz kristāla bumbu, kas gulēja uz letes. Šī ir tikai izrādīšanai tā nekam neder. Bet man ir… Pagaidi šeit. Es tūlīt atgriezīšos. Viņa aizsteidzās uz istabu otrā veikala galā.

Tad zintniece elsdama atgriezās un rokās turēja ādas somu, ko nolika uz letes.

-    Labu laiku neesmu šos lietojusi, gandrīz jau biju aizmirsusi, kur biju nobāzusi. Tā, tagad apsēdies man pretī, un es tev parādīšu, kāpēc sacēlu visu šo jezgu. Eragons atrada soliņu un apsēdās. Solembuma acis zalgoja no nišas virs atvilktnēm.

Andžela izklāja uz letes biezu auduma gabalu, tad uzmeta tam sauju gludu kauliņu katrs bija tikai nedaudz garāks par pirkstu. Gar malām vīdēja dažādi simboli un rūnu raksti. Andžela tiem maigi pieskārās un sacīja:

-    Tie ir pūķu pirkstu kauliņi. Nejautā, kur es tos ieguvu, šo noslēpumu es neatklāšu. Taču atšķirībā no tējas lapu biezumiem, kristāla bumbām, zīlēšanas kārtīm šiem piemīt īsts spēks. Tie nemelo, tomēr saprast, ko tie vēstī, ir… sarežģīti. Ja vēlies, es varētu izlikt tev tos un nolasīt vēstījumu. Taču paturi prātā zināt savu likteni ir visai bīstami. Tev jābūt pārliecinātam par savu lēmumu.

Eragons bailīgi uzlūkoja kauliņus. Te guļ daļa no tā, kas reiz piederējis pie Safiras cilts. Uzzināt likteni… Kā es varu izlemt, ja nezinu, kas mani gaida un vai man patiks dzirdētais ?

Neziņa patiešām ir svētlaime. Kāpēc tu man to piedāvā? viņš jautāja.

-    Solembuma dēļ. Varbūt viņš bija diezgan nepieklājīgs, tomēr fakts, ka viņš vispār runāja ar tevi, ir tiešām īpašs. Galu galā viņš ir kaķacis. Es piedāvāju to pašu arī pārējiem diviem cilvēkiem, bet tikai sieviete piekrita. Viņu sauca Selēna. Ak, viņa to nožēloja. Viņas nākotne bija drūma un sāpju pilna. Šaubos, vai viņa tai noticēja, vismaz uzreiz ne.

Eragonam acīs saskrēja asaras no jūtu pārpilnības. Selēna, viņš nočukstēja pie sevis. Viņa mātes vārds. Vai tā varēja būt viņa? Vai viņas nākotne iezīmējās tik šaušalīga, ka mammai bija mani jāpamet ? Vai tu kaut ko atceries no viņas nākotnes? viņš vaicāja, juzdamies pavisam nelāgi.

Andžela pakratīja galvu un nopūtās.

-    Tas notika pirms tik daudziem gadiem, ka sīkumi ir sakusuši ar pārējo manu atmiņu daļu. Turklāt mana atmiņa vairs nav tik laba, kā reiz bija. Un es arī neteikšu, ko atceros. Tas bija tikai un vienīgi viņas ausīm domāts. Taču sacītais bija skumjš es nekad neaizmirsīšu viņas sejas izteiksmi.

Eragons aizvēra acis un centās nomākt pēkšņi uzbangojušo saviļņojumu.

-    Kāpēc tu sūdzies par savu atmiņu? viņš noprasīja, lai novērstu skumjās domas. Tu taču neesi veca.

Andželas vaigos parādījās smaida bedrītes. Jūtos glaimota, tomēr neļauj sevi maldināt, es esmu daudz vecāka, nekā izskatos. Jauneklīgums man laikam no zālītēm, kuras ēdu bada laikos.

Eragons smaidot ievilka dziļi krūtīs elpu. Ja tā bija mana māte un viņa izturēja nākotnes paredzējumu, tad es arī to varu. Izliec kaulus arī man, viņš nopietni sacīja.

Andželas seja kļuva barga, kad viņa katrā saujā paņēma kaulus. Viņa aizvēra acis, bet lūpas kustējās neskanīgā čukstā. Tad viņa sparīgi noskandēja:

-   Manin! Wyrda! Hugin! un uzmeta kaulus uz auduma gabala. Tie sakrita vienā kaudzē, maigi vizot nespodrajā gaismā.

Vārdi atbalsojās Eragona ausīs: viņš tos bija mācījies senajā valodā un iedomājās, ka Andželai vajadzētu būt raganai, ja jau viņa tos lietoja buršanās nolūkos. Viņa nemeloja tā bija īsta zīlēšana. Kamēr viņa pētīja kaulus, lēnām ritēja minūtes.

Beidzot Andžela atspiedās krēslā un izgrūda dziļu nopūtu. Viņa paberzēja uzacis un izvilka no letes apakšas ādas maisu ar vīnu. Vai tu nevēlies kādu lāsīti? viņa piedāvāja puisim. Eragons pakratīja galvu. Andžela paraustīja plecus un iedzēra pamatīgu malku vīna. Slaucīdama lūpas, viņa paskaidroja: Šī ir sarežģītākā zīlēšana, ar kuru man nācies saskarties. Tev bija taisnība. Tavu nākotni ne tuvu nav iespējams paredzēt. Es nekad neesmu sastapusi kādu, kura turpmākais ceļš būtu tik samežģīts un apmācies. Tomēr man izdevās izdabūt dažas atbildes.

Solembums uzlēca uz letes un apsēdās, abos nolūkodamies. Eragons sažņaudza rokas, kad Andžela norādīja uz vienu no kauliem.

-    Bezgalība vai ļoti ilga dzīve, Andžela klusi sacīja. Es pirmo reizi nolasu to kāda nākotnē. Visbiežāk uzkrīt apse vai goba, kas liecina par parastu mūža ilgumu. Nezinu, vai tas nozīmē, ka dzīvosi mūžīgi vai arī vienkārši garāku mūžu. Lai arī ko tas paredz vari būt drošs, ka tev vēl priekšā daudzi gadi.

Nav nekāds brīnums es taču esmu Jātnieks, nodomāja Eragons. Vai Andžela teiks tikai to, ko viņš jau zina?

-    Tālāk zīmes ir grūtāk saprast, jo pārējie kauli ir sagūluši nesaprotamā kaudzē. Andžela pieskārās trim. Šeit kopā guļ ceļš, zibens bulta un kuģis raksts, kuru es nekad nebiju redzējusi, bet tikai dzirdējusi. Ceļš norāda, ka tavā nākotnē būs daudz izvēļu, un ar dažām tu saskaries jau šobrīd. Redzu milzīgas kaujas tavā nākotnē, dažās tev jācīnās par savu dzīvību. Es redzu, kā šīs zemes varenie pūlas pakļaut tavu gribu un likteni. Tevi gaida daudzas un dažādas nākotnes un tās visas ir asiņu un kauju klātas. Un tikai viena no iespējamām nākotnēm tev sola laimi un mieru. Sargies zaudēt savu ceļu, jo tu esi viens no retajiem, kas patiešām spēj izvēlēties savu likteni. Šāda brīvība ir dāvana, taču arī pienākums, kas sien ciešāk par ķēdēm.

Tad viņas seja kļuva skumja. Un tagad, it kā nonākot pretrunā ar iepriekš teikto, zibens bulta. Tā ir ļaunu vēstoša zīme. Pār tevi guļ lāsts, tomēr es nezinu, kāds. Daļa no šī lāsta ir nāvē tādā, kas strauji tuvojas un liks tev gauži sērot. Bet pārējā daļa ir lielā ceļojumā. Ieskaties ciešāk šajā kaulā. Vari redzēt, kā tā gals guļ uz kaula ar kuģi. To nevar pārprast. Tavs liktenis pauž, ka tev uz visiem laikiem būs jāpamet šī zeme. Kur tu nonāksi, es nezinu, taču tu vairs nekad neatgriezīsies Alagēzijā. Tas ir neizbēgami arī tad, ja tu centīsies no tā izvairīties.

Viņas vārdi izbiedēja Eragonu. Vēl viena nāve… kurš man tagad būs jāzaudē? Viņš iedomājās par Roranu. Tad par savu dzimteni. Kas mani varētu piespiest doties prom ? Un kurp es došos? Ja pāri jūrai vai uz austrumiem ir citas zemes, tikai elfi zina par tām.

Andžela paberzēja deniņus un dziļi ieelpoja. Nākamo kaulu ir daudz vienkāršāk nolasīt, un tas vēsta ko patīkamu. Eragons paskatījās uz to un ieraudzīja rozes pumpuru starp augoša mēness ragiem.

Andžela pasmaidīja un sacīja: Tavā nākotnē gaidāma mīlestība īpaša, uz to norāda mēness zīme. Tas ir mīlestības maģiskais simbols, kas ir pietiekami spēcīgs, lai dzīvotu ilgāk par impērijām. Nevaru pateikt, vai šī kaislība beigsies laimīgi, taču tavas iemīļotās izcelsme ir dižciltīga. Viņa ir varena, gudra un skaista, otras tādas nav.

Dižciltīgas izcelsmes, Eragons izbrīnīts nodomāja. Kā tas iespējams ? Esmu nabadzīgs zemnieks.

-    Kas attiecas uz pēdējiem diviem kauliem koku un vilkābeles sakni, tie ir sakrustojušies. Es gribētu, kaut tas tā nebūtu, tas liecina tikai par raizēm, taču nodevība ir acīmredzama. Turklāt tā nāks no tavas ģimenes.

-    Rorans uz to nebūtu spējīgs! Eragons strupi iebilda.

-    Kas to lai zina, Andžela uzmanīgi iesāka. Taču kauli nekad nemelo, un tieši to tie saka.

Eragona prātā parādījās šaubas, taču viņš mēģināja tās ignorēt. Kāds Roranam būtu iemesls uzgriezt viņam muguru? Andžela mierinoši uzlika zēnam roku uz pleca un atkal piedāvāja iemalkot vīnu. Šoreiz Eragons neatteicās, un vīns lika justies labāk.

-    Pēc visa tā nāve liksies kā atvieglojums, viņš nervozi pajokoja.

Rorana nodevība ? Tas nekad nenotiks! Nenotiks!

-    Varbūt, Andžela nopietni piebilda un viegli iesmējās. Bet tu nevari raizēties par nākotnes nebūšanām. Nākotne mūs var iespaidot, vienīgi liekot raizēties. Esi drošs, ka jutīsies labāk, tiklīdz iziesi ārā, saulē.

-    Varbūt. Diemžēl, Eragons nomākts domāja, nekam no viņas teiktā nav jēgas līdz brīdim, kamēr tas notiks. Ja notiks, viņš sevi palaboja. Tu lietoji spēka vārdus, viņš rāmi secināja.

Andželas acis iezibējās. Es būtu ar mieru daudz ko atdot, lai redzētu, kāda būs tava turpmākā dzīve. Tu runā ar kaķaci, zini seno valodu, un tevi gaida aizraujoša nākotne. Turklāt nav daudz jaunu vīriešu ar tukšām kabatām un raupjām drēbēm, kas var cerēt uz dižciltīgas sievietes mīlestību. Kas tu tāds esi?

Eragons saprata kaķacis nav atklājis Andželai, ka viņš ir Jātnieks. Viņš jau gandrīz izdvesa "Jūens", bet pārdomāja un vienkārši pateica: Mani sauc Eragons.

Andžela pacēla uzacis. Vai tas ir tavs vārds vai būtība?

-    Abi, pasmaidījis atbildēja Eragons, domādams par savu vārdabrāli pirmo Jātnieku.

-    Tagad es vēl vairāk gribētu zināt, kā iegrozīsies tava dzīve. Vakar ar tevi kopā bija kāds noskrandis vīrs?

Eragons nolēma, ka vēl viens vārds neko nemainīs. Viņu sauc Broms.

Pēkšņi Andžela nosprauslojās un saliecās no smiekliem. Viņa slaucīja acis un iemalkoja vīnu, un atkal sāka smieties kā kutināta. Beidzot nedaudz atguvusi elpu, viņa dabūja pār lūpām: O… tas ir viņš! Man nebija ne jausmas!

-    Kas tad ir? Eragons noprasīja.

-    Nē, nē, nedusmojies, Andžela sacīja, mēģinādama noslēpt smaidu. Vienkārši nu, viņš ir pazīstams manas profesijas aprindās. Man bail, ka nabaga vīra lāsts vai veiksme vēl ne vienu reizi vien izspēlēs kādu joku gan ar viņu pašu, gan ar mums.

-   Nezobojies par viņu! Viņš ir labākais cilvēks, kādu vien var atrast! Eragons atcirta.

-    Mieru, mieru, pārsteigtā Andžela izsprausloja caur smiekliem, es to zinu. Ja mums izdosies satikties īstā laikā, es tev noteikti pastāstīšu visu stāstu. Bet pagaidām tev vajadzētu… viņa aprāvās, jo starp viņiem ieslīdēja Solembums. Kaķacis nemirkšķinādams skatījās Eragonā.

Jā? Eragons aizkaitinātā tonī pajautāja.

Klausies uzmanīgi, es tev pateikšu divas svarīgas lietas. Kad pienāks laiks un tev vajadzēs ieroci, paskaties zem Menojas koka saknēm. Tad, kad viss šķitīs zudis un tev nebūs spēka, dodies pie Kutianas akmeņa un izrunā savu vārdu, lai atvērtu Dvēseļu velvi.

Pirms Eragons paguva pajautāt, ko Solembums ar to visu domājis, kaķacis devās prom graciozi kustinādams asti. Andžela izslēja galvu viņas pieri apēnoja biezu matu sproga.

-    Es nezinu, ko viņš sacīja, un arī negribu to zināt. Viņš runāja tikai un vienīgi ar tevi. Nesaki neko arī citiem.

-   Man vajadzētu doties prom, Eragons satrūcies ierunājās.

-   Ja tu tā gribi, Andžela atkal pasmaidīja, taču esi laipni lūgts palikt šeit, cik ilgi vien vēlies, jo īpaši ja nopirksi kādas preces. Taču dodies prom, ja gribi, esmu droša, ka mēs ar Solembumu devām tev daudz vielas pārdomām.

-   Jā, Eragons metās pie durvīm, paldies par manas nākotnes zīlēšanu. Es ceru.

-    Ņem par labu, Andžela atbildēja, aizvien smaidīdama.

Eragons izgāja no veikala un stāvēja uz ielas, samiedzis acis,

līdz tās pierada pie spožās gaismas. Viņam vajadzēja kādu laiciņu, lai mierīgi apsvērtu visu, ko uzzinājis. Zēns sāka iet, neviļus pielikdams soli; pēc īsa brīža viņš jau skrēja ārā no Tērmas uz Safiras slēptuvi, gandrīz lidodams.

Viņš pasauca pūķi no klints pakājes. Pēc minūtes Safīra jau laidās lejā un aiznesa zēnu uz klints virsotni. Kad abi bija nolaidušies uz klints, Eragons izstāstīja viņai dienā notikušo. Tātad, viņš secināja, Bromam bija taisnība: es vienmēr nonāku kaut kādās nepatikšanās.

Tev jāatceras, ko kaķacis sacīja. Tas ir svarīgi.

Kā tu zini? viņš ziņkāri jautāja.

Neesmu droša, tomēr vārdi, kurus viņš pateica, šķiet spēcīgi. Kutianas akmens, viņa lēnām izrunāja šo vārdu. Nē, mēs nedrīkstam aizmirst, ko viņš teica.

Kā tu domā vai man pateikt Bromam ?

Tev pašam jāizvēlas, tomēr padomā: viņam nav tiesību zināt tavu nākotni. Ja pastāstīsi viņam par Solembumu, viņa vārdi varēs radīt jautājumus, uz kuriem tu varbūt negribēsi atbildēt. Un, ja tu nolemsi apjautāties, ko nozīmē šie vārdi, viņš gribēs zināt, kur tu tos esi ņēmis. Vai tu domā, ka tev izdosies pārliecinoši viņam samelot?

Nē, atzinās Eragons. Labāk neteikšu neko. Tomēr kaut ko loti svarīgu taču nevarēs slēpt no Broma. Viņi vēl parunāja, līdz vairs nebija, ko sacīt. Tad apsēdās un skatījās uz kokiem, līdz satumsa.

Eragons skriešus devās atpakaļ uz Tērmu un drīz jau klauvēja pie Džeoda mājas durvīm.

-   Vai Nīls jau atpakaļ? viņš vaicāja virssulainim.

-    Jā, kungs, man šķiet, viņš šobrīd ir kabinetā.

-    Paldies, Eragons pateicās un taisnā ceļā devās uz kabinetu. Broms sēdēja pie kamīna un smēķēja. Kā veicās? Eragons gribēja zināt.

-   Sliktāk vairs nevar būt! Broms noburkšķēja ar pīpi zobos.

-    Tātad tu runāji ar Brandu?

-   Un no tā nebija nekāda labuma. Šis tirdzniecības pārraugs ir briesmīgākais burta kalps, ko esmu redzējis. Viņš ievēro katru likumu un izdomā uz vietas pats savu, ja attiecīgā panta trūkst. Viņš tikai grib apgrūtināt citiem dzīvi, turklāt tic, ka dara labu.

-    Tātad viņš mums neļaus ieskatīties ierakstos? Eragons apvaicājās.

-    Nē, Broms dusmīgi noskaldīja. Nekas no manis teiktā neizsita viņu no sliedēm. Viņš pat neņem kukuļus! Un es viņam solīju daudz! Es nemūžam nedomāju, ka reiz tikšos ar kādu dižciltīgo, ar kuru neko nevarēs sarunāt. Tagad, kad beidzot vienu esmu saticis, jāsaka: labāk, ja viņi ir alkatīgi maitas. Viņš nikni pūta dūmus un kārtīgi nolamājās.

Kad viņš mazliet nomierinājās, Eragons piesardzīgi apvaicājās: Ko tagad iesāksim?

-    Nākamajā nedēļā es tevi iemācīšu lasīt.

-    Un ko pēc tam?

Broma sejā parādījās smaids. Pēc tam mēs Brandam sagādāsim nejauku pārsteigumu. Eragons mēģināja izvilkt kaut ko vairāk, taču Broms spītīgi klusēja.

Vakariņas tika pasniegtas greznā ēdamistabā. Džeods sēdēja vienā galda galā, bet sapīkusi Helēna otrā. Broms un Eragons bija apsēdināti starp viņiem, un jauneklis jutās neērti pustukšajā, plašajā telpā. Daži tukšie krēsli ļāva paglābties no nama saimnieku niknajiem skatieniem, ko viņi raidīja viens otram.

Ēdienu klusi pasniedza galdā, un Džeods un Helēna klusēdami sāka ēst. Eragons ķērās pie maltītes, domādams, ka pat bēru mielasts mēdz būt jautrāks. Un viņš bija piedalījies tādos Kārvahallā. Viņš atminējās daudzus bēru mielastus, kas bija skumji, taču ne jau pārmērīgi. Šeit bija citādi visu vakariņu laiku varēja just, kā Helēna tik tikko valda aizvainojumu.

27. NODAĻA Par lasītmācīšanu un sazvērestību

Broms uzskrāpēja kādu zīmi uz pergamenta ar ogli un parādīja Eragonam. Tas ir burts a, viņš sacīja. Iegaumē!

Līdz ar to sākās Eragona ceļš uz lasīt un rakstīt prasmi. Tas bija grūti un savādi un lika sasprindzināt prātu tik ļoti, ka reizēm viņam likās smadzenes sprakšķ no sasprindzinājuma, taču viņš bija priecīgs. Dienām ilgi viņš tikai mācījās laba un reizēm neiecietīga skolotāja uzraudzībā un ātri tika uz priekšu.

Drīz vien iedibinājās ierasta kārtība. Katru rītu Eragons pamodās, paēda brokastis virtuvē un devās uz kabinetu mācīties lasīt un rakstīt. Vakarā, kad viņš aizvēra acis, prātā aizvien dejoja burti un vārdi. Viņš gandrīz ne par ko citu nedomāja.

Pirms vakariņām Broms un Eragons devās aiz Džeoda mājas, lai cīnītos ar zobeniem. Kalpi un vesels bariņš mazu bērnu parasti nāca noskatīties viņu cīņā. Ja vēl palika kāds brītiņš laika, Eragons savā istabā nodarbojās ar maģiju pirms tam kārtīgi pārliecinājies, ka aizkari ir cieši aizvilkti.

Viņš raizējās vienīgi par Safiru. Zēns katru vakaru devās pie pūķa, taču viņiem abiem nepietika ar šiem brīžiem. Dienas laikā Safira devās ēdiena meklējumos daudzu jūdžu attālumā no Tērmas. Viņa nevarēja medīt pilsētas tuvumā, neizraisot aizdomas. Eragons darīja visu, kas bija viņa spēkos, lai palīdzētu Safīrai, taču zināja, ka vienīgais risinājums pūķa bada un vientulības remdēšanai ir doties prom no pilsētas.

Katru dienu Tērmā pienāca aizvien jaunas drūmas ziņas. Tirgotāji, kas ieradās no citām vietām, stāstīja par briesmīgiem uzbrukumiem visgarām piekrastei. Dzirdēja nostāstus, ka vareni vīri pēkšņi pazuduši naktī no savām mājām, bet no rītiem atrasti to sakropļotie ķermeņi. Eragons bieži dzirdēja Bromu un Džeodu klusinātā balsī apspriežam šos jaunumus, taču vīri vienmēr apklusa, kad jauneklis pienāca tuvāk.

Dienas ritēja ātri, un drīz vien nedēļa bija beigusies. Eragona iemaņas bija sākuma stadijā, taču tagad viņš spēja izlasīt veselu lappusi, neprasot palīdzību Bromam. Viņš lasīja lēni, taču zināja, ka ar laiku parādīsies arī ātrums. Broms viņu iedrošināja: Neuztraucies, tu visu izdarīsi, kā nākas.

Kādā pēcpusdienā Broms pasauca Džeodu un Eragonu uz kabinetu. Broms pamāja Eragonam. Tā kā tu tagad esi gatavs mums palīdzēt, domāju, ka ir laiks kustēties uz priekšu.

-    Kas tev padomā? Eragons taujāja.

Broma sejā uzplaiksnīja ļaunīgs smīns. Džeods novaidējās: Es zinu šo sejas izteiksmi: pagājušo reizi tā mūs noveda pamatīgās nepatikšanās.

-    Nepārspīlē, sacīja Broms, tomēr sava taisnība tajā ir. Ļoti labi, lūk, ko mēs darīsim…

Mēs dosimies prom šovakar vai rīt, Eragons klāstīja Safīrai no savas istabas.

Diezgan negaidīti. Vai tu būsi drošībā pasākuma laikā ?

Eragons paraustīja plecus. Es nezinu. Var gadīties, ka bēgsim no Tērmas un karavīri mums mīs uz papēžiem. Viņš sajuta pūķa raizes un mēģināja nomierināt viņu. Viss būs labi. Mēs abi ar Bromu protam likt lietā maģiju, un mēs esam labi cīnītāji.

Atvadījies no Safiras, viņš gulēja gultā un blenza griestos. Viņa rokas viegli trīcēja, un kaklā krājās kamols. Kad miegs zēnu jau gandrīz bija pievārējis, viņš samulsa. Es negribu doties prom no Tērmas, viņš piepeši saprata. Šeit mūsu dzīve bija gandrīz normāla. Ko gan es būtu gatavs atdot, lai pārveidotu sevi! Palikt šeit un būt kā visi citi tas būtu brīnišķīgi. Tad viņa prātam izskrēja cauri vēl viena doma: Bet es taču nevarēšu dzīvot kā visi citi, vismaz tik ilgi, kamēr tuvumā būs Safira. Nekad.

Sapņi pārņēma zēna prātu savā ziņā, pārveidojot un virzot to. Brīžiem viņš drebēja no bailēm un drīz vien atkal smējās no prieka. Tad pēkšņi kaut kas mainījās bija tāda sajūta, it kā viņam pirmo reizi atvērtos acis, un atnāca sapnis, kas bija skaidrāks par iepriekšējiem.

Viņš ieraudzīja jaunu sievieti, kas bija bēdās salikusi un iekalta ķēdēs aukstā, skarbā cellē. Mēnesstars spīdēja cauri restotam logam augstu, pie pašiem griestiem. Viņai pār vaigu noritēja vientuļa asara kā plūstošs dimants.

Eragons uzrāvās sēdus un saprata, ka nevaldāmi raud, taču drīz atkal ieslīga saraustītā miegā.

28. NODAĻA Zagli pilī

Eragons pamodās no snaudiena zeltainā saulrietā. Sarkani un oranži saules stari stīgoja istabā un krita pāri gultai. Tie patīkami sildīja muguru, un viņš negribēja domāt par to, ka jāceļas. Viņš turpināja snaust, taču saules gaisma pamazām atkāpās, un zēnam kļuva auksti. Saule pazuda aiz apvāršņa, izgaismodama jūru un nokrāsodama debesis. Bija jau laiks!

Viņš uzkāra stopu un bultu maku pār muguru, bet Zaroku atstāja istabā zobens tikai apgrūtinātu, un viņš tāpat nebija gatavs to likt lietā. Ja kādu vajadzēs izsist no ierindas, varēs izmantot maģiju vai bultas. Viņš pārvilka jaku pāri kreklam un rūpīgi to aizsaitēja.

Eragons nepacietīgi gaidīja istabā, līdz gaisma pilnībā izplēnēja. Tad jauneklis izgāja gaitenī, paraustīdams plecus, lai stops kārtīgi iegultu savā vietā. Broms pievienojās, nesdams zobenu un nūju.

Džeods, ģērbies melnā, piegulošā jakā un biksēs, jau gaidīja viņus ārā. Viņam pie sāniem karājās dārgs zobens un ādas soma. Broms paskatījās uz zobenu un norādīja: Tas varžu duramais ir pārāk tievs īstai kaujai. Ko tu darīsi, ja kāds dzīsies tev aiz muguras ar īstu zobenu vai āvu?

Esi prātīgs, sacīja Džeods, nevienam no sargiem nebūs āvas. Turklāt šis varžu duramais ir ātrāks par zobenu.

Broms paraustīja plecus. Tas sargās tavu kaklu.

Viņi nevērīgi pastaigājās pa ielu, izvairīdamies no sargkareivjiem. Eragons bija uzvilkts kā stīga, bet viņa sirds aulekšoja.

Kad viņi pagāja garām Andželas veikaliņam, kaut kas it kā sakustējās uz jumta, taču viņš nevienu neredzēja. Plaukstā viņš juta jau pazīstamo tirpoņu. Eragons vēlreiz palūkojās uz jumtu, tomēr tur aizvien vēl neviena nebija.

Broms veda viņus uz Tērmas ārējo mūri. Kad viņi nonāca pie sargtorņa, debesis jau bija melnas. Eragons nodrebēja, palūkojoties uz noslēgtajiem mūriem un nodomājot, cik briesmīgi būtu tur palikt un netikt laukā. Džeods klusēdams pārņēma vadību, un viņi devās pie vārtiem, cenzdamies izskatīties piederīgi šai vietai. Viņš piebungāja pie vārtiem un pagaidīja.

Pacēlās maza, režģota lūka, pa kuru lūkojās saīdzis sargs. Kas i? viņš noņurdēja. Eragons sajuta, kā no sarga uzvējoja ruma smaka.

-    Mums jātiek iekšā, Džeods sacīja.

Sargs ciešāk paskatījās uz Džeodu. A priekš kam?

-    Šis puika atstāja kaut ko ļoti vērtīgu manā darbistabā. Mums tas nekavējoties jādabū rokā.

Eragons nokaunējies nokāra galvu.

Sargs sarauca pieri, alkdams ātrāk atgriezties pie savas pudeles. Nu labs ir, viņš sacīja, pametis ar roku, pēc tam tik kārtīgi iekausti šo arī no manas puses.

-    Es tā darīšu, Džeods apgalvoja, kamēr sargs lielajos vārtos atslēdza mazākas durvis. Viņi iegāja galvenajā tornī, un Broms pasniedza sargam dažas monētas.

-Tencinu, vīrs nomurmulēja, streipuļodams atpakaļ. Tiklīdz viņš bija prom, Eragons izvilka stopu un ielika tajā bultu. Džeods ātri ielaida viņus galvenajā cietokšņa daļā, un viņi steidzās uz ceļa mērķi, uzmanīgi ieklausīdamies, vai netuvojas sargu patruļa. Broms paraustīja ierakstu istabas durvis. Tās bija slēgtas. Viņš uzlika roku uz durvīm un izrunāja vārdu, ko Eragons nebija dzirdējis. Atskanēja kluss klikšķis, un durvis atvērās. Broms paķēra no sienas lāpu, un viņi metās uz priekšu, klusi aizvērdami durvis.

Istabas sienas bija noklātas ar koka stalažām; tajās, kaudzēs salikti, gulēja rakstu tīstokļi līdz pat zemajiem griestiem.

Tālākajā sienā bija aizrestots logs. Džeods spraucās starp stalažām, pārskriedams ar acīm pār rakstu ruļļiem. Viņš apstājās istabas otrā galā. Nāciet šurp, viņš sauca, šeit ir ieraksti par piegādi pēdējo piecu gadu laikā. Datumu var noteikt pēc vaska zīmoga stūrī.

-    Ko mēs tagad darīsim? Eragons apvaicājās. Jauneklis priecājās, ka viņi ir tikuši tik tālu.

-    Sāc no augšas un darbojies virzienā uz leju, pamācīja Džeods, dažos ruļļos iegrāmatoti tikai nodokļi. Tos neņem vērā. Raugies pēc ieraksta, kurā pieminēta sitras eļļa.

Viņš izņēma pergamenta gabalu no savas somas, izklāja uz grīdas un nolika blakus tintes pudelīti ar spalvu. Lai varētu atzīmēt visu, ko atrodam, viņš paskaidroja.

Broms sagrāba ruļļu kaudzi no stalažu augšas un sakrāva uz grīdas. Viņš apsēdās un atrullēja pirmo. Eragons viņam piebiedrojās, iekārtodamies tā, lai paturētu acīs durvis. Apnicīgais darbs Eragonam bija divkārt grūts, jo saraustītais raksts ruļļos atšķīrās no burtiem, ko viņam bija mācījis Broms.

Viņi atsijāja daudzus rakstu ruļļus, apskatot tikai to kuģu vārdus, kuri ceļoja uz ziemeļu apgabaliem. Taču darbs vedās lēni, jo vajadzēja atzīmēt katru sitras eļļas sūtījumu, ko atrada.

Ārpusē viss bija klusi, vienīgi sargkareivji reizēm iztraucēja mieru. Pēkšņi Eragons sajuta savādu tirpoņu pakausī. Viņš mēģināja turpināt darbu, tomēr nepatīkamā sajūta nepazuda. Aizkaitināts viņš palūkojās apkārt un izbrīnā palēcās gaisā uz palodzes tupēja mazs zēns. Viņam bija slīpas acis, bet melnajos, pinkainajos matos bija iepīts akmeņozola zariņš.

Vai tev vajadzīga palīdzība ? Eragona galvā atskanēja balss. Viņa acis iepletās vēl lielākā pārsteigumā. Izklausījās pēc Solembuma balss.

Vai tas esi tu? viņš, nespēdams noticēt, jautāja.

Vai tad es izskatos pēc kāda cita ?

Eragons norija siekalas un koncentrējās uz tīstokli. Ja acis mani nemaldina, izskaties gan.

Zēns pasmaidīja, atklājot asus zobus. Mans izskats nemaina to, kas es esmu. Tu taču nedomā, ka esmu nosaukts par kakaci tāpat vien ?

Ko tu te dari ? Eragons gribēja zināt.

Kaķacis pielieca galvu un apsvēra, vai vērts atbildēt uz šādu jautājumu. Tas ir atkarīgs no tā, ko tu te dari. Ja tu lasi šos ruļļus prieka pēc, tad manam apciemojumam nav jēgas. Bet, ja tas, ko dari, ir pretlikumīgi un tu negribi, lai jūs atklāj, tad es varētu pateikt, ka sargs, kuru piekukuļojāt, tikko par jums pastāstīja savam maiņas biedram, un šis otrais Impērijas dienestnieks aizsūtīja karavīrus, lai jūs sameklētu.

Paldies, ka brīdināji, Eragons sacīja.

Tātad manas ziņas bija noderīgas ? Es ieteiktu ātri vien tās izmantot.

Zēns piecēlās un sapurināja matus. Eragons ātri pajautāja: Ko tu pagājušo reizi gribēji sacīt, pieminot koku un velvi?

Tieši to, ko es teicu.

Eragons mēģināja uzdot vēl kādu jautājumu, taču kaķacis izgaisa cauri logam. Jauneklis strupi paziņoja:

-    Mūs meklē karavīri.

-    Kā tu zini? Broms asi noprasīja.

-    Es noklausījos, ko sargs stāstīja. Viņa pārinieks tikko izsūtīja kareivjus mūs meklēt. Mums jātiek no šejienes laukā. Varbūt viņi jau ir atklājuši, ka Džeoda darbistaba ir tukša.

-    Vai tu esi drošs? Džeods pārjautāja.

-    Jā, Eragons nepacietīgi atcirta, viņi ir mums uz pēdām.

Broms paķēra vēl vienu rulli no stalažām. Vienalga. Mums

ir jāpabeidz. Nākamās minūtes visi trīs dedzīgi strādāja, pārlūkodami ierakstus, cik vien ātri varēja. Kad viņi beidza lasīt pēdējo rulli, Broms to uzmeta atpakaļ stalažās, bet Džeods ieņurcīja savu pergamentu somā un turpat iemeta arī tinti un spalvu. Eragons paķēra lāpu.

Viņš traucās ārā no istabas un aizcirta durvis, taču, tiklīdz tās aizvērās, viņi izdzirdēja karavīru smago zābaku dimdoņu.

Abi pagriezās, lai dotos prom, taču Broms nikni nošņācās: Nolādēts! Tās nav aizslēgtas. Viņš uzlika roku uz durvīm, un tajā pašā laikā parādījās trīs karavīri.

-    Ei! Ejiet nost no tām durvīm! viens no karavīriem nokliedzās. Broms atkāpās, izskatīdamies izbrīnīts. Visi trīs vīri tuvojās viņiem. Garākais noprasīja: Kāpēc jūs mēģināt ieiet ierakstu istabā? Eragons ciešāk sagrāba savu stopu.

-   Man liekas, mēs esam apmaldījušies, Džeoda balss skanēja kā uzvilkta stīga. Viņam pa kaklu noripoja sviedru lāse.

Karavīri aizdomīgi paskatījās uz viņiem, un viens no vīriem pavēlēja: Pārbaudiet istabu!

Eragons aizturēja elpu, kad karavīrs piegāja pie durvīm un mēģināja tās atvērt, tad uzsita pa tām ar visu savu spēku. Tās ir aizslēgtas, komandier.

Karavīru vadonis pakasīja zodu. Labs ir. Nezinu, kas jums bija padomā, tomēr durvis ir ciet, man nav iemesla jūs aizturēt. Sekojiet. Karavīri apstāja viņus no visām pusēm un pavadīja līdz galvenajam sargtornim.

Nespēju noticēt, domāja Eragons. Viņi mums palīdz tikt laukā!

Pie galvenajiem vārtiem karavīrs apstājās un sacīja: Tagad ejiet tiem cauri un nedomājiet kaut ko iesākt. Mēs novērosim jūs. Ja vēl visu neesat izdarījuši, gaidiet līdz rītam.

-    Protams, Džeods apsolīja.

Eragons juta, kā sargu skatieni urbjas viņiem mugurā, kamēr viņi steigšus devās ārā no cietokšņa. Tiklīdz vārti aizvērās, jaunekļa sejā atplauka uzvarošs smaids un viņš palēcās no prieka. Broms piesardzīgi paskatījās uz viņu un norūca: Ej līdz mājām pavisam mierīgi. Tur tu varēsi gavilēt.

Norātais Eragons pārstāja lēkāt, taču iekšā viņam viss mutuļoja no jūtu pārpilnības. Tiklīdz viņi iegāja mājā un pēc tam kabinetā, Eragons sajūsmināts iekliedzās: Mums tas izdevās!

-   Jā, bet tagad mums ir jānoskaidro, vai bija vērts tik ļoti riskēt, Broms sacīja. Džeods paņēma Alagēzijas karti no plaukta un izklāja uz galda.

Kartes kreisajā pusē okeāns pletās līdz nepazīstamajiem rietumiem. Gar piekrasti stiepās Kore milzīga kalnu grēda. Kartes centru aizpildīja Hadaraka tuksnesis, kura austrumu daļa nebija iezīmēta. Kaut kur šajā tukšumā slēpās vārdeni. Uz dienvidiem atradās Surda maza valstiņa, kas atdalījās no Impērijas pēc Jātnieku krišanas. Eragons dzirdēja baumas, ka Surda slepeni atbalstot vārdenus.

Līdzās Surdas austrumu robežai gulēja kalnu grēda, ko dēvēja par Beoru kalniem. Eragons bija dzirdējis par tiem nostāstos tie it kā bija desmit reižu augstāki par Kori, taču viņš domāja, ka tas ir pārspīlējums. Austrumos no Beoru kalnu grēdas karte bija tukša.

Pie Surdas krastiem atradās piecas salas: Nia, Parlima, Udena, Iliuma un Beirzeme. Nia sala bija tikvien kā mazs, akmeņains pauguriņš, bet Beirzemē, kas bija lielākā no salām, atradās pat maza pilsētiņa. Tālāk uz augšu, netālu no Tērmas, bija robaina saliņa, ko sauca par Haizivs zobu, un vēl tālāk ziemeļos sala, kas izskatījās pēc sažņaugtas dūres. Eragons zināja tās vārdu, pat nepaskatoties Vroengarda senā Jātnieku mītne, kas reiz bijusi slavas apvīta, bet tagad tukša, pamesta un dīvainu radījumu izlaupīta. Salas vidū atradās pamestā burvju pilsēta Doru Areaba.

Kārvahalla bija mazs punktiņš Palankāras ielejas augšpusē. Vienā līmenī ar to, taču otrpus līdzenumam pletās Du Veldenvardenas mežs. Tāpat uz austrumiem no Beoru kalniem, arī šeit austrumos kartē nekas nebija iezīmēts. Du Veldenvardenas meža rietumu daļā dažas vietas bija apdzīvotas, tomēr paša meža sirds bija neizpētīta un noslēpumaina. Mežs bija vēl mīklaināka vieta nekā Kore tie daži, kas bija iegājuši tā biezoknī, atgriezās vājprātīgi vai arī vispār neatgriezās.

Eragons nodrebēja, kad ieraudzīja Impērijas centrā Urūbaenu. Karalis Galbatorikss valdīja no turienes ar savu melno pūķi Šruikanu pie sāniem. Eragons uzlika pirkstu Urūbaenai. Razakiem pilnīgi noteikti šeit ir slēptuve.

-    Labāk ceri, ka tas nav vienīgais patvērums, Broms sausi piebilda, citādi tu nekad netiksi viņiem klāt. Viņš nogludināja saburzīto karti.

Džeods izņēma pergamentu no somas un sacīja: Ierakstos es pamanīju, ka pēdējo piecu gadu laikā sitras eļļa ir piegādāta visām lielākajām Impērijas pilsētām. Kā noprotu, to varēja pasūtīt arī bagāti juvelieri. Nezinu, kā mēs varētu izmantot šo informāciju bez papildu ziņām.

Broms pārlaida ar roku pār karti. Domāju, ka mēs varam izslēgt dažas pilsētas. Razakiem jāceļo turp, kur vēlas karalis, un es esmu pārliecināts, ka valdnieks neļauj tiem sēdēt, rokas klēpī salikušiem. Ja viņiem ir jābūt gataviem doties ceļā kuru katru mirkli, tad prātīgākais būtu izvēlēties krustceles, no kurām viņi var sasniegt jebkuru Impērijas stūri. Broms bija satraucies un nervozi mēroja soļiem istabu. Šīm krustcelēm jābūt pietiekami lielām, lai razaki neraisītu aizdomas. Turklāt tajās jānotiek tirdzniecībai, lai neparastāka prasība neizraisītu aizdomas, piemēram, īpaša barība dzīvniekiem, kas tos pārvadā.

-    Prātīgs vārds, Džeods sacīja, pamādams ar galvu. Ja mēs pieņemam šos nosacījumus, varam izslēgt lielāko daļu pilsētu ziemeļos. Lielākās ir Tērma, Gileada un Konona. Es zinu, ka viņu nav Tērmā, un šaubos, vai eļļu sūtītu tālāk pa piekrasti uz Nardu tā ir pārāk maza. Konona ir pārāk nomaļa… paliek vienīgi Gileada.

-    Razaki varētu būt tur, Broms secināja, tas savā ziņā būtu īsta likteņa ironija.

-    Būtu gan, Džeods klusi piekrita.

-    Un kā ar dienvidu pilsētām? Eragons vedināja tālāk.

-    Nu, Džeods iesāka, tur ir Urūbaena, kas ir maz ticams galamērķis. Ja kāds Galbatoriksa galmā ietu bojā no sitras eļļas, kādam grāfam vai lordam nebūtu grūti atklāt, ka Impērija to iepērk lielos daudzumos. Tomēr paliek vēl daudzas citas pilsētas, no kurām ikviena var būt meklētā.

-    Jā, piebilda Eragons, taču eļļa nav piegādāta uz tām visām. Pergamentā norādīta tikai Kuasta, Drasleona, Aroza un Belatona. Kuasta razakiem neder, jo atrodas krastā un to apjož kalni. Aroza ir tikpat izolēta kā Konona, lai arī ir tirdzniecības centrs. Paliek vien Belatona un Drasleona, kuras ir diezgan tuvu viena otrai. Man liekas, ka piemērotākā no abām ir Drasleona. Tā ir lielāka un atrodas labākā vietā.

-    Un tur plūst cauri gandrīz visas Impērijas preces, tajā skaitā no Tērmas, Džeods piebilda, razakiem tā būtu laba paslēptuve.

-    Tā… Drasleona, Broms novilka, apsēžoties un aizdedzinot pīpi. Kas atzīmēts ierakstos?

Džeods paskatījās uz pergamentu. Te tā ir. Gada sākumā uz Drasleonu tika nosūtītas trīs sitras eļļas partijas. Tas izdarīts tikai ar divu nedēļu atstarpi, un ieraksts liecina, ka tās pārvadājis viens un tas pats tirgonis. Tas pats notika pagājušajā un arī aizpagājušajā gadā. Šaubos, vai kādam tirgonim vai pat tirgoņu grupai varētu būt tik daudz naudas eļļas iegādei.

-    Kā ir ar Gileadu? Broms pajautāja, saraucis uzacis.

-    Tā ir vairāk nomaļus no pārējās Impērijas. Un, Džeods pabungoja pa pergamentu, eļļa turp piegādāta tikai divreiz pēdējo gadu laikā. Viņš kādu brīdi padomāja un sacīja: Turklāt man liekas, ka mēs kaut ko aizmirsām Ellesdzirnas.

Broms pamāja ar galvu. Ak jā, Tumšie Vārti. Pagājuši daudzi gadi, kopš esmu iedomājies par šo vietu. Tev taisnība, tās dēļ razakiem Drasleona ir īpaši pievilcīga. Tātad nolemts dosimies uz turieni.

Eragons atkrita krēslā, juzdamies pārāk iztukšots, lai pajautātu, kas ir Ellesdzirnas. Domāju, ka priecāšos atkal uzsākt medības, bet tagad man ir tāda sajūta, it kā priekšā būtu atvēries bezdibenis. Drasleona! Tā ir tik tālu…

Pergaments krakšķēja, kamēr Džeods lēnām saritināja karti. Viņš pasniedza to Bromam. Man liekas, tev tā noderēs. Ceļojumi tevi bieži aizved nomaļās vietās. Broms pamāja ar galvu un pieņēma dāvanu. Džeods uzsita viņam uz pleca. Es jūtos nelāgi, ka jums jādodas tālāk bez manis. Mana sirds grib doties līdzi, taču pārējais manī atgādina par vecumu un pienākumiem.

-    Es zinu, atbildēja Broms, tev ir sava dzīve Tērmā. Pienācis laiks jaunai paaudzei pārņemt stafeti. Tu esi paveicis savu daļu paliec laimīgs.

-    Un kā ar tevi? Džeods vaicāja. Vai tavs ceļš kādreiz beigsies?

Broms viegli iesmējās. Es redzu tā beigas, bet ne tik drīz. Viņš nodzēsa pīpi, un visi devās uz savām istabām. Pirms likties uz auss, Eragons izklāstīja nakts notikumus Safīrai.

29. NODAĻA Liktenīgā kļūda

No rīta Eragons un Broms izvilka seglu somas no staļļa un gatavojās prombraukšanai. Džeods atvadījas no Broma, tikmēr Helēna gaidīja durvju ailē. Abi vīri skumjām sejām paspieda roku. Man tevis pietrūks, veco zēn, Džeods sacīja.

Man tevis arī, Broms sirsnīgi piebilda. Viņš paklanīja balto galvu un tad pagriezās pret Helēnu. Pateicos par jūsu viesmīlību, tā bija patiešām sirsnīga. Viņas seja kļuva sarkana. Eragons domāja, ka viņa iesitis vecajam vīram. Tomēr Broms netraucēts turpināja: Jums ir labs vīrs: rūpējieties par viņu. Nav daudz tik drosmīgu un uzņēmīgu vīru kā viņš. Tomēr arī viņš nevar pārlaist grūtus laikus bez mīļoto cilvēku palīdzības. Viņš atkal paklanījās un maigi piebilda: Tikai ieteikums, kundze.

Eragons pamanīja sašutumu un sāpes, kas pārskrēja Helēnas sejai. Sievietes acis gailēja, kad viņa skaļi aizcirta durvis. Džeods nopūtās un izlaida pirkstus cauri matiem. Eragons pateicās viņam par palīdzību un uzlēca Kadokam mugurā. Noskanot pēdējiem atvadu vārdiem, Broms un Eragons devās ceļā.

Pie Tērmas dienvidu vārtiem sargi ļāva viņiem iziet cauri, nemaz neuzmetot skatienu. Kad viņi jāja cauri milzīgajiem ārējiem mūriem, Eragons pamanīja ēnā kustību. Solembums tupēja zemē, tikai astes galiņš raustījās. Kaķacis sekoja ceļiniekiem ar neizdibināmu skatienu. Kad pilsēta jau palika tālu aiz muguras, Eragons uzdeva jautājumu:

-    Kas ir kaķaci?

Broms pārsteigts palūkojās uz viņu. No kurienes tāda piepeša ziņkāre?

-    Es dzirdēju Tērmā runājam par viņiem. Viņi taču nav īsti, vai ne tā? Eragons sacīja, izlikdamies, ka neko nezina.

-    Es gan tā neteiktu. Jātnieku slavas laikos viņi bija tikpat slaveni kā pūķi. Karaļi un elfi turēja viņus savā tuvumā, tomēr kaķači drīkstēja darīt, ko vien vēlas. Nekas daudz par viņiem nav zināms. Domāju, ka mūsdienās viņi ir ļoti reti sastopami.

-   Vai viņi prata izmantot maģiju? Eragons vaicāja.

-    Droši nezinu, bet viņi pilnīgi noteikti spēja darīt dīvainas lietas. Viņi it kā vienmēr zināja, kas notiek, un kaut kādā veidā pamanījās tajā visā iesaistīties. Broms pacēla kapuci, lai sargātos no aukstā vēja.

-    Kas ir Ellesdzirnas? Eragons vaicāja, brītiņu apsvērdams iepriekš dzirdēto.

-    Tu redzēsi, kad mēs nonāksim pie Drasleonas.

Kad Tērma izzuda skatienam, Eragons domās pasauca:

-    Safira! Viņa domu spēks bija tik varens, ka Kadoks neapmierināts noskurināja ausis.

Safira atbildēja un steidzās pie viņiem, cik jaudas. Eragons un Broms raudzījās, kā tumšais plankums parādījās aiz mākoņa, tad viņi sadzirdēja Safiras spārnu vēzienu apdullinošo dunoņu. Saule spīdēja cauri plānajai spārnu ādai, un tie izskatījās caurspīdīgi izcēlās tikai vēnas. Viņa strauji nolaidās.

Eragons pameta Kadoka pavadu Bromam. Es atgriezīšos ap pusdienlaiku.

Broms pamāja ar galvu, taču izskatījās noraizējies. Izpriecājies, viņš sacīja, tad paraudzījās uz Safiru un pasmaidīja.

-    Priecājos tevi atkal redzēt.

Es arī.

Eragons uzlēca Safīrai plecos un cieši turējās, kad viņa cēlās augšup. Pūķis grieza gaisu un vadīja vēju ar asti. Turies stingri, viņa brīdināja Eragonu, notaurējās un izmeta lielu cilpu. Puisis aiz sajūsmas kliedza, mētādams rokas pa gaisu un turēdamies tikai ar kājām.

Es nezināju, ka varu sēdēt tev uz muguras, nepiesiets pie segliem, kamēr tu met loku, viņš sacīja, laimīgi smaidot.

Es ari ne, piebilda Safīra, arī smiedamās, ja šīs skaņas vispār varēja nosaukt par smiekliem.

Eragons viņu cieši apskāva, un abi turpināja lidot kā īsti debesu pavēlnieki.

Ap pusdienlaiku viņa kājas jau bija noberztas, lidojot bez segliem, bet rokas un seja nejūtīgas no aukstā gaisa. Safiras zvīņas bija siltas, taču viņa nevarēja jaunekli pasargāt no aukstuma. Kad viņi nolaidās, lai pusdienotu, Eragons iebāza rokas azotē un tad turpat netālu sameklēja saules apspīdētu vietiņu, kur apsēsties. Kamēr viņi ar Bromu ēda, Eragons pavaicāja, vai Safīra iebilstu, ja viņš jātu ar Kadoku. Eragons nolēma iztaujāt Bromu par viņa pagātni.

Nē, bet vēlāk pastāsti, ko viņš sācis. Eragons bija pārsteigts, ka Safīra zina par viņa plāniem. Viņš nespēja tos noslēpt no pūķa, jo abi bija tik cieši saistīti. Viņi pabeidza maltīti, un Safīra aizlidoja, bet Eragons piebiedrojās Bromam. Pēc kāda brīža Eragons savilka ciešāk Kadoka pavadu un sacīja: Man ar tevi jārunā. Es gribēju to darīt uzreiz pēc ierašanās Tērmā, bet nolēmu nogaidīt līdz šim brīdim.

-    Par ko tu gribi runāt? vaicāja Broms.

Eragons brīdi vilcinājās. Es nesaprotu daudzas lietas. Piemēram, kas ir tavi "draugi" un kāpēc tu slēpies Kārvahallā? Es tev uzticu savu dzīvību un tieši tādēļ mēs vēl aizvien ceļojam kopā -, taču man ir mazliet vairāk jāzina par to, kas tu esi un ko tu dari. Ko tu paņēmi Gileadā un kas ir tuatha du orothrim, par ko jūs runājāt? Domāju, ka pēc visa notikušā man ir tiesības dzirdēt paskaidrojumus.

-    Tu mūs noklausījies?

-    Tikai vienreiz, Eragons taisnojās.

-    Redzu, ka labas manieres tev vēl jāapgūst, Broms nīgri norūca, paraustīdams bārdu. Kas tev liek domāt, ka tas attiecas uz tevi?

-    Es īsti nezinu, Eragons atbildēja, paraustījis plecus, vienkārši tā ir dīvaina sakritība: tu slēpies Kārvahallā, kad es atradu Safiras olu, un tu tik daudz zini par pūķiem. Jo vairāk es par to domāju, jo mazāk liekas, ka tā ir sakritība. Turklāt ir arī citi pavedieni, kuriem es negribēju pievērst uzmanību, bet tagad tie šķiet acīm redzami. Piemēram, kā tu jau no sākta gala zināji par razakiem un kāpēc viņi metās bēgt, kad tu parādījies. Un es nekādi nevaru saprast, vai tev tomēr nav kāds sakars ar pūķa olas parādīšanos. Tu daudz ko neesi paskaidrojis, un mēs ar Safiru nevaram to visu neņemt vērā, jo tas varētu būt bīstami.

Broma pierē parādījās tumšas rievas, kad viņš apturēja Ledusliesmu.

-   Tu neesi gatavs gaidīt? viņš jautāja. Eragons ietiepīgi pakratīja galvu. Broms nopūtās. Ja tu nebūtu tik aizdomu pilns, viss notikušais nebūtu īpaši liela problēma. Tomēr, ja tu būtu citāds, es ar tevi lieki laiku netērētu. Eragons nebija drošs, vai tas ir kompliments. Broms aizdedzināja pīpi un lēnām izpūta dūmu mutuli.

-    Es tev pateikšu, viņš iesāka, bet tev jāsaprot, ka visu es nevaru atklāt. Eragons jau sāka iebilst, taču Broms viņu apturēja: Nejau tādēļ, ka es gribētu kaut ko paturēt sevī, bet vienkārši tāpēc, ka negribu atklāt noslēpumus, kas nav manējie. Šajā stāstā ir ievijušies arī citi stāsti. Tev būs jārunā ar citiem iesaistītajiem, lai noskaidrotu pārējo vēstījuma daļu.

-    Ļoti labi, pastāsti, ko vari, Eragons piekrita.

-   Vai esi drošs? Broms vaicāja. Manai noslēpumainībai ir nopietni iemesli. Es mēģināju tevi aizsargāt no spēkiem, kas tevi var saplosīt gabalos. Tiklīdz tu par tiem uzzināsi, uzzināsi arī par viņu nolūkiem, un tu vairs negribēsi dzīvot mierīgu dzīvi. Tev būs jāizvēlas, kurai pusei pieslieties. Vai tu tiešām gribi zināt?

-    Es nevaru dzīvot mūžīgā neziņā, Eragons klusi sacīja.

-Vērtīgs mērķis… Ļoti labi: Alagēzijā starp Impēriju un

vārdeniem plosās karš. Tomēr viņu konflikts ir daudz sarežģītāks par atsevišķām bruņotām sadursmēm. Tie ir saķērušies gigantiskā varas cīņā… kuras centrā esi tu.

-   Es? Eragons neticīgi iesaucās. Tas nav iespējams. Man nav nekā kopēja ne ar vienu no tiem.

-    Pagaidām nav, sacīja Broms, taču tas, ka tu vispār esi, ir pietiekams iemesls viņu cīņai. Vārdeni vai Impērija necīnās, lai kontrolētu šo zemi vai tās iedzīvotājus. Viņi cīnās par nākamās Jātnieku paaudzes kontroli. Un tu esi pirmais no viņiem. Tas, kura varā nonāks Jātnieki, kļūs par neapstrīdamu Alagēzijas valdnieku.

Eragons centās aptvert Broma vārdus. Viņam šķita neticami, ka tik daudziem cilvēkiem varētu interesēt viņš vai Safira. Neviens, izņemot Bromu, neuzskatīja viņu par svarīgu. Doma, ka vārdeni un Impērija cīnās par viņu, šķita pārāk neticama un grūti aptverama. Viņš tomēr piebilda:

-    Bet visus Jātniekus nogalināja, izņemot Atkritējus, kuri pievienojās Galbatoriksam. Un ciktāl es zinu, šobrīd arī tie ir miruši. Un Kārvahallā tu man sacīji, ka neviens nezina, vai Alagēzijā vēl ir kāds pūķis.

-     Par pūķiem es tev sameloju, Broms stingri noteica. Kaut arī Jātnieki ir miruši, ir palikušas trīs pūķu olas un tās visas ir Galbatoriksa īpašums. Īstenībā šobrīd to ir tikai divas, jo Safira taču izšķīlās. Karalis izglāba trīs olas, kad pēdējoreiz cīnījās ar Jātniekiem.

-    Tad jau drīz varētu parādīties vēl divi karalim uzticīgi jauni Jātnieki? Eragons jautāja ar pamirušu sirdi.

-    Tieši tā, Broms sacīja. Šobrīd notiek cīņa uz dzīvību un nāvi. Galbatorikss izmisīgi cenšas atrast cilvēkus, kuru dēļ mazie pūķīši būtu ar mieru izšķilties, bet vārdeni izmanto visus iespējamos līdzekļus, lai nogalinātu viņa izraudzītos cilvēkus vai arī nozagtu olas.

-    Kur tika atrasta Safiras ola? Kā to varēja nozagt karalim? Un kā tu to visu zini? Eragons samulsis jautāja.

-    Tik daudz jautājumu, Broms rūgti iesmējās. Šim stāstam ir vēl viena nodaļa, kurā notikumi norisinājās ilgu laiku pirms tavas piedzimšanas. Toreiz es biju nedaudz jaunāks, tomēr ne tik gudrs. Es neieredzēju Impēriju iemeslus es paturēšu pie sevis un gribēju to izpostīt visiem iespējamiem līdzekļiem. Mana degsme aizveda līdz skolotam vīram, Džeodam. Viņš stāstīja, ka atradis grāmatu, kurā aprakstīta slepena eja uz Galbatoriksa pili. Es aizvedu Džeodu pie vārdeniem tieši viņus es nosaucu par saviem "draugiem" -, un viņi panāca, lai olas tiktu nozagtas.

Vārdeni!

-    Tomēr kaut kas nogāja greizi, un mūsu zaglis ieguva tikai vienu olu. Dažu iemeslu dēļ viņš aizbēga ar to un neatgriezās pie vārdeniem. Kad viņu nevarēja atrast, sūtīja mani un Džeodu, lai mēs atvedam viņu un arī pūķa olu. Broma acis skatījās tālumā, un viņš runāja dīvainā balsī.

-    Tā sākās viens no lielākajiem meklējumiem vēsturē. Mēs cīnījāmies pret razakiem un Morzanu pēdējo no Atkritējiem un karaļa uzticamāko kalpu.

-    Morzans! Eragons pārtrauca stāstījumu. Bet viņš taču bija tas, kurš nodeva Jātniekus Galbatoriksam! Un tas notika tik sen! Morzanam jābūt tūkstoš gadus vecam. Eragonu satrauca atgādinājums par to, ka Jātnieki dzīvoja ļoti garu mūžu.

-    Nu un tad? Broms sacīja, saraucis uzacis. Jā, viņš bija vecs, bet spēcīgs un nežēlīgs. Viņš bija viens no pirmajiem karaļa sekotājiem un arī pats uzticamākais. Tā kā mēs jau bijām lējuši asinis pirms tam, olas meklējumi kļuva par privātu cīņu. Kad to atrada Gileadā, es devos turp un cīnījos ar Morzanu. Kauja bija briesmīga, tomēr beigās es viņu nogalināju. Cīņas laikā mani nošķīra no Džeoda. Man nebija laika viņu meklēt, es paņēmu olu un aiznesu pie vārdeniem, viņi man lūdza apmācīt to, kurš kļūs par Jātnieku. Es piekritu un nolēmu paslēpties

Kārvahallā kur es biju bijis jau vairākas reizes līdz vārdeni sazināsies ar mani. Līdz šim viņi mani vēl nav izsaukuši.

-   Un kā Safiras ola uzradās Korē? Vai karalim nozaga vēl vienu? vaicāja Eragons.

Broms norūca:

-   Maz ticams. Pārējās divas viņš sargā tik uzmanīgi, ka mēģinājums nozagt tās līdzinātos pašnāvībai. Nē, Safiru atveda no vārdeniem, un man liekas, es zinu, kādā veidā. Lai aizsargātu olu, tās sargi man mēģināja to nosūtīt ar maģijas palīdzību.

Vārdeni nav sazinājušies ar mani, lai izstāstītu, kā viņi pazaudēja olu, tādēļ man ir aizdomas, ka to kurjerus pārtvēra Impērija un razakus sūtīja viņu vietā. Es esmu pārliecināts, ka Galbatorikss gribēja mani atrast, jo esmu izjaucis daudzus no viņa plāniem.

-   Tad jau razaki nezināja par mani, pirms viņi ieradās Kārvahallā, Eragons izbrīnīts piebilda.

-    Tieši tā, Broms atbildēja. Ja tas pakaļa Sloans turētu muti, iespējams, viņi par tevi neuzzinātu. Notikumi varēja izvērsties pilnīgi citādi. Savā ziņā man tev jāpateicas par dzīvības glābšanu. Ja razaki nebūtu tik aizņemti ar tevi, viņi notvertu mani nesagatavojušos, un tās būtu Stāstnieka Broma dzīves beigas. Vienīgais iemesls, kāpēc viņi bēga, es esmu stiprāks par viņiem abiem, jo īpaši dienas laikā. Laikam viņi plānoja mani sazāļot naktī un izprašņāt par olu.

-    Tu aizsūtīji vārdeniem ziņu par mani?

-   Jā. Esmu pārliecināts, ka viņi gribēs, lai aizvedu tevi pie viņiem, cik vien ātri iespējams.

-    Bet tu nevedīsi, vai ne?

Broms pakratīja galvu. Nē, nevedīšu.

-   Kāpēc ne? Pie vārdeniem taču būtu drošāk nekā dzīties pakaļ razakiem, jo sevišķi kopā ar Jātnieku.

Broms nosprauslojās un maigi paskatījās uz Eragonu.

-   Vārdeni ir bīstami ļaudis. Ja mēs dosimies turp, tu tiksi ierauts viņu politikā un mahinācijās. Viņu vadoņi tevi varētu sūtīt misijā, lai tu aizstāvētu viņu intereses, kaut arī tu nebūsi pietiekami spēcīgs, lai to izpildītu. Es gribu, lai tu būtu sagatavojies, pirms tuvosies vārdeniem. Vismaz, kamēr mēs dzenamies pēc razakiem, man nav jāuztraucas, ka tavam dzērienam kāds varētu pieliet indi. Šis ir mazākais no abiem ļaunumiem. Turklāt, viņš smaidot sacīja, vai tad tev nepatīk mācīties… Tuatha du orothrim ir vienkārši tavas apmācības līmenis. Es tev palīdzēšu atrast un, iespējams, arī nogalināt razakus, jo man viņi ir tikpat lieli ienaidnieki kā tev. Taču tad tev būs jāizdara izvēle.

-    Un kāda tā būs… Eragons piesardzīgi vaicāja.

-    Pievienoties vārdeniem vai ne, Broms sacīja. Ja tu nogalināsi razakus, vienīgais veids, kā tu varēsi glābties no Galbatoriksa dusmām, būs meklēt paslēptuvi pie vārdeniem, bēgt uz Surdu vai arī lūgt karaļa žēlastību un doties viņa dienestā. Arī tad, ja tu nenogalināsi razakus, agrāk vai vēlāk tev nāksies izdarīt izvēli.

Eragons zināja, ka vislabāk būtu patverties pie vārdeniem, taču viņš negribēja visu dzīvi cīnīties pret Impēriju, kā to darīja viņi. Viņš apsvēra Broma sacīto no visām pusēm.

-    Taču tu vēl neesi izstāstījis, kā tu tik daudz zini par pūķiem.

-    Nē, es neizstāstīju gan, Broms izspieda šķību smaidu. Tas pagaidīs līdz nākamajai reizei.

Kāpēc es? Eragons jautāja pats sev. Kas manī bija tik īpašs, ka man jākļūst par Jātnieku? Vai tu kādreiz esi saticis manu māti? viņš prasīja.

Broms izskatījās noskumis.

-    Jā, esmu.

-    Kāda viņa bija?

Vecais vīrs nopūtās.

-    Viņa bija cieņas pilna un lepna, tāpat kā Garovs. Galu galā lepnums bija viņas kritiena cēlonis, tomēr arī viena no lielākajām dāvanām… Viņa vienmēr palīdzēja nabadzīgākiem un nelaimīgākiem cilvēkiem, lai kā viņai pašai klājās.

-    Vai tu labi viņu pazini? Eragons pārsteigts jautāja.

-    Pietiekami labi, lai ilgotos pēc viņas, kad viņa nomira.

Kamēr Kadoks lēni vilkās uz priekšu, Eragons centās atcerēties laiku, kad viņš domāja par Bromu tikai kā par vecu vīru, kas stāsta pasakas. Pirmo reizi viņš saprata, cik bijis nevērīgs.

Viņš izklāstīja Safīrai, ko uzzinājis. Viņa šķita ieinteresēta par Broma stāstu, taču šausmās noskurinājās par to, ka varētu atkal nonākt Galbatoriksa īpašumā. Beigās viņa sacīja: Vai priecājies, ka nepaliki Kārvahallā? Padomā par visām aizraujošajām lietām, kuras tu būtu palaidis garām! Eragons tikai novaidējās, tēlodams izmisumu.

Kad viņi apstājās, lai pagatavotu vakariņas, Eragons devās pēc ūdens. Viņš berzēja rokas, lai sasildītos, mezdams lielus lokus kāda avota vai strauta meklējumos. Zeme starp kokiem bija gluma un mitra.

Viņš atrada upīti krietnu gabalu no apmetnes, tad pieliecās un skatījās, kā ūdens burzguļo virs akmeņiem, un iemērca tajā pirkstus. Ledainais kalnu ūdens mutuļoja ap viņa ādu, padarīdams to nejutīgu. Strautam ir vienalga, kas notiek ar mums vai citiem, viņš prātoja. Zēns nodrebēja un piecēlās.

Viņa uzmanību piesaistīja neparasts pēdas nospiedums pretējā krastā. Pēda bija dīvaini veidota un ļoti liela. Ziņkāres dzīts, jauneklis lēca pāri upītei uz akmens izcilni. Kad viņš piezemējās, kāja pieskārās mitras sūnas kumšķim. Viņš pieķērās zaram, lai atbalstītos, taču tas salūza, un Eragons izstiepa roku, lai aizturētu kritienu. Puisis sajuta, kā viņa labās plaukstas locītava nokrakšķ, saskaroties ar zemi. Sāpes izšāvās cauri visai rokai.

Sakodis zobus, viņš izgrūda veselu rindu lamuvārdu un turējās, lai nekliegtu. Gandrīz akls aiz sāpēm, viņš sačokurojās uz zemes, auklēdams savu roku. Eragon! Viņš sadzirdēja Satīras satraukto balsi. Kas notika?

Es salauzu plaukstas locītavu… izdarīju muļķību… nokritu.

Es nāku, Safīra atbildēja.

Nē es pats tikšu atpakaļ. Nenāc… koki pārāk tuvu… spārniem.

Viņa aizsūtīja Eragonam attēlu, kā pūķis izrauj kokus, lai spētu nokļūt tuvāk, tad sacīja: Pasteidzies.

Jauneklis vaidēdams piecēlās stāvus. Pēdas nospiedums bija dziļi iespiedies zemē pavisam netālu. Tas bija smags, naglām apkalts zābaks. Eragons acumirklī atcerējās pēdas apkārt mirušo ķermeņu kaudzei Jazuakā. Urglis, viņš izmeta, vēlēdamies, kaut būtu paņēmis Zaroku: stopu nevarēja lietot tikai ar vienu roku. Viņš pacēla galvu un domās noraidīja saucienu:

-    Safira! Urgļi! Sargā Bromu!

Eragons pārrāpās pāri upītei un metās uz nometni, pa ceļam izraudams medību dunci. Iespējamo ienaidnieku viepļi rēgojās aiz katra krūma un koka. Viņš ieskrēja nometnē un tik tikko paguva pieliekt galvu, kad Safiras aste pārlidoja pāri.

-    Beidz! Tas esmu es! viņš ieaurojās.

Opā, sacīja Safira. Viņas spārni bija salocīti krūtīm priekšā kā mūris.

-   Opā! Eragons ierēcās, skriedams pie viņas. Tu varēji mani nogalināt! Kur ir Broms?

-    Es esmu šeit, atcirta Broma balss aiz Safiras spārniem.

-      Pasaki savam trakajam pūķim, lai laiž mani vaļā, viņa neklausa.

-   Laid viņu vaļā! Eragons izmisis sacīja. Vai tu viņam nepateici?

Nē, viņa nokaunējusies sacīja. Tu tikai teici, lai sargāju viņu. Viņa pacēla spārnus, un Broms nikni pagāja malā.

-    Es atradu urgļa pēdu nospiedumu. Tas ir pavisam svaigs.

Broms acumirklī kļuva nopietns.

-   Apseglo zirgus. Mēs dodamies prom. Viņš nodzēsa uguni, bet Eragons nekustējās. Kas kaiš tavai rokai?

-    Es salauzu plaukstas locītavu, Eragons sacīja grīļodamies.

Broms nolamājās un apsegloja Kadoku. Viņš palīdzēja Eragonam uzrāpties zirgā un sacīja:

-    Mums ir jāuzliek šina tavai plaukstai, cik ātri vien iespējams. Līdz tam laikam centies to nekustināt. Eragons cieši satvēra pavadu ar kreiso roku. Broms sacīja Safīrai:

-   Ir jau gandrīz satumsis, un tu vari lidot tieši virs mūsu galvām. Ja urgļi parādīsies, viņi divreiz padomās, pirms uzbruks mums, kad tuvumā ir pūķis.

Viņu pašu labā lai apsver divreiz, citādi viņi vairs nekad nedomās, Safīra piebilda, paceļoties spārnos.

Gaisma ātri zuda, un zirgi bija noguruši, taču ceļinieki tos dzina bez atelpas. Eragona plaukstas locītava bija uzpampusi un sarkana un nepārstāja pulsēt. Kādu jūdzi no apmetnes vietas Broms apstājās.

-    Paklausies, viņš sacīja.

Eragons izdzirdēja vārgu medību raga pūtienu aiz muguras. Kad tas apklusa, viņu pārņēma panika. Viņi atraduši mūsu apmetnes vietu, Broms sacīja, un, iespējams, arī Safiras pēdas. Tagad viņi dzīsies mums pakaļ. Nav urgļu dabā ļaut medījumam izbēgt. Tad ieskanējās divi ragi. Jau pavisam tuvu. Eragonam pār muguru pārskrēja skudriņas. Mūsu vienīgā iespēja ir bēgt, Broms sacīja. Viņš pacēla galvu pret debesīm, un viņa seja bija bāla, kad viņš sauca Safiru.

Pūķis iznira no naksnīgajām debesīm un nolaidās zemē. Lec nost no Kadoka. Dodies prom ar viņu. Tu būsi lielākā drošībā, Broms pavēlēja.

-    Kas notiks ar tevi? Eragons iebilda.

-    Par mani neraizējies. Ej! Nespēdams rast spēkus, lai strīdētos pretī, Eragons uzrāpās Safīrai mugurā, kamēr Broms skubināja Ledusliesmu un jāja prom ar Kadoku. Safira lidoja aiz viņiem, vēzējot spārnus virs auļojošajiem zirgiem.

Eragons turējās tik cieši pie Safiras, cik vien spēja. Viņš saviebās ikreiz, kad, pūķim kustoties, tas pieskārās plaukstas locītavai. Ragi ietaurējās pavisam blakus, viņu pārņēma jauns šausmu vilnis. Broms lauzās cauri zemajiem krūmiem, līdz galējai robežai nokausēdams zirgus. Ragi ieskandējās tieši aiz viņa un tad apklusa.

Minūtes ritēja. Kur ir urgļi? Eragons prātoja. Rags šoreiz atskanēja tālāk. Viņš atvieglots uzelpoja, atlaidies pret Safiras kaklu, kamēr Broms uz zemes pievilka pavadu, lai palēninātu mežonīgo auļošanu. Tas bija tuvu, Eragons sacīja.

Jā, bet mēs nevaram apstāties, iekams… Safiras sakāmais pārtrūka, jo taure atskanēja tieši zem viņiem. Eragons pārsteigumā salēcās, un Broms uzsāka zibenīgu atkāpšanos. Ragainie urgļi, kliegdami rupjās balsīs, rāvās līdzi zirgos, ātri vien panākdami bēdzēju. Viņi jau bija gandrīz klāt Bromam vecais vīrs nespētu glābties. Mums kaut kas jādara! iesaucās Eragons.

Kas?

Nolaidies priekšā urgļiem!

Vai tu esi traks? Safira noprasīja.

Laidies lejā! Es zinu, ko daru, sacīja Eragons. Mums nav laika nekam citam. Viņi sagrābs Bromu!

Labi, labi. Safira aizlidoja urgļiem priekšā, tad pagriezās, gatavodamās nolaisties uz takas. Eragons sakopoja spēkus un sajuta prātā pazīstamo pretestību, kas neļāva viņam ķerties pie maģijas. Tomēr viņš vēl necentās to pārvarēt. No sasprindzinājuma viņam raustījās muskuļi.

Kad urgļi drāzās pa taku, viņš iekliedzās: Tagad! Safira aši salocīja spārnus un nokrita tieši lejā no kokiem uz takas, ka zeme un akmeņi vien pašķīda.

Urgļi satraukti iekliedzās un pieķērās savu zirgu pavadām. Dzīvnieki stīvām kājām skrēja cits citam virsū, bet urgļi ātri vien sakārtojās ierindā, lai nostātos pretī Safīrai ar ieročiem rokās. Urgļu sejas izkropļoja naids, kad viņi lūrēja uz pūķi. Kopā viņu bija divpadsmit neglīti, dzīvnieciski radījumi. Eragons prātoja, kāpēc viņi nebēg. Viņš domāja, ka Safiras izskats vien liks tiem ņemt kājas pār pleciem. Kāpēc viņi gaida? Viņi mums uzbruks vai ne?

Viņš bija satriekts, kad lielākais urglis tiem pienāca klāt un izmeta:

Mūsu kungs vēlas ar tevi runāt, cilvēk! Monstrs runāja dziļā, kvakšķošā rīkles balsī.

Tas ir slazds, Safīra brīdināja, neļaujot Eragonam bilst kaut vārdiņu. Neklausies viņā.

Vismaz noskaidrosim, kas viņam sakāms, jauneklis ziņkāri apsvēra, tomēr bija piesardzīgs. Kas ir tavs kungs? viņš noprasīja.

Urglis atieza zobus smīnā. Viņa vārds netiek izpausts tik zemu stāvošam radījumam kā tu. Viņš valda pār debesīm un zemi. Tu neesi nekas vairāk kā klejojoša skudra viņa acīs. Tomēr kungs pieprasīja, lai tevi aizved pie viņa dzīvu. Tev jājūtas pagodinātam, ka esi šādas piezīmes vērts!

-    Es nekad un nekur neiešu ne ar jums, ne ar kādu citu no maniem ienaidniekiem! Eragons paziņoja, domādams par Jazuaku. Vai tu kalpo Ēnai vai urgļiem, vai citiem kroplīgiem nezvēriem, man nav nekādas vēlēšanās pļāpāt ar tiem.

-    Tā ir liela kļūda, urglis norūca, rādīdams savus ilkņus. Tu nevarēsi aizbēgt no viņa. Galu galā tu stāvēsi pretī mūsu kungam. Ja tu pretosies, tavas dienas līdzināsies lēnai, mokošai nāvei.

Eragons izbrīnīts domāja, kam bija izdevies apvienot urgļus zem viena karoga. Vai zemē parādījusies vēl trešā vara līdzās Impērijai un vārdeniem? Paturi savu piedāvājumu pie sevis un saki savam kungam, ka manis pēc kraukļi var ēst viņa iekšas!

Urgļi niknumā ieaurojās: viņu vadītājs gaudoja, griezdams zobus.

-    Tad mēs tevi aizvilksim pie viņa! Viņš pamāja ar roku, un urgļi metās pie Safiras. Paceldams savu labo roku, Eragons nobrēcās:

-    Jierda!

Nē! Safīra iekliedzās, taču bija jau par vēlu.

Monstri sagrīļojās, kad Eragona plauksta iemirdzējās. No viņa plaukstas izšāvās gaismas stari, trāpīdami katram radījumam tieši vēderā. Urgļus aizmeta pa gaisu un satrieca pret kokiem, kur tie nejūtīgi palika guļam.

Piepeši Eragonu pārņēma nogurums, un viņš novēlās no Safiras. Viņa domas klāja dūmaka. Safīra pārliecās jauneklim pāri, un viņš iedomājās, ka varbūt aizgājis par tālu. Enerģijas patēriņš, lai paceltu un aizmestu divpadsmit urgļus, bija gigantisks. Eragonu pārņēma bailes, tomēr viņš centās nezaudēt samaņu.

Ar acs kaktiņu jauneklis ieraudzīja, kā viens urglis uzsvempjas stāvus, rokās tam bija zobens. Eragons centās brīdināt Safīru, taču bija pārāk vājš. Nē… viņš vārgi domāja. Urglis rāpoja pie Safīras, viņš jau bija tai pie astes, tad pacēla zobenu, lai cirstu pūķim kaklā. Nē! Safira pašāvās uz monstra pusi, mežonīgi rēcot. Viņas nagi nozibēja pārdabiskā ātrumā. Asinis pašķīda uz visām pusēm, kad viņa pārplēsa urgli.

Safira sakoda zobus un atkal atgriezās pie Eragona. Viņa ar saviem asiņainajiem nagiem maigi apņēma Eragona augumu, ierūcās un pacēlās gaisā. Nakts sakusa garā, sāpju pilnā laika nogrieznī. Hipnotizējošā Safiras spārnu vēzienu skaņa ieaijāja zēnu miglainā transā: augšā lejā, augšā lejā, augšā lejā…

Kad Safira beidzot nolaidās, Eragons kā pa miglu saprata, ka Broms runā ar pūķi. Eragons nedzirdēja, ko viņi teica, taču lēmums acīmredzot tika pieņemts, jo Safira atkal pacēlās gaisā.

Trulās sāpes pārklāja miegs, kas viņu apņēma kā mīksta sega.

30. NODAĻA Pilnības vīzija

Eragons sačokurojās zem segas, negribēdams vērt vaļā acis. Viņš snauda, bet piepeši prātā ienāca nomācoša doma… Kā es šeit nokļuvu? Samulsis viņš vēl ciešāk ieritinājās segā un sajuta kaut ko cietu uz savas labās rokas. Viņš mēģināja pakustināt plaukstas locītavu. Tā smeldza no sāpēm. Urgļi! Viņš uzmetās sēdus.

Viņš gulēja ne visai plašā, pilnīgi tukšā klajumā, tur dega vienīgi neliels ugunskurs, uz kura burbuļoja katls ar sautējumu. Zarā čakstināja vāvere. Jaunekļa stops un bultu maks gulēja līdzās segām. Viņš saviebās sāpēs, kad mēģināja piecelties stāvus. Muskuļi bija vārgi un sāpoši. Labajai rokai bija uzlikta smaga šina.

Kur visi palikuši? Viņš jutās pamests. Jauneklis centās sasaukt Safīru, taču šausmās atskārta, ka nespēj viņu sajust. Eragonu pārņēma izsalkums, un viņš apēda visu sautējumu. Vēl aizvien izsalcis, viņš mēģināja atrast seglu somas, lai uzietu kādu maizes gabalu. Klajumā nebija redzami ne zirgi, ne seglu somas. Es esmu pārliecināts, ka tam visam ir kāds iemesls, viņš nodomāja, nomākdams nepatīkamās sajūtas.

Viņš klīda pa klajumu, tad atgriezās pie segām un sarullēja tās. Tā kā nebija nekā cita, ko darīt, Eragonam kļuva garlaicīgi un viņš sāka pētīt apkārtnes mežu. Drīz viņš nogura un atlaidās slīpi zem egles, kas bija atbalstījusies pret laukakmeni ar nelielu padziļinājumu vidū, kurā bija sakrājies ūdens.

Eragons skatījās ūdenī un domāja par to, ko Broms bija teicis par priekšmetu atveidošanu apziņā. Varbūt es varētu ieraudzīt, kur ir Safira. Broms teica, ka maģiskajai skrejošanai vajadzīgs daudz enerģijas, bet es esmu spēcīgāks par viņu… Viņš dziļi ievilka elpu un aizvēra acis. Viņš atsauca prātā Safiras tēlu, cenzdamies to atveidot pēc iespējas dzīvīgāku. Tas prasīja vairāk laika, nekā viņš bija domājis.

Tad viņš sacīja: Draumr kopa! un paskatījās ūdenī.

Tā virsma kļuva pilnīgi gluda, it kā nezināma spēka sasaldēta. Atspīdumi arī pazuda, un ūdens kļuva skaidrs. Tajā uzplaiksnīja Safiras veidols. Apkārtne bija pilnīgi balta, taču Eragons redzēja, ka viņa lido. Broms sēdēja viņai uz muguras bārda plīvoja, un zobens gulēja uz ceļiem.

Eragons jutās noguris un ļāva attēlam izzust. Vismaz viņi ir drošībā. Brītiņu atguvies, viņš atkal noliecās virs ūdens. Roran, kā tev iet? Prātā viņš skaidri redzēja brālēnu. Viņš impulsīvi atkal piesauca maģiju un izrunāja vārdus.

Ūdens kļuva gluds kā spogulis, un uz tā virsmas parādījās attēls. Parādījās Rorans viņš sēdēja uz neredzama krēsla. Tāpat kā Safīrai arī viņa apkārtne bija balta. Rorana sejā bija parādījušās jauni vaibsti, un viņš izskatījās ļoti līdzīgs Garovam. Eragons noturēja attēlu uz ūdens, cik ilgi vien spēja. Vai Rorans ir Terinsfordā ? Viņš noteikti nav tur, kur es esmu bijis.

No sasprindzinājuma jauneklim uz pieres parādījās sviedru lāses. Viņš nopūtās un kādu brīdi vienkārši sēdēja. Tad viņam iešāvās prātā absurds nodoms. Ja nu es pamēģinātu saskatīt kaut ko, kas radies manā prātā, vai arī to, ko esmu redzējis sapnī? Viņš pasmaidīja. Varbūt es ieraudzīšu, kāda izskatās manis paša apziņa ?

Ideja likās vilinoša. Viņš atkal pietupās pie ūdens. Ko es varētu paskatīties ? Viņš apsvēra dažas lietas, tomēr atmeta tās, līdz atcerējās par sievieti cietuma kamerā.

Viņš sakopoja domas uz sievietes tēlu, izrunāja vārdus un sasprindzis skatījās ūdenī. Viņš brīdi gaidīja, tomēr nekas nenotika. Eragons saīga un jau bija gatavs pārtraukt maģijas varu, kad pēkšņi ūdenī parādījās tumsa tintes melnumā. Tad vientuļa svece, kas līpinājās tumsā, iedegdamās spožāk un izgaismodama akmens celli. Sieviete, ko viņš redzēja sapnī, bija saritinājusies uz gultas telpas tālākajā kaktā. Viņa pacēla galvu, un melnie mati noslīdēja viņai uz muguras. Sieviete skatījās tieši uz Eragonu. Skatiens stindzināja jaunekli un neļāva pakustēties. Kad abu skatieni sastapās, zēnam pār muguru pārskrēja skudriņas. Tad sieviete nodrebēja un nevarīgi sabruka gultā.

Ūdens atkal kļuva skaidrs. Eragons elsodams traucās atpakaļ, ko kājas nes.

-    Tas nevar būt. Viņa nevar būt īstenībā: es vienkārši redzēju viņu sapnī! Kā viņa varēja zināt, ka es skatos? Un kā es varēju ieskatīties cietuma iekšienē, kurā nekad neesmu bijis? Viņš nošūpoja galvu, prātodams, vai kāds no viņa sapņiem nav bijis vīzija.

Eragona domu pavedienu pārtrauca Safiras spārnu ritmiskie vēzieni. Viņš steidzās uz klajumu, ierazdamies tieši brīdī, kad pūķis laidās lejā. Broms sēdēja Safīrai mugurā, kā Eragons jau bija redzējis, taču tagad viņa zobens bija asiņains. Vecā vīra seja bija sadrūmusi, bet bārda vietu vietām izraibināta ar sarkaniem plankumiem.

-    Kas notika? Eragons jautāja, baidīdamies, ka Broms ir savainots.

-    Kas notika? vecais vīrs iebrēcās. Es centos savest kārtībā jucekli, kas palika pēc tevis! Viņš cirta gaisā ar zobenu, un no tā noritēja asins pilieni. Vai tev ienāca prātā, kas iznāca no tā tava mazā joka? Ienāca?

-    Es apturēju urgļus, lai viņi tevi nenoķertu, Eragons atbildēja, un viņa vēders sarāvās čokurā.

-   Jā, Broms norūca, bet maģija gandrīz nogalināja tevi! Tu guli jau divas dienas. Tur bija divpadsmit urgļu. Divpadsmit! Taču skaits tevi neatturēja, tu sviedi tos bezmaz līdz Tērmai! Par ko tu domāji? Mest akmeni pret viņu galvām būtu daudz gudrāks gājiens. Bet nē tev viņi bija jāapdullina, lai šie vēlāk varētu atgūties un aizbēgt. Man pagāja divas dienas, iekams sadzinu tiem pēdas. Un, lai gan es lidoju Safiras mugurā, trīs no urgļiem izbēga!

-    Es viņus negribēju nogalināt, Eragons sacīja, juzdamies nožēlojami.

-    Jazuakā tev nebija grūtību.

-    Toreiz man nebija izvēles, jo es nepratu kontrolēt maģiju. Šoreiz man tas likās… par traku.

-     Par traku! Broms iesaucās. Tas nebūtu par traku, ja viņi tev izrādītu to pašu žēlsirdību. Un kāpēc, ak, kāpēc, tu parādīji viņiem, kas esi?

-    Tu sacīji, ka viņi ir atraduši Safiras pēdas. Nebija vairs nekādas nozīmes, vai viņi redz mani vai ne, Eragons aizstāvējās.

Broms iedūra zobenu zemē un atcirta:

-    Es sacīju, ka viņi varbūt ir atraduši Safiras pēdas. Mēs to droši nezinājām. Varbūt viņiem likās, ka seko dažiem noklīdušiem ceļiniekiem. Taču tagad viņi tā nedomā! Galu galā tu nolaidies tieši viņu acu priekšā! Un tu atstāji viņus dzīvus, lai šie varētu pulcēties pa stūriem un klāstīt visādas pasakas! Tas var nonākt ausīs pat Impērijai! Viņš pameta rokas uz augšu. Tev pat nav tiesību saukties par Jātnieku pēc visas šīs jezgas, puis. Broms izrāva zobenu no zemes un aizslāja līdz ugunskuram. Viņš izvilka lupatu no sava apmetņa un sāka tīrīt zobena asmeni.

Eragons bija mēms. Viņš mēģināja prasīt padomu Satīrai, bet pūķis tikai noteica: Runā ar Bromu.

Eragons neveikli aizklumpačoja līdz ugunskuram un jautāja: Vai līdzēs, ja es lūgšu piedošanu?

Broms nopūtās un ielika zobenu makstī.

-    Nē, nelīdzēs gan. Tavas jūtas notikušo neizmainīs. Viņš iebakstīja Eragonam krūtīs ar pirkstu. Tu izdarīji dažas nepareizas izvēles, kurām varēja būt sliktas sekas. Tu gandrīz gāji bojā! Nomiri, Eragon! Kopš šā brīža tev būs jāsāk domāt. Mūsu galvā ir smadzenes, nevis akmeņi un tam ir savs iemesls!

Eragons samulsis pamāja ar galvu.

-    Tomēr nav tik slikti, kā tu domā: urgļi jau zināja par mani. Viņiem bija uzdots mani notvert.

Broma acis pārsteigumā izpletās, un viņš iebāza neaizdegto pīpi mutē.

-    Nē, tas nav tik slikti, kā es domāju. Tas ir vēl ļaunāk! Safira sacīja, ka tu sarunājies ar urgļiem, taču to viņa nepieminēja.

Eragonam vārdi bira no mutes neapstādamies, kamēr viņš centās aprakstīt sadursmi.

-    Tad jau viņiem ir tāds kā vadonis, vai ne? Broms apvaicājās.

Eragons pamāja ar galvu.

-     Un tu vienkārši meti izaicinājumu viņa vēlmēm, apvainoji un uzbruki viņa vīriem? Broms pakratīja galvu. Nedomāju, ka var kļūt vēl ļaunāk. Ja tu būtu nogalinājis urgļus, tavu rupjību neviens nemanītu, taču tagad to nav iespējams neievērot. Apsveicu, tu tikko sev ieguvi par ienaidnieku vienu no varenākajiem radījumiem Alagēzijā.

-    Skaidrs, es pieļāvu kļūdu, Eragons drūmi piebilda.

-   Jā, pieļāvi gan, Broms piekrita, acīm nozibsnot. Tomēr tagad mani uztrauc kas ir šis urgļu vadonis?

Eragons nodrebēja un klusi pajautāja: Ko mēs tagad darīsim?

Iestājās nepatīkams klusuma brīdis.

-    Tavai rokai būs nepieciešamas vismaz dažas nedēļas, lai sadzītu. Būtu labi šo laiku pavadīt, iedzenot tev kādu sajēgu. Domāju, ka tā daļēji ir mana vaina. Es tev mācīju, kā paveikt šīs lietas, bet nesacīju, vai tev vajadzētu likt tās lietā. Tad nepieciešama piesardzība, kuras tev reizēm trūkst. Visa Alagēzijas maģija tev nepalīdzēs, ja tu nezināsi, kad to izmantot.

-    Bet mēs aizvien esam ceļā uz Drasleonu? Eragons jautāja.

Broms izmisumā izvalbīja acis.

-    Protams, mēs turpināsim meklēt razakus, taču, kamēr tu nebūsi izārstējies, neķersimies viņiem klāt arī tad, ja atradīsim. -

Viņš sāka ņemt nost Safīrai seglus. Vai esi pietiekami atkopies, lai jātu?

-    Šķiet, ka jā.

-    Labi, tad šodien vēl varam nojāt dažas jūdzes.

-    Kur ir Kadoks un Ledusliesma?

Broms norādīja uz nomaļu vietu. Reku tur. Es viņus sapinu zālē. Eragons bija gatavs doties prom un sekoja Bromam pie zirgiem.

Safīra uzsvēra: Ja tu būtu paskaidrojis, ko gatavojies darīt, nekas tāds nebūtu noticis. Es tev pateiktu, ka nenogalināt urgļus ir slikta doma. Es piekritu darīt to, ko sacīji, jo cerēju, ka tas būs daudzmaz saprātīgi!

Es negribu par to runāt.

Kā vēlies, viņa novīpsnāja.

Kamēr viņi jāja, katra bedre un gramba lika Eragonam ciešāk sakost zobus. Ja viņš būtu viens, tad noteikti apstātos. Taču viņš neuzdrošinājās sūdzēties Bromam. Turklāt Broms sāka mācīt viņam dažādas kauju shēmas, iekļaujot urgļus, maģiju un Safīru. Iztēlotās kaujas bija daudz un dažādas. Reizēm tajās parādījās arī Ēna vai kāds cits pūķis. Eragons atklāja, cik ļoti iespējams mocīt gan viņa prātu, gan ķermeni. Uz lielāko daļu jautājumu Eragons atbildēja nepareizi un pavisam saīga.

Kad viņi apstājās, lai atpūstos, Broms norūca: Tas bija sākums. Eragons zināja, ka vecais vīrs ir vīlies.

31. NODAĻA Zobena meistars

Nākamā diena abiem bija vieglāka. Eragons jutās labāk un spēja pareizi atbildēt uz vairākiem Broma jautājumiem. Pēc kāda īpaši sarežģīta uzdevuma Eragons pieminēja to, kā ar maģijas palīdzību bija ieraudzījis sievieti no sapņa. Broms paraustīja bārdu.

-    Tu saki, ka viņa bija apcietināta? -Jā.

-    Vai redzēji viņas seju? Broms uzmanīgi vaicāja.

-    Diezgan neskaidri. Apgaismojums bija slikts, tomēr redzēju, ka viņa ir skaista. Dīvaini: man nebija grūti saskatīt viņas acis. Un viņa raudzījās tieši uz mani.

Broms pakratīja galvu. Cik man zināms, tie, kuru attēlu atveido ar maģijas palīdzību, nezina, ka viņus novēro.

-    Vai nevari iedomāties, kas viņa varētu būt? Eragons vaicāja, pārsteigts par savas balss dedzīgo toni.

-     Nezinu gan, Broms atzinās. Droši vien es varētu izteikt dažus pieņēmumus, taču neviens no tiem nebūs pareizais. Notikušais ir ļoti dīvains. Kaut kādā veidā tev izdevās savā sapnī atsaukt kāda cilvēka tēlu kāda, ko tu nekad neesi redzējis, nesakot spēka vārdus. Sapņi reizēm ietiecas garu pasaulē, taču šoreiz tas ir citādi.

-     Iespējams, lai saprastu, kā tas gadījies, mums būtu jāpārmeklē visi cietumi, līdz atradīsim šo sievieti, Eragons ieteicās. Viņam pašam likās, ka tā varētu būt ļoti laba doma. Broms tikai iesmējās un jāja tālāk.

Broma stingrās rokas vadītā apmācība aizpildīja gandrīz katru dienas stundu, un dienas pamazām pārtapa nedēļās. Zobenu cīņas laikā Eragonam tagad bija jāliek lietā kreisā roka, jo labā bija lauzta. Pēc kāda laika viņš jau varēja cīnīties ar kreiso roku tikpat labi kā ar labo.

Kad viņi bija šķērsojuši Kori un nonākuši līdzenumā, Alagēzijā lēnām iestājās pavasaris, nosēdams zemi ar ziediem. Kailo koku zaros parādījās pumpuri, bet cauri pērnajai kūlai spraucās jaunās zāles asni. Putni atlidoja no ziemas mītnēm un sāka vīt ligzdas.

Ceļotāji turpināja ceļu gar Toarkas upi uz dienvidaustrumiem, garām Korei. Upe kļuva straujāka ar katru pieteku, kas ieplūda tajā no visām pusēm. Kad upe jau bija vairāk nekā jūdzi plata, Broms norādīja uz nelielām salām, kas izraibināja ūdeni.

-    Mēs esam tuvu Leonas ezeram tas ir kādu divu jūdžu attālumā.

-   Vai tu domā, ka mēs varam nokļūt tur, pirms iestāsies nakts? Eragons vaicāja.

-    Mēs varam mēģināt.

Krēslā nebija viegli turpināt ceļu, jo taka bija tik tikko redzama, tomēr ūdens šalkoņa vadīja ceļiniekus uz priekšu. Kad uzlēca mēness, spožais spīdeklis sniedza pietiekami daudz gaismas, lai redzētu apkārtni.

Leonas ezers izskatījās pēc zemē izklāta plāna sudrabaina palaga. Ūdens virsma bija mierīga un gluda kā spogulis. Ja nebūtu spožās mēness strēles, kas atspīdēja ūdenī, ezeru nevarētu atšķirt no zemes. Safīra sēdēja akmeņainā pludmalē, vēdinādama spārnus, lai izžāvētu tos. Eragons pasveicināja pūķi, un viņa atbildēja: Ūdens ir brīnišķīgs dziļš, auksts un skaidrs.

Varbūt rīt es arī nopeldēšos, zēns atbildēja. Viņi ierīkoja apmetni zem kokiem un drīz devās gulēt.

No rīta Eragons traucās paskatīties, kāds ezers izskatās dienasgaismā. Tur, kur pāri bija brāzies vējš, viss ūdens plašums ar baltajām putu cepurēm ņirbēja mazos puslociņos. Ezera plašums priecēja jaunekli. Viņš līksmi iesaucās un skrēja pie ūdens. Safira, kur tu esi? Papriecāsimies!

Tiklīdz Eragons uzrāpās viņai mugurā, Satīra izlēca no ūdens. Viņi uzlidoja augšā, riņķojot virs ezera, taču arī no turienes otrs ezera krasts nebija saskatāms. Vai tu gribētu nopeldēties? Eragons apjautājās Satīrai.

Viņa nosmīnēja. Turies! Safīra sakļāva spārnus un, saturot tos ar nagiem, iegrima viļņos. Kamēr viņi burāja, ūdens mirgoja saules gaismā, Eragons atkal līksmi iekliedzās. Safīra salocīja spārnus un ienira ezerā galva un kakls ūdenī ieslīdēja kā šķēps.

Ūdens triecās pret Eragonu kā ledaina siena, aizsitot elpu un gandrīz noraujot no Safiras muguras. Viņš cieši turējās, kamēr pūķis uzpeldēja virspusē. Ar trijiem kāju vēzieniem viņa nonāca līdz pašai augšai, un debesīs uzšāvās mirgojošas šļakatas. Eragons noelsās un sapurināja matus, bet Safira slīdēja pāri ezeram, izmantodama asti par stūri.

Gatavs ?

Eragons pamāja ar galvu un dziļi ievilka krūtīs elpu, sažņaudzot rokas. Šoreiz abi maigi ieslīdēja zem ūdens. Ūdens bija skaidrs, un viņi varēja redzēt tālin tālu. Safira griezās, locījās un kūleņoja, slīdēdama cauri ūdenim kā zutis. Eragons jutās, it kā jātu ar jūras čūsku no senām leģendām.

Kad jaunekļa plaušas jau brēktin brēca pēc gaisa, Safira izlieca muguru un šāvās uz augšu. Pūķis izrāvās gaisā spārnus plati iepletis, un viņus apņēma šļakatu ūdenskritums. Diviem spēcīgiem spārnu vēzieniem viņa pacēlās augstu virs ezera.

Tas bija lieliski! Eragons iesaucās.

Jā, Safīra laimīga atbildēja. Tomēr žēl, ka tu nevari aizturēt elpu ilgāk.

Tur es neko nevaru darīt, viņš sacīja, izspiezdams ūdeni no matiem. Drēbes bija slapjas, un vējš, kas cēlās no Safiras spārniem, saldēja. Jauneklis pavilka šinu uz rokas, jo plaukstas locītava niezēja.

Tiklīdz Eragons bija apžuvis, viņi abi ar Bromu apsegloja zirgus un lieliskā noskaņojumā sāka jāt apkārt Leonas ezeram, bet Safīra rotaļājoties nira ūdenī un lēca ārā no tā.

Pirms vakariņām Eragons, kā parasti, nobloķēja Zaroka asmeni, gatavodamies cīņai. Ne Eragons, ne Broms nekustējās, gaidīdami, kad otrs sāks cīņu. Jauneklis pētīja apkārtni, mēģinādams atrast kādu pauguru vai ko citu, kas viņam dotu kādas priekšrocības. Viņa uzmanību piesaistīja nūja pie ugunskura.

Eragons metās lejā, paķēra nūju un svieda to Bromam. Tomēr lauztā roka traucēja, un Broms viegli izvairījās no koka gabala. Vecais vīrs strauji devās uzbrukumā, vēcinot zobenu. Eragons pieliecās, un asmens nosvilpa viņam virs galvas. Viņš ierēcās un nikni atsita Broma cirtienu.

Abi nokrita zemē, katrs centās nonākt virspusē. Eragons aizripoja uz vienu pusi un atvēzējās ar Zaroku pret Broma stilbiem. Vecais vīrs aizturēja sitienu ar zobena rokturi un pielēca kājās. Saliecies Eragons atkal uzbruka, veidodams ar zobenu sarežģītu kombināciju virkni. No asmeņiem šķīda dzirksteles, kad viņi atkal un atkal uzbruka viens otram. Broms atvairīja visus sitienus, un viņa seja bija saspringta no koncentrēšanās. Taču Eragons redzēja, ka pretinieks pamazām nogurst. Nerimstošā kauja turpinājās, ik pa laikam kāds no abiem pamanīja trūkumus otra aizsardzībā.

Tad Eragons juta, ka cīņas gaita mainās. Sitienu pēc sitiena jauneklis guva virsroku, bet Broma atsitieni kļuva lēnāki, un viņš atkāpās. Eragons viegli bloķēja Broma dūrienu ar zobenu. Vecajam vīram vēnas uz pieres pulsēja no piepūles un dzīslas uz kakla piebrieda no sasprindzinājuma.

Piepeši Eragons pārliecināts cirta ar Zaroku ātrāk nekā jebkad agrāk, it kā noaužot tērauda tīklu apkārt Broma zobenam. Spējā uzbrukumā puisis trieca sava zobena plakano pusi pret Broma zobenu, un tas nokrita zemē. Pirms Broms paspēja paķert zobenu, Eragons pielika Zaroku pie vecā vīra kakla.

Viņi elsdami stāvēja viens otram pretī; sarkanais zobena asmens spiedās pret Broma kaklu. Eragons lēnām nolaida roku un atkāpās. Šī bija pirmā reize, kad viņš spēja pieveikt Bromu, neķeroties pie dažādām viltībām. Broms pacēla zobenu un ielika makstī. Smagi elpodams, viņš sacīja:

-    Šodienai pietiks.

-    Mēs taču tikko sākām, Eragons pārsteigts atbildēja.

Broms pakratīja galvu.

-    Zobenu cīņā es tev nevaru iemācīt neko jaunu. No visiem kareivjiem, kurus esmu sastapis, tikai trīs spēja mani sakaut tik viegli, un es šaubos, vai kāds no tiem varētu to izdarīt ar kreiso roku. Viņš skumji smaidīja. Neesmu tik jauns, kā reiz biju, taču varu sacīt, ka tu esi ļoti talantīgs zobena meistars. Tādi ir retums.

-   Vai tas nozīmē, ka mēs vairs necīnīsimies katru vakaru? Eragons vaicāja.

-    Nē, no tā tu vaļā netiksi, Broms smējās. Taču tagad mēs to neuztversim tik nopietni. Nekas ļauns nenotiks, ja šad un tad izlaidīsim. Viņš noslaucīja pieri. Tomēr atceries: ja tev reiz būs tā nelaime cīnīties ar elfu mācītu vai ne, sievieti vai vīrieti -, esi gatavs sakāvei. Tie, tāpat kā pūķi un citas maģiskas būtnes, ir daudz reižu stiprāki, nekā daba paredzējusi. Pats vājākais elfs mierīgi tevi pārspētu. Tas pats attiecas uz razakiem viņi nav cilvēki un nogurst daudz lēnāk nekā mēs.

-      Vai ir kāds veids, kā kļūt viņiem līdzīgam? Eragons gribēja zināt. Viņš sakrustotām kājām sēdēja blakus Satīrai.

Tu labi cīnījies, viņa sacīja. Eragons smaidīja.

Broms, paraustījis plecus, apsēdās.

-    Dažas iespējas ir, taču pagaidām neviena no tām tev nav pieejama. Maģija tev ļaus sakaut visus ienaidniekus, izņemot pašus spēcīgākos. Lai tiktu ar tiem galā, tev būs nepieciešama Safiras palīdzība, kā arī krietna deva veiksmes. Atceries: ja maģiska radība izmanto maģiju, tā spēj paveikt lietas, kas var nogalināt cilvēku, jo tai piemīt pārdabiskas spējas.

-    Kā var cīnīties ar maģiju? Eragons vaicāja.

-    Kā tu to domā?

Jauneklis atspiedās pret elkoni.

-     Nu, pieņemsim, ka man uzbrūk Ēna. Kā es varētu nobloķēt viņa maģiju? Lielākā daļa buramvārdu darbojas tajā pašā brīdī, kad izteikti, tādēļ nav cerību atbildēt ar maģiju laikus. Un, ja arī man izdotos, kā es varēšu izvairīties no ienaidnieka maģijas? Liekas, man būtu jāzina mana ienaidnieka nodomi, pirms viņš vispār rīkojas. Jauneklis uz brīdi apklusa. Es vienkārši nesaprotu, kā to paveikt. Tas, kurš uzbrūk pirmais, uzvar.

Broms nopūtās.

-    Tas, par ko tu runā, tā sauktais burvju duelis, ja tu tajā iesaistīsies, tev būs ārkārtīgi bīstams. Vai tev nekad nav ienācis prātā, kā Galbatoriksam izdevās pievārēt visus Jātniekus, ja viņam bija tikai ducis vai mazliet vairāk sekotāju?

-    Es nekad neesmu par to domājis, Eragons atzinās.

-    Ir vairākas iespējas. Dažas tu apgūsi vēlāk, taču būtiskākais ir tas, ka Galbatorikss gan prata, gan prot meistarīgi ielauzties cilvēku prātā. Redzi, burvju duelī ir stingri noteikumi, kas jāievēro abām pusēm, citādi abi sāncenši ies bojā. Sākumā neviens nedrīkst izmantot maģiju, līdz viens no dalībniekiem iekļūst otra sāncenša prātā un pakļauj tā domas.

Safīra ērti apvija savu asti ap Eragonu un jautāja: Kāpēc gaidīt ? Kad ienaidnieks sapratīs, ka esi uzbrucis, viņam būs par vēlu rīkoties. Eragons atkārtoja jautājumu skaļi.

Broms pakratīja galvu.

-    Nē, nebūs gan. Ja es pēkšņi izmantošu savu spēku pret tevi, Eragon, tu noteikti iesi bojā, taču īsajā brīdī, pirms tevi iznīcināšu, būs pietiekami daudz laika atbildes burvestībai. Tādēļ, ja neviens no sāncenšiem pilnīgi noteikti negrib iet bojā, neviena no pusēm neuzbrūk, līdz nav tikusi pāri otras aizsardzībai.

-    Kas notiek tad? Eragons vaicāja.

Broms paraustīja plecus un sacīja:

-    Tiklīdz tu esi iekļuvis ienaidnieka prātā, viegli paredzēt, ko tas grasās darīt, un novērst to. Tomēr arī tad ir viegli zaudēt kaujā, ja tu nezini, kā atsist burvestības.

Vecais vīrs piebāza pīpi un aizkūpināja to.

-    Un tam nepieciešama īpaši ātra domāšana. Pirms tu vari aizstāvēt pats sevi, tev jāsaprot tā spēka daba, kas ir pavērsta pret tevi. Ja tev uzbrūk ar karstumu, tev ir jāzina, vai to sūta pa gaisu, ar uguni, gaismu vai kādā citā veidā. Vienīgi tad, ja tu to zini, tu vari stāties pretī maģijai, piemēram, sasaldējot to vielu, kas izstaro nežēlīgu karstumu.

-    Izklausās ļoti sarežģīti.

-   Ārkārtīgi, piekrita Broms. Dūmu stīga cēlās no viņa pīpes. Cilvēki reti šādos dueļos izdzīvo ilgāk par dažām sekundēm. Milzīgais spēka un spēju apjoms, kas nepieciešams šādai kaujai, nolemj iesācējus drošai nāvei. Tiklīdz tu sasniegsi vajadzīgo līmeni, es tev sākšu mācīt nepieciešamās metodes. Līdz tam laikam, ja tev jācīnās ar burvi, bēdz prom, ko kājas nes.

32. NODAĻA Drasleonas muklājs

Ceļinieki pusdienoja Fasaloftā rosīgā pilsētiņā pie ezera. Tā bija jauka vietiņa pakalnā, no kura pavērās skats uz ezeru. Kamēr viņi ieturējās viesnīcas kopējā ēdamtelpā, Eragons uzmanīgi klausījās, ko runā pie blakusgaldiem, un par lielu atvieglojumu nedzirdēja neko par sevi vai Safīru.

Taka, kas tagad bija viņu ceļš, pēdējo divu dienu laikā bija kļuvusi sliktāka. Ratu riteņi un dzelzs pakavi bija nozvērējušies saplosīt zemi, un daudzas vietas bija pavisam neizbrienamas. Safirai dienā vajadzēja slēpties, jo ceļinieku kļuva aizvien vairāk, tādēļ visi trīs tikās tikai naktī.

Dienām ilgi viņi virzījās uz dienvidiem gar Leonas ezera plašo krastu. Eragons prātoja, vai viņi vispār kādreiz apies tam apkārt, tādēļ sajuta atvieglojumu, kad satika kādu vīru, kas sacīja, ka Drasleona ir tikai vienas dienas jājiena attālumā.

Nākamajā rītā Eragons pamodās agri. Pirksti dega aiz nepacietības, iedomājoties, ka drīz viņi tiksies ar razakiem. Jums abiem jābūt piesardzīgiem, Safira sacīja. Razakiem var būt spiegi, kas meklē ceļotājus, kuri atbilst jūsu aprakstam.

Mēs darīsim, ko varēsim, lai neradītu aizdomas, jauneklis mierināja pūķi.

Viņa nolaida zemāk galvu, līdz abu acis sastapās. Iespējams, taču ņem vērā, ka es nevarēšu tevi aizsargāt, kā to darīju cīņā pret urgļiem. Es būšu pārāk tālu, lai nāktu palīgā, turklāt es nespēšu izdzīvot šaurajās pilsētas ielās. Seko Broma padomam, dari, kā viņš saka, viņš ir prātīgs.

Es zinu, Eragons drūmi atteica.

Vai tu dosies kopā ar Bromu pie vārdeniem ? Tiklīdz razaki būs nogalināti, viņš gribēs tevi turp aizvest. Un, tā kā Galbatorikss būs satracināts, uzzinot par razaku nāvi, tas, iespējams, būs prātīgākais solis.

Eragons berzēja rokas. Es negribu visu laiku cīnīties pret Impēriju, kā to dara vārdeni. Dzīve ir kas vairāk par nemitīgu karu. Mums būs laiks apsvērt to visu, kad razaki būs pagalam.

Neesi tik pārliecināts, viņa brīdināja un devās paslēpties līdz nakts tumsai.

Ceļu pildīja zemnieki, kuri veda savas preces uz Drasleonas tirgu. Eragonam un Bromam bija jālaiž zirgi soļos un brīžiem pat jāgaida, līdz rati viņiem atbrīvos ceļu.

Lai arī viņi vēl pirms pusdienlaika ieraudzīja tālumā dūmus, pilsētu skaidri saskatīt varēja tikai pēc jūdzes. Pieradušiem pie Tērmas precīzā plānojuma, Drasleona viņiem šķita ielu mudžeklis, kas izpleties pie Leonas ezera. Pussabrukušas ēkas rēgojās līkumainās ieliņās, pilsētas centru apjoza netīra, bāli dzeltena un māliem apmesta siena.

Dažas jūdzes uz austrumiem debesīs slējās kaila klints, līdzinādamās tumšam spoku kuģim ar vītnēm un kolonnām. Gandrīz vertikālās sienas izauga no zemes kā izrobots dīvaina monstra skeleta gabals.

Broms norādīja:

Tās ir Ellesdzirnas. Tās arī ir iemesls, kāpēc uzcēla Drasleonu. Ellesdzirnas apbur cilvēkus, lai arī šī ir drūma un ļauna vieta. Viņš ar roku norādīja uz ēkām pilsētas mūra iekšpusē. No sākuma mums jādodas uz pilsētas centru.

Kamēr viņi lēni kustējās pa ceļu uz priekšu, Eragons ievēroja, ka augstākā celtne pilsētā ir katedrāle, ko varēja redzēt pāri mūriem. Tā bija ārkārtīgi līdzīga Ellesdzirnām, it īpaši tad, kad tās arkās un smailajos tornīšos iespīdēja gaisma. Kādus dievus vietējie pielūdz? viņš vaicāja.

Broms nepatikā saviebās.

-    Viņu priesteri dodas uz Ellesdzirnām. Reliģija, kurai viņi kalpo, ir nežēlīga. Viņi dzer cilvēku asinis un ziedo viņu miesu. Viņu priesteriem reizēm trūkst kādas ķermeņa daļas, jo viņi tic jo vairāk kaulu un cīpslu atdod, jo mazāk esi pieķēries mirstīgajai pasaulei. Lielāko daļu laika šie priesteri pavada strīdoties, kura no Ellesdzirnu trim virsotnēm ir augstākā un nozīmīgākā un vai ceturtā viszemākā vispār būtu jāpielūdz.

-    Briesmīgi, Eragons sacīja nodrebinādamies.

-   Jā, Broms smagnēji novilka, taču nesaki to ticīgajam. Citādi var viegli zaudēt roku "grēku nožēlošanā", kā viņi to sauc.

Pie Drasleonas milzīgajiem vārtiem viņi vadīja zirgus cauri cilvēku drūzmai. Katrā vārtu pusē bija novietoti desmit kareivji, kas neuzkrītoši pētīja pūli. Eragons un Broms iekļuva pilsētā bez starpgadījumiem.

Telpu trūkuma dēļ pilsētas mūra iekšpusē mājas bija augstas un šauras. Ēkas, kas atradās tuvāk mūrim, bija piebūvētas tieši pie tā. Lielākā daļa namu karājās virs līkām, šaurām ieliņām, aizsegdamas debesis, un nācās grūti noteikt, vai zem tām valda diena vai nakts. Gandrīz visas ēkas bija būvētas no brūna, raupja koka, kas pilsētu darīja vēl jo tumšāku. Gaiss smakoja pēc atkritumiem, ielas bija netīras.

Noplīsušu bērnu bars skrēja pa ielām, kaudamies par maizes doniņām. Sakropļoti ubagi tupēja pie vārtiem, lūgdami naudu. Viņu saucieni pēc palīdzības līdzinājās nolādēto korim. Mēs pat pret dzīvniekiem tā neizturamies, Eragons domāja, ieplezdams acis dusmās. Es te nepalikšu, jauneklis sacīja, negribēdams samierināties ar redzēto.

-    Tālāk būs labāk, Broms sacīja. Tagad mums jāatrod viesnīca un jāizdomā rīcības plāns. Drasleona var būt bīstama vieta pat vispiesardzīgākajam cilvēkam. Es negribu palikt uz ielas nevienu brīdi ilgāk.

Abi devās dziļāk iekšā Drasleonā, atstādami aiz muguras netīro ieeju. Kad viņi nokļuva bagātākajā pilsētas daļā, Eragons brīnījās: Kā šie cilvēki var bezrūpīgi dzīvot, kamēr citi cieš?

Viņi atrada istabu "Zelta lodē", kas bija samērā lēta un pieklājīga vieta. Pie vienas sienas bija pieslieta šaura gulta, tai blakus ļodzīgs galds un bļoda ar ūdeni. Eragons paskatījās uz matraci un sacīja:

-   Es gulēšu uz grīdas. Tur iekšā noteikti ir tik daudz kukaiņu, lai aprītu mani dzīvu.

-    Nu, es negribu viņiem liegt maltīti, sacīja Broms, uzmezdams somas uz matrača. Eragons savējās novietoja uz grīdas un noņēma stopu.

-    Ko tagad? viņš jautāja.

-    Atradīsim ēdamo un alu. Pēc tam liksimies gulēt. Rīt sāksim meklēt razakus. Ejot ārā no istabas, Broms brīdināja: Lai kas notiktu, neļauj vaļu savai mēlei. Ja kaut kas atgadās, mums acumirklī jāņem kājas pār pleciem.

Viesnīcas pusdienas gandrīz nebija ēdamas, taču alus bija lielisks. Kad viņi streipuļoja uz istabu, Eragona galva patīkami dūca. Viņš atritināja segas uz grīdas un palīda zem tām, bet Broms iegāzās gultā.

īsu brīdi pirms aizmigšanas viņš sazinājās ar Safīru: Mēs te paliksim dažas dienas, taču meklēšanai nevajadzēs tikpat daudz laika kā Tērmā. Kad mēs atklāsim, kur ir razaki, varbūt tu varēsi palīdzēt viņus notvert. Es parunāšu ar tevi no rīta. Šobrīd manas domas nav skaidras.

Tu esi dzēris, viņu sasniedza nosodoša doma. Eragons kādu brīdi to apsvēra, un viņam bija jāpiekrīt, ka Safīrai ir taisnība. Viņas nosodījums bija nepārprotams, taču pūķis neko nepārmeta, vien sacīja: Es tevi neapskaudīšu no rīta.

Nē, Eragons noņurdēja. Broms gan mani apskaudīs. Viņš izdzēra divreiz vairāk.

33. NODAĻA Ellas celš

Par ko es domāju, Eragons no rīta brīnījās. Viņa galva pulsēja, mēle likās bieza un sausa. Kad zem grīdas paskrapstināja žurka, zēns sarāvās no skaņas.

Nu, kā tad mēs jūtamies ? Safīra zobgalīgi vaicāja.

Eragons viņu ignorēja.

Pēc brīža Broms kurnēdams izvēlās no gultas. Viņš apšļāca galvu ar aukstu ūdeni no bļodas un devās ārā no istabas. Eragons sekoja viņam līdz gaitenim un jautāja:

-    Kurp tu ej?

-    Atgūties.

-    Es arī iešu. Pie bāra Eragons atklāja Broma atgūšanās metodi karstas tējas, ledusūdens un brendija patērēšana lielos apmēros. Kad viņi atgriezās istabā, jauneklis jutās mazliet labāk.

Broms piesēja pie jostas zobenu un nogludināja apģērba krokas.

-     Pirmais, kas mums būtu jādara, apdomīgi jāuzdod daži jautājumi. Es gribu noskaidrot, uz kurieni sitras eļļa tika nogādāta Drasleonā un kurp tā tālāk tika aizvesta. Visticamāk, ka šajā lietā bija iesaistīti karavīri vai strādnieki. Mums šie vīri jāatrod un viens jāpiedabū runāt.

Viņi devās prom no "Zelta lodes" un sāka meklēt noliktavas, kur varētu būt piegādāta sitras eļļa. Drasleonas centra tuvumā ielas sāka virzīties augšup uz granīta pils pusi. Tā bija uzbūvēta pakalnā, lai paceltos virs visām ēkām, izņemot katedrāli.

Pagalms bija izklāts ar perlamutru, bet sienu daļās redzami zelta ielaidumi. Nišās slējās melnas statujas ar vīraka nūjiņām aukstajās rokās. Karavīri stāvēja ik pēc četriem jardiem un uzmanīgi aplūkoja katru garāmgājēju.

-    Kas te dzīvo? Eragons bijīgi jautāja.

-    Markuss Tabors šīs pilsētas galva. Viņš pakļaujas tikai karalim un savai sirdsapziņai, kas pēdējā laikā nav bijusi diez ko aktīva, Broms atbildēja. Viņi gāja apkārt pilij, aplūkodami tuvumā esošos izgreznotos un noslēgtos namus.

Līdz dienas vidum viņi nebija uzzinājuši neko vērtīgu, tādēļ apstājās, lai ieturētu pusdienas. Pilsēta ir pārāk liela, lai to pārmeklētu kopā, sacīja Broms. Tev būs jādodas meklējumos vienam, un vakarā satiksimies "Zelta lodē". Viņš stingri paskatījās uz Eragonu no savu kumšķaino uzacu biežņas. Es tev uzticos, tādēļ nedari muļķības.

-   Nedarīšu, Eragons apsolīja. Broms iedeva zēnam dažus naudas gabalus un devās prom pretējā virzienā.

Visas dienas garumā Eragons runāja ar veikalu īpašniekiem un strādniekiem, cenzdamies būt tik pieklājīgs un jauks, cik vien spēja. Jautājumi noveda viņu no vienas pilsētas daļas uz citu un atkal atpakaļ. Neviens neko nezināja par eļļu. Lai arī kurp puisis devās, likās, ka katedrāle nolūkojas viņā. Nebija iespējams noslēpties no tās augstajām smailēm.

Galu galā viņam izdevās atrast vīru, kas palīdzēja nogādāt sitras eļļu un atcerējās, uz kuru noliktavu to aizveda. Eragons sajūsmināts devās aplūkot noliktavas ēku un tad atgriezās "Zelta lodē". Pēc stundas ieradās arī Broms, grīļodamies no noguruma. Vai tu kaut ko atradi? Eragons vaicāja.

Broms atglauda savus baltos matus.

-   Es šodien dzirdēju daudzas interesantas lietas, arī pašu svarīgāko aptuveni pēc nedēļas Galbatorikss grasās doties uz Drasleonu.

-    Ko? Eragons iesaucās.

Broms atspiedās pret sienu, un krunkas viņa pierē kļuva dziļākas.

-    Šķiet, ka Tabors izrīkojies pārāk brīvi ar piešķirto varu, un Galbatorikss nolēmis ierasties, lai sniegtu viņam pazemības mācību. Desmit gadu laikā tā būs pirmā reize, kad karalis devies prom no Urūbaenas.

-    Vai tu domā, ka viņš zina par mums? Eragons jautāja.

-    Protams, viņš zina par mums, bet es esmu pārliecināts, ka nezina mūsu atrašanās vietu. Ja viņš zinātu, mēs jau būtu razaku rokās. Tomēr tas nozīmē lai ko mēs gatavojamies pasākt ar razakiem, tam jānotiek pirms Galbatoriksa ierašanās. Mums nevajadzētu nonākt viņam tuvāk par divdesmit jūdzēm. Vienīgais, kas runā mums par labu, razakiem ir jābūt šeit, lai sagatavotu pilsētu apmeklējumam.

-    Es gribu dabūt razakus rokā, sacīja Eragons, sažņaudzot dūres, taču es atsakos no šā nodoma, ja tas nozīmē cīnīties ar karali. Viņš mani, iespējams, sarautu gabalos.

Likās, ka teiktais uzjautrināja Bromu.

-   Ļoti labi: beidzot tu kļūsti piesardzīgs. Un tev tiešām nav nekādu izredžu cīņā ar Galbatoriksu. Tagad pastāsti man, ko tu šodien uzzināji. Tas varētu apstiprināt to, ko dzirdēju es.

Eragons paraustīja plecus.

-    Lielākoties visādus niekus, taču es runāju ar kādu vīru, kurš zināja, uz kurieni nogādāja eļļu. Tā ir kāda veca noliktava. Izņemot to, neko vērtīgu neatklāju.

-    Mana diena bija mazliet ražīgāka par tavējo. Es dzirdēju to pašu, ko tu, tādēļ devos uz noliktavu un aprunājos ar strādniekiem. Nevajadzēja pārāk daudz glaimu, lai viņi atklātu, ka kastes ar sitras eļļu vienmēr nogādā uz pili.

-    Un tad tu devies atpakaļ, Eragons secināja.

-    Nē! Nepārtrauc. Pēc tam es devos uz pili un mani uzaicināja kalpotāju mītnē kā klejojošu dziesminieku. Vairākas stundas es klejoju pa telpām, izklaidēdams istabenes un pārējos ar dziesmām un dzejām un visu laiku uzdodams jautājumus. Broms lēnām piepildīja pīpi ar tabaku. Ko tik tie kalpotāji nezina! Vai tu zināji, ka vienam no grāfiem ir trīs mīļākās un viņas visas dzīvo vienā pils spārnā? Viņš pakratīja galvu un aizdedza pīpi. Starp šiem baumu krikumiem man gluži netīšām garāmejot pastāstīja, uz kurieni sitras eļļu aizgādā no pils.

-    Un kur… Eragons nepacietīgi vaicāja.

Broms pakšķināja pīpi un izpūta dūmu gredzenu.

-   Ārpus pilsētas, protams. Vienmēr pilnmēness laikā divi vergi tiek sūtīti uz Ellesdzirnu pakāji, ņemot līdzi pārtiku vairākiem mēnešiem. Katru reizi, kad sitras eļļa nonāk Drasleonā, viņi eļļu un pārtiku sūta uz Ellesdzirnām. Vergi pēc tam pazūd kā akā. Un reiz, kad viņiem kāds sekoja, arī tas pazuda bez pēdām.

-    Man likās, ka Jātnieki sagrāva vergu tirdzniecību, sacīja Eragons.

-    Diemžēl tā plaukst un zeļ karaļa valdīšanas laikā.

-    Tātad razaki ir Ellesdzirnās, Eragons bilda, prātodams par akmeņaino klinti.

-    Tur vai kaut kur tuvumā.

-   Ja viņi ir Ellesdzirnās, viņi būs kaut kur pakājē, pasargāti aiz biezām akmens durvīm, vai arī kaut kur augšā, kur var tikt tikai viņu lidojošo dzīvnieku mugurā vai ar Safiru. Augšā vai lejā, bet viņu paslēptuve ir nomaskēta. Eragons brīdi domāja. Ja mēs ar Safiru apmetīsim loku virs Ellesdzirnām, razaki mūs noteikti pamanīs nemaz nerunājot par visiem Drasleonas iemītniekiem.

-    Tā ir problēma, Broms piekrita.

Eragons sarauca pieri.

-    Kā būtu, ja mēs stātos to divu vergu vietā? Pilnmēness nav tālu. Mums būtu lieliska iespēja tikt razakiem pavisam klāt.

Broms domīgi paraustīja bārdu.

-   Tas labākajā gadījumā ir riskanti. Ja vergus nogalina no attāluma, mēs būsim sprukās. Mēs razakiem neko nevaram nodarīt, ja neredzam viņus.

-   Mēs jau nemaz nezinām, vai vergus vispār nogalina, Eragons uzsvēra.

-    Esmu pārliecināts, ka nogalina, Broms drūmi norūca. Tad viņa acis iedzalkstījās un viņš izpūta vēl vienu dūmu apli.

Tomēr tā ir aizraujoša doma. Ja mēs iesaistītu arī Safīru, kas noslēptos turpat tuvumā, un… Viņš apklusa, nepabeidzis domu. Mēs varētu to paveikt, taču mums jārīkojas ātri. Karalis drīz ieradīsies, tādēļ nav daudz laika.

-   Vai mums vajadzētu doties uz Ellesdzirnām un izpētīt apkārtni? Būtu labi redzēt apkārtni dienasgaismā, lai izvairītos no slēpņiem, Eragons ierosināja.

Broms aptaustīja savu nūju.

-    Mēs to varam izdarīt arī vēlāk. Rīt es atgriezīšos pilī un noskaidrošu, kā varam aizvietot vergus. Man jābūt uzmanīgam, lai neizraisītu aizdomas, taču mani viegli varētu atmaskot spiegi un galminieki, kas zina par razakiem.

-    Es nespēju noticēt mēs patiešām esam viņus atraduši, Eragons klusi sacīja. Mirušā tēvoča un nodedzināto māju tēls kā zibens šautra izskrēja viņam cauri. Jauneklis sakoda zobus.

-    Tomēr smagākā daļa mums vēl ir priekšā, bet nudien mēs esam godam pastrādājuši, Broms sacīja. Ja veiksme mums uzsmaidīs, tu drīz varēsi atriebties un vārdeni būs brīvi no bīstama ienaidnieka. Turpmākais jau būs atkarīgs no tevis paša.

Eragons domās līksmi izklāstīja Safīrai: Mēs atradām razaku slēptuvi!

Kur? Viņš ātri pastāstīja, ko abi atklājuši. Ellesdzirnas, pūķis uzjautrinājās. Viņiem īsti piemērota vieta.

Eragons piekrita. Kad pabeigsim šo darbu, varbūt mēs varētu apciemot Kārvahallu.

Ko īsti tu gribi? Pēkšņi viņas balsī ieskanējās rūgtums. Atgriezties savā iepriekšējā dzīvē? Tu zini, ka tas nenotiks, tādēļ beidz par to sapņot! Kādā brīdī tev būs jāizlemj, kurai pusei pieslieties. Vai tu slēpsies visu atlikušo dzīvi vai arī palīdzēsi vārdeniem? Sīs ir tavas vienīgās iespējas, ja vien tu neizlemsi kalpot Galbatoriksam, bet es tam nepiekrītu un nekad nepiekritīšu.

Viņš klusi atbildēja: Ja man būs jāizvēlas, es saistīšu savu likteni ar vārdeniem, tu taču to zini.

Jā, bet dažreiz tev tas pašam sev jāatkārto. Viņa atstāja Eragonu, kurš turpināja prātot par pūķa vārdiem.

34. NODAĻA Ellesdzirnu pielūdzēji

Kad Eragons pamodas, istaba viņš atradās viens pats. Uz sienas ar ogli bija uzskrāpēta zīmīte:

Eragon!

Šodien atgriezīšos vēlu. Nauda pārtikai ir zem matrača.

Izpēti pilsētu, papriecājies, taču esi nemanāms!

Broms

P. S. Izvairies no pils. Nekur neej bez sava stopa! Turi to

gatavībā.

Eragons noslaucīja sienu un paņēma naudu no matrača apakšas. Uz muguras viņš uzlika stopu, domādams: Es gribētu, lai man visu laiku nebūtu jāstaigā apbruņotam.

Viņš devās prom no "Zelta lodes" un vieglā gaitā gāja pa pilsētas ielām, apstādamies aplūkot visu, kas saistīja skatienu. Pilsētā bija daudz pievilcīgu veikalu, tomēr neviens no tiem nebija tik aizraujošs kā Andželas veikaliņš Tērmā. Reizēm jauneklis uzmeta skatu tumšajiem, noslēgtajiem namiem un vēlējās, kaut varētu tikt prom no pilsētas. Kad par sevi atgādināja izsalkums, viņš nopirka gabalu siera un maizes klaipu un notiesāja tos, sēžot uz ietves malas.

Vēlāk Drasleonas tālajā galā viņš izdzirdēja vairāksolītāju nosaucam preču cenas. Ziņkāres dzīts, viņš devās turp, kur skanēja balss, un nonāca pie plaša laukuma starp divām ēkām. Uz paaugstinājuma stāvēja desmit vīri. Viņiem priekšā bija sapulcējies grezni un krāsaini ģērbies trakulīgs pūlis. Kur tad ir preces, ko izsola ? Eragons prātoja.

Vairāksolīšanas vadītājs beidza cenu saraksta lasīšanu un mudināja jaunu vīrieti kāpt uz paaugstinājuma. Vīrs lempīgi uzrāpās augšā, ķēdes žvadzēja viņam pie kājām un rokām.

Mūsu pirmā prece, izsoles vadītājs paziņoja. Veselīgs vīrietis no Hadaraka tuksneša, noķerts pagājušajā mēnesī, lieliskā stāvoklī. Paskatieties uz šīm rokām un kājām: viņš ir spēcīgs kā vērsis! Viņš būtu lielisks sargs, taču, ja negribat viņam uzticēties, būs labs smaga darba strādnieks. Taču ļaujiet man jums, dāmas un kungi, sacīt, ka tā būtu gatavā izšķērdība. Viņa prāts ir ass kā nagla, ja piedabūsiet viņu runāt civilizētā mēlē!

Pūlis smējās, un Eragons grieza zobus no niknuma. Viņa lūpas jau sāka veidot vārdu, kas atbrīvotu vergu, un viņa roka nesen atbrīvota no apsēja pacēlās. Zīme uz viņa rokas mirgoja. Jauneklis jau gatavojās atbrīvot maģiskos spēkus, kad piepeši viņam ienāca prātā vergs nevarēs aizbēgt! Vergu notvers, vēl pirms viņš nonāks pie pilsētas mūra. Eragons visu vēl vairāk sarežģītu, ja mēģinātu palīdzēt. Viņš nolaida roku un klusām nolamājās. Domā! Nedomājot jau tu iekūlies nepatikšanās ar urgļiem.

Viņš bezspēcīgi lūkojās, kā vergu pārdeva garam vīram ar līku degunu. Nākamā prece bija maza meitenīte ne vairāk kā sešus gadus veca -, kuru izrāva no raudošās mātes rokām. Kad izsoles vadītājs sāka vairāksolīšanu, Eragons piespieda sevi doties prom, iekšēji sastindzis aiz niknuma un aizvainojuma.

Raudas apklusa tikai vairāku kvartālu attālumā. Es gribētu redzēt, kā tagad zaglis mēģina nogriezt manu naudas maku, Eragons drūmi nodomāja, gandrīz vēloties, lai tas notiktu. Viņš dusmīgi iesita pa tuvējo sienu, nobrāzdams pirkstu kauliņus.

Cīnoties ar Impēriju, es varētu apturēt verdzību, viņš iedomājās. Es varētu atbrīvot vergus ar Safiras palīdzību. Man ir dotas īpašas spējas: no manas puses būtu savtīgi tās neizmantot citu labā. Ja es to nedarīšu, nav jēgas būt par Jātnieku.

Pagāja labs laiks, līdz viņš atguva savaldību. Piepeši viņš attapās pie katedrāles. Savijušās smailes klāja statujas un arabesku rotājumi. Uz dzegām sēdēja gorgonas atņirgtiem zobiem. Fantastiski radījumi locījās uz sienām, bet zemāk sasaluši marmorā soļoja karaļi un varoņi. Katedrāles sānu sienas rotāja dažādu lielumu kolonnas, arkas ar asām šķautnēm un augsti vitrāžu logi. Vientuļš tornis saturēja ēku kā masts.

Katedrāles priekšā, paslēptas ēnā, atradās apkaltas dzelzs durvis ar inkrustētu sudraba rakstu. Eragons tajā pazina seno valodu. Cik labi prazdams, viņš izlasīja: Šeit nākušais lai atstāj savu pieķeršanos iemīļotajiem un saprot visa zudību.

Pār Eragona muguru pārskrēja drebuļi. Ēkā jautās ļaunums, it kā pilsētā tupētu plēsoņa, kas gaida savu nākamo upuri.

Platas kāpnes veda uz katedrāles ieeju. Eragons svinīgi uzkāpa pa tām un apstājās pie durvīm. Vai es varētu tikt iekšā ? Viņš nedroši pagrūda durvis. Tās līgani atvērās, gludi slīdēdamas ieeļļotajās eņģēs. Jauneklis iegāja iekšā.

Tukšajā katedrālē bija tik kluss kā sen pamestās kapenēs. Gaiss bija auksts un sauss. Kailas sienas stiepās pretī velvētiem griestiem, kas bija tik augsti, ka Eragons jutās mazs kā skudra. Logu vitrāžās bija redzamas ainas, kas simbolizēja niknumu, naidu un nožēlu. Spokainas gaismas stari lauzās caur vitrāžu stikliem, izgaismojot granīta plāksnes un varenās kolonnas, pārējo atstājot ēnā. Arī Eragona rokas krāsojās tumši zilas.

Starp logiem bija novietotas statujas ar sastingušām, blāvām acu zīlītēm. Viņš ieskatījās akmens tēlu bargajās sejās un lēnām devās uz vidusjomu, baidīdamies sacelt troksni. Eragona ādas zābaki klusi slīdēja pa gadu gaitā nopulēto akmens grīdu.

Altāris bija milzīga akmens plātne bez jebkādiem rotājumiem. Vientuļš gaismas stars krita pār to, izgaismojot zelta putekļu virpuli, kas lidinājās gaisā. Aiz altāra ērģeļu stabules tiecās pret griestu kupolu, atveroties visiem pasaules vējiem.

Instruments droši vien spēlētu mūziku, kad Drasleonai pāri brāztos vētra.

Eragons aiz cieņas pret ticību nometās ceļos un nolieca galvu. Viņš nelūdzās, vienkārši godāja pašu katedrāli. Pasaules bēdas, ko celtne bija pieredzējusi, kā arī nepatika pret izsmalcināto, tukšo greznību, kas valdīja tās iekšpusē, plūda no katedrāles akmeņiem. Tā bija draudīga vieta kaila un auksta. Tomēr šajā stindzinošajā saskarē varēja apjaust mūžības dzirksti un slēptu spēku.

Beidzot Eragons pacēla galvu un uzrausās kājās. Kluss un sērīgs viņš sevī nomurmināja vārdus senajā valodā, pagriezās promiešanai un sastinga. Jaunekļa sirds salēcās, dauzīdamās kā bungas.

Katedrāles durvīs stāvēja divi razaki un skatījās uz Eragonu. Viņu zobeni bija izvilkti, un to asie asmeņi sarkanajā gaismā likās asiņaini. Atskanēja mazākā razaka svelpjošais šņāciens. Neviens no viņiem nekustējās.

Eragons iesvēlās niknumā. Tik daudzas nedēļas viņš bija dzinies pakaļ razakiem, ka sāpes par to izdarīto slepkavību jau bija notrulušas. Taču tagad atriebe bija rokas stiepiena attālumā. Viņa dusmas eksplodēja kā vulkāns, un nesenie vergu tirdzniecības skati tās vēl jo vairāk uzkurināja. Eragona lūpās atskanēja rēciens, atbalsodamies kā pērkona grāvieni; viņš pakampa stopu, tad veikli ielika bultu stopā un izšāva. Pēc mirkļa pirmajai sekoja vēl divas.

Razaki izvairījās no bultām mežonīgā ātrumā. Viņi šņāca, skrienot starp soliem, apmetņi plīvoja kā kraukļa spārni. Eragons sniedzās pēc nākamās bultas, taču apdomājās un apstājās. Ja viņi zināja, kur es esmu, arī Broms ir briesmās! Man viņš jābrīdina! Tad Eragons šausmās ieraudzīja, kā karavīru ierinda ieskrēja katedrālē, un pamanīja kaujas apģērbos tērpušos vīrus arī ārpusē.

Eragons uzmeta plēsīgu skatu galvenajam razakam un apmetās riņķī, meklēdams bēgšanas iespēju. Viņa uzmanību pievērsa neliela priekštelpa altāra kreisajā pusē. Zēns metās cauri velvētai ejai un skrēja uz priekšu pa gaiteni, kas veda uz klosteri ar zvanu torni. Razaku pēdu dipoņa lika jozt, ko kājas nes, taču piepeši eja beidzās pie slēgtām durvīm.

Viņš dauzīja pa durvīm, mēģinot tās atlauzt vaļā, taču koks bija pārāk biezs. Razaki jau bija pavisam tuvu. Izmisis viņš ievilka elpu un izkliedza:

Jierda! Durvis sasprāga sīkās šķēpelēs. Eragons nokļuva mazā istabiņā un turpināja skriet.

Viņš brāzās cauri daudzām telpām, pārsteidzot priesteru bariņu. Jaunekli pavadīja kliedzieni un lamas. Brīdinoši ieskanējās klostera zvans. Eragons lavījās cauri virtuvei, paskrēja garām dažiem mūkiem, tad ieslīdēja sānu durvīs. Viņš atdūrās dārzā, kas bija apjozts ar augstu, gludu mūri. Nekur nemanīja izeju.

Eragons pagriezās, lai dotos prom, taču, viņam tuvojoties sānu durvīm, atskanēja razaka klusais šņāciens. Izmisumā viņš traucās pie sienas, juzdams, kā asinis šalc dzīslās. Maģija šeit nevarēja līdzēt ja viņš ar tās palīdzību izlauztos cauri sienai, nebūtu spēka skriet tālāk.

Viņš lēca. Jauneklis spēja pieķerties tikai mūra sienas augšējai malai, lai arī rokas bija izstiepis, cik vien tālu varēja. Ķermenis atsitās pret sienu, elpa aizcirtās. Eragons elsoja un karājās pie sienas, cenzdamies nenokrist. Razaki ložņāja pa dārzu, grozīdami galvu no vienas puses uz otru kā asinssuņi, kas mēģina saost upuri.

Eragons juta viņus tuvojamies un pievilkās augšā pie sienas. Viņa pleci sāpēs krakšķēja, rāpjoties pāri mūrim, iekams varēja nolēkt otrā pusē. Viņš streipuļoja, līdz atguva līdzsvaru, un brāzās cauri alejai brīdī, kad arī razaki šķērsoja mūri. Saņēmis spēkus, Eragons skrēja, ko kājas nes.

Viņš joņoja kādu jūdzi, līdz nolēma apstāties un atvilkt elpu. Viņš nebija pārliecināts, vai ir sajaucis pēdas razakiem, tādēļ atrada ļaužu pilnu tirgus laukumu un paslēpās zem ratiem.

Kā viņi mani atrada? viņš prātoja. Viņi zināja, kur es esmu… varbūt kaut kas noticis ar Bromu! Viņš domās sazinājās ar Safiru un sacīja: Razaki atrada mani. Mēs visi esam briesmās! Pārbaudi, vai ar Bromu viss kārtībā. Ja viņš ir drošībā, brīdini viņu un liec satikties ar mani viesnīcā. Un esi gatava lidot šurp, cik ātri vien spēj. Var gadīties, ka mums būs nepieciešama tava palīdzība.

Viņa klusēja, tad atbildēja: Viņš tiksies ar tevi pie viesnīcas. Neapstājies, tu esi lielās briesmās.

-    It kā es to nezinātu, Eragons nomurmināja, izripodams no ratu apakšas. Viņš steidzās uz "Zelta lodi", ātri savāca viņu mantas, apsegloja zirgus un izveda tos laukā. Drīz vien ieradās arī Broms, dusmīgi skatīdamies apkārt, ar nūju rokā. Viņš uzlēca Ledusliesmas mugurā un jautāja: Kas notika?

-     Es biju katedrālē, kad razaki vienkārši uzradās man aiz muguras, Eragons teica, rāpdamies Kadokam seglos. Es skrēju atpakaļ, cik ātri vien varēju, taču viņi var šeit ierasties kuru katru brīdi. Safira piebiedrosies mums uzreiz aiz Drasleonas.

-    Mums jātiek ārā no pilsētas, pirms viņi aizver vārtus, ja vien tos nav jau noslēguši, Broms sacīja. Ja tie būs aizslēgti, diez vai mums radīsies iespēja tikt laukā. Lai ko tu darītu, paliec manā tuvumā. Eragons sastinga, izdzirdējis karavīru rindas maršējam ielas galā.

Broms nolamājās, paskubināja Ledusliesmu ar pavadu un jāja prom. Eragons noliecās zemu pie Kadoka skausta un sekoja. Viņi gandrīz nokrita, vairākas reizes mežonīgi triecoties uz priekšu cauri cilvēku pūlim, kas pildīja ielas pie pilsētas vārtiem. Kad beidzot varēja saskatīt vārtus, Eragons bailēs parāva Kadoka pavadu. Vārti jau bija līdz pusei nolaisti, un divas karavīru rindas, bruņotas ar gariem pīķiem, neļāva virzīties uz priekšu.

-    Viņi mūs saraus gabalos! Eragons iesaucās.

-   Mums jāmēģina tikt cauri, Broms noteica balsī, kas nepieļāva iebildumus. Es tikšu galā ar vīriem, bet tev jātur vaļā vārti. Eragons pamāja ar galvu, sakoda zobus un iespieda papēžus Kadokam sānos.

Viņi triecās cauri pūlim pie nekustīgajiem karavīriem, kas nolaida pīķus pret zirgu krūtīm un iestiprināja tos zemē. Zirgi sprauslāja no bailēm, un Eragons un Broms tos mierināja. Eragons dzirdēja karavīru saucienus, taču neļāva novērst uzmanību no vārtiem, kas collu pa collai vērās ciet.

Kad viņi tuvojās asajiem pīķiem, Broms pacēla roku un kaut ko teica senajā valodā. Vārdi precīzi trāpīja mērķī: karavīri krita uz abām pusēm, it kā viņiem būtu izsists pamats zem kājām. Sprauga zem vārtiem saruka ik sekundi. Cerēdams, ka piepūle nebūs pārlieku liela, Eragons sasprindzināja spēkus un iesaucās:

-    Du grind hildr!

Vārti nodrebēja, atskanēja čērkstoša skaņa, kad tie apstājās. Pūlis un sargi apklusa, pārsteigumā bolīdami acis. Broms un Eragons, zirgu pakavu dipoņas pavadīti, metās ārā no pilsētas mūriem. Tiklīdz viņi bija drošībā, Eragons atbrīvoja vārtus. Tie nodrebēja un aizvērās.

Jauneklis grīļojās no noguruma, taču turējās un jāja tālāk. Broms noraizējies skatījās uz viņu. Viņu bēgšana turpinājās cauri Drasleonas piepilsētai, kad piepeši uz pilsētas mūra noskanēja tauru trauksmes signāls. Safīra, slēpdamās kokos, gaidīja viņus pie pilsētas robežas. Viņas acis liesmoja, aste nikni locījās uz visām pusēm.

-   Jāj ar Safīru, Broms sacīja. Un šoreiz paliec gaisā, lai kas ar mani notiktu. Es došos uz dienvidiem. Lido netālu: pilnīgi vienalga, vai kāds redzēs Safiru vai ne.

Eragons ātri uzkāpa pūķa mugurā. Kad zeme pazuda viņiem zem kājām, jauneklis vēroja, kā Broms jāj pa ceļu.

Vai ar tevi viss kārtībā? Safīra vaicāja.

Jā, Eragons atbildēja. Taču tikai tāpēc, ka mums ļoti paveicās.

Pūķim no nāsīm izplūda dūmu mākonis. Laiks, kad mēs meklējām razakus, bija veltīgi izniekots.

Es zinu, viņš atbildēja, ļaudams galvai noslīdēt uz pūķa zvīņām. Ja razaki būtu vienīgie ienaidnieki pilsētā, es paliktu un cīnītos, taču tas viss karavīru pulks viņu pusē tā nebūtu godīga cīņa!

Pēc visa notikušā mums vajadzēs aprunāties; tu taču to saproti. Tā nebija neuzkrītoša bēgšana. Izvairīties no Impērijas būs grūtāk nekā jebkad agrāk. Viņas balsī parādījās pieskaņa, kādu Eragons līdz šim nebija dzirdējis.

Es zinu.

Viņi lidoja pavisam zemu virs ceļa. Leonas ezers palika aiz viņiem: zeme kļuva sausa un akmeņaina, un šur tur parādījās sīksti, asi krūmi un gari kaktusi. Mākoņi aizklāja debesis. Tālumā noplaiksnīja zibens. Kad sāka gaudot vējš, Safira nolaidās tieši priekšā Bromam. Viņš apturēja zirgus un vaicāja:

-    Kas noticis?

-   Vējš ir pārāk stiprs.

-    Nav tik ļauni, Broms iebilda.

Broms lādējās un pasniedza Kadoka pavadu. Viņi devās prom; Safira viņiem skriešus sekoja, tomēr uz zemes viņai bija grūti tikt līdzi zirgiem.

Vētra kļuva spēcīgāka, tā lidināja smiltis pa gaisu un izvijās kā šamanis. Ceļinieki aptina šalles ap galvu, lai pasargātu acis. Broma apmetnis plīvoja gaisā, bet bārda šaudījās uz visām pusēm, it kā tā būtu kāds svešs un dzīvs radījums. Eragons cerēja, ka drīz sāks līt lietus. Lai arī viņiem klātos vēl ļaunāk, tas tomēr iznīcinātu pēdas.

Drīz iestājās tumsa un viņiem nācās apstāties. Zvaigžņu gaismas pavadībā bēgļi devās prom no ceļa un ierīkoja apmetni aiz diviem laukakmeņiem. Viņi baidījās dedzināt ugunskuru, tādēļ paēda aukstas vakariņas, kamēr Safīra ar spārniem sargāja viņus no vēja.

Pēc pieticīgajām vakariņām Eragons strupi pajautāja:

-    Kā viņi mūs atrada?

Broms sāka aizdegt pīpi, taču pārdomāja un nolika to nost.

-   Viens no pils kalpotājiem brīdināja mani, ka starp viņiem ir spiegi. Kaut kādā veidā Tabors un līdz ar to arī razaki ir uzzinājuši par mani un maniem jautājumiem.

-    Mēs nevaram atgriezties Drasleonā, vai ne? Eragons vaicāja.

Broms pakratīja galvu. Ne ātrāk kā pēc dažiem gadiem.

Eragons satvēra galvu rokās. Tad mums būs jāizvilina razaki ārā! Ja mēs ļausim Satīrai parādīties atklātībā, viņi skriešus atskries pie pūķa.

-    Un, kad viņi ieradīsies, līdzi būs arī piecdesmit karavīri, Broms sacīja. Jebkurā gadījumā šobrīd nav īstais laiks to apspriest. Mums jācenšas palikt dzīviem. Šī nakts būs visbīstamākā, jo razaki dzīs mums pēdas tumsā, kad viņi ir visspēcīgākie. Mums pārmaiņus būs jāstāv sardzē līdz rītam.

-    Skaidrs, Eragons, celdamies kājās, sacīja. Viņš vilcinājās un, samiedzis acis, skatījās tumsā. Skatiens notvēra niecīgu kustību, nelielu krāsas plankumu, kas izcēlās apkārtnes tumsā. Viņš aizgāja līdz apmetnes malai, mēģinādams labāk saskatīt.

-    Kas tur ir? Broms vaicāja, atritinādams segas.

Eragons lūkojās tumsā, tad pagriezās atpakaļ.

-   Nezinu. Man liekas, es kaut ko redzēju. Laikam putns. Piepeši viņa pakausim izšāvās cauri sāpe un Safīra ierēcās. Tad Eragons bezsamaņā sabruka zemē.

35. NODAĻA Razaku atriebība

Eragons pamodās no pulsējošām sāpēm. Katru reizi, kad asinis saviļņojās viņa galvā, tas izraisīja jaunu sāpju vilni. Viņš ar spēku atvēra acis un samirkšķināja plakstiņus: zēnam acīs saskrēja asaras, kad viņš ielūkojās spožajā gaismā. Eragons atkal samirkšķināja acis un novērsās. Viņš mēģināja piecelties sēdus un saprata, ka rokas ir sasietas aiz muguras.

Viņš miegaini pagriezās un ieraudzīja Broma rokas. Eragons atvieglots saprata, ka viņi ir sasaistīti kopā. Kas notika? Viņš centās saprast, līdz piepeši viņam prātā ienāca kāda doma: Viņi nesasietu mirušu cilvēku. Taču kas bija "viņi"? Jauneklis turpināja grozīt galvu, bet pārtrauca, kad pēkšņi ieraudzīja tuvojamies melnu zābaku pāri.

Eragons palūkojās augšup, tieši razaka sejā, ko aizēnoja kapuce, un sarāvās no bailēm. Viņš domās vērsās pie maģijas un jau sāka izrunāt vārdu, kas nogalinātu razaku, taču tad samulsis apstājās. Viņš to nevarēja atcerēties. Vīlies viņš mēģināja atkal, taču vārds kā nedevās, tā nedevās rokās.

Blakus stāvošais razaks stindzinoši smējās.

Dzira iedarbojas, jāāāssssssss? Domāju, ka tu mūs vairs netraucēsi.

Kreisajā pusē kaut kas nožvadzēja, un Eragons šausmās ieraudzīja, ka otrs razaks uzliek Safirai apaušus. Viņas spārni bija piesieti pie sāniem ar melnām ķēdēm, bet kājas iekaltas važās. Eragons mēģināja sazināties ar pūķi, taču nekādu atbildi nesajuta.

-   Viņa bija gatava sadarboties ar mums, kad draudējām tevi nogalināt, razaks nošņācās. Notupies pie gaismekļa, tas rakņājās pa Eragona mantām, pētīdams un aizmēzdams prom daudzas lietas, iekams nonāca līdz Zarokam. Kāda smuka lietiņa vienam tādam… nenozīmīgam mērglim. Varbūt es to paturēšu sev. Viņš pieliecās tuvāk un ieņirdzās: Varbūt, ja tu labi uzvedīsies, mūsu kungs tev ļaus to spodrināt. Viņa mitrā elpa oda pēc jēlas gaļas.

Tad viņš pagrieza zobenu uz otru pusi un spalgi iekliedzās, kad ieraudzīja simbolu uz maksts. Otrs razaks steidzās klāt pie viņiem. Abi stāvēja pie zobena, šņākdami un klakšķinādami zobus. Visbeidzot viņi pagriezās uz Eragona pusi. Tu labi kalposi mūsu kungam.

Eragons piespieda savu nekustīgo mēli izrunāt vārdus:

-   Ja man tas būs jādara, es jūs nogalināšu.

Viņi salti iesmējās. Ak nē, mēs esam pārāk vērtīgi. Bet tu… tu esi aizvietojams. No Safiras puses atskanēja dobja ņurdoņa, no pūķa nāsīm sāka velties dūmi. Šķita, ka razaki par to neraizējas.

Abu uzmanību piesaistīja Broms. Viņš iestenējās un pagriezās uz sāniem. Razaks sagrāba viņa kreklu un aiz tā viegli pameta Bromu gaisā. Iedarbība beidzas.

-    Iedod šim vairāk.

-    Labāk vienkārši nogalināsssim viņu, sacīja otrs razaks. Viņš mums licis daudz ciest.

Garākais nobrauca pirkstu pār zobenu. Labs plāns. Taču atceries: karalis lika viņus nogādāt dzīvus.

-   Mēs varam sacīt, ka viņš jau bija nogalināts, kad notvērām šos.

-   Un ko šissss sacīs? razaks vaicāja, norādīdams ar zobenu uz Eragonu.

Otrais iesmējās un izvilka dunci. Viņš neuzdrošināsies.

Iestājās garāks klusuma brīdis, tad atskanēja: Piekrītu.

Viņi aizvilka Bromu uz apmetnes vidu un nometa ceļos. Broms noslīdēja sāņus. Eragons nolūkojās notiekošajā ar pieaugošām bailēm. Man jāatbrīvojas! Viņš centās atraisīt virves, taču tās bija pārāk cieši savilktas. Nemaz nemēģini ko tamlīdzīgu darīt, garais razaks sacīja, iebikstot jauneklim ar zobenu. Neradījums paošņāja gaisu kaut kas to satrauca.

Otrs razaks norūcās, atlieca Broma galvu atpakaļ un pielika dunci pie viņa kakla. Tajā pašā brīdī ieskanējās zema dūkoņa, un tai sekoja razaka kauciens. Viņa plecu caururba bulta. Razaks blakus Eragonam nokrita zemē, tik tikko izvairīdamies no nākamās bultas. Viņš piesteidzās pie sava ievainotā biedra, un abi cieši skatījās tumsā, nikni šņākdami. Viņi nepakustējās, lai apturētu Bromu, kad vecais vīrs grīļodamies piecēlās. Gulies zemē! Eragons sauca.

Broms vilcinājās, tad sāka streipuļot Eragona virzienā. Kad apmetnē nošņāca vēl vairākas neredzamo uzbrucēju bultas, razaki noslēpās aiz laukakmeņiem. Uz brīdi iestājās klusums, tad bultas sāka šņākt no pretējā virziena. Negaidīti pārsteigti, razaki rīkojās pārāk lēni. Bultas caururba viņu apmetņus vairākās vietās, un kāda bulta nolūza vienam no viņiem rokā.

Mazākais razaks, mežonīgi kliegdams, metās uz ceļa pusi, nikni iesperdams Eragonam, kad skrēja tam garām. Otrs razaks mirkli vilcinājās, tad paķēra dunci no zemes un arī metās prom pirmajam pa pēdām. Skrienot ārā no apmetnes, viņš svieda Eragonam ar dunci.

Broma acīs iedegās savāda gaisma. Viņš metās priekšā Eragonam, vecā vīra mute bija saviebta nedzirdamā kliedzienā. Duncis ietriecās viņā ar dobju troksni, un Broms smagi nokrita uz pleca. Viņa galva ļengani karājās.

Nē! Eragons kliedza un saļima sāpēs. Jauneklis dzirdēja soļus, tad acis aizvērās un viņš vairs neko nejuta.

36. NODAĻA Murtags

Ilgu laiku Eragons juta tikai dedzinošas sāpes sānā. Sāpēja pat katrs elpas vilciens. Eragonam likās, ka duncis būtu iedūries viņā, nevis Bromā. Laika izjūta bija pazudusi bija grūti pateikt, vai pagājušas dažas nedēļas vai arī tikai dažas minūtes. Kad apziņa beidzot atgriezās, viņš atvēra acis un pētoši lūkojās uz ugunskuru dažu soļu attālumā. Viņa rokas aizvien vēl bija sasietas kopā, taču dziras iedarbība bija beigusies, jo domas atkal kļuva skaidras. Safira, vai tu esi ievainota?

Nē, bet tu un Broms gan. Viņa notupās pie Eragona, un spārni kā sargājot izpletās uz abām pusēm.

Safira, tu taču neiekāri to ugunskuru, vai ne tā ? Un tu nevarēji pati saviem spēkiem atbrīvoties no ķēdēm. Nē.

Es jau arī tā nedomāju. Eragons piecēlās uz ceļiem un ieraudzīja jaunu vīrieti sēžam tālākajā ugunskura pusē.

Svešinieks bija ģērbies novalkātās drēbēs, no viņa vēdīja pašpārliecinātība un miers. Viņam rokās bija stops, bet pie sāniem īss zobens. Balts rags, apdarināts ar sudraba rotājumu, gulēja klēpī, bet no zābaka rēgojās dunča spals. Jaunā vīrieša nopietno seju un dedzīgās acis ieskāva brūnu matu cirtas. Viņš likās dažus gadus vecāks par Eragonu un varbūt arī kādu collu garāks. Viņam aiz muguras bija piesiets pelēks kaujas zirgs. Svešinieks piesardzīgi lūkojās uz Safīru.

Kas tu esi? Eragons vaicāja, sēcoši elpojot. Vīra roka ciešāk satvēra stopu. Murtags. Viņa balss skanēja dobji un savaldīgi, tomēr tajā varēja just dedzību.

Eragons sakoda zobus, kad sānā atkal uzliesmoja sāpes.

-    Kāpēc tu mums palīdzēji?

-   Jūs neesat vienīgie razaku ienaidnieki. Es viņiem sekoju.

-    Vai tu zini, kas viņi ir? -Jā.

Eragons koncentrējās uz virvēm, kas saistīja viņa rokas, un sniedzās pēc maģijas. Viņš brīdi vilcinājās, redzēdams Murtaga pētošo skatienu, tad nolēma, ka tam nav nekādas nozīmes.

-    Jierda! viņš izmeta. Virves nokrita no plaukstu locītavām. Jauneklis berzēja rokas, atjaunodams asinsriti.

Murtags dziļi ievilka elpu. Eragons aptvēra sevi ar rokām, mēģinādams piecelties, taču viņa ribas mežonīgi sāpēja. Viņš atkrita atpakaļ, elsodams caur sakostiem zobiem. Murtags gribēja viņam palīdzēt, taču Safīra rūkdama apturēja svešo. Es tev jau iepriekš būtu palīdzējis, taču pūķis neļāva tev tuvoties.

-   Viņu sauc Safīra, Eragons izspieda caur sakostiem zobiem. Tagad lauj viņam pienākt! Es nevaru tikt galā viens pats. Turklāt viņš mūs izglāba. Safīra atkal ierūcās, taču tad salocīja savus spārnus un atkāpās. Murtags stingri paskatījās uz viņu un pagāja uz priekšu.

Viņš satvēra Eragona roku un uzmanīgi palīdzēja piecelties kājās. Eragons iestenējās un bez viņa palīdzības būtu nokritis. Abi piegāja pie ugunskura, kur gulēja Broms. Kā viņam ir? Eragons vaicāja.

-    Slikti, atbildēja Murtags, palīdzot puisim apsēsties.

-     Nazis iedūries tieši starp ribām. Pēc brītiņa tu varēsi aplūkot viņu, taču vispirms paskatīsimies, kā razaki apstrādājuši tevi. Viņš palīdzēja Eragonam novilkt kreklu un nosvilpās vien. Ir nu gan!

-    Nu gan! Eragons vārgi piebalsoja. Sānos kreisajā pusē vīdēja grumbuļains nobrāzums. Apsārtusī āda vairākās vietās bija pārplēsta. Murtags uzlika roku uz nobrāzuma un viegli piespieda. Eragons iekliedzās, un Safīra brīdinoši ierūcās.

Murtags uzmeta skatienu Safīrai un paķēra palagu. Man liekas, ka tev ir lauztas dažas ribas. Grūti noteikt, taču vismaz divas, varbūt pat vairāk. Tev paveicies, ka nespļauj asinis. Viņš saplēsa palagu un pārsēja Eragona krūškurvi.

Eragons uzstīvēja kreklu. Jā… man paveicies. Viņš sēcoši ieelpoja un piegāja pie Broma, ieraudzījis, ka Murtags pārgriezis apmetņa sānu, lai pārsietu brūci. Drebošiem pirkstiem viņš atraisīja pārsēju.

-   Es tavā vietā to nedarītu, Murtags brīdināja, bez apsēja viņš noasiņos līdz nāvei.

Eragons nepievērsa uzmanību svešinieka vārdiem un noņēma saiti no Broma sāna. Ievainojums bija neliels un šaurs, taču dziļš. Asinis straumē plūda no brūces. No tiem laikiem, kad Garovs bija ievainots, jauneklis atcerējās, ka ievainojums, ko cirtuši razaka roka, dzīst ļoti lēni.

Viņš novilka cimdus un steidzīgi centās atcerēties īstos dziedēšanas vārdus, kurus Broms viņam mācīja. Palīdzi man, Safira, viņš lūdza. Esmu pārāk vājš, lai viens pats ar to tiktu galā.

Safīra notupās viņam līdzās, cieši skatīdamās uz Bromu. Es esmu šeit, Eragon. Kad viņas prāts savienojās ar zēna prātu, Eragona ķermenī ieplūda jauns spēks. Eragons koncentrēja visu uzmanību uz viņu abu spēku un izrunāja vārdus. Viņa roka drebēja, kad puisis turēja to virs ievainojuma un izrunāja vārdus: Waise heill! Plauksta iemirdzējās, un Broma āda savilkās kopā, it kā nekad nebūtu ievainota. Murtags visā noraudzījās.

Dziedināšana drīz vien beidzās. Kad gaisma pazuda, Eragons apsēdās, juzdamies slims. Mēs nekad agrāk kopā neko tādu nebijām darījuši, viņš piebilda.

Safīra pamāja ar galvu. Abi kopā mēs varam maģiju likt lietā daudz spēcīgāk nekā katrs atsevišķi.

Murtags nopētīja Broma sānu un jautāja: Vai viņš ir pilnībā izdziedēts?

-   Es spēju dziedēt tikai to, kas ir virspusē. Nezinu tik daudz, lai sadziedētu to, ko manas acis neredz. Turpmākais tagad atkarīgs no viņa paša. Es izdarīju visu, ko varēju. Eragons no noguruma uz brīdi aizvēra acis. Mana… mana galva, šķiet, lidinās mākoņos.

-   Varbūt tev derētu paēst, Murtags sacīja, es izvārīšu zupu.

Kamēr Murtags gatavoja maltīti, Eragons prātoja, kas ir šis svešinieks. Viņa zobens un stops bija smalki darināti, tāpat arī rags. Vai nu viņš bija zaglis, vai arī pieradis pie naudas turklāt daudz naudas. Kāpēc viņš dzinās pēc razakiem ? Ko tie bija izdarījuši, lai viņš kļūtu par razaku ienaidnieku ? Varbūt viņš darbojas vārdenu labā?

Murtags pasniedza jauneklim bļodu ar virumu. Eragons paēda un vaicāja: Cik ilgs laiks pagājis, kopš razaki aizbēguši?

-    Dažas stundas.

-   Mums jādodas prom, pirms viņi atgriežas ar jauniem spēkiem.

-   Varbūt tu varētu ceļot, taču viņš nespēj, sacīja Murtags, pamādams uz Broma pusi. Neviens nevar piecelties un bēgt prom, kad tam iedurts nazis ribās.

Ja mēs izveidosim nestuves, vai tu varēsi Bromu nest savos nagos, kā reiz nesi Garovu? Eragons vaicāja Safīrai.

Jā, taču nolaišanās būs sarežģīta.

Galvenais, lai to vispār var izdarīt. Eragons sacīja Murtagam: Safīra varētu viņu nest, taču mums nepieciešamas nestuves. Vai tu varētu tās pagatavot? Man nav spēka.

-    Pagaidi šeit. Murtags devās prom no apmetnes, turēdams zobenu gatavībā. Eragons aizkliboja līdz savām somām un paņēma stopu, kur razaki to bija nometuši. Viņš uzvilka stiegru, atrada bultu maku un Zaroku, kas gulēja ēnā. Tad viņš sagatavoja nestuvēm segu.

Murtags atgriezās ar diviem mietiem. Viņš tos nolika paralēli uz zemes un piesēja segu starp nūjām. Vīrietis piesēja Bromu pie ātri pagatavotajām nestuvēm. Safīra satvēra nagos nūjas un izmēģināja lidot ar kravu. Nekad nebiju domājis ieraudzīt šādu skatu, Murtags sacīja savādā balsī.

Kad Safira pazuda tumšajās debesīs, Eragons uzgūla Kadokam un ievilkās seglos, lai gan ribas nežēlīgi sāpēja. Paldies, ka palīdzēji mums. Tagad tev jādodas prom. Jāj prom, cik vien tālu vari. Tu būsi briesmās, ja Impērija tevi atradīs kopā ar mums. Mēs tevi nevaram pasargāt, un es negribu, ka tu mūsu dēļ iekūlies nepatikšanās.

-   Lieliska runa, nolīdzinādams ugunskura vietu, Murtags teica, taču kurp jūs dosieties? Vai tuvumā ir kāda droša vieta, kur varat paslēpties?

-    Nē, Eragons atzinās.

Murtaga acis iezaigojās, kad viņš ar pirkstu pārvilka zobena spalam. Tādā gadījumā es jūs pavadīšu, līdz būsiet drošībā. Man tāpat nav citur, kur iet. Turklāt, ja palikšu kopā ar jums, man ir lielākas iespējas tikties ar razakiem nekā vienam pašam. Tur, kur ir Jātnieki, vienmēr notiek interesantas lietas!

Eragons vilcinājās un prātoja, vai vajadzētu pieņemt palīdzību no svešinieka. Taču viņš pilnībā apzinājās, ka ir pārāk vājš, lai pats tiktu galā. Ja Murtags izrādīsies neuzticams, Safira varēs viņu padzīt. Ja gribi, nāc mums līdzi, Eragons, paraustījis plecus, teica.

Murtags pamāja ar galvu un apsegloja savu sirmo kara zirgu. Eragons sagrāba Ledusliesmas grožus un jāja prom no apmetnes. Dilstošā mēness ragi lēja niecīgu gaismu, taču viņš zināja, ka tā būs pietiekama, lai razakiem būtu vieglāk sadzīt viņiem pēdas.

Eragons vēlējās iztaujāt Murtagu, tomēr klusēja, krādams spēkus jāšanai. Kad rīts vairs nebija tālu, Safira sacīja: Man ir jāapstājas. Mani spārni ir noguruši, un Bromu vajadzētu apkopt. Es ieraudzīju labu apmešanās vietu kādu divu jūdžu attālumā.

Viņi ieraudzīja pūķi sēžam plaša smilšakmens veidojuma pakājē, kas slējās kā milzīgs pakalns. Malās tam bija izveidojušās gan lielas, gan mazas alas. Apkārtnē bija vairāki līdzīgi veidojumi. Safira izskatījās apmierināta ar sevi. Es atradu alu, ko nevar redzēt no zemes. Tā ir pietiekami liela mums visiem arī zirgiem. Seko man. Viņa pagriezās un sāka kāpt pa smilšakmeni, pūķa asie nagi dziļi iegrima mīkstajā akmeni. Zirgiem bija grūti kāpt, jo viņu pakavi slīdēja pa smilšakmeni. Eragonam un Murtagam bija jāvelk un jāgrūž dzīvnieki gandrīz stundu, līdz visi nokļuva līdz alai.

Ala bija aptuveni simt pēdu gara un vairāk nekā divdesmit pēdu plata, šaurā ieeja sargāja ceļiniekus no slikta laika un ziņkārīgām acīm. Alas tālākais gals grima tumsā, kas, līdzīgi tumšai segai, stiepās no vienas sienas līdz otrai.

Iespaidīgi, Murtags sajūsminājās. Iešu sameklēt malku ugunskuram. Eragons steidzās pie Broma. Safīra viņu bija noguldījusi uz neliela akmens paaugstinājuma alas dziļumā. Eragons satvēra Broma ļengano roku un noraizējies skatījās uz viņa skarbo seju. Pēc dažām minūtēm viņš nopūtās un devās pie ugunskura, kuru Murtags bija paguvis iekurt.

Viņi klusēdami paēda, tad mēģināja iedot Bromam ūdeni, taču vecais vīrs nedzēra. Sarūgtināti viņi saklāja guļvietas un devās pie miera.

37. NODAĻA Jātnieka svētība

Mosties, Eragon! Viņš sakustējās un ieņurdējās.

Man vajadzīga tava palīdzība. Kaut kas ir noticis!

Eragons mēģināja neievērot balsi un turpināja gulēt.

Celies!

Ej prom, viņš nomurmināja.

Eragon! Alā atskanēja aurošana. Viņš uzrāvās sēdus, taustīdamies pēc stopa. Safira bija noliekusies pār Bromu; tas bija noripojis no akmens paaugstinājuma un svaidījās uz alas grīdas. Viņa seja bija saviebta, bet rokas sažņaugtas dūrēs. Eragons pārbijies pieskrēja klāt.

-Palīdzi man viņu noturēt! Viņš savainos sevi! jauneklis sauca Murtagam, satvēris Broma rokas. Sāns nežēlīgi sāpēja, kad vecais vīrs locījās krampjos. Eragons un Murtags valdīja Bromu, līdz konvulsijas beidzās. Tad viņi lēnām aizveda savu biedru uz akmens paaugstinājumu.

Eragons pataustīja Broma pieri. Āda bija tik karsta, ka drudzi varēja just pat no attāluma. Atnes ūdeni un kādu drānu, viņš noraizējies sacīja Murtagam. Tas atnesa prasīto, un Eragons maigi apslaucīja Broma seju, cenzdamies to atvēsināt. Alā atkal iestājās klusums, un viņš pamanīja, ka laukā spīd saule. Cik ilgi mēs gulējām? viņš vaicāja Safirai.

Krietnu laiciņu. Gandrīz visu šo laiku es nenovērsu no Broma skatienu. Viņš bija mierīgs, tikai pirms dažām minūtēm piepeši sāka svaidīties. Es pamodināju tevi, kad viņš nokrita uz grīdas.

Eragons izstaipījās. Viņš samiedza acis, kad sāpes atkal uzvilnīja sānā. Piepeši viņa plecu sagrāba roka. Broma acis bija plaši atvērtas, un viņš skatījās uz Eragonu ar stiklainu skatienu.

-    Tu! viņš nosēca. Atnes man vīna maisu!

-   Brom? Eragons priecīgi iesaucās, dzirdot veco vīru. Tev nevajadzētu dzert vīnu: tev kļūs sliktāk.

-   Atnes, puis, vienkārši atnes… Broms nopūtās. Viņa roka noslīdēja no Eragona pleca.

-    Es tūlīt atnesīšu pagaidi. Eragons aizskrēja pie seglu somām un kā neprātīgs rakņājās pa tām. Es to nevaru atrast! viņš sauca, izmisīgi lūkodamies visapkārt.

-    Reku, paņem manējo, sacīja Murtags, sniegdams ādas maisu.

Eragons paķēra to un atgriezās pie Broma. Man ir vīns, viņš pietupies sacīja. Murtags aizgāja līdz alas ieejai, lai abi varētu palikt vienatnē.

Nākamie Broma vārdi skanēja vārgi, taču noteikti. Labi… viņš nevarīgi pakustināja roku. Tagad… nomazgā manu labo roku ar vīnu.

-    Ko… Eragons ievaicājās.

-    Nejautā! Man nav laika. Neko nesaprazdams, Eragons atraisīja vīna maisu un uzlēja mazliet šķidruma uz Broma plaukstas. Viņš berzēja ar to vecā vīra ādu, ziezdams pirkstus un plaukstas iekšpusi. Vairāk, Broms ierunājās čerkstošā balsī. Eragons vēlreiz uzlēja vīnu uz plaukstas. Viņš enerģiski berzēja, līdz brūnā krāsa no Broma plaukstas pazuda, tad apstājās ar izbrīnā pavērtu muti. Broma plaukstā mirdzēja gedwēy ignasia.

-    Tu esi Jātnieks! viņš neticīgi iesaucās.

Broma sejā noplaiksnīja sāpīgs smaids. Tiesa, reiz biju… taču vairs ne. Kad es biju jauns… jaunāks nekā tu tagad, mani izvēlējās… Jātnieki izvēlējās mani, lai es pievienotos viņu rindām. Kamēr viņi mani apmācīja, es sadraudzējos ar citu mācekli…

Morzanu, pirms viņš kļuva Atkritējs. Eragons ievilka elpu. Tas notika vairāk nekā pirms simt gadiem. Taču tad viņš nodeva mūs Galbatoriksam… un kaujā pie Doru Areabas Vroengardas pilsētas nogalināja manu jauniņo pūķi. Viņu sauca… Safīra.

-    Kāpēc tu man to neizstāstīji agrāk? Eragons klusi jautāja.

Broms iesmējās. Jo… nebija vajadzības. Vecais vīrs apklusa. Viņam kļuva aizvien grūtāk elpot, rokas bija cieši sažņaugtas. Es esmu vecs, Eragon… tik vecs. Lai arī manu pūķi nogalināja, mana dzīve bijusi garāka nekā vairumam ļaužu. Tu nenojaut, ko nozīmē sasniegt manu vecumu, atskaties pagātnē un saproti, ka lielāko daļu no tās neatceries; skaties nākotnē un saproti, ka priekšā vēl daudzi gadi… Pēc visiem šiem gadiem es vēl aizvien skumstu pēc savas Salīras… un ienīstu Galbatoriksu par to, ko viņš man atņēmis. Broma drudžainās acis ieurbās Eragonā, kad viņš dedzīgi sacīja: Neļauj tam notikt. Neļauj! Sargā Safīru kā sevi pašu jo bez viņas dzīvei ir maz jēgas.

-   Tu nedrīksti tā runāt. Nekas ar viņu nenotiks, Eragons noraizējies sacīja.

Broms pagrieza galvu sāņus. Varbūt es murgoju. Viņa neko neredzošais skatiens pievērsās Murtagam, tad atkal cieši uzlūkoja Eragonu. Broma balss kļuva spēcīgāka: Eragon! Es vairs ilgi nedzīvošu. Šis… šis ir smags ievainojums; tas izsūc manus spēkus. Man nav spēka ar to cīnīties… Pirms es aizeju, vai tu pieņemsi manu svētību?

-   Viss būs labi, Eragons sacīja ar asarām acīs, tev tas nav jādara.

-    Tāda ir lietu kārtība… man tas jādara. Vai pieņemsi svētību?

Eragons nolieca galvu un pamāja. Broms uzlika drebošo roku uz viņa pieres. Tad es tev to sniedzu. Lai turpmākie gadi tev nes daudz laimes. Viņš pamāja, lai Eragons piespiežas tuvāk. Ļoti klusu viņš pačukstēja septiņus vārdus senajā valodā, tad vēl klusāk pateica, ko tie nozīmē. Tas ir viss, ko es tev varu dot… Liec tos lietā tikai lielas vajadzības dzīts.

Broms pagrieza neko neredzošās acis pret griestiem. Un tagad, viņš murmināja, es došos dižākajā no visiem ceļojumiem…

Eragons raudādams turēja vecā vīra roku un mierināja, cik labi vien spēja. Viņš visu laiku atradās pie sava biedra, neatkāpdamies ne soli, noraidīdams ēdienu un dzērienu. Pagāja vairākas stundas, un Broma seju pārklāja pelēcīgs bālums, bet acu skatiens lēnām izdzisa. Rokas kļuva ledainas, un apkārtne neomulīga. Eragons bezspēcīgi nolūkojās, kā razaku cirstais ievainojums paņem viņa biedru.

Diena jau sliecās uz vakara pusi un ēnas kļuva garākas, kad Broma ķermenis sastinga. Eragons sauca Bromu vārdā un lūdza Murtaga palīdzību, taču viss bija velti. Kad gaiss sastinga no klusuma, Broms cieši ieskatījās Eragona acīs. Tad vecā vīra seja atmaiga un elpa pameta viņa lūpas. Tā aizgāja mūžībā Broms Stāstnieks.

Eragons drebošiem pirkstiem aizvēra Broma acis. Satīra žēlabās pacēla galvu, stāvot aiz viņa, un sērīgi ierēcās. Eragonam pa vaigiem ritēja asaras, kad viņš apjauta briesmīgā zaudējuma sāpes. Saņēmies viņš sacīja: Mums viņš jāapglabā.

-    Mūs var ieraudzīt, Murtags brīdināja.

-    Man vienalga!

Murtags vilcinājās, tad pacēla Broma ķermeni kopā ar visu zobenu un nūju. Safira viņiem sekoja. Uz virsotni, Eragons aizlūzušā balsī sacīja, norādīdams uz smilšakmens pakalna augšu.

-    Mēs nevaram izrakt kapu akmenī, Murtags iebilda.

-    Es varu.

Eragons uzrāpās gludā pakalna virsotnē, lai gan viņa sāni sāpēja tikpat stipri kā agrāk. Tur Murtags noguldīja Bromu uz akmens.

Eragons noslaucīja asaras un nenovērsdamies skatījās uz smilšakmeni. Pamādams ar roku, viņš sacīja: Moi stenr! -

Akmens nodrebēja. Tas sāka plūst kā ūdens, izveidodams tik dziļu bedri, lai paslēptu cilvēka augumu. Mīcīdams smilšakmeni kā mālu, jauneklis ap padziļinājumu uzcēla sienas, kas sniedzās līdz viņa viduklim.

Viņi ievietoja Bromu kopā ar zobenu un nūju nepabeigtajā smilšakmens velvē. Eragons atkāpās un ar maģijas palīdzību pabeidza veidot kapavietu. Akmens sakļāvās virs Broma nekustīgās sejas un garā, slīpā smailē stiepās uz augšu. Eragons, godinot Broma piemiņu, iegravēja akmenī rūnu rakstus:

Šeit atdusas Broms,

Kas bija Pūķa Jātnieks

Un bija man Tēva vietā.

Lai viņa vārds dzīvo mūžīgi mūžos.

Tad Eragons nolieca galvu un neslēpdamies sēroja. Viņš nekustīgi stāvēja līdz pašam vakaram, kad izzuda pēdējie gaismas stari.

Tonakt jauneklis atkal sapņoja par cietumā ieslodzīto sievieti.

Viņš redzēja, ka ar svešinieci kaut kas nav kārtībā. Viņas elpa bija saraustīta un viss ķermenis drebēja nevarēja saprast, vai no aukstuma vai sāpēm. Celles pustumsā skaidri varēja saskatīt vienīgi viņas roku, kas karājās pāri gultas malai. No pirkstu galiem pilēja tumšs šķidrums. Eragons zināja, ka tās ir asinis.

38. NODAĻA Dimanta kaps

Kad Eragons pamodās, viņam sūrstēja acis un viss ķermenis bija stīvs. Alā neviena nebija, izņemot zirgus. Nestuves bija pazudušas nekas neliecināja par Broma neseno klātbūtni. Viņš aizkātoja līdz ieejai un apsēdās uz grubuļaina smilšakmens. Tātad raganai Andželai bija taisnība manā nākotnē bija nāve, viņš prātoja, drūmi skatīdamies apkārt. Spoži dzeltenā topāza krāsas saule karsēja jau no paša rīta.

Pāri jaunekļa gurdajai sejai noslīdēja asara un tūlīt pat izgaroja saules gaismā, atstājot sāļu kreveli uz ādas. Viņš aizvēra acis un iesūca sevī siltumu, atbrīvodams prātu. Ar naga galu viņš kaut ko ieskrāpēja smilšakmenī. Viņš pacēla acis un ieraudzīja, ka uzrakstījis: Kāpēc es?

Viņš vēl aizvien tur sēdēja, kad Murtags atgriezās alā, nesdams dažus trušus. Nebildis ne vārda, viņš apsēdās blakus Eragonam.

-    Kā tu jūties? Murtags apjautājās.

-    Ļoti slikti.

Murtags brīdi padomāja. Vai tu atgūsies? Eragons paraustīja plecus. Vēl pēc brīža Murtags vaicāja: Man negribējās tev to jautāt tādā brīdī, taču man jāzina… Vai tavs Broms ir tas Broms? Tas, kurš palīdzēja nolaupīt pūķa olu karalim, dzinās pēc tās cauri visai Impērijai un nogalināja Morzanu divkaujā? Es dzirdēju, ka tu viņu uzrunā vārdā, un izlasīju arī uzrakstu, ko atstāji kapakmenī, taču man jāzina droši. Vai tas bija viņš?

-   Jā, bija, Eragons klusi piebilda. Murtaga sejā parādījās nemierīga izteiksme.

-    Bet kā tu to visu zini? Tu runā par lietām, kas lielākajai daļai cilvēku ir noslēpums. Un tu sekoji razakiem tieši tajā brīdī, kad mums bija nepieciešama palīdzība. Vai tu esi viens no vārdeniem?

Murtaga acis bija neizdibināmas un apaļas kā lodes. Es bēgu tāpat kā tu. Viņa balsī jautās apvaldītas skumjas. Es nepiederu ne pie vārdeniem, ne arī Impērijas. Es neesmu solījies nevienam citam kā vien sev. Kas attiecas uz to, ka izglābu tevi, man jāatzīstas, ka esmu dzirdējis baumas par jaunu Jātnieku. Tādēļ iedomājos, ka, sekojot razakiem, atklāšu, vai šīm runām ir pamats.

-    Es domāju, ka tu gribi nogalināt razakus, Eragons iebilda.

Murtags drūmi nosmīnēja. Jā, gribēju, taču, ja es būtu

nogalinājis viņus, nebūtu saticis jūs abus.

Bet Broms vēl aizvien būtu dzīvs… Cik ļoti es gribētu, lai viņš ir līdzās. Viņš zinātu, vai Murtagam var uzticēties. Eragons atcerējās, kā Broms nojauta Trevora nolūkus Daretā, un prātoja, vai varētu paveikt to pašu ar Murtagu. Viņš mēģināja ielūkoties Murtaga prātā, taču mēģinājums pēkšņi atsitās pret dzelzs sienu, kuru nevarēja apiet. Viss Murtaga prāts bija nostiprināts. Kur viņš to iemācījies'? Broms sacīja, ka tikai daži cilvēki bez īpašas apmācības spētu atvairīt mēģinājumus iekļūt viņu prātā. Kas ir Murtags, ja viņam ir šādas spējas ? Domīgs un vientuļš viņš apvaicājās: Kur ir Safira?

-    Nezinu, Murtags atbildēja. Viņa man kādu brīdi sekoja, kad es devos medībās, bet vēlāk aizlaidās prom. Neesmu viņu redzējis kopš brokastlaika. Eragons pielēca kājās un metās uz alu. Murtags sekoja viņam. Ko tu tagad grasies darīt?

-    Neesmu pārliecināts. Un arī negribu par to domāt. Eragons saritināja segas un piesēja Kadoka seglu somām. Viņa ribas sāpēja. Murtags devās sagatavot vakariņām trušus. Eragons pārkravāja savu somu un piepeši pamanīja Zaroku. Sarkanā maksts spoži mirdzēja. Viņš izvilka zobenu… un pasvārstīja to rokā.

Viņš nekad nebija nēsājis Zaroku vai arī izmantojis zobenu kaujā izņemot tās reizes, kad cīkstējās ar Bromu, jauneklis negribēja, lai cilvēki to redz. Tagad tas Eragonu vairs neuztrauca. Razaki šķita pārsteigti un sabijušies, ieraugot zobenu. Un tas vien jau bija iemesls, lai to nēsātu pie jostas. Puisis nodrebinājās un noņēma stopu, tad piesēja pie jostas Zaroku. Kopš šā brīža es dzīvošu zem zobena zīmes. Ļaušu pasaulei redzēt, kas es esmu. Man nav bail. Tagad esmu Jātnieks pilnīgi un uz visiem laikiem.

Viņš caurskatīja Broma somas, taču atrada tikai drēbes, dažus dīvainus priekšmetus un nelielu naudas maciņu. Eragons paņēma Alagēzijas karti, nolika malā somas un notupās pie ugunskura. Murtaga acis samiedzās, kad viņš palūkojās pāri trusim, ko tobrīd dīrāja. Tas zobens. Vai es varu uz to paskatīties? viņš jautāja, tīrot rokas.

Eragons brīdi vilcinājās, negribēdams šķirties no ieroča pat uz īsu brīdi, tomēr pasniedza zobenu. Murtags brīdi uzmanīgi pētīja simbolu uz asmens. Tad viņa seja satumsa. Kur tu to ņēmi?

-    Man to iedeva Broms. Kāpēc tu jautā?

Murtags atdeva zobenu un nikni sakrustoja rokas uz krūtīm. Viņš smagi elpoja. Tas zobens, viņš uzsvērti iesāka, kādreiz bija tikpat labi pazīstams kā tā saimnieks. Pēdējais Jātnieks, kam tas piederēja, bija Morzans brutāls, mežonīgs vīrs. Es domāju, ka tu esi Impērijas ienaidnieks, bet tagad redzu, ka nēsā Atkritēju asiņaino zobenu!

Eragons pārsteigts skatījās uz Zaroku. Viņš iedomājās, ka Broms zobenu ir paņēmis pēc divkaujas ar Morzanu Gileadā. Broms nekad man nav stāstījis, kur to ieguvis, viņš no sirds sacīja. Man nebija ne jausmas, ka tas piederējis Morzanam.

-   Viņš nekad tev nebija teicis? Murtags jautāja, un viņa balsī ieskanējās neticība. Eragons pakratīja galvu. Dīvaini. Es nevaru iedomāties iemeslu, kāpēc viņš to slēpa.

-   Es arī nezinu. Taču viņam bija daudz noslēpumu, Eragons sacīja. Viņš jutās neomulīgi, turot rokās tā vīra zobenu, kurš

Jātniekus nodeva Galbatoriksam. Šis asmens, iespējams, savā laikā nogalinājis daudzus Jātniekus, viņš ar riebumu nodomāja. Un vēl ļaunāk ari pūķus! Es tomēr nēsāšu šo zobenu. Man nav pašam sava. Līdz tam laikam, kad iegūšu savu zobenu, nēsāšu Zaroku.

Murtags sarāvās, kad Eragons izrunāja šo vārdu. Kā vēlies, viņš teica. Nodūris skatienu, viņš atkal pievērsās trušu dīrāšanai.

Kad maltīte bija gatava, Eragons ēda lēnām, lai arī bija izsalcis. Karstais ēdiens viņam lika justies labāk. Kad viņi kasīja ēdiena paliekas no šķīvjiem, viņš sacīja: Man jāpārdod mans zirgs.

-    Kāpēc ne Broma? Murtags vaicāja. Šķita, ka viņa sliktā oma bija pazudusi.

-   Ledusliesma? Broms solīja parūpēties par viņu. Tā kā Broma… vairs nav, es to darīšu viņa vietā.

Murtags nolika savu bļodu klēpī. Ja tu to vēlies, esmu pārliecināts, ka atradīsim pircēju kādā pilsētiņā vai ciemā.

-    Mēs? Eragons pārjautāja.

Murtags lūkojās sāņus, it kā apsvērdams nākamo soli. Šeit tu ilgi vairs nevarēsi palikt. Ja razaki ir kaut kur tuvumā, Broma kaps viņiem būs kā bākuguns. Eragons par to nebija iedomājies. Un nepieciešams laiks, lai tavas ribas sadzītu. Zinu, ka vari aizstāvēt sevi ar maģijas palīdzību, taču tev vajadzīgs ceļabiedrs, kas spēj cilāt smagumus un likt lietā zobenu. Es lūdzu atļauju ceļot ar tevi kopā vismaz pagaidām. Taču man tevi ir jābrīdina: Impērija mani meklē. Kādu dienu līs asinis.

Eragons vārgi iesmējās un juta, ka no acīm tek asaras, jo smejoties sāpēja sāns. Atguvis elpu, viņš sacīja: Man vienalga tevi var meklēt kaut vesela armija. Tev taisnība: man ir vajadzīga palīdzība. Es priecātos, ja tu būtu man līdzās, tomēr man jāapspriežas arī ar Safīru. Taču man tevi jābrīdina, ka Galbatorikss varētu sūtīt veselu armiju, lai notvertu mani. Tu nebūsi lielākā drošībā ar Safīru un mani nekā viens pats.

-    Es zinu, Murtags atbildēja pasmaidot. Tomēr mani tas neapturēs.

-    Labi, Eragons pateicīgs smaidīja.

Kamēr viņi runāja, alā iečāpoja Safira un sasveicinājās ar Eragonu. Viņa priecājās redzēt zēnu, taču viņas domās un vārdos skanēja dziļas skumjas. Pūķis nolika savu lielo, zilo galvu uz zemes un jautāja: Vai tu esi atguvies?

Ne pārāk.

Man trūkst vecā vīra.

Man arī… Es nenojautu, ka viņš bijis Jātnieks. Broms! Viņš patiešām bija vecs vīrs tikpat vecs kā Atkritēji. Visu, ko viņš man mācīja par maģiju, acīmredzot viņš pats bija apguvis no Jātniekiem.

Safira mazliet sakustējās. Es zināju, kas viņš ir, tajā pašā brīdī, kad pie tavām mājām viņš man pieskārās.

Un tu man neteici? Kāpēc?

Viņš lūdza, lai nesaku, pūķis vienkārši piebilda.

Eragons nolēma par to nestrīdēties. Safira nevēlēja viņam ļaunu. Bromam bija arī citi noslēpumi. Viņš izstāstīja par Zaroku un Murtaga dusmām. Tagad es saprotu, kāpēc Broms neizstāstīja par to, kam piederējis Zaroks, kad viņš man iedeva zobenu. Ja viņš būtu izstāstījis, es droši vien aizbēgtu no Broma, tiklīdz man rastos tāda izdevība.

Tu darītu pareizi, ja tiktu vaļ,ā no tā, cik ātri vien iespējams, pūķis ar riebumu sacīja. Es zinu, ka šim ierocim nav cita līdzīga, taču būtu labāk, ja tev piederētu parasts zobens, nevis Morzana slepkavošanas rīks.

Varbūt. Safira, kurp mēs tagad dosimies'? Murtags piedāvājās nākt līdzi. Es neko nezinu par viņa pagātni, tomēr Murtags izskatās godīgs. Vai mums tagad būtu jādodas pie vārdeniem? Es gan nezinu, kā tos atrast. Broms mums to nepateica.

Viņš pateica man, Safira bilda.

Eragons no tiesas sadusmojās. Kāpēc viņš uzticēja šīs zināšanas tev, nevis man ?

Pūķa zvīņas čaukstēja pret sauso akmeni, kad tas no saviem augstumiem cieši noraudzījās jauneklī. Kad mēs devāmies prom no Tērmas un mums uzbruka urgļi, Broms man pavēstīja daudzas lietas par dažām es tev nemaz nestāstīšu, ja vien nebūs tāda nepieciešamība. Viņš raizējās par savu nāvi un to, kas notiks ar tevi pēc tās. Viņš man pastāstīja par kādu vīru, vārdā Dormnats, kas dzīvo Gileadā. Viņš mums varētu palīdzēt atrast ceļu pie vārdeniem. Broms gribēja, lai tu zini, ka no visiem Alagēzijas ļaudīm tu biji vispiemērotākais, lai pārņemtu Jātnieku svētību.

Eragonam acīs sariesās asaras. Tā bija lielākā atzinība no Broma, kādu varēja gaidīt. Šo pienākumu es pildīšu godam.

Labi.

Tad mēs dodamies uz Gileadu, Eragons paziņoja. Spēks un apņēmība atkal bija atgriezusies. Un kā būs ar Murtagu? Vai tu domā, ka viņš varētu nākt mums līdzi?

Mēs esam viņam parādā savu dzīvību, Safīra teica. Un, ja arī tas tā nebūtu, viņš mūs abus ir redzējis. Mums viņš jātur savā tuvumā, lai Murtags neviļus neizpauž Impērijai mūsu atrašanās vietu.

Jauneklis piekrita Satīrai, tad pastāstīja viņai par savu sapni. Mani satrauca redzētais. Es jūtu, ka viņai vairs nav palicis daudz laika; drīz notiks kaut kas briesmīgs. Esmu pārliecināts, ka viņas dzīvība ir apdraudēta, taču es nezinu, kā lai viņu atrod! Viņa var būt jebkur.

Ko saka tava sirds? Satīra jautāja.

Mana sirds nomira pirms kāda brīža, Eragons atbildēja. Tomēr man liekas, ka mums jādodas uz Gileadu. Ja mums mazliet paveiksies, vienā no pilsētām, kas būs mūsu ceļā, atradīsim arī šo sievieti. Man bail, ka tad, kad nākamreiz sapņošu par viņu, ieraudzīšu šīs sievietes kapu. Es to nevarēšu izturēt.

Kāpēc ?

Nezinu, Eragons atbildēja, paraustījis plecus. Vienkārši katru reizi, kad viņu redzu, man liekas, ka viņa man ir dārga un es nedrīkstu šo sievieti zaudēt… Ļoti dīvaini. Safira atvēra savu garo muti un, ilkņiem mirdzot, klusi iesmējās.

Ko smejies? Eragons atcirta. Pūķis pašūpoja galvu un klusējot devās prom.

Eragons sevī noņurdēja, tad pastāstīja Murtagam, ko abi nolēmuši. Murtags atbildēja: Ja jūs atradīsiet to Dormnatu un turpināsiet ceļu pie vārdeniem, es došos savās gaitās. Nokļūt pie vārdeniem man būtu tikpat bīstami, kā neapbruņotam ierasties Urūbaenā, ar trompešu skaņām paziņojot par savu atnākšanu.

-    Mēs nešķirsimies tik drīz, Eragons sacīja. Līdz Gileadai garš ceļš ejams. Viņa balss aizlūza, un jauneklis, samiedzis acis, paskatījās saulē, lai novērstu drūmās domas. Mums jādodas prom, pirms diena sliecas uz vakara pusi.

-   Vai tu esi pietiekami spēcīgs, lai ceļotu? Murtags vaicāja, saraucis pieri.

-    Man kaut kas jādara vai arī es sajukšu prātā, Eragons strupi atteica. Es nevaru šobrīd apgūt cīņas mākslu vai maģiju vai sēdēt un virpināt īkšķus. Tādēļ es labāk jāšu.

Viņi apdzēsa ugunskuru un izlaida zirgus no alas. Eragons padeva Kadoka un Ledusliesmas grožus Murtagam un sacīja: Dodies uz priekšu, es tūlīt nākšu. Murtags pameta alu un sāka lēnām kāpt lejā.

Eragons devās uz smilšakmens virsotni, brīžiem atvilkdams elpu, kad sāpes sānā neļāva kāpt augstāk. Kad zēns nonāca pašā augšā, Safira jau bija tur. Viņi abi stāvēja pie Broma kapa, pēdējo reizi godinot vecā vīra piemiņu. Es nespēju noticēt, ka viņš ir miris… uz mūžiem. Kad Eragons pagriezās promiešanai, Safira izstiepa kaklu, lai aizskartu kapu ar savu degungalu. Viņas sāni sāka vibrēt, un gaisu piepildīja dobja dūkoņa.

Smilšakmens apkārt viņas degunam sāka mirdzēt kā zelta rasa, kļūdams caurspīdīgs. To rotāja vijīgi, sudrabaini atspīdumi. Eragons apbrīnā noraudzījās, kā dimanta stīgas noklāja kapa virsu ar neaprakstāma skaistuma tīklu. Pār zemi lija mirgojošas ēnas, atspīdēdamas brīnišķīgu krāsu šļakstos, kas nemitīgi mainījās līdz ar pārmaiņām smilšakmenī. Safīra apmierināti nosprauslojās un atkāpās, lai palūkotos uz savu darbu.

Kapa piemineklis bija pārtapis dārgakmens kapličā, tajā bija redzama Broma miera pārņemtā seja. Eragons skumji lūkojās vecajā vīrā, kas šķita aizmidzis. Ko tu izdarīji? viņš apbrīnā jautāja Safīrai.

Es viņam sniedzu vienīgo dāvanu, ko spēju. Tagad laikam nebūs varas pār viņu. Viņš gulēs mūžīgā mierā.

Paldies. Eragons uzlika pūķim roku uz sāniem, un abi devās ceļā.

39. NODAĻA Sagūstīšana Gileadā

Eragonam jāšana sagādāja milzu sāpes lauztās ribas ļāva jāt tikai soļos, un katrs dziļāks elpas vilciens salieca augumu. Tomēr viņš nebija ar mieru apstāties. Safira lidoja netālu, domās mierinādama un dodama spēku.

Murtags pašapzinīgi jāja aiz Kadoka, līgani saplūzdams ar sava zirga kustībām. Eragons kādu brīdi vēroja pelēko dzīvnieku.

-    Tev ir skaists zirgs. Kā viņu sauc?

-    Tornaks tāpat kā vīru, kas man iemācīja cīņas mākslu. Murtags paplikšķināja pa zirga sānu. Dabūju, kad tas bija vēl kumeļš. Visā Alagēzijā grūti būtu atrast vēl drosmīgāku un gudrāku dzīvnieku par Tornaku, protams, izņemot Safīru.

-    Lielisks dzīvnieks, Eragons apbrīnā atzina.

Murtags iesmējās. Jā, taču Ledusliesma ir labākais zirgs, kādu jebkad esmu redzējis, visā līdzvērtīgs Tornakam.

Todien viņi nojāja pavisam īsu gabalu, taču Eragons priecājās, ka atkal ir ceļā. Viņš varēja tik ļoti nenodoties smagajām pārdomām. Abi jāja pa neapdzīvotu zemi. Ceļš uz Drasleonu atradās dažas jūdzes pa kreisi. Viņi vairījās iet tieši uz Gileadu, kas atradās gandrīz tikpat tālu uz ziemeļiem kā Kārvahalla.

Mazā pilsētiņā viņi pārdeva Kadoku. Kad jaunais saimnieks aizveda zirgu, Eragons nožēlas pilns ielika kabatā darījumā iegūtos naudas gabalus. Nebija viegli šķirties no Kadoka pēc tam, kad abi bija šķērsojuši gandrīz visu Alagēziju un izturējuši cīņu ar urgļiem.

Dienas nemanāmi ritēja, mazajai ceļotāju grupai vientulīgi mērojot taku pēc takas. Eragons priecājās, ka abiem ar Murtagu ir daudz kopēju interešu: viņi varēja stundām ilgi spriest par loka šaušanu un medībām.

Tomēr viņi abi izvairījās apspriest vienu tematu abu pagātni. Eragons nestāstīja, kā viņš ir atradis Safiru un saticis Bromu, viņš neteica, no kurienes ieradies. Murtags klusēja par to, kāpēc Impērija dzinās viņam pa pēdām. Vienkārša vienošanās, un viņi to ievēroja.

Tā kā abi bija tik līdzīgi, viņi daudz ko uzzināja viens par otru. Eragons bija pārsteigts par Murtaga zināšanām Impērijas politiskajās lietās. Šķita, ka viņš zina, ko darījis katrs augstdzimušais un galminieks un kā tas iespaidojis pārējos. Eragons uzmanīgi klausījās, taču viņa prātā virpuļoja dažādas aizdomas.

Pirmā nedēļa aizritēja, un viņi nemanīja nekādas razaku pēdas; tas mazināja Eragona bailes. Tomēr viņi turpināja naktīs pārmaiņus sargāt apmetnes vietu. Eragons domāja satikt urgļus ceļā uz Gileadu, taču no monstriem neredzēja ne pēdas. Man likās, ka šajās nomaļajās vietās čumēs un mudžēs no briesmoņiem, viņš prātoja. Taču es jau nu nesūkstīšos, ja šie būs devušies uz citu pusi.

Viņš vairs nesapņoja par sievieti. Lai arī jauneklis mēģināja domās atsaukt nepazīstamo gūstekni, varēja ieraudzīt tikai tukšo celli. Kad viņu ceļš veda cauri kādai pilsētai vai ciemam, puisis noskaidroja, vai tajā ir arī cietums. Ja bija, viņš nomaskējās un devās to izpētīt, tomēr Eragonam nekur neizdevās sievieti atrast. Eragons daudzviet bija redzējis meklēšanas paziņojumus, kuros bija minēts viņa vārds un apraksts, turklāt piedāvāta arī pamatīga atlīdzība.

Ceļojot uz ziemeļiem, viņi tuvojās galvaspilsētai Urūbaenai. Apkārtne bija blīvi apdzīvota, tādēļ nevarēja nemanāmi virzīties uz priekšu. Ceļus pārlūkoja karavīri, arī tilti tika apsargāti. Pēc vairākām kaitinošām, saspīlējuma pilnām dienām viņiem beidzot izdevās nokļūt tālāk no galvaspilsētas.

Tiklīdz ceļinieki bija tikuši krietnu gabalu no Urūbaenas, viņi nonāca pie plaša līdzenuma malas. Šis līdzenums bija tas pats, ko Eragons šķērsoja, dodoties prom no Palankāras ielejas. Tikai šobrīd viņš atradās tā pretējā malā. Viņi turpināja kustēties apkārt līdzenumam un virzīties uz ziemeļiem gar Ramras upi.

Šajā laikā pienāca Eragona sešpadsmitā dzimšanas diena. Kārvahallā tā tiktu svinēta par godu tam, ka viņš ieiet vīra kārtā, taču klejojumu laikā puisis par to Murtagam pat neieminējās.

Safīra jau bija sešus mēnešus veca un ļoti liela. Viņas spārni bija masīvi: katra to colla bija paredzēta, lai celtu gaisā muskuļoto ķermeni un lielos kaulus. Pūķa ilkņi, kas rēgojās no žokļiem, bija gandrīz tikpat resni kā Eragona dūre, bet to gali tikpat asi kā Zaroks.

Beidzot pienāca diena, kad Eragons pēdējo reizi attina apsējus. Viņa ribas bija pilnībā sadzijušas, atstājot vien nelielu rētu, kur razaka zābaks pārcirta ādu. Safīra nolūkojās, kā viņš lēnām izstaipījās. Sāpes bija rimušās, tādēļ viņš kustējās vēl enerģiskāk. Jauneklis apmierināts vingrināja muskuļus. Pirms kāda laika viņš būtu smaidījis, taču pēc Broma nāves tas notika arvien retāk.

Viņš uzrāva mugurā savu apmetni un devās pie neliela ugunskura, ko abi bija sakūruši. Murtags apsēdās viņam blakus, virpinādams pirkstos koka gabalu. Eragons izvilka Zaroku. Murtags, to ieraugot, sastinga, taču viņa seja palika mierīga.

-    Es atkal esmu atguvis spēkus. Varbūt tu gribētu pacīnīties? Eragons vaicāja.

Murtags aizmeta koka gabalu. Ar zobeniem? Mēs nogalināsim viens otru.

-    Padod man savu zobenu, Eragons teica. Murtags brīdi vilcinājās un tad sniedza garo zobenu. Eragons nobloķēja tā asmeni ar maģijas palīdzību, kā Broms bija mācījis. Kamēr Murtags aplūkoja asmeni, Eragons teica: Tiklīdz mēs beigsim, es noņemšu burvestību.

Murtags pārbaudīja sava zobena līdzsvaru un apmierināts piebilda: Derēs. Eragons apstrādāja Zaroka asmeni, pietupās un cirta ar zobenu pret Murtaga plecu. Abu zobeni pusceļā satikās. Eragons atkāpās ar plašu vēzienu, dūra un atsita zobenu, kad Murtags sāka uzbrukumu.

Viņš ir ātrs! Eragons nodomāja.

Abi spēra solus gan uz priekšu, gan atpakaļ, mēģinot notriekt viens otru. Pēc īpaši spēcīgu cirtienu vētras Murtags sāka smieties. Viņi ne tikai nespēja viens otru pievārēt, bet arī nogura vienlaikus. Abi atzina viens otra meistarību ar smaidu un turpināja cīnīties, līdz vairs nespēja pacelt ieročus, bet sviedri tecēja aumaļām.

Galu galā Eragons iesaucās: Pietiek, stāt! Murtags apstājās puscirtienā un noelsdamies apsēdās. Eragons grīļodamies noslīga zemē, viņa krūtis cilājās no smagās elpas. Neviena no kaujām ar Bromu nebija bijusi tik dedzīga.

Kamēr viņš tvēra pēc elpas, Murtags iesaucās: Tu esi apbrīnojams! Es esmu mācījies zobenu cīņu visu savu dzīvi, taču nekad neesmu cīnījies ar kādu, kas būtu līdzīgs tev. Tu varētu būt karaļa ieroču meistars, ja vien gribētu.

-    Tu neesi ne par kripatu sliktāks, Eragons atzina, aizvien elsodams. Vīrs, kas tevi mācījis, Tornaks varētu kļūt stāvus bagāts, atverot paukošanas skolu. Cilvēki nāktu no visām Alagēzijas malām, lai mācītos pie viņa.

-    Viņš ir miris, Murtags strupi noteica.

-    Piedod.

Ikvakara cīņas kļuva par ieradumu, kas abiem ļāva saglabāt vingrumu un meistarību kļūt sīkstiem kā zobenu pārim. Eragons bija atguvis veselību un atsāka arī maģijas nodarbības. Murtags ziņkāri sekoja mācībām un drīz vien atklāja, ka diezgan daudz zina par to, taču viņa zināšanas bija visai aptuvenas un viņš nevarēja tās likt lietā. Kad Eragons izrunāja vārdus senajā valodā, Murtags klusi klausījās un reizēm gribēja uzzināt kāda vārda nozīmi.

Gileadas nomalē viņi apturēja zirgus sānu pie sāna. Viņi bija nonākuši pie pilsētas gandrīz pēc mēnesi ilga ceļojuma, un pa šo laiku pavasaris bija pilnībā aizdzinis ziemu. Eragons juta, cik ļoti ir mainījies ceļojuma laikā kļuvis spēcīgāks un mierīgāks. Viņš aizvien domāja par Bromu un runāja par viņu ar Safiru, taču lielāko daļu laika puisis pavadīja, cenšoties nemodināt sevī sāpīgās atmiņas.

Ceļinieki no tālienes redzēja, ka pilsēta bija raupja, barbariska vieta ar guļbūves ēkām un nepārtraukti kvankšķošiem suņiem. Tās centrā pacēlās neregulāras formas akmens cietoksnis. Gaiss bija zilganu dūmu pilns. Visa pilsēta izskatījās pēc steigā ierīkota tirgus laukuma. Piecas jūdzes tālāk varēja redzēt dūmakainu Isenstāras ezera līniju.

Drošības apsvērumu dēļ viņi nolēma apmesties divu jūdžu attālumā no pilsētas. Kamēr uz uguns vira vakariņas, Murtags sacīja: Nedomāju, ka tev būtu jābūt tam, kas dodas uz Gileadu.

-   Kāpēc? Es varu diezgan labi nomaskēties, Eragons iebilda. Turklāt Dormnats gribēs redzēt gedwēy ignasia kā pierādījumu tam, ka esmu Jātnieks.

-   Varbūt, turpināja Murtags, tomēr Impērija tevi grib notvert daudz vairāk nekā mani. Ja mani noķers, galu galā es varēšu izbēgt. Taču, ja tevi sagrābs, viņi tevi aizvilks pie karaļa un nolems lēnai un mokošai nāvei ja vien tu neizlemsi pievienoties karaļa spēkiem. Turklāt Gileada ir viena no armijas mītnes vietām. Tās tur nav mājas, bet gan barakas. Ja tu iesi tur iekšā, pasniegsi sevi karalim uz zelta paplātes.

Eragons apvaicājās, ko Safira par to domā. Viņa aplika savu asti ap puiša kājām un nogūlās līdzās. Tev nevajadzētu man jautāt: viņš runā prātīgi. Es Murtagam varu pateikt dažus vārdus, lai pārliecinātu Dormnatu par to, ka viņš runā patiesību. Turklāt viņam ir taisnība: ja kādam jāriskē, labāk, lai tas ir viņš, jo viņš paliks dzīvs arī tad, ja viņu notvers.

Eragons saviebās. Es negribu, lai mūsu dēļ viņš nokļūst nepatikšanās. Labi, tu vari iet, viņš negribīgi sacīja Murtagam. Taču, ja ar tevi kaut kas notiks, es došos tevi glābt.

Murtags smējās. Tad jau tas būs notikums, par kuru stāstīs leģendas, kā vientuļš Jātnieks ar vienu roku pievārēja karaļa armiju. Viņš atkal nosmējās un piecēlās kājās. Vai man kaut kas ir jāzina?

-   Vai mums nevajadzētu atpūsties un pagaidīt līdz rītdienai? Eragons piesardzīgi vaicāja.

-    Kāpēc? Jo ilgāk mēs paliksim šeit, jo lielāka iespēja, ka mūs atklās. Ja šis Dormnats tevi var aizvest pie vārdeniem, tad viņš jāatrod pēc iespējas ātrāk. Nevienam no mums nevajadzētu palikt Gileadas apkārtnē ilgāk kā dažas dienas.

Un atkal no viņa mutes atskan gudri vārdi, Safira sausi piebilda. Viņa pateica Eragonam, ko Dormnatam vajadzētu zināt, un viņš uzticēja šo informāciju Murtagam.

-    Ļoti labi, Murtags sacīja, sakārtodams zobenu pie sāniem. Es atgriezīšos pēc dažām stundām, ja vien neiekulšos kādās nepatikšanās. Pataupi man ēdienu. Viņš pamāja ar roku, uzlēca Tornaka mugurā un aizjāja prom. Eragons apsēdās pie ugunskura un bažīgi bungoja pa Zaroka rokturi.

Stundas ritēja, taču no Murtaga nebija ne miņas. Eragons soļoja apkārt ugunskuram, turēdams rokā Zaroku, bet Safira uzmanīgi skatījās Gileadas virzienā. Kustējās tikai viņas acis. Neviens nebilda ne vārda, tomēr Eragons pamazām sāka kārtot mantas prombraukšanai gadījumā, ja no pilsētas puses parādītos karavīru grupa un dotos apmetnes virzienā.

Skaties! Safira iesaucās.

Eragons apmetās apkārt, lai palūkotos Gileadas virzienā. Viņš ieraudzīja vientuļu jātnieku, kas tuvojās no pilsētas puses un mežonīgi auļoja apmetnes virzienā. Man tas nepatīk, viņš sacīja, rāpjoties Safiras mugurā. Esi gatava lidot.

Esmu gatava arī daudz kam citam.

Kad jātnieks pieauļoja tuvāk, Eragons pazina Murtagu, kas bija pieplacis Tornaka mugurai. Izskatījās, ka viņam neviens neseko, tomēr viņš skubināja Tornaku. Zirgs iebrāzās apmetnē, un Murtags nolēca zemē, acumirklī izvelkot zobenu. Kas noticis? Eragons jautāja.

Murtags sadrūmis paskatījās. Vai man kāds sekoja no Gileadas?

-    Mēs nevienu neredzējām.

-    Labi. Tagad ļauj man paēst, pirms es paskaidroju. Es mirstu no bada. Viņš satvēra bļodu un sāka alkatīgi ēst. Pēc dažiem steigā aprītiem kumosiem viņš sacīja ar pilnu muti: Dormnats piekrita tikties ar mums ārpus Gileadas rīt saullēktā. Ja viņš pārliecināsies, ka tu patiesi esi Jātnieks un ka viņam nav izlikti slazdi, jūs dosieties pie vārdeniem.

-    Kur mums ar viņu jātiekas? Eragons gribēja zināt.

Murtags norādīja uz rietumiem. Uz maza pakalna pāri

ceļam.

-    Kas ar tevi notika?

Murtags vēl pasmalstīja ēdienu no savas bļodas. Nekas sevišķs, un tieši tāpēc viss ir vēl jo sliktāk. Es uz ielas ieraudzīju kādu, kurš mani pazīst. Darīju vienīgo, ko tobrīd varēju, skrēju, ko kājas nes. Taču bija jau par vēlu viņš mani pazina.

Tas nebija labi, taču Eragons nezināja, cik slikti.

-   Tā kā es nepazīstu to, kuru tu satiki, man jājautā: vai viņš kādam sacīs?

Murtags ņirdzīgi iesmējās. Ja tu būtu ticies ar viņu, atbilde nebūtu vajadzīga. Viņa mute ir vaļīga un visu laiku virinās, spļaujot ārā visu, kas vien ienāk prātā. Jautājums nav par to, vai viņš pateiks kādam, bet gan kam viņš pateiks. Ja šis stāsts nonāks nepareizās ausīs, mums būs nepatikšanas.

-   Es šaubos, vai karavīrus sūtīs šonakt, tumsā tevi būs grūti sameklēt, Eragons norādīja. Mēs varam rēķināties, ka būsim drošībā līdz rītam, un tad, ja viss ies gludi, mēs dosimies ceļā kopā ar Dormnatu.

Murtags papurināja galvu. Nē, tikai jūs dosieties kopā ar viņu. Kā jau sacīju es neiešu pie vārdeniem.

Eragons nelaimīgs skatījās uz viņu, nenolaizdams acis. Viņš gribēja, lai Murtags dodas līdzi. Ceļojuma laikā viņi bija kļuvuši par draugiem, un jauneklis nevēlējās pat pieļaut domu par šķir

šanos. Viņš jau sāka iebilst, bet Safira apklusināja Eragonu un maigi sacīja: Pagaidi līdz rītam. Tagad nav īstais laiks.

Labi, viņš īgni piekrita. Abi draugi turpināja runāt, līdz zvaigznes debesīs kļuva spožas, tad likās uz auss, bet Safira pirmā stājās sardzē.

Eragons pamodās divas stundas pirms rītausmas, un viņa plauksta tirpa. Apkārtnē viss bija klusi un mierīgi, taču kaut kas viņam nelika mieru, prātā viņš juta it kā duramies skabargu. Viņš ielika makstī Zaroku un piesardzīgi pieslējās kājās, lai nesaceltu ne mazāko troksni. Safira ziņkāri paskatījās uz viņu ar savām lielajām, spožajām acīm. Kas noticis? viņa vaicāja.

Nezinu, Eragons atbildēja. Viņš neredzēja neko aizdomīgu.

Safira ziņkāri paošņāja gaisu. Viņa klusām iešņācās un pacēla galvu. Es tuvumā sajūtu zirgus, taču tie nekustas. No tiem nāk savāda, nepazīstama smaka.

Eragons aizrāpoja līdz Murtagam un pakustināja plecu. Murtags acumirklī pamodās, izrāva dunci no segas apakšas un jautājoši paskatījās uz Eragonu. Jauneklis viņam parādīja zīmi, lai paliek kluss, un nočukstēja: Tuvumā ir sveši zirgi.

Murtags, ne vārda nebildis, izvilka zobenu. Viņi klusām nostājās abās pusēs Safirai pilnībā sagatavojušies atvairīt uzbrukumu. Kamēr viņi gaidīja, austrumos uzlēca rīta zvaigzne. Iečakstinājās vāvere.

Nikns rēciens lika Eragonam apmesties riņķī ar augsti paceltu zobenu. Apmetnes malā stāvēja milzīgs urglis ar nešpetni asu cērtni. No kurienes viņš ieradās? Mēs nekur neredzējām viņu pēdas, Eragons paspēja nodomāt. Urglis ieaurojās un pacēla savu ieroci, tomēr nepaguva likt to lietā.

Brisingr! Eragons noskaldīja maģiskā cirtiena vārdu. Urgļa seja sašķobījās šausmās, kad viņš uzsprāga zilas gaismas zibsnī. Asinis apšļāca Eragonu, un brūnā masa pašķīda gaisā. Safira aiz viņa satraukta ietaurējās un atkāpās. Eragons apsviedās apkārt. Kamēr viņš iznīdēja pirmo urgli, vesels bars bija atskrējis no otras puses. Vajadzēja man tik stulbi iekrist!

Atskanēja skaļi tērauda klakšķi, tur Murtags atsita urgļu uzbrukumu. Eragons mēģināja viņam palīdzēt, tomēr ceļā aizstājās četri monstri. Pirmais cirta zobenu pret puiša plecu, tomēr Eragons izvairījās no tā un nogalināja urgli ar maģisko lāstu. Nākamajā sekundē ar Zaroku viņš pārcirta rīkli otrajam, tad mežonīgi apmetās apkārt un caururba trešā sirdi. Kamēr viņš cīnījās, pieskrēja ceturtais mežonīgi mētādams smagu vāli.

Eragons redzēja viņu tuvojamies un mēģināja pacelt zobenu, lai atsistu vāli, taču sekundi par vēlu. Kad vāle jau tuvojās viņa galvai, Eragons iekliedzās: Safira, lido! Eragonam acu priekšā nozibēja gaisma, un tad viņš acumirklī zaudēja samaņu.

40. NODAĻA DU SŪNDAVAR FREOHR

Pirmais, ko Eragons pamanīja, viņam bija silti un guļvieta bija sausa, vaigs piespiests raupjam audumam, tomēr rokas nebija saistītas. Jauneklis sakustējās, taču pagāja vairākas minūtes, līdz beidzot viņš varēja piecelties sēdus un aplūkot apkārtni.

Viņš sēdēja cellē uz mazas, nelīdzenas gultas. Augstu sienā bija redzams restots logs. Dzelzs durvis ar nelielu, līdz pusei pievērtu restotu lodziņu bija cieši noslēgtas. Eragonam neciešami sāpēja galva tas nebija nekāds brīnums, ņemot vērā saņemto sitienu. Prāts bija dīvaini dūmakains. Viņš mēģināja likt lietā maģiju, taču nespēja tik stipri sakoncentrēties, lai atcerētos senos vārdus. Viņi mani sazāļojuši, jauneklis galu galā nolēma.

Noņurdējis viņš piecēlās un nesajuta pierasto Zaroka smagumu pie saviem sāniem, tad pievilkās pie lodziņa sienā. Viņš varēja skatīties pa to, stāvot uz pirkstgaliem. Pēc kāda brīža zēna acis pierada pie spožās āra gaismas. Logs bija vienā līmenī ar zemi. Steidzīgi cilvēki netālu no viņa celles skrēja pa ielu, kur slējās vienādu guļbūves mājiņu rindas.

Eragons jutās noguris un noslīdēja zemē, truli skatīdamies uz grīdu. Ārā redzētais viņu satrauca, taču viņš nesaprata kāpēc. Lādēdams savu lēno domāšanu, viņš atlieca galvu un mēģināja koncentrēties. Telpā ienāca vīrs un nolika uz gultas trauku ar ēdienu un krūku ar ūdeni. Tas nu gan ir jauki no viņa puses, Eragons iedomājās, apmierināti smaidot. Viņš iestrēba

dažus malkus ķirbju zupas un nokoda pāris kumosu sakaltušās maizes, tomēr tikai ar grūtībām to norija. Būtu atnesis kaut ko labāku, viņš sev pasūdzējās un nometa karoti.

Pēkšņi viņš saprata, kas bija savādi. Mani notvēra urgļi, nevis cilvēki! Kā es šeit nonācu ? Jaunekļa apmātais prāts bezcerīgi cīkstējās ar šo paradoksu. Viņš centās nedomāt par šo atklājumu līdz brīdim, kad zinās, ko ar to darīt.

Eragons apsēdās uz gultas un skatījās tālumā. Pēc dažām stundām atnesa vairāk ēdiena. Un es jau pamazām sāku just izsalkumu, viņš neskaidri prātoja. Šoreiz viņš paēda, nejuzdams nelabumu. Kad Eragons beidza maltīti, viņš nolēma, ka pienācis laiks diendusai. Galu galā viņš sēdēja uz gultas ko šeit vēl varēja darīt?

Apziņa sāka jau slīdēt prom, un miegs pamazām sāka apņemt zēnu. Piepeši kaut kur atvērās vārti un gaisu piepildīja ar dzelzi apkaltu zābaku troksnis tie maršēja pa akmens grīdu. Skaņa kļuva aizvien skaļāka un skaļāka, līdz likās: kāds sit pa katlu, kas atrodas Eragona galvā. Viņš sevī noņurdēja: Vai viņi nevar likt mani mierā? Tomēr pamazām līdz galam neapjausta ziņkāre pārmāca viņa nogurumu, un jauneklis aizvilkās līdz durvīm, mirkšķinādams acis kā ūpis.

Viņš ieraudzīja aiz lodziņa gaiteni gandrīz desmit jardu platumā. Pretējā sienā bija sarindotas tādas pašas celles kā viņējā. Gaitenī maršēja karavīru kolonna ar kailiem zobeniem. Katrs vīrs bija izvēlējies sev piemērotu ieroci visu sejas bija drūmas un noteiktas, bet pēdas skāra zemi ar mehānisku precizitāti, neizlaižot ne takti. Skaņa bija hipnotizējoša. Patiesi iespaidīga spēka izrādīšana.

Eragons skatījas uz karavīriem, līdz viņam kļuva garlaicīgi. Tieši tajā brīdī viņš pamanīja kolonnā pārrāvumu. Divi drukni vīri stiepa sievieti, kas gulēja bezsamaņā.

Viņas garie, kraukļa melnie mati aizēnoja seju, lai gan viņai ap galvu bija ādas lente, kam vajadzēja saturēt cirtas. Sieviete bija ģērbusies tumšās ādas biksēs un kreklā. Ap viņas tievo vidukli bija apvīta spoža josta, no tās uz labā gurna nokarājās dunča maksts, kurā nebija ieroča. Zābaki nosedza viņas kājas līdz ceļiem.

Sievietes galva klanījās uz visām pusēm. Eragons noelsās, it kā viņam būtu iesists pa vēderu. Tā bija sieviete no sapņa. Viņas gleznā seja bija lieliska kā sens zīmējums. Apaļais zods, augstie vaigu kauli un garās skropstas radīja eksotisku iespaidu. Vienīgais trūkums viņas daiļumā bija gara rēta gar žokli, tomēr viņa bija skaistākā sieviete, ko jauneklis jebkad bija redzējis.

Eragonam asinis dzīslās mutuļoja, uzlūkojot šo būtni. Puisī kaut kas atmodās kaut kas tāds, ko viņš nekad nebija jutis. Tā bija apsēstība, taču spēcīgāka gandrīz kā trakums. Tad sievietes mati noplīvoja un zem tiem parādījās viņas smailās ausis. Eragons nodrebēja. Sieviete bija elfs.

Karavīri turpināja soļot un aizveda viņu prom. Tad gāja gara auguma lepns vīrs, kam uz muguras vilnīja apmetnis, melns kā elle. Viņa seja bija nāves bālumā. Mati rudi. Sarkani kā asinis.

Kad viņš gāja garām Eragona cellei, vīrs pagrieza galvu un cieši paskatījās uz jaunekli ar savām sarkanbrūnajām acīm. Viņa augšlūpa atšiepās zebiekstes smaidā, atklājot asus zobus. Eragons atrāvās. Viņš zināja, kas ir šis vīrs. Ēna. Palīdziet man… Ēna. Procesija turpinājās, un Ēna pazuda līdz ar to.

Eragons noslīdēja zemē, cieši apķēris sevi ar rokām. Pat savā apmiglotajā prātā viņš apzinājās, ka Ēnas klātbūtne liecināja par to, ka šajā zemē ļaunums bija ticis brīvībā. Tur, kur tas parādījās, sāka plūst asins upes. Ko šeit dara Ēna? Karavīriem to vajadzēja nogalināt, jau ieraugot! Tad jaunekļa domas atgriezās pie elfu sievietes un viņu atkal pārņēma savādas sajūtas.

Man ir jābēg. Taču viņa miglainajā apziņā šī doma drīz vien pazuda. Eragons atgriezās gultā. Līdz brīdim, kad skaņa gaitenī pamazām noklusa, viņš jau bija iemidzis.

Tiklīdz Eragons atvēra acis, viņš zināja: kaut kas ir mainījies. Viņam bija vieglāk domāt: viņš saprata, ka atrodas Gileadā.

Viņi ir pieļāvuši kļūdu, dziras iedarbība beidzas! Eragons mēģināja sazināties ar Safīru un likt lietā maģiju, taču abas spējas vēl nebija pieejamas. Viņu sagrāba bailes, domājot, vai Safīrai un Murtagam izdevies aizbēgt. Jauneklis izstiepa rokas un palūkojās pa logu. Pilsēta tikko sāka mosties: iela bija tukša, tur klīda tikai divi klaiņojoši ubagi.

Viņš pasniedzās pēc ūdens krūkas, prātodams par elfu un Ēnu. Iedzēris malciņu, viņš pamanīja, ka ūdenim piemīt tikko jaušams aromāts, it kā tam būtu pievienotas dažas piles sasmakušu smaržu. Saviebies viņš nolika krūku malā. Viņi ir sazāļojuši ūdeni un varbūt ēdienu arī! Eragons atcerējās, ka pēc tam, kad razaki bija viņu sazāļojuši, iedarbība beidzās pēc vairākām stundām. Ja es kādu laiku varēšu atturēties no dzeršanas un ēšanas, es atkal varēšu izmantot maģiju. Tad man izdosies izglābt elfu… Viņš pasmaidīja par šo domu. Eragons ierāvās stūrī, sapņodams par to, kā tas varētu notikt.

Stundu vēlāk cellē ienāca tukls cietumsargs, nesdams trauku ar ēdienu. Eragons pagaidīja, līdz sargs aiziet, un devās pie loga. Brokastīs bija tikai maize, siers un sīpols, tomēr viņa vēders ierūcās aiz bada. Nolemdams sevi grūtai dienai, Eragons izmeta ēdienu pa logu, cerēdams, ka neviens to nepamanīs.

Eragons visu dienu cīnījās, lai atbrīvotos no zāļu iedarbības. Viņam bija grūti koncentrēties pat uz īsu brīdi, taču, dienai ritot, uztveres spējas pamazām atjaunojās. Viņš sāka atcerēties vairākus senos vārdus, tomēr nekas nenotika, kad viņš tos izrunāja. Eragons gribēja kliegt aiz niknuma.

Kad atnesa pusdienas, viņš tās aizlidināja pakaļ brokastīm. Bada sajūtu varēja novērst, tomēr slāpes bija mokošas. Rīkle izkalta. Domas par auksta ūdens malku nomocīja ik reizi, kad elpa vēl vairāk izkaltēja muti un rīkli. Tomēr viņš piespieda sevi pat neskatīties uz ūdens krūku.

Viņa domas novirzīja kņada gaitenī. Kāds vīrs skaļā balsī iebilda: Jūs nevarat tur iet! Pavēle bija nepārprotama: neviens viņu nedrīkst redzēt!

-    Tiešām? Vai jūs būsiet tas, kas mirs, lai mani apstādinātu, kaptein? atskanēja lišķīga balss.

Otrs pusbalsī vēl mēģināja iebilst: Nē… bet karalis…

-    Es tikšu galā ar karali, lišķīgās balss īpašnieks pārtrauca.

-    Atver durvis!

Pēc mirkļa aiz Eragona celles durvīm sāka žvadzēt atslēgas. Viņš mēģināja izlikties pusaizmidzis. Man jāizturas, it kā es nesaprastu, kas notiek. Es nevaru izrādīt izbrīnu, lai ko viņš sacītu.

Durvis atvērās. Viņam aizrāvās elpa, ielūkojoties Ēnas sejā. Likās, ka viņš skatās uz nāves masku vai nopulētu galvaskausu, kam pāri pārvilkta āda, lai iešķiltu kādu dzīvības dzirksti.

-    Sveiki, Ēna sacīja ar aukstu smaidu, atiezis asos zobus. Es esmu ilgi gaidījis šo tikšanos ar tevi.

-    Kas… kas jūs esat? Eragons jautāja šļupstēdams.

-    Nekas svarīgs, Ēna atbildēja, un viņa sarkanbrūnās acis ļauni iezalgojās, taču viņš neļāva vaļu savam ļaunumam. Viņš apsēdās, apmetnim novilnījot. Mans vārds nav jāzina cilvēkam, kas iemests cietumā. Tas tev tāpat neko nenozīmētu. Mani interesē tu. Kas tu esi?

Jautājums tika uzdots vientiesīgā balsī, taču Eragons zināja, ka tas bija slazds, lai arī tā nozīme viņam nebija skaidra. Jauneklis izlikās, ka brīdi mokās aptvert jautājumu, tad, pieri saraucis, lēnām sacīja: Droši nezinu… Man' sauca Eragons, bet ir vēl kaut kas, vai ne?

Ēna asi iesmējās ar cieši sakniebtām lūpām. Ir gan. Tev ir interesants prāts, manu jauno Jātniek. Viņš paliecās uz priekšu. Āda uz viņa pieres bija plāna un caurspīdīga. Laikam man jābūt nedaudz tiešākam. Kā tevi sauc? -Era…

-    Nē! Ne jau tas, Ēna viņu pārtrauca ar rokas mājienu,

-    vai tev nav vēl kāds vārds kuru tu reti lieto?

Viņš grib zināt manu īsto vārdu, lai pakļautu mani, Eragons saprata. Bet es to nevaru pateikt. Es pats to nemaz nezinu. Viņš ātri pārsprieda, mēģinādams izdomāt kādu blēdību, kas varētu slēpt neziņu. Kas būtu, ja es izdomātu sev vārdu? Viņš vilcinājās

-     tas viegli varēja viņu nodot -, tad mežonīgā ātrumā centās izdomāt vārdu, kas izturētu pārbaudi. Kad viņš jau grasījās to izrunāt, Eragons izdomāja mazliet pabaidīt Ēnu. Viņš veikli mainīja dažus burtus, tad muļķīgi pamāja ar galvu un sacīja:

-     Broms man to reiz nosauca. Tas bija… Pauze ilga dažas sekundes, tad viņa seja atplauka smaidā, it kā jauneklis būtu kaut ko atcerējies. Du Sūndavar Freohr. Burtiskā nozīme šim izteicienam bija "ēnu nāve".

Cellē iestājās draudīgs klusums, taču Ēna nekustīgi turpināja sēdēt. Viņa acis klāja dūmaka. Izskatījās, ka viņš kaut ko saspringti domā, prātodams par tikko dzirdētajiem vārdiem. Eragons jau sāka apsvērt, vai nav atļāvies par daudz. Viņš pagaidīja, līdz Ēna sakustējās, un pavisam naivi pavaicāja:

-    Kāpēc tu esi te?

Ēna paskatījās uz viņu, apmierināti nospīdinot sarkanās acis, un pasmaidīja.

-    Lai patīksminātos. Kāds labums no uzvaras, ja to nevar izbaudīt? Ēnas balsī skanēja pārliecība, taču viņš likās satraukts, it kā būtu izjaukts kāds plāns. Ēna piepeši piecēlās.

-    Man ir jādodas prom, taču, kamēr manis nebūs, tev jāapdomā kam tu labāk gribi kalpot: Jātniekam, kas nodevis pats savus likumus, vai arī draugam man, kam piemīt mistiskas zināšanas un spējas. Kad pienāks izšķiršanās brīdis, vidusceļa vairs nebūs. Viņš pagriezās promiešanai, taču, uzmetis skatu Eragona ūdens krūkai, apstājās; viņa seja sastinga. Kapteini Ēna iebrēcās.

Cellē ieskrēja vīrs platiem pleciem un zobenu rokā. Kas noticis, mans kungs? viņš satraucies vaicāja.

-   Met to rotaļlietu prom, Ēna pavēlēja. Viņš pagriezās pret Eragonu un aizkapa balsī sacīja: Zēns nav dzēris ūdeni. Kāpēc?

-    Es pirms brīža runāju ar cietumsargu. Visi šķīvji un bļodas bija kā izlaizīti.

Ļoti labi, sacīja Ēna, kļuvis pavisam mierīgs, taču pārliecinies, lai viņš sāktu dzert. Viņš pieliecās kapteinim un kaut ko iečukstēja tam ausī. Eragons sadzirdēja dažus vārdus: …dubultdevu, drošības labad. Kapteinis piekrītoši palocīja galvu. Tad Ēna pievērsās Eragonam. Rīt mēs atkal parunāsim, kad es nebūšu tik aizņemts. Tev jāzina, ka mani ārkārtīgi interesē vārdi. Es labprāt tavējam veltītu daudz vairāk uzmanības.

Viņa teiktais lika sarauties Eragona sirdij.

Tiklīdz viņi bija prom, puisis apgūlās gultā un aizvēra acis. Broma mācība bija nesusi augļus. Viņš turpināja uzticēties tai, lai neļautos bailēm un nezaudētu mieru. Es esmu apguvis visu nepieciešamo, un tagad man tas jāizmanto. Jaunekļa domas aprāvās, kad viņš izdzirdēja karavīru soļus nākam tuvāk.

Viņš piesardzīgi piegāja pie durvīm un ieraudzīja, kā divi kareivji velk elfu tālāk pa gaiteni. Kad Eragons vairs neredzēja sievieti, viņš nogāzās zemē un mēģināja likt lietā maģiju. No viņa lūpām atskanēja lāsti, jo maģija aizvien vēl nedevās rokās.

Viņš paraudzījās ārā uz pilsētu un dusmās grieza zobus. Diena bija tikai pusē. Ievilcis elpu, Eragons pacietīgi centās gaidīt.

41. NODAĻA Cīna pret ēnām

Eragona cellē bija tumšs, kad viņš pēkšņi uzrāvās sēdus. Kaut kas bija mainījies. Viņš jau stundām ilgi bija jutis maģiju pašā savas apziņas stūrītī, taču ikreiz, kad mēģināja to likt lietā, nekas nenotika. Zēna acis nervozi mirdzēja, kad viņš sažņaudza rokas un sacīja: Nagz reisa! Gultas sega plīkšķēdama pacēlās gaisā un salocījās dūres lieluma bumbā. Tā nolaidās zemē ar klusu būkšķi.

Eragons paguris piecēlās. No piespiedu gavēšanas viņš jutās vājš, taču prieks nomāca badu. Tagad īsts izmēģinājums. Viņš prātā pasniedzās pie durvju slēdzenes. Eragons nevēlējās to salauzt vai izņemt no durvīm, viņš vienkārši pagrieza tās serdeni un atslēdza durvis. Tās krakšķot pavērās.

Kad viņš pirmo reizi lietoja maģiju un nogalināja urgļus Jazuakā, tas paņēma gandrīz visus viņa spēkus, taču kopš tā laika Eragons bija kļuvis daudz spēcīgāks. Tas, kas reiz viņu pilnībā iztukšoja, tagad tikai mazliet darīja gurdenu.

Viņš piesardzīgi izgāja gaitenī. Man jāatrod Zaroks un elfa. Viņai jābūt vienā no tām cellēm, taču man nepietiek laika, lai visās ielūkotos. Taču Zaroku varēja paņemt Ēna. Jauneklis saprata, ka viņa domu pavediens vēl aizvien ir neskaidrs. Kāpēc es esmu šeit ? Es varētu izbēgt tūlīt pat, ja ieietu savā cellē un ar maģijas palīdzību atvērtu logu. Taču tad es nespētu izglābt elfu… Safira, kur tu esi? Man vajadzīga tava palīdzība. Viņš klusām norāja sevi, ka nav sazinājies ar pūķi jau agrāk. Viņam vajadzēja to izdarīt nekavējoties, tiklīdz atguva maģiskās spējas.

Safiras atbilde skanēja ar pārsteidzošu degsmi: Eragon! Es esmu virs Gileadas. Neko nedari. Murtags jau ir ceļā.

Kas ir… Sarunu pārtrauca soļi. Viņš apsviedās apkārt un notupās, kad ieraudzīja sešu vīru komandu iesoļojam gaitenī. Viņi strauji apstājās, blenzdami uz Eragonu un atvērtajām durvīm. Karavīru sejas kļuva bālas kā līķim. Labi, viņi zina, kas es esmu. Varbūt varēšu viņus aizbiedēt, lai nebūtu jācīnās.

-    Uzbrukumā! viens no karavīriem nokliedzās, skriedams uz priekšu. Pārējie vīri izvilka zobenus un dieba tam pakaļ pa gaiteni.

Cīnīties ar sešiem vīriem, kad pats esi neapbruņots un vārgs, bija neprāts. Taču doma par elfu neļāva bēgt. Viņš nespēja pamest sievieti likteņa varā. Nebūdams drošs, vai viņam pietiks spēka, Eragons tiecās pēc maģijas un pacēla roku ar mirdzošo gedwēy ignasia zīmi. Karavīru acīs parādījās bailes, taču tie bija sīksti karotāji un nekas viņus nespēja apturēt. Kad Eragons atvēra muti, lai izrunātu liktenīgos vārdus, atskanēja klusa sanoņa un tik tikko manāma kustība. Viens no vīriem nogāzās zemē ar bultu mugurā. Vēl divi nokrita, pirms kāds paguva saprast, kas notiek.

Gaiteņa galā, pa kuru bija ienākuši karavīri, stāvēja noplīsis, bārdains vīrs ar stopu. Viņam pie kājām gulēja kruķis, acīmredzami lieks, jo vīrs stāvēja, stalti izslējies.

Trīs palikušie karavīri pagriezās pretī jaunām briesmām. Eragons izmantoja sajukumu un iesaucās: Thrjsta! Viens no vīriem saķēra krūtis un nokrita. Eragons sagrīļojās, jo maģija paņēma krietnu daļu viņa spēka. Vēl viens karavīrs nokrita, kad bulta caururba tam kaklu. Nenogalini viņu! Eragons iesaucās, kad ieraudzīja savu glābēju pavēršam ieroci pret pēdējo karavīru. Bārdainais vīrs nolaida stopu.

Eragons cieši uzlūkoja tuvāko karavīru. Vīrs smagi elsoja, izbolījis acis tā, ka bija redzami tikai baltumi. Šķita, karavīrs aptver, ka viņa dzīvība ir glābta.

-    Tu redzēji, ko es varu izdarīt, Eragons asi noteica, ja tu neatbildēsi uz maniem jautājumiem, visa tava atlikusī dzīve būs nožēlojama un mokpilna. Saki: kur ir mans zobens ta maksts un asmens ir sarkanā krāsā un kurā cellē ir ieslodzīta elfa?

Vīrs nebilda ne vārda.

Eragona plauksta draudīgi iegailējās; viņš tiecās pēc maģijas. Tā nebija pareizā atbilde, viņš noskaldīja. Vai tu spēj iedomāties, cik daudz moku spēj sagādāt smilšu grauds, kad tas sarkans un karsts nonāk tavā vēderā? Jo sevišķi, ja tas neatdziest nākamo divdesmit gadu laikā un lēni gruzd tev cauri līdz pat īkšķiem! Kad tas tiks tev cauri, būsi jau vecs vīrs. Viņš uz mirkli apklusa, lai novērtētu panākto iespaidu. Tā nenotiks, ja vien pastāstīsi, ko vēlos.

Kareivja acis izspiedās, taču viņš turpināja klusēt. Eragons sakasīja nedaudz zemes no akmens grīdas un pavisam mierīgi noskaldīja: Šīs smiltis ir daudz vairāk nekā viens grauds, bet nebēdā: tās izdegs tev cauri daudz ātrāk. Un atstās lielāku caurumu. Pēc šiem vārdiem zeme sāka gailēt sarkanā krāsā, tomēr nesvilināja Eragona roku.

-    Labi, tikai neliec man to iekšā! karavīrs lūdzās. Elfa ir pēdējā cellē pa kreisi. Es neko nezinu par tavu zobenu, bet varbūt tas ir sargistabā augšējā stāvā. Tur ir visi ieroči.

Eragons pamāja ar galvu un nomurmināja: Slytha. Karavīrs pārbolīja acis un sabruka uz grīdas.

-    Vai tu viņu nogalināji?

Eragons paskatījās uz svešinieku, kas bija tikai dažu soļu attālumā. Viņš samiedza acis, mēģinādams saskatīt seju aiz bārdas. Murtag! Vai tas esi tu? viņš iesaucās.

-   Jā, Murtags atbildēja, mazliet paceļot bārdu virs savas noskūtās sejas. Negribēju, lai redz manu seju. Vai tu viņu nogalināji?

-    Nē, viņš ir aizmidzis. Kā tu iekļuvi iekšā?

-    Nav laika paskaidrot. Mums jātiek uz augšējo stāvu, pirms kāds mūs atradīs. Pēc dažām minūtēm būs iespēja izbēgt. Labāk nenokavēsim.

-   Vai tu nedzirdēji, ko es sacīju? Eragons vaicāja, pamādams uz bezsamaņā gulošo kareivi. Cietumā ir elfa. Es viņu redzēju! Mums viņa jāizglābj. Man vajadzīga tava palīdzība!

-    Elfa… Murtags ņurdēja, steigdamies uz priekšu pa gaiteni. Tā ir kļūda. Mums jābēg, kamēr varam. Viņš apstājās pie celles, uz kuru karavīrs bija norādījis, un izvilka riņķi ar atslēgām no savu skrandu apakšas. Es tās paņēmu no kāda sarga, viņš paskaidroja.

Eragons pastiepa roku pēc atslēgām. Murtags paraustīja plecus un iedeva tās viņam. Eragons atrada pareizo, un durvis atsprāga vaļā. Vientuļš mēness stars stīgoja caur logu, liedams pāri elfas sejai vēsu, sudrabainu gaismu.

Elfa paskatījās uz Eragonu, saspringusi un saliekusies uz gultas gatava visam, kas ar viņu varētu notikt. Viņa augstu paslēja galvu karalienes cienīgā stājā. Viņas tumši zaļās acis šķita gandrīz melnas un nedaudz izliektas kā kaķim. Kad elfa cieši uzlūkoja Eragonu, viņam pār muguru pārskrēja skudriņas.

Viņa īsu brīdi lūkojās viens otrā, tad elfa nodrebēja un sabruka bez skaņas. Eragons tik tikko paguva viņu saķert, pirms sieviete atsitās pret grīdu. Viņa bija pārsteidzoši viegla. Elfa smaržoja pēc saspiestām priežu skujām.

Murtags ienāca cellē. Viņa ir skaista.

-    Un ievainota.

-    Ievainojumus apskatīsim vēlāk. Vai tu esi pietiekami spēcīgs, lai viņu nestu? Eragons pakratīja galvu. Tad es to darīšu, Murtags sacīja un uzlika elfu sev uz pleciem. Tagad augšā pa kāpnēm! Viņš pasniedza Eragonam dunci, un abi steidzās atpakaļ gaitenī, kur vēl aizvien izsvaidīti gulēja kareivju ķermeņi.

Murtags smagiem soļiem vadīja Eragonu uz akmens kāpnēm gaiteņa galā. Kamēr viņi kāpa pa tām, Eragons vaicāja: Kā mēs tiksim ārā, lai mūs nepamanītu?

-    Mēs netiksim, Murtags norūca.

Eragona sirds sarāvās bailēs. Viņš uzmanīgi klausījās, vai kaut kur tuvumā neparādīsies kāds karavīrs, un drebēja, domādams kas varētu notikt, ja parādītos Ēna. Kāpņu galā bija goda istaba pilna ar platiem koka galdiem. Pie sienām karājās vairogi, bet koka griestus balstīja grieztas sijas. Murtags nolika elfu uz galda un bažīgi palūkojās uz griestiem. Vai tu vari aprunāties ar Safīru par lietām, ko tev sacīšu?

-    Protams.

-    Pasaki, lai viņa pagaida vēl piecas minūtes.

Tālumā atskanēja kliedzieni. Karavīri dimdināja uz goda istabas pusi. Eragons saknieba lūpas. Lai arī ko tu plāno darīt, man šķiet, ka mums nav daudz laika.

-   Vienkārši pasaki viņai un nerādies tuvumā, Murtags atcirta un aizskrēja prom.

Kad Eragons nodeva vēstījumu, viņš satraukts klausījās, kā vīri kāpj augšā pa kāpnēm. Cīnīdamies ar badu un nespēku, viņš novilka no galda elfu sievieti un paslēpa zem tā. Notupies viņai blakus, puisis aizturēja elpu un cieši sažņaudza dunci.

Istabā ienāca desmit karavīri. Viņi steigšus izskrēja tai cauri, paskatoties tikai zem dažiem galdiem, un turpināja savu ceļu. Eragons atspiedās pret galda kāju un smagi elpoja. Atelpa lika atcerēties par rūcošo vēderu un izkaltušo rīkli. Viņa uzmanību piesaistīja krūka un ēdiena paliekas otrā istabas galā.

Eragons aizjoza no savas slēptuves uz otru istabas galu pagrāba ēdienu un atgriezās zem galda. Krūzē bija dzintara krāsas alus, kuru viņš izdzēra divos malkos. Puisis sajuta patīkamu atvieglojumu, kad aukstais šķidrums notecēja pa izkaltušo rīkli, nomierinādams iekaisušos audus. Viņš aizturēja atraugu un ķērās klāt pie maizes ņukas.

Murtags atgriezās, nesdams Zaroku, dīvainu stopu un skaistu zobenu bez maksts. Murtags pasniedza Zaroku Eragonam. Es atradu otru zobenu un stopu sardzes istabā. Nekad neesmu redzējis tādus ieročus, tāpēc iedomājos, ka tie varētu piederēt elfai.

-    Noskaidrosim, Eragons noņurdēja ar maizes pilnu muti. Zobens plāns un viegls ar savītu rokturi, kas abās pusēs sašaurinājās asās smailēs, precīzi iederējās elfas zobena makstī. Abi vīrieši nebija pārliecināti, vai arī stops pieder elfai, taču tas bija tik smalki veidots, ka diezin vai varēja būt kāda cita īpašums. Ko tagad? viņš vaicāja, nokozdams vēl vienu maizes kumosu.

-   Mēs nevaram šeit ilgāk palikt. Agrāk vai vēlāk karavīri mūs atradīs.

-    Tagad, sacīja Murtags, paņemdams rokās pats savu stopu un uzvilkdams stiegru ar bultu, mēs gaidīsim. Kā jau sacīju, mūsu bēgšana ir sagatavota.

-   Tu nesaproti šeit ir Ēna! Ja viņš mūs atradīs, mēs būsim nolemti nāvei.

-    Ēna! Murtags iekliedzās. Tādā gadījumā liec Safīrai lidot šurp tūlīt pat. Plānoju, ka gaidīsim līdz sardzes maiņai, taču novilcināt promiešanu tik ilgi ir bīstami. Eragons pārraidīja pūķim pavisam īsu ziņu, negribēdams novērst Safiras uzmanību ar jautājumiem. Tu izjauci manus plānus, pats bēgdams no celles, Murtags īgņojās, skatīdamies uz istabas ieeju.

Eragons smaidīja. Tādā gadījumā, iespējams, man vajadzēja gaidīt. Tevis izvēlētais laiks toties bija precīzs. Es nespētu pat parāpot, ja man ar maģijas palīdzību būtu jācīnās ar visiem tiem karavīriem.

-    Priecājos, ka varu palīdzēt, Murtags bilda. Viņš sastinga, kad izdzirdēja tuvumā skrienošus vīrus. Cerēsim, ka Ēna mūs neatradīs.

Goda istabā atskanēja salti smiekli. Liekas, ka ir jau par vēlu.

Murtags un Eragons apsviedās riņķī. Ēna viens pats stāvēja istabas galā. Viņam rokā bija plāns zobens ar nedaudz ieskrambātu asmeni. Ēna atāķēja sprādzi, kas saturēja viņa apmetni, un ļāva tam noslīdēt zemē. Viņam bija skrējēja ķermenis tievs, taču samērīgs, un Eragons atcerējās Broma brīdinājumu; viņš arī pats zināja, ka Ēnas izskats ir maldinošs: Ēna bija daudzas reizes spēcīgāks par parastu cilvēku.

-    Tā, manu jauno Jātniek, vai vēlies izmēģināt savus spēkus cīņā ar mani? Ēna ņirgājās. Man nevajadzēja uzticēties kapteinim, kad viņš apgalvoja, ka esi apēdis visu ēdienu. Otrreiz es tādu kļūdu nepieļaušu.

-   Es tikšu ar viņu galā, Murtags mierīgi sacīja, nolaizdams stopu un izvilkdams zobenu.

-    Nē, Eragons dobji noteica. Viņš grib mani dzīvu, nevis tevi. Es viņu kādu brīdi varu aizkavēt, bet tu labāk atrodi mums bēgšanas ceļu.

-   Labi, ej, Murtags sacīja. Tev nevajadzēs viņu aizkavēt pārāk ilgi.

-    Es ceru, Eragons drūmi novilka. Viņš izvilka Zaroku un sāka lēnām tuvoties Ēnai. Sarkanajā asmenī atspīdēja liesmas no lāpām pie sienas.

Ēnas sarkanbrūnās acis dega kā ogles. Viņš klusi iesmējās. Vai tu tiešām domā mani pievārēt, Du Sundavas Freohr? Kāds nožēlojams vārds. Es gaidīju no tevis kaut ko izsmalcinātāku, taču, liekas, tas ir vienīgais, uz ko esi spējīgs.

Eragons neļāva sevi izprovocēt. Viņš cieši skatījās uz Ēnas seju, gaidīdams kādu acu vai lūpu kustību, kas nodotu pretinieka nākamo soli. Es nedrīkstu izmantot maģiju, jo viņam var ienākt prātā darīt to pašu. Labāk, lai viņš domā, ka var uzvarēt, neķeroties pie burvestībām, ko viņš, iespējams, var.

Taču pretinieki nepaspēja pat spert soli, kad griesti nobūkšķēja un salīgojās. Sāka birt putekļi, un gaiss kļuva pelēks; grīdu nokaisīja koka gabali. No jumta atskanēja kliedzieni un metāla žvadzoņa. Eragons sabijās, kad no griestiem sāka krist salauztie baļķi, un palūkojās uz augšu. Ēna izmantoja šo mirkli un metās uzbrukumā.

Eragons tik tikko paguva ar Zaroku atsist cirtienu, kas bija vērsts viņa sānos. Asmeņi sasitās ar skaļu troksni, un Eragons no sasprindzinājuma sakoda zobus, bet roka kļuva nejūtīga. Elles liesmas! Viņš ir spēcīgs! Viņš sagrāba Zaroku ar abām rokām un cirta ar visu spēku pret Ēnas galvu; pretinieks to viegli atsita, rīkodamies ar zobenu ātrāk, nekā varēja iedomāties.

Virs viņiem atskanēja griezīga skaņa, it kā dzelzs pīķi tiktu vilkti pāri akmeņiem. Griestos parādījās trīs garas plaisas. No jumta sāka krist lejā lubiņas. Eragons neievēroja apkārt notiekošo arī tad, kad skaidas nokrita viņam tieši pie kājām. Lai arī viņš bija vingrinājies cīņā ar zobena meistaru Bromu un Murtagu, kas arī bija lielisks zobenvīrs, Ēna viņam lika justies īpaši neprasmīgam. Ēna spēlējās ar viņu.

Eragons atkāpās Murtaga virzienā, un viņa rokas drebēja, atsitot Ēnas raidītos cirtienus. Katrs nākamais bija spēcīgāks par iepriekšējo. Eragons vairs nebija tik spēcīgs, lai ķertos pie maģijas palīdzības, ja arī to gribētu. Piepeši ar māņu griezienu Ēna izsita jauneklim Zaroku no rokām. Sitiena spēks Eragonu nometa uz ceļiem, un viņš, smagi elsodams, palika uz grīdas. Griezīgā čerkstoņa ieskanējās skaļāk. Neizbēgamais nenovēršami tuvojās.

Ēna augstprātīgi skatījās viņā. Tu varbūt esi nozīmīgs varas spēlē, kas šobrīd norisinās, taču esmu vīlies, ja šis ir tavs labākais sniegums. Ja pārējie Jātnieki būtu bijuši tik vārgi, tad iznāk, ka viņi kontrolējuši Impēriju, tikai pateicoties savam skaitliskajam pārākumam.

Eragons palūkojās augšup un pakratīja galvu. Viņš saprata Murtaga plānu. Safira, tagad būtu īstais brīdis. Nē, tu kaut ko piemirsi.

Un ko tieši? Ēna izsmejoši atvaicāja.

Mājas jumts nodārdēja, un daļa no griestiem aizlidoja pa gaisu, atklājot naksnīgās debesis. Pūķus! Eragons ierēcās, pārvarēdams troksni, un metās prom no Ēnas. Sarkanacis niknumā atieza zobus, zvērīgi mētādams zobenu. Pēkšņi viņa sejā parādījās izbrīns, kad plecā ieurbās Murtaga raidīta bulta.

Ēna smējās un izrāva bultu ar diviem pirkstiem. Tev būtu vairāk jāpacenšas, ja vēlies mani apturēt. Nākamā bulta trāpīja viņam starp acīm. Ēna ieaurojās nāves priekšnojautās un sāka locīties sāpēs, aizklādams seju. Viņa āda kļuva pelēka. Gaisā virs viņa parādījās migla, aizsegdama augumu. Atskanēja sirdi plosošs kliedziens, un mākonis pazuda.

Tur, kur bija stāvējis Ēna, bija palicis viņa apmetnis un kaudze drēbju. Tu nogalināji viņu! Eragons iesaucās. Viņš zināja tikai divus leģendārus varoņus, kas bija izdzīvojuši pēc Ēnas nogalināšanas.

Es neesmu drošs par to, Murtags sacīja.

Kāds vīrs iekliedzās: Viss. Viņš ir zaudējis. Ejiet iekšā un ņemiet viņus ciet!

Karavīri ar tīkliem un šķēpiem sabira istabā no abiem galiem. Eragons un Murtags atkāpās pret sienu, vilkdami sev līdzi elfu sievieti. Vīri ap viņiem izveidoja pusloku, kas neko labu nevēstīja. Tad Safira ielūkojās pa griestu caurumu un ieaurojās. Viņa sagrāba cauruma malu ar saviem milzīgajiem nagiem un norāva gandrīz visus griestus.

Trīs karavīri pagriezās un metās bēgt, taču pārējie palika savā vietā. Griestu centrālā sija nobrakšķēja, un vēl nolija smagu lubiņu lietus. Karavīru rindas bailēs pajuka, mēģinot izvairīties no nāvējošās krusas. Eragons un Murtags spiedās pie sienas, lai nepakļūtu zem krītošajiem gruvešiem. Safira vēlreiz ietaurējās, un karavīri laidās prom, samīdami ceļā pakritušos.

Safira pēdējo reizi sasprindzināja spēkus un norāva pārējo griestu daļu. Tad viņa ielēca telpā, spārnus cieši sakļāvusi pie ķermeņa. Galds zem viņas smaguma sašķīda skaidās. Atviegloti iekliedzies, Eragons metās pūķim ap kaklu. Safira apmierināta iedūcās.

Es ilgojos pēc tevis, mazais.

Es arī. Mums ir vēl kāds. Vai varēsi panest mūs visus trīs?

Protams, viņa sacīja, aizsperdama visas lubiņas un galdus, lai varētu pacelties gaisā. Murtags un Eragons izvilka elfu no slēptuves. Safira pārsteigumā nošņācās: Elfs!

Jā, tā ir sieviete, ko redzēju savos sapņos, Eragons sacīja, paņemdams rokās Zaroku. Viņš palīdzēja Murtagam iecelt elfu seglos, tad viņi abi uzrāpās Safīrai mugurā. Es dzirdēju cīņas trokšņus uz jumta. Vai tur augšā ir vīri ?

Bija, bet tagad nav. Vai esat gatavi ? Jā.

Safīra izlēca no goda istabas uz cietokšņa jumta, kur juku jukām gulēja sargu ķermeņi. Skaties! Murtags sacīja, rādot tālumā. Otrā pusē tornim un istabai ar noplēsto jumtu ieņēma vietas strēlnieku rinda.

Safira, tev jālido. Tūlīt! Eragons brīdināja.

Pūķis atlocīja spārnus, aizskrēja līdz ēkas malai un atspērās ar spēcīgajām kājām. Papildu svars uz Safiras muguras sākumā vilka viņu satraucošā ātrumā uz leju. Kamēr viņa pūlējās sasniegt augstumu, Eragons sadzirdēja raidīto bultu melodisko strinkšķi.

Bultas šāvās tumsā uz viņu pusi. Safira sāpēs ierēcās, kad viņai trāpīja, un ātri pagriezās pa kreisi, lai izvairītos no nākamās zalves. Debesis izraibināja vēl vairāk bultu, tomēr nakts pasargāja viņus no šautru nāvējošā dzēliena. Eragons atvieglojumā atlaidās pret Safiras kaklu. Kur tevi ievainoja?

Mani spārni ir caururbti… viena no bultām ir iestrēgusi. Tā vēl aizvien ir turpat. Pūķis smagi elpoja.

Cik tālu tu mūs vari aiznest?

Pietiekami tālu. Eragons cieši turēja elfu, kamēr viņi slīdēja virs Gileadas. Drīz pilsēta palika tālu aiz muguras, un viņi virzījās uz austrumiem, augstu planēdami naksnīgajās debesīs.

42. NODAĻA Kareivis un dziednieks

Saflra nolaidās klajumiņā, kas atradās pašā kalna korē, un noklāja izstieptos spārnus zemē. Eragons juta, kā pūķis dreb zem viņa. Viņi bija tikai pusjūdzes attālumā no Gileadas.

Klajumā sapīti stāvēja Ledusliesma un Tornaks; zirgi satraukti sprausloja, Safīrai ierodoties. Eragons noslīdēja zemē un, nevilcinoties ne mirkli, pievērsās pūķa ievainojumiem, kamēr Murtags sagatavoja zirgus.

Neko tumsā neredzot, Eragons pārvilka ar plaukstu pāri Safiras spārniem. Viņš atrada trīs vietas, kur bultas bija caururbušas plāno plēvi, atstājot asiņainus caurumus, tik platus kā Eragona īkšķis. Kreisajā spārnā bija izrauts neliels ādas gabals. Safira trīsēja, kad viņš aptaustīja brūces. Jauneklis gurdeni dziedēja brūces ar seno vārdu palīdzību. Tad viņš ķērās klāt lielajam muskulim pūķa spārna augšdaļā, no kura spraucās ārā bultas gals. No brūces sūcās siltas asinis.

Eragons pasauca Murtagu un norīkoja: Paturi uz leju viņas spārnu. Man jāizvelk bulta. Viņš parādīja, kur Murtagam jāsatver. Būs sāpīgi, viņš brīdināja Safiru, taču es ātri tikšu galā. Mēģini necīnīties pretī savainosi mūs.

Pūķis izlocīja kaklu un sagrāba savos izliektajos zobos jaunu koku. Vienā paņēmienā Safira izrāva koku no zemes un cieši saspieda žokļos. Esmu gatava.

Labi, Eragons atbildēja. Turi, viņš pačukstēja Murtagam, tad nolauza bultas galu. Cenzdamies nenodarīt vēl lielāku postu, viņš ātri izvilka šautru no Safiras. Kad bulta slīdēja ārā no muskuļa, viņa atmeta galvu un smilkstēja, cieši saspiedusi mutē koku. Pūķa spārns raustījās, netīšām iesitot Murtagam pa zodu un nogrūžot viņu zemē.

Safira ierēcoties purināja koku, nobārstīdama visus ar zemi, tad aizmeta to prom. Kad Eragons bija apstrādājis brūci, viņš palīdzēja Murtagam piecelties. Es nepaguvu sagatavoties, Murtags nomurmināja, kasot savu noskrāpēto zodu.

Piedod.

Viņa negribēja tev iesist, Eragons pārliecināja savu biedru. Jauneklis piegāja pie bezsamaņā gulošās elfas. Tev vajadzēs viņu nest vēl kādu brīdi, viņš sacīja Safīrai. Mēs nevaram viņu vest ar zirgiem un ātri jāt. Tev tagad būs vieglāk lidot, kad bulta ir izrauta ārā.

Safira palocīja galvu. Es nesīšu viņu.

Paldies, Eragons pateicās. Viņš dedzīgi apskāva pūķi. Tas, ko tu paveici, ir neaptverami. Es to nekad neaizmirsīšu.

Safiras acu skatiens atmaiga. Es došos lidojumā. Eragons atkāpās, kad viņa, gaisa vērpetēm griežoties, uzlidoja augšā. Elfas mati plūda pāri Safiras mugurai. Pēc dažām sekundēm lidones vairs nebija redzamas. Eragons piesteidzās pie Ledusliesmas, iesēdās seglos un kopā ar Murtagu aizauļoja.

Kamēr viņi jāja, Eragons centās atcerēties, ko viņš zina par elfiem. Elfi dzīvo ļoti ilgi šo faktu bieži dzirdēja atkārtojam -, taču viņš nezināja, cik ilgi. Viņi runāja senajā valodā un daudzi spēja izmantot maģiju. Pēc Jātnieku krišanas elfi nošķīrās no pārējās pasaules. Kopš tā laika neviens elfs Impērijā nebija manīts. Kāpēc tagad viens ir ieradies? Un kā Impērijai izdevās viņu notvert? Ja viņa var likt lietā maģiju, iespējams, viņa ir sazāļota tāpat, kā sazāļoja mani.

Viņi turpināja ceļu visu nakti, neapstādamies arī tad, kad nogurums pamazām guva virsroku. Ceļinieki turpināja doties uz priekšu, par spīti sūrstošajām acīm un neveiklajām kustībām. Aiz viņiem palika vīri ar lāpām rokās, kuri apkārt visai Gileadai meklēja viņu pēdas. •

Pēc daudzām tumsā noauļotām stundām debesis rītausmā kļuva gaišākas. Murtags un Eragons piepeši vienlaikus apturēja zirgus. Mums jāiekārto apmetne, Eragons novilka gurdenā balsī. Man ir jāpaguļ vienalga, vai viņi noķers mūs vai ne.

-    Piekrītu, Murtags sacīja, berzējot acis. Liec, lai Safira nolaižas. Satiksimies ar viņu.

Viņi sekoja Safiras norādījumiem un satika pūķi, kad viņa dzēra no upītes pie kādas nelielas klints. Elfa vēl aizvien gulēja viņai uz muguras. Kad Eragons kāpa nost no zirga, Safira sagaidīja viņus ar klusu rēcienu.

Murtags viņam palīdzēja izcelt elfu no Safiras segliem un nolikt zemē. Tad viņi pilnīgā spēku izsīkumā atslīga pret akmens sienu. Safira ziņkāri aplūkoja elfu. Brīnos, kāpēc viņa nav pamodusies. Pagājušas vairākas stundas, kopš mēs aizlidojām no Gileadas.

Kas lai zina, ko tie viņai nodarījuši, Eragons drūmi piebilda.

Murtags sekoja viņu skatieniem. Cik zinu, viņa ir pirmais elfs, ko Galbatoriksam izdevies notvert. Jau kopš tā brīža, kad viņi noslēpās, viņš elfus ir nesekmīgi mēģinājis atrast līdz šim brīdim. Tātad vai nu viņš ir atklājis elfu slēptuvi, vai arī viņa notverta gadījuma pēc. Domāju, ka tas vienkārši ir nelaimes gadījums. Ja karalis būtu atklājis elfu slēptuvi, viņš pasludinātu karu un sūtītu pret elfiem armiju. Tā kā tas nav noticis, rodas jautājums: vai Galbatoriksa vīriem izdevās uzzināt elfu atrašanās vietu, pirms mēs viņu izglābām?

-   Mēs to neuzzināsim, līdz viņa atgūs samaņu. Pastāsti, kas notika pēc tam, kad mani notvēra. Kā es nonācu Gileadā?

-    Urgļi darbojas Impērijas labā, Murtags strupi noteica, atmezdams matus no pieres. Šķiet, arī Ēna. Mēs abi ar Safiru redzējām, kā viņi nodod tevi Ēnai es gan nezināju tobrīd, kas viņš ir, un karavīru grupai. Tieši viņi tevi aizveda uz Gileadu.

Taisnība, Safira piebilda, saritinādamās blakus abiem jaunekļiem.

Eragona prātā atplaiksnīja atmiņas par sarunu ar urgļiem netālu no Tērmas viņi pieminēja "kungu". Viņi taču runāja par karali! Es aizvainoju pašu ietekmīgāko cilvēku Alagēzijā! Viņš šausmās visu saprata. Tad Eragons atcerējās nogalinātos Jazuakas pilsoņus. Viņam kļuva slikti, un tad pamazām sāka augt dusmas. Urgļi klausīja Galbatoriksa pavēlēm! Kāpēc viņš pieļāvis tādas zvērības pret saviem pavalstniekiem?

Viņš ir ļauns, Satīra stingri noteica.

Nikni uzlūkodams apkārtni, Eragons iesaucās: Tas nozīmē karu! Tiklīdz Impērijas ļaudis par to uzzinās, viņi sadumposies un būs vārdenu pusē.

Murtags atbalstīja zodu plaukstās. Ja arī viņi uzzinātu par šo vardarbību, tikai daži tiktu līdz vārdeniem. Karalim, ņemot palīgā urgļus, tagad ir pietiekami daudz karavīru, lai aizvērtu Impērijas robežas un pārņemtu pār to pilnīgu kontroli par spīti naidīgi noskaņotiem pavalstniekiem. Lai arī karali ienīst, cilvēkus apvienos zem viņa karoga, ja radīs kopējā ienaidnieka tēlu.

-    Kas tad tas būtu? Eragons samulsis vaicāja.

-    Elfi un vārdeni. Pareizi izplatot baumas, tos var iztēlot kā nicināmākos monstrus visā Alagēzijā naidnieki, kas to vien gaida, lai sagrābtu tavu zemi un īpašumus. Impērija pat varētu sacīt, ka urgļu nolūki visu šo laiku ir bijuši pārprasti un ka tie patiesībā ir draugi un sabiedrotie pret šādiem briesmīgiem ienaidniekiem. Es tikai gribētu zināt, kā karalis tiem atlīdzinās par šo pakalpojumu.

-    Neviens tam neticētu, Eragons sacīja, purinot galvu. Nevienu nevarētu tik viegli maldināt par Galbatoriksa un urgļu nodomiem. Turklāt kāpēc viņam tas būtu jādara? Viņam jau tagad pieder visa vara.

-    Taču karaļa autoritāti apstrīd vārdeni, kuriem ļaudis uzticas. Turklāt ir arī Surda, kas nepakļaujas viņam, kopš atdalījās no Impērijas. Galbatorikss ir spēcīgs Impērijā, taču viņa rokas ārpus tās ir vājas. Un cilvēki, kas neredz cauri viņa blēdībām, tie noticēs visam, ko viņš teiks. Tā noticis arī iepriekš. Murtags apklusa un drūmi lūkojās tālumā.

Viņa vārdi satrauca Eragonu. Safira domās sazinājās ar viņu.

Kurp Galbatorikss sūta urgļus?

Ko?

Gan Kārvahallā, gan Tērmā tu dzirdēji runas, ka urgļi dodas prom dienvidaustrumu virzienā, it kā būtu jācīnās ar Hadaraka tuksnesi. Ja karalis viņiem tiešām var pavēlēt kāpēc viņš tos sūta tajā virzienā? Varbūt tiek veidota urgļu armija karaļa privātām vajadzībām, varbūt pat vesela urgļu pilsēta?

Eragons nodrebēja no šis domas. Es esmu pārāk noguris, lai par to prātotu. Lai arī ko Galbatorikss plāno darīt, mums no tā būs tikai nepatikšanas. Vienīgais es gribu uzzināt, kur ir vārdeni. Mums būtu jādodas pie viņiem, taču bez Dormnata palīdzības mēs esam sprukās. Lai arī ko mēs tagad darītu, Impērija mūs atradīs.

Nepadodies, viņa iedrošināja, bet tad sausi piebilda: Lai arī tev, iespējams, ir taisnība.

Paldies. Viņš paskatījās uz Murtagu. Tu riskēji ar savu dzīvību, lai mani glābtu: es tagad esmu tavs parādnieks. Tikai saviem spēkiem es nevarētu izbēgt. Taču bija vēl kas vairāk. Starp abiem bija izveidojusies spēcīga saikne saliedējusies, cīnoties plecu pie pleca, un norūdījusies Murtaga uzticībā.

Priecājos, ka varēju palīdzēt. Tas… Murtags sastomījās un paberzēja seju. Mana galvenā rūpe šobrīd ir par to, kā mēs ceļosim tālāk, kad mūs meklē tik daudzi karavīri. Rīt mums dzīsies pa pēdām Gileadas karavīri. Tiklīdz viņi ieraudzīs zirgu pakavu nospiedumus, tā sapratīs, ka tu neesi aizlidojis ar Safiru.

Eragons īgni piekrita. Kā tev izdevās iekļūt cietoksnī?

Murtags klusi iesmējās. Es samaksāju milzīgu kukuli un ielīdu pa netīru virtuves atkritumu vadu. Taču šo plānu nevarētu paveikt bez Safiras. Viņa, Murtags apstājās un vērsās ar savu sakāmo pie pūķa, nē, tu esi vienīgais iemesls, kādēļ mēs palikām dzīvi.

Eragons svinīgi uzlika roku uz pūķa zvīņainā kakla. Kamēr viņa apmierināti dūca, jauneklis nespēja atraut skatu no elfas sejas. Viņš negribīgi piecēlās stāvus un sacīja: Mums viņai jāsagatavo guļvieta.

Murtags arī piecēlās kājās un izklāja elfai segu. Kad viņi uzcēla sievieti uz tās, krekla aproce saplīsa pret nelielu zaru. Eragons mēģināja sakārtot krekla audumu, kad pēkšņi noelsās no pārsteiguma.

Elfas rokas bija izraibinātas ar nobrāzumiem un ievainojumiem daži gandrīz jau sadzijuši, citi nesen iegūti un sulojoši. Eragons dusmās nogrozīja galvu un parāva piedurkni augstāk. Ievainojumi turpinājās līdz viņas plecam. Drebošiem pirkstiem viņš atraisīja krekla mugurpusi, baidīdamies no tā, ko tur varētu ieraudzīt.

Kad ādas apģērbs noslīdēja, Murtags nolamājās. Elfas mugura bija spēcīga un muskuļota, taču to no vienas vietas klāja krevele. Āda izskatījās kā sakaltuši un sasprēgājuši dubļi. Viņu nežēlīgi slānījuši ar pātagu un dedzinājuši ar karstām dzelzs knaiblēm. Tur, kur āda nebija saplaisājusi, tā bija sarkani melna no daudzajiem sitieniem. Uz viņas kreisā pleca ar indigo krāsas tinti bija uztetovēts tas pats simbols, kas bija uz Broma gredzena safīra. Eragons klusi sevī nozvērējās, ka nogalinās ikvienu, kas bija atbildīgs par elfas spīdzināšanu.

-    Vai tu to vari sadziedēt? Murtags jautāja.

-    Es… es nezinu, Eragons sacīja. Viņš pēkšņi pakrūtē sajuta nelabumu. Šeit ir ļoti daudz ievainojumu.

Eragon! Safīra asi izmeta. Viņa ir elfa. Viņai nedrīkst ļaut nomirt. Noguris vai neēdis tev viņa ir jāglābj. Es sakausēšu savu spēku ar tavējo, taču maģija ir jāvada tev.

Jā… tev taisnība, viņš nočukstēja, nespēdams atraut acu no elfas. Puisis apņēmīgi norāva cimdus un sacīja Murtagam: Tas aizņems kādu laiku. Vai tu vari sadabūt man ēdienu? Un uzkarsē saites apsējiem. Visus ievainojumus es nevarēšu sadziedēt.

-   Mēs nevaram iekurt uguni, lai mūs nepamanītu, Murtags iebilda. Tev būs jāizmanto nemazgātas saites, un ēdiens arī būs auksts. Eragons novaikstījās, taču samierinājās ar to. Kad viņš maigi uzlika roku uz elfas muguras, Safira apsēdās blakus un nekustīgi skatījās uz sievieti ar savām mirdzošajām acīm. Eragons dziļi ievilka elpu, pasniedzās pēc maģijas un sāka darboties.

Viņš izrunāja senos vārdus: Waise heill! Deguma brūces saviļņojās zem viņa plaukstas, un tai pāri pārslīdēja jauna, neskarta āda, kas pārklāja brūci, dzēšot ievainojuma pēdas. Viņš nedziedēja mazākus nobrāzumus un citus ievainojumus, kas nebija dzīvībai bīstami, visam būtu nepieciešams pārāk daudz enerģijas un nekas nepaliktu pāri nopietnākām traumām. Kamēr Eragons nopūlējās ar dziedināšanu, viņš apbrīnoja elfas sīkstumu, to, ka viņa vēl aizvien ir dzīva. Daudzas reizes viņu spīdzinājuši līdz nāvei. Šo neliešu precizitāte lika šermuļiem skriet pār kauliem.

Eragons centās ievērot pieklājību, tomēr nevarēja nepamanīt, cik ārkārtīgi skaists bija elfas ķermenis pat zem spīdzināšanas atstātajām zīmēm. Viņš bija pārāk noguris, lai visu laiku pievērstu uzmanību šim daiļumam, tomēr brīžiem viņa ausu gali kļuva sarkani un viņš no sirds cerēja, ka Safira nezina, ko viņš domā.

Eragons strādāja visu rītausmas cēlienu, apstājoties, tikai lai paēstu un padzertos, mēģinādams atgūt spēkus pēc piespiedu gavēņa, bēgšanas un tagad elfas dziedināšanas. Safira palika viņam blakus, aizdodama savu spēku, kad vien tas bija vajadzīgs. Saule spīdēja augstu debesīs, kad viņš beidzot piecēlās, ņurdēdams un izstaipīdams notirpušos muskuļus. Viņa rokas bija pelēkas, un acis sūrstēja no piepūles. Jauneklis aizstreipuļoja līdz segliem un krietni iemalkoja no vīna maisa.

Vai tu pabeidzi? Murtags taujāja.

Eragons pamāja ar galvu, drebēdams pie visām miesām. Viņš nevarēja sevi piespiest runāt. Apmetne grīļojās viņa acu priekšā; viņš gandrīz zaudēja samaņu. Tev labi sanāca, Safira mierinoši sacīja.

-    Vai viņa dzīvos?

-    Es ne… nezinu, Eragons atbildēja aizlūzušā balsī. Elfi ir spēcīgi, taču pat viņi nespēj izturēt šādas mokas bez sekām. Ja es zinātu vairāk par dziedināšanu, es varētu mēģināt viņu atdzīvināt, taču… Viņš bezpalīdzīgi noplātīja rokas. Jaunekļa rokas tik ļoti drebēja, ka izlija nedaudz vīna. Nākamais malks tās savaldīja. Labāk dosimies ceļā.

-    Nē! Tev jāpaguļ, Murtags protestēja.

-    Es… varu gulēt seglos. Taču mēs nevaram palikt šeit, ja karavīri nāk aizvien tuvāk.

Murtags negribīgi padevās. Tādā gadījumā es vedīšu Ledusliesmu, kamēr tu gulēsi. Viņi apsegloja zirgus, piesēja elfu pie Safiras segliem un devās prom no apmetnes. Eragons turpināja ēst, sēdēdams seglos un mēģinādams atgūt iztērēto enerģiju. Tad atlaidās pret Ledusliesmas skaustu un aizvēra acis.

43. NODAĻA Ūdens no smiltīm

Kad viņi vakarā apstājās, Eragons nejutās ne par matu labāk un garastāvoklis bija pavisam nelāgs. Lielāko dienas daļu viņi bija pavadījuši, mezdami līkločus, lai izvairītos no karavīriem, kurus pavadīja medību suņi. Viņš nolēca no Ledusliesmas un vaicāja Safīrai: Kā viņa jūtas?

Domāju nav sliktāk kā pirms tam. Dažas reizes viņa mazliet sakustējās, bet tas arī viss. Safīra zemu pietupās, lai Eragons varētu nocelt elfu viņai no muguras. Sievietes maigais ķermenis uz kādu brīdi piespiedās Eragonam. Viņš steidzīgi nolika elfu zemē.

Viņi abi ar Murtagu pagatavoja vakariņas. Vīrieši tikai ar grūtībām turējās, lai neaizmigtu. Kad abi bija paēduši, Murtags sacīja: Mēs nevaram turpināt tādā gaitā. Vēl dažas dienas, un viņi mūs panāks.

-    Ko citu mēs varam darīt? Eragons atcirta. Ja mēs būtu divi vien un tu piekristu pamest Tornaku, Safira varētu aizlidot ar mums tālu prom. Taču ir vēl arī elfa.

Murtags uzmanīgi paskatījās uz Eragonu. Ja tu vēlies doties pats savu ceļu, es tevi nekavēšu. Es negribu, lai jūs ar Safiru paliekat un riskējat tikt cietumā.

-    Neapvaino mani, Eragons izmeta. Es esmu brīvībā, tikai pateicoties tev. Es negrasos tevi pamest Impērijas nagos. Tā būtu visklajākā nepateicība.

Murtags pielieca galvu. Tavi vārdi uzmundrina mani. Viņš uz brīdi apklusa. Taču tie neatrisina mūsu problēmu.

-   Un kas varētu to atrisināt? Eragons atvaicāja. Viņš pamāja uz elfu. Ja viņa varētu pateikt, kur ir elfi, mēs varētu meklēt patvērumu pie viņiem.

-    Ņemot vērā, cik ļoti elfi sevi sargā, šaubos, vai viņa atklās noslēpumu. Ja arī viņa pateiks, citi viņas tautieši varētu nebūt priecīgi par mūsu ierašanos. Kāpēc lai viņi gribētu sniegt mums patvērumu? Pēdējie Jātnieki, ar kuriem viņi ir sazinājušies, bija Galbatorikss un Atkritēji. Šaubos, vai viņiem palikušas patīkamas atmiņas pēc tām tikšanās reizēm. Turklāt es nemaz neesmu Jātnieks, lai cik arī apšaubāms šis gods būtu. Nē, viņi pavisam noteikti mani negribēs.

Viņi mūs pieņems, Safira pārliecināti sacīja, ērtāk iekārtojot spārnus.

Eragons paraustīja plecus. Ja arī elfi būs gatavi mūs aizsargāt, mēs nezinām, kur viņi ir, un neuzzināsim, līdz elfa atgūs samaņu. Mums jābēg, taču kādā virzienā uz ziemeļiem, dienvidiem, austrumiem vai rietumiem?

Murtags sakrustoja pirkstus un piespieda īkšķus pie deniņiem. Man šķiet, ka vienīgais risinājums ir doties prom no Impērijas. Dažas vienīgās drošās vietas pašā Impērijā ir tālu no šejienes. Tur būs sarežģīti nokļūt, neiekrītot karaļa nagos… Ziemeļos nav nekā cita kā vien Du Veldenvardenas mežs tur mēs varētu mēģināt noslēpties, tomēr mani neiejūsmina iespēja iet atkal garām Gileadai. Uz rietumiem ir tikai Impērija un jūra. Dienvidos ir Surda, tur tu varētu atrast kādu, kas aizvestu tevi pie vārdeniem. Un, runājot par iešanu uz austrumiem… Viņš paraustīja plecus. Uz austrumiem ir Hadaraka tuksnesis, un zemes, kas tur varētu būt, vēl neviens nepazīst. Vārdeni ir kaut kur tur, taču, nezinot ceļu, var gadīties, ka maldīsimies gadiem ilgi, līdz nonāksim pie viņiem.

Taču tur mēs būtu drošībā, Safira piebilda. Vismaz tik ilgi, līdz satiekam urgļus.

Eragons savilka uzacis. Galvassāpes draudēja pārvērst domas pulsējošos viļņos. Doties uz Surdu ir pārāk bīstami.

Mums būtu jāšķērso gandrīz visa Impērija, izvairoties no katra ciema un pilsētas. Starp mums un Surdu ir pārāk daudz cilvēku, lai mūs neviens nepamanītu.

Murtags pacēla uzacis. Tātad tu vēlies doties cauri tuksnesim?

-    Es neredzu citas iespējas. Turklāt tādā veidā mēs varētu aizbēgt no Impērijas, pirms razaki nokļūs mums uz pēdām. Viņi Gileadā varētu ierasties pēc pāris dienām uz saviem lidojošajiem dzīvniekiem, tādēļ mums nav pārlieku daudz laika.

-   Ja arī mēs nonāksim tuksnesī pirms viņiem, Murtags teica, viņi tāpat varētu mūs notvert. Jebkurā gadījumā mums būs ļoti grūti aizbēgt no viņiem.

Eragons paberzēja Safiras sānus zem pirkstiem jautās viņas zvīņu raupjums. Mēs zinām, ka viņi varēs izsekot mūs. Lai mūs noķertu, viņiem būtu jāpamet karavīri aizmugurē, kas mums ir izdevīgi. Ja nonāks līdz kaujai, domāju, ka trijatā mēs viņus pievārēsim… ja vien mūs nepārsteigs kā toreiz ar Bromu.

-   Ja mēs sveiki un veseli nonāksim Hadaraka tuksneša otrā pusē, Murtags lēni iesāka, kurp mēs dosimies tālāk? Tās zemes ir tālu prom no Impērijas. Tur nebūs daudz pilsētu, ja vispār kāda būs. Turklāt vēl jau ir arī pats tuksnesis. Ko tu par to zini?

-   Tikai to, ka tajā ir karsts, sauss un pilns ar smiltīm, Eragons atzinās.

-    Tā jau arī ir, Murtags atbildēja. Taču tuksnesis ir pilns arī ar neēdamiem augiem, indīgām čūskām, skorpioniem un kveldējošu sauli. Vai redzēji to milzīgo līdzenumu ceļā uz Gileadu?

Šis jautājums neprasīja atbildi, tomēr Eragons teica: Jā, redzēju to divreiz.

-    Tad esi redzējis tā milzīgos plašumus. Tas veido Impērijas centru. Tagad mēģini iedomāties kaut ko divas vai pat trīs reizes lielāku, un tad tev būs priekšstats par Hadaraka tuksneša apmēriem. Un tu piedāvā to šķērsot!

Eragons mēģināja iedomāties tik gigantisku zemes laukumu, taču nespēja aptvert šādus plašumus. Viņš izvilka no seglu somas Alagēzijas karti. No pergamenta uzvēdīja pelējuma smaka, kad viņš to izritināja uz zemes. Eragons aplūkoja līdzenumu un pakratīja galvu. Nav brīnums, ka Impērija beidzas pie tuksneša. Vietas otrpus Hadaraka tuksnesim ir pārāk tālu, lai Galbatorikss tās varētu kontrolēt.

Murtags nogludināja pergamenta labo pusi. Visā zemē viņā pusē tuksnesim, kas kartē ir iezīmēta baltā krāsā, Jātnieku laikā valdīja viens likums. Ja karalis gatavojas izaudzināt jaunus Jātniekus savā pakļautībā, tas ļautu paplašināt Impēriju līdz šim nepieredzētiem apmēriem. Bet nejau par to es gribēju runāt. Hadaraka tuksnesis ir tik milzīgs, un tajā slēpjas tik daudz briesmu, ka pavisam neliela ir iespēja tikt sveikā cauri. Šādu soli var spert tikai izmisumā.

-   Mēs esam izmisumā, Eragons stingri noteica. Viņš uzmanīgi pētīja karti. Ja mēs jāsim tuksnesim pa vidu, būs nepieciešams mēnesis vai divi, lai to šķērsotu. Taču, ja mēs virzīsimies uz dienvidaustrumiem Beoru kalnu virzienā -, tiksim cauri daudz ātrāk. Tad mēs pat varētu doties gar Beoru kalniem tālāk uz austrumiem vai arī jāt uz rietumiem uz Surdu. Ja šī karte ir pareiza, attālums starp šejieni un Beoriem ir aptuveni tikpat liels kā tas, ko mēs šķērsojām ceļā uz Gileadu.

-    Mums vajadzēja gandrīz mēnesi!

Eragons nepacietīgi papurināja galvu. Mūsu ceļš uz Gileadu bija lēns manu ievainojumu dēļ. Ja mēs saņemsimies, būs vajadzīga tikai daļa no tā laika, lai nokļūtu Beoru kalnos.

-    Gana. Tu jau paskaidroji savu izvēli, Murtags teica. Tomēr, pirms es piekritu, mums šis tas būtu jāatrisina. Kā jau tu pamanīji, Gileadā es nopirku mums un zirgiem pārtiku. Bet kā mēs dabūsim ūdeni? Nomadu ciltis, kas dzīvo Hadarakā, parasti nomaskē savas akas un oāzes, lai neviens nevarētu nozagt viņu ūdeni. Un nest līdzi ūdeni vairāk nekā vienai dienai nav nozīmes. Iedomājies, cik Safīra vien izdzer! Viņa un zirgi vienā reizē izlieto vairāk ūdens nekā mēs nedēļas laikā. Varbūt tu vari izsaukt lietu ikreiz, kad mums gribas dzert? Es nezinu, kā citādi mēs varētu doties virzienā, kuru tu piedāvā.

Eragons šūpojās uz papēžiem. Lietus izsaukšana bija ārpus viņa spēju robežām. Viņam bija aizdomas, ka pat visspēcīgākie Jātnieki to nespēja. Izkustināt tādu daudzumu gaisa bija tas pats, kas pakustināt kalnu. Vajadzēja atrast risinājumu, kas neizsūktu visu viņa spēku. Interesanti vai smiltis var pārveidot par ūdeni ? Tas atrisinātu mūsu problēmu, taču tikai tādā gadījumā, ja ūdens radīšanai nav nepieciešams pārāk daudz enerģijas.

-    Man ir kāda doma, Eragons sacīja. Ļauj man pamēģināt vienu lietu, un tad es tev atbildēšu. Viņš devās ārpus apmetnes plecu pie pleca kopā ar Safīru.

Ko tu grasies izmēģināt ? viņa tincināja.

-    Nezinu, viņš izmeta. Safira, vai tu varētu nest tik daudz ūdens, lai mums pietiktu?

Viņa papurināja savu milzīgo galvu. Nē, es nevarētu tādu daudzumu pat pacelt, kur nu vēl lidot ar to.

Slikti. Eragons pietupās un paņēma akmeni ar iedobumu, kurā pēc lieluma varētu ietilpt ūdens malks. Tad iemīcīja zemes piku iedobē un uzmanīgi to aplūkoja. Tagad grūtākā daļa. Kaut kādā veidā vajadzēja pārvērst zemi ūdenī. Kādi vārdi man jāsaka? Viņš brīdi prātoja, tad izvēlējās divus, kas, pēc viņa domām, varētu derēt. Viņa smadzenēm izbrāzās cauri ledainas maģijas vilnis, kad viņš pārvarēja pazīstamo barjeru un pavēlēja: Deloi moi!

Zemes pikucis acumirklī pārdabiskā ātrumā sāka izsūkt viņa spēkus. Eragonam atmiņā atplaiksnīja Broma brīdinājums, ka daži uzdevumi var iztērēt visus spēkus un paņemt dzīvību. Viņa krūtīs sacēlās panika. Jauneklis centās atsaukt maģiju, taču nespēja. Tā bija cieši saistīta ar ķermeni, uzdevums varēja tikt pabeigts vai arī viņš nomirs. Vienīgais risinājums nekustīgi gaidīt, kļūstot aizvien vājākam un vājākam.

Tajā brīdī, kad viņš jau bija pārliecināts, ka nomirs, tupot uz ceļiem, zeme iemirdzējās un pārtapa ūdens malkā. Eragons sajuta atvieglojumu un, smagi elpodams, apsēdās. Sirds neprātīgi dauzījās, un bads žņaudza visas iekšas.

Kas notika ? Safira jautāja.

Eragons papurināja galvu, vēl aizvien būdams neizpratnē par sava ķermeņa spēku izsīkumu. Viņš priecājās, ka nebija ķēries pie kaut kā lielāka. Tas… tas nederēs, viņš sacīja. Man nav pat spēka radīt pietiekami daudz ūdens sev pašam.

Tev vajadzētu būt uzmanīgākam, viņa norāja puisi. Maģija var izraisīt negaidītas sekas, kad senus vārdus izmanto jaunos veidos.

Viņš dusmīgi paskatījās uz pūķi. Es zinu, taču tas bija vienīgais veids, kā varēju pārbaudīt savu ideju. Es nevarēju gaidīt, līdz nonākam tuksnesī! Viņš atgādināja sev, ka Safira vienkārši gribēja palīdzēt. Kā tev izdevās pārvērst Broma kapu par dimantu un nenonāvēt sevi ? Es tik tikko spēju tikt galā ar drusciņu zemes, nerunājot par smilšakmeni.

Es nezinu, kā man tas izdevās, viņa klusi atzinās. Tas vienkārši notika.

Vai tu varētu to atkal paveikt, vienkārši šoreiz radot ūdeni ?

Eragon, viņa sacīja, cieši lūkojoties puisim sejā. Es nespēju kontrolēt savas spējas vairāk kā kurš katrs zirneklis. Tādas lietas vienkārši notiek, vai es to gribu vai ne. Broms tev sacīja, ka pūku klātbūtnē norisinās savādas lietas. Viņš teica taisnību. Viņš to nespēja izskaidrot, un es arī ne. Reizēm es varu paveikt kaut ko, vadoties no sajūtām gandrīz nedomājot. Pārējā laikā kā tagad man nav vairāk spēju kā Ledusliesmai.

Tā nav, jauneklis maigi sacīja, uzliekot roku uz pūķa kakla. Ilgu laiku viņi nesacīja ne vārda. Eragons atcerējās, kā Broms tika guldīts kapā, ko viņš radīja. Viņš vēl aizvien redzēja, kā smilšakmens apklāja vecā vīra seju. Mēs vismaz viņu pienācīgi apglabājām, jauneklis nočukstēja.

Viņš laiski virpināja zemes druskas starp pirkstiem, veidojot līkumainas vagas. Divas vagas izveidoja mazu ieleju, tādēļ viņš tām pievienoja kalnus. Tad ieskrāpēja upes kontūru, kas iztecēja no ielejas, un padziļināja to, jo upe šķita pārāk sekla. Viņš pievienoja vēl kādu pauguru upes krastā, tad vēl un vēl, līdz ieraudzīja, ka izveidojis Palankāras ielejas attēlu. Pēkšņi viņš sajuta ilgas pēc mājām un noslaucīja ieleju ar vienu rokas vēzienu.

Es negribu runāt par to, viņš nikni noteica, atvairīdams Safiras jautājumus. Eragons sakrustoja rokas uz krūtīm un drūmi raudzījās zemē. Gandrīz pret paša gribu acis pievērsās vietai, kur viņš bija izvagojis zemi. Eragons pārsteigts izslējās. Lai arī zeme bija sausa, izveidotā gramba jūtami kļuva mitrāka. Eragons, ziņkāres dzīts, noskrāpēja tur vēl kādu drusku zemes un atrada mitru slāni tikai dažas collas no zemes virskārtas.

Paskaties! viņš sajūsmināts iesaucās.

Safira pielika ķetnu pie viņa atklājuma. Kā tas mums var palīdzēt ? Tuksnesī ūdens ir tik dziļi zem zemes, ka mums vajadzētu rakt nedēļām ilgi, lai to atrastu.

Jā, Eragons priecīgi sacīja, taču, ja tur vispār ir ūdens, es to varu iegūt. Skaties! Viņš padziļināja bedri un domās tiecās pēc maģijas. Viņš nevis zemi pārveidoja par ūdeni, bet vienkārši izsauca virspusē ūdeni, kas atradās zemes dzīlēs. Bedrē parādījās neliela strūkliņa, un drīz jau ūdens piepildīja visu bedri. Eragons pasmaidīja un pagaršoja iegūto valgmi. Šķidrums bija vēss un tīrs derīgs dzeršanai. Skaties! Mēs varam dabūt, cik vajag.

Safira paošņāja mazo ūdenstilpi. Šeit varam. Bet tuksnesī? Tur varbūt nebūs gana daudz ūdens zemes dzīlēs, lai tu to varētu pacelt virspusē.

Varēšu, Eragons pārliecināja pūķi. Es tikai paceļu ūdeni zemes virspusē vienkāršs uzdevums. Kamēr es to varu darīt lēnām, man pietiks spēka. Pat ja man vajadzētu izsaukt ūdeni no piecdesmit soļu dziļuma, arī tad tas nebūs pārāk grūti. Jo sevišķi tad, ja tu man palīdzēsi.

Safīra vēl šaubīdamās skatījās uz viņu. Vai tu esi pārliecināts? Uzmanīgi padomā par savu atbildi, jo tava kļūda var maksāt mūsu dzīvību.

Eragons vilcinājās, tad, cieši pārliecināts, sacīja: Es esmu pārliecināts.

Tad ej un pasaki Murtagam. Es stāvēšu sardzē, kamēr jūs gulēsiet.

Tu taču ari neesi gulējusi visu nakti tāpat kā mēs, viņš iebilda. Tev jāatpūšas.

Ar mani viss būs kārtībā es esmu daudz spēcīgāka, nekā tu domā, Safira maigi sacīja. Zvīņas čabēja, kad pūķis saritinājās un sāka uzmanīt ziemeļus, no kurienes varēja ierasties vajātāji. Eragons apskāva Safiru, un viņa noņurdēja, sāniem vibrējot: Ej.

Brīdi vilcinājies, viņš atgriezās pie Murtaga, kas jautāja: Nu? Vai varam doties tuksnesī?

Varam, Eragons apstiprināja. Viņš nokrita uz segas un izstāstīja, ko bija uzzinājis. Pabeidzis stāstu, Eragons uzlūkoja elfu. Viņas seja bija pēdējais, ko puisis redzēja, laižoties miegā.

44. NODAĻA Ramras upe

Ceļotāji piespieda sevi celties ļoti agri krēslas stundās pirms rītausmas. Eragons trīsēja drēgnajā rīta gaisā.

Kā mēs vedīsim tālāk elfu? Viņa nevar ilgāk jāt uz Safiras muguras, nenobrāžot ādu gar viņas zvīņām. Safira nevar viņu nest nagos, tas ir nogurdinoši, un nosēšanās ir bīstama. Kamanas nederēs, tās satrieks gabalos, kamēr jājam, un es negribu palēnināt zirgu soli vēl viena cilvēka svara dēļ.

Murtags apdomāja sacīto, seglojot Tornaku.

-   Ja tu jāsi ar Safīru, mēs varētu piesiet elfu pie Ledusliesmas, taču viņa tāpat nobrāzīs ādu gar zirga muguru.

Man ir risinājums, Safira negaidot ierunājās. Kāpēc nepiesiet elfu pie mana vēdera ? Es varēšu brīvi kustēties, un viņa būs drošībā. Vienīgi tad, ja kareivji izšaus bultas uz mani, tas varētu būt bīstami, tomēr es viegli varētu pacelties virs tām.

Neviens nespēja piedāvāt labāku ideju, tādēļ viņi ātri ķērās pie tā, ko ieteica Safira. Eragons salocīja vienu no savām segām, aptina elfas sīkajam augumiņam un aiznesa viņu pie Safiras. Segas un maiņas drēbju kārtu viņi ziedoja, savijot pietiekami garas virves, lai apjoztu Safiras rumpim. Ar šīm virvēm elfa tika piesieta pie Safiras vēdera, un viņas galva atradās starp pūķa priekškājām. Eragons kritiski apskatīja paveikto.

-    Man liekas, ka zvīņas pārberzīs virves.

-   Mums būs ik pa laikam jāpārbauda, kāds ir nodilums, Murtags ierunājās.

Vai dosimies ceļā? Safira apjautājās, un Eragons atkārtoja jautājumu.

Murtaga acis draudīgi iedzalkstījās, un uz lūpām sastinga smaids. Viņš atskatījās uz noieto ceļu, kur skaidri varēja saredzēt dūmus no karavīru apmetnēm, un sacīja:

-    Man vienmēr ir patikušas zirgu skriešanas sacīkstes.

-    Un tagad mēs sacenšamies par savu dzīvību!

Murtags ielēca Tornaka seglos un izjāja no apmetnes. Eragons Ledusliesmas mugurā sekoja cieši līdzās. Safira pacēlās gaisā kopā ar elfu. Viņa lidoja zemu virs zemes, lai karavīri viņu neieraudzītu. Visi ceļinieki devās uz dienvidaustrumiem uz tālo Hadaraka tuksnesi.

Eragons ik pa brīdim palūkojās, vai vajātāji nav uz pēdām. Viņa domas grozījās ap elfu. Elfu! Viņš vienu patiešām ir redzējis, un šī elfa ceļo kopā ar viņiem! Viņš prātoja, ko par to sacītu Rorans. Viņam ienāca prātā ja reiz būs lemts atgriezties Kārvahallā, nemaz nebūs viegli visus pārliecināt, ka šie notikumi patiešām ir norisinājušies.

Līdz pat dienas beigām Eragons un Murtags traucās uz priekšu, nedomādami par grūtībām un nogurumu. Viņi dzina zirgus, cik vien tiem bija spēka. Reizēm viņi nokāpa no zirgiem un skrēja blakus, lai ļautu Tornakam un Ledusliesmai nedaudz atpūsties. Viņi apstājās tikai divas reizes zirgiem vajadzēja paēst un padzerties.

Lai arī Gileadas kareivji tagad bija palikuši tālu aiz muguras, katru reizi, kad viņi šķērsoja kādu ciemu vai pilsētu, Eragonam un Murtagam bija jāizvairās no jauniem karavīru pulkiem. Kaut kādā veidā visas apdzīvotās vietas bija brīdinātas par bīstamajiem ceļiniekiem. Divreiz viņi gandrīz iekrita slazdā un izvairījās, tikai pateicoties Safīrai, kas laikus saoda cilvēkus viņu ceļā. Pēc otrās reizes viņi vairs nevēlējās doties uz priekšu pa šo ceļu.

Lauki pamazām grima vakara mijkrēslī, kas debesīm pārvilka tumšu segu. Viņi turpināja ceļu arī naktī, nepagurdami mērojot jūdzes. Pašā nakts dziļumā zeme zem viņiem kļuva nelīdzena un veidoja mazus, kaktusiem klātus pakalnus.

Murtags norādīja uz priekšu.

-    Tur ir pilsēta Buļļakore -, tā mums pēc dažām jūdzēm būs jāapiet. Tur noteikti ir izlikti sargkareivji, kas mūs meklē. Mums jāmēģina viņiem tikt garām naktī, kad vēl ir tumšs.

Pēc trim stundām viņi ieraudzīja salmu dzeltenos Buļļakores lukturus. Karavīri patrulēja starp sardzes ugunskuriem, kas bija izvietoti visapkārt pilsētai. Eragons un Murtags ievīstīja zobenus makstīs un uzmanīgi nokāpa no zirgiem. Viņi veda dzīvniekus apkārtceļā ap Buļļakori, uzmanīgi klausīdamies, vai apmetnē nav saklausāmi aizdomīgi trokšņi.

Kad pilsēta jau bija aiz muguras, Eragons mazliet atslābinājās. Debesis pamazām sāka kļūt gaišākas, sārtojot pamali un sasildot ledaino nakts gaisu. Viņi apstājās uz pakalna kores un aplūkoja apkārtni. Ramras upe bija gan pa kreisi, gan arī pa labi no viņiem. Upe plūda uz dienvidiem dažas jūdzes, tad apmeta nelielu loku un turpināja tecējumu uz rietumiem. Dienas laikā abi ceļinieki bija pieveikuši vairāk nekā sešpadsmit jūdzes.

Eragons atspiedās pret Ledusliesmas kaklu, priecīgs par noieto attālumu.

-   Mums jāatrod kāda ieplaka, kur varam netraucēti atpūsties.

Viņi apstājās pie nelielas kadiķu audzes un izklāja savas segas zem tiem. Safīra pacietīgi gaidīja, līdz abi nosēja elfu no viņas vēdera.

-    Es pirmais stāvēšu sardzē un pamodināšu tevi rīta pusē, Murtags sacīja, nolikdams kailo zobenu sev uz kājām. Eragons piekrītoši nomurmināja un uzvilka segu pār pleciem.

Pienāca nakts, un ceļotāji bija atkal gatavi doties uz priekšu, par spīti nogurumam un miega badam. Kad viņi gatavojās doties ceļā, Safīra teica Eragonam: Šonakt jau ir trešā nakts, kopš mēs izglābām jūs no Gileadas, taču elfa vēl aizvien nav pamodusies. Esmu noraizējusies. Turklāt, viņa turpināja, visu šo laiku viņa nav ne dzērusi, ne ēdusi. Es neko daudz par elfiem nezinu, taču viņa ir tik tieviņa, un es šaubos, vai elfa varēs vēl ilgi iztikt bez ēšanas.

-   Kas noticis? Murtags vaicāja, pārliecies pāri Tornaka mugurai.

-    Elfa, Eragons sacīja, lūkodamies uz viņu. Safīra uztraucas, ka viņa visu šo laiku nav ne pamodusies, ne ēdusi. Arī mani tas satrauc. Es sadziedēju viņas brūces vismaz tās, kuras ir redzamas, taču liekas, ka tas neko daudz nav līdzējis.

-    Varbūt Ēna izkropļojusi viņas prātu, Murtags ieteicās.

-    Tad mums viņai jāpalīdz.

Murtags notupās blakus elfai. Viņš uzmanīgi aplūkoja jauno sievieti, tad papurināja galvu un piecēlās.

-    Man šķiet, ka viņa vienkārši guļ. Liekas, es varētu viņu uzmodināt no snauda, tikai uzrunājot vai pieskaroties viņai. Viņas nesamaņa varētu būt kaut kas līdzīgs pašaizsardzībai vai sevis nošķiršanai no ievainojuma sāpēm, taču kāpēc viņa to neizbeidz? Šobrīd viņai nedraud briesmas.

-    Vai viņa to zina? Eragons klusi vaicāja.

Murtags uzlika roku viņam uz pleca. Tas var pagaidīt. Mums jādodas uz priekšu tagad, vai arī mēs riskējam zaudēt sūri grūti iegūto pārsvaru. Tu varēsi apkopt viņu vēlāk, kad apstāsimies.

-    Pagaidi mazliet, Eragons sacīja. Viņš iegremdēja drānu ūdenī un izspieda to, lai ūdens piles tecētu uz elfas lūpām. Jauneklis to vairākas reizes atkārtoja un apslaucīja viņas ieslīpās uzacis, juzdams savādu maigumu.

Jātnieki devās cauri pakalniem, izvairīdamies no virsotnēm, lai viņus neieraudzītu sargkareivji. Safīra palika uz zemes tā paša iemesla dēļ. Lai arī viņa bija masīva, tomēr lunkana: tumsā varēja dzirdēt tikai viņas asti, kas švīkstēja pa zemi kā liela, zila čūska.

Drīz debesis austrumos kļuva gaišākas. Kad parādījās rīta zvaigzne Ajedaila, viņi sasniedza krauju, ko klāja nelieli krūmāji.

Apakšā rēca ūdens straume, atsitoties pret akmeņiem un apskalojot zarus.

-    Ramra! Eragons ierunājās, mēģinādams pārkliegt troksni.

Murtags pamāja ar galvu.

-   Jā! Mums jāatrod brasls, lai pārietu tai pāri.

Tas nav nepieciešams, Safira iebilda. Es varu jūs pārnest pāri, vienalga, cik plata ir upe.

Eragons paskatījās uz viņas zili pelēko augumu. Un ko iesāksim ar zirgiem ? Mēs nevaram viņus šeit pamest. Tie ir pārāk smagi, lai tu viņus paceltu.

Ja jūs nesēdēsiet tiem mugurā un tie pārāk nespārdīsies, mierīgi pārnesīšu viņus pāri. Ja es varu lavierēt starp bultām ar trim cilvēkiem uz muguras, tad ar zirgu vienā stiepienā pārlaidīšos pāri upei.

Es ticu tev, bet labāk pameklēsim braslu. Tavs piedāvājums ir pārāk bīstams.

Viņa nokāpa no krasta. Mēs nevaram atļauties izšķiest laiku.

Eragons sekoja viņai, vadīdams Ledusliesmu. Krasts strauji aprāvās pie upes. Upes straume bija ātra un tumša. No ūdens cēlās balta migla, it kā salā kūpētu asinis. Otru upes krastu nemaz nevarēja saskatīt. Murtags iemeta zaru straumē un skatījās, kā to aizrauj prom nežēlīgā virpulī.

-    Cik dziļa tā varētu būt? Eragons vaicāja.

-    Nevaru noteikt, Murtags raižpilnā balsī atbildēja. Vai vari ar maģijas palīdzību palūkoties, cik tālu otrs krasts?

-    Nedomāju vis, ja vien neizgaismoju šo vietu kā bāku.

Safira savēcināja spārnus un aizlidoja pāri Ramrai. Pēc īsa

brīža viņa sacīja: Esmu otrā krastā. Upe ir vairāk nekā pusjūdzi plata sliktāku vietu upes šķērsošanai būtu grūti atrast. Ramra šajā vietā met loku un ir loti plata.

-    Pusjūdzi! Eragons iesaucās. Viņš pastāstīja Murtagam par Safiras piedāvājumu visus pārvest pāri upei.

-   Zirgu dēļ es labāk nemēģinātu to darīt. Tornaks nav tik ļoti pieradis pie Satīras kā Ledusliesma. Viņš varētu sākt trakot un savainot abus. Palūdz, lai Safira pameklē kādu seklāku vietu, kur varam droši pārpeldēt pāri. Ja tādas vietas jūdzes attālumā nav, tad lai viņa ceļ mūs pāri.

Pēc Eragona ieteikuma Safira piekrita pameklēt braslu. Kamēr pūķis bija prom, abi vīrieši notupās blakus zirgiem un iekoda sausu maizi. Safira drīz vien atgriezās, samta spārniem čabot rīta gaisā. Ūdens ir dziļš un straujš gan augšup pa straumi, gan lejup.

Tiklīdz tas bija pateikts, Murtags sacīja:

Labāk es pirmais došos pāri, lai varu pieskatīt zirgus. Viņš ierāpās Safiras seglos. Uzmanies ar Tornaku. Viņš ar mani kopā bijis daudzus gadus. Negribu, lai ar viņu notiek kas nelāgs. Un Safira pacēlās gaisā.

Kad viņa atgriezās, bezsamaņā gulošā elfa jau bija nosieta no pūķa vēdera. Eragons aizveda Tornaku pie Safiras, neņemdams vērā zirga satrauktos zviedzienus. Safira pacēlās uz pakaļkājām, lai ar priekškājām apķertu zirgu ap vēderu. Eragons paskatījās uz viņas lieliskajiem nagiem un iesaucās: Pagaidi! Viņš pārkārtoja Tornaka zirgadeķi, piesienot to pie zirga vēdera, lai pasargātu zirgu, un pamāja Safīrai, lai viņa turpina iesākto.

Tornaks nosprauslojās no bailēm un mēģināja spert, kad Safiras priekškājas iespīlēja zirgu skavās, tomēr pūķis viņu cieši turēja. Zirgs mežonīgi bolīja acis un rādīja acu baltumus, Eragons mēģināja Tornaku nomierināt ar domām, taču zirgs panikā pretojās viņa pieskārienam. Tornaks nepaguva izbēgt, kad Safira palēcās gaisā un viņas pakaļkāju nagi atstāja dziļas sliedes piekrastes akmenī. Pūķa spārni neganti saspringa, cenšoties pacelt smago nastu. Kādu brīdi likās, ka viņa nokritīs atpakaļ uz zemes. Tad, izdarījusi pēdējo izrāvienu, viņa aizšāvās gaisā. Tornaks šausmās zviedza spārdīdamies un mētādamies. Visu apkārtni piepildīja griezīga skaņa.

Eragons lādējās, prātodams, vai kāds ir pietiekami tuvu, lai dzirdētu. Safira, labāk pasteidzies. Kamēr viņš gaidīja pūķi atgriežamies, puisis ieklausījās, vai tuvumā nav karavīru. Viņš pētīja tintes melnumā grimstošo ainavu, vai kaut kur nodevīgi neuzplaiksnīs lāpa. Drīz Eragons saskatīja raitnieku rindu, kas lavījās lejā no kraujas nieka jūdzes attālumā.

Kad Safīra nolaidās, viņš pieveda Ledusliesmu. Murtaga dumjais dzīvnieks ir pilnīgi satrakojies. Viņam Tornaks bija jāpiesien, lai tas neaizauļotu prom. Pūķis satvēra Ledusliesmu un pacēlās gaisā, neņemot vērā zirga skaļos zviedzienus. Eragons skatījās, kā viņa laižas prom, un jutās bezgala vientuļš tumšajā naktī. Raitnieki vairs nebija tālu.

Beidzot Safīra ieradās, lai paņemtu Eragonu, un drīz vien abi bija uz cietas zemes, bet Ramra aiz muguras. Kad zirgi bija nomierināti un segli uz to muguras sakārtoti, ceļinieki atkal bēga Beoru kalnu virzienā. Gaisu pieskandināja agrīnās putnu dziesmas.

Eragons jājot snauda. Viņš tik tikko apjauta, ka Murtags ir tikpat miegains. Reizēm zirgi gāja pilnīgi savā nodabā, un tikai Safiras neatlaidība visus vadīja pareizā virzienā.

Pamazām zeme kļuva mīksta un sāka plūst zem viņu kājām, liekot apstāties. Saule spīdēja augstu virs galvas. Ramras upe bija vairs tikai dūmakaina līnija tālumā.

Viņi bija nonākuši pie Hadaraka tuksneša.

45. NODAĻA Hadaraka tuksnesis

Plašs kāpu klājiens pletās līdz pašam apvārsnim kā okeāna viļņi. Vēja pūsmas grieza virpulī sarkanīgo smilšu zeltu. Nīkulīgi koki auga uz vietumis izkaisītiem maziem auglīgas zemes laukumiņiem, par kuriem jebkurš zemnieks teiktu, ka tā nav labībai piemērota. Tālumā slējās purpursarkanu klinšu grēdas. Draudīgajā tukšumā nemanīja nevienu dzīvnieku vienīgi putni laidelējās vēja plūsmās.

-   Vai tu esi drošs, ka zirgiem tur būs pietiekami daudz pārtikas? Eragons nomurmulēja.

-    Vai redzi tās? Murtags norādīja uz klintīm. Tur apkārt aug zāle. Tā ir īsa un sīksta, taču zirgiem pietiks.

-    Ceru, ka tev taisnība. Eragons miedza acis spilgtajā saulē. Pirms dodamies tālāk, atpūtīsimies. Mans prāts ir lēns kā gliemezis, un es tikko spēju pavilkt kājas.

Viņi atsēja elfu no Safiras, paēda un nolikās kāpas ēnā pasnaust. Kad Eragons iekārtojās smiltīs, pūķis saritinājās viņam blakus un izpleta spārnus virs gulētājiem. Šī ir neparasta vieta, viņa teica. Es varētu šeit pārlaist gadus un nemanīt to ritumu.

Eragons aizvēra acis. Šeit būtu labi lidot, viņš miegaini piekrita.

Ne jau tikai lidot man ir tāda sajūta, ka esmu radīta šim tuksnesim. Tajā ir man vajadzīgais plašums. Kalni, kuros varu atpūsties, un grūti pamanāms medījums, kam varu dzīties pa pēdām dienām ilgi. Un karstums! Aukstums man ir vienaldzīgs, taču šī spelte liek man justies dzīvai un enerģijas pilnai. Viņa pastiepa galvu pret debesīm, apmierināti izstaipīdamās.

Vai tev tiešām tuksnesis tik loti patīk? Eragons nomurmināja. Jā.

Tad varbūt, kad visam pieliksim punktu, atgriezīsimies… Viņš runādams lēni grima miegā. Safīra priecājās par šādu iespēju dzīvot tuksnesī un maigi dūca, kamēr Eragons ar Murtagu atpūtās.

Tas bija ceturtās dienas rīts, kopš viņi bija devušies prom no Gileadas. Viņi jau bija nojājuši trīsdesmit piecas līgas [2] .

Viņi gulēja tikai tik ilgi, lai noskaidrotos prāts un zirgi atpūstos. Aizmugurē karavīri nebija dzirdami, tomēr tas nemazināja viņu apņēmību doties uz priekšu. Bēgļi zināja, ka Impērija nepārstās viņus meklēt visu laiku, kamēr vien viņi būs sasniedzami. Eragons sacīja:

-   Ziņneši Galbatoriksam noteikti jau aiznesuši ziņas par manu bēgšanu. Domāju, ka viņš jau ir brīdinājis razakus, un katrā ziņā tie jau ir mums uz pēdām. Kāds laiciņš paies, iekams viņi mūs panāks, pat jādami lidojošo dzīvnieku mugurās, taču ik brīdi mums jābūt gataviem viņus sastapt.

Un šoreiz, kad viņi mūs atradīs, nebūs tik viegli mani iekalt važās, Safira sacīja.

Murtags pakasīja zodu.

-    Ceru, ka pēc Buļļakores viņiem neizdosies mums sadzīt pēdas. Ar Ramras palīdzību mums izdevās izvairīties no vajātājiem. Ļoti iespējams, ka mūsu pēdas vairs neuzies.

-    Mēs varam tikai cerēt uz to.

Eragons aplūkoja elfu, tomēr viņa vēl aizvien nebija sākusi atlabt.

-    Es diez ko neticu veiksmei. Razaki var būt mums uz pēdām šajā pašā brīdī, kamēr runājam.

Ap saulrieta laiku viņi nonāca pie klintīm, kuras bija pamanījuši no tālienes. Milzīgie akmens bluķi slējās virs ceļiniekiem, metot šauras ēnas. Pusjūdzes plašā apkārtnē nemanīja kāpas. Šķita, ka karstums triecās pret Eragonu ar taustāmu spēku, kad viņš nokāpa no Ledusliesmas muguras uz nocepinātās, sasprēgājušās zemes. Puiša seja un kakls bija apdeguši saulē, bet āda dega kā drudzī.

Kad viņi sapina zirgus un ļāva tiem pagrauzt sīko zāli, Murtags sāka kurināt ugunskuru.

-   Cik lielu gabalu mēs nojājām? Eragons vaicāja, atsiedams elfu no Satīras.

-    Es nezinu! Murtags atcirta. Viņa seja bija sarkana, acis asinīm pieplūdušas. Murtags pagrāba katlu un nolamājās.

-    Mums nepietiek ūdens. Un zirgiem arī ir jādzer.

Karstums un sausums kaitināja arī Eragonu, taču viņš

savaldījās. Atved zirgus.

Safīra ar nagiem izraka bedri, Eragons aizvēra acis un izteica buramvārdus. Kaut arī zeme bija sasprēgājusi, tajā bija gana daudz mitruma, lai izdzīvotu visi sīkie augi un izraktajā bedrē ūdens pildītos atkal un atkal.

Murtags piepildīja ūdens maisus, kad ūdens ieplūda bedrē, tad pagāja malā, lai zirgi varētu padzerties. Izslāpušie dzīvnieki aizgūtnēm tempa ūdeni. Eragonam vajadzēja izsaukt ūdeni no aizvien lielāka dziļuma, lai zirgi varētu dzesēt slāpes. Viņš bija tuvu spēku izsīkumam. Kad zirgi beidzot bija padzērušies, viņš sacīja Safīrai: Ja tu gribi dzert, dari to tagad. Viņas galva pārliecās jauneklim, un pūķis iedzēra divus lielus malkus. Ar to pietika.

Pirms ūdens aizplūda atpakaļ zemes dzīlēs, Eragons krietni padzērās un nolūkojās, kā pēdējās lāses iesūcas atpakaļ zemē. Turēt ūdeni virspusē bija daudz grūtāk, nekā viņš bija iedomājies. Taču tas vismaz man ir pa spēkam, viņš prātoja un uzjautrināts atcerējās, kādas mokas reiz sagādāja pat nieka oļa noturēšana gaisā.

Kad ceļinieki nākamajā dienā pamodās, viņi drebēja no aukstuma. Smiltis sarkani vizēja rīta gaismā, un dūmaka debesīs aizklāja skatam apvārsni. Murtaga oma pēc gulēšanas nebija uzlabojusies, un Eragons atklāja, ka tā kļūst aizvien nelāgāka. Brokastu laikā jauneklis jautāja:

-    Kā tev šķiet, vai mums vajadzēs daudz laika, lai šķērsotu tuksnesi?

Murtags drūmi palūrēja.

-    Mēs šķērsosim tikai mazu tā daļu, tāpēc ceru, ka nevajadzēs vairāk kā divas trīs dienas.

-    Bet paskaties, cik tālu jau mēs esam.

-   Jā jau, jā, varbūt arī nevajadzēs tik daudz! Šobrīd es raizējos tikai par to, lai pēc iespējas ātrāk tiktu ārā no Hadaraka. Tas, ko mēs darām, ir smagāk nekā tikai slaucīt no acīm smilšu graudus.

Viņi pabeidza maltīti, un Eragons devās pie elfas. Viņa gulēja kā mirusi, par dzīvību liecināja vienīgi vienmērīgā elpa.

-    Kur tu esi ievainota? Eragons čukstēja un noņēma matu sprogu no viņas pieres. Kā tu vari tā gulēt un tomēr būt dzīva?

Viņam prātā parādījās elfas tēls cietuma cellē modrs un līdzsvarots. Satraukts viņš sāka elfu sagatavot ceļam, tad apsegloja Ledusliesmu un ielēca seglos.

Kad viņi devās prom no apmetnes, pie apvāršņa parādījās tumši plankumi dūmakainajā gaisā nevarēja labi saskatīt to apveidus. Murtags domāja, ka tie ir kalni. Eragons nebija par to pārliecināts, taču nevarēja neko vairāk saskatīt.

Puiša domas aizņēma elfas nožēlojamais stāvoklis. Viņš bija pārliecināts, ka elfai vajag palīdzēt, citādi viņa mirs, taču Eragonam nebija ne jausmas, kas būtu darāms. Safira arī bija nobažījusies. Viņi stundām ilgi runāja par to, taču neviens no viņiem nezināja tik daudz par dziedināšanu, lai izārstētu elfu.

Dienas vidū ceļinieki apstājās īsam atpūtas brīdim. Kad viņi atkal devās ceļā, Eragons pamanīja, ka rīta dūmaka ir izzudusi un tālie lāsumi ieguvuši apveidus.

Tie vairs nebija neskaidri sarkanzili plankumi, bet gan skaidri iezīmēti un lieli, mežiem klāti pakalni. Gaiss virs tiem bija bālāks nekā ierastais zilums visas krāsas šķita kā nomazgātas no debesu apvāršņa līnijas, kas atradās virs kalnu virsotnes un pletās uz apvāršņa abām pusēm.

Eragons cieši lūkojās uz šo parādību, bet, jo vairāk skatījās, jo mazāk saprata. Viņš samirkšķināja acis un papurināja galvu, domādams, ka tā ir tuksneša gaisa radīta mirāža. Tomēr, kad viņš atvēra acis, neizprotamā parādība bija turpat. Patiesībā baltums jau aizsedza pusi debess viņu priekšā. Skaidrs, kaut kas nebija kārtībā, un Eragons jau gribēja pievērst tam Murtaga un Safiras uzmanību, kad pēkšņi viņš saprata, ko redz.

Tas, kas, pēc viņa domām, izskatījās kā pakalni, patiesībā bija gigantisku kalnu pakāje, kas pletās simtiem jūdžu platumā. To pakājē bija biezi meži, kalnus pilnībā klāja sniegs un ledus. Tieši tādēļ Eragons bija maldīgi domājis, ka debesis ir baltas. Viņš atgāza galvu, mēģinādams saskatīt virsotnes, tomēr tās nebija redzamas. Kalni stiepās debesīs, līdz izzuda skatam. Šauras, izrobotas ielejas, kas gandrīz saskārās savā starpā, sadalīja kalnus ar milzīgām aizām. Viņu priekšā slējās cieta, zobaina siena, kas savienoja Alagēziju ar debesīm.

Tiem nav negala, ne malas, viņš pārsteigts nodomāja. Stāstos par Beoru kalniem vienmēr tika uzsvērta to varenība, tomēr viņš vienmēr bija uzskatījis šos izteikumus par pārspīlētiem izskaistinājumiem. Tomēr tagad viņš redzēja, ka stāstītais ir patiesība.

Sajuzdama puiša izbrīnu un pārsteigumu, Safira arī vērsa skatienu turp, kur vērās Eragons. Pēc dažām sekundēm viņa ieraudzīja kalnus visā to diženumā. Es atkal jūtos kā mazulis. Salīdzinājumā ar tiem pat es jātos maziņa!

Mēs neesam tālu no tuksneša malas, Eragons sacīja. Mums vajadzēja tikai divas dienas, un mēs jau varam saskatīt tuksneša otru malu un pat tālāk!

Safira uzvijās virs kāpām. Jā, taču, ņemot vērā šo kalnu lielumu, tie var būt vēl kādu piecdesmit līgu attālumā. Kad priekšā kaut kas tik milzīgs, attālumu ir grūti noteikt. Vai tie nevarētu būt lieliska slēptuve elfiem un vārdeniem ?

Tur var noslēpties ne tikai elfi un vārdeni, viņš sacīja. Tur var slēpties veselas tautas, Impērijai nezinot. Iedomājies dzīvi starp šie milžiem, kas slejas tev pāri! Viņš vedināja Ledusliesmu tuvāk Murtagam un smaidot rādīja uz kaut ko.

-    Kas ir? Murtags noņurdēja, palūkojies apkārt.

-    Ieskaties ciešāk, Eragons mudināja.

Murtags cieši vērās apvārsnī. Tad paraustīja plecus.

-    Kas tur ir, es neko… vārdi sastinga viņam uz lūpām, un apakšžoklis izbrīnā atkārās. Murtags papurināja galvu un sacīja:

-   Tas nav iespējams! Viņš tik cieši samiedza acis, ka acu kaktiņos izveidojās grumbiņas, tad atkal papurināja galvu. Es zināju, ka Beoru kalni ir milzīgi, taču ne jau tik gigantiski!

-   Cerēsim, ka dzīvnieki, kas tur mīt, pēc lieluma neatbilst kalniem, Eragons piebilda.

Murtags pasmaidīja. Nebūtu slikti atrast kādu ēnainu vietu un dažas nedēļas palaiskoties. Man jau līdz kaklam šī bēgšana.

-    Es arī esmu noguris, Eragons atzina, bet negribu apstāties, līdz elfa būs izdziedināta, citādi viņa nomirs.

-    Neredzu, kā ceļa turpināšana varētu viņu izdziedināt, Murtags drūmi novilka, gulta viņai līdzētu vairāk nekā karāšanās augām dienām zem Satīras.

Eragons paraustīja plecus.

-Varbūt… Kad nonāksim kalnos, es viņu varētu aizvest uz Surdu ja tas nav pārlieku tālu. Tur jābūt kādam dziedniekam, kas varētu viņai palīdzēt, jo mēs to nevaram.

Murtags aizklāja acis ar plaukstu un raudzījās kalnos.

-   Mēs par to varam parunāt vēlāk. Šobrīd mūsu mērķis ir Beoru kalni. Tur razakiem būs grūti mūs atrast un mēs būsim drošībā no Impērijas.

Tomēr arī dienas beigās viņi nebija nonākuši tuvāk Beoru kalniem, bet ainava bija krasi izmainījusies. No brīvi klīstošiem smilšu graudiem sārtā nokrāsā smiltis lēnām pārtapa par blīvu, gaiši brūnu zemi. Kāpu vietā parādījās cietzemes ielāpi ar nīkulīgiem augiem un dziļas grambas, kur krājās ūdens. Gaisu atvēsināja spirgtas vēsmas, nesot ilgi gaidīto atsvaidzinājumu. Zirgi sajuta klimata maiņu un steidzās uz priekšu.

Kad vakars nomainīja dienu, kalnu pakāje bija tikai līgas attālumā. Gazeļu bari lēkšoja cauri sulīgas zāles pļavām. Eragons pamanīja, ka Safīra pavada dzīvniekus ar izsalkušu skatienu. Ceļotāji izveidoja apmetni pie upes, atviegloti uzelpojot, ka tikuši ārā no mokošā Hadaraka tuksneša.

l

46. NODAĻA Takas atklāšana

Noguruši un nomocījušies, tomēr uzvaroši smaidīdami, viņi apsēdās ap ugunskuru un apsveica cits citu. Safira gavilējot klaigāja, un tas satrauca zirgus. Eragons nekustīgi skatījās liesmās. Viņš lepojās, ka piecu dienu laikā viņi nojājuši gandrīz sešdesmit līgas. Tas būtu vērā ņemams veikums pat jātniekam, kurš regulāri varēja mainīt zirgus.

Neesmu vairs Impērijā. Savāda doma. Eragons bija piedzimis Impērijā, visu savu mūžu dzīvojis, valdot Galbatoriksam, zaudējis tuvākos draugus un ģimeni karaļa kalpotāju dēļ un vairākas reizes gandrīz aizgājis bojā valdnieka īpašumā. Tagad Eragons bija brīvs. Viņiem abiem ar Safīru vairs nevajadzēs slēpties no karavīriem, izvairīties no pilsētām vai baidīties atklāt, kas viņi ir patiesībā. Saldenrūgta atklāsme, ja ņem vērā, ka viņš bija zaudējis visu savu pasauli.

Eragons skatījās uz zvaigznēm krēslainajās debesīs. Uzbūvēt māju drošā nošķirtībā bija ļoti vilinoša doma, tomēr viņš bija redzējis pārāk daudz netaisnības Galbatoriksa valdīšanā no slepkavošanas līdz vergturībai -, lai vienkārši uzgrieztu muguru Impērijai. Tā vairs nebija tikai atriebība par Broma un Garova nāvi, kas viņam lika turpināt ceļu. Viņš bija Jātnieks, un palīdzēt spēkā vājākajiem stāties pretī Galbatoriksa apspiešanai bija viņa pienākums.

Nopūties viņš atlika malā savas pārdomas un pievērsās elfai, kas izstiepusies gulēja blakus Safirai. Ugunskura rožainā gaisma piešķīra sejai maigu nokrāsu. Zem vaigu kauliem vīdēja smalkas ēnas. Skatoties viņam prātā ienāca doma.

Viņš varēja dzirdēt cilvēku un dzīvnieku domas un arī sazināties ar tiem, ja vēlējās, tomēr, izņemot Safīru, puisis reti runāja ar citiem domās. Viņš vienmēr atcerējās Broma pamācību neielauzties kāda prātā vai dvēselē, ja vien tā nebija pēdējā un vienīgā iespēja. Izņemot to vienīgo reizi, kad viņš centās pārbaudīt Murtaga prātu, Eragons bija stingri ievērojis šo mācību.

Taču tagad viņš prātoja, vai varētu sazināties ar nemaņā gulošo elfu. Es varētu noprast no viņas atmiņām, kāpēc viņa nemostas. Taču, ja viņa atveseļosies, vai piedos man šādu ielaušanos? Vai nu piedos, vai ne, tomēr man ir jāmēģina. Šādā stāvokli viņa ir gandrīz veselu nedēļu. Neieminējies par savu nodomu ne Murtagam, ne Satīrai, viņš notupās blakus elfai un uzlika plaukstu uz viņas pieres.

Eragons aizvēra acis un izstiepa domas stīgu elfas prātā. Viņš to skāra bez grūtībām. Tas nebija miglains un sāpju pilns, kā viņš to bija gaidījis. Elfas prāts bija spilgts un skaidrs kā kristāls. Pēkšņi viņa prātā ieslīdēja ledains duncis. Viņa galvā eksplodēja sāpes un gar acīm nošķīda krāsainas dzirkstis. Eragons atguvās no uzbrukuma, taču atklāja, ka viņa prātu kāds tur ar dzelžainu tvērienu, no kura nevar izvairīties.

Eragons cīnījās, cik spēka, un lika lietā visas aizsardzības, kādas vien spēja izdomāt. Duncis atkal iedūrās viņam prātā. Viņš izmisīgi meta savas aizsargjoslas pret to, notrulinot uzbrukuma spēku. Sāpes bija mazāk mokošas nekā pirmajā reizē, tomēr tās satrieca jaunekļa koncentrēšanās spējas. Elfa izmantoja iespēju, lai nežēlīgi noārdītu visas aizsargbarjeras.

Eragonu no visām pusēm spieda stindzinoša sega, apslāpējot viņa domas. Pārspēks lēnām sažņaudza viņu, spiezdams ārā no puiša dzīvību, tomēr Eragons pretojās, negribēdams padoties.

Elfa žņaudza ciešāk ar neatlaidīgu tvērienu, it kā gribēdama nodzēst viņu kā tādu sveci. Jauneklis izmisīgi iekliedzās:

Eka ai fricai un Shur'tugal!

Tas nozīmēja esmu Jātnieks un draugs! Nāvējošais tvēriens neatlaidās, tomēr žņaugšana apstājās un varēja sajust viņas ziņkāri.

Pēc brīža viņš juta aizdomas, taču zināja, ka elfa ir noticējusi. Neviens nevarēja melot senajā valodā. Tomēr, lai ari viņš sacīja, ka ir draugs, tas nenozīmēja, ka viņš nevēl elfai ļaunu. Eragons pēc visa pārciestā uzskatīja elfu par savu draugu un teica to no visas sirds, taču viņa varēja neuzskatīt puisi par savu draugu. Senajai valodai patiešām ir robežas, Eragons prātoja, cerot, ka elfa būs pietiekami ziņkārīga, lai atbrīvotu viņu no sava tvēriena.

Viņa tāda bija. Spiediens samazinājās, un šķēršļi ap viņas prātu lēnām kļuva mazāki. Elfa piesardzīgi ļāva abu prātiem saskarties kā diviem savvaļas dzīvniekiem, tiekoties pirmo reizi. Eragons nodrebinājās. Viņas prāts bija svešāds. Tas likās plašs un varens, tas līka zem neskaitāmu gadu atmiņām. Pieskaroties tam, pavērās tumšas domas, no stāstiem par elfas rasi jauneklim asinis stinga dzīslās, kad abu apziņa saskārās. Tomēr visām sajūtām pāri plūda neapvaldīta melodija, atspoguļojot skaistumu, kas mita elfā pašā.

Kā tevi sauc? viņa vaicāja senajā valodā. Elfas balss bija piesardzīga un klusa izmisuma pilna.

Eragons. Un tevi? Viņas apziņa pietuvinājās, ļaujot ieplūst savu asiņu liriskajā melodijā. Jauneklis ar mokām atteicās no šā aicinājuma, lai arī viņa sirds alka to pieņemt. Pirmo reizi viņš saprata elfu pievilcības burvju spēku. Viņi bija maģiskas radības, nesaistīti ar zemes mirstīgajiem likumiem tikpat atšķirīgi no cilvēkiem kā pūķi no dzīvniekiem.

Arja. Kāpēc tu sazinājies ar mani šādā veidā ? Vai es aizvien esmu Impērijas gūstekne?

Nē, tu esi brīva, Eragons sacīja. Lai arī viņš zināja tikai dažus vārdus senajā valodā, jauneklim izdevās pastāstīt: Es biju ieslodzīts Gileadā tāpat kā tu, tomēr izbēgu un izglābu arī tevi. Kopš tā laika pagājušas piecas dienas, un mēs esam šķērsojuši Hadaraka tuksneša vienu malu un tagad apmetušies pie Beoru kalniem. Visu šo laiku tu nevienu reizi nepakustējies un nebildi ne vārda.

Ā… tad tā bija Gileada. Viņa apklusa. Es zinu, ka manas brūces tika sadziedinātas. Tomēr tolaik nesapratu, kāpēc varbūt mani gatavoja spīdzināšanai ? Tagad saprotu, ka tas biji tu. Viņa runāja klusām. Taču ari pēc dziedināšanas es neatmodos, tādēļ tu biji nesaprašanā. Jā.

Kamēr biju gūstā, man iebaroja retu indi skilnabragu un zāles, kas mazina spēku. Katru rītu man tika dota pretinde iepriekšējās dienas devai arī ar spēku, ja atteicos to pieņemt. Bez pretindes es mirtu dažu stundu laikā. Tādēļ es guļu transā, jo tas palēnina skilnabragas iedarbību, tomēr neaptur to… Es nolēmu nemosties, lai izbeigtu savu dzīvi un tiktu vaļā no Galbatoriksa, tomēr atturējos no šā soļa, cerot, ka varbūt tu esi sabiedrotais… Viņas balss lēnām noklusa.

Cik ilgi tu vari palikt tādā stāvoklī? Eragons vaicāja.

Nedēļām ilgi, taču baidos, ka man nav tik daudz laika. Šī snauda nevar atturēt nāvi uz visiem laikiem… Es to jūtu savās vēnās. Ja es nesaņemšu pretindi, inde mani pārmāks pēc trim vai četrām dienām.

Kur šo pretindi var atrast ?

To var iegūt tikai divās vietās ārpus Impērijas: pie maniem tautiešiem un vārdeniem. Tomēr manas mājas nav iespējams sasniegt pat uz pūka muguras.

Un kā ar vārdeniem ? Mēs tevi aizvestu tieši pie viņiem, bet nezinām, kur tos meklēt.

Es tev pateikšu ja dosi man vārdu, ka nekad neatklāsi viņu atrašanās vietu ne Galbatoriksam, ne arī viņa pakalpiņiem. Turklāt tev ir jāzvēr, ka neesi mani kaut kādā veidā maldinājis un neperini neko ļaunu pret elfiem, rūķiem, vārdeniem vai pūķu rasi.

Arjas prasītais bija vienkāršs, ja vien vārdus nevajadzētu pārvērst senajā valodā. Eragons zināja, ka elfa vēlas zvērestu, kas saista vairāk par pašu dzīvi. Reiz pasakot, to vairs nevar lauzt. Zvērests pār viņa lūpām nāca smagi, taču viņš beidzot spēja sakopot domas un dot savu solījumu.

Skaidrs… Piepeši viņa prātā uzplaiksnīja skati, kas viesa bailes. Viņš redzēja sevi jājam gar Beoru kalnu grēdu, dodamies uz austrumiem daudzu līgu tālumā. Eragons darīja, ko varēja, lai atcerētos ceļu, klinšainiem kalniem un pakalniem zibot garām. Tagad viņš jau devās uz dienvidiem, aizvien virzīdamies gar klinšu grēdu. Tad piepeši viss aprāvās un viņš iegāja šaurā, līkločainā ielejā. Tā locījās cauri kalniem līdz mutuļojoša ūdenskrituma pakājei, kas gāzās dziļā ezerā.

Attēls sastinga. Tas ir tālu, Arja sacīja, tomēr neļauj attālumam sevi iebiedēt. Kad tu tiksi pie Kostamernas ezera, kas atrodas Lāčzoba upes galā, paņem akmeni, piesit pie klints blakus ūdenskritumam un kliedz: AI varden abr du Shur'tugals gata vanta! Tevi ielaidis iekšā. Tevi pārbaudīs, tomēr neminstinies, lai cik riskanti tas būtu.

Kāda pretinde viņiem tev jādod ? viņš vaicāja.

Viņas balss trīcēja, taču drīz vien elfā atkal sakopoja spēkus. Saki viņiem, lai dod Tunivoras nektāru. Tagad tev mani jāpamet… Es jau esmu iztērējusi pārāk daudz enerģijas. Nerunā ar mani, ja vien nav cerību sasniegt vārdenus. Tādā gadījumā man būs jāsniedz tev zināšanas, lai vārdeni varētu izdzīvot. Paliec sveiks, Eragon, Pūka Jātniek… mana dzīve ir tavās rokās.

Arja izslīdēja no Eragona domām. Brīnumainā melodija, kas atbalsojās abu saskarsmē, tagad bija zudusi. Eragons dziļi ieelpoja un ar mokām atvēra acis. Murtags un Safīra stāvēja abās pusēs un raižpilni uzlūkoja viņu.

-   Vai viss kārtībā? Murtags vaicāja. Tu te tupi jau piecpadsmit minūtes.

-    Tiešām? Eragons pārjautāja, mirkšķinot acis.

Jā, un vaikstldamies kā gorgona mokās, Safīra sausi piebilda.

Eragons piecēlās, samiegdams acis, un staipīja savus notirpušos locekļus.

-    Es runāju ar Arju!

Murtags jautājoši savilka pieri, it kā mēģinādams saprast, vai viņš nav sajucis prātā. Eragons sāka skaidrot:

-    Tas ir elfas vārds.

Un kas viņu var izdziedēt? Safira nepacietīgi tincināja.

Eragons ātri pārstāstīja visu sarunu.

-    Cik tālu no šejienes ir vārdeni? Murtags vaicāja.

-    Droši nezinu, Eragons atzinās. No viņas rādītā sapratu, ka tas ir tālāk nekā līdz Gileadai.

-    Un mums šis attālums jānojāj trijās vai četrās dienās? Murtags nikni vaicāja. Mums vajadzēja piecas garas dienas, lai nonāktu šeit! Ko tu gribi nogalināt zirgus? Viņi jau tagad ir nomocījušies.

-   Ja mēs neko nedarīsim, viņa nomirs! Ja zirgiem tas ir par smagu, Safira var lidot uz priekšu ar Arju un mani: vismaz mēs nonāksim pie vārdeniem laikā. Tu varētu panākt mūs pēc dažām dienām.

Murtags noņurdēja un sakrustoja rokas.

-     Protams. Murtags nastu nesējs. Murtags zirgu vedējs. Man jāpatur prātā, ka tagad deru vairs tikai tam. Ā, un atcerēsimies, ka šobrīd visi Impērijas karavīri mani meklē, jo tu nespēji sevi aizsargāt un man bija tevi jāglābj. Jā, es laikam sekošu taviem norādījumiem un vedīšu zirgus aiz tevis kā labs kalpotājs.

Eragons bija samulsis, pēkšņi dzirdot tādu niknumu Murtaga balsī.

-    Kas tev kaiš? Es esmu tev pateicīgs par to, ko tu darīji manā labā. Tev nav iemesla dusmoties uz mani! Es tev nelūdzu doties man līdzi vai glābt no Gileadas. Tu to izvēlējies. Es tevi nespiedu kaut ko pasākt.

-    O, atklāti ne. Ko citu varēju iesākt, kā vien palīdzēt jums pret razakiem? Un vēlāk Gileadā man sirdsapziņa neļāva tevi atstāt. Problēma ar tevi ir tāda, Murtags sacīja, iebakstot Eragonam krūtīs, ka tu esi pavisam nevarīgs un tādēļ visiem tev ir jāpalīdz!

Vārdi aizskāra Eragona lepnumu tajos slēpās daļa patiesības.

-    Neskaries man klāt, viņš norūca.

Murtags iesmējās ar metāla pieskaņu balsī.

-    Kas tad notiks vai tu man iesitīsi? Tu pat nevarēji satriekt mūra sienu.

Viņš tuvojās, lai vēlreiz pagrūstu Eragonu, bet jauneklis sagrāba viņa roku un iesita pa vēderu.

-    Es teicu neskaries man klāt!

Murtags saliecās lādēdamies. Tad viņš iekliedzās un metās virsū Eragonam. Abi nokrita, saķērušies ar rokām un kājām un sitot viens otram. Eragons sita pa Murtaga labo gurnu un trāpīja ugunskurā. Gaisā pacēlās dzirksteles un gailošas ogles.

Viņi vārtījās pa zemi, mēģinot gūt virsroku. Eragonam izdevās palikt kāju zem Murtaga krūtīm un kārtīgi iespert. Murtags kūleniski pārlidoja Eragona galvai, ar smagu būkšķi nokrītot uz muguras.

Murtagam aizcirtās elpa. Viņš grīļodamies pieslējās kājās un, smagi elpodams, metās Eragonam virsū. Viņi atkal sāka plūkties. Safiras aste nošvīkstēja starp abiem, noskanēja apdullinošs rēciens. Eragons ignorēja viņu un mēģināja pārlēkt pūķa astei, taču nagaina ķepa pārtvēra puisi pusceļā un piespieda pie zemes.

Pietiek!

Viņš veltīgi centās nogrūst Safiras muskuļoto ķetnu no savām krūtīm un ieraudzīja, ka arī Murtags ir tāpat pienaglots. Safira atkal ierēcās, nošņakstinādama žokļus. Viņa pagrieza galvu uz Eragona pusi un nikni skatījās. Tev jau nu būtu vajadzējis kaut ko iemācīties! Kaujas kā badīgi suņi par gaļas druskām. Ko Broms par to teiktu ?

Eragons sajuta, kā svilst viņa vaigi, un novērsa skatienu. Viņš zināja, ko Broms būtu sacījis. Safira turēja abus pie zemes, ļaujot savaldīt dusmas, un tad stingri sacīja Eragonam: Tagad, ja negribi pavadīt nakti zem manas kājas, tu pieklājīgi pavaicāsi Murtagam, kas viņu satrauc. Viņa aizlocīja kaklu līdz Murtagam un vēroja viņu ar vienu no savām milzīgajām, zilajām acīm. Un pasaki, ka es neļaušu apsaukāties nevienam nojums abiem.

Vai ļausi mums piecelties? Eragons žēlabaini prasīja. Nē. '

Eragons negribīgi pagrieza galvu uz Murtaga pusi, juzdams asiņu garšu mutes kaktiņā. Murtags novērsa skatienu un vērās debesīs.

-    Nu, vai viņa atlaidīs mūs?

-Nē, ja mēs neizrunāsimies… Viņa grib zināt, kas tevi patiesībā satrauc, Eragons samulsis prasīja.

Safīra apstiprinoši norūcās un turpināja skatīties uz Murtagu. Viņam nebija nekādu iespēju paslēpties no pūķa urbjošā skatiena. Beidzot viņš paraustīja plecus, nomurminādams kaut ko zem deguna. Safiras nagi iespiedās dziļāk viņa krūškurvī, bet aste nošvīkstēja gaisā. Murtags nikni paskatījās uz pūķi, tad sacīja jau skaļāk:

-    Es jau iepriekš tev teicu: es negribu doties pie vārdeniem.

Eragons sarauca pieri vai tas bija vienīgais iemesls?

-    Negribi vai… nevari?

Murtags mēģināja nostumt Safiras kāju no savām krūtīm, bet drīz vien nolamājās un padevās.

-    Negribu! Viņi gaida no manis lietas, kuras nevaru paveikt.

-    Vai tu viņiem kaut ko nozagi?

-    Kaut tas būtu tik vienkārši!

Eragons izmisumā pavērsa acis pret debesīm.

-    Nu, bet kas tad tas ir? Vai tu nogalināji kādu svarīgu personu vai pārgulēji ar nepareizo sievieti?

-    Nē, es tikai piedzimu, Murtags noslēpumaini sacīja. Viņš atkal pagrūda Safiru. Šoreiz viņa abus palaida vaļā. Viņi piecēlās, bet pūķis uzmanīgi vēroja abus ķildniekus un nopurināja netīrumus no viņu drēbēm.

-   Tu izvairies no jautājuma, Eragons sacīja, aptaustot sasisto lūpu.

-    Nu un tad? Murtags izmeta, slādams uz nometnes malu. Pēc brīža viņš nopūtās.

-    Nav svarīgi, kā nonācu šajā nepatīkamajā stāvoklī, taču varu tev teikt vienu vārdeni nepriecātos par manu ierašanos pat tad, ja es rokās nestu karaļa galvu. O, iespējams, viņi laipni sveiktu mani un ielaistu padomē, taču uzticēties man nekad. Un, ja es ierastos nejauši, tāpat kā tagad, daudz labprātāk viņi iekaltu mani važās.

-   Vai tu man vari pateikt, kas notika? Eragons vaicāja. Es pats esmu darījis lietas, ar kurām nelepojos, tāpēc negrasos tevi nosodīt.

Murtags lēni papurināja galvu, viņa acis dega.

-    Nav tā, kā tu domā. Es neesmu neko izdarījis, lai pret mani šādi izturētos. Tomēr būtu vieglāk izpirkt grēkus par to, ko izdarīju. Nē… mans vienīgais pārkāpums esmu es pats.

Viņš apklusa un ievilka elpu.

-    Redzi, mans tēvs…

Viņu apklusināja piepešs Safiras šņāciens. Skaties!

Viņi sekoja pūķa skatienam uz rietumiem. Murtaga seja nobālēja.

-    Dēmoni augstie!

Aptuveni līgas attālumā, paralēli kalnu grēdai, virzienā uz austrumiem soļoja kolonna. Karavīru ierinda, simtiem spēcīgu vīru, stiepās aptuveni veselu jūdzi. Viņu pēdas sacēla putekļu mākoņus. Ieroči mirdzēja vakara krēslā. Karognesējs brauca visiem pa priekšu melnos ratos, turēdams augsti paceltu asinssarkanu karogu.

-    Tā ir Impērija, Eragons noguris sacīja, viņi mūs ir atraduši… kaut kādā veidā.

Safīra izstiepa kaklu viņam aiz muguras un lūkojās uz kolonnu.

-Jā… bet tie ir urgļi, nevis cilvēki, Murtags bija pārliecināts.

-    Kā tu zini?

Murtags norādīja uz karogu.

-    Tajā karogā iezīmēts urgļu vadoņa personīgais simbols. Viņš ir nežēlīgs zvērs mežonīgs un vājprātīgs.

-    Esi vinu saticis?

>

Murtaga skatiens kļuva ciets.

-   Vienreiz, uz īsu brīdi. Man aizvien vēl ir rētas pēc tās tikšanās. Šie urgļi nav sūtīti pēc mums, taču esmu pārliecināts, ka viņi mūs jau ir ieraudzījuši un tagad sekos. Viņu vadonis neļaus pūķim izbēgt no tvēriena, it sevišķi, ja viņš ir dzirdējis par Gileadu.

Eragons piesteidzās ugunskuram un apbēra to ar zemi.

-    Mums jābēg! Tu negribi iet pie vārdeniem, bet man jāaizved Arja pie viņiem, lai glābtu viņas dzīvību. Es tev piedāvāju kompromisu: nāc ar mani līdz Kostamernas ezeram un tad dodies savu ceļu.

Murtags vilcinājās. Eragons aši piebilda:

-   Ja tu dosies prom tagad, urgļu kolonnas tev sekos. Un kur tu nonāksi, ja stāsies viņiem pretī viens pats?

-    Labi, Murtags sacīja, pārmezdams seglu somas Tornaka mugurai. Bet es došos prom, kad nonāksim vārdenu tuvumā.

Eragons dega nepacietībā izprašņāt Murtagu, bet ne jau tagad, kad urgļi mina uz papēžiem. Viņš savāca savas mantas un apsegloja Ledusliesmu. Safīra savēcināja spārnus, ātri pacēlās gaisā un sāka mest lokus virs viņiem. Viņa sargāja Murtagu un Eragonu, līdz tie pameta apmetni.

Kurā virzienā lai lidoju ? viņa prasīja.

Uz austrumiem, gar Beoru kalniem.

Savēcinājusi spārnus, Safīra pacēlās augstāk un šūpojās uz silta gaisa plūsmas, turēdamās zirgu tuvumā. Interesanti kāpēc urgļi ir šeit? Varbūt viņus sūta, lai uzbruktu vārdeniem.

Tad mums jāmēģina viņus brīdināt, viņš atbildēja, vadīdams Ledusliesmu gar tumsā tikko redzamiem šķēršļiem.

47. NODAĻA Gribas sadursme

Kad pienāca rīts, Eragona vaigs bija jēls no berzēšanās pret Ledusliesmas kaklu un no iepriekšējās dienas kautiņa ar Murtagu viņam sāpēja visas maliņas. Abi pārmaiņus gulēja savos seglos visu nakti. Tas ļāva krietni apsteigt urgļu karavīrus, tomēr neviens no viņiem nezināja, vai izdosies pavisam atrauties no tiem. Zirgi bija pārguruši līdz pilnīgam spēku izsīkumam, tomēr nerimstoši auļoja uz priekšu. Viņu dzīvība bija atkarīga no tā, cik noguruši bija monstri… un no tā, vai Eragona un Murtaga zirgi izdzīvos.

Beoru kalni meta milzīgas ēnas pār zemi, zagdami saulei siltumu. Uz ziemeļiem bija Hadaraka tuksnesis tieva, balta strēmele, tikpat spoža kā sniegs pusdienlaikā.

Man ir jāpaēd, Safīra sacīja. Pagājušas vairākas dienas, kopš pēdējo reizi biju medībās. Bads sažņaudzis manu vēderu. Ja sākšu tagad, varēšu noķert nelielai uzkodai dažus no tiem lēkšojošiem briežiem.

Eragons pasmaidīja par viņas pārspīlējumiem. Dodies medībās, ja vajag, taču atstāj Arju šeit.

Es ātri. Viņš nosēja elfu no pūķa vēdera un iecēla Ledusliesmas seglos. Safīra aizlidoja prom, pazuzdama kalnu virzienā. Eragons skrēja blakus zirgam, lai pasargātu Arju no kritiena. Ne viņš, ne Murtags nepārtrauca klusumu. Urgļu dēļ vakardienas kautiņš vairs nenāca prātā, taču nobrāzumi nebija sadzijuši.

* * *

Pēc stundas Safira beidza medīt un paziņoja Eragonam par savu veikumu. Eragons priecājās, ka viņa drīz atgriezīsies. Pūķa prombūtnes laikā viņš vienmēr uztraucās.

Ceļotāji apstājās pie dīķa padzirdīt zirgus. Eragons mierīgi noplūca zāles stiebru un plucināja to, kamēr skatījās uz elfu. Viņa sapņošanu pārtrauca šķindošas skaņas, kas rodas, izvelkot zobenu no maksts. Viņš instinktīvi paķēra Zaroku un apsviedās apkārt, lūkodamies pēc ienaidnieka. Tas bija tikai Murtags, turēdams gatavībā savu garo zobenu. Viņš norādīja uz pakalnu priekšā, kur garš, brūnā apmetnī tērpies vīrs ar vāli sēdēja sarkanbrūna zirga mugurā. Viņam aiz muguras zirgos sēdēja kādi divdesmit raitnieki. Neviens nekustējās.

-    Vai tie varētu būt vārdeni? Murtags vaicāja.

Eragons slepeni uzvilka stopu.

-   Arja sacīja, ka tie ir neskaitāmu līgu attālumā. Tā varētu būt sargu vienība.

-   Jācer, ka tie nav bandīti. Murtags uzlēca Tornaka mugurā un sagatavoja savu stopu.

-   Vai mēģināsim aizbēgt no viņiem? Eragons vaicāja, apsegdams Arju ar segu. Raitnieki Arju noteikti jau bija ieraudzījuši, taču viņš gribēja noslēpt to, ka Arja ir elfa.

-    No tā nebūtu nekāda labuma, Murtags sacīja, papurinot galvu. Tornaks un Ledusliesma ir labi kara zirgi, taču abi ir noguruši. Turklāt nav ātri skrējēji. Paskaties uz to vīru zirgiem gatavie auļotāji. Viņi mūs noķers, pirms būsim nojājuši pusjūdzi. Turklāt iespējams, ka viņiem ir kas svarīgs sakāms. Labāk pasaki Safīrai, lai ātrāk atgriežas.

Eragons to jau darīja. Viņš izklāstīja situāciju un pabrīdināja: Nerādies, ja vien nerodas tāda nepieciešamība. Mēs neesam Impērijā, taču es negribu, lai kāds par tevi uzzina.

Nedomā par to, sekoja viņas atbilde. Atceries, maģija tevi var pasargāt, kad ātrums un veiksme vairs nevar. Viņš sajuta, kā pūķis paceļas gaisā un steidzas pie viņiem, slīdēdams tuvu zemei.

Vīru grupa no pakalna raudzījās uz ceļotājiem.

Eragons nervozi sažņaudza Zaroku. Stieples apvītais rokturis droši gulēja zem viņa cimda. Jauneklis sacīja zemā balsī:

-   Ja viņi mums uzbruks, es tos varētu aizbaidīt ar maģiju. Ja tas neiedarbosies, ir vēl ari Safira. Interesanti kā viņi reaģēs, ieraugot Jātnieku? Par viņu varenību klīst daudzi nostāsti… Varbūt ar to pietiks, lai izvairītos no kaujas.

-    Pārāk nerēķinies ar to, Murtags apņēmīgi sacīja. Ja būs kauja, mums vienkārši jānogalina tik daudz viņējo, lai pārliecinātu, ka mēs neesam viņiem pa zobam.

Murtaga seja izskatījās līdzsvarota un apņēmīga.

Vadonis, kas jāja ar sarķi, pacēla vāli, liekot raitniekiem doties ceļotāju virzienā. Vīri kratīja šķēpus virs galvām un skaļi auroja, rikšodami arvien tuvāk. Viņiem pie sāniem karājās nodriskātas makstis. Ieroči bija sarūsējuši un aplipuši ar netīrumiem. Četri vīri izšāva bultas uz Eragonu un Murtagu.

Vadonis grieza vāli, un viņa vīri atbildēja ar kliedzieniem, ielencot Eragonu un Murtagu. Eragona lūpas savilkās. Viņš gandrīz palaida maģijas lādiņu viņu pūlī, tomēr atturēja sevi. Mēs vēl nezinām, ko viņi grib, viņš sev atgādināja, apvaldīdams nelāgās nojautas.

Kad Eragons un Murtags bija cieši aplenkti no visām pusēm, vadonis pieveda savu zirgu, sakrustoja rokas un kritiski nopētīja gūstekņus. Viņš sarauca uzacis.

-    Nu, šie ir labāki nekā parastie atkritumi, ko atrodam! Vismaz šoreiz atradām veselīgus. Un šoreiz viņi nemaz nebija jāsašauj. Grīgs priecāsies!

Vīrs iesmējās.

Noklausoties vīra sacīto, Eragonam radās nelabas aizdomas. Safira…

-   Paklau, jūs abi, vadonis iesāka, vērsdamies pie Eragona un Murtaga. Ja jūs būsiet tik laipni un noliksiet savus ieročus, mani vīri nepārvērtīs jūs dzīvos bultu makos.

Strēlnieki rēkdami pamāja. Vīrs atkal iesmējās.

Murtags vienīgi pacēla savu zobenu.

-    Kas jūs esat un ko gribat? Mēs esam brīvi cilvēki, kas ceļo pa šo zemi. Jums nav tiesību mūs aizturēt.

-     O, man ir visas tiesības, vīrs nicinoši izmeta. Un, kas attiecas uz manu vārdu, vergi neuzrunā savus kungus šādā tonī, ja vien viņi negrib dabūt sukas.

Eragons klusu nolamājās. Vergu mednieki! Atmiņā spilgti uzplaiksnīja Drasleonas izsolē redzētie cilvēki. Viņā uzvilnīja niknums. Puisis paraudzījās uz apkārt stāvošajiem vīriem ar naidu un riebumu.

Vadoņa sejā ievilkās rievas.

-    Nometiet ieročus un padodieties!

Vergu mednieki saspringa, ledaini lūkojoties uz abiem, jo nedz Eragons, nedz Murtags nenolaida zobenu. Eragona plauksta notirpa. Viņš sadzirdēja nelielu čaboņu sev aiz muguras un skaļas lamas. Pārsteigtais jauneklis apsviedās apkārt.

Viens no vergu tirgotājiem bija noņēmis segu no Arjas sejas. Viņš pārsteigumā palika pavērtu muti, tad iesaucās:

-    Torkenbrand, šitais ir elfs!

Vīri sakustējās no pārsteiguma, bet vadonis aizveda savu zirgu līdz Ledusliesmai. Viņš palūkojās lejup uz Arju un iesvilpās.

-    Nu, cikta' šī varētu maksāt? kāds gribēja zināt.

Torkenbrands kādu brīdi klusēja, tad izpleta rokas un sacīja:

-    Mazākais? Veselus bagātību kalnus. Impērija maksās par viņu tīrā zeltā!

Vergu tirgoņi sajūsmā klaigāja un sita cits citam uz pleca. Eragona prātā atskanēja Satīras rēkoņa, kad viņa strauji apstājās tieši virs viņu galvām. Uzbrūc! viņš iesaucās. Taču ļauj bēgt, ja viņi skrien. Pūķis acumirklī salocīja spārnus un metās lejā. Eragons ātri pabrīdināja Murtagu. Tas acumirklī saprata. Ar spēcīgu elkoņa sitienu Murtags izsita vienu no vergu tirgoņiem no segliem un iespieda papēžus Tornakam sānos.

Kara zirgs, sapurinot krēpes, palēcās uz priekšu, sagriezās un pacēlās pakaļkājās. Murtags vicināja savu zobenu, tikmēr

Tornaks metās uz priekšu, iedzīdams priekškāju pakavus no segliem izsistā vergu tirgoņa mugurā. Vīrs kliedza sāpēs.

Pirms vergu tirgoņi saprata, kas notiek, Eragons izkļuva no kņadas un pacēla rokas, iedarbinot senās valodas vārdus. Indigo gaismas lode ietriecās zemē pašā kaujas vidū, sašķīzdama pilienu strūklakā, kas drīz izzuda kā rasa saulē. Safira nolaidās no debesīm mirkli vēlāk un nostājās viņam blakus. Viņa atvēra savus žokļus, izrādot masīvos ilkņus, un rēca.

-    Redziet, Eragons mēģināja pārkliegt troksni, es esmu Jātnieks!

Viņš pacēla virs galvas Zaroku, tā sarkanais asmens zaigoja saules gaismā, un tad norādīja ar to vergu tirgoņiem.

-    Bēdziet, ja gribat palikt dzīvi!

Vīri nesakarīgi klaigāja un rāpās cits citam pāri, steidzoties aizlaisties pēc iespējas ātrāk. Apjukumā Torkenbrandam deniņos iecirta ar šķēpu. Viņš apdullis nokrita zemē. Vīri skrēja garām savam nokritušajam vadonim, ko kājas nes, ik pa laikam uzmezdami šausmu pilnus skatienus Safīrai.

Vadonis uzrausās kājās. Asinis tecēja no viņa deniņiem un plūda pāri vaigam sarkanās tērcēs. Murtags nolēca no zirga un skrēja pie viņa ar augsti paceltu zobenu. Torkenbrands vārgi pacēla roku, it kā mēģinādams aizkavēt sitienu. Murtags uzmeta viņam ledainu skatu un vērsa zobenu pret Torkenbranda kaklu.

-    Nē! Eragons kliedza, tomēr bija jau par vēlu.

Torkenbranda bezgalvainais rumpis nogāzās zemē, saceļot

putekļu mākoni. Viņa galva nokrita ar smagu būkšķi. Eragons dieba pie Murtaga, steidzīgi bērdams vārdus.

-   Vai tev smadzenes atmiekšķējušās? viņš dusmās auroja. Kāpēc tu viņu nogalināji?

Murtags noslaucīja savu zobenu gar Torkenbranda apmetni. Tērauds atstāja uz tā netīru sliedi.

-    Nesaprotu, kāpēc esi noskaities…

-   Noskaities, Eragons uzsprāga, esmu krietni vairāk nekā noskaities! Vai tev nebija ienācis prātā, ka mēs viņu varētu vienkārši šeit atstāt un turpināt ceļu? Nē! Tu kļūsti par bendi un nocērt viņam galvu. Viņš bija neaizsargāts!

Murtags šķita samulsis par Eragona zvērojošām dusmām.

-     Mēs nevarējām viņu atstāt dzīvajos viņš bija bīstams. Pārējie aizskrēja… bez zirga viņš nekur tālu netiktu. Es negribēju, lai urgļi viņu uziet un uzzina par Arju. Tādēļ es nodomāju…

-   Nogalināt viņu? Eragons pārtrauca. Safira ziņkāri paošņāja Torkenbranda galvu. Viņa mazliet pavēra muti, it kā vēlēdamās to apēst, bet tad laikam pārdomāja un piečāpoja pie Eragona sāna.

-    Es vienkārši mēģinu palikt dzīvs, Murtags paziņoja,

-    neviena svešinieka dzīve nav svarīgāka par manējo.

-    Bet tu nevari attaisnot nepamatotu vardarbību. Kur ir tava līdzcietība? Eragons ierēcās, norādīdams uz galvu.

-    Līdzcietība? Līdzcietība? Kādu līdzcietību es varu atļauties pret ienaidniekiem? Vai man būtu jāuztraucas, ka nodarīšu kādam sāpes, ja aizstāvēšu sevi? Ja es par to prātotu, būtu aizgājis bojā jau pirms daudziem gadiem! Tev jāgrib aizstāvēt pašam sevi un tos, kurus mīli, vienalga, ko tas maksā!

Eragons iedzina Zaroku atpakaļ makstī, nikni kratīdams galvu.

-    Ar šāda veida domāšanu tu vari attaisnot jebkuru ļaunumu.

-    Vai tev liekas, ka man tas patīk? Murtags iesaucās.

-    Mana dzīve ir bijusi apdraudēta kopš dzimšanas brīža! Visas manas nomoda stundas esmu bijis spiests izvairīties no tādām vai citādām briesmām. Un miegs nekad nenāk viegli, jo es vienmēr baidos, vai ieraudzīšu nākamo rītu. Ja vispār ir bijis laiks, kad jutos drošībā, iespējams, tas bija mātes vēderā, lai gan pārlieku drošs arī tur nebiju! Tu nesaproti ja tu būtu dzīvojis ar šīm bailēm, tu apgūtu to pašu mācību, ko es: Neceri uz labāko!

-    Viņš pamāja uz Torkenbranda rumpi. Viņš bija risks, ko es novērsu. Es atsakos nožēlot un netaisos mocīties par to, kas izdarīts un pagājis.

Eragons piegrūda savu seju pie Murtaga un sacīja:

-    Tomēr tas nebija pareizi darīts!

Viņš piesēja Arju pie Safiras un uzrāpās Ledusliesmas mugurā.

-    Uz priekšu! Murtags apveda Tornaku ap Torkenbranda augumu, kas gulēja asinīm pielietos putekļos.

Viņi auļoja uz priekšu tādā ātrumā, kas vēl pirms nedēļas šķita neiespējams; līgas kusa aiz muguras, it kā viņiem pie kājām būtu spārni. Viņi pagriezās uz dienvidiem starp diviem izplestiem Beoru kalnu atzariem. Tie izskatījās pēc spīlēm, kas tūlīt aizvērsies. No vienas virsotnes līdz otrai bija dienu ilgs gājiens. Tomēr attālums kalnu lieluma dēļ izskatījās daudz mazāks. Likās, ka viņi atrodas ielejā, kas radīta milžiem.

Kad viņi apstājās atpūsties, Eragons un Murtags paēda vakariņas klusējot un nepaceļot acu no savām bļodām. Pēc tam Eragons strupi izmeta:

-    Es pirmais stāšos sardzē.

Murtags pamāja un nogūlās uz segas, uzgriezis Eragonam muguru.

Vai gribi parunāties? Safira vaicāja.

Ne tagad, Eragons nomurmināja. Ļauj man bridi padomāt; es esmu… apmulsis.

Viņa maigi pārtrauca domu saskarsmi un nočukstēja: Es tevi mīlu, mazais.

Un es tevi, viņš atbildēja. Pūķis saritinājās kamoliņā viņam blakus, sniedzot savu siltumu. Jauneklis nekustīgi sēdēja tumsā, cīnoties ar nemieru.

48. NODAĻA Bēgšana cauri ielejai

No rīta Safīra pacēlās gaisā ar Eragonu un Arju uz muguras. Puisis gribēja uz brīdi pabūt prom no Murtaga. Viņš drebēja un savilka drēbes ciešāk. Izskatījās, ka drīz sāks snigt. Safīra laiski cēlās augšup un jautāja: Par ko tu domā?

Eragons vēroja Beoru kalnus, kas slējās pāri viņiem, lai arī Safīra lidoja augstu virs zemes. Vakar tā bija slepkavība. Citādi es to nevaru nosaukt.

Safīra sasvērās uz kreiso pusi. Tā bija pārsteidzīga un nelāga rīcība, taču Murtags mēģināja rīkoties pareizi. Vīri, kas pērk un pārdod cilvēkus, pelnījuši visļaunāko. Ja mēs nebūtu uzņēmušies palīdzēt Arjai, es noķertu katru no tiem vergu tirgoņiem un saraustītu gabalos!

Jā, Eragons nomākts sacīja. Bet Torkenbrands bija bezspēcīgs. Viņš nevarēja aizstāvēties vai bēgt. Pēc īsa brīža viņš, iespējams, būtu padevies. Murtags viņam nedeva šo iespēju. Ja Torkenbrandam vismaz būtu iespēja cīnīties, arī tad nebūtu tik ļauni.

Eragon, ja arī Torkenbrandam būtu iespēja cīnīties, iznākums būtu tāds pats. Tu zini tikpat labi kā es, ka tikai retais var līdzināties tev vai Murtagam zobenu cīņā. Torkenbrands tāpat ietu bojā, lai arī liekas, ka tu domā tā būtu cienīgāka nāve.

Es nezinu, kas ir pareizi! Eragons nopūtās. Nav atbilžu, kas būtu pareizas.

Reizēm, Safīra maigi atbildēja, nav atbilžu. Gūsti mācību par Murtagu no šā gadījuma. Tad piedod viņam. Un, ja nevari

piedot, aizmirsti jo viņš negribēja tev ļaunu, lai arī cik sasteigta bija viņa rīcība. Tu vēl aizvien domā par to ?

Saraucis pieri, Eragons ierīkojās ērtāk seglos. Viņš kustējās, it kā jātu ar zirgu, nevis lidotu. Viņš pārliecās pār Safiras plecu un paskatījās, kā klājas Murtagam. Viņa uzmanību piesaistīja krāsains plankums ceļa posmā, kuru viņi jau bija mērojuši.

Urgļi bija apmetušies netālu no upes gultnes, ko viņi šķērsoja vakarvakarā. Kā urgļi varēja būt viņiem uz pēdām, ejot kājām? Safīra arī ieraudzīja monstrus un, sakļāvusi spārnus, pievilka tos cieši pie rumpja un sāka strauji nolaisties, šķeļot gaisu. Nedomāju, ka viņi mūs ir pamanījuši, viņa teica.

Eragons arī cerēja, ka ne. Viņš miedza acis no gaisa strūklas, kas kļuva spēcīgāka, kad pūķis palielināja lejupslīdes leņķi. Vadonis laikam tos triec pa galvu pa kaklu, viņš sacīja.

Jā varbūt viņi visi nomirs no spēku izsīkuma.

Kad viņi nolaidās, Murtags strupi uzsauca:

-    Kas tagad?

-    Urgļi mums ir uz pēdām, Eragons sacīja. Viņš norādīja uz aizmuguri, kur bija apmeties urgļu bars.

-    Cik tālu mums vēl jāiet? Murtags vaicāja un pacēla rokas pret sauli, lai noteiktu, cik stundu palicis līdz saulrietam.

-    Parastā gaitā? Man šķiet, vēl kādas piecas dienas. Tādā ātrumā, kā mēs ceļojam tagad, vēl kādas trīs. Taču, ja mēs nenokļūsim turp rīt, var gadīties, ka urgļi mūs notvers un Arja tad katrā ziņā nomirs.

-    Viņa varētu izturēt vēl kādu dienu.

-    Mēs nevaram rēķināties ar to, Eragons iebilda, vienīgais veids, kā nokļūt pie vārdeniem laikā, ir neapstājoties doties uz priekšu. Neapstāties arī, pat lai gulētu. Tā ir mūsu vienīgā iespēja.

Murtags rūgti iesmējās.

-    Kā tu ceri to paveikt? Mēs jau esam ceļojuši bez pienācīga miega. Ja vien Jātnieki nav citādi veidoti kā mēs, pārējie mirstīgie, tu esi tikpat noguris kā es. Mēs esam nojājuši galvu reibinošu attālumu, un zirgi, ja tu gadījumā neesi pamanījis, ir uz sabrukuma robežas. Vēl viena tāda diena, un mēs būsim pagalam.

Eragons paraustīja plecus.

-    Neko darīt. Mums nav izvēles.

Murtags vēroja kalnus.

-    Es tevi varētu šeit pamest un ļaut lidot tālāk ar Safīru… Urgļi sadalītu savus spēkus, un jums rastos labāka iespēja nokļūt līdz vārdeniem.

-    Tā būtu pašnāvība, Eragons sacīja, sakrustojis rokas. Tie urgļi kaut kādā veidā ir ātrāki, ejot kājām, nekā mēs savu zirgu mugurā. Viņi tevi nomedīs kā briedi. Vienīgais veids, kā izvairīties no viņiem, ir atrast patvērumu pie vārdeniem.

Par spīti sacītajam, viņš nebija drošs, vai grib, lai Murtags paliek. Man viņš patīk, Eragons pie sevis atzinās, tomēr neesmu pārliecināts, vai tas ir labi.

-    Es vēlāk izbēgšu, Murtags strupi noteica. Kad mēs nonāksim pie vārdeniem, es varu pazust sānu ielejā un atrast ceļu uz Surdu, kur varu noslēpties, nepievēršot sev pārāk lielu uzmanību.

-    Tātad tu paliec?

-    Vai nu palikšu, vai ne, es redzēšu, kā tu nonāc pie vārdeniem, Murtags nosolījās.

Gatavi jaunam izaicinājumam, viņi visiem spēkiem centās atrauties no urgļiem, tomēr vajātāji nāca arvien tuvāk. Naktī monstri jau bija par trešdaļu ceļa tuvāk nekā no rīta. Kad abus jaunos vīriešus pārņēma nogurums, viens no viņiem gulēja zirga seglos, tikmēr nomodā esošais veda zirgus vajadzīgajā virzienā.

Eragons pilnībā uzticējās Arjas atmiņām. Elfas īpatnējā prāta dēļ reizēm viņš pieļāva kļūdas, un ceļotājiem nācās maksāt par to ar savu dārgo laiku. Pamazām viņi pagriezās uz kalnu austrumu nogāzes pakāji, raugoties pēc ielejas, kam bija jāved tieši pie vārdeniem. Pusnakts pienaca un aizgāja, bet no ielejas nebija ne miņas.

Kad saule atkal parādījās pie debesjuma, viņi priecīgi ieraudzīja, ka urgļi palikuši tālu aiz muguras.

-    Šī ir pēdējā diena, Eragons sacīja, plati nožāvājoties, ja līdz pusdienlaikam nebūsim nonākuši tuvu vārdeniem, es lidošu uz priekšu kopā ar Arju. Tu varēsi doties, kurp vien vēlies. Tomēr tev vajadzēs ņemt līdzi Ledusliesmu. Es nevarēšu atgriezties pēc zirga.

-   Varbūt tas nebūs nepieciešams, mēs vēl aizvien varam nokļūt laikā, Murtags sacīja. Viņš berzēja sava zobena rokturi.

Eragons paraustīja plecus.

-    Mēs varētu.

Viņš devās pie Arjas un uzlika roku viņai uz pieres. Tā bija mitra un bīstami karsta. Elfas acis satraukti šaudījās zem plakstiņiem, it kā viņu mocītu murgi. Eragons piespieda pie Arjas uzacīm mitru drānu, vēlēdamies, kaut varētu ko vairāk darīt viņas labā.

Rīta otrajā pusē, kad viņi tikko bija apgājuši apkārt īpaši lielam kalnam, Eragons ieraudzīja šauru ieleju. Tā bija tik labi noslēpusies kalna tālākajā galā, ka to varēja nepamanīt. Lāčzoba upe, kuru Arja bija minējusi, izplūda no ielejas un bezrūpīgi meta lokus. Jauneklis atvieglots pasmaidīja tur viņiem bija jānokļūst.

Eragons palūkojās atpakaļ un šausmās ieraudzīja, ka attālums starp viņiem un urgļiem ir sarucis mazāks par līgu. Viņš parādīja ieleju Murtagam.

-   Ja mēs varētu ielavīties tā, lai mūs nepamana, tas varētu tiem monstriem nojaukt pēdas.

Murtags neticīgi palūkojās.

-    Pamēģināt varētu. Taču līdz šim viņi mūs viegli panākuši.

Tuvojoties ielejai, viņi turpināja ceļu zem Beoru kalnu meža

zariem. Koki bija gari, ar gandrīz melnu, saplaisājušu mizu, ar neasām skuju adatām tajā pašā krāsā un grubuļainām saknēm, kas pacēlās virs zemes kā kaili ceļgali. Zemi klāja čiekuri katrs bija zirga galvas lielumā. Melnas vāveres čakstēja koku galotnēs, un to acis gailēja no koku dobumiem. Zaļas, savijušās augu bārdas nokarājās no grubuļainiem zariem.

Mežs likās tik bīstams, ka mati pakausī cēlās stāvus, un Eragons jutās neomulīgi. Gaisā jautās kaut kas naidīgs, it kā koki ņemtu ļaunā viņu iebrukumu. Tie ir loti veci, Safīra sacīja, pieskaroties stumbram ar degunu.

Jā, atbildēja Eragons, un nav draudzīgi noskaņoti. Mežs kļuva aizvien biezāks. Vietas trūkums Safirai kopā ar Arju lika pacelties augstāk gaisā. Zemais krūmājs un bezceļš palēnināja gaitu. Lāčzoba upe meta līkumu blakus viņiem, piepildot gaisu ar burzguļojoša ūdens skaņu. Tuvējā virsotne aizsedza sauli, apkārtni ietinot mijkrēslī.

Pie ieejas ielejā Eragons ieraudzīja lai arī klajums izskatījās pēc smalkas līnijas starp virsotnēm, patiesībā tas bija tikpat plats kā lielākā daļa Kores ieleju. Milzīgo, izvagoto un ēnaino kalnu dēļ tā likās pavisam niecīga. Ielejas stāvās malas izraibināja ūdenskritumi. Debesis izskatījās pēc šauras līnijas, kas vijās virs galvas, lielākoties pelēku mākoņu aizsegā. No mitrās zemes cēlās pūkaina migla, un gaiss no tās kļuva auksts; tajā drīz vien varēja manīt ceļotāju elpas mutuļus. Meža zemenītes auga sūnu klājienā un papardēs, cīnoties par retajiem saules stariem. Cauri satrunējušu stumbru biežņai spraucās sarkanas un dzeltenas suņusēnes.

Viss bija kluss un mierīgs, skaņas slāpēja mitrais gaiss. Safira nolaidās purvainā klajumā blakus viņiem, un pūķa spārnu vēzieni bija savādi klusināti. Viņa pārlūkoja apkārtni. Es tikko palidoju garām putnu baram, kas bija zaļi un melni ar sarkanām strīpām uz spārniem. Nekad agrāk tādus putnus nebiju redzējusi.

Šajos kalnos viss šķiet neparasts, Eragons atbildēja. Vai iebilsti, ja lidošu ar tevi kādu brīdi? Es gribu palūkoties uz urgļiem.

Protams.

Viņš pievērsās Murtagam.

-Vārdeni ir noslēpušies šis ielejas galā. Ja mēs pasteigsimies, varam nokļūt tur pirms nakts tumsas.

Murtags noņurdēja, iespiedis rokas gurnos:

-    Kā es izkļūšu no šejienes? Neredzu nevienu ieleju, kas atdalās no šīs, un urgļi pavisam drīz mūs ielenks. Man nepieciešams bēgšanas ceļš.

-    Neraizējies par to, Eragons nepacietīgi sacīja. Šī ir gara ieleja, un tālāk noteikti jābūt kādai izejai.

Viņš nosēja Arju no Safiras un uzcēla uz Ledusliesmas.

-    Pieskati viņu, es lidošu ar Safiru. Tiksimies tālāk uz priekšu.

Viņš uzrāpās uz Safiras muguras un piesēja sevi pie segliem.

-   Uzmanies, Murtags brīdināja, domīgi saraucis uzacis, tad uzsauca zirgiem un devās atpakaļ mežā.

Tikko Safira pacēlās gaisā, Eragons sacīja: Vai tu varētu uzlidot uz vienu no tām kalnu virsotnēm ? Mēs tur varētu ieraudzīt savu galamērķi un atrast arī izeju Murtagam. Es negribētu, lai viņš klīst pa visu ieleju.

Varam pamēģināt, Safira piekrita. Taču tur būs daudz aukstāk.

Es esmu silti saģērbies.

Tad turies! Safira piepeši uzlidoja stāvus augšā, un Eragons atgāzās savā sēdekli. Viņas spārni spēcīgi vēcinājās, raujot abu ķermeņus uz augšu. Ieleja saruka līdz mazai līnijai zem viņiem. Lāčzoba upe mirdzēja kā izvīts sudrabs, kur straumē atspīdēja gaisma.

Viņi cēlās līdz mākoņu klājienam, kur gaiss bija auksta mitruma piesūcies. Viņus apņēma bezveidīga, pelēka sega, samazinot redzamību līdz rokas stiepiena attālumam. Eragons cerēja, ka viņi šajā tumsā ar kaut ko nesadursies. Viņš izstiepa roku un vēcināja to. Ūdens kondensējās uz tās un sāka tecēt lejā, saslapinot piedurkni.

Gar seju aizlaidās neskaidra, pelēka masa, un viņš ar acs kaktiņu pamanīja balodi, kas izmisīgi vēcināja spārnus. Tam pie kājām bija piesieta balta saite. Safīra metās virsū putnam, atvāzusi žokļus un izbāzusi mēli. Putns iekliedzās, kad pūķa zobi izkampa spalvu kumšķi tam no astes. Tad tas aizšāvās prom un nozuda miglā. Mirkli vēlāk noklusa arī tā neprātīgā spārnu švīkstoņa.

Kad viņi izkļuva no mākoņiem, Safiras zvīņas klāja tūkstošiem zili zaigojošu ūdens lāšu, kas mirdzināja mazas varavīksnes. Eragons nopurinājās, šļakstinādams uz visām pusēm ūdeni no drēbēm, un drebēja. Viņš vairs nespēja saskatīt zemi, vienīgi mākoņu klājus, kas lavījās starp kalniem.

Ledāji nomainīja kokus, un tie mirdzēja zili un balti zem saules stariem. Sniega mirdzums lika Eragonam aizvērt acis. Pēc brīža viņš mēģināja tās atvērt, tomēr spožums aizvien žilbināja. Nokaitināts viņš koncentrēja skatienu uz rokas izliekumu. Kā tu to vari izturēt? viņš jautāja Safīrai.

Manas acis ir spēcīgākas par tavējām, sekoja viņas atbilde.

Gaiss bija ledains. Ūdens Eragona matos sasala, izveidojot spožu bruņucepuri. Krekls un bikses bija sasalušas ragā ap viņa kājām un rokām. Safiras zvīņas kļuva slīdīgas no apledojuma, bet spārni apsarmoja. Viņi nekad agrāk nebija lidojuši tik augstu, tomēr kalnu virsotne aizvien vēl bija jūdzēm tālu.

Safiras spārnu vēzieni kļuva lēnāki un elpa aizvien smagāka. Eragons elsoja un smagi elpoja likās, ka trūkst gaisa. Mēģinādams atvairīt bailes, viņš atspiedās pret Safiras kakla radzēm.

Mums… jātiek no šejienes ārā, viņš sacīja. Acu priekšā Eragonam peldēja sarkani punkti. Es nevaru… paelpot. Likās, ka Safira viņu nedzird, tādēļ viņš atkārtoja sakāmo šoreiz skaļāk. Atbildes nebija. Viņa mani nedzird, viņš aptvēra. Puisis grīļojās, nespēdams sakopot domas, tad nosvērās uz sāniem un iekliedzās:

Nes mūs lejā!

Piepūle pilnībā iztukšoja viņa galvu. Skats nozuda tumsā.

Eragons atguva samaņu, kad abi izkļuva no mākoņiem. Jaunekļa galva pulsēja. Kas notika? viņš vaicāja, cenšoties apsēsties taisni un mulsi lūkojoties visapkārt.

Tu zaudēji samaņu, Safira attrauca.

Viņš mēģināja izlaist pirkstus caur matiem, taču apstājās, kad sajuta lāstekas. To es zinu, bet kāpēc tu man neatbildēji?

Manas smadzenes neko nespēja aptvert. Likās, ka taviem vārdiem nav jēgas. Kad tu zaudēji samaņu, sapratu: kaut kas nav kārtībā, un laidos lejā. Man nevajadzēja pārāk tālu aizlidot, lai saprastu, kas noticis.

Labi, ka tu arī nezaudēji samaņu, Eragons, nervozi iesmējies, sacīja. Safira tikai nošvīkstināja asti. Viņš sapņaini skatījās uz kalnu virsotnēm, kas slēpās aiz mākoņiem. Žēl, ka nevarējām nostāties uz vienas no tām virsotnēm… Nu, tagad vismaz mēs zinām, ka varam izkļūt no šīs ielejas tikai pa to pašu ceļu, pa kuru ienācām. Kāpēc mums pietrūka gaisa? Kā mums var pietikt gaisa šeit, bet pietrūkt tur?

Nezinu, taču es nekad neuzdrošināšos lidot tik tuvu saulei. Mums jāpatur prātā šī pieredze. Šādas zināšanas var noderēt, ja mums kādreiz būs jācīnās ar kādu citu Jātnieku.

Ceru, ka tas nekad nenotiks, Eragons sacīja. Tagad turēsimies zemāk. Vienai dienai piedzīvojumu pietiks. Viņi slīdēja pa maigām gaisa plūsmām, dreifējot no viena kalna uz citu, līdz Eragons ieraudzīja, ka urgļu kolonna nonākusi pie ieejas ielejā. Kas viņus dzen tādā ātrumā, un kā viņi to var izturēt?

Tagad, kad esam tiem tuvāk, redzu, ka šie urgļi ir lielāki par iepriekš sastaptajiem, Safira sacīja. Sie būtu krietnu galvas tiesu lielāki par garāko vīru. Nezinu, no kurienes šie ieradušies, taču tai būtu jābūt nežēlīgai vietai, kur rodas šādi monstri.

Eragons uzmeta skatienu zemei viņš neredzēja tik labi kā pūķis. Ja viņi turpinās doties uz priekšu tik ātrā solī, viņi notvers Murtagu, pirms mēs uziesim vārdenus.

Labāk cerēsim, ka ne. Varbūt mežs kavēs viņu virzību… Vai viņus varētu apturēt ar maģiju?

Eragons papurināja galvu. Apturēt… nē. Viņu ir pārāk daudz. Viņš prātoja par plāno miglas kārtu ielejā virs zemes un nosmīnēja. Tomēr es viņus varētu uz bridi aizkavēt. Viņš aizvēra acis, izvēlējās nepieciešamos vārdus, palūkojās uz miglu un nokomandēja:

-    Gath un reisa du rakr!

Lejā izcēlās kņada. No augšas izskatījās, it kā zeme būtu pārtapusi milzīgā, slinki plūstošā upē. Svina pelēks miglas blāķis nogūla urgļu ceļā un sabrieda biedējošā sienā tumšā kā negaisa mākonis. Urgļi saminstinājās tās priekšā, tad turpināja ceļu kā neapstādināms triecienspēks. Migla apņēma viņus, nosedzot skatam priekšējās rindas.

Eragona spēki sāka strauji zust un sirds dauzījās kā putns krātiņā. Viņš elsoja, un acis no piepūles spiedās ārā. Jauneklis centās mazināt maģijas satvērienu aizvērt sprostu, caur kuru lauzās ārā dzīvības spēki. Mežonīgi iekliedzoties, viņš pārcirta saikni ar maģiju. Maģijas strūklas apsīka kā čūskas ar nocirstām galvām, bezspēcīgi lodājot pa smadzenēm un ķeroties pie spēka druskām. Miglas siena izklīda kā slideni dubļi. Urgļus tā nebija aizkavējusi.

Eragons vārgi gulēja uz Safiras muguras un smagi elpoja. Tikai tagad viņš atcerējās Broma vārdus:

-    Maģiju ietekmē attālums tieši tāpat kā bultu vai šķēpu. Ja tu mēģini kaut ko pacelt vai pakustināt jūdzes attālumā, tam būs nepieciešams vairāk enerģijas, nekā esot tuvumā.

Vairs es to neaizmirsīšu, viņš sevī drūmi nodomāja.

Tev to vispār nevajadzēja aizmirst, Safira iestarpināja. Vispirms zemes pikucis Gileadā un tagad šis gadījums. Vai tu neņem vērā neko no Broma mācības ? Tu nogalināsi sevi, ja turpināsi būt nevērīgs.

Es ņēmu vērā, viņš nepiekāpās, berzējot zodu. Vienkārši jau pagājis kāds laiks, un man nav bijusi iespēja padomāt par to. Es nekad nebiju izmantojis maģiju no liela attāluma kā es varēju zināt, ka tas būs tik grūti ?

Safira norūcās. Vai nākamreiz tu mēģināsi atdzīvināt mirušos ? Neaizmirsti, ko Broms teica par to.

Nemēģināšu, viņš nepacietīgi sacīja. Safira tuvojās zemei, meklējot Murtagu un zirgus. Eragons labprāt būtu palīdzējis viņai, taču puisim tik tikko pietika spēka, lai nesabruktu seglos.

Safira strauji nolaidās mazā laukumiņā, un Eragons nesaprašanā ieraudzīja, ka zirgi stāv uz vietas un Murtags notupies pēta zemi. Kad Eragons nekāpa ārā no segliem, Murtags metās pie viņa un vaicāja:

-    Kas noticis?

Viņš izklausījās vienlaikus dusmīgs, noraizējies un noguris.

-    Es pieļāvu kļūdu, Eragons godīgi atzinās. Urgļi ir ienākuši ielejā. Es mēģināju aizkavēt viņus, taču aizmirsu vienu no maģijas pamatlikumiem, un tas man dārgi maksāja.

Drūmi skatoties, Murtags parādīja ar īkšķi pār plecu.

-    Es tikko uzgāju vilku pēdas, tās ir manu abu plaukstu platumā un collu dziļumā. Šeit apkārt klīst dzīvnieki, kas varētu būt bīstami pat tev, Safira.

Viņš pagriezās pret pūķi.

-    Es zinu, ka tu nevari pārvietoties pa mežu, bet vai tu varētu riņķot virs manis un zirgiem? Tas plēsoņām liks turēties pa gabalu. Citādi no manis nepaliks pat tik daudz, lai saliktu uzpirkstenī.

-   Vai tu jokojies, Murtag? Eragona sejā parādījās ašs smaids. Viņa muskuļi drebēja, neļaujot koncentrēties.

-    Tie ir karātavu joki, Murtags atbildēja, berzējot acis. Nespēju noticēt, ka tie paši urgļi seko mums visu šo laiku. Viņiem būtu jālido kā putniem, lai tiktu mums līdzi.

-   Safira sacīja, ka šie ir lielāki nekā iepriekš redzētie, Eragons aizrādīja.

Murtags nolamājās, sažņaudzis sava zobena rokturi.

-    Tas visu izskaidro. Safira, ja tevis redzētais ir tiesa, tad tie ir kuļļi urgļu izlases grupējums. Man vajadzēja iedomāties, ka vadonis būs ielikts tiem par galveno. Viņi nejāj, jo zirgi nespēj noturēt kuiļu smagumu, turklāt neviens no tiem nav mazāks par astoņām pēdām. Viņi var dienām ilgi skriet un aizvien būt kaujas gatavībā. Lai nogalinātu vienu, vajag piecus vīrus. Kuiļi nekad neiet ārā no savām alām tikai karā. Acīmredzot viņi cer uz lielu slaktiņu, ja jau sapulcinājuši tādu armiju.

-   Vai mēs varam apsteigt viņus?

-    Kas to lai zina? Murtags atbildēja. Viņi ir spēcīgi, neatlaidīgi, un viņu ir daudz. Var gadīties, ka mums vajadzēs ar viņiem cīnīties. Ja tiktāl nonāksim, es ceru, ka vārdeni tuvumā būs izlikuši sardzes vīrus, un tas mums palīdzēs. Par spīti mūsu meistarībai un Safīrai, mēs nevarēsim atsist kuļļus.

Eragons nogrīļojās.

-    Vai vari man iedot maizes gabalu? Man kaut kas jāieēd.

Murtags ātri atnesa puskukuli maizes. Tā bija sakaltusi,

tomēr Eragons priecīgi sāka košļāt. Murtags ar bažīgu skatienu pētīja ielejas sienas. Eragons zināja, ka viņš mēģina atrast izeju.

-    Gan jau tālāk kādu atradīsim.

-   Protams, Murtags sacīja ar uzspēlētu pārliecību un uzsita sev pa kāju, mums jāiet.

-    Kā Arja jūtas? Eragons gribēja zināt.

Murtags paraustīja plecus.

-    Drudzis ir stiprāks. Viņa lokās un mētājas. Ko tu gribi? Viņas spēki zūd. Tev viņa jāaizved pie vārdeniem, pirms inde iedarbojas vēl stiprāk.

-    Es tevi nepametīšu, Eragons uzstājīgi sacīja, ar katru maizes kodienu atgūdams spēkus, ne jau tagad, kad urgļi mums min uz pēdām.

Murtags atkal paraustīja plecus.

-    Kā gribi, bet es tevi brīdinu viņa nomirs, ja paliksi ar mani.

-    Nerunā tā, Eragons iesaucās un pieslējās sēdus Safiras seglos, palīdzi man viņu izglābt. Mēs aizvien vēl varam pagūt. Uzskati, ka dod dzīvību pret dzīvību kā izpirkumu par Torkenbranda dzīvību.

Murtaga seja acumirklī satumsa.

Es nejūtos parādā. Tu… viņš aprāvās, kad kaujas rags atbalsojās tumšajā mežā. Vēlāk es tev kaut ko paskaidrošu, viņš aprauti sacīja, skrienot pie zirgiem. Murtags pagrāba pavadas un skrēja prom, uzmezdams Eragonam niknu skatienu.

Eragons aizvēra acis, kad Safīra pacēlās gaisā. Kaut varētu gulēt mīkstā gultā un aizmirst visas nedienas! Safira, viņš sacīja, apsedzis ausis, lai nedaudz sasildītu tās, kā būtu, ja mēs tiešām aizvestu Arju pie vārdeniem ? Tiklīdz viņa būs drošībā, mēs varētu atgriezties pēc Murtaga un izglābt viņu.

Vārdeni tev neļaus, Safīra sacīja. Viņi varētu domāt, ka tu atgriezies, lai pastāstītu urgļiem, kur viņi slēpjas. Mūsu ierašanās apstākļi nav tādi, lai iegūtu viņu uzticību. Viņi gribēs zināt, kāpēc mēs atvedām "jauko" kuļļu baru tieši pie viņu vārtiem.

Mums vienkārši jāpastāsta patiesība un jācer, ka viņi noticēs, Eragons atbildēja.

Un, ko mēs iesāksim, ja kuļļi uzbruks Murtagam ?

Cīnīsimies, protams! Es nepieļaušu, ka kuļļi notver Arju vai Murtagu, Eragons dedzīgi sacīja.

Cik cildeni, pūķis sacīja diezgan izsmejoši. Turklāt mēs taču varētu nogalināt labi daudz urgļu tu ar maģijas un zobena palīdzību, bet es varētu cīnīties ar zobiem un nagiem tomēr galu galā tas būtu veltīgi. Viņu ir pārāk daudz… Mēs viņus nevaram sakaut mēs paši piedzīvotu sakāvi.

Ko tad lai dara? Es nepametīšu Arju un Murtagu viņu rokās.

Safīra novēcināja asti, un tās galiņš skaļi nošvīkstēja gaisā. Es tev to nemaz nelūdzu. Tomēr, ja mēs uzbruksim pirmie, mēs varētu iegūt priekšrocības.

Vai tu esi kļuvusi traka? Viņi… Eragona balss noklusa, kamēr viņš par to domāja. Viņi neko nevarēs pasākt, viņš secināja.

Tieši tā, Safīra sacīja. Mēs varam radīt lielus zaudējumus no augstuma.

Metam akmeņus uz viņiem! Eragons piedāvāja. Tas viņus varētu izklīdināt.

Ja vien viņu galvaskausi nav pietiekami biezi, lai pasargātu no akmeņiem. Safira sasvērās uz labo pusi un ātri nolaidās pie Lāčzoba upes. Viņa sagrāba nagos vidēja lieluma laukakmeni, kamēr Eragons salasīja vairākus dūres lieluma oļus. Safira slīdēja nedzirdamiem spārnu vēzieniem, līdz viņi nonāca virs urgļu armijas. Tagad! viņa iesaucās, palaižot vaļā savu kravu. Atskanēja slāpēts troksnis, lādiņiem krītot cauri koku galiem un nolaužot zarus. Pēc īsa brīža ielejā atskanēja brēcieni.

Eragons savilka lūpas smaidā, izdzirdējis, kā urgļi metās meklēt patvērumu. Sameklēsim vairāk munīcijas, viņš piedāvāja, cieši piespiežoties Satīrai. Viņa piekrītoši norūcās un atgriezās pie upes.

Darbs bija smags, taču viņiem izdevās aizkavēt urgļu virzīšanos uz priekšu tomēr pilnībā apturēt viņus nebija iespējams. Katru reizi, kad Safira laidās pēc akmeņiem, urgļi neatlaidīgi devās uz priekšu. Tomēr pūķa un Eragona kopējie pūliņi ļāva Murtagam atrauties no urgļiem.

Stundām ritot, ielejā pienāca vakars. Saule nedāļāja siltumu, un gaisā pamazām iezagās sala dzēlieni, bet migla pārvērtās par sarmu un noklāja kokus. Nakts dzīvnieki sarosījās savās alās un raudzījās no ēnainām slēptuvēm uz svešiniekiem, kas neaicināti šķērso viņu zemi.

Eragons turpināja pētīt kalnu malas, meklējot ūdenskritumu, kas iezīmētu ceļojuma beigas. Viņš sāpīgi apzinājās, ka katra minūte tuvina Arju nāvei.

Ātrāk, ātrāk! puisis klusu čukstēja, raudzīdamies lejā uz Murtagu. Pirms Safira atkal devās savākt jaunu munīcijas kravu, Eragons sacīja: Atliksim uz brīdi akmeņus un aplūkosim Arju. Diena ir gandrīz galā, un es baidos, ka viņas dzīves stundas ir skaitītas, ja vien tās nav kļuvušas par minūtēm.

Arjas dzīve tagad ir Likteņa rokās. Tu izlēmi palikt kopā ar Murtagu, un tagad par vēlu mainīt domas, tādēļ beidz mocīties par to… Manas zvīņas dreb no taviem prātojumiem. Labākais, ko mēs tagad varam pasākt, ir turpināt uzbrukumu urgļiem. Eragons apzinājās, ka viņai ir taisnība, tomēr pūķa vārdi nenomierināja. Viņš no jauna sāka meklēt ūdenskritumu, tomēr varēja saskatīt vien milzīgu kalnu grēdu.

Ielejā sāka kļūt pavisam tumšs, tumsa klāja kokus un kalnus kā tintes plankums. Lai gan viņai bija asa dzirde un jutīgs deguns, biezajā mežā pat Safira vairs nespēja noteikt urgļu atrašanās vietu. Nakts melnumā nespīdēja arī mēness, kas ceļotājiem varētu palīdzēt, vēl paies dažas stundas, pirms tas uzlēks pār kalniem.

Safira sasvērās uz kreisajiem sāniem un planēja gar kalnu kori. Eragons juta, kā kalni paslīd garām, tad samiedza acis, jo ieraudzīja tālumā mazu, baltu līniju. Vai tas varētu būt ūdenskritums? viņš prātoja.

Viņš paskatījās debesīs, kurās vēl jautās saulrieta atstātā gaisma. Kalnu tumšie stāvi sakļāvās kopā un veidoja raupju kausu, kas noslēdza ieleju. Kā tu domā, vai vārdeni jau zina par mums1 ? Varbūt viņi izsūtīs vīrus, lai mums palīdzētu?

Šaubos, vai viņi mums palīdzēs, ja nebūs noskaidrojuši esam draugi vai ienaidnieki, Safira aprauti atbildēja, dodamās zemes virzienā. Es lidoju pie Murtaga mums tagad jāpaliek kopā ar viņu. Tā kā es nevaru sajust urgļus, viņi var pielavīties pie Murtaga, mums nezinot.

Eragons izvilka Zaroku no maksts, prātodams, vai ir jau atguvis spēkus, lai varētu cīnīties. Safira nolaidās Lāčzoba upes kreisajā krastā un nogaidot pietupās. Tālumā šalca ūdenskritums. Viņš tuvojas, pūķis sacīja. Eragons sasprindzināja dzirdi un sadzirdēja pakavu dipoņu. Murtags auļos nesās no meža, dzenot zirgus sev pa priekšu. Viņš ieraudzīja abus, tomēr neapstājās.

Eragons nolēca no Safiras un pēc brīža jau skrēja līdzās Murtagam. Safira devās pie upes, lai varētu abiem sekot, koku netraucēta. Pirms Eragons paguva pastāstīt jaunumus, Murtags sacīja:

-    Redzēju, kā jūs metāt akmeņus uz kuiļiem, tas bija labi. Vai viņi apstājās vai griezās atpakaļ?

-   Viņi aizvien vēl ir mums aiz muguras, bet mēs neesam tālu no ielejas centra. Kā jūtas Arja?

-    Viņa vēl ir dzīva, Murtags asi attrauca. Viņš strauji elpoja. Jaunā vīrieša nākamie vārdi skanēja maldinoši mierīgi, it kā slēpjot viņa stingro apņemšanos:

-   Vai tuvumā ir kāda ieleja vai aiza, pa kuru varu doties prom?

Satraucies Eragons pārcilāja prātā, vai redzējis tuvumā kādu plaisu tuvējos kalnos. Uz kādu brīdi viņš pavisam bija aizmirsis par Murtaga nodomu.

-    Tagad ir tumšs, viņš izvairīgi iesāka, paceldams zemu nolīkušu zaru, varēju kaut ko nepamanīt, taču… nē, es tādu neredzēju.

Murtags nikni nolamājās un apstājās, kā zemē iemiets, vilkdams zirgu pavadas, līdz arī tie nekustēja ne no vietas.

-   Tu gribi sacīt, ka šobrīd vienīgā vieta, kurp varu doties, ir pie vārdeniem?

-   Jā, bet mums jāturpina skriet. Urgļi gandrīz ir mūs panākuši!

-    Nē! Murtags dusmīgi iebilda. Viņš piebakstīja Eragonam ar pirkstu:

-    Es tevi brīdināju, ka neiešu pie vārdeniem, bet tu neatkāpies, un nu esi ievilcis mani starp diviem dzirnakmeņiem! Tev prātā ir tikai elfas atmiņas. Kāpēc tu man neteici, ka te nav citas izejas?

Eragons salēcās no apvainojumu krusas un kliedza pretī:

-    Es zināju tikai to, kur mums jāiet, nevis kas atrodas blakus! Nevaino mani par to, ka izlēmi nākt līdzi!

Murtags svelpjoši elpoja; kad viņš nikni aizgriezās prom, Eragons redzēja tikai sava biedra nekustīgo, saliekušos stāvu. Viņa paša pleci bija saspringti un kaklā pulsēja vēna. Nepacietībā gaidot, jauneklis iecirta rokas sānos.

Kāpēc jūs apstājāties ? Safīra satraukti vaicāja.

Nenovērs manas domas.

-    Kas tev par problēmu ar vārdeniem? Kas tur var būt tik briesmīgs, ja tu slēp to pat tagad? Vai tu labāk gribi cīnīties ar kuiļiem, nevis pastāstīt man? Cik reižu mums jāatgriežas pie tā, līdz tu man uzticēsies?

Iestājās ilgs klusuma brīdis.

Urgļi! Safīra atgādināja.

Es zinu, Eragons sacīja, mēģinot nezaudēt savaldīšanos. Tomēr mums jātiek galā ar šo.

Ātrāk, ātrāk!

-   Murtag, Eragons nopietni ierunājās, ja vien tu negribi iet bojā, mums jādodas pie vārdeniem. Neliec man nokļūt viņu rokās, nezinot, kā viņi rīkosies, ieraudzījuši tevi. Tas varētu būt gana bīstami arī bez nevajadzīgiem pārsteigumiem.

Beidzot Murtags pagriezās pret Eragonu. Viņš strauji un smagi elpoja kā stūrī iedzīts vilks. Murtags brīdi vilcinājās un tad sacīja aizlauztā balsī:

-   Tev ir tiesības zināt. Es… es esmu Morzana, pirmā un pēdējā Atkritēja dēls.

49. NODAĻA Dilemmas priekšā

ERagons zaudēja valodu. Viņa prāts nespēja pieņemt Murtaga teikto. Atkritējiem taču nebija bērnu, un nepavisam jau nu ne Morzanam. Morzanam! Cilvēkam, kas nodeva Jātniekus Galbatoriksam un bija pats uzticamākais karaļa kalps līdz pat pašai nāvei. Vai tā varētu būt taisnība?

Safiras šoks skāra Eragonu sekundi vēlāk. Viņa brāzās no upes cauri kokiem un krūmiem, lai ātrāk nonāktu viņam blakus, zobus atiezusi un asti brīdinoši pacēlusi. Esi gatavs uz visu, viņa brīdināja. Iespējams, viņš prot lietot maģiju.

-    Vai tu esi viņa mantinieks? Eragons vaicāja, slepeni sniegdamies pēc Zaroka. Ko viņš grib no manis ? Vai viņš patiešām strādā valdnieka labā ?

-    Es to neizvēlējos! Murtags kliedza, ciešanās saviebis seju. Viņš izmisīgi raustīja drēbes, noraudams apmetni un kreklu, lai atsegtu ķermeni.

-    Paskaties! viņš lūdza, pagriezdams muguru Eragonam. Murtaga muskuļoto, iedegušo ādu šķēla sen sadzijusi balta rēta, kas stiepās no labā pleca līdz kreisajam gurnam, liecība par šaušalīgām ciešanām.

-   Vai redzi? Murtags jautāja rūgtā balsī. Tagad viņš runāja ātri, it kā juzdamies atvieglots, ka beidzot atklājis savu noslēpumu. Kad man iecirta šo rētu, biju tikai trīs gadus vecs. Morzans dzēruma trakumā meta man ar zobenu, kad skrēju garām. Manu muguru pāršķēla tas pats zobens, kas tev tagad rokā, vienīgā lieta, ko cerēju saņemt mantojumā, līdz Broms

nozaga to no mana tēva līķa. Man paveicās tā vismaz šķiet ka tuvumā bija dziednieks, kas izglāba man dzīvību. Tev jāsaprot, ka man nav maigu jūtu pret Impēriju vai karali. Neesmu viņiem zvērējis uzticību, un tev es nevēlu ļaunu! Murtags izmisīgi bēra.

Eragons smagu sirdi noņēma roku no Zaroka roktura.

-    Tavu tēvu, viņš stomījās, nogalināja…

-   Jā, Broms, Murtags sacīja. Viņš lēnām uzstiepa kreklu pāri galvai.

Rags atskanēja viņiem tieši aiz muguras. Eragons iekliedzās:

-    Nāc, bēgsim kopā!

Murtags paraustīja zirgu pavadas, tie uzsāka izmocītu riksi; viņa skatiens sastindzis raudzījās uz priekšu, tikmēr Arja nevarīgi kūļājās Ledusliesmas seglos. Safira palika Eragona tuvumā, viegli turēdamās līdzi ar savām garajām kājām. Tu varētu mierīgi iet pa upes gultni, Eragons sacīja, kad pūķim bija jālaužas cauri biezam zaru tīklam.

Es tevi neatstāšu kopā ar viņu.

Eragons priecājās par pūķa gādību. Morzana dēls! Tad viņš piebilda:

-   Tavam stāstam grūti noticēt. Kā es varu zināt, ka tu nemelo?

-    Kāpēc man būtu jāmelo?

-    Tu varētu būt…

Murtags viņu aprāva pusvārdā:

-   Es tev neko nevaru pierādīt. Paturi pie sevis savas šaubas, līdz nonākam pie vārdeniem. Viņi mani uzreiz pazīs.

-   Man jāzina, Eragons turpināja, vai tu kalpo Impērijai.

-   Nē. Un, ja arī kalpotu, uz ko es varētu cerēt, ceļojot ar tevi? Ja man būtu padomā sagūstīt tevi vai nogalināt, es tevi atstātu cietumā. Murtags sastomījās, lecot pāri gulošam baļķim.

-    Tu varētu vest urgļus pie vārdeniem.

-   Tad kādēļ es vēl esmu kopā ar tevi? Murtags strupi izmeta. Es tagad zinu, kur ir vārdeni. Kāda jēga nodot sevi viņu rokās? Ja es gribētu uzbrukt viņiem, tad mestos apkārt un dotos pie urgļiem.

-    Varbūt tu esi slepkava, Eragons bilda.

-    Varbūt. Tu jau to nevari zināt, vai ne?

Safira? Eragons vienkārši pajautāja.

Viņas aste nošvīkstēja jauneklim virs galvas. Ja viņš tev gribētu nodarīt ļaunu, varēja to izdarīt pirms laba laika.

Zars atsitās pret Eragona kaklu, atstādams asiņainu švīku. Ūdenskrituma duna kļuva skaļāka. Es gribētu, lai tu pieskati Murtagu, kad nokļūsim pie vārdeniem. Viņš varētu izdarīt kaut ko muļķīgu, un es negribu, lai viņu nogalina aiz pārpratuma.

Darīšu, ko varēšu, Safīra attrauca, spraukdamās cauri diviem kokiem un noraudama mizas lēkšķes. Aiz viņu muguras atkal ieskanējās rags. Eragons pameta skatienu pāri pleciem, gaidīdams, ka no tumsas kuru katru brīdi izskries urgļi. Ūdenskritums apdullinoši dārdēja tieši viņiem priekšā, nomākdams nakts skaņas.

Mežs beidzās, un Murtags apturēja zirgus. Viņi bija nonākuši oļiem klātā pludmalē Lāčzoba upes grīvas kreisajā pusē. Dziļais Kostamernas ezers piepildīja ieleju un aizšķērsoja tālāko ceļu. Ūdenī atmidzēja zvaigžņu ņirboņa. Kalnu sienas ierobežoja Kostamernas ezeru, atstājot tikai šauru pludmales līniju katrā tā pusē turklāt ne vairāk kā dažas pēdas platumā. Ezera otrā pusē no melnas klints virpuļojošā mutulī brāzās lejā plats ūdens palags.

-   Vai mums jādodas pie ūdenskrituma? Murtags sasprindzis jautāja.

-   Jā. Eragons gāja pa priekšu pa ezera kreiso pusi. Oļi zem kājām bija mitri un gļotām pārklāti. Safīrai tik tikko pietika vietas starp tuvējo kalnu sienu un ezeru. Divas viņas kājas gāja pa ūdeni.

Viņi bija pusceļā uz ūdenskritumu, ka Murtags brīdinoši iesaucās:

-Urgļi!

Eragons apsviedās apkārt, akmeņi pašķīda zem viņa papēžiem. Kostamernas pludmalē, kur viņi bija tikai pirms dažām minūtēm, no meža iznira lempīgi tēli. Urgļi pulcējās pie ezera. Kāds no viņiem pamāja uz Safiras pusi, un pāri ūdenim atplūda aprauti vārdi. Acumirklī orda sadalījās un sāka virzīties pa abām ezera pusēm, nogriežot Eragonam un Murtagam bēgšanas ceļu. Šaurā krasta līnija piespieda masīvos kuiļus iet rindā pa vienam.

-   Skrieniet! Murtags nobrēcās, izvelkot zobenu un uzplīkšķinot zirgiem pa sāniem. Safira pēkšņi pacēlās gaisā un pagriezās pret urgļiem.

-    Nē! Eragons iesaucās, domās kliedzot: Atgriezies! Taču viņa turpināja lidot uz priekšu, par spīti viņa lūgumam. Eragons ar mokām novērsa skatienu no pūķa un rāvās uz priekšu, izvilkdams Zaroku no maksts.

Safira metās virsū urgļiem, mežonīgi rēkdama. Viņi mēģināja izklīst, bet kalnu sienas bija izveidojušas dabisku slazdu. Pūķis satvēra kuili ar nagiem un nesa kliedzošo radījumu aizvien augstāk gaisā, plosīdams ar asajiem ilkņiem. Pēc brīža apklusušais ķermenis iekrita ezerā bez vienas kājas un rokas.

Kuļļi turpināja virzīties gar Kostamernas ezeru. Dūmiem kūpot no nāsīm, Safira atkal metās tiem virsū. Pūķis izlocījās un kūleņoja, kad melnu bultu lietus pāršalca pār viņu. Lielākā daļa šautru atsitās pret Safiras zvīņām, taču viņa sāpēs ieaurojās, kad pārējās caururba spārnus.

Eragona roka līdzjūtībā iesmeldzās, un viņam vajadzēja valdīties, lai atturētos skriet pūķim palīgā. Puiša asinis sastinga no bailēm, kad viņš saprata, ka urgļi viņus ielenc.

Viņš mēģināja skriet ātrāk, taču muskuļi bija pārāk noguruši un piekrastes akmeņi slideni.

Debesīs uzšāvās šļakatas, kad Safira ienira Kostamernas ezera dzīlēs. Viņa pilnībā nozuda zem ūdens virsmas viļņu loki plūda uz ezera malām. Urgļi nervozi raudzījās uz tumšo ūdeni, kas skalojās tiem pie kājām. Viens kaut ko nesaprotamu norūca un dūra šķēpu ezerā.

Ūdens pašķīrās, un Safiras galva izšāvās no dziļuma. Pūķa žokļi sakampa šķēpu un salauza kā gana stibu, kad izrāva to no kuiļa rokām ar niknu rāvienu. Pirms viņa paguva sakampt pašu urgli, pārējie kareivji uzbruka ar saviem šķēpiem, savainojot Safiras degunu.

Pūķis atlēca un nikni iešņācās, plīkšķinot asti pret ūdeni. Galvenais kuilis ar notēmētu šķēpu mēģināja apiet apkārt, tomēr apstājās, kad Safira iekampa viņam kājās. Urgļu ierindai nācās apstāties, kamēr viņa turēja kuili līcī. Pa to laiku kuļļi otrā ezera pusē steidzās uz ūdenskrituma pusi.

Es viņus ievilināju slazdā, Safira aprauti teica Eragonam, taču pasteidzies ilgi es viņus nenoturēšu. Strēlnieki krastā jau bija notēmējuši savas bultas uz viņu. Eragons saņēmās, lai ietu ātrāk, taču kāja paslīdēja uz akmens, un viņš paklupa. Murtaga spēcīgā roka noturēja viņu kājās, un, rokās saķērušies, abi ar saucieniem mudināja zirgus ātrāk doties uz priekšu.

Viņi jau bija netālu no ūdenskrituma, un tas gāzās lejā ar apdullinošas sniega lavīnas troksni. Balta ūdens siena šļācās lejā pa klinti, atsizdamās pret akmeņiem lejā. Gaisā uzšāvās šļakatu mākonis, kas apslacīja abu puišu sejas. Četrus jardus no dunošā priekškara pludmale kļuva platāka, palielinot manevrēšanas iespējas.

Safira ierēcās, kad urgļa šķēps nobrāza viņas pakaļkāju, un nozuda zem ūdens. Tiklīdz viņa pazuda, kuļļi brāzās uz priekšu milzīgiem soļiem. Viņi bija tikai dažu simtu pēdu attālumā.

-    Ko mēs tagad iesāksim? Murtags auksti noskaldīja.

-    Nezinu. Ļauj padomāt! Eragons iesaucās, drudžaini meklēdams Arjas atmiņās pēdējos norādījumus. Viņš pārlūkoja zemi, līdz atrada akmeni ābola lielumā, pagrāba to un dauzīja klinti blakus ūdenskritumam, kliedzot:

-   Ai varden abr du Shur'tugals gata vanta!

Nekas nenotika.

Viņš atkal mēģināja, kliedzot vēl skaļāk nekā līdz šim, tomēr tikai nobrāza roku. Eragons izmisumā pagriezās pret Murtagu.

-   Mēs esam slazdā. Viņa vārdi aprāvās, kad Safira iznira no ezera, apšļācot abus ar ledainu ūdeni. Viņa nolaidās pludmalē un pietupās gatava cīņai.

Zirgi mežonīgi slējās kājās, mēģinādami aizbēgt. Eragons centās domās tos nomierināt. Aizmugurē! Safira iekliedzās. Viņš pagriezās un pamanīja, kā galvenais urglis skrēja viņa virzienā, augstu pacēlis smago šķēpu. Tuvumā kuilis bija tik garš kā augumā mazāks milzis kājām un rokām triju baļķu resnumā.

Murtags atvēzējas un aizsvieda savu zobenu neticamā ātrumā. Garais ierocis vienreiz apgriezās, un tā asmens ar trulu skaņu ietriecās kuiļa krūtīs. Milzīgais urglis apstājās un nokrita zemē, savādi murmulēdams. Pirms nākamā uzbrukuma Murtags aizjoza līdz nogalinātajam ķermenim un izvilka savu zobenu.

Eragons pacēla roku, iesaukdamies:

-   Jierda theirra kalfis!

Klints nodrebēja. Divdesmit uzbrucēji iekrita Kostamernas ezerā, gaudojot un ķeroties pie lauztajām kājām. Nepalēninot gaitu, pārējie urgļi devās uz priekšu pāri saviem kritušajiem biedriem. Eragons cīnījās ar vārgumu un pieskārās Safīrai, lai gūtu atbalstu.

Nakts tumsā pār viņiem nobira bultu mākonis, atsizdamies pret klinti. Eragons un Murtags pieliecās, piesedzot galvu. Ieņurdēdamās Safira pārlēca puišiem pāri, lai zvīņotais augums pasargātu viņus un zirgus. Likās, ka nobirst krusa, kad pret zvīņām atsitās nākamā bultu zalve.

-   Ko tagad? Murtags iesaucās. Klintī nebija parādījusies neviena plaisa. Mēs te nevaram palikt.

Eragons sadzirdēja Safiras rūcienu, kad bulta caururba viņas spārna plāno membrānu. Viņš izmisis raudzījās visapkārt, cenšoties saprast, kāpēc Arjas norādījumi nedarbojas.

-    Es nesaprotu! Mums bija jābūt šeit!

-   Kāpēc nepajautā elfai, lai pārliecinātos? prasīja Murtags. Viņš nometa zobenu, paķēra stopu no Tornaka seglu somas un ātri palaida bultu starp Safiras radzēm. Mirklis, un urglis iegāzās ūdenī.

-    Tagad? Viņa ir tik tikko dzīva! Kur viņa ņems spēku, lai kaut ko pateiktu?

-     Es nezinu, kliedza Murtags, bet labāk kaut ko izdomā, jo mēs nevaram cīnīties ar veselu armiju.

Eragon! Safīra steidzīgi ierūcās.

Kas ir?

Mēs esam nepareizajā ezera pusē! Es redzēju Arjas atmiņas tavās domās un tikko sapratu, ka šī nav pareizā vieta. Viņa piespieda galvu pie krūtīm, jo viņu virzienā drāzās nākamais bultu lietus. Pūķa aste sāpēs noraustījās, kad tās ietriecās ķermenī. Es nevaru to ilgāk izturēt! Viņi saraustīs mani gabalos!

Eragons iebāza Zaroku atpakaļ makstī un iesaucās:

-   Vārdeni ir otrā ezera pusē. Mums jāiet cauri ūdenskritumam!

Viņš šausmās pamanīja, ka urgļi otrā Kostamernas pusē

gandrīz bija nonākuši pie ūdenskrituma.

Murtaga skatiens pašāvās uz dārdošo ūdens sienu, kas aizšķērsoja viņu ceļu.

-    Zirgus mēs tam cauri nedabūsim, ja arī paši saņemsimies!

-    Es piedabūšu zirgus mums sekot, Eragons atcirta. Un Safira nesīs Arju. Urgļu kliedzieni un saucieni iztrūcināja Ledusliesmu. Elfa kuļājās tā seglos, nenojaušot par briesmām.

Murtags paraustīja plecus.

-    Tas ir labāk nekā tikt sacirstam gabalos. Viņš ātri atsaitēja Arju no segliem, un Eragons notvēra elfu, kad tā jau slīdēja lejā.

Esmu gatava! Safira sacīja, pieceļoties pussēdus. Urgļu rindas saminstinājās, viņi nesaprata, ko pūķis grib darīt.

-    Tagad! Eragons iesaucās. Viņi abi ar Murtagu uzcēla Arju pūķim mugurā un nostiprināja kājas seglu kāpšļos. Safira savēcināja spārnus un laidās pāri ezeram. Urgļi iegaudojās, redzēdami, kā pūķis izbēg. Bultas atsitās pret viņas vēderu. Kuļļi otrā krastā pielika soli, lai nonāktu pie ūdenskrituma pirms pūķa nolaišanās.

Eragons domās ar spēku ietriecās zirgu pārbiedētajos prātos. Izmantojot seno valodu, viņš pateica: Ja zirgi nepeldēs cauri ūdenskritumam, urgļi abus nogalinās un apēdīs. Lai arī dzīvnieki nesaprata pilnīgi visu sacīto, vārdu jēga bija nepārprotama.

Ledusliesma un Tornaks nopurināja galvu un traucās uz dārdošo priekškaru, zviegdami, kad ūdens atsitās pret muguru. Viņi kārpījās, cenšoties palikt virs ūdens. Murtags iebāza zobenu makstī un lēca ūdenī. Viņa galva pazuda zem ūdens mutuļa, bet pēc brīža jau Murtags atkal parādījās virs ūdens šķaudot un sprauslājot.

Urgļi bija Eragonam tieši aiz muguras viņš dzirdēja monstru pēdas atsitamies pret sīkajiem piekrastes oļiem. Puisis ar kaujas saucienu metās ūdenī, aizverot acis tieši sekundi pirms tam, kad aukstais ūdens aizsita elpu.

Ūdenskrituma pārdabiskais smagums triecās pret Eragona plecu, draudot salauzt jaunekļa mugurkaulu. Ūdens dārdoņa apdullināja. Viņš ar ceļiem atsitās pret ezera akmeņaino dibenu, atspērās no visa spēka un izrāvās virs ūdens virsmas. Pirms Eragons paguva ievilkt gaisu, ūdens kaskāde atkal pasita viņu zem ūdens.

Vienīgais, ko viņš paguva ieraudzīt, bija apkārt mutuļojošais baltu putu plīvurs. Eragons izmisīgi kārpījās līdz ūdens virsmai, lai ievilktu gaisu, taču spēja pacelties tikai dažas pēdas, un ūdens aizkars atkal aizšķērsoja ceļu. Jauneklis krita panikā, svaidīdams rokas un kājas un cīnīdamies ar ūdeni. Zaroks un izmirkušās drēbes viņu atkal novilka ezera dibenā. Eragons nespēja pat izrunāt senos vārdus, kas glābtu viņa dzīvību.

Piepeši spēcīga roka sagrāba viņa kreklu un vilka cauri ūdenim. Puiša glābējs īrās cauri ezeram ar ātriem, īsiem vēzieniem, un Eragons cerēja, ka tas ir Murtags, nevis kāds urglis. Viņi iznira un nostājās uz oļiem klātās pludmales. Eragons mežonīgi drebēja pie visām miesām.

Labajā pusē viņš sadzirdēja cīņas troksni un apsviedās apkārt, sagatavodamies urgļu uzbrukumam. Monstri otrā krastā kur viņš bija stāvējis pirms īsa brīža krita zem bultu krusas, kas lidoja no klints plaisām. Neskaitāms daudzums urgļu peldēja ūdenī, bultām caururbtos vēderus uz augšu pavērsuši. Urgļi Eragona pludmalē arī bija ielenkti. Neviena no monstru grupām nevarēja aizbēgt no klajuma, kad viņiem aiz muguras kādā nesaprotamā veidā bija uzradušies karavīri tieši tajā vietā, kur ezers saskārās ar kalnu. Vienīgais, kas kavēja tuvākos kuļļus uzbrukt Eragonam, bija neatslābstošs bultu lietus, likās, ka neredzamie strēlnieki apņēmušies paturēt urgļus līcī.

Aizsmakusi balss Eragonam aiz muguras sacīja:

-   Akh Gunteraz dorzada! Par ko viņi domāja? Tu varēji noslīkt!

Eragons pārsteigumā sarāvās. Viņam blakus nebija Murtags, bet gan mazs vīriņš, kas stiepās puisim tikai līdz elkonim.

Rūķis spieda ūdeni no garās, cirtainās bārdas. Viņam bija masīvs krūškurvis un mugurā bruņukrekls ar īsām piedurknēm, kas atklāja rūķa muskuļainās rokas. No platas ādas jostas, kas bija apjozta ap vidukli, nokarājās kara cirvis. Rūķim galvā stingri turējās vēršādas cepure ar metāla daļām, kurā vīdēja āmura simbols divpadsmit zvaigžņu ielenkumā. Pat ar visu cepuri rūķis bija tikai četras pēdas garš. Viņš ilgpilnām acīm lūkojās uz kauju un sacīja:

-    Barzul, es gribētu būt tur!

Rūķis! Eragons izvilka Zaroku un skatījās apkārt, vai neieraudzīs Safīru un Murtagu. Klintī pavērās divas divpadsmit pēdu biezas durvis, atklājot plašu tuneli aptuveni trīsdesmit pēdas garu -, kas urbās nezināmās kalna dzīlēs. Eju izgaismoja bāla gaisma, kas nāca no lampām pie sienas. Tā atblāzmojās arī ezera ūdenī.

Safīra un Murtags stāvēja pie tuneļa, un viņus ielenca cilvēku un rūķu bars. Murtagam pie elkoņa stāvēja vīrs ar kailu galvu, bez bārdas, tērpies purpura un zelta drānās. Viņš bija garāks par pārējiem cilvēkiem un turēja dunci Murtagam pie rīkles.

Eragons jau tiecās pēc maģijas, taču cilvēks purpura un zelta drānās asi un draudīgi iesaucās:

-Apstājies! Ja tu ķersies pie maģijas, es nogalināšu tavu dārgo draugu, kas bija tik laipns un minēja, ka esi Jātnieks. Nemaz neceri, ka nezināšu, ka gatavojies ķerties pie maģijas. No manis tu neko nenoslēpsi.

Eragons mēģināja kaut ko pateikt, bet vīrs ieņurdējās un vēl ciešāk piespieda nazi Murtagam pie rīkles.

Neko nedari! Ja tu kaut ko teiksi vai darīsi, viņš mirs. Tagad visi iekšā.

Viņš atmuguriski iegāja tunelī, velkot Murtagu sev līdzi un cieši skatīdamies uz Eragonu.

Safira, ko lai es tagad daru ? Eragons ātri apvaicājās, kad cilvēki un rūķi sekoja Murtaga sagūstītājam, vedot līdzi zirgus.

Ej viņiem Ildzi, viņa ieteica, un cerēsim, ka izdzīvosim. Viņa arī pati devās iekšā, un apkārtējie meta uz pūķi nervozus skatienus. Eragons negribīgi sekoja viņai, apzinādamies, ka karavīri nenovērš no abiem acis. Viņa glābējs rūķis gāja puisim blakus, uzlicis roku uz āvas roktura.

Pilnīgi pārguris, Eragons iestreipuļoja kalna iekšienē. Akmens durvis aizcirtās viņam aiz muguras ar klusu švīkstu. Jauneklis atskatījās un tur, kur iepriekš bija durvis, ieraudzīja gludu sienu. Viņi bija ieslēgti kalnu iekšienē, bet vai atradās drošībā?

50. NODAĻA Meklējot atbildes

ŠEIT strupi noteica plikgalvains virs. Viņš atkapas, turēdams nazi stingri piespiestu zem Murtaga zoda, C^tad pagriezās pa labi un pazuda aiz arkveida durvīm. Karavīri piesardzīgi viņiem sekoja, paturēdami acīs Eragonu un Safīru. Zirgus aizveda uz citu tuneli.

Samulsis par notikumu gaitu, Eragons sekoja Murtagam. Viņš palūkojās uz Safīru, lai pārliecinātos, ka Arja vēl aizvien ir piesieta tai uz muguras. Viņai jāsaņem pretinde, jauneklis izmisis domāja, zinot, ka skilnabraga šajā pašā brīdī turpina savu nāvējošo iedarbību.

Puisis steidzās pa pēdām plikgalvainajam vīram cauri arkveida durvīm un tālāk pa šauru gaiteni. Karavīri bija notēmējuši ieročus un turēja viņu uz grauda. Viņi paskrēja garām īpatnēja dzīvnieka izbāznim ar biezām spalvām. Gaitenis strauji pagriezās pa kreisi un tad atkal pa labi. Atvērās durvis, un viņi iegāja tukšā istabā, kas bija pietiekami liela, lai pat Safīra tajā brīvi kustētos. Durvīm aizveroties, noskanēja sauss klikšķis, kam sekoja skaļš slēdzenes krakšķis.

Eragons lēni aplūkoja apkārtni, cieši sažņaudzis Zaroku rokā. Sienas, grīda un griesti bija veidoti no balta, pulēta marmora, tajā kā dzīslām izvagotā pienstikla spogulī atspīdēja ienākušo spocīgās ēnas. Katrā stūrī karājās neparasta izskata lampas. Mums ir ievainota… Plikgalvainā vīra asais rokas mājiens aprāva viņa sakāmo.

-    Klusē! Lai ko tu gribi teikt, jāgaida, līdz tevi pārbaudīs. Viņš aizstūma Murtagu pie viena no kareivjiem, kas piespieda zobenu viņam pie kakla. Plikgalvainais vīrs klusi sasita rokas.

-    Noņemiet ieročus un atslidiniet pie manis!

Rūķis nosēja Murtaga zobenu un nometa uz zemes ar skaļu blīkšķi.

Eragons negribīgi atraisīja Zaroku un nolika uz grīdas. Blakus zobenam viņš novietoja stopu ar maksti un pastūma uz karavīru pusi.

-   Tagad ej nost no sava pūķa un lēni nāc uz manu pusi, pavēlēja plikgalvainais vīrs.

Eragons samulsis paspēra dažus soļus uz priekšu. Kad viņš bija jarda attālumā, vīrs sacīja:

-   Apstājies! Tagad noņem aizsargmūri savām domām un ļauj man pārbaudīt tavas atmiņas. Ja tu kaut ko mēģināsi noslēpt no manis, es to paņemšu ar varu… un tu sajuksi prātā. Ja tu nepadosies, tavu draugu nogalinās.

-    Kāpēc? Eragons šausmās sastinga.

-    Lai pārliecinātos, ka tu nekalpo Galbatoriksam, turklāt lai noskaidrotu, kāpēc simtiem urgļu laužas mūsu durvīs, norūca plikgalvis. Viņa tuvu stāvošās ačeles šaudījās no vienas puses uz otru. Neviens nedrīkst ienākt Farthendurā nepārbaudīts.

-    Nav laika. Mums nepieciešams dziednieks! Eragons iebilda.

-   Klusu! vīrs ieaurojās, sažņaudzot drēbes ar saviem tievajiem pirkstiem. Tavām runām nav nekādas jēgas tu neesi izgājis pārbaudi!

-    Bet viņa taču mirst! Eragons nikni atcirta, norādīdams uz Arju. Viņiem draudēja briesmas, tomēr nevarēja pieļaut, ka Arja iet bojā vilcināšanās dēļ.

-   Būs vien jāpagaida! Neviens nedrīkst iziet no šīs istabas, līdz nebūs atklāta patiesība. Ja vien tu vēlies…

Rūķis, kas bija izglābis Eragonu no ezera, izlēca priekšā.

-    Egraz Karn, vai tu esi akls? Vai tu neredzi, ka pūķa mugurā ir elfa? Mēs nedrīkstam kavēties, ja viņai draud briesmas. Ažihads un karalis noraus mums galvu, ja ļausim viņai mirt!

Vīrs dusmās samiedza acis. Vēl pēc mirkļa viņš sašļuka un laipni sacīja:

-    Protams, Orik, mēs negribam, lai kaut kas tāds notiktu. Viņš noklikšķināja pirkstus un norādīja uz Arju.

-    Noceliet viņu no pūķa!

Divi karavīri iebāza zobenus makstī un lēnām tuvojās Satīrai, kas cieši raudzījās uz viņiem.

-    Ātrāk, ātrāk!

Vīri atraisīja seglu saites un nolaida elfu uz grīdas. Viens no vīriem ieskatījās viņai sejā un noskaldīja:

-    Tā ir pūķa olas vedēja Arja!

-    Ko? iesaucās plikgalvainais vīrs. Rūķa Orika acis pārsteigumā iepletās. Plikgalvis uzmeta tēraudcietu skatienu Eragonam un stingri noskaldīja:

-    Tev vēl daudz kas būs jāpaskaidro.

Eragons paskatījās uz viņu tikpat cieši un sacīja:

-   Viņu cietumā saindēja ar skilnabragu. Šobrīd viņu var glābt tikai Tunivoras nektārs.

Plikgalvainā vīra seja kļuva cieta kā akmens. Viņš stāvēja nekustīgi, vienīgi lūpas ik pa brīdim savilkās.

-   Labi. Aizvediet elfu pie dziedniekiem un pasakiet, kas viņai nepieciešams. Sargājiet viņu, kamēr ceremonija tiks pabeigta. Pēc tam man jums padomā jauni rīkojumi.

Karavīri palocījās un iznesa Arju no istabas. Eragons skatījās, kā viņi aiziet, gribēdams doties līdzi. Plikgalvainā vīra skarbā balss atkal atgrieza jaunekli īstenībā:

-    Mēs esam zaudējuši daudz laika. Sagatavojies pārbaudei.

Eragons negribēja, ka šis baisais plikgalvis lien viņa prātā

un rakņājas slēptākajās domās un jūtās, taču viņš apzinājās, ka pretoties ir bezjēdzīgi. Gaisotne telpā bija saspīlēta. Murtaga skatiens svilināja viņa pieri. Beidzot puisis nolieca galvu un sacīja:

-    Esmu gatavs.

-    Labi, tad…

Piepeši Oriks viņu strupi pārtrauca:

-    Tu labāk nenodari viņam neko ļaunu, Ergaz Karn, citādi karalim būs tev kas sakāms.

Plikgalvainais vīrs aizkaitināts palūkojās uz rūķi, tad smīnēdams apskatīja Eragonu.

-    Tikai tad, ja viņš pretosies.

Viņš nolieca galvu un pačukstēja dažus vārdus.

Eragons noelsās no sāpēm un šoka, kad prāta zonde iecirtās domās. Acāboli gandrīz izsprāga no dobumiem, un viņš automātiski sāka veidot barjeras apkārt savai apziņai. Uzbrukums bija negaidīti spēcīgs.

Nedari tā! Safīra kliedza. Viņas domas pievienojās Eragona domām un sniedza atbalstu. Tu riskē ar Murtaga dzīvību! Eragons saminstinājās, sakoda zobus un piespieda sevi noņemt aizsargmūri, atsedzot savas domas plēsonīgai pārbaudei. Plikgalvainais vīrs izskatījās vīlies. Viņa uzbrukums pastiprinājās. Spēks, kas plūda no veča prāta, šķita kaitīgs un slimīgs tajā jautās kaut kas pilnīgi nepieņemams.

Viņš grib, lai cīnos! Eragons kliedza, kad viņam pāršalca jauns sāpju vilnis. Pēc mirkļa sāpes norima, lai vietā nāktu nākamais vilnis. Safīra darīja, ko varēja, lai palīdzētu remdēt sāpes, tomēr arī viņa nespēja tās pilnībā bloķēt.

Dod visu, ko viņš grib, viņa aši sacīja, tomēr sargā visu citu. Es tev palīdzēšu. Viņa spēks nav salīdzināms ar manējo. Es no viņa jau aizsargāju pat mūsu vārdus.

Tad kādēļ man aizvien sāp ?

Sāpes nāk no tevis paša.

Eragons samiedza acis, kad, dzenoties pēc informācijas, zonde urbās dziļāk, kā nagla triekdamās galvaskausā. Plikgalvainais vīrs aizrakās līdz bērnības atmiņām un sāka ložņāt pa tām. Viņam tās nav vajadzīgas dzen viņu no tām ārā! Eragons nikni rūca.

Es to nevaru, neapdraudot tevi pašu, Safira sacīja. Varu noslēpt no viņa dažas lietas, tomēr tas jādara, pirms viņš tās sasniedz. Domā ātri un pasaki, ko gribi noslēpt!

Par spīti sāpēm, Eragons centās koncentrēties. Viņš auļoja cauri savām atmiņām, sākot ar brīdi, kad atrada Safiras olu. Jauneklis noslēpa dažas sarunas ar Bromu, to skaitā arī senās valodas vārdus, kurus bija apguvis. Ceļojumus cauri Palankāras ielejai, Jazuakai, Daretai un Tērmai viņš neaiztika. Tomēr viņš lūdza Safiru noslēpt Andželas un Solembuma pareģojumus. No laupīšanas Tērmā viņš uzreiz pārlēca pie Broma nāves, tad cietuma Gileadā un beidzot pie Murtaga atzīšanās.

Eragons gribēja noslēpt arī to, taču Safira neļāva. Vārdeniem ir tiesības zināt, kam viņi sniedz patvērumu, jo sevišķi ja tas ir Atkritēja dēls!

Vienkārši izdari to, viņš, sakodis zobus, sacīja, pārciešot vēl vienu moku vilni. Es neatklāšu, kas viņš ir, jo sevišķi šim vīram.

Tas nāks gaismā, tiklīdz pārlūkos Murtaga atmiņas, Safira asi noteica.

Vienkārši dari.

Kad pati svarīgākā informācija bija noslēpta, Eragonam nekas cits neatlika, kā vien gaidīt, kad plikgalvis beigs pārbaudi. Jauneklis jutās tā, it kā viņam mauktu nagus ar knaiblēm. Viss viņa ķermenis bija sasprindzis, zobi cieši sakosti. Ada bija karsta, un lejup pa kaklu tecēja sviedri. Puisis izjuta katru mokošo sāpju sekundi, un garās minūtes vilkās tik lēni.

Plikgalvainais vīrs gausi rāpās cauri Eragona pieredzei kā dzelkšņaina vīnstīga pretī saulei. Viņš uzmanīgi, domu pa domai izritināja vairākas lietas, kuras, kā Eragonam likās, nemaz nebija svarīgas, piemēram, atmiņas par viņa māti Selēnu, turklāt izskatījās, ka vīrs vilcinās ar nolūku lai paildzinātu viņas dēla ciešanas. Plikgalvis ilgu laiku pētīja Eragona atmiņas par razakiem un vēlāk arī par Ēnu. Tikai tad, kad jaunekļa piedzīvojumi bija izvētīti sprīdi pa sprīdim, vecais vīrs devās prom no Eragona domām.

Zonde izslīdēja no prāta kā skabarga. Eragons nodrebēja, salīgojās un nogāzās uz grīdas. Pēdējā mirklī viņu satvēra spēcīgas rokas un lēni noguldīja uz vēsā marmora grīdas. Zēns aiz muguras izdzirdēja iesaucamies Oriku:

-    Tu aizgāji par tālu! Viņš nebija tik spēcīgs, lai to izturētu!

-   Viņš izdzīvos. Un ar to pilnīgi pietiek, mocītājs strupi attrauca.

Atskanēja nikns ņurdiens: Ko tad tu atradi?

Klusums.

-    Nu, vai viņam var uzticēties vai ne?

Vecais vīrs lēnām nobubināja:

-    Viņš… nav jūsu ienaidnieks.

Istabā atskanēja skaļas atvieglojuma nopūtas.

Eragona plakstiņi atsprāga vaļā. Viņš piesardzīgi pieslējās stāvus.

-   Lēnām, lēnām, Oriks sacīja, aplikdams spēcīgu roku zēnam ap pleciem un palīdzēdams tikt kājās. Eragons grīļojās un nikni lūrēja uz plikgalvaino vīru. Safiras rīklē atskanēja dobjš rūciens.

Plikgalvis tam nepievērsa ne mazāko uzmanību. Viņš pagriezās pret Murtagu, pret kuru vēl aizvien bija pavērsts kails zobens. Tagad tava kārta.

Murtags sastinga un pakratīja galvu. Zobens viegli iešķēla viņa kaklu. No brūces sāka pilēt asinis. Nē.

-    Tevi te neuzņems, ja tu atteiksies.

-    Eragons tika atzīts par uzticamu, tādēļ jūs nevarat man draudēt, ka viņu nogalināsiet, lai iespaidotu manu lēmumu. Tā kā jūs to nevarat, es neatklāšu savu prātu, lai ko jūs teiktu vai darītu.

Saverkšķījis lūpas smīnā un saraucis sarus, kas laikam bija uzacis, plikgalvainais vīrs noteica: Un kā ar tavu dzīvību? Es varu tev to atņemt.

-    Šiem draudiem nebūtu nekādas jēgas, Murtags attrauca akmenscietā balsī, kurā skanēja nesalaužama pārliecība.

Vecais virs nikni iekliedzās: Tev nav izvēles! Viņš paspēra soli uz priekšu un uzlika uz Murtaga pieres savu plaukstu. Murtags sastinga, un viņa seja dusmās sasala, dūres savilkās un kakla muskuļi uzpampa. Acīmredzot viņš cīnījās pret uzbrukumu ar visu savu spēku. Saniknots un sašutis plikgalvainais vīrs atieza zobus; viņa pirksti nežēlīgi ieurbās Murtaga plecos.

Eragons aiz līdzjūtības nodrebēja, saprotot, kāda cīņa starp abiem risinājās. Vai tu viņam nevari palīdzēt?

Nē, Safira klusi atbildēja. Viņš nevienam neļauj ieskatīties savā prātā.

Oriks drūmi skatījās uz abu cīņu. Ilf carnz orodūm! viņš nomurmināja, tad metās uz priekšu un iekliedzās: Pietiek! Rūķis sagrāba plikgalvainā vīra roku un atrāva to nost no Murtaga ar milzu spēku, kas nemaz neatbilda viņa augumam.

Vecais vīrs aizstreipuļoja prom un nikni metās virsū Orikam.

-    Kā tu uzdrošinies! viņš auroja. Tu apšaubi mani kā komandieri vispirms tu atvēri vārtus bez atļaujas un tagad vēl šis pārkāpums! Tu esi rīkojies nekaunīgi un nodevīgi. Vai domā, ka tavs karalis tevi tagad aizsargās?

Oriks aizsvilās: Tu viņiem ļautu aiziet bojā! Ja es kaut mirkli vilcinātos, urgļi nogalinātu viņus! Viņš norādīja uz Murtagu, kas smagi elpoja. Mums nav tiesību spīdzināt viņu, lai iegūtu informāciju! Ažihads to nepieļautu. Tu pārbaudīji Jātnieku un atzini par nevainīgu. Turklāt viņi atveda Arju.

-   Vai tu viņam ļausi ienākt, neejot cauri pārbaudījumam? Vai tu esi tik dumjš un ļausi viņam mūs visus apdraudēt? plikgalvis pieprasīja paskaidrojumus. Viņš samiedza acis kā zebiekste, tik tikko valdīdams niknumu. Izskatījās, ka viņš ir gatavs rūķi saraut gabalos.

-    Vai viņš spēj izmantot maģiju?

-    Tas ir…

-   Vai viņš spēj? Oriks rēca, un viņa dobjā balss atbalsojās tukšajā telpā. Piepeši no plikgalvainā vīra sejas nozuda visas emocijas. Viņš sažņaudza rokas aiz muguras.

-Nē.

-    No kā tad tu baidies? Viņš nespēj izbēgt un nevar mūs visus noburt, jo sevišķi, ja tavas spējas ir tik lielas, kā tu pats apgalvo. Taču neklausies mani pajautā Ažihada viedokli.

Plikgalvainais vīrs kādu brīdi blenza uz Oriku ar neizdibināmu sejas izteiksmi, tad paraudzījās griestos un aizvēra acis. Plecos iegūla savāds stingums, tomēr viņa lūpas kustējās, neizdvešot ne skaņu. Bālajā ādā virs acīm izlocījās dziļa rieva, un viņa pirksti savilkās, it kā tie žņaugtu neredzama ienaidnieka rīkli. Viņš tā stāvēja vairākas minūtes iesaistīts nedzirdamā sarunā.

Kad vīra acis atvērās, viņš nepievērsa Orikam nekādu uzmanību un uzbrēca kareivjiem: Ejiet! Nonācis pie durvju ailes, viņš pagriezās pret Eragonu.

-   Tā kā man neizdevās pabeigt pārbaudi, tu un… tavs draugs paliksiet šeit visu nakti. Ja viņš grasīsies bēgt, viņu nogalinās.

Izteicis šos vārdus, plikgalvis pagriezās uz papēža un devās ārā no istabas bālais galvaskauss šķita vēl blāvāks lāpu gaismā.

-    Paldies, Eragons nočukstēja Orikam.

Rūķis norūca: Parūpēšos, lai jums atnes kaut ko ēdamu. Viņš nočukstēja dažus vārdus un devās prom, galvu grozīdams. Aizvēris durvis, viņš aizšāva tām priekšā bultu.

Eragons apsēdās, juzdams pilnīgu spēku izsīkumu no dienas notikumiem un smagā ceļojuma. Viņa plakstiņi bija smagi. Satīra apsēdās jauneklim blakus. Mums jābūt uzmanīgiem. Liekas, ka mums šeit ir tikpat daudz ienaidnieku kā Impērijā. Pārāk noguris, lai runātu, viņš pamāja ar galvu.

Murtags stiklainām acīm un pilnīgi bez spēka atspiedās pret tālāko sienu un lēnām noslīdēja uz spīdīgās grīdas. Viņš piespieda piedurkni pie kakla, no kura vēl aizvien sūcās asinis.

-   Vai ar tevi viss kārtībā? Eragons vaicāja. Murtags pakratīja galvu. Vai viņš kaut ko izdabūja no tevis?

-Nē.

-    Kā tev izdevās neielaist viņu prātā? Plikgalvja domu spēks bija tik varens.

-    Es esmu… esmu labi apmācīts, Murtags ar rūgtumu balsī paskaidroja.

Telpā iestājās klusums. Eragona skatienu piesaistīja viens no svečturiem, kas karājās stūrī. Puiša domas neskaidri klejoja, līdz viņš izmeta:

-    Es nepateicu, kas tu esi.

Murtags atviegloti pamāja ar galvu. Paldies, ka nenodevi mani.

-    Viņi tevi nepazina. -Nē.

-    Un tu vēl aizvien apgalvo, ka esi Morzana dēls.

-   Jā, viņš nopūtās.

Eragons sāka runāt, taču aprāvās, kad sajuta karstu šķidrumu nopakšķam uz rokas. Viņš palūkojās lejā un pārsteigts ieraudzīja tumšu asins lāsi uz savas ādas. Tā bija notecējusi no Safiras spārna. Es piemirsu! Tu esi ievainota! viņš iesaucās, ar pūlēm piesliedamies kājās. Labāk es tevi sadziedēšu.

Uzmanies! Kad esi noguris, viegli pieļaut kādu kļūdu.

Zinu. Safira izpleta spārnu un izklāja uz grīdas. Murtags skatījās, kā Eragons pārvilka ar plaukstu pāri plānajai, zilajai spārna membrānai un sacīja: Waise heill, katru reizi, kad atklāja kādu bultas radītu caurumu. Laimīgā kārtā visus ievainojumus arī uz pūķa deguna bija samērā viegli izārstēt.

Pabeidzis dziedināšanu, Eragons atslīga pret Safiru un smagi elsoja. Viņš juta, kā pūķa lielā sirds dauzās dzīvīgā ritmā.

-    Ceru, ka viņi drīz atnesīs kaut ko ēdamu, Murtags sacīja.

Eragons paraustīja plecus viņš jutās pārāk noguris, lai

justu izsalkumu. Puisis sakrustoja rokas, juzdamies savādi bez Zaroka ierastā smaguma pie sāna. Kāpēc tu esi šeit?

-    Ko tu gribi zināt?

-Ja tu tiešām esi Morzana dēls, Galbatorikss neļautu tev brīvi klaiņot pa Alagēziju. Kā tev izdevās uz savu roku atrast razakus? Kāpēc es nekad neesmu dzirdējis, ka kādam no Atkritējiem ir bijuši bērni? Un ko tu dari šeit? viņš jau gandrīz kliedza.

Murtags pārbrauca roku pār seju. Tas ir garš stāsts.

-    Mēs jau nekur nesteidzamies, Eragons attrauca.

-    Pārāk vēla stunda sarunām.

-    Rīt mums varbūt nebūs laika.

Murtags apkampa ar rokām kājas un uzlika zodu uz ceļgaliem, viņš šūpojās no viena sāna uz otru un skatījās grīdā.

-    Nav tā… viņš sacīja un tad pārtrauca pats sevi, es negribu apstāties… tādēļ iekārtojies ērtāk. Mans stāsts nebūs īss.

Eragons atspiedās pret Safīru un pamāja ar galvu. Pūķis abus cieši vēroja.

Murtags no sākuma stomījās, bet jau drīz balss atguva pārliecināto toni:

-    Cik man zināms… es esmu vienīgais bērns, kas piedzimis kādam no trīspadsmit Kalpotājiem jeb Atkritējiem, kā viņus dēvē. Varbūt ir vēl kādi citi, jo trīspadsmit Kalpotāji mācēja noslēpt visu, ko gribēja, tomēr par šādu iespēju es šaubos; savu šaubu iemeslus izklāstīšu vēlāk.

Mani vecāki satikās mazā ciematiņā es tā arī neuzzināju, kur tas notika, kamēr mans tēvs ceļoja karaļa norīkojumā. Morzans izrādīja manai mātei nelielus uzmanības apliecinājumus triks, lai iegūtu viņas uzticību. Kad viņš devās prom, arī mana māte posās līdzi. Kādu laiku viņi kopā ceļoja, un, kā jau mēdz notikt, viņa no sirds iemīlēja manu tēvu. Morzans priecājās par to, jo tagad viņš varēja likt mocīties nabaga sievietei daudz izsmalcinātākos veidos, tēvs saprata, ka ieguvis kalpotāju, kas nekad viņu nenodos.

Kad Morzans atgriezās Galbatoriksa galmā, mana māte kļuva par ieroci, uz kuru viņš paļāvās visvairāk. Tēvs izmantoja viņu dažādu slepenu ziņu nogādei un iemācīja arī maģijas pamatzināšanas. Viņš darīja, ko varēja, lai aizsargātu māti no pārējiem trīspadsmit Kalpotājiem, ne jau jūtu dēļ, bet gan tādēļ, ka tie manu māti izmantotu pret pašu Morzanu, ja rastos tāda iespēja… Tā turpinājās trīs gadus, līdz mana māte kļuva grūta.

Murtags apklusa uz brīdi, virpinādams pirkstos matu šķipsnu, tad turpināja stāstīt, sasprindzis aiz uztraukuma:

-   Mans tēvs bija viltīgs vīrs un ātri vien saprata, ka grūtniecība apdraud gan viņu pašu, gan arī manu māti, nemaz nerunājot par bērnu, tas ir, mani. Tādēļ nakts aizsegā viņš aizveda māti no pils uz savu cietoksni. Tiklīdz viņi turp nonāca, tēvs nobūra savu īpašumu, lai tajā neviens nespētu ieiet, izņemot dažus rūpīgi izmeklētus kalpus. Tādā veidā mātes stāvokli izdevās noslēpt no visiem, izņemot Galbatoriksu.

Valdnieks zināja savu trīspadsmit Kalpotāju pašus lielākos dzīves noslēpumus: sazvērestības, strīdus un kas vēl jo svarīgāk viņu domas. Viņam sagādāja prieku noraudzīties, kā Atkritēji cīnās cits ar citu, un viņš bieži vien palīdzēja vienam vai otram sava prieka pēc. Tomēr kaut kāda iemesla pēc viņš nekad neatklāja manu esamību.

Es piedzimu noliktajā laikā, un mani uzreiz nodeva aukles un zīdītājas uzraudzībā, lai mana māte varētu atgriezties pie Morzana sāniem. Viņai nebija izvēles. Morzans ļāva apciemot mani ik pēc dažiem mēnešiem, taču ikdienā mūs turēja atšķirtībā vienu no otra. Pagāja vēl trīs gadi, un es ieguvu to… rētu uz muguras. Murtags brīdi apdomāja teikto, pirms turpināja savu stāstu.

-    Es tā būtu audzis līdz pat vīra gadu sasniegšanai, ja vien Morzanu neizsauktu medīt Safiras olu. Tiklīdz viņš devās prom, mana māte pazuda no pils. Neviens nezina, kurp un kāpēc viņa devās. Valdnieks mēģināja sievietei sadzīt pēdas, tomēr viņa vīri nespēja viņu atrast Morzans manu māti bija kārtīgi apmācījis.

Ap to laiku, kad piedzimu, no trīspadsmit Kalpotājiem starp dzīvajiem bija vairs tikai pieci. Kad Morzans devās prom, to skaits bija sarucis līdz trijiem. Kad viņš Gileadā stājās pretī Bromam, Morzans bija palicis vienīgais. Atkritēji bija aizgājuši bojā dažādos veidos: pašnāvība, uzbrukums no slēpņa, maģijas pārdozēšana… tomēr galvenokārt tas bija vārdenu roku darbs. Esmu dzirdējis, ka karalis niknumā ārdījies šo zaudējumu dēļ.

Tomēr, vēl pirms ziņas par Morzana un pārējo Atkritēju nāvi nonāca līdz mums, atgriezās mana māte. Kopš viņas pazušanas bija pagājuši daudzi mēneši. Viņas veselība bija sabeigta, it kā māte būtu cietusi no ilgstošas slimības, un ar katru dienu kļuva arvien ļaunāk. Pēc divām nedēļām viņa nomira.

-    Kas notika pēc tam? Eragons mudināja.

Murtags paraustīja plecus. Es izaugu. Valdnieks aizveda mani uz pili un nokārtoja manu audzināšanu. Bet visā visumā viņš lika mani mierā.

-    Kāpēc tad tu devies prom?

Murtags skaļā balsī iesmējās. Drīzāk jau aizbēgu. Pirms manas astoņpadsmitās dzimšanas dienas valdnieks pasauca mani vakariņās. Šī ziņa pārsteidza mani, jo es vienmēr biju turējies tālāk no galma dzīves un reti tikos ar pašu karali. Mēs bijām runājuši arī iepriekš, tomēr vienmēr turpat klāt bija dižciltīgo galminieku dzirdīgās ausis.

Es pieņēmu viņa piedāvājumu bez vārda runas, apzinādamies, ka nebūtu prātīgi no tā atteikties. Maltīte bija bagātīga, taču vina melnās acis nenovērsa no manis savu skatu. Vina

j »

skatiens bija mulsinošs likās, ka viņš mēģina atrast manā sejā kādu noslēpumu. Es nezināju, ko domāt, un visiem spēkiem centos turpināt pieklājīgu sarunu, taču karalis atteicās runāt, un drīz vien es šiem pūliņiem atmetu ar roku.

Kad pabeidzām maltīti, viņš beidzot sāka runāt. Tu nekad neesi dzirdējis viņa balsi, tādēļ man ir grūti attēlot, kāda tā ir. Viņa vārdi aizrāva tie lija manās ausīs kā čūskas saldenie čuksti. Pārliecinošāku un draudīgāku vīru par viņu es vēl nekad nebiju sastapis. Viņš radīja vīziju Impērijas tēlu, kādu pats to iedomājās. Visur slietos skaistas pilsētas, kurās dzīvotu diži karavīri, mākslinieki, mūziķi un filozofi. Urgļi galu galā tiktu izskausti. Impērija plestos uz visām pusēm un nonāktu līdz visiem četriem Alagēzijas stūriem. Zeme zeltu un plauktu, tomēr pats pārsteidzošākais atgrieztos Jātnieki Galbatoriksa žēlīgā vadībā.

Es klausījos viņa vārdošanā stundām ilgi. Kad viņš pārtrauca savu runu, es dedzīgi apvaicājos, kādā veidā varēs atjaunot Jātnieku vienību, ja visas pūķu olas bija iznīcinātas. Tad Galbatorikss apklusa un domīgi lūkojās manī. Ilgu laiku viņš nebilda ne vārda, bet tad pastiepa roku un sacīja: Ak, mana drauga dēls, vai tu kalposi man, kamēr es radīšu šo paradīzi?

-   Lai arī es zināju vēsturi kā Galbatorikss un mans tēvs tika pie varas, sapnis, kuru viņš bija uzbūris, šķita pārāk vilinošs, lai no tā atteiktos. Mani pārņēma degsme, un es kvēli solīju valdniekam savu uzticību. Priecīgs par panākumiem, Galbatorikss deva man savu svētību, tad sūtīja mani prom, sacīdams: Es tevi pasaukšu, kad radīsies vajadzība.

-   Pagāja vairāki mēneši, līdz viņš patiešām mani izsauca. Kad pienāca ziņa, mani atkal pārņēma degsme un kvēla vēlēšanās doties šajā misijā. Mēs abi satikāmies tāpat kā pirmo reizi, tomēr šoreiz viņš nebija tik apburošs un patīkams. Vārdeni bija tikko iznīcinājuši trīs vienības dienvidos, un viņa niknums virda pāri malām. Briesmīgā balsī valdnieks norīkoja mani stāties vienības priekšgalā un doties iznīcināt Kantosu, kurā, pēc jaunākajām ziņām, slēpās dumpinieki. Kad es vaicāju, kas mums būtu jādara ar pilsētas iedzīvotājiem un kā mēs zināsim, kuri no viņiem ir vainīgi notikušajā, valdnieks iekliedzās: Viņi visi ir nodevēji! Nosvilini visus un iemīci viņu pelnus dubļos! Viņš turpināja trakot, lādēdams savus ienaidniekus un aprakstīdams, kā viņš izskaudīs no šīs zemes ikvienu, kas tam vēl ļaunu.

Viņa balss tonis tik ļoti atšķīrās no tā, ko dzirdēju pirms tam. Sapratu, ka viņam nepiemīt nedz žēlsirdība, nedz arī tālredzība, lai iegūtu ļaužu uzticību, un ka Galbatorikss valdījis ar rupju spēku, ļaujot vaļu tikai savām kaislībām. Tajā brīdī es nolēmu uz visiem laikiem bēgt no viņa un Urūbaenas.

Tiklīdz šķīros no Galbatoriksa, mēs abi ar Tornaku manu uzticamo kalpotāju sagatavojāmies bēgšanai. Mēs devāmies prom tajā pašā naktī, tomēr kaut kādā veidā Galbatorikss bija paredzējis šo gājienu, jo ārpus vārtiem mūs gaidīja karavīri. Ak šausmas mans zobens kļuva asiņains, zibsnījot turp un šurp blāvajā lāpu gaismā. Mēs pieveicām vīrus… taču kaujas laikā Tornaku nogalināja.

Vienatnē un bēdu sagrauzts, es bēgu pie sena drauga, kas sniedza man pajumti savā īpašumā. Kamēr es slēpos, uzmanīgi ieklausījos visās baumās, cenšoties paredzēt Galbatoriksa rīcību un plānot savu nākotni. Līdz manām ausīm nonāca runas, ka razaki ir norīkoti kādu notvert vai nogalināt. Atceroties, ko karalis izdomājis par Jātniekiem, nolēmu atrast un izsekot razakus, gadījumā, ja tiem izdosies atklāt pūķi. Un tad es uzgāju jūs… vairāk noslēpumu man nav.

Mēs vēl aizvien nezinām, vai viņš saka taisnību, Safīra brīdināja.

Tā ir, Eragons attrauca, taču kādēļ viņam vajadzētu melot?

Varbūt viņš ir traks.

Šaubos. Eragons pārvilka pirkstu pāri Safiras cietajām zvīņām, lūkojoties, kā tajās atspīd gaisma.

-   Kāpēc tu nepievienojies vārdeniem? Kādu laiku viņi tev neuzticēsies, taču, tiklīdz tu pierādīsi savu uzticību, viņi pret tevi izturēsies ar cieņu. Un vai viņi kaut kādā ziņā nav tavi sabiedrotie? Viņi tiecas izbeigt karaļa valdīšanu. Vai tad arī tu to negribi?

-    Vai man tev viss ir jāizklāj kā uz delnas? Murtags noprasīja. Es negribu, lai Galbatorikss uzzinātu, kur es esmu, un lai izplatītos ļaužu runas, ka esmu pievienojies viņa ienaidniekiem ko es nekad neesmu darījis. Šie, viņš meklēja īsto vārdu, dumpinieki cenšas ne tikai gāzt karaļa varu, bet arī iznīcināt Impēriju… un es negribu, lai tas notiktu. Tas sētu tikai postu un anarhiju. Karalis ir traks, jā, bet sistēma pati par sevi darbojas. Kas attiecas uz vārdenu cieņas iegūšanu hā! Tiklīdz viņi atklās, kas es esmu, sāks izturēties kā pret noziedznieku vai vēl ļaunāk. Un ne jau tas vien arī uz tevi kritīs aizdomas, jo mēs ceļojām kopā!

Viņam taisnība, Safira piekrita.

Eragons neņēma vērā pūķa teikto. Nav jau tik ļauni! viņš sacīja, cenzdamies izklausīties jautrs. Murtags izsmejoši novīpsnāja un skatījās sāņus. Esmu pārliecināts, ka viņi nebūs… Viņš apklusa, jo pavērās durvis. Pa spraugu ieslidināja divus traukus. Tiem sekoja maizes kukulis un jēlas gaļas gabals, tad durvis atkal aizcirtās.

-    Beidzot! Murtags noņurdēja un ķērās pie ēdiena. Viņš pasvieda gaļu Safīrai, kas to notvēra gaisā un norija veselu. Tad viņš pārplēsa maizi un pusi pasniedza Eragonam, paņēma savu bļodu un apsēdās stūrī.

Abi klusēdami ēda. Murtags vienā rāvienā iztukšoja trauku un paziņoja: Es eju gulēt. Nolicis bļodu uz grīdas, viņš neteica vairs ne vārda.

-   Arlabunakti, novēlēja Eragons. Viņš nogūlās blakus Safīrai, paliekot rokas zem galvas. Pūķis apvija savu garo kaklu viņam apkārt un kā kaķis apritināja asti ap abiem, noliekot savu galvu blakus Eragonam. Safiras spārns pletās virs zēna kā zila telts, un Eragonu apņēma tumsa.

Arlabunakti, mazais.

Tikko manāms smaids parādījās Eragonam uz lūpām, taču viņš jau bija aizmidzis.

51. NODAĻA Troņheimas diženums

Eragons uzrāvās sēdus, kad viņam ausīs atskanēja rūkoņa. Safira bija aizmigusi, acāboli ātri kustējās zem plakstiņiem, un pūķa augšlūpa drebēja, it kā viņa gatavotos kādam iekampt. Jauneklis pasmaidīja, tad atlēca, kad viņa atkal ierūcās.

Viņa laikam sapņo, Eragons iedomājās. Kādu mirkli paskatījies uz pūķi, viņš uzmanīgi izslīdēja no spārna apakšas. Puisis piecēlās un izstaipījās. Telpā bija patīkami vēsi. Murtags ar aizvērtām acīm gulēja tālākajā kaktā uz muguras.

Kad Eragons apgāja apkārt Safirai, Murtags sakustējās. Labrīt, viņš klusā balsī sacīja un piecēlās sēdus.

-   Vai tu jau sen esi pamodies? Eragons jautāja čukstus.

-    Pirms kāda brīža. Brīnos, ka Safira tevi neuzmodināja agrāk.

-    Es biju tik noguris, ka gulētu arī pērkona negaisa laikā. Eragons sāji pasmaidīja. Viņš apsēdās blakus Murtagam un atspieda galvu pret sienu.

-   Vai zini, cik pulkstenis?

-    Nē, šeit to nav iespējams noteikt.

-   Vai mūs kāds ir nācis apraudzīt?

-   Vēl ne.

Viņi nekustīgi sēdēja, nesakot ne vārda. Eragons jutās savādi tuvs Murtagam. Man pie sāniem ir viņa tēva zobens, kam bija jākļūst par viņa… viņa mantojumu. Mēs esam ļoti līdzīgi, tomēr izskats un audzināšana ir pilnīgi atšķirīgi. Viņš iedomājās

par Murtaga rētu un nodrebinājās. Kā cilvēks var kaut ko tādu nodarīt savam bērnam ?

Safira pacēla galvu un samirkšķināja acis. Tad paošņāja gaisu un plati nožāvājās, raupjā mēle pašā galiņā sarullējās. Vai kaut kas noticis ? Eragons papurināja galvu. Ceru, ka viņi man iedos kārtīgi paēst, nevis tikai tādu našķi kā vakar. Es esmu gana izsalkusi, lai notiesātu govju baru.

Viņi tevi pabaros, Eragons pūķi mierināja.

Es viņiem to ieteiktu. Safira apsēdās pie durvīm un iekārtojās uz gaidīšanu, astes galam nervozi raustoties. Eragons aizvēra acis un izbaudīja atpūtu. Kādu brīdi pasnaudis, viņš piecēlās un apgāja apkārt telpai. Garlaicības mākts, viņš nopētīja vienu no laternām. Tā bija veidota viengabalainas stikla lāses formā, kas bija aptuveni divreiz lielāka par citronu, un pildīta ar blāvu, zilu gaismu, kas nedz raustījās, nedz arī pazuda. Četras tievas metāla stieples apskāva stikla lāsi augšējā galā, veidojot nelielu āķi, bet apakšā sakusa kopā trīs glītās kājās. Kopumā laterna bija ļoti skaista.

Eragona meklējumus pārtrauca balsis ārpusē. Durvis piepeši atvērās, un iekšā iesoļoja ducis karavīru. Pirmais vīrs apstulba, ieraugot Safiru. Kareivjiem sekoja Oriks un plikgalvis, kurš paziņoja:

-   Jūs izsauc Ažihads, vārdenu vadonis! Ja jums ir jāpaēd, dariet to pa ceļam.

Eragons un Murtags stāvēja cieši kopā, uzmanīgi pētīdami vīru.

-    Kur ir mūsu zirgi? Un vai es varu saņemt savu zobenu un stopu? Eragons gribēja zināt.

Plikgalvis nicīgi palūkojās uz viņu.

-Jūsu ieročus jums atdos, kad Ažihads uzskatīs to par nepieciešamu, ne ātrāk. Kas attiecas uz jūsu zirgiem tie jūs gaida tunelī. Tagad ejam!

Kad viņš pagriezās promiešanai, Eragons aši pajautāja:

-    Kā Arja jūtas?

Plikgalvis vilcinājās un tad attrauca:

-    Nezinu. Dziednieki vēl aizvien ir kopā ar viņu.

Viņš devās ārā no istabas kopā ar Oriku.

Viens no karavīriem sakustējās un teica: Ej tu pirmais.

Eragons devās cauri durvīm, Safīra un Murtags sekoja viņam. Gūstekņi atgriezās gaitenī, kuram gāja cauri iepriekšējā naktī, un redzēja to pašu spalvainā dzīvnieka izbāzni. Kad viņi nonāca pie milzīgā tuneļa, caur kuru pirmo reizi iegāja kalnā, plikgalvis ceļiniekus jau gaidīja, bet Oriks turēja rokās Tornaka un Ledusliesmas grožus.

-   Jūs jāsiet pa vienam līdz pat tuneļa centram, plikgalvis norīkoja, ja mēģināsiet doties kaut kur citur, jūs apturēs. Kad Eragons sāka rāpties Safiras mugurā, plikgalvainais vīrs iekliedzās: Nē, jāj ar savu zirgu, iekams došu citus rīkojumus.

Eragons paraustīja plecus un paņēma Ledusliesmas grožus. Puisis ielēca seglos un vadīja Ledusliesmu priekšā Safīrai, sacīdams: Esi tuvumā, gadījumā, ja man būs nepieciešama tava palīdzība.

Protams, viņa atbildēja.

Murtags uzlēca Tornaka mugurā tieši aiz Safiras. Plikgalvis nopētīja viņu mazo ierindu, tad pamāja karavīru pulciņam, kas sadalījās divās daļās un aplenca viņus. Apkārt Safīrai viņi izveidoja lielu loku. Oriks un plikgalvis nostājās procesijas priekšgalā.

Vēlreiz palūkojies uz ceļiniekiem, plikgalvis divreiz sasita plaukstas un sāka doties uz priekšu. Eragons vieglītēm iebikstīja Ledusliesmai sānos. Visa grupa virzījās kalna iekšienē. Kad zirgu pakavi atsitās pret cieto grīdu, tunelī noskanēja atbalsis. Nomaļās ejās skaņa pastiprinājās. Gludajās sienās reizēm bija saskatāmas durvis un vārti, tomēr tie vienmēr bija slēgti.

Eragons apbrīnoja milzīgo tuneli, kas bija izcirsts ar apbrīnojamu māku, sienas, grīda un griesti bija veidoti ar nevainojamu precizitāti. Sienu stūri bija absolūti precīzi, un, ciktāl Eragons spēja noteikt, tuneļa platums visā garumā nemainījās ne par collu.

Kamēr viņi gāja uz priekšu, Eragona cerības satikt Ažihadu kļuva aizvien lielākas. Impērijas iedzīvotājiem vārdenu vadonis bija mīklains tēls. Viņš nāca pie varas aptuveni pirms divdesmit gadiem un kopš tā laika turpināja niknu karu pret Galbatoriksu. Neviens nezināja, no kurienes viņš ieradies vai kā izskatās. Klīda nostāsti, ka viņš ir lielisks stratēģis un nežēlīgs karotājs. Ņemot vērā vadoņa reputāciju, Eragons raizējās, kā viņus uzņems. Tomēr Eragons zināja, ka Broms uzticējās vārdeniem, un šī doma mazināja viņa bailes.

Tikšanās ar Oriku atkal uzjundīja veselu virkni jautājumu. Tunelis nepārprotami bija rūķu roku darbs neviens cits to nevarētu izcirst ar tādu meistarību. Taču vai rūķi bija daļa no vārdeniem vai arī tikai sniedza tiem pajumti? Un kas bija tas karalis, kuru pieminēja Oriks? Vai tas bija Ažihads? Eragons noprata, ka vārdeni varēja slēpties pazemē, taču kā bija ar elfiem? Kur tie mitinājās?

Plikgalvis vadīja viņus cauri tunelim kādu stundu ne reizi nenovirzoties un nepagriežoties. Iespējams, mēs jau esam nogājuši veselu līgu, Eragons iedomājās. Varbūt viņi mūs ved cauri visam kalnam! Beidzot priekšā parādījās blāva gaisma. Puisis sasprindzināja acis un mēģināja noteikt, no kurienes tā nāca, tomēr vēl bija par tālu, lai atšķirtu kādas detaļas. Ejot uz priekšu, gaismas spīdēja aizvien spēcīgāk.

Drīz viņi ieraudzīja marmora kolonnas, rotātas ar rubīnu un ametistu vītnēm. Neskaitāmas lampas karājās starp kolonnām, pielejot gaisu ar zaigojošu gaismu. Zelta ornamenti mirdzēja pie kolonnu pamatnes kā lietus pavedieni. Pie griestiem rotājās kokā izgrebtas kraukļu galvas to knābji bija atvērti ķērcienam. Gaiteņa galā atradās divas masīvas melnas durvis, kuras izvagoja sudrabainas līnijas, izceļot septiņstaru kroni, kas pletās uz abām pusēm.

Plikgalvis apstājās un pacēla roku. Viņš pagriezās pret Eragonu.

Tagad tu jāsi uz sava pūķa. Nemēģini lidot prom. Apkārtnē būs ļaudis, kas tevi pieskatīs, tādēļ atceries, kas tu esi.

Eragons nokāpa no Ledusliesmas un uzrāpās Safiras mugurā. Domāju, ka viņi grib mūs izrādīt, Safira sacīja, kad viņš iekārtojās seglos.

Redzēsim. Es gribētu, lai tagad man būtu pie sāniem Zaroks, Eragons attrauca, piesprādzēdams kājas pie segliem.

Varbūt ir labāk, ka tev nav pie sāniem Morzana zobena, kad vārdeni tevi pirmoreiz ierauga.

Taisnība. Esmu gatavs, Eragons sacīja, izriezdams plecus.

-    Labi, atbildēja plikgalvis. Viņi abi ar Oriku pagāja nost no Safiras un nostājās labi tālu, lai pūķis būtu priekšgalā.

-   Tagad ej pie durvīm un, tiklīdz tās atvērsies, turpini iet pa ceļu. Ej lēnām.

Gatava? Eragons vaicāja.

Protams. Safira cienīgā solī piegāja pie durvīm. Viņas zvīņas gaismā mirdzēja, metot krāsainus zibšņus uz kolonnām. Eragons dziļi ievilka krūtīs elpu, lai nomierinātu satraukto prātu.

Piepeši durvis, kas turējās neredzamās eņģēs, atsprāga vaļā. Pa durvīm tunelī ieplūda saules stari, apspīdot Safīru un Eragonu. Puisis uz mirkli kļuva akls viņš mirkšķināja un miedza acis. Kad beidzot skatiens pierada pie gaismas, Eragons noelsās pārsteigumā.

Viņi bija milzīga vulkāniskā krātera iekšienē. Tā sienas sašaurinājās līdz mazam robainam atvērumam, kas bija tik tālu augšā, ka Eragons nevarēja noteikt attālumu līdz augšai varēja būt vairāk nekā ducis līgu. No augšējā atvēruma plūda maigs gaismas kūlis, izgaismojot krātera centru, bet tā tālākie stūri grima mijkrēslī.

Krātera augšdaļa bija dūmakaini zila un šķita esam vismaz desmit jūdžu tālumā. Gigantiskas lāstekas simtiem pēdu resnas un tūkstošiem pēdu garas karājās virs viņiem kā mirdzoši dunči. No savas iepriekšējās pieredzes ielejā Eragons zināja, ka neviens arī Safira ne nevarētu sasniegt to tālos galus. Tālākās krātera iekšējās sienas akmeni klāja sūnu un ķērpju mudžekļi.

Zēns nolaida skatienu un ieraudzīja platu bruģētu ceļu, kas sākās pie durvju sliekšņa. Ceļš veda uz krātera centru un beidzās pie balti sniegota kalna pamatnes, kas mirdzēja kā neslīpēts dārgakmens, metot daudzkrāsainus zibšņus. Tas bija desmit reižu mazāks par krāteri, kas slējās tam pāri, tomēr kalna nelielais izskats bija maldinošs tas bija augstāks par jūdzi.

Tunelis viņus bija izvedis cauri tikai vienai krātera sienai. Kamēr Eragons pārsteigts lūkojās apkārt, viņš izdzirdēja Oriku sakām:

Skaties vērīgi, cilvēk, Jātnieki šo vietu nav redzējuši vairāk nekā simts gadus. Atvērto smaili, zem kuras stāvam, sauc par Farthenduru pirms vairākiem tūkstošiem gadu to atklāja mūsu rases ciltstēvs Korgans, meklējot zeltu šajā kalnā. Un centrā stāv mūsu lielākais sasniegums Troņheimā pilsētkalns, kas uzcelts no vistīrākā marmora. Durvis nošņirkstēja apstājoties.

Pilsēta!

Tagad Eragons ieraudzīja pūli. Iepriekš viņš bija tā pārņemts, aplūkojot apkārtējās ainavas, ka nepamanīja milzīgu cilvēku pūli, kas bija sapulcējies pie tuneļa durvīm. Viņi stāvēja gar bruģakmens ceļu rūķi un cilvēki saspiedušies cieši kopā kā koki biezoknī.

Tur bija simtiem… tūkstošiem seju. Visu klātesošo acis cieši lūkojās Eragonā. Un neviens nebilda ne vārda.

Eragons cieši satvēra vienu no Safiras kakla radzēm. Viņš redzēja bērnus netīrās drēbēs, skarbus vīrus rētainām rokām, sievietes mājastērpos un druknus, sīkstus rūķus, kas virpināja pirkstos savu bārdu. Visiem bija saspringta sejas izteiksme it kā tuvumā būtu kāds plēsoņa, no kura nagiem nav cerību izbēgt.

Eragonam pār seju noripoja sviedru lāse, tomēr viņš neiedrošinājās to noslaucīt. Kas man būtu jādara? viņš drudžaini domāja.

Pasmaidi, pacel roku, dari jebko! Safira asi attrauca.

Eragons centās izspiest smaidu, taču viņa lūpas spēja tikai saviebties. Sakopojis visus spēkus, jauneklis parāva roku uz augšu un mazliet pamāja. Nesagaidījis nekādu atbildes reakciju, viņš mulsumā nosarka, nolaida roku un nokāra galvu.

Klusumu pārtrauca vientuļš sauciens. Kāds skaļi sita plaukstas. Pūlis vēl brīdi vilcinājās, līdz piepeši nogranda mežonīgs sauciens un skaņas vilnis apņēma Eragonu.

Ļoti labi, plikgalvis norūca viņam aiz muguras. Tagad sāc iet.

Eragons stingrāk iesēdās seglos un jautri apvaicājās Safirai: Vai iesim? Viņa izlieca kaklu un devās uz priekšu. Kad viņi gāja garām pirmajai cilvēku rindai, pūķis skatījās uz abām pusēm un izpūta dūmu mākulīti. Ļaudis apklusa un atkāpās, tad atkal atsākās gaviles, un sanākušo aizrautība kļuva vēl lielāka.

Parādi sevi! Eragons izspieda caur zobiem. Safīra noraustīja astes galiņu un nepievērsa viņam uzmanību. Puisis ziņkāri raudzījās uz pūļa grūstīšanos un spiešanos, kamēr pūķis cienīgi gāja tam garām. Rūķu bija krietni vien vairāk nekā cilvēku… turklāt lielākā daļa sanākušo skatījās uz atnācējiem ar aizvainojumu. Daži pat uzgrieza muguru un devās prom ar akmenscietu sejas izteiksmi.

Šie cilvēki bija skarbi ļaudis. Visiem vīriešiem pie sāniem bija dunči, citi bija bruņojušies vēl nopietnāk. Sievietes stāvēja lepni, tomēr šķita, ka viņās jaušama slēpta nedrošība. Bērni un zīdaiņi skatījās uz Eragonu lielām acīm. Viņš pavisam skaidri juta, ka šie cilvēki piedzīvojuši grūtus laikus un darīs visu iespējamo, lai pasargātu sevi.

Vārdeni bija atraduši lielisku slēptuvi. Farthenduras sienas bija pārāk augstas, lai tām pārlaistos pūķis, un neviena armija nespētu izlauzties cauri ieejai arī tad, ja izdotos atrast slēptās durvis.

Pūlis viņiem sekoja cieši pa pēdām, tomēr pietiekami tālu, lai Safīra varētu brīvi kustējies. Pamazām ļaudis apklusa, visu acis vēl arvien bija pievērstas Eragonam. Viņš atskatījās un pamanīja nobālējušo Murtagu stīvi sēžam zirga mugurā.

Viesi un pūlis tuvojās kalna pilsētai, un Eragons ieraudzīja, ka Troņheimas baltais marmors bija ideāli noslīpēts un izvīts dažādos veidos, it kā to kāds būtu izlējis veidnē. To izraibināja neskaitāmi apaļi lodziņi, izsmalcinātu grebumu ieskauti. Katrā logā bija iekārta krāsaina lampa, kas lēja maigu gaismu uz apkārtējiem akmeņiem. Nekur nebija redzami ne torņi, ne skursteņi. Nācējus sagaidīja divi trīsdesmit pēdu augsti zelta grifi, kas sargāja milzīgus koka vārtus un bija iekalti dziļi Troņheimas pamatnē. Milzīgie stiprinājumi, kas balstīja spraišļotu velvi augstu virs galvas, meta ēnu uz durvīm.

Kad viņi nonāca pie Troņheimas, Safira apstājās un atskatījās, vai plikgalvim nebūs kādi jauni norādījumi. Nekas netika sacīts, un viņa turpināja ceļu uz vārtiem. Sienas rotāja augstas, asinssarkanas jašmas kolonnas. Starp tām stāvēja nezināmu radījumu statujas, sasalušas mūžīgajā akmenī.

Neredzamas ķēdes lēnām pacēla gigantiskās sijas, un smagie vārti rībēdami atvērās. Ceļš četros stāvos veda taisnā ceļā uz Troņheimas centru. Augšējo triju līmeņu ceļi sazarojās vairākās nomaļās ejās, kas aizvijās nezināmās tālēs. Cilvēki bija sanākuši pulciņos zem eju arkām, lai palūkotos uz Eragonu un Safiru. Turpretī apakšējā stāva arkām bija masīvas durvis. Stāvus greznoja bagātīgi gobelēni, kuros bija attēloti varoņi un niknas kauju ainas.

Kad Safira iegāja zālē un turpināja ceļu tālāk, nācējiem ausīs nogranda gaviļu sauciens. Eragons pacēla roku, izraisot vēl vienu pūļa sveicienu, tomēr daudzi rūķi nepievienojās vispārējam priekam.

Veselu jūdzi plašā zāle beidzās ar arku, kurai abās pusēs bija melna oniksa kolonnas. Dzelteni cirkoni trīs reizes lielāki par vīru atradās pīlāru pašā galā, visā zālē zibsnīdami zeltainus gaismas kūļus. Safira iegāja pa durvīm, apstājās un izlieca kaklu, klusi dūkdama.

Viņi bija nonākuši apaļā telpā, kas diametrā, iespējams, bija tūkstoš pēdas, bet tās griesti nebija saskatāmi un sniedzās līdz pašai Troņheimas smailei. Sienās bija izcirstas arkas viena rinda katram pilsētkalna stāvam -, bet grīda veidota no pulēta halcedona, kurā bija iegravēts veseris, ko apjoza divpadsmit piecstaru zvaigznes tādas pašas kā uz Orika ķiveres.

No istabas varēja iziet uz četriem gaiteņiem ieskaitot to vienu, pa kuru viņi bija ienākuši, tas sadalīja Troņheimu četros rajonos. Gaiteņi bija pilnīgi vienādi, izņemot vienu, kas bija Eragonam tieši pretī. Šim gaitenim pa labi un pa kreisi bija izcirstas augstas arkas, no kurām lejā vijās vienādas kāpnes.

Griestus rotāja sārts zvaigznes formas gigantisks safīrs. Dārgakmens bija divdesmit jardus liels un gandrīz arī tikpat biezs. Tajā bija iekalts izplaukušas rozes veidols, un zieds izskatījās kā īsts. Safīra malai bija apvīta plata laternu josta, kas meta gaismas kūļus uz visu apkārtni. Dejojošie gaismas stari dārgakmens iekšienē lika domāt par milzīgu aci, kas nolūkojās uz lejā stāvošajiem.

Eragons brīnījās pavērtu muti. Nekas no iepriekš redzētā nelīdzinājās šim skatam. Viņš nespēja noticēt, ka Troņheimu uzbūvējušas mirstīgas būtnes. Pilsētkalna priekšā nobālēja viss, ko viņš bija redzējis Impērijā. Puisis šaubījās, vai pat Urūbaena varēja sacensties ar pilsētkalnu skaistumā un varenībā. Troņheimā bija apbrīnojams rūķu varenības un sīkstuma piemineklis.

Plikgalvainais vīrs nostājās Safiras priekšā un sacīja:

Tagad tev būs jāiet kājām.

Kamēr viņš runāja, pūlī atskanēja daži svilpieni. Rūķis aizveda prom Tornaku un Ledusliesmu. Eragons nokāpa no Safiras muguras, taču palika pūķa tuvumā, kamēr plikgalvis visus veda pāri halcedona grīdai uz labās puses eju.

Gājēji turpināja ceļu pa gaiteni kādas pārsimts pēdas un tad iegāja mazākā gaitenītī. Sargi cieši turējās līdzās, lai gan eja bija šaura. Pēc četriem asiem pagriezieniem viņi nonāca pie masīvām ciedrkoka durvīm nomelnējušām no vecuma. Plikgalvis atstūma tās vaļā un ieveda visus iekšā, ārpusē atstājot vienīgi sargus.

52. NODAĻA Ažihads

Eragons iegāja elegantā divstāvu telpā, kuras sienas klāja grāmatu plaukti no ciedrkoka. Kaltas dzelzs trepes vijās uz mazu balkonu, tajā atradās divi krēsli un lasāmgalds. No sienām un griestiem karājās baltas lampas, lai grāmatas varētu lasīt visā telpā. Akmens grīdu klāja krāsaina, ovāla grīdsega. Tālākajā istabas galā aiz lielas riekstkoka pults stāvēja kāds vīrs.

Viņa sejas krāsa atgādināja ieeļļotu melnkoku. Galvas virsa bija gludi noskūta, bet virslūpu un zodu klāja neliela, melna bārdiņa. Spēcīgi vaigu izciļņi ieēnoja viņa seju, bet no uzacu apakšas lūkojās skumjas un gudras acis. Vīra pleci bija plati un spēcīgi, un to vēl vairāk izcēla sarkana veste ar zelta diegu izšuvumiem, uzstīvēta virs bagātīgi krokota purpura krekla. Viņš turējās stalti, ar lielu pašcieņu, izstarodams spēcīgu auru.

Kad vīrs sāka runāt, viņa balss skanēja stingri un pārliecinoši:

-    Esiet sveicināti Troņheimā, Eragon un Safira. Es esmu Ažihads. Lūdzu, sēdieties.

Eragons ieslīdēja krēslā līdzas Murtagam, bet Safīra kā sargs apmetās aiz abiem puišiem. Ažihads pacēla roku un uzsita knipi. No trepju otras puses parādījās vīrs. Viņš bija kā divas ūdens piles līdzīgs plikgalvainajam vīram, kas stāvēja atnācējiem aiz muguras. Eragons no izbrīna nespēja ne acu novērst no abiem, un Murtags sastinga.

-    Jūsu samulsums ir saprotams viņi ir dvīņubrāļi, Ažihads turpināja ar smaidu uz lūpām. Es jums pateiktu, kā viņus sauc, taču viņiem nav vārda.

Safīra riebumā nošņācās. Ažihads brīdi palūkojās uz viņu, tad apsēdās pie galda krēslā ar augstu atzveltni. Dvīņi devās aiz kāpnēm un nostājās tur. Viņu sejas bija kā sastingušas. Ažihads sažņaudza pirkstus un skatījās uz Eragonu un Murtagu. Viņš labu bridi pētīja abus ar nekustīgu skatienu.

Eragons nepatikā novērsās. Šķita, ka aizritējušas vairākas minūtes, līdz Ažihads nolaida skatienu un pamāja dvīņiem. Viens no viņiem aši pieskrēja pie varenā vīra. Ažihads kaut ko iečukstēja tam ausī. Plikgalvainais vīrs piepeši nobālēja un enerģiski papurināja galvu. Ažihads sarauca pieri, tad pamāja ar galvu, it kā kaut kam dodams savu piekrišanu.

Viņš paskatījās uz Murtagu.

-   Tevis dēļ esmu nonācis sarežģītā situācijā, jo tu neļāvi izpētīt savu prātu. Tevi ielaida Farthendurā tikai tāpēc, ka dvīņi apliecināja viņi spēs tevi kontrolēt, kā ari tāpēc, ka palīdzēji Eragonam un Arjai. Es saprotu, ka ir kaut kas, ko tu vēlies noslēpt no pārējiem, taču, kamēr tu tā rīkojies, mēs nevaram tev pilnībā uzticēties.

-   Jūs man neuzticētos jebkurā gadījumā, Murtags sacīja aizstāvēdamies.

Ažihada seja satumsa, klausoties Murtaga vārdos, un acis draudīgi iezibsnījās.

-    Lai arī ir pagājuši divdesmit un trīs gadi, kopš es pēdējo reizi dzirdēju šo balsi… es to pazīstu.

Vadonis draudīgi piecēlās, viņa krūtis cilājās. Dvīņi izskatījās sabijušies un drudžaini sačukstējas par kaut ko.

-   Šī balss piederēja citam vīram. Vairāk dzīvniekam nekā cilvēkam. Piecelies.

Murtags nedroši pakļāvās, šaudīdams skatienu starp Ažihadu un dvīņiem.

-    Novelc kreklu, Ažihads pavēlēja. Paraustījis plecus, Murtags novilka savu tuniku.

-    Tagad pagriezies. Kad viņš pagriezās sāņus, gaisma apspīdēja rētu uz muguras.

-    Murtags, Ažihads noelsās. Oriks pārsteigts nokrekšķinājās. Bez brīdinājuma Ažihads pagriezās pret dvīņiem un nodārdināja:

-    Vai jūs to zinājāt?

Dvīņi nokāra galvu.

-    Mēs atklājām viņa vārdu Eragona prātā, taču neiedomājāmies, ka šis puisis ir Morzana dēls. Tas nekad neparādījās…

-    Un jūs man to neteicāt? Ažihads noprasīja. Viņš pacēla roku, lai apturētu paskaidrojumu plūdus. Mēs runāsim par to vēlāk.

Vadonis atkal pievērsās Murtagam.

-   Vispirms man ir jāatšķetina šis mudžeklis. Vai tu vēl aizvien atsakies pakļauties pārbaudei?

-    Jā, Murtags asi attrauca, ieslīdot atpakaļ savā tunikā. Es nevienu nelaidīšu savā prātā.

Ažihads atspiedās pret savu galdu.

-   Tavam lēmumam var būt nepatīkamas sekas. Ja vien dvīņi neapliecinās, ka tu mūs neapdraudi, mēs nevaram tev uzticēties, lai gan tu palīdzēji Eragonam vai arī tieši tāpēc… Bez šī apliecinājuma šejienieši gan rūķi, gan cilvēki saplosīs tevi gabalos, ja uzzinās par tavu klātbūtni pilsētkalnā. Man nāksies tevi turēt ieslodzījumā gan tevis, gan mūsu pašu labad. Kļūs vēl ļaunāk, kad rūķu valdnieks Hrotgars pieprasīs tevi izdot viņam. Neiedzen sevi stūrī, ja vari viegli no tā izvairīties.

Murtags ietiepīgi papurināja galvu.

-    Nē… ja es padošos, pret mani tik un tā izturēsies kā pret spitālīgo un neaizskaramo. Vienīgais, ko es vēlos, doties prom. Ja ļausiet man aiziet ar mieru, es nekad neatklāšu jūsu atrašanās vietu Impērijai.

-    Kas notiks, ja tevi notvers un aizvedīs pie Galbatoriksa? Ažihads noprasīja. Viņš no tevis izspiedīs ikvienu noslēpumu, vienalga, cik spēcīgs esi. Ja arī tu spētu viņam pretoties, kā mēs varam būt pārliecināti, ka tu nākotnē nepievienosies Galbatoriksam?

-    Vai jūs mani mūžīgi turēsiet ieslodzījumā? Murtags noprasīja iztaisnojoties.

-    Nē, Ažihads atbildēja, vienīgi līdz brīdim, kad ļausi izpētīt savu prātu. Ja tevi atzīs par uzticamu, dvīņi izdzēsīs visu informāciju par Farthenduru no tava prāta, pirms tu dosies prom. Mēs nevaram riskēt ar to, ka šī informācija iekrīt Galbatoriksam rokās. Nu kā tad būs, Murtag? Lem ātri, vai arī mēs paši nolemsim tavu ceļu.

Padodies, Eragons klusi lūdzās, noraizējies par Murtaga drošību. Nav vērts cīnīties.

Beidzot Murtags ierunājās lēni un skaidri.

-    Mans prāts ir vienīgais patvērums, kas man nav atņemts. Vīri centušies tam izlauzties cauri arī iepriekš, tomēr es esmu iemācījies to nosargāt, jo esmu drošībā tikai ar savām domām. Tu lūdzi vienīgo lietu, ko nespēju dot, vismazāk jau šiem abiem. Viņš pamāja uz dvīņiem. Dari ar mani, ko gribi, taču zini: nāve paņems mani ātrāk, nekā es ļaušos šo abu pārbaudēm.

Ažihada acīs nozibsnīja apbrīns.

-    Mani neizbrīna tava izvēle, lai arī cerēju uz pretējo… Sargi! Ciedrkoka durvis atvērās, un iekšā ieskrēja sargi ar gatavībā atkailinātiem ieročiem. Ažihads norādīja uz Murtagu un norīkoja:

-    Aizvediet viņu uz telpu bez logiem un cieši noslēdziet durvis. Nolieciet sešus vīrus pie ieejas un neļaujiet nevienam ieiet, kamēr es neapraudzīšu viņu. Aizliegts arī sarunāties ar vinu.

Sargi apstāja Murtagu no visām pusēm, aizdomīgi lūkodamies viņā. Kad viņi devās ārā no telpas, Eragons ieskatījās Murtagam acīs un bez skaņas sacīja: Piedod. Murtags paraustīja plecus un stingi lūkojās sev priekšā. Aizgājēju soļi noklusa tālienē.

Ažihads strupi sacīja:

-    Es gribu, lai visi pazūd no šīs istabas, izņemot Eragonu un Safiru. Nekavējoties!

Dvīņi paklanījušies devās prom, bet Oriks sacīja:

-    Kungs, valdnieks gribēs zināt par Murtagu. Turklāt ir vēl tā lieta, tas par manu nepakļaušanos augstākstāvošajam…

Ažihads sarauca pieri, tad pamāja ar roku.

-    Es pats pastāstīšu Hrotgaram. Kas attiecas uz tavu rīcību… pagaidi, līdz es pasaukšu tevi. Un neļauj dvīņiem doties prom. Es neesmu vēl viņiem visu pateicis.

-    Ļoti labi, sacīja Oriks, viegli paklanīdamies. Viņš aizvēra durvis ar krietnu būkšķi.

Pēc ilgāka klusuma brīža Ažihads nopūzdamies apsēdās. Viņš pārvilka roku pār seju un palūkojās griestos. Eragons nepacietīgi gaidīja, kad vadonis sāks runāt. Kad nekas nesekoja, jauneklis izmeta:

-    Vai Arja jūtas labi?

Ažihads paraudzījās uz puisi un drūmi teica:

-    Nē… bet dziednieki saka, ka viņa izveseļosies. Viņi cīnījās par Arjas dzīvību visu nakti. Inde nodarījusi bīstamus kaitējumus. Viņa neizdzīvotu, ja nebūtu jūs. Par to jums pienākas vārdenu dziļākā pateicība.

Eragons atviegloti uzelpoja. Pirmo reizi viņš sajuta, ka bēgšana no Gileadas bijusi milzīgo pūļu vērta.

-    Kas notiks tagad? viņš vaicāja.

-    Es gribu, lai tu pastāsti, kā atradi Safīru, un visu, kas kopš tā laika ir noticis, Ažihads sacīja un sakrustoja pirkstus. Daļu es zinu no Broma atsūtītās ziņas, citu no dvīņu atstāstītā. Taču es vēlos visu dzirdēt no tevis paša, jo sevišķi par Broma nāvi.

Eragonam nemaz netikās dalīties savos piedzīvojumos ar svešinieku, taču Ažihads bija pacietīgs. Sāc nu, Safīra maigi paskubināja. Eragons iekārtojās un sāka stāstīt. Sākumā viņš jutās neērti, taču pamazām kļuva drošāks. Safīra palīdzēja viņam atcerēties notikušo, brīžiem iestarpinādama kādu vārdu arī no savas puses. Ažihads visu laiku uzmanīgi klausījās.

Eragons runāja stundām ilgi, bieži vien labu brīdi klusēdams. Viņš pastāstīja Ažihadam par Tērmu, tomēr Andželas pareģojumus un to, kā viņi abi ar Bromu atrada razakus, puisis paturēja pie sevis. Viņš pat atstāstīja savus sapņus par Arju. Kad viņš nonāca līdz Gileadai un pieminēja Ēnu, Ažihada seja nocietinājās un viņš aizdomājies atslīga krēslā.

Kad Eragons beidza savu stāstu, viņš brīdi klusēja, pārdomādams visu notikušo. Ažihads piecēlās, salika rokas aiz muguras un izklaidīgi pētīja grāmatas kādā no plauktiem. Pēc brīža viņš atgriezās pie sava rakstāmgalda.

-    Broma nāve ir milzīgs zaudējums. Viņš bija man tuvs draugs un spēcīgs vārdenu sabiedrotais. Viņš mūs daudzreiz ir glābis no iznīcības, viņam pietika drosmes un gudrības. Arī tagad, kad Broms ir miris, viņš devis mums to, kas var nodrošināt veiksmi, tevi.

-    Bet ko jūs no manis gaidāt? Eragons gribēja zināt.

-    Es tev paskaidrošu to gari un plaši, Ažihads atbildēja,

-     taču šobrīd ir daudz svarīgākas lietas, kas mums jāpaveic. Jaunās ziņas par urgļu savienību ar Impēriju ir ļoti nopietnas. Ja Galbatorikss pulcē urgļu armiju, lai mūs iznīcinātu, vārdeniem pienāks grūti laiki un uz likteņa svariem tiks likta mūsu izdzīvošana, kaut arī liela daļa mūsējo ir pasargāti šeit Farthendurā. Kā gan Jātnieks, lai arī tik ļauns kā Galbatorikss, varēja iedomāties noslēgt vienošanos ar tādiem monstriem! Tā nudien ir vājprāta pazīme. Man bail pat iedomāties, ko Galbatorikss tiem apsolījis par viņu uzticību. Turklāt vēl Ēna. Vai vari viņu aprakstīt?

Eragons pamāja.

-Viņš bija garš, tievs un ļoti bāls, ar sarkanām acīm un matiem. Viss viņa apģērbs bija melns.

-    Un kāds bija viņa zobens? Ažihads sasprindzis vaicāja.

-    Vai tu to redzēji? Vai tam bija gara skramba uz asmens?

-    Jā, Eragons pārsteigts attrauca, kā tu to zini?

-   Es to apskatīju, kad mēģināju izgriezt viņam sirdi, Ažihads sacīja ar drūmu smaidu. Viņu sauc Durza viens no ļaunākajiem un viltīgākajiem nezvēriem, kāds jebkad nonācis uz šīs zemes. Viņš ir labs kalps Galbatoriksam un bīstams ienaidnieks mums. Tu saki, ka jūs nogalinājāt viņu? Kā tas notika?

Eragons atcerējās ļoti precīzi:

-    Murtags iešāva viņam divreiz. Pirmā bulta tam trāpīja plecā, bet otra starp acīm.

-    Es jau baidījos no tā, Ažihads, saraucis pieri, sacīja. Jūs viņu nenogalinājāt. Ēnas var nogalināt, tikai trāpot tieši sirdī. Viss pārējais tiem tikai liks pazust, un tad tie parādīsies kaut kur citur spoka izskatā. Tas nav patīkams process, bet Durza izdzīvos un atgriezīsies vēl stiprāks.

Telpā iestājās drūms klusums, kas līdzinājās brīdim pirms vētras. Tad Ažihads piebilda:

-    Eragon, tu esi mīkla, neviens nezina, kā to atrisināt. Visi zina, ko grib vārdeni vai urgļi, vai pat Galbatorikss, taču neviens nezina, ko tu gribi. Un tas dara tevi bīstamu, jo īpaši Galbatoriksam. Viņš baidās no tevis, jo nezina, ko tu grasies darīt turpmāk.

-   Vai arī vārdeni no manis baidās? Eragons mierīgi apvaicājās.

-    Nē, Ažihads piesardzīgi sacīja. Mēs ceram. Taču, ja mūsu cerības neattaisnosies, tad jā mēs baidīsimies. Eragons nodūra acis. Tev jāsaprot, ka atrodies neparastā situācijā. Dažādi spēki vēlas, lai tu kalpo vienīgi viņu interesēm un nevienam citam. Brīdī, kad tu ienāci pa Farthenduras vārtiem, viņu ietekme un vara sāka iespaidot tevi.

-   Arī tavējā? Eragons vaicāja.

Ažihads iesmējās, tomēr viņa acis bija un palika skadras.

-   Arī manējā. Tev būtu jāzina dažas lietas: pirmām kārtām kā Safiras ola nokļuva Korē. Vai Broms tev kādreiz ir stāstījis, kas notika ar pūķa olu, kad to atgādāja uz šejieni?

-   Nē, Eragons sacīja, uzmetot skatu Safīrai. Viņa samirkšķināja acis un pašaudīja mēli.

Ažihads paplīkšķināja pa galdu, pirms sāka stāstīt.

-   Kad Broms atnesa olu vārdeniem, visi bija ļoti norūpējušies par tās likteni. Mēs visi domājām, ka pūķi ir iznīdēti. Rūķi bija noraizējušies par to, lai nākotnes Jātnieks būtu sabiedrotais. Tomēr daudzi no viņiem neatbalstīja jaunu Jātnieku rašanos vispār, bet vārdeni un elfi bija personīgi ieinteresēti. Iemesls bija samērā vienkāršs: visas vēstures gaitā Jātnieki bijuši vai nu elfi, vai cilvēki. Nekad nav bijis rūķu izcelsmes Jātnieka.

Galbatoriksa nodevības dēļ elfi negribēja, lai kāds no vārdeniem uzņemtos atbildību par olu; viņi baidījās, ka pūķis varētu izšķilties kādam cilvēkam ar tikpat nestabilu prātu. Situācija bija sarežģīta, jo abas puses gribēja pašas savu Jātnieku. Rūķi tikai vēl jo vairāk apgrūtināja situāciju, nemitīgi strīdoties gan ar elfiem, gan arī ar cilvēkiem. Saspīlējums auga. Atskanēja draudi, kurus vēlāk abas puses nožēloja. Un tieši tad Broms piedāvāja kompromisu, kas visām pusēm šķita labākais risinājums.

Viņš ieteica olu katru gadu pārvadāt starp vārdeniem un elfiem. Katrā vietā bērni dosies tai garām, un olas glabātāji raudzīsies, vai pūķis nolems izšķilties. Ja tas neizšķilsies, viņi nodos olu otrai grupai. Tomēr, ja pūķis izšķiltos, jaunā Jātnieka apmācība tiktu uzsākta nekavējoties. Pirmā gada laikā zēns vai meitene, kuru nu pūķis būtu izvēlējies, tiktu nodots apmācībā pie Broma. Tad jauno Jātnieku vestu pie elfiem, kas pabeigtu apmācību.

Elfi negribīgi pieņēma šo plānu… ar vienu nosacījumu ja Broms nomirs pirms pūķa izšķilšanās, tad viņi paši mācīs jauno Jātnieku bez citu iejaukšanās. Līgums tika noslēgts elfiem par labu abas puses zināja, ka pūķis, visticamāk, izvēlēsies elfu, tomēr tajā bija paredzētas līdzvērtīgas tiesības, kas arī bija nepieciešams.

Ažihads uz brīdi apklusa, un viņa tumšajās acīs iegūla skumja izteiksme. Zem vaigu kauliem vīdēja blāvas ēnas, kas izcēla tos vēl vairāk.

Mēs cerējām, ka jaunais Jātnieks satuvinās mūsu rases. Mēs gaidījām vairāk nekā desmit gadus, tomēr ola negribēja šķilties. Mēs vairs necilājām šo jautājumu, vien žēlojāmies par olas kūtrumu.

Taču pagājušajā gadā mēs piedzīvojām milzu zaudējumu. Arja un ola pazuda atpakaļceļā no Troņheimas uz elfu pilsētu Ozilonu. Elfi pirmie atklāja viņas pazušanu. Viņi atrada Arjas zirgu un nogalinātos sargus Du Veldenvardenas mežā un netālu arī beigtus urgļus. Tomēr tuvumā nebija ne Arjas, ne arī olas. Kad ziņas nonāca pie manis, baidījos, ka urgļi ir saņēmuši gūstā Arju un olu un drīz vien noskaidros Farthenduras un elfu galvaspilsētas Ellesmēras atrašanās vietu, kur mīt viņu karaliene Islanzadi. Tagad es zinu, ka viņi darbojušies Impērijas uzdevumā, kas ir vēl ļaunāk.

Līdz tam brīdim, kad Arja pamodīsies, mēs neuzzināsim, kas notika uzbrukuma laikā, tomēr es šo to izsecināju no tava stāsta.

Ažihada veste nočabēja, kad viņš uzspieda elkoņus uz rakstāmgalda.

-    Uzbrukums bijis ātrs un nežēlīgs, citādi Arjai būtu izdevies aizbēgt. Bez brīdinājuma, nepazīstamā vietā nezinot, kur paslēpties, viņa būs ķērusies pie vienīgās iespējas ar maģijas palīdzību pārvietojusi olu kaut kur citur.

-   Vai viņa prot lietot maģiju? Eragons vaicāja. Arja minēja, ka viņu sazāļojuši, lai savaldītu tās spēku. Tomēr viņš gribēja pārliecināties, ka elfa runājusi par maģiju. Jauneklis prātoja, vai Arja varētu viņam iemācīt vairāk vārdu senajā valodā.

-    Tas bija viens no iemesliem, kāpēc viņu izvēlēja par sargu olai. Jebkurā gadījumā Arja nevarētu atgriezt mums olu viņa bija pārāk tālu. Un elfu karalisti sargā slepens nožogojums, kas maģijai neļauj šķērsot viņu robežas. Iespējams, viņa iedomājās par Bromu un izmisumā aizsūtīja olu Kārvahallas virzienā. Nav brīnums, ka viņa aizšāva nedaudz šķērsām, jo viņai taču nebija laika, lai sagatavotos. Dvīņi saka, ka šaušana ir precizitātes māksla.

-    Kāpēc viņa atradās tuvāk Palankāras ielejai, nevis vārdeniem? Eragons vaicāja. Un kur elfi vispār dzīvo? Kur ir šī… Ellesmēra?

Ažihada asais skatiens ieurbās Eragonā, kamēr viņš apsvēra uzdoto jautājumu.

-     Es tev neizpaužu šo informāciju ar vieglu sirdi, jo elfi dedzīgi sargā savas karaļvalsts atrašanās vietu. Tomēr tev tas jāzina, un es tev to atklāšu kā uzticības zīmi. Viņu pilsētas atrodas tālu ziemeļos, nebeidzamā Du Veldenvardenas meža pašā biežņā. Neviens kopš Jātnieku laikiem ne rūķis, ne cilvēks nav bijis tik liels elfu draugs, lai nokļūtu viņu lapotajās zālēs. Es pat nezinu, kā atrast Ellesmēru. Kas attiecas uz Ozilonu… ņemot vērā to, kur Arja pazuda, pieņemu, ka tā atrodas Du Veldenvardenas rietumu galā, uz Kārvahallas pusi. Tev laikam ir daudz citu jautājumu, taču uzticies man un pagaidi, līdz es pabeigšu.

Viņš sakopoja domas un turpināja runāt daudz ātrāk:

-   Kad Arja pazuda, elfi atteicās vārdeniem palīdzēt. Karaliene Islanzadi bija ļoti saniknojusies un nevēlējās sazināties ar mums. Tomēr, lai arī es saņēmu Broma vēstuli, elfi nelikās zinis ne par tevi, ne par Safīru… Pēdējo mēnešu laikā mēs smagi cietām no sadursmēm ar Impēriju, jo viņi neatbalstīja manas vienības.

Pēc Arjas atgriešanās un tavas ierašanās es ceru, ka karalienes naidīgums zudīs. Un tas, ka tu izglābi Arju, mums ļoti palīdzēs uzlabot attiecības ar elfu valdnieci. Tomēr tava apmācība radīs problēmu gan vārdeniem, gan arī elfiem. Broms acīmredzot apmācīja tevi, cik spēja, tomēr mums jāzina, cik rūpīgs viņš ir bijis. Tādēļ mums būs tevi jāpārbauda, lai noteiktu tavu spēju robežas. Turklāt elfi gribēs, lai tu pabeidz apmācības pie viņiem, taču neesmu pārliecināts, ka mums tam ir laiks.

-    Kāpēc ne? Eragons vaicāja.

-    Tam ir dažādi iemesli. Vadoņu dēļ, arī ziņas par urgļiem, kuras atnesi, nav iepriecinošas, Ažihads sacīja, nenolaizdams skatu no Safiras. Redzi, Eragon, vārdeni atrodas sarežģītā situācijā. No vienas puses, mums jārēķinās ar elfu vēlmēm, ja gribam tos par sabiedrotajiem. Taču, no otras puses, mēs nedrīkstam sadusmot rūķus, ja vēlamies palikt Troņheimā.

-    Vai rūķi neturas kopā ar vārdeniem? Eragons taujāja.

Ažihads vilcinājās ar atbildi.

-    Kaut kādā ziņā jā. Viņi ļauj mums šeit dzīvot un palīdz cīņā pret Impēriju, taču viņi ir uzticīgi tikai savam karalim. Man nav nekādas varas pār viņiem, izņemot to, ko Hrotgars man atvēl. Un arī viņam pašam bieži vien ir problēmas ar rūķu klaniem. Hrotgara pakļautībā ir trīspadsmit klani, un katram klana vadonim ir milzīga vara. Viņi izvēlas jauno rūķu valdnieku, kad vecais karalis nomirst. Hrotgars atbalsta mūs, tomēr daudzi vadoņi ir pret. Viņš nevar atļauties bezjēdzīgi dusmot viņus, jo Hrotgars var zaudēt savu ļaužu uzticību, tādēļ viņa rīcība, kas labvēlīga mums, ir strikti ierobežota.

-   Vai šie klanu vadoņi ir pret mani? Eragons gribēja zināt.

-    Domāju, ka diemžēl jā, Ažihads piesardzīgi iesāka. Starp rūķiem un pūķiem ilgstoši bijušas naidīgas attiecības pirms šajā zemē ieradās elfi un samierināja abas puses. Pūķi bija iecienījuši rūķu ganāmpulkus, tie arī čiepa no viņiem zeltu un rūķi ļoti lēni aizmirst pagātnes netaisnības. Patiesību sakot viņi nekad pilnība nepieņēma Jātniekus un neļāva viņiem patrulēt savā karaļvalstī. Galbatoriksa nākšana pie varas tikai nostiprināja viņos pārliecību, ka labāk nekad nesaistīties ne ar vienu Jātnieku vai pūķi. Savus pēdējos vārdus viņš vērsa pret Safiru.

Eragons lēnām iesāka:

-    Kāpēc Galbatorikss nezina, kur atrodas Farthendura vai Ellesmēra? Viņam pilnīgi noteikti to pastāstīja mācību laikā, kad Galbatorikss gatavojās kļūt par Jātnieku.

-    Pastāstīt par tām jā, bet, kur tās atrodas, nē. Viena lieta ir zināt, ka Farthendura atrodas šajos kalnos, bet pavisam cita atrast to. Galbatoriksu neveda iepazīties ne ar vienu no šīm vietām, pirms tika nogalināts viņa pūķis. Pēc tam, protams, Jātnieki viņam vairs neuzticējās. Viņš mēģināja izdabūt šo informāciju no vairākiem Jātniekiem dumpošanās laikā, tomēr viņi būtu labāk nomiruši nekā atklājuši pilsētu atrašanās vietu.

Kas attiecas uz rūķiem valdniekam nekad nav izdevies nevienu notvert, taču tas ir tikai laika jautājums.

-   Kāpēc tad viņš vienkārši nepaņem armiju un nedodas cauri Du Veldenvardenai, līdz atrod Ellesmēru? Eragons vaicāja.

-    Elfiem vēl aizvien ir pietiekami daudz spēka, lai pretotos viņam, Ažihads attrauca. Viņš neiedrošinās izmēģināt savus spēkus pret viņējiem, vismaz pagaidām ne. Taču viņa nolādētā buršanās māka ar katru gadu kļūst spēcīgāka. Ja viņam būtu vēl viens Jātnieks, Galbatorikss kļūtu neapturams. Viņš cenšas, lai vismaz viena no abām olām izšķiļas, tomēr pagaidām tas viņam nav izdevies.

Eragons nespēja saprast:

-   Kāpēc viņa spēks pieaug? Viņa ķermeņa spēks ierobežo maģijas spēku tas nevar pieaugt mūžam.

-   Mēs to nezinām, Ažihads attrauca, paraustīdams platos plecus, un arī elfi nezina. Mēs vienīgi ceram, ka reiz viņu iznīcinās kāda no viņa paša burvestībām. Viņš parakņājās pa savām kabatām un izvilka pergamenta gabalu.

-    Vai tu zini, kas tas ir? viņš vaicāja, noliekot to uz galda.

Eragons paliecās uz priekšu un izpētīja to. Melnas zīmes,

kas rakstītas nepazīstamā valodā, klāja visu lapu. Lielu daļu no rakstītā bija izraibinājuši asins traipi. Viens pergamenta stūris bija pārogļojies. Puisis pakratīja galvu:

-    Nē, nezinu.

-   Mēs to ieguvām no urgļu vadoņa, ko vakar iznīcinājām. Mums tas maksāja divpadsmit vīru dzīvību viņi ziedoja sevi, lai jūs varētu droši izbēgt. Rakstība ir karaļa izgudrojums viņš to izmanto, lai sazinātos ar saviem kalpotājiem. Man vajadzēja kādu brīdi palauzīt galvu, tomēr izdevās atšķetināt tās galveno domu. Tajā rakstīts:

…Ithro Zhāda vārtu sargs ļaus tās nesējam un viņa rokaspuišiem iziet cauri. Viņi jāapvieno ar pārējiem līdzīgiem un pēc…

…taču tikai tad, ja abas puses savaldās un nekaujas. Virsvadība tiek nodota Tarokam, Gašam, Durzam un visam pāri Dižajam Ušnarkam.

-    Ušnarks ir pats Galbatorikss. Urgļu valodā tas nozīmē "tēvs", un šāds apzīmējums viņam ļoti glaimo.

Atrast, kam viņi der un… sulaiņi un… jātur atsevišķi. Ieročus neizdalīt līdz… soļošanai.

-    Neko vairāk nav iespējams izlasīt, izņemot dažus neskaidrus vārdus, Ažihads sacīja.

-    Kur ir Ithro Zhāda? Nekad neesmu dzirdējis par šādu vietu.

-    Es arī ne, Ažihads atzinās, un tas man liek domāt, ka Galbatorikss kādu zināmu vietu ir nodēvējis citādi. Pēc tam kad biju atšifrējis šo vēstuli, jautāju sev ko pie Beoru kalniem dara simtiem urgļu tajā vietā, kur jūs tos pirmo reizi ieraudzījāt, un kurp viņi devās? Pergaments piemin "pārējos līdzīgos", tādēļ es domāju, ka viņi grasās satikt vēl vairāk urgļu savā ceļā. Karalim ir tikai viens iemesls pulcēt šādu armiju lai šāda monstru savienība mūs iznīcinātu.

Šobrīd mums nekas cits neatliek, kā vien skatīties un gaidīt. Lai atrastu šo Ithro Zhādu, mums ir nepieciešama plašāka informācija. Tomēr Farthendura vēl nav atklāta, tādēļ mums ir cerība. Vienīgie urgļi, kas to ir redzējuši, pagājušo nakti gāja bojā.

-    Kā jūs uzzinājāt, ka mēs tuvojamies? Eragons prasīja. Viens no dvīņiem mūs gaidīja, un kuiļiem uzbruka no slēpņa. Puisis zināja, ka Safira uzmanīgi klausās. Lai arī viņa neteica nevienu vārdu, viņš zināja, ka vēlāk abi pārrunās šo tikšanos.

-    Mums ir sargtorņi ielejas sākumā, kur jūs devāties cauri, abos Lāčzoba upes krastos. Viņi mums sūtīja dūju, lai brīdinātu, Ažihads paskaidroja.

Eragons prātoja, vai tā bija tā pati dūja, ko Safira gribēja apēst.

-    Kad ola un Arja pazuda, vai jūs ziņojāt par to Bromam? Viņš sacīja, ka neko par vārdeniem nebija dzirdējis.

-   Mēs mēģinājām brīdināt viņu, Ažihads sacīja, taču man ir aizdomas, ka Impērija mūsu vīrus pārtvēra un nogalināja. Citādi kāpēc lai razaki būtu devušies uz Kārvahallu? Turklāt Broms ceļoja kopā ar tevi un viņam nebija iespēju nogādāt kādu ziņu. Es atviegloti nopūtos, kad viņš man ar ziņnesi no Tērmas atsūtīja jaunumus. Es nemaz nebrīnījos, ka viņš devās pie Džeoda viņi ir seni draugi. Un Džeods viegli varēja atsūtīt ziņnesi, jo piegādā mums preces cauri Surdai.

Visi šie fakti liek uzdot nopietnus jautājumus. Kā Impērija varēja zināt, kur uzbrukt Arjai, un vēlāk mūsu ziņnešiem, kas devās uz Kārvahallu? Kā Galbatorikss uzzinājis, kuri tirgotāji palīdz vārdeniem? Džeoda darījumi ir iznīcināti, kopš jūs devāties prom no Tērmas, un tāpat cietuši arī pārējie uzņēmēji, kas mūs atbalsta. Katru reizi, kad kāds no viņu kuģiem dodas jūrā, tas pazūd. Rūķi mums nevar sniegt visu vajadzīgo, tāpēc vārdeniem izmisīgi nepieciešamas šīs piegādes. Man bail, ka mūsu vidū ir nodevējs vai pat vairāki, neraugoties uz mūsu pūliņiem, ko veltām, lai pārbaudītu ienākošo prātus.

Eragons iegrima dziļās pārdomās par jaunajām ziņām. Ažihads mierīgi gaidīja, kad viņš sāks runāt, nesatraukdamies par ieilgušo klusuma brīdi. Pirmo reizi, kopš Eragons bija atradis Safiras olu, viņš saprata apkārt notiekošo. Vismaz viņš zināja, no kurienes nāca Safira un kas aptuveni sagaidāms nākotnē.

-    Ko jūs no manis gribat? viņš vaicāja.

-    Ko tu ar to domā?

-    Es gribu zināt, ko no manis sagaida Troņheimā. Jums un elfiem attiecībā uz mani ir savi plāni, taču kas notiks, ja man tie nepatiks? Jaunekļa balss ieskanējās stingrāk. Es cīnīšos, ja būs nepieciešams, priecāšos, ja būs iemesls, skumšu, kad būs sēras, un miršu, kad pienāks mans laiks… taču es nevienam neļaušu sevi izmantot pret manu gribu.

Viņš uz brīdi apklusa un tad turpināja:

-    Seno laiku Jātnieki bija taisnības sargi, kas pārraudzīja sava laika valdniekus. Es negaidu, ka man piešķirs tādas pilnvaras. Šaubos, vai cilvēki pieņemtu šādu pārraudzību, ja visu savu dzīvi nav saskārušies ar to un ja vēl šādu posteni ieņemtu tāds jaunulis kā es. Tomēr man ir vara, un es to likšu lietā pēc saviem ieskatiem. Taču es gribu zināt, ko esat nodomājuši ar mani darīt. Tad es nolemšu vai piekrist piedāvājumam.

Ažihads greizi paskatījās uz viņu.

-   Ja tu būtu kāds cits un tiktos ar kādu citu vadoni, tevi nogalinātu par šādu nekaunīgu izrunāšanos. Tu laikam iedomājies, ka es atklāšu savus plānus tikai tāpēc, ka tu to pieprasi?

Eragons nosarka, taču nenolaida skatienu.

-    Tomēr tev ir taisnība. Tavs stāvoklis ļauj sacīt šīs lietas. Tu nevari izbēgt no šīs situācijas tevi ietekmēs tā vai citādi. Es negribētu, lai tu kļūsti par bandinieku kādas grupas mērķu sasniegšanai. Tev jāsaglabā sava brīvība, jo tajā ir tavs patiesais spēks: spēja izvēlēties neatkarīgi no valdnieku vai vadoņu gribas. Mana vara pār tevi būs ierobežota, tomēr, manuprāt, tā ir labāk. Grūtākais ir pārliecināties, lai tie, kam pieder vara, iekļauj tevi savās pārrunās.

Turklāt, neraugoties uz taviem protestiem, šejienieši gaida no tevis noteiktas lietas. Viņi ieradīsies pie tevis ar savām problēmām arī ar nenozīmīgām un pieprasīs, lai tu tās atrisini.

Ažihads pieliecās uz priekšu un turpināja uzsvērti nopietnā balsī:

-    Tu sastapsies ar gadījumiem, kad kāda cilvēka nākotne būs tavās rokās… un viens tavs vārds viņu dzīvi pārvērtīs laimē vai postā. Jaunas sievietes lūgs tavu padomu, ar ko viņām vajadzētu precēties un daudzas gribēs apprecēt tevi -, bet veci vīri jautās, kurš no viņu bērniem ir pelnījis saņemt mantojumu. Tev būs jābūt laipnam un gudram ar ikvienu no viņiem, jo viņi tev uzticēsies. Tu nedrīkstēsi runāt vieglprātīgi vai neapdomīgi, jo tavi vārdi ietekmēs daudz lielākā mērā, nekā būsi domājis.

Ažihads atliecās atpakaļ ar aizplīvurotu skatienu.

-   Vadoņa slogs ir atbildība par tiem cilvēkiem, kas tev ir uzticējušies. Esmu saskāries ar to kopš dienas, kad mani izvēlēja par vārdenu vadoni. Piesargies. Es nepieļaušu netaisnību. Neraizējies par savu jaunību un pieredzes trūkumu tas ātri pazudīs.

Eragons nemaz nepriecājās par to, ka cilvēki nāks viņam prasīt padomu.

-    Taču tu vēl aizvien man nepateici, ko es šeit darīšu.

-    Pagaidām neko. Tu pievārēji vairāk nekā simttrīsdesmit līgas astoņās dienās veikums, ar kuru var lepoties. Esmu pārliecināts, ka tagad vēlies atpūsties. Kad būsi atguvies, mēs pārbaudīsim tavas zināšanas par ieročiem un maģiju. Pēc tam nu, es izklāstīšu pieejamās iespējas un tev būs jāizlemj, kādu virzienu izvēlēties.

-    Kas notiks ar Murtagu? Eragons asi apvaicājās.

Ažihada seja sadrūvējās. Viņš pasniedzās zem galda un

izvilka Zaroku. Zobena pulētā maksts gaismā spīdēja. Ažihads pārvilka plaukstu pār to, kavēdamies pie iegravētā paraksta.

-     Viņam būs jāpaliek šeit, līdz ļaus dvīņiem ieskatīties savā prātā.

-    Jūs nevarat ieslodzīt viņu cietumā, Eragons iebilda.

-    Viņš nav izdarījis nekādu noziegumu.

-   Mēs nevaram palaist viņu brīvībā, nebūdami pārliecināti, ka viņš nevērsīsies pret mums. Nevainīgs vai ne, bet mums viņš var būt tikpat bīstams kā reiz viņa tēvs, Ažihads skumji sacīja.

Eragons saprata, ka nespēs pārliecināt Ažihadu par to, ka tam nav taisnība, turklāt arī pats uzskatīja, ka vadoņa aizdomām bija pamats.

-    Kā tu pazini viņa balsi?

-    Es reiz satiku viņa tēvu, Ažihads strupi attrauca. Viņš paplīkšķināja pa Zaroka rokturi. Kaut Broms man būtu pateicis, ka paņēmis Morzana zobenu. Es tev ieteiktu to nenēsāt

Farthendurā. Daudzi šejienieši atceras Morzana laiku ar naidu, jo īpaši rūķi.

-    Es to ņemšu vērā, Eragons apsolīja.

Ažihads atdeva viņam Zaroku.

-    Zobens man atgādināja, ka pie manis vēl ir Broma gredzens, ko viņš atsūtīja par zīmi, ka ir īstais cilvēks. Es to glabāju, līdz viņš atgriezīsies Troņheimā. Tagad, kad viņš ir miris, gredzens pieder tev. Man liekas, viņš gribētu, lai tev to atdodu.

Viņš atvēra galda atvilktni un izņēma gredzenu.

Eragons ar pateicību to pieņēma. Simbols, kas bija iegravēts safira virspusē, bija tieši tāds pats kā tetovējums uz Arjas pleca. Viņš uzvilka gredzenu rādītājpirkstā, priecādamies, kā tas zaigoja gaismā.

-    Es… man tas ir liels gods, viņš nomurmināja.

Ažihads drūmi palocīja galvu, tad atstūma krēslu un piecēlās. Viņš nostājās pretī Satīrai un ierunājās valdonīgā balsī:

-    Nedomā, ka esmu tevi piemirsis, ak, diženais pūķi. Es to visu stāstīju ne tikai Eragona, bet arī tevis dēļ. Turklāt ir svarīgi, ka tu to visu zini, jo tev viņš jāsargā šajos bīstamajos laikos. Nenovērtē par zemu savu diženumu un arī nesaminstinies blakus viņam, jo bez tevis Eragons cietīs neveiksmi.

Safira nolaida galvu, līdz viņu acis bija vienā līmenī, un raudzījās Ažihadā ar savām melnajām acu zīlītēm. Viņi klusi nopētīja viens otru, un neviens no abiem nepamirkšķināja. Ažihads sakustējās pirmais. Viņš nolaida acis un klusi sacīja:

-    Man tiešām ir liels gods tikties ar tevi.

Viņš derēs, Safira cieņpilni atzina. Viņa pagrieza galvu pret Eragona seju. Pasaki viņam, ka apbrīnoju gan Troņheimu, gan ari viņu. Impērija pareizi dara, ka baidās no viņa. Tomēr dari viņam zināmu ja viņš nolemtu tevi nogalināt, es sagrautu Troņheimu un saplēstu viņu gabalos ar saviem zobiem.

Eragons vilcinājās nodot ziņu, pārsteigts par niknumu viņas balsī, tad pastāstīja pūķa teikto. Ažihads nopietni paskatījās uz viņu.

-   Neko mazāku es ari negaidīju no tik cildena pūķa, tomēr šaubos, vai tu tiktu garām dvīņiem.

Safīra izsmējīgi nosprauslojās. Ha!

Eragons zināja, ko viņa domā, tādēļ sacīja:

-    Tad jau viņiem ir jābūt daudz spēcīgākiem, nekā viņi izskatās. Domāju, ka viņi krietni nobītos, ja reiz saskartos ar pūķa dusmām. Viņi abi varbūt varētu pievārēt mani, bet Safiru gan ne. Tev jāzina, ka Jātnieka pūķis spēcina pārinieka maģiju un tā ir daudz varenāka, nekā pieejama parastam burvim. Tādēļ arī Broms bija vājāks par mani. Man šķiet, ka Jātnieku prombūtnes laikā dvīņi ir pārvērtējuši savu spēku.

Ažihads izskatījās iztrūcies.

-    Broms tika uzskatīts par mūsu spēcīgāko burvi. Tikai elfi bija spēcīgāki par viņu. Ja tevis teiktais ir patiesība, mums būs jāpārdomā daudzas lietas. Viņš palocījās Safiras priekšā. Tādēļ es priecājos, ka man nevajadzēja nodarīt kādam nojums ļaunumu. Safira atbildot pielieca galvu.

Ažihads iztaisnojās; viņa seja kļuva pavēlnieciska, un viņš iesaucās:

-    Orik!

Rūķis iesteidzās istabā un nostājās pie galda, sakrustojis rokas. Ažihads sarauca pieri, kļūdams manāmi nīgrs.

-   Tu man sagādāji pamatīgas problēmas, Orik. Visu rītu man bija jānoklausās, kā viens no dvīņiem sūdzas par tavu nepakļaušanos pavēlēm. Viņi neliksies mierā, līdz tu tiksi sodīts. Diemžēl viņiem ir taisnība. Tā ir nopietna problēma, un to nevar ignorēt. Tas laiks ir pienācis.

Oriks uzmeta ašu skatienu Eragonam, tomēr no rūķa sejas neko nevarēja noprast. Viņš sāka ātri runāt griezīgā balsī:

-Kuļļi jau gandrīz bija aplenkuši Kostamernas ezeru. Viņi šāva bultas uz pūķi, Eragonu un Murtagu, taču dvīņi neko nepasāka, lai apstādinātu uzbrukumu. Tā vilcināšanās viņi atteicās atvērt vārtus, lai arī mēs redzējām, kā Eragons izkliedza atvēršanās vārdus otrpus ūdenskritumam. Un viņi negribēja neko darīt, kad Eragons neuzpeldēja virs ūdens. Varbūt es nerīkojos pareizi, tomēr nevarēju pieļaut, ka Jātnieks iet bojā.

-   Man nepietika spēka, lai izkļūtu no ūdens, Eragons paskaidroja. Es noslīktu, ja viņš mani neizvilktu.

Ažihads uzmeta jauneklim skatienu, tad nopietni turpināja Orika izvaicāšanu:

-    Un vēlāk kāpēc tu iebildi viņiem?

Oriks aizsargājoties pacēla zodu.

-   Es uzskatīju, ka nav pareizi ar varu ieiet Murtaga prātā. Tomēr es viņus neapturētu, ja zinātu, kas viņš ir.

-    Nē, tu darīji pareizi, tomēr būtu vienkāršāk, ja tu to nedarītu. Mums nav tiesību ielauzties cilvēku prātā, lai kas viņi arī būtu. Ažihads pakasīja savu biezo bārdu. Tava rīcība bija cildena, tomēr tu nepakļāvies sava tiešā komandiera pavēlei. Sods par šādu rīcību vienmēr bijusi nāve.

Orika mugura saspringa.

-   Tu nedrīksti viņu par to nogalināt! Viņš tikai palīdzēja man, Eragons izsaucās.

-    Tev nav tiesību iejaukties, Ažihads strupi atcirta. Oriks ir pārkāpis likumu, un sekas būs sods. Eragons atkal sāka iebilst, taču Ažihads apturēja viņu, paceldams roku.

-    Taču tev ir taisnība. Ņemot vērā apstākļus, sods tiks mīkstināts. Orik, kopš šā brīža tu tiec atstādināts no aktīvā karadienesta un tev ir aizliegts iesaistīties jebkurā militārā operācijā manā virsvadībā. Vai skaidrs?

Orika seja sadrūma, un viņš izskatījās samulsis. Viņš strupi pamāja ar galvu un sacīja: Jā.

-    Turklāt, tā kā tev nav aktīvu pienākumu, es tevi norīkoju pavadīt Eragonu un Safiru, kamēr viņi šeit uzturēsies. Tev jāpārliecinās, vai viņi jūtas ērti. Safira dzīvos virs Isidara Mitrima Zvaigžņu Rozes. Eragons var izvēlēties dzīvesvietu, kur vien vēlas. Kad viņš atgūsies no sava ceļojuma, aizved viņu uz mācību lauku. Viņu tur jau gaida, Ažihads noslēdza savu runu ar nebēdnīgu dzirksteli acīs.

Oriks zemu paklanījās.

-    Sapratu.

-    Ļoti labi, tad jūs visi varat iet. Kad ejat ārā, pasaki, lai

ienāk dvīni.

Eragons palocījās un jau sataisījās uz promiešanu, kad apvaicājās:

-    Kur es varētu satikt Arju? Es labprāt apciemotu viņu.

-   Nevienam nav ļauts apciemot viņu. Tev būs jāgaida, līdz viņa atnāks pie tevis.

Ažihads skatījās uz savu galdu, norādīdams, ka saruna pabeigta.

53. NODAĻA Svētī bērnu, Argetlam!

Eragons gaiteni izstaipījās mugura bija stīva no ilgās sēdēšanas. Viņam aiz muguras dvīņi iegāja Ažihada kabinetā un aizvēra durvis. Eragons paskatījās uz Oriku.

-    Piedod, ka manis dēļ tev ir nepatikšanas, viņš atvainojās.

-    Nesatraucies, Oriks noņurdēja, paraustīdams bārdu. Ažihads iedeva man to, ko es gribēju.

Pat Safira bija pārsteigta par šo paziņojumu.

-    Ko tu gribi teikt? Eragons vaicāja. Tu nevari piedalīties mācībās vai kaujās, un tev jāsargā mani. Kā tu varēji to gribēt?

Rūķis mierīgi ieskatījās viņam acīs.

-    Ažihads ir labs vadonis. Viņš saprot, kā ievērot likumu, tomēr arī būt taisnīgam. Es saņēmu sodu par nepakļaušanos viņa virsvadībai, tomēr es esmu arī Hrotgara padotais. Viņa virsvadībā man ir brīvas tiesības darīt, ko vien vēlos.

Eragons saprata, ka nav prātīgi aizmirst Orika dubultpakļautību un varas dalījumu Troņheimā.

-    Tad jau Ažihads tevi ielicis nozīmīgā postenī.

Oriks iesmējās: Tieši tā, un dvīņiem nav par ko sūdzēties. Protams, viņi būs aizkaitināti. Ažihads ir ciets rieksts. Nāc, puis, gan jau esi izbadējies. Un mums jāievieto stallī tavs pūķis.

Safira nošņācās. Eragons aši piebilda:

-   Viņu sauc Safira.

Oriks paklanījās viņai.

-   Atvainojiet. Es ņemšu vērā un atcerēšos. Tad viņš paņēma no sienas oranžu lampu un veda viņus tālāk pa gaiteni.

-   Vai citi Farthendurā ari spēj lietot maģiju? Eragons apvaicājās, mēģinādams turēties līdzi rūķa ātrajam solim. Viņš uzmanīgi nesa Zaroku rokās, ar plaukstu piesegdams simbolu uz maksts.

-    Tikai daži, sacīja Oriks, paraustīdams plecus zem bruņām. Turklāt tie prot tik vien kā izārstēt nobrāzumus. Viņi visi tagad aizvesti pie Arjas lai viņu izārstētu, vajadzīgs liels spēks.

-    Dvīņu gan tur nav.

-    Jā jau, jā, Oriks noņurdēja. Viņa tāpat negribētu abu palīdzību. Dvīņu māksla nav dziedēt. Viņu talants ir shēmu izstrādāšana un plānu perināšana, lai nodarītu citiem kaitējumu. Deinors, Ažihada priekšgājējs, ļāva abiem pievienoties vārdeniem, jo viņam bija nepieciešams šo atbalsts… neviens nevar pretoties Impērijai, ja tam nav tādu burvju, kas spēj burt kaujas laukā. Viņi abi ir nejauks pāris, taču vajadzīgs.

Viņi iegāja vienā no četriem tuneļiem, kas sadalīja Troņheimu. Cilvēku un rūķu bari steidzās pa to turpu šurpu, un skaļās balsis atbalsojās no pulētās grīdas. Tiklīdz gājēji ieraudzīja Safīru, sarunas pēkšņi aprāvās un pūķim pievērsās simtiem acu. Oriks likās skatītājus neredzam un pagriezās pa kreisi, dodamies uz Troņheimas tālākajiem vārtiem.

-    Kurp mēs ejam? Eragons jautāja.

-   Ārpus šīm sienām, lai Safīra varētu lidot uz pūķu apmetnes vietu virs Isidara Mitrima. Pūķu apmetnes vietā nav jumta Troņheimas virsotnē paveras debesis, jo tā ir atvērta, tāpat kā Farthenduras virsotne, tādēļ viņa, tas ir, tu, Safīra, varēsi lidot tieši uz pūķu mājvietu. Tur Jātnieki mēdza apmesties, kad ciemojās Troņheimā.

-   Vai bez jumta tur nebūs auksts un mitrs? Eragons taujāja.

-    Nē jau, Oriks papurināja galvu. Farthendura sargā mūs no sniega un lietus. Tie šeit vienkārši nevar iekļūt. Turklāt apmetnes sienās ir izcirstas marmora alas pūķiem, tajās ir mājīgi. Jābaidās vienīgi no lāstekām. Gadījies dzirdēt, ka tās var pārcirst zirgu uz pusēm.

Ar mani viss būs kārtībā, Safira mierinoši sacīja. Marmora ala ir drošāka par visām vietām, kur līdz šim esam bijuši.

Iespējams… Kā tu domā, vai ar Murtagu viss būs kārtībā?

Ažihads šķiet godavīrs. Ja vien Murtags negrasīsies bēgt, šaubos, vai viņam notiks kas ļauns.

Eragons sakrustoja rokas, negribēdams turpināt sarunu. Viņš bija samulsis par tik straujo apstākļu maiņu kopš vakardienas. Trakā bēgšana no Gileadas beidzot bija beigusies, bet viņa augums vēl aizvien tiecās skriet un jāt.

-    Kur ir mūsu zirgi?

-    Staļļos pie vārtiem. Mēs varam viņus apciemot, pirms dodamies prom no Troņheimas.

Viņi izgāja no Troņheimas pa tiem pašiem vārtiem, pa kuriem bija iegājuši. Zelta grifi mirdzēja krāsainās gaismās, kas spīdēja no daudzajām laternām. Saule bija aizvirzījusies citur, kamēr Eragons sarunājās ar Ažihadu, un gaisma vairs neplūda caur krātera atvērumu. Bez šiem stariem dobjā kalna iekšiene bija samtaini melna. Vienīgais gaismas avots bija Troņheimā, kas spoži mirdzēja. Pilsētkalna starojums izgaismoja apkārtni daudzu simtu pēdu attālumā.

Oriks norādīja uz Troņheimas balto smaili un vērsās pie Safiras:

-    Tur tevi gaidīs svaiga gaļa un skaidrs kalnu ūdens. Tu vari palikt kādā alā. Tiklīdz tu vienu būsi izvēlējusies, tur tiks novietota guļvieta un neviens tevi netraucēs.

-   Man likās, ka mēs dosimies kopā. Es negribu dzīvot šķirti no Safiras, Eragons iebilda.

Oriks pagriezās pret viņu un sacīja:

-   Jātniek Eragon, es darīšu visu iespējamo, lai sagādātu tev ērtības, tomēr būs daudz labāk, ja Safira pagaidīs pūķu apmetnē, iekams tu paēd. Tuneļi uz banketa zāli nav tik lieli, lai viņa varētu doties kopā ar mums.

-    Kāpēc jūs nevarat man vienkārši atnest ēdienu uz apmetni?

-    Nu, Oriks sacīja ar piesardzīgu sejas izteiksmi, ēdienu gatavo lejā, un līdz smailei ir tāls ceļš ejams. Ja tu vēlies, mēs varam sūtīt kalpotāju uz apmetni, lai aiznes tev ēdienu. Kādu laiku tas prasīs, tomēr tad tu varēsi ēst kopā ar Satīru.

Viņš tiešām tā darītu, Eragons iedomājās, pārsteigts par to, ka vārdeni gatavi tik daudz darīt viņa labā. Turklāt puisim likās, ka Oriks viņu kaut kādā veidā pārbauda.

Es esmu nogurusi, Satīra sacīja, turklāt tā pūku apmetne man ir pa prātam. Ej un paēd, un tad atgriezies pie manis. Beidzot mēs varēsim atpūsties, nebaidoties no meža dzīvniekiem un karavīriem. Mēs esam pārāk ilgi cietuši no ceļa grūtībām.

Eragons domīgi paskatījās uz viņu un sacīja Orikam:

-    Es došos ēst lejā.

Rūķis apmierināti pasmaidīja. Eragons atsēja Safiras seglus, lai viņa varētu ērti apgulties. Vai tu paņemsi Zaroku sev līdzi ?

Jā, viņa piekrita un paņēma zobenu un seglus savos nagos. Tomēr lai stops paliek pie tevis. Mums jāuzticas cilvēkiem, taču nedrīkstam būt muļķīgi.

Zinu jau, viņš satraucies sacīja. Ar spēcīgu grūdienu Safira pacēlās no zemes, sakuļot mierīgo gaisu. Vienmērīgie spārnu vēzieni bija vienīgā tumsā dzirdamā skaņa. Kad viņa pazuda aiz Troņheimas virsotnes malas, Oriks gari nopūtās:

-    Eh, puis, tu gan esi laimīgs. Mani pēkšņi sagrāba tādas ilgas pēc plašām debesīm un augstiem kalniem, un es gribētu medīt kā vanags. Tomēr manas kājas stingrāk stāv uz zemes un vēl labāk zem tās.

Viņš skaļi sasita plaukstas.

-    Es pavisam esmu aizmirsis savus namatēva pienākumus. Atceros, ka neesi ēdis kopš tām nožēlojamām vakariņām, kuras dvīņi atzina par labām, lai jums pasniegtu. Nāc, iesim sameklēt pavārus un palūgsim viņiem maizi un gaļu!

Eragons sekoja rūķim atpakaļ uz Troņheimu cauri gaiteņu labirintam, kamēr nonāca līdz garai istabai, kurā garās rindās stāvēja akmens galdi tik augsti, lai rūķiem pie tiem būtu ērti. Aiz garas letes ziepjakmens krāsnīs kvēloja uguns.

Oriks nepazīstamā valodā nobēra vārdus kādam tuklam rūķim ar sārtu seju, kurš aši pasniedza viņiem akmens šķīvjus ar kūpošām sēnēm un zivi. Tad Oriks vedināja Eragonu vairākus kāpņu posmus uz augšu uz mazu nišu, kas bija izgrebta Troņheimas ārējā sienā. Viņi apsēdās sakrustotām kājām, un Eragons bez vārda runas sniedzās pēc ēdiena.

Kad abi bija iztukšojuši savus šķīvjus, Oriks apmierināti nopūtās un izvilka garu, rievainu pīpi. Viņš to aizkūpināja un sacīja:

-   Pienācīga maltīte, tomēr nenāktu par ļaunu kāds malks medalus, lai to visu noskalotu lejā.

Eragons aplūkoja apkārtni.

-    Vai jūs Farthendurā iekopjat laukus?

-   Nē, šeit pietiek saules gaismas tikai ķērpjiem, sēnēm un sūnām. Troņheimā nespēj izdzīvot bez piegādēm no apkārtējām ielejām, un tieši tāpēc daudzi no mums izvēlas dzīvot kaut kur citur Beoru kalnos.

-    Tātad ir vēl arī citas rūķu pilsētas?

-    Ne tik daudz, cik mēs vēlētos. Troņheimā ir lielākā no visām. Viņš atspiedās pret elkoni un dziļi ievilka dūmu no savas pīpes.

-    Tu esi redzējis tikai apakšējos stāvus, tādēļ arī neievēroji, ka lielākā Troņheimas daļa ir pustukša. Jo augstāk tu kāpsi, jo mazāk iemītnieku sastapsi. Daži stāvi stāvējuši tukši gadsimtiem ilgi. Lielākā daļa rūķu labprātāk dzīvo zem Troņheimas un Farthenduras alās un ejās un drupina akmeni. Gadsimtiem ilgi mēs esam cirtuši tuneļus zem Beoru kalniem. Tu vari iet zem kalnu grēdas visā tās garumā un ne reizi neiznākt virszemē.

-   Vai tā nav izšķērdība uzturēt visu šo neizmantoto Troņheimas platību? Eragons vaicāja.

Oriks pamāja ar galvu. Daži no mums jau ilgāku laiku runā par došanos prom no šīs vietas un dēvē to par naudas mešanu caurā maisā. Tomēr Troņheimā var būt noderīga vēl kaut kam, un šajā ziņā tā ir nepārvērtējama.

-    Kam tad?

-    Sliktos laikos šeit var apmesties visa rūķu cilts. Visas vēstures laikā trīs reizes nācies to darīt, taču katru reizi Troņheimā izglābusi rūķus no pilnīgas un drošas iznīcības. Tieši tādēļ mēs to uzturam kārtībā un kaujas gatavībā kā īstu garnizona pilsētu.

-    Nekad neesmu redzējis kaut ko tik diženu, Eragons atzina.

Oriks smaidīja, turot pīpi mutē.

-     Priecājos, ka tu tā domā. Troņheimu cēla daudzas rūķu paaudzes un mūsu dzīves ilgums ir daudz garāks par jūsējo. Diemžēl nolādētās Impērijas dēļ tikai dažiem ārpusē dzīvojošajiem rūķiem ļauts ieraudzīt šīs celtnes diženumu.

-    Cik daudz vārdenu šeit ir?

-    Rūķu vai cilvēku?

-    Cilvēku es gribu noskaidrot, cik daudziem izdevies aizbēgt no Impērijas.

Oriks izpūta lielu dūmu mākoni, kas slinki tinās viņam ap galvu.

-    Šeit mitinās kādi četri tūkstoši tavējo. Tomēr tas neko daudz nenozīmē. Pie mums ierodas tikai tie cilvēki, kuri grib cīnīties. Pārējie ir Surdas valdnieka Orina aizbildniecībā.

Tik maz! Eragonam dūša saskrēja papēžos. Kad karaliskā armija bija kaujas gatavībā, tajā bija sešpadsmit tūkstoši vīru, neskaitot urgļus.

-    Kāpēc Orins necīnās ar Impēriju? viņš gribēja zināt.

-    Ja viņš atklāti izrādītu naidīgumu, Galbatorikss satriektu viņu pīšļos. Tomēr Galbatorikss izvairās no uzbrukuma Surdai, jo uzskata to par niecīgu draudu. Tā ir kļūda. Vārdeni lielāko daļu ieroču un citu preču iegūst, pateicoties Orinam. Bez viņa palīdzības Impērijai neviens nespētu pretoties. Nekrīti izmisumā par to, ka Troņheimā nav visai liels skaits cilvēku. Šeit ir ļoti daudz rūķu daudz vairāk, nekā redzēji, un visi būs gatavi cīņai, kad pienāks laiks. Arī Orins mums piesolīja savu armiju, kad būs jādodas kaujā ar Galbatoriksu. Arī elfi teicās palīdzēt.

Eragons izklaidīgi domās pieskārās Safirai un atklāja, ka viņa ir aizņemta, graužot kāda dzīvnieka asiņaino pakaļkāju. Puisis atkal pievērsās veserim un zvaigznēm, kas bija iegravētas uz Orika bruņucepures. Ko šis simbols nozīmē? Es to redzēju arī uz grīdas Troņheimā.

Oriks noņēma dzelzs bruņucepuri un pārvilka ar pirkstu pāri gravējumam. Tas ir mana klana simbols. Mēs esam ingītumi metālapstrādātāji un meistarīgi kalēji. Veseris un zvaigznes ir iestrādātas Troņheimas grīdā, jo tas bija mūsu ciltstēva Korgana ģerbonis. Viens klans valda pār pārējiem divpadsmit. Valdnieks Hrotgars arī ir Durgrimstas ingītums un nesis manam klanam daudz slavas un cieņas.

Kad viņi nesa tukšos šķīvjus pavāram, gaitenī pretī nāca rūķis. Viņš apstājās iepretim Eragonam, paklanījās un cieņpilni bilda: Argetlam!

Eragons apjuka no rūķa negaidītās rīcības, nosarka, tomēr juta neparastu apmierinājumu. Neviens līdz šim nebija klanījies viņa priekšā. Ko viņš sacīja? jauneklis jautāja, pieliekdamies Orikam tuvāk.

Oriks apjucis paraustīja plecus:

-    Tā elfi sauca Jātniekus. Šis vārds nozīmē sudraba roka.

Eragons paraudzījās uz savu mirdzošo plaukstu, prātodams

par gedwēy ignasia, kuras dēļ plauksta bija neparasti gaiša.

-    Vai gribi atgriezties pie Safiras?

-   Vai es varētu kaut kur nomazgāties? Jau labu laiku neesmu varējis notīrīt ceļa putekļus. Arī mans krekls ir notraipīts ar asinīm, saplēsts un smirdīgs. Es gribētu tikt pie jauna, taču man nav naudas. Varbūt es varētu nolīdzināt parādu strādājot?

-   Vai tu gribi noniecināt Hrotgara viesmīlību? Oriks noprasīja. Kamēr būsi Troņheimā, tev nekas nebūs jāpērk. Tu atlīdzināsi citā veidā. Kā to tev pavēstīs Ažihads un Hrotgars.

Nāc. Es tev parādīšu, kur varēsi nomazgāties, un atnesīšu arī kreklu.

Viņš veda Eragonu lejup pa garām kāpnēm, līdz viņi nonāca dziļi zem Troņheimas. Gaiteņi šeit vairāk līdzinājās tuneļiem, un Eragonam vajadzēja saliekties, jo tie bija tikai piecas pēdas augsti. Visas laternas bija sarkanā krāsā. Lai gaisma neapžilbinātu, kad ieej vai izej no tumšas alas, Oriks paskaidroja.

Viņi iegāja tukšā istabā ar mazām durtiņām tālākajā sienā. Oriks norādīja:

-   Te ir vairākas peldvietas, kā ari sukas un ziepes. Atstāj savas drēbes šeit. Kad nāksi ārā, šo vietā gaidīs jaunas drēbes.

Eragons pateicās un sāka izģērbties. Būt vienam tik dziļi pazemē likās nomācoši, un zemie akmens griesti šo sajūtu vēl jo vairāk pastiprināja. Viņš aši noģērbās un nosalis ātri izskrēja cauri mazajām durtiņām, nonākot dziļā tumsā. Eragons taustījās uz priekšu, līdz kājas sajuta siltu ūdeni un augums lēnām iegremdējās tajā.

Baseina ūdens bija mazliet sāļš, taču glāsmains un mierīgs. Kādu mirkli viņš baidījās aizpeldēt pārāk tālu no durvīm, taču drīz vien atklāja, ka ūdens sniedzas tikai līdz viduklim. Eragons taustījās gar slidenu sienu un atrada ziepju gabalu un suku, ar ko nomazgāties. Pēc tam viņš slīdēja pa ūdens virsmu un izbaudīja tā siltumu.

Izkāpis no ūdens un vēl pilēdams, viņš nonāca gaišā istabā, kur bija nolikts dvielis, smalks lina krekls un bikšu pāris. Drēbes derēja gana labi, un viņš apmierināts izgāja ārā tunelī.

Oriks jau viņu gaidīja ar pīpi rokā. Abi kopā sāka kāpt pa kāpnēm, lai atgrieztos Troņheimā, līdz nonāca pašā tā virsotnē. Eragons skatījās uz pilsētkalna smaili un domās pasauca Safīru. Kad viņa nolaidās lejā no pūķu apmetnes, puisis vaicāja:

-    Kā jūs sazināties ar ļaudīm Troņheimas pašā virsotnē?

Oriks iesmējās:

-   To mēs atrisinājām jau pirms kāda laika. Varbūt nepamanīji, taču aiz atklātajām arkām, kas iezīmē katru stāvu, atrodas kāpņu telpa, kurā ap Troņheimas centrālo telpu vijas kāpnes līdz pašai pūķu apmetnei un virs Isidara Mitrima. Mēs to dēvējam par Volturinu nebeidzamajām kāpnēm. Skriet augšā vai lejā ārkārtas gadījumā ir par lēnu, un kāpnes arī nav diez ko ērtas parastai kāpšanai. Tādēļ mēs lietojam lāpas, lai nodotu ziņu. Ir arī kāds pārvietošanās veids, tomēr to izmanto ļoti reti. Kad cēla Volturinu, tam līdzās tika izcirsta pulēta rene. Tā kalpo par milzīgu slīdceļu kalna augstumā.

Eragona lūpas savilkās smaidā. Vai tas ir bīstams?

-    Nemaz nedomā to izmēģināt. Slīdceļu būvēja rūķu vajadzībām, un cilvēkiem tas ir par šauru. Ja tu noslīdēsi no tā, tevi var uzmest uz kāpnēm vai pret arkām un, iespējams, pat kādā tukšā vietā.

Satīra nolaidās šķēpa sviediena attālumā, un viņas zvīņas sausi nočabēja. Kad pūķis pasveicināja Eragonu, cilvēku un rūķu bars izskrēja ārā no Troņheimas, ziņkārīgi pulcējās pūķim apkārt un sačukstējās. Eragons satraukti vēroja, kā pūlis kļūst aizvien lielāks.

-    Labāk ej, Oriks mudināja, bukņīdams puisi uz priekšu. Satiksimies pie šiem vārtiem rīt no rīta. Es tevi gaidīšu.

Eragons vilcinājās un prasīja: Kā es zināšu, ka pienācis rīts?

-    Es aizsūtīšu kādu, lai tevi pamodina. Tagad ej! Eragons negribīgi piekrita un devās cauri murdošajam pūlim, kas bija apstājis Safīru, un uzlēca pūķim mugurā.

Pirms Safīra pacēlās gaisā, pūļa priekšā iznāca veca sieviņa un dedzīgi satvēra Eragona kāju. Viņš centās izrauties, taču sievietes roka ap viņa potīti turējās kā dzelzs ķetna puisis nespēja atbrīvoties no viņas stingrā tvēriena. Sieviņa neatraudamās skatījās jauneklī ar kvēlojošām acīm, kuras apņēma dzīves rūpju izvagotas krunkas vīstošā āda nokarājās pār noļukušajiem vaigiem. Uz viņas kreisās rokas gulēja noskrandis vīstoklis.

Eragons sabijies vaicāja:

-    Ko tu vēlies?

Sieviete pacēla roku, un no sainīša noslīdēja auduma gabals, atklājot bērna seju. Sieviete ierunājās aizsmakušā un izmisušā balsī:

-    Bērnam nav vecāku nav neviena, izņemot mani, kas par viņu rūpētos, taču es esmu vārga. Argetlam, svētī viņu ar savu spēku. Svētī viņu, lai meitene ir laimīga!

Eragons bezpalīdzīgi palūkojās uz Oriku, taču rūķis vienīgi piesardzīgi vēroja notiekošo. Pūlis apklusa, gaidīdams Eragona atbildi. Sievietes skatiens bija cieši piekalts Eragonam.

-    Svētī viņu, Argetlam, svētī, viņa atkārtoja.

Eragons nekad nevienu nebija svētījis. Alagēzijā neviens ar vieglu roku nedeva svētību, jo kaut kas varēja noiet greizi un nodarīt vairāk ļaunuma nekā labuma. Ir sevišķi tad, ja vārdi tika izrunāti ar ļaunu nolūku vai arī ar pārliecības trūkumu. Vai man ir tiesības uzņemties šādu atbildību ? viņš sevī prātoja.

-    Svētī viņu, Argetlam, svētī.

Pēkšņi izlēmis, viņš meklēja teikumu vai izteicienu, ko varētu izmantot šajā situācijā. Nekas prātīgs galvā nenāca, līdz viņš iedomājās par seno valodu. Tā būtu patiesa svētība izrunāta ar spēka vārdiem, izrunāta ar tāda lūpām, kam piemīt spēks.

Viņš paliecās uz priekšu un sakopoja gaismu uz savas labās rokas. Uzlikdams plaukstu uz bērna pieres, viņš uzsvērti sacīja:

-   Atra guļai un ilian tauthr ono un atra ono waise skolir frā rauthr.

Pēc vārdu izrunāšanas viņš sajutās ārkārtīgi noguris, it kā būtu licis lietā kādu burvestību. Viņš lēnām noņēma mirdzošo plaukstu un teica sievietei:

-    Tas ir viss, ko varu viņas labā darīt. Ja ir kādi vārdi, kas var novērst ļaunu likteni, šie ir īstie.

-    Paldies, Argetlam, viņa nočukstēja, viegli palocīdamās. Vecā sieviete atkal sāka vīstīt bērnu, taču Satīra nosprauslājās un pieliecās, līdz tās galva atradās tieši virs bērna. Sieviete sastinga, no bailēm nespēdama pat paelpot. Safīra pielieca galvu un ar deguna galiņu paberzēja bērna pierīti starp uzacīm un, pabeigusi darāmo, līgani pagāja nost.

Pūli pāršalca izbrīna sauciens, jo uz bērna pieres, kur Satīra bija pieskārusies ar deguna galu, tagad vīdēja gaišs ādas laukumiņš zvaigznes formā. Tikpat balti sudrabains kā gedwēy ignasia uz Eragona rokas. Sieviete drudžaini, pateicības pilnām acīm skatījās uz Safīru.

Pūķis acumirklī pacēlās spārnos, tricinādams pārsteigtos skatītājus ar vēja brāzmām no savu milzīgo spārnu vēzieniem. Kad zeme jau pazuda viņiem zem kājām, Eragons dziļi ievilka elpu un cieši saspieda pūķa kaklu. Ko tu izdarīji? viņš klusi vaicāja.

Es dāvāju viņai cerību. Un tu dāvāji viņai nākotni.

Piepeši Eragonu sagrāba vientulība, lai gan viņš taču bija tik cieši klāt Safīrai. Apkārtne šķita tik sveša pirmo reizi viņš aptvēra, cik tālu ir no mājām. Mājas bija izpostītas, tomēr tur bija palikusi viņa sirds. Par ko es esmu kļuvis, Safira ? jauneklis vaicāja. Es tikai šogad esmu kļuvis par vīrieti, tomēr tikko runāju ar vārdenu vadoni. Galbatorikss man dzenas pa pēdām, un es ceļoju kopā ar Morzana dēlu un tagad no manis sagaida svētību! Kādu gudrību es viņiem varu sniegt, ko viņi jau nav apguvuši ? Kādus varoņdarbus es varu paveikt, ko armija nevarētu labāk ? Tas ir neprāts! Man būtu jādodas atpakaļ uz Kārvahallu pie Rorana.

Safira ilgu laiku klusēja, un viņas atbilde, kad tā beidzot atskanēja, bija maiguma pilna. Tu vēl esi bērns, lūk, kas tu esi. Bērns, kas cenšas ielauzties šajā pasaulē. Gadu ziņā es esmu jaunāka par tevi, taču savās atmiņās esmu ļoti veca. Neraizējies par šīm lietām. Samierinies ar to, kur esi un kas esi. Cilvēki parasti zina, kas darāms. Vienīgais, kas tev jādara, jārāda viņiem ceļš. Un tā arī ir gudrība. Kas attiecas uz varoņdarbiem neviena armija nespētu dot svētību, kuru tu dāvāji.

Bet tas taču bija nieks, viņš iebilda. Sīkums.

Nē, nebija gan. Tas, ko tu redzēji, bija cita stāsta, citas leģendas sākums. Vai tu domā, ka tas bērns kādreiz būs mierā kļūt par krodziņa īpašnieci vai zemnieci, ja viņas pieri iezīmējis pūka pieskāriens un spēka vārdi likteni ? Tu nenovērtē mūsu varenību un to, kā tā ietekmē ļaužu likteņus.

Eragons nolieca galvu. Tas viss ir nomācoši. Man šķiet, ka es mitu ilūzijā, sapnī, kurā viss ir iespējams. Pasaulē tiešām gadās brīnumaini notikumi, taču tie vienmēr norisinās kaut kādās tālās vietās un senos laikos. Bet es atradu tavu olu, mani apmācīja Jātnieks, un es cīnījos ar Ēnu parasts zemnieku puisis, kāds es esmu vai biju, to nespētu. Kaut kas mani ved un maina.

Tas ir tavs liktenis, kas tevi veido, Safira atbildēja. Katram laikmetam ir vajadzīgs savs varonis iespējams, izvēle tagad kritusi uz tevi. Zemnieku puišus nenosauc pirmo Jātnieku vārdos bez iemesla. Tavs vārds bija tava likteņa aizsākums, un tavās rokās ir tā turpinājums. Vai arī beigas.

Ak, Eragons nopūtās, pašūpojot galvu. Runāšana mīklās… Taču, ja viss ir jau iepriekš noteikts vai mūsu izvēlei ir kāda jēga? Varbūt mums vienkārši jāiemācās pieņemt savu likteni ?

Safira cieši noskaldīja: Eragon, es tevi izvēlējos, atrazdamās olā. Tev dota iespēja, par kuru citi būtu gatavi atdot dzīvību. Vai tu esi nelaimīgs? Tiec vaļā no šādām domām. Uz tām nav atbildes, un, ja būtu, tās liktu tev justies vēl jo nelaimīgākam.

Taisnība, viņš drūmi novilka. Tomēr nekas nelīdz, un šis domas turpina klist pa manām smadzenēm.

Dzive ir… izsista no sliedēm… kopš Broma nāves. Es nevaru nomierināties, Safīra atzinās. Un tas bija pārsteidzoši, jo pūķis reti par kaut ko satraucās. Viņi lidoja virs Troņheimas. Eragons palūkojās lejā caur pilsētkalna smailes atvērumu un ieraudzīja pūķu apmetnes grīdu: Isidara Mitrimu lielo zvaigznes safīru. Viņš zināja, ka zem tā ir Troņheimas centrālā zāle. Safira klusi nolaidās pūķu apmetnē. Viņa pārlaidās pār tās malu un nonāca zemē uz Isidara Mitrima, noklakšķinot nagus pret cieto dārgakmeni.

Vai tu to nesaskrāpēsi? Eragons satraucās.

Domāju, ka ne. Tas nav vienkāršs dārgakmens. Eragons noslīdēja no viņas muguras un lēnām skatījās apkārt, neparastā skata aizgrābts. Viņi atradās apaļā telpā bez jumta, tā bija sešdesmit pēdu augsta un sešdesmit pēdu plata. Sienās rēgojās tumšas alu ieejas dažas bija cilvēka augumā, citas lielākas par māju. Marmora sienās bija iebūvētas mirdzošas kāpnes, lai ļaudis varētu tikt arī līdz augstākajām alām. Pūķu apmetnes izeju veidoja gigantiska arka.

Eragons izpētīja milzīgo dārgakmeni zem savām kājām un, acumirklīgas ierosas vadīts, nogūlās uz tā. Viņš piespieda vaigu pie vēsā safīra, mēģinādams saskatīt, kas ir zem tā. Līniju mudžeklis un mirgojoši, krāsaini punkti vīdēja akmens iekšienē, taču tā biezums neļāva neko skaidri saskatīt milzīgajā zālē jūdzi zemāk.

Vai man būs jāguļ atsevišķi, kādā citā telpā ?

Safira pakratīja galvu. Nē, manā alā ir gulta arī tev. Nāc paskaties. Viņa pagriezās un, neatvērusi spārnus, palēcās divdesmit pēdas virs grīdas, nolaižoties vidēji lielā alā. Jauneklis uzrāpās pa kāpnēm.

Alas iekšiene bija tumši brūna un dziļāka, nekā Eragons bija gaidījis. Rupji tēstās sienas radīja iespaidu, ka alas ir dabas veidojums. Līdzās sienai atradās milzīgs spilvens, uz kura Safira varēja bez bēdām saritināties. Turpat bija arī sienā iebūvēta gulta. Alu apspīdēja vientuļa sarkana lāpa, ko varēja aizklāt ar īpašu slēģi.

Man te patīk, Eragons paziņoja. Šeit ir droši.

Jā. Safira saritinājās uz spilvena un skatījās uz zēnu. Skaļi nopūzdamies, Eragons atkrita gultā un sāka viegli laisties miegā.

Safira, tu neko daudz neesi sacījusi, kamēr mēs esam šeit. Ko tu domā par Troņheimu un Ažihadu ?

Redzēsim… Šķiet, ka mēs esam iekūlušies jaunā karadarbības laukā. Zobeni un nagi te ir bezjēdzīgi, tomēr vārdiem un sabiedrotajiem var būt īpaša vara. Mēs nepatīkam dvīņiem mums jāuzmanās no ikvienas divkosības, uz ko šie varētu būt naski.

Arī daudzi rūķi mums neuzticas. Elfi negribēja Jātnieku cilvēku, tādēļ arī no viņu puses gaidāma pretestība. Prātīgākais, ko mēs varam darīt, noskaidrot, kas ir pie varas, un censties sadraudzēties ar tiem. Turklāt neatliekot ne dienu.

Vai tu domā, ka varēšu būt neatkarīgs no dažādiem vadoņiem?

Viņa sakārtoja spārnus ērtāk. Ažihads atbalsta mūsu brīvību, taču var gadīties, ka mēs nespēsim izdzīvot, ja nepiesliesimies vienai vai otrai grupai. Lai kā tas būtu drīz mēs visu uzzināsim.

54. NODAĻA Mandragoras sakne un tritona mēle

Kad Eragons pamodās, sega bija sagumzljusies zem viņa, taču telpā bija silti. Safīra, mierīgi elpodama, gulēja uz milzu spilvena.

Pirmo reizi kopš ierašanās Farthendurā Eragons jutās drošībā un cerību pilns. Viņam bija silti, vēders pilns, viņš varēja gulēt tik ilgi, cik gribējās. Eragons juta, kā sasprindzinājums, kas viņu stindzināja kopš Broma nāves un pat vēl iepriekš, kopš aiziešanas no Palankāras ielejas, beidzot bija atslābinājis žņaugus.

Man vairs nav jābaidās. Bet kas notiks ar Murtagu ? Lai gan vārdeni bija viesmīlīgi, Eragons nespēja ar tīru sirdsapziņu pieņemt domu, ka viņa vainas dēļ Murtags nokļuvis apcietinājumā, kaut arī Eragons to nemaz nebija gribējis. So situāciju kaut kā vajadzēja labot.

Viņa skatiens klejoja pa alas rupji tēstajiem griestiem, bet domas raisījās ap Arju. Norājis pats sevi par sapņošanu, viņš pacēla galvu un aplūkoja telpu. Alas malā sēdēja milzīgs kaķis un laizīja ķepu. Tas uzmeta puisim skatienu, un slīpās, sarkanās acis nošķīla zibšņus.

Solembum? viņš, neticēdams savām acīm, jautāja.

Acīm redzami. Kaķacis pakratīja krēpes un slinki nožāvājās, atklājot skatam lielos ilkņus. Solembums izstaipījās un izlēca no alas, ar krietnu būkšķi nolaižoties uz Isidara Mitrima divdesmit pēdas zemāk.

Eragons paskatījās uz Safiru. Pūķis bija pamodies un nekustīgi skatījās uz viņu. Ej. Ar mani viss būs kārtībā, viņa nomurmināja. Solembums gaidīja puisi zem arkas, kas veda uz pārējo Troņheimas daļu.

Tiklīdz Eragona kājas pieskārās Isidara Mitrimam, kaķacis zibenīgi apmetās riņķī un nozuda arkā. Eragons dzinās tam pa pēdām un skrienot berzēja miegu no acīm. Viņš izgāja cauri arkai un atģidās stāvam Volturina, nebeidzamo kāpņu, pašā augšā. Cita ceļa nebija, tādēļ viņš devās lejā.

Eragons nonāca vaļējā pasāžā, kas aizlocījās pa kreisi un ieskāva Troņheimas centrālo zāli. Starp slaidām kolonnām, kas balstīja arkas, virs galvas varēja redzēt Isidara Mitrima vizuļošanu, kā arī pilsētkalna tālo pamatni. Centrālā zāle kļuva lielāka ar katru nākamo stāvu. Kāpnes vijās cauri arkādei uz tādu pašu zemāku stāvu un tālāk, līdz pazuda tālumā. Slīdceļš izlocījās blakus kāpņu ārējai pusei. Volturina augšgalā bija kaudze ar ādas spilveniem, ar kuriem varēja laisties lejā. Labajā pusē no Eragona putekļains gaitenis veda uz stāva istabām. Solembums devās tālāk pa eju, ka aste vien nozibēja.

Pagaidi, Eragons sauca.

Viņš mēģināja panākt Solembumu, taču kaķacis tikai pazibēja kādā no pamestajiem gaiteņiem. Kad Eragons apgāja ap stūri, viņš pamanīja kaķaci apstājamies pie durvīm un ņaudam. Durvis klusi atvērās uz iekšpusi, it kā aicinādamas ienākt. Solembums ieskrēja iekšā, un durvis aizcirtās. Eragons apstājās pie tām, prātodams, ko tas viss nozīmē. Tad viņš pacēla roku un gatavojās pieklauvēt, taču, pirms jauneklis to paguva izdarīt, durvis atkal atvērās, pa tām izspraucās siltas gaismas kūlis. Kādu mirkli vilcinājies, viņš iegāja iekšā.

Eragons nokļuva plašā divistabu dzīvoklī, kas bija grezni izrotāts ar kokgriezumiem un vīteņaugiem. Gaiss telpā bija silts, svaigs un mitrs. Spožas lampas karājās pie sienām un zemajiem griestiem. Uz grīdas un stūros bija sakrautas kaudzes ar ziņkāri raisošiem priekšmetiem. Tālākajā istabā atradās plata gulta ar baldahīnu uz četriem stabiņiem, kurus klāja dažādi augi.

Galvenās istabas centrā uz mīksta ādas krēsla sēdēja pareģe un zintniece Andžela. Viņa jautri smaidīja.

-    Ko tu šeit dari? Eragons neko vairāk nespēja pārdabūt pār lūpām.

Andžela sakrustoja rokas klēpī.

-    Nu vai tu nevarētu apsēsties uz grīdas, lai varu tev pastāstīt? Es labprāt piedāvātu krēslu, taču jau sēžu uz tā vienīgā, kas man ir.

Eragona prātā burbuļoja jautājumi tāpat kā kodīgs zaļš šķidrums divos podos, starp kuriem viņš apsēdās.

-    Tā! Andžela iesaucās, paliecoties uz priekšu. Tu esi Jātnieks. Man jau bija aizdomas, tomēr līdz pat vakardienai es to nezināju. Solembums, protams, zināja, taču viņš man neko neteica. Man vajadzēja iedomāties tajā pašā brīdī, kad pieminēji Bromu. Safīra… man patīk šis vārds pūķim ļoti atbilstošs.

-    Broms ir miris, Eragons strupi pārtrauca viņas sakāmo.

-    Razaki viņu nogalināja.

Ziņa Andželu satrieca. Viņa virpināja starp pirkstiem biezo matu sprogu.

-    Man patiešām žēl. No visas sirds žēl, viņa klusām sacīja.

Eragons rūgti pasmaidīja. Taču tu neesi pārsteigta, vai ne?

Galu galā tu paredzēji viņa nāvi.

-    Es nezināju, kam būs jāmirst, viņa sacīja, nogrozot galvu.

-    Taču nē, neesmu pārsteigta. Es esmu sastapusi Bromu vienu vai divas reizes. Viņam nepatika mana vieglprātīgā attieksme pret maģiju. Tā viņu kaitināja.

Eragons sarauca pieri.

-    Tērmā tu smējies par viņa likteni un sacīji, ka tas līdzinās jokam. Kāpēc?

Andželas seja acumirklī sastinga.

-    Ņemot vērā to, ko zinām šodien, tas nebija labi teikts, taču es nevarēju paredzēt, kas ar viņu atgadīsies. Kā lai labāk izstāstu? Kaut kādā ziņā Broms bija nolādēts. Viņam zvaigznēs bija nolikts izgāzties visos pasākumos, izņemot vienu. Viņu izvēlēja par Jātnieku, taču viņa pūķi nogalināja. Broms mīlēja kādu sievieti, kura bija vienaldzīga pret viņu. Domāju, ka

Bromu izvēlēja, lai sargātu un apmācītu tevi, taču beigās viņš neizpildīja arī šo uzdevumu. Vienīgais uzdevums, kuru Broms paveica līdz galam, nogalināja Morzanu, un neko vairāk arī nevajadzēja.

-    Broms man nekad nav pieminējis kādu sievieti, Eragons attrauca.

Andžela vienaldzīgi paraustīja plecus.

-    Es to uzzināju no kāda, kas nebūtu melojis. Taču pietiek par to runāt! Dzīve turpinās, un mums nevajadzētu traucēt mirušos ar savām raizēm.

Viņa sagrāba no grīdas niedru kaudzi un veikli sāka tās pīt, tādā veidā pieliekot punktu sarunai.

Eragons kādu brīdi vilcinājās un tad padevās.

-    Labi. Kāpēc jūs esat Troņheimā, nevis Tērmā?

-    Beidzot kāds interesants jautājums, Andžela sacīja. Pēc tam kad vēlreiz izdzirdēju Broma vārdu no tevis, es sajutu, ka vecie laiki atgriežas Alagēzijā. Ļaudis sačukstējās, ka Impērija dzen pēdas Jātniekam. Tad sapratu, ka acīmredzot ir izšķīlusies vārdenu ola, tādēļ aizslēdzu savu veikaliņu un devos ceļā, lai uzzinātu ko vairāk.

-    Tu zināji par olu?

-    Protams, zināju. Neesmu taču stulba. Es dzīvoju krietni vien ilgāk, nekā tu spēj iedomāties. Pavisam maz no apkārt notiekošā man nav zināms. Viņa apklusa, kādu brīdi visu uzmanību pievērsdama niedru pinumam. Jebkurā gadījumā es zināju, ka man jānokļūst līdz vārdeniem, cik ātri vien iespējams. Es šeit esmu jau vairāk par mēnesi, taču man ne visai patīk šī vieta tā ir pārāk iesūnojusi. Turklāt ikviens Farthendurā ir tik nopietns un dižciltīgs. Iespējams, ka viņi visi ir nolādēti mirt traģiskā nāvē.

Viņa izdvesa ilgu nopūtu, bet seja bija saraukta zobgalīgā smaidā.

-    Un rūķi ir vienkārši māņticīgu pintiķu bars, kas visu mūžu gatavi skaldīt akmeņus. Vienīgais, kas priecē šajā vietā, ir sēņu pārbagātība, kas aug Farthendurā.

-    Kāpēc tad tu šeit paliec? Eragons smaidīdams jautāja.

-   Man patīk atrasties notikumu mutulī, Andžela sacīja, izsliedamās taisni. Turklāt, ja es paliktu Tērmā, Solembums dotos prom bez manis, taču man patīk būt kopā ar viņu. Bet pastāsti, kas atgadījies ar tevi kopš pēdējās reizes, kad runājām.

Nākamo stundu Eragons pārcilāja pēdējo divarpus mēnešu laikā notikušo. Andžela uzmanīgi klausījās, taču, kad jauneklis pieminēja Murtaga vārdu, viņa noskurinājās. Murtags!

Eragons pamāja ar galvu.

-   Murtags man pastāstīja, kas viņš ir. Taču ļauj pabeigt, pirms izsaki savu vērtējumu.

Puisis turpināja stāstu. Kad tas bija galā, Andžela domīgi atlaidās krēslā, pilnīgi un galīgi aizmirsusi par niedrēm. Pēkšņi Solembums izlīda no savas paslēptuves un ielēca viņai klēpī. Kaķacis saritinājās kamolā un nolūkojās Eragonā caur puspievērtām acīm.

Andžela pabužināja kaķača kažoku.

-   Apbrīnojami. Galbatorikss noslēdzis vienošanos ar urgļiem, un Murtags beidzot ticis brīvībā… Es tevi tomēr brīdināšu: esi piesardzīgs ar Murtagu, lai gan tu pats apzinies briesmas.

-   Murtags visu šo laiku bija īsts draugs un uzticams sabiedrotais, Eragons cieši noteica.

-   Vienalga, esi piesardzīgs. Andžela uz mirkli apklusa, tad sāka atkal, ar riebumu balsī, un tad vēl šis Ēna, Durza. Domāju, ka šobrīd viņš vārdeniem ir lielākais drauds, tāpat kā Galbatorikss. Es ienīstu Ēnas viņi lieto pašu briesmīgāko maģiju pēc nekromantijas. Es gribētu izķeksēt viņa sirdi ar trulu matadatu un izbarot to cūkām!

Eragons satrūkās no viņas spējā naida.

-    Es nesaprotu. Broms man reiz stāstīja, ka Ēnas ir burvji, kas savās burvestībās izmanto garus, taču kādēļ tas viņus padara tik ļaunus?

Andžela pašūpoja galvu.

-    Ne jau tāpēc viņi ir ļauni. Parasti burvji tieši tādi arī ir ne labāki, ne sliktāki par mums pārējiem. Viņi izmanto savu maģisko spēku, lai savaldītu garus un to spēku. Turpretī Ēnas atsakās no šā spēka lielākas varas dēļ un ļauj, lai gari kontrolē viņu ķermeņus. Nelaimīgā kārtā tikai visļaunākie gari cenšas pārņemt cilvēka ķermeni savā kontrolē un, tiklīdz ieperinās tajā, nekad vairs to nepamet. Tāda iemiesošanās var notikt arī netīšām ja burvis izsauc garu, kas ir spēcīgāks par viņu pašu. Taču, tiklīdz rodas Ēna, to ir gandrīz neiespējami iznīcināt. Kā tu jau zini, tikai diviem ir izdevies nogalināt Ēnu un izdzīvot pēc šāda varoņdarba Laetri Elfam un Irnstadam Jātniekam.

-    Es esmu dzirdējis stāstus par to, Eragons atbildēja un norādīja uz istabām, kāpēc tu dzīvo tik augstu Troņheimā? Vai nav neomulīgi dzīvot tādā nošķirtībā? Un kā tev izdevās atgādāt visu šo mantību sev līdzi?

Andžela atmeta galvu un nīgri pasmējās.

-    Godīgi sakot? Es slēpjos. Kad es pirmo reizi ierados Troņheimā, dažas dienas man bija miers, kamēr viens no sargiem, kas mani ielaida Farthendurā, izpļāpājās, kas es esmu. Un visi šejienes maģijas zinātāji, kādi nu ir, uzplijās, lai pieslienos viņu slepenajai grupai. Jo sevišķi jau tie dvīņi, kas to vada. Beigu beigās es piedraudēju, ka pārvērtīšu lielu daļu no viņiem par krupjiem, atvaino, vardēm, taču, kad arī tas viņus neatturēja, pa nakts melnumu aizlaidos uz šejieni. Tas bija vieglāk, nekā tu iedomājies, jo īpaši ar manām spējām.

-   Vai tu ļāvi dvīņiem pārbaudīt savu prātu, pirms tevi ielaida Farthendurā? Eragons vaicāja. Mani piespieda atļaut šiem izskatīt manas atmiņas.

Andželas acis salti iespīdējās.

-    Dvīņi neuzdrošinātos mani pārbaudīt, viņi baidās no tā, ko es viņiem varētu nodarīt. O, viņiem, protams, kārojas tās pārbaudes, taču viņi zina, ka pēc šāda darba abi būtu salauzti un nespētu sakarīgu vārdu dabūt pār lūpām. Es esmu nākusi uz šejieni jau ilgi pirms tā laika, kad vārdeni sāka pārbaudīt atnācēju prātu… un viņi vairs nepakļaus mani šādai lietai.

Zintniece ielūkojās otrajā istabā un sacīja: Labi! Tā bija izzinoša saruna, taču tagad tev jāiet. Mandragoras saknes un tritona mēles vira drīz sāks vārīties, un tā rūpīgi jāpieskata. Atnāc vēl kādu reizi, kad tev ir kāds brīvs brīdis. Bet, lūdzu, nevienam nesaki, ka esmu apmetusies šeit. Man negribētos vēlreiz pārvākties. Es būtu ļoti… aizkaitināta. Un tu taču negribi mani redzēt aizkaitinātu!

Es neizpaudīšu tavu noslēpumu, Eragons apsolīja un cēlās kājās.

Solembums izlēca no Andželas klēpja, kad viņa piecēlās. Labi! zintniece iesaucās.

Eragons atvadījās un devās prom no istabas. Solembums pavadīja viņu uz pūķu apmetni, bet pats pagriezās atpakaļ, būkāja asti un tad slinki aizslāja prom.

55. NODAĻA Kalna valdnieka nams

Pūķu apmetnē Eragonu jau gaidīja rūķis. Palocījies un nomurminājis: Argetlam, rūķis ar spēcīgu akcentu sacīja: Labi. Pamodies. Knurla Oriks tevi gaida.

Viņš vēlreiz palocījās un traucās prom. Safira izlēca no savas alas, nolaizdamās blakus Eragonam. Nagos viņa turēja Zaroku.

Kāpēc tas jāņem Ildzi ? Eragons, saraucis pieri, jautāja.

Pūķis izslēja galvu. Uzliec to. Tu esi Jātnieks, un tev pie sāniem jābūt Jātnieka zobenam. Zarokam bijusi asiņaina pagātne, taču tas nedrīkst ietekmēt tavu ricibu. Izkal zobenam jaunu vēsturi un nēsā ieroci ar lepnumu.

Vai droši zini? Atceries Ažihada padomu.

Safira nosprauslājās, no viņas nāsīm parādījās dūmu mākonītis. Uzliec to, Eragon. Ja tu vēlies būt neatkarīgs no šejienes varenajiem, neļauj, lai kāda nosodījums vai neatzīšana ietekmē tavu ricibu.

Kā vēlies, Eragons negribīgi novilka un aplika zobenu. Jauneklis uzrāpās Satīrai mugurā, un viņa izlidoja no Troņheimas. Farthendurā tagad bija tik gaišs, ka varēja saskatīt neskaidras krātera sienu aprises, kas pletās piecu jūdžu attālumā uz abām pusēm. Kamēr viņi planēja lejā uz pilsētkalna pamatni, Eragons pastāstīja Safīrai par tikšanos ar Andželu.

Tiklīdz viņi nolaidās pie vieniem no daudzajiem Troņheimas vārtiem, Oriks metās pie Safiras.

Mans valdnieks Hrotgars vēlas jūs abus redzēt. Ātri kāp nost no pūķa. Mums jāsteidzas.

Eragons rikšoja aiz rūķa uz Troņheimu. Safira viegli turējās abiem līdzi. Neraizēdamies par ļaužu skatieniem augstajos gaiteņos, Eragons jautāja:

Kur mēs tiksimies ar Hrotgaru?

Oriks, nesamazinādams ātrumu, attrauca: Troņkambarī zem pilsētas. Tā būs privāta tikšanās "uzticības" jeb otho izrādīšana. Tev nebūs jāvēršas pie viņa kādā īpašā veidā, taču jāizrāda pienācīga cieņa. Hrotgars ātri aizsvilstas dusmās, tomēr ir gudrs un ātri novērtē citu cilvēku prātu, tādēļ nopietni apsver, ko gatavojies valdniekam sacīt.

Troņheimas centrālajā zālē lejup veda divas kāpnes abās pusēs pretējai zālei. Oriks un Eragons sāka kāpt lejā pa labās puses kāpnēm, kas viegli griezās uz iekšpusi, un nonāca pretī vietai, no kuras bija ieradušies. Otrās kāpnes saplūda ar pirmajām, veidojot plašu kaskādi no viegli apgaismotiem pakāpieniem, kas pēc simts pēdām beidzās pie divām granīta durvīm. Pāri abām durvīm bija iegravēts kronis ar septiņām smailēm.

Pie katra portāla sardzē stāvēja septiņi rūķi. Katrs turēja rokās nospodrinātu cirtni, ap vidu rūķiem bija apjoztas dārgakmeņiem rotātas jostas. Kad Eragons, Oriks un Safira pienāca tuvāk, rūķi sāka dimdināt pret grīdu cirtņu kātus. Augšup pa kāpnēm aizvēlās dobja dunoņa. Durvis strauji atvērās uz iekšpusi.

Nācēju priekšā pavērās tumša eja krietna bultas šāviena garumā. Troņa istaba bija dabiski veidojusies ala: sienas rotāja stalagmīti un stalaktīti katrs bija resnāks par cilvēku. Pie griestiem karājās dažas lampas, metot vāru gaismu uz apkārtni. Brūnā grīda bija gludi nopulēta. Tālajā ejas galā vīdēja melns tronis ar nekustīga auguma aprisēm.

Oriks paklanījās. Valdnieks tevi gaida.

Eragons uzlika roku Safīrai uz sāna, un viņi turpināja doties uz priekšu. Durvis aiz viņiem aizvērās, un abi palika vieni krēslainajā troņa istabā kopā ar valdnieku.

Viņi tuvojās tronim, katram solim atbalsojoties visā telpā. Starp stalaktītiem un stalagmītiem stāvēja milzīgi tēli. Katrs tēls atveidoja tronī sēdošu rūķu valdnieku ar kroni galvā. Viņu neredzīgās acis stingi raudzījās tālumā, bet grumbainā seja pauda nežēlību. Pie seno valdnieku kājām katra vārds bija izkalts rūnu zīmēs.

Eragons un Safīra svinīgi virzījās uz priekšu starp abām sen mirušo valdnieku rindām. Viņi pagāja garām vairāk nekā četrdesmit statujām, kā ari melnām un tukšām nišām, kas gaidīja nākotnes valdītāju atveidus. Zāles galā viņi apstājās Hrotgara priekšā.

Rūķu valdnieks kā statuja sēdēja uz sava troņa, kas bija izkalts no vesela melna marmora bluķa. Tam bija asas šķautnes, nebija nekādu greznojumu un kalums bija apbrīnojami precīzs. Tronis izstaroja spēku un varu, atgādinot par tiem senajiem laikiem, kad rūķi valdīja visā Alagēzijā un viņiem nevajadzēja cilvēku vai elfu palīdzību. Kroņa vietā Hrotgaram galvā bija uzlikta zelta ķivere, ko rotāja rubīni un dimanti. Valdnieka seja bija drūma, valdonīga un liecināja par notikumiem bagātu dzīvi. Zem stūrainās pieres spīdēja dziļi iegrimušas acis skarbas un caururbjošas. Uz valdnieka spēcīgā krūškurvja bija uzstīvēts bruņukrekls. Viņa baltā bārda bija aizbāzta aiz jostas, bet klēpī gulēja milzīgs kara veseris ar iekaltu Orika klana simbolu.

Eragons stīvi paklanījās un nometās uz ceļa. Safira nedarīja neko. Valdnieks sakustējās, it kā tikko būtu atmodies no dziļa miega, un noņurdēja:

-    Celies augšā, Jātniek, tev nav jāklanās manā priekšā.

Pieslējies kājās, Eragons saskatījās ar Hrotgara neizdibināmajām acīm. Valdnieks drūmi nopētīja viņu un novilka dziļā krūšu balsī:

-   Az knurl deimi lanok. "Uzmanies, akmens mainās," tas ir sens rūķu sakāmvārds… Un mūsdienās akmens mainās ātrāk nekā jebkad agrāk.

Viņš novilka ar pirkstu pāri kara cirvim.

-    Es nevarēju aicināt tevi ātrāk, kā to darīja Ažihads, jo man bija jātiekas ar saviem ienaidniekiem rūķu klanos. Viņi pieprasīja, lai es tev liedzu patvērumu un padzenu no Farthenduras. Man bija jāpieliek visas pūles, lai pārliecinātu viņus par pretējo.

-   Paldies, Eragons pateicās. Es negaidīju, ka mana ierašanās radīs tik daudz strīdu.

Valdnieks pamāja ar galvu, pieņemot Jātnieka pateicību, un pacēla mezglainu roku, teikdams:

-    Paskaties turp, Jātniek Eragon, kur mani priekšgājēji sēž uz saviem troņiem. Viņu tur ir četrdesmit viens, un es būšu četrdesmit otrais. Kad es došos prom no šīs pasaules dievu aizgādnībā, mana hirna tiks pievienota viņu rindām. Pirmā statuja ir mana sentēva Korgana atveids; viņš izkala šo kara veseri, Volundu. Astoņus gadu tūkstošus kopš mūsu rases pirmsākumiem rūķi valdījuši Farthendurā.

Mēs esam šīs zemes sāls, esam senāki gan par elfiem, gan arī par pūķiem.

Safira viegli sakustējās.

Hrotgars paliecās uz priekšu, un tagad viņa balss skanēja dobji.

-    Es esmu vecs cilvēks pat pēc mūsu mērauklas. Gana vecs, lai būtu redzējis Jātniekus viņu zūdošajā varenībā, gana vecs, lai būtu runājis ar viņu pēdējo vadoni Vraelu, kas ieradās man apliecināt godu šajās pašās sienās. Es atceros Jātniekus un to, kā viņi jaucās mūsu darīšanās. Es atceros arī mieru, ko viņi nodrošināja. Tad varēja netraucēti un bez bailēm doties no Troņheimas līdz Nardai.

Un tagad tu stāvi manā priekšā zudušas tradīcijas atdzimšanas liecinieks. Atbildi man, taču runā taisnību: kāpēc tu esi ieradies Farthendurā? Es zinu par notikumiem, kas tev lika bēgt no Impērijas, taču kāds tagad ir tavs nolūks?

-    Šobrīd mēs abi ar Safiru vienkārši vēlamies atpūsties Troņheimā, Eragons atbildēja. Mēs negribam izraisīt nepatikšanas, tikai rast patvērumu no briesmām, ar kurām esam saskārušies daudzu mēnešu garumā. Ažihads mūs varētu aizsūtīt pie elfiem, taču līdz tam laikam mēs vēlētos palikt šeit.

-    Tad vienīgais iemesls, kāpēc jūs ieradāties, ir tas, ka vēlējāties rast drošību? Hrotgars gribēja zināt. Varbūt jūs vienkārši gribat dzīvot šeit un aizmirst par savām nedienām ar Impēriju?

Eragons pakratīja galvu viņa lepnums nespēja pieņemt šādu paziņojumu.

-Ja Ažihads ir stāstījis par manu pagātni, tev vajadzētu zināt, ka man ir pietiekami daudz iemeslu, lai cīnītos ar Impēriju, līdz tā būs satriekta drupās un pelnos. Turklāt es gribu palīdzēt tiem, kas nespēj izbēgt no Galbatoriksa žņaugiem, to skaitā arī manam brālēnam. Man ir spēks, lai palīdzētu, tādēļ tas ir mans pienākums.

Valdnieks šķita apmierināts ar viņa atbildi. Viņš vērsās pie Safiras un jautāja:

-    Pūķi, kāds ir tavs viedoklis? Kāda iemesla dēļ jūs esat ieradušies?

Safira pacēla lūpu un norūcās. Pasaki viņam, ka es alkstu 'mūsu ienaidnieku asinis un ar nepacietību gaidu to dienu, kad mēs dosimies cīņā pret Galbatoriksu. Manī nav žēlastības vai mīlestības pret tādiem nodevējiem un pūka olu iznīcinātājiem kā šis melīgais, pašpasludinātais karalis. Viņš turēja mani pie sevis ilgāk par gadsimtu, un vēl aizvien pie viņa ir divi mani ciltsbrāļi, kurus es gribētu atbrīvot, kad vien tas būs iespējams. Un pasaki Hrotgaram, ka tu esi gatavs to paveikt.

Eragons saviebās, dzirdot Safiras vārdus, taču godprātīgi nodeva tos tālāk. Hrotgara lūpu kaktiņš mazliet pacēlās, krunkas iegrima vēl dziļāk varēja redzēt, ka viņu bija uzjautrinājusi pūķa degsme.

-    Redzu, ka pūķi gadsimtu gaitā nav mainījušies.

Viņš pieklaudzināja tronim ar pirkstu.

-   Vai zini, kāpēc šis sēžamais izcirsts tik plakans, ar tik asām šķautnēm? Lai neviens nevarētu tajā ērti apsēsties. Man nav ērti, un es pametīšu to bez nožēlas, kad pienāks mans laiks. Ko es varu sacīt tev, Eragon, par taviem pienākumiem? Ja Impērija kritis, vai tu ieņemsi Galbatoriksa vietu un nosauksi sevi par karali?

-    Es nealkstu pēc kroņa vai valdīšanas, Eragons satraukts sacīja. Jātnieka loma ir jau gana atbildīga. Nē, es nesēstos tronī Urūbaenā… ja vien būtu kāds cits, kas to gribētu, vai arī kāds cits būtu tik labi sagatavots, lai to darītu.

Hrotgars drūmi brīdināja Eragonu:

-   Nav šaubu, ka tu būtu labāks karalis par Galbatoriksu, taču nevienai rasei nedrīkst būt karalis, kas nenoveco vai nenodod troni pēctecim. Jātnieku laiki ir pagājuši, Eragon. Bijušie laiki vairs nekad neatgriezīsies arī tad, ja izšķilsies pārējās olas, ko Galbatorikss tur pie sevis.

Vecā valdnieka sejai pārslīdēja ēna, kad viņš uzmeta skatienu Eragonam.

-    Redzu, ka tu nēsā ienaidnieka zobenu. Man to pavēstīja un teica arī to, ka tu ceļo kopā ar Atkritēja dēlu. Es neesmu priecīgs redzēt šo ieroci. Viņš pastiepa roku. Es gribētu to apskatīt tuvāk.

Eragons izņēma zobenu no maksts un pasniedza valdniekam. Hrotgars pagrāba zobenu un ar zinātāja aci nopētīja sarkano asmeni. Metālā atspīdēja lāpu gaisma, izceldama asmens asumu. Rūķu valdnieks pārbaudīja zobena galu uz savas plaukstas un piebilda:

-    Meistarīgi izkalts zobens. Elfi reti ķeras pie zobenu darināšanas, taču, kad dara, iznākumu ne ar ko citu nevar salīdzināt. Šā zobena liktenis nav bijis laimīgs. Es neesmu priecīgs to redzēt savā namā. Taču nēsā to, ja gribi, iespējams, tā liktenis beidzot ir mainījies.

Viņš atdeva Zaroku, un Eragons ielika to makstī.

-    Vai mana māsas dēla palīdzība noderēja?

-    Kā palīdzība?

Hrotgars pacēla biezo uzaci.

-   Orika, manas jaunākās māsas dēla, palīdzība. Viņš dienēja Ažihada pakļautībā, lai tādējādi paustu manu atbalstu vārdeniem. Tomēr, šķiet, viņš atgriezies manā pakļautībā. Es priecājos dzirdēt, ka tu aizstāvēji viņu.

Eragons noprata, ka tas ir vēl viena otho jeb uzticības izrādīšanas zīme no Hrotgara puses.

-    Labāku pavadoni es nemaz nevarētu vēlēties.

-    Ļoti labi, rūķu valdnieks attrauca, acīmredzami apmierināts ar viņa atbildi. Diemžēl es vairs ilgāk nevaru turpināt šo sarunu. Mani padomnieki gaida, un man jātiek galā ar vairākām lietām. Tomēr es sacīšu, lūk, ko: ja tu vēlies iegūt rūķu atbalstu manā valdījumā, vispirms tev ir jāpierāda sava labā griba. Mums ir laba atmiņa, un mēs nesteidzamies ar lēmumu pieņemšanu. Vārdiem nav nozīmes tikai darbiem.

-    Es to likšu aiz auss, Eragons atbildēja paklanoties.

Hrotgars karaliski palocīja galvu un sacīja: Tad tu vari iet.

Eragons pagriezās pret Safiru, un abi devās ārā no kalna

valdnieka zāles. Otrpus akmens durvīm viņus gaidīja satrauktais Oriks. Viņš metās abiem klāt, un visi kopā gāja uz Troņheimas centrālo zāli.

-    Vai viss ir kārtībā? Vai viņš jūs pieņēma laipni?

-   Man liekas, ka viss ir kārtībā. Taču jūsu valdnieks ir piesardzīgs, Eragons piebilda.

-   Tieši tādēļ jau viņš visus šos gadus ir noturējies valdnieka tronī.

Es negribētu, lai Hrotgars uz mums sadusmojas, Safira sacīja.

Eragons uzmeta viņai ašu skatienu. Jā, es arī negribētu. Neesmu pārliecināts, ka zinu, ko viņš par mums domā, šķita, ka viņš nav labvēlīgs pūķiem, taču tieši viņš to nepateica.

Izskatījās, ka Eragona vārdi uzjautrināja Safiru. Gudri darīja, ņemot vērā, ka viņš man ir tik tikko līdz ceļiem.

Troņheimas centrā, zem dzirkstošā Isidara Mitriama Oriks sacīja:

-    Tava vakardienas svētības došana satricinājusi vārdenus kā apgāztu bišu stropu. Bērns, kuram Safira pieskārās, nodēvēts par nākotnes varoni. Mazā un viņas kopēja tagad dzīvo labākajās istabās. Visi runā par tavu "brīnumu". Visas mazo knēveļu mātes cenšas tevi satikt, lai iegūtu tādu pašu svētību arī saviem bērniem.

Eragons slepeni pameta skatu uz visām pusēm. Ko lai mēs tagad darām?

-    Izlietu ūdeni nesasmelsi, Oriks sausi noteica. Mēģini atrasties, cik vien nomaļus iespējams. Visus turēs pēc iespējas tālāk no pūķu apmetnes, tādēļ neviens jūs tur netraucēs.

Eragons vēl nemaz negribēja atgriezties pūķu apmetnē. Diena bija tikko sākusies, un viņš bija iecerējis izpētīt Troņheimu kopā ar Safīru. Tagad, kad beidzot abi bija aizbēguši no Impērijas, nebija nekāda iemesla pārvietoties šķirti vienam no otra. Taču viņš gribēja izbēgt no nevajadzīgas uzmanības, kas būtu neiespējami ar pūķi pie sāniem. Safira, ko tu gribētu darīt ?

Viņa paberzēja degunu pret Eragonu, pūķa zvīņas nobrāza viņam ādu. Atgriezīšos pūku apmetnē. Es tur gribu kādu satikt. Klejo, cik ilgi vien vēlies.

Labi, jauneklis piekrita, bet pasaki, ar ko tu gribi satikties! Safira tikai piemiedza savu lielo aci un laidās prom uz vienu no Troņheimas četriem galvenajiem tuneļiem.

Eragons paskaidroja Orikam, kurp viņa dodas, un piebilda:

-    Es labprāt ieturētu brokastis. Un tad būtu labi apskatīt Troņheimu tā ir tik lieliska pilsēta. Es negribu iet uz apmācības laukumu līdz rītam, jo nejūtos vēl pilnībā atguvies.

Oriks pamāja ar galvu, bārdai kratoties uz krūtīm.

-    Tādā gadījumā varbūt vēlies apskatīt Troņheimas bibliotēku? Tā ir diezgan sena, un tur glabājas daudzi vērtīgi rakstu ruļļi. Varbūt tu gribētu izlasīt to Alagēzijas vēsturi, kurā ar Galbatoriksa roku nav izdarītas izmaiņas?

Piepeši Eragonā uzvilnīja atmiņas par to, kā Broms viņam mācīja lasīt. Jauneklis pat sāka apsvērt, vai vēl vispār prot lasīt. Bija pagājis ilgs laiks, kopš viņš bija redzējis kādu rakstītu vārdu.

-   Jā, iesim uz bibliotēku.

-    Ļoti labi.

Pēc brokastīm Oriks veda Eragonu cauri neskaitāmiem gaiteņiem līdz izvēlētajam galamērķim. Kad viņi nonāca pie bibliotēkas velvētās arkas, Eragons cienīgi izgāja tai cauri.

Telpa viņam atgādināja mežu. Graciozu kolonnu rindas stiepās līdz tumšiem, velvētiem griestiem piecus stāvus augstāk. Starp pīlāriem cieši cita pie citas stāvēja melna marmora grāmatu kastes. Sienas klāja rakstu ruļļu plaukti; pie šaurajām ejām starp tiem varēja nokļūt pa trim vītņu kāpnēm. Gar sienu vienādos attālumos bija nolikti krāsaini akmens soli un starp tiem mazi galdiņi, kuru pamatne saplūda ar grīdu.

Telpā glabājās milzum daudz grāmatu un rakstu ruļļu.

-    Tā ir īstenā liecība par mūsu rasi, Oriks teica. Šeit glabājas mūsu dižāko valdnieku un zinātnieku raksti no seniem laikiem līdz mūsu dienām. Ir ieskaņotas mūsu mūziķu sacerētās dziesmas un saglabāti rakstnieku radītie stāsti. Šī bibliotēka, iespējams, ir mūsu lielākais dārgums. Tomēr šeit glabājas ne tikai mūsu gara darbi bibliotēkā apkopots arī cilvēku veikums. Tava rase nav sena, taču jūs esat ražīgi rakstītāji. Mums nav gandrīz nekā no elfu radītā. Viņi dedzīgi sargā savus noslēpumus.

-   Cik ilgi es šeit drīkstu palikt? Eragons vaicāja, virzīdamies tuvāk plauktiem.

-   Tik ilgi, cik vēlies. Ja tev rodas kādi jautājumi, nāc pie manis.

Eragons priecīgs aplūkoja sējumus, sniedzoties pēc grāmatām ar interesantiem vākiem vai saturu. Pārsteidzošā kārtā rūķi lietoja tās pašas rūnu zīmes kā cilvēki. Puisim noplaka dūša, kad atklājās, ka lasīt pēc tam, kad vairāki mēneši pavadīti bez grāmatām, ir kļuvis grūtāk. Viņš pārlapoja grāmatu pēc grāmatas, lēnām virzīdamies plašās bibliotēkas dzīlēs. Galu galā Eragons pilnībā iegrima Dondara desmitā rūķu valdnieka poēmu tulkojumā.

Kamēr viņš iedziļinājās dzejas rindās, aiz grāmatplaukta atskanēja nepazīstamu soļu dipoņa. Puisi satrauca šī skaņa, tomēr viņš norāja sevi par muļķību viņš taču nevarēja būt vienīgais cilvēks bibliotēkā. Tomēr jauneklis klusi nolika vietā grāmatu un aizlavījās prom, sajuzdams tuvumā briesmas. Pārāk bieži viņš bija nonācis slazdā, lai nepievērstu uzmanību savām aizdomām. Tad zēns atkal izdzirdēja soļus tikai šobrīd gājēji jau bija divi. Nobažījies viņš metās uz ejas pusi, cenzdamies atcerēties, kur sēdēja Oriks. Pūķa Jātnieks apgāja ap stūri un gandrīz saskrējās ar dvīņiem.

Dvīņi stāvēja plecu pie pleca, un viņu bālajās sejās vīdēja nenosakāma izteiksme. Melnās čūsku acis urbās zēnā. Abu rokas, noslēptas plato, purpursarkano tērpu krokās, viegli sakustējās. Dvīņi palocījās, taču šī kustība bija izsmejoša un nevērīga.

-   Mēs meklējām tevi, viens no viņiem teica. Balss skanēja nepatīkami, tāpat kā razakiem.

Eragons apvaldīja trīsas. Kādēļ? viņš jautāja un tajā pašā brīdī domās sazinājās ar Safīru. Viņa acumirklī pievienojās Eragona domām.

-   Jau kopš tā brīža, kad tu tikies ar Ažihadu, mēs gribējām atvainoties par savu izturēšanos. Viņu vārdi bija ņirdzīgi, tomēr Eragonam nebija iemesla dzelt pretī. Mēs esam ieradušies, lai tev apliecinātu savu cieņu.

Eragons no niknuma piesarka, kad viņi atkal palocījās.

Piesargies! Safīra brīdināja.

Zēns apvaldīja augošās dusmas. Eragons nevarēja atļauties, lai viņu sadusmo šī tikšanās. Piepeši jauneklim prātā iešāvās doma, un, viegli pasmaidot, viņš turpināja:

-     Nē, taču tieši man būtu jāapliecina jums sava cieņa. Bez jūsu piekrišanas es nekad netiktu ielaists Farthendurā.

Viņš arī palocījās dvīņiem, cenzdamies to izdarīt, cik vien aizskaroši spēja.

Dvīņu acīs parādījas aizkaitinājums, tomēr abi pasmaidīja un sacīja:

-Mēs esam pagodināti, ka… tik nozīmīgs cilvēks kā tu… ir tik augstās domās par mums. Tagad mēs esam tavi parādnieki tu teici šos slavinošos vārdus.

Šoreiz bija Eragona kārta just aizkaitinājumu. Es to atcerēšos, kad man būs nepieciešama jūsu palīdzība.

Safīra spēji iejaucās viņa domās. Tu pārspīlē. Nesaki neko tādu, ko vēlāk nožēlosi. Viņi atcerēsies katru vārdu, ko varētu izmantot pret tevi.

Ir pietiekami grūti arī bez tavām piebildēm! viņš atcirta. Safīra piekāpās ar niknu rūcienu.

Dvīņi pienāca tuvāk, tērpu apakšmalai viegli slīdot pa grīdu. Viņu balsis kļuva pieglaimīgākas.

-   Jātniek, mēs tevi meklējām arī cita iemesla dēļ. Tie nedaudzie maģijas lietotāji, kas dzīvo Troņheimā, ir izveidojuši grupu. Mēs sevi dēvējam par Du Vrangr Gata jeb…

-   Jeb Ejamo ceļu, vai ne tā, Eragons pārtrauca, atceroties, ko Andžela sacīja par šo grupu.

-    Tavas senās valodas zināšanas ir iespaidīgas, viens no dvīņiem atzina. Kā jau mēs sacījām, Du Vrangr Gata ir dzirdējusi par taviem dižajiem varoņdarbiem, un mēs nācām, lai uzaicinātu tevi pievienoties mums. Mēs būtu pagodināti, ja tik cienījams cilvēks kuplinātu mūsu rindas. Turklāt man ir aizdomas, ka arī mēs tev varētu palīdzēt.

-    Kādā veidā?

Otrs dvīņubrālis turpināja:

-   Mēs abi esam ieguvuši diezgan daudz pieredzes maģijas lietās. Mēs tevi varētu vadīt… parādīt burvestības, kuras esam atklājuši, kā arī iemācīt varenības vārdus.

Mēs ārkārtīgi priecātos, ja varētu vismaz mazliet palīdzēt un nobruģēt tavu ceļu uz slavu. Mēs neceram uz atlīdzību, taču, ja tu vēlētos dalīties ar mums savās zināšanu druskās, būsim pateicīgi.

Eragona seja sastinga, viņš saprata, ko abi gatavojas prasīt. Vai jūs domājat, ka man nav visi mājās? viņš asi noprasīja.

Es netaisos kļūt par jūsu mācekli, lai jūs uzzinātu tos vārdus, kurus Broms man iemācīja! Laikam jūs pamatīgi sadusmojāties, kad nevarējāt tos izzagt no mana prāta.

Smaidi acumirklī pazuda no dvīņu sejas.

-    Labāk nejokojies ar mums, puis! Tieši mēs noteiksim tavas spējas ar maģijas palīdzību. Un tas var būt ļoti nepatīkami. Atceries: vajag tikai vienu nepareizi izteiktu burvestību, lai netīšām nogalinātu. Tu vari būt Jātnieks, taču mēs abi esam stiprāki par tevi.

Eragona sejā nepakustējās ne vaibsts, bet viņa vēders sarāvās čokurā.

-    Es apsvēršu jūsu piedāvājumu, taču tas var būt…

-    Mēs gaidīsim tavu atbildi rīt. Apdomā, lai tā būtu pareizā atbilde. Abi salti pasmīnēja un devās bibliotēkas dzīlēs.

Eragons sarauca pieri. Es nepievienošos Du Vrangr Gatalai kas šiem būtu padomā.

Tev vajadzētu aprunāties ar Andželu, Satīra sacīja. Viņai jau bijusi darīšana ar dvīņiem. Varbūt viņa varētu būt klāt, kad tie pārbaudīs tavas spējas. Tas varētu atturēt dvīņus, lai viņi nenodara tev kaut ko ļaunu.

Tā ir laba doma. Eragons lodāja starp grāmatu plauktiem, līdz atrada Oriku sēžam uz sola un neatlaidīgi spodrinām savu kara āvu.

-    Es gribētu atgriezties pūķu apmetnē.

Rūķis ieslidināja āvas kātu ādas cilpā pie savas jostas un pavadīja Eragonu līdz vārtiem, kur viņu jau gaidīja Safira.

Pūķi no visām pusēm bija apstājuši cilvēki. Eragons neņēma apkārtējos vērā, uzlēca Satīrai mugurā, un abi pazuda debesīs.

Šī problēma jāatrisina ātri. Tu nevari pieļaut, lai dvīņi tevi aizskar, Safīra sacīja, nolaižoties uz Isidara Mitrima.

Zinu. Taču ceru, ka varam novērst viņu dusmas. Viņi var kļūt par bīstamiem ienaidniekiem. Puisis aši nolēca no Satīras muguras, rokās cieši sažņaudzis Zaroku.

Tāpat kā tu pats. Vai tu vēlies viņus par sabiedrotajiem ?

Eragons papurināja galvu. Nē. Rīt es viņiem pateikšu, ka neiesaistīšos Du Vrangr Gata.

Eragons atstāja Safiru alā un devās ārā no pūķu apmetnes. Viņš gribēja atrast Andželu, taču nespēja atcerēties, kur bija viņas slēptuve, un Solembumu ari nekur neredzēja. Zēns klejoja pa tukšajiem gaiteņiem, cerot saskrieties ar Andželu.

Kad viņam bija līdz kaklam bezmērķīgie klejojumi pa tukšajām telpām un blenšana uz pelēkajām sienām, Eragons devās atpakaļ uz pūķu apmetni. Pienācis tai pavisam tuvu klāt, viņš piepeši sadzirdēja, ka telpā kāds runā. Pūķa Jātnieks apstājās un ieklausījās, taču skanīgā balss apklusa. Safira? Kas tur ir?

Meitene… Viņa izturas kā pavēlniece. Es novērsīšu viņas uzmanību, bet tu nāc iekšā. Eragons izvilka Zaroku no maksts. Oriks sacīja, ka neviens mūs pūku apmetnē netraucēs. Kas varētu būt šī meitene? Viņš nomierinājās un iegāja pūķu apmetnē, rokā cieši sažņaudzis Zaroku.

Telpas vidū stāvēja jauna sieviete, ziņkāri lūkodamās uz Safiru, kas bija izbāzusi galvu no savas alas. Viņai nevarēja būt vairāk par septiņpadsmit gadiem. Zvaigžņu safīrs meta uz viņu sārtu gaismu, uzsvērdams viņas tumšo ādu, kas bija līdzīga Ažihada ādai. Viņas samta kleita bija vīna sarkanumā un eleganti piegriezta. Ap vidu bija apsieta ādas josta, un no tās nokarājās dārgakmeņiem rotāta dunča maksts.

Eragons sakrustoja rokas uz krūtīm, gaidīdams, kad meitene viņu pamanīs. Taču viņa turpināja skatīties uz Safiru, tad palocīja celi un mīlīgā balsī apjautājās:

-   Vai jūs, lūdzu, man varētu pateikt, kur ir Jātnieks Eragons? Safiras acis iemirdzējās no pārsteiguma.

Eragons atbildēja ar smaidu uz lūpām:

-    Es esmu šeit.

Meitene apmetās riņķī, zibenīgi pieķeroties savam duncim. Viņas seja bija ļoti skaista ieslīpām mandeļveida acīm, sārtām lūpām un noapaļotiem vaigu kauliem. Meitene nomierinājās un atkal palocīja celi. Mani sauc Nasuada, viņa sacīja.

Eragons pielieca galvu.

-    Tu acīmredzot zini, kas esmu es, bet ko tu vēlies?

Nasuada sirsnīgi pasmaidīja.

-   Mans tēvs Ažihads atsūtīja tev vēstījumu. Vai vēlies to noklausīties?

Vārdenu vadonis neizskatījās pēc tāda, kuru varētu interesēt laulība un bērni. Eragons prātoja, kas ir Nasuadas māte, viņai vajadzēja būt neparastai sievietei, ja spēja piesaistīt Ažihada uzmanību.

-    Jā, es vēlos to dzirdēt.

Nasuada atmeta matus no pieres un sāka atstāstīt valdnieka vārdus.

-Viņš priecājas, ka tev labi klājas, taču Ažihads brīdina atturēties no tādas rīcības kā vakardienas svētīšana. Tas rada vairāk problēmu nekā atrisina tās. Turklāt viņš mudina ātrāk iziet pārbaudi viņam jāzina, kādas ir tavas spējas, pirms sāk sarunas ar elfiem.

-   Vai tu kāpi visu garo ceļu, lai pateiktu tikai šos vārdus? Eragons vaicāja, prātodams par Volturina garumu.

Nasuada papurināja galvu un sacīja:

-    Es braucu ar pacēlājiem, ar kuriem ved dažādas lietas uz augšējiem stāviem. Mēs varējām sūtīt vēsti ar signāliem, taču es nolēmu to atnest pati un satikt tevi.

-Varbūt tu vēlies apsēsties? Eragons apjautājās. Viņš pagriezās uz Safiras alas pusi.

Nasuada vieglītēm iesmējās. Nē, mani gaida citur. Mans tēvs arī vēlējās pateikt, ka vari apciemot Murtagu, ja gribi.

Viņas sejai pārlaidās ēna.

-    Pirms kāda laiciņa satiku Murtagu, un viņš izmisīgi vēlas ar tevi parunāt. Šķita, ka viņš jūtas vientuļš, tev vajadzētu viņu apciemot.

Meitene pastāstīja, kā atrast Murtaga kameru.

Eragons pateicās par ziņām un vaicāja:

-    Kā klājas Ai^ai? Vai viņa jūtas labāk? Vai es varu viņu satikt? Oriks neko daudz man nevarēja pastāstīt.

Meitene nebēdnīgi pasmaidīja un sacīja:

-   Arja ātri atlabst, kā jau visi elfi. Taču viņu neviens nedrīkst redzēt, izņemot manu tēvu, Hrotgaru un dziedniekus. Viņi pavadījuši kopā ar elfu ilgas stundas, noskaidrojot visu, kas notika apcietinājuma laikā.

Nasuada uzmeta skatienu Satīrai. Man tagad ir jāiet vai vēlies nodot Ažihadam kādu vēsti?

-    Nē, tikai to, ka gribu satikt Arju. Un manā vārdā pasaki paldies par laipno uzņemšanu.

-    Es pateikšu viņam tevis teikto. Paliec sveiks, Jātniek Eragon. Ceru, ka mēs drīz satiksimies.

Nasuada vēlreiz palocīja celi un, lepni izslējusies, devās ārā no pūķu apmetnes.

Ja viņa mērojusi visu garo ceļu no Troņheimas, tikai lai satiktos ar mani ar pacēlājiem vai bez tiem -, šī tikšanās slēpj sevī ko vairāk nekā saviesīga papļāpāšana, Eragons minēja.

Jā, gan, Safira piekrita, ienirdama alā. Eragons uzrāpās augšā pie viņas un pārsteigts ieraudzīja Solembumu, kas bija ieritinājies ieplakā starp pūķa kaklu un pleciem. Kaķacis skaļi murrāja, un aste ar melno galiņu šaudījās šurpu turpu. Abi šķelmīgi blenza uz Eragonu, it kā jautājot: Kas ir, ko?

Eragons papurināja galvu un iesmējās. Safira, vai tu gribēji satikt Solembumu ?

Viņi abi neizpratnē skatījās uz puisi un atbildēja: Jā.

Nu, es tāpat vien apvaicājos, Eragons attrauca, plīsdams vai pušu aiz prieka. Nebija jau arī nekāds brīnums, ka abi sadraudzējās, viņi bija tik līdzīgi, turklāt abi bija saistīti ar maģiju. Puisis nopūtās, nosēja Zaroku, un daudzu dienu sasprindzinājums pamazām pazuda. Solembum, vai tu zini, kur ir Andžela? Es viņu nevarēju atrast, un man nepieciešams padoms.

Solembums mīcīja ķepas pret Satīras zvīņaino muguru. Viņa ir kaut kur Troņheimā.

Kad viņa atgriezīsies?

Drīz.

Cik drīz ? viņš nepacietīgi vaicāja. Man ar viņu jārunā jau šodien.

Ne tik drīz.

Kaķacis vairs neteica ne vārda, lai gan Eragons neatlaidīgi jautāja. Jauneklis drīz vien padevās un iekārtojās blakus Safīrai. Solembuma vienmuļā murrāšana virs galvas nomierināja. Rīt man jāapciemo Murtags, Eragons prātoja, virpinādams pirkstos Broma gredzenu.

56. NODAĻA Arjas pārbaude

Trešās dienas rītā kopš ierašanās Troņheimā Eragons izvēlās no gultas atpūties un enerģijas pilns. Viņš piesēja Zaroku pie jostas, uzmeta mugurā stopu un līdz pusei pilno bultu maku. Pēc līgana lidojuma ar Safīru Farthenduras iekšienē viņš pie vieniem no Troņheimas četriem galvenajiem vārtiem satika Oriku. Eragons pavaicāja rūķim par Nasuadu.

-    Neparasta meitene, Oriks atbildēja, ar nepatiku noraudzīdamies uz Zaroku. Viņa visu laiku velta savam tēvam un palīdz viņam, kā vien spēj. Man šķiet, visus viņas labos darbus Ažihads nemaz nezina meitene ir tikusi galā ar viņa ienaidniekiem, pat neko nesakot tēvam par savu līdzdalību.

-    Kas ir viņas māte?

-    To gan es nezinu. Ažihads bija viens, kad atveda jaundzimušo Nasuadu sev līdzi uz Farthenduru. Viņš nekad nav stāstījis, no kurienes abi ieradušies.

Tātad arī Nasuada ir izaugusi, nezinot, kas ir viņas māte. Eragons tomēr ātri aizgaiņāja šīs domas.

-   Es nevaru nosēdēt mierā un gribētu likt lietā savus muskuļus. Kurp man jādodas, lai veiktu Ažihada noteikto pārbaudi?

Oriks norādīja uz Farthenduru.

-   Mācību lauks ir pusjūdzes attālumā no Troņheimas, taču no šejienes to nevar redzēt, jo tas atrodas aiz pilsētkalna. Laukums ir milzīgs, un tur trenējas gan rūķi, gan cilvēki.

Es arī turp došos, Safira teica.

Eragons pateica viņas vārdus Orikam, un rūķis paraustīja bārdu.

-   Varbūt tā nav diez ko laba doma. Mācību laukā ir daudz cilvēku, un tu pilnīgi noteikti pievērsīsi viņu uzmanību.

Safira skaļi ierūcās: Es turp došos! Un jautājums bija izlemts.

Nācējus mācību laukā pārsteidza nevaldāms cīņas troksnis, skaļa metāla šķindoņa, bultu būkšķi, tām atsitoties pret polsterētiem mērķiem, koka nūju klakšķēšana un viru kliedzieni kaujas mācībās. Troksnis skanēja no visām pusēm, taču katrai grupai bija tai vien raksturīgs ritms un darbošanās veids.

Lielāko daļu mācību lauka aizņēma kājnieku vads, cīnoties ar vairogiem un āvām, kas bija gandrīz pašu karavīru augumā. Ierindas apmācībā viņi piedalījās kā vienota grupa. Blakus šai grupai vingrinājās daudzi atsevišķi karavīri, kas bija apgādāti ar zobeniem, vālēm, nūjām, spriguļiem, dažāda lieluma un izmēra vairogiem; Eragons pat ieraudzīja kādu ar dakšām. Gandrīz visiem karavīriem mugurā bija bruņukrekls un galvā bruņucepure. Plākšņu bruņas bija retāk sastopamas. Rūķu un cilvēku bija aptuveni vienlīdz daudz, tomēr abas grupas turējās atstatu viena no otras. Aiz kājniekiem stāvēja plata strēlnieku josla, kas citu pēc citas šāva bultas uz pelēkiem, no maisauduma veidotiem izbāžņiem.

Pirms vēl Eragons paguva apsvērt, kas viņam būs jādara, piesteidzās bārdains vīrs, kura galvu un milzīgos plecus klāja bruņas. Pārējo ķermeni sargāja biezs vēršādas apģērbs, vēl aizvien klāts ar dzīvnieka spalvu. Pāri mugurai stiepās milzīgs zobens gandrīz Eragona augumā. Vīrs aši pārlaida skatienu Eragonam un Satīrai, it kā mēģinādams noteikt, cik abi ir bīstami, un tad piebilda rupjā balsī:

-    Knurla Orik, tu biji prom pārāk ilgu laiku. Šeit vairs nav neviena, ar ko es varētu cīnīties.

Oriks pasmaidīja.

-    Ojē, tas tādēļ, ka tu ar savu briesmīgo zobenu visus noslāni no galvas līdz kājām.

-    Visus, izņemot tevi, virs pārlaboja.

-    Tas tādēļ, ka esmu izveicīgāks par tādu milzeni kā tu.

Vīrs atkal palūkojās uz Eragonu.

-    Mani sauc Fredriks. Man teica, lai noskaidroju, ko tu spēj. Cik spēcīgs tu esi?

-    Var iztikt, Eragons attrauca. Man jābūt spēcīgam, vārgulis nespēj cīnīties ar maģijas palīdzību.

Fredriks papurināja galvu, un bruņas iedžinkstējās kā zutenis, pilns ar naudas gabaliem.

-    Maģijai šeit nav nekādas nozīmes. Ja vien neesi dienējis armijā, šaubos, vai kāda no kaujām, kurā esi piedalījies, bijusi ilgāka par dažām minūtēm. Mēs esam nobažījušies, vai spēsi turēties kaujā, kas turpinās stundām vai pat nedēļām ilgi, ja nonāksim aplenkumā. Vai zini, kā lietot kādu citu ieroci, izņemot zobenu un stopu?

Eragons brīdi padomāja un teica:

-    Tikai savas dūres.

-    Laba atbilde! Fredriks smējās. Labi, sāksim ar stopu un tad redzēsim, kā tev veicas. Tad, tiklīdz laukumā kļūs mazliet brīvāks, mēs mēģināsim…

Piepeši viņš aprāvās pusvārdā un skatījās Eragonam pār plecu, nikni bolīdams acis.

Runātājiem tuvojās dvīņi, un abu plikās galvas ar bālo ādu izcēlās pret purpurkrāsas apģērbu. Oriks kaut ko nomurmināja savā valodā un izvilka kara cirvi, kas bija aizbāzts aiz jostas.

-     Es jums teicu turēties pa gabalu no mācību lauka, Fredriks sacīja, draudīgi tuvodamies abiem nācējiem. Dvīņi izskatījās vārgi pret viņa masīvo stāvu.

Abi nicīgi paskatījās uz karavīru un sacīja:

-   Ažihads mūs norīkojis pārliecināties, ko Eragons prot maģijā, pirms tu nomoki viņu, mētādams pret metāla gabaliem.

Fredriks drūmi palūkojās uz viņiem.

-    Kādēļ viņu nevarētu pārbaudīt kāds cits?

-    Neviens cits nav pietiekami spēcīgs, dvīņi novīpsnāja. Satīra dobji norūcās un nikni paskatījās uz abiem. No viņas nāsīm parādījās dūmu mākonis, taču dvīņi nepievērsa pūķim uzmanību. Nāc mums līdzi, viņi pavēlēja un devās uz lauka tukšāko daļu.

Eragons paraustīja plecus un sekoja kopā ar Safīru. Puisis sadzirdēja, kā Fredriks sarunājas ar Oriku viņam aiz muguras. Mums viņi jāaptur, ja šie sadomā iet par tālu.

-   Vajadzētu, Oriks klusi atbildēja, taču es nedrīkstu iejaukties. Hrotgars pateica man skaidri un gaiši, ka nākamo reizi viņš vairs nespēs mani aizsargāt.

Eragons aizgaiņāja drūmās priekšnojautas. Dvīņi varētu, zināt vairāk vārdu un paņēmienu, nekā likās… Tomēr viņš atcerējās Broma vārdus: Jātnieki maģijā bija daudz spēcīgāki par parastiem cilvēkiem. Taču vai ar to pietiktu, lai pretotos dvīņu apvienotajam spēkam?

Neraizējies tik loti. Es tev palīdzēšu, Safīra mierināja. Mēs arī esam divi.

Viņš maigi pieskārās pūķa kājai, atviegloti uzelpodams par Satīras vārdiem. Dvīņi palūkojās uz Eragonu un jautāja:

-    Un ko tu mums atbildēsi, Eragon?

Neņemdams vērā pārējo pavadoņu neizpratnes pilnos skatienus, viņš sausi atbildēja: Nē.

Dvīņi cieši saknieba lūpas. Abi iesāņus pagriezās pret Eragonu, saliecās viduklī un uzzīmēja uz zemes milzīgu pentagrammu. Viņi iegāja tās viducī un asi nobrēcās:

-   Tagad sāksim. Tu mēģināsi izdarīt to, ko mēs tev liksim… tas arī viss.

Viens no brāļiem parakņājās kabatā, izņēma pulētu akmeni Eragona dūres lielumā un nolika zemē.

-    Pacel to acu augstumā.

Tas gan nav grūti, Eragons pačukstēja Satīrai: Stenr reisa!

Akmens sakustējās un viegli pacēlās no zemes. Taču, nonācis līdz vienas pēdas augstumam, atdūrās pret negaidītu pretestību un apstājās pusceļā. Dvīņu lūpas sašķobījās smaidā. Eragons nikni paskatījās uz viņiem un saprata dvīņi grib, lai viņš zaudētu! Ja viņš jau tagad iztērētu lielāko daļu spēka, grūtākus uzdevumus vairs nespētu paveikt. Acīmredzot viņi bija pārliecināti, ka abu apvienotās prasmes viegli spēs novest Eragonu līdz spēku izsīkumam.

Taču es arī neesmu viens, Eragons novīpsnāja sevī. Safira, palīdzi! Pūķa prāts sakusa ar puiša domām, un akmens palēcās gaisā līdz acu līmenim. Dvīņi ļauni samiedza acis.

-    Ļoti… labi, viņi nošņāca. Fredrikam no maģijas izrādīšanas saskrēja dūša papēžos.

-    Tagad griez akmeni uz apli.

Eragons atkal cīnījās pret abu pūlēm apstādināt viņu, tomēr, dvīņiem par lielām dusmām, uzvarēja. Uzdevumi ātri vien kļuva sarežģītāki un grūtāk izpildāmi. Eragonam vajadzēja kārtīgi apdomāt, kurus vārdus lietot. Un katru reizi dvīņi no visa spēka cīnījās viņam pretī, lai arī abu sejas palika tikpat mierīgas kā sākumā.

Vienīgi Safiras atbalsts neļāva Eragonam bezspēkā nokrist. Pārtraukumā starp diviem uzdevumiem viņš vaicāja pūķim: Kāpēc viņi turpina pārbaudi ? Viņi taču varēja spriest par mūsu spējām pēc tā, ko redzēja manā prātā. Safira domīgi nošķieba galvu uz sāniem. Zini ko, puisis drūmi novilka, kad beidzot pār viņu nāca apskaidrība. Viņi to izmanto kā iespēju izzināt, kādus senos vārdus es zinu, kā arī iemācīties kādus jaunus.

Tad runā klusu, lai viņi nevarētu tevi dzirdēt, un runā pašus vienkāršākos vārdus.

Kopš tā brīža Eragons teica tikai pašus vienkāršākos vārdus, lai paveiktu uzdevumus. Tomēr mēģinājumi atrast vienkāršus vārdus, kas aizvietotu garus teikumus, pārbaudīja viņa izdomas spēju līdz galējai robežai. Viņu gan priecēja dvīņu skābās sejas, kuras varēja redzēt katru reizi, kad Eragons atkal un atkal abus apveda ap stūri. Lai arī abi neatlaidīgi pūlējās, viņi nespēja piedabūt zēnu izrunāt vairāk vārdu senajā valodā.

Pagāja vairāk nekā stunda, taču nelikās, ka dvīņi gatavotos beigt tincināšanu. Eragonam bija karsti un gribējās dzert, tomēr viņš nelūdza atelpu viņš turpinās tikpat ilgi kā dvīņi. Uzdevumi bija dažnedažādi: kustināt ūdeni, mest uguni, izveidot apziņā kādu tēlu, žonglēt ar akmeņiem, padarīt ādu cietu, sasaldēt priekšmetus, vadīt bultas lidojumu un dziedēt nobrāzumus. Eragons sāka prātot, pēc cik ilga laika dvīņiem sāks izsīkt viņu izdoma.

Beidzot dvīņi pacēla rokas un teica:

-   Palikusi tikai viena lieta. Šis uzdevums ir diezgan vienkāršs ikvienam zinošam maģijas lietotājam tas būtu tīrais nieks.

Viens no brāļiem novilka no pirksta sudraba gredzenu un, apmierināti smaidot, pasniedza Eragonam.

-    Izsauc sudraba būtību.

Eragons neizpratnē skatījās uz gredzenu. Kas viņam tagad būtu jādara? Sudraba būtība kas tā tāda? Un kā to varēja izsaukt? Arī Satīrai nebija ne jausmas, un dvīņi jau nu negrasījās palīdzēt. Viņš nekad nebija apguvis sudraba vārdu senajā valodā, taču zināja, ka tam jābūt daļai no argetlam. Izmisumā viņš sakombinēja vienīgo vārdu, kas varētu noderēt, -ethgri jeb "atmodināt" ar arget.

Izslējies visā augumā, viņš sakopoja visus spēkus, kas vien bija palikuši, un jau pavēra lūpas, lai atmodinātu sudrabu. Piepeši gaisu pāršķēla skaidra, skanīga balss:

-    Apstājies!

Vārds pāršalca Eragonam kā auksta ūdensstrūkla balss bija dīvaini pazīstama, it kā jau gandrīz aizmirsta dziesma. Viņam notirpa pakausis. Puisis lēnām pagriezās uz to pusi, no kuras nāca balss.

Aiz muguras stāvēja vientuļš stāvs Arja. Ādas strēmele apvija viņas pieri, savaldot biezos, melnos matus, kas plūda elfai pār muguru mirdzošā klājienā. Viņas smalkais zobens bija piesiets pie sāna, stops uz muguras. Vienkāršs melnas ādas tērps izcēla Arjas sievišķīgos apveidus. Elfa bija garāka nekā lielākā daļa vīriešu, un viņas stāja bija atbrīvota un vingra. Gaišajā sejā nebija ne miņas no nesen pārdzīvotajām šausmām.

Arjas mirdzošās smaragdzaļās acis nekustīgi raudzījās uz dvīņiem, kas bailēs bija kļuvuši pavisam bāli. Viņa klusiem soļiem tuvojās un vērsās pie dvīņiem mierīgā, saltā balsī:

-    Kauns! Kauns prasīt no viņa to, kas tikai meistaram pa spēkam. Kauns, ka ķeraties pie šādiem paņēmieniem. Kauns, ka sacījāt Ažihadam, ka nezināt par Eragona spējām. Viņš ir zinošs. Tagad ejiet!

Arja dusmīgi sarauca pieri, un viņas slīpās, zibens šautrām līdzīgās uzacis izliecās V burta veidā. Elfa norādīja uz gredzenu Eragona pirkstā un pērkondimdošā balsī iesaucās: Arget!

Sudrabs iemirdzējās, un tam līdzās parādījās spocīgs gredzena dubultnieks. Abi izskatījās līdzīgi kā divas ūdens piles, vienīgi dubultnieks bija spodrāks un mirdzēja tīri balts. Ieraugot šo skatu, dvīņi apmetās riņķī un, paltrakiem plandot, metās, ko kājas nes. Spocīgais gredzens pazuda no Eragona pirksta, atstājot tikai sudrabainu apli. Oriks un Fredriks bija gatavi iejaukties un vērīgi nopētīja Arju. Safira pietupās un sagatavojās lēcienam.

Elfa visus nopētīja. Viņas slīpās acis apstājās pie Eragona. Tad viņa pagriezās un devās cīkstēšanās lauka pašā viducī. Kareivji pārtrauca cīnīties un apbrīnā nolūkojās viņā. Pēc dažiem mirkļiem viss mācību laukums noklusa, saviļņots no elfas klātbūtnes.

Arī Eragons nespēja ne acu novērst no elfas. Safira kaut ko sacīja, taču viņš nespēja koncentrēties un neko nesaprata. Arju ieskāva milzīgs karavīru pūlis. Skatoties Eragonam tieši acīs, viņa paziņoja:

-    Es pārbaudīšu tavu prasmi rīkoties ar ieroci. Izvelc zobenu!

Viņa grib ar mani cīnīties!

Bet domāju, ka ne tāpēc, lai ievainotu tevi, Safira lēnām noteica. Viņa piebikstīja zēnam ar degunu. Ej un dari, ko vari. Es skatīšos.

Eragons negribīgi pagāja uz priekšu. Pēc mokošās maģijas pārbaudes viņam nebija nekāda prieka cīnīties, un mācību laukā bija pārāk daudz vērotāju. Turklāt, iespējams, Arja vēl nebija tik vesela, lai cīnītos. Kopš viņai deva Tunivoras nektāru, bija pagājušas nieka divas dienas. Es mazināšu cirtienu spēku, lai nesavainotu viņu, Eragons sevī nosprieda.

Viņi nostājās viens otram pretī karavīru ielenkumā. Arja izvilka zobenu ar kreiso roku. Ierocis bija plānāks par Eragona zobenu, taču tikpat garš un ass. Viņš izrāva Zaroku no pulētās maksts un turēja to gar sāniem ar sarkano asmens galu uz leju. Kādu brīdi viņi stāvēja nekustoties elfa un cilvēks -, pētīdami viens otru. Eragona atmiņā pazibēja ainas, kā viņi ar Bromu tāpat iesāka savas cīņas.

Viņš lēnām pavirzījās uz priekšu. Arja ar māņu kustību palēca uz priekšu, triecot zobenu pret puiša ribām. Eragons nedomājot atsita uzbrukumu, un abu zobeni saskārās, dzirkstelēm šķīstot uz visām pusēm. Zaroks tika atsists malā, it kā būtu mušas vieglumā. Elfa neizmantoja iespēju un, matiem plīvojot, metās uz labo pusi un uzbruka Eragonam no otras puses. Viņš tik tikko paguva apstādināt cirtienu un izmisīgi atkāpās, pārsteigts par elfas enerģisko uzbrukumu un ātrumu.

Eragons pārāk vēlu atcerējās Broma brīdinājumu, ka pats vārgākais elfs viegli pievārēja cilvēku. Viņam bija tikpat lielas cerības uzvarēt Arju, kā reiz bija sakāvis Durzu. Viņa atkal uzbruka, vicinot zobenu pret jaunekļa galvu. Viņš pieliecās zem asā asmens. Kādēļ elfa… spēlējās ar viņu? Dažas sekundes Eragons bija pārāk aizņemts, aizsargājoties no Arjas uzbrukuma, lai domātu par to, taču galu galā saprata: Viņa grib zināt, cik es esmu prasmīgs.

Nonācis pie šāda slēdziena, Eragons sāka sarežģītāko uzbrukumu virkni, kādu vien zināja. Viņš ķērās pie viena paņēmiena un cita, nepagurdams kombinējot un mainot tos visos iespējamos veidos. Taču, lai gan viņš lika lietā visu izdomas spēju, Arjas zobens viņu vienmēr apturēja un bez piepūles atsita uzbrukumus.

Abu augumi bija saistījušies ugunīgā dejā, tos šķīra vienīgi asmeņu ziboņa. Reizēm viņi gandrīz pieskārās viens otram, saspringtā āda bija tikai mata attālumā, bet tad katrs aizvirpuļoja pretējā virzienā, lai pēc sekundes atkal pietuvotos. Abu cīnītāju ik mirkli mainīgie apveidi savijās kopā kā vēja pūstu dūmu grīstes.

Eragons vairs nespēja atcerēties, cik ilgi turpinājās cīniņš. Laika izjūta bija zudusi, pastāvēja tikai rīcība un atbildes sitiens. Zaroks viņa rokā kļuva smags kā svins, roka sāpēs smeldza pēc katra cirtiena. Beidzot Eragons klupa uz priekšu, Arja veikli pakāpās sāņus, atvēzējās un neticamā ātrumā pieskārās ar zobena galu Eragona zodam.

Eragons sastinga, kad ledainais metāls pieskārās viņa ādai. Muskuļi drebēja no piepūles. Neskaidri viņš dzirdēja Safiras rēcienu un karavīru aizsmakušo balsu priecīgos kliedzienus viņiem apkārt. Arja nolaida zobenu un ielika to makstī.

-   Tu izturēji pārbaudi, kņadas vidū atskanēja viņas klusā balss.

Samulsušais jauneklis lēnām izslējās taisni. Fredriks bija pienācis Eragonam klāt un enerģiski sita viņam pa muguru.

-   Tā tik bija zobenu cīņa! Es pat iemācījos dažas jaunas kustības, skatoties uz jums abiem. Un elfa bija satriecoša!

Bet es zaudēju, viņš sevī klusībā zūdījās. Oriks atzinīgi smaidīja, taču vienīgais, ko Eragons redzēja, bija Arja, kas vientuļa un klusa stāvēja malā. Viņa viegli pamāja ar pirkstu ar tikko redzamu kustību uz paugura pusi aptuveni jūdzes attālumā no mācību laukuma, pagriezās un devās prom. Pūlis elfas priekšā pašķīrās, gan cilvēki, gan rūķi apbrīnā apklusa, kad viņa gāja garām.

Eragons vērsās pie Orika:

-    Man jāiet. Pūķu apmetnē atgriezīšos pēc kāda brīža.

Eragons aši ieslidināja Zaroku makstī un uzlēca Satīrai

mugurā. Pūķis pacēlās virs mācību lauka, kas pārtapa augšup pavērstu seju jūrā, jo ikviens skatījās uz Safiru.

Kamēr abi lidoja uz paugura pusi, Eragons redzēja Arju skrienam zem viņiem viegliem, samērīgiem soļiem. Safīra piebilda: Tev patīk viņas augums, vai ne?

Jā, Eragons atzinās un nosarka.

Viņas seja ir izteiksmīgāka nekā lielākajai daļai cilvēku, viņa novīpsnāja. Taču tā ir gara kā zirgam, un viss ķermenis ir diezgan bezveidīgs.

Eragons pārsteigts palūkojās uz Safīru: Tu esi greizsirdīga!

Neiespējami. Es nekad nekļūstu greizsirdīga, viņa nikni aizsargājās.

Tagad tu esi atzīsties! Viņš smējās.

Viņa skaļi sacirta kopā žokļus. Es neesmu! Puisis pasmaidīja un pakratīja galvu, tomēr ļāva pūķu meitenei palikt pie sava. Safīra smagnēji nolaidās uz paugura, spēcīgi sakratīdama Jātnieku. Viņš nolēca no pūķa muguras un neko neteica.

Arja drīz vien pieskrēja pie paugura. Eragons vēl nekad nebija redzējis kādu, kas spētu tik ātri paskriet. Kad elfa nonāca pakalna virsotnē, viņas elpa bija mierīga un nesaraustīta. Eragons pēkšņi nespēja parunāt un nodūra skatienu. Arja pienāca tuvāk un sacīja Safīrai:

-    Skulblaka, eka celobra ono un mulabra ono un onr Shur'tugal nē haina. Atra nosu waise fricai.

Eragons lielāko daļu izteikto vārdu nezināja, taču Safira acīmredzot sacīto saprata. Viņa savēcināja spārnus un ziņkārīgi nopētīja Arju. Tad viņa pamāja, dobji nodūcot, un Arja pasmaidīja.

-   Es priecājos, ka tu izveseļojies, Eragons teica. Mēs nezinājām, vai tu izdzīvosi vai ne.

-    Tieši tādēļ es šodien šeit ierados, Arja atbildēja, cieši uzlūkojot viņu. Elfas sulīgā balss skanēja mazliet savādi, un vārdi tika izrunāti ar īpašu uzsvaru. Viņa runāja skaidri, un balss nedaudz vibrēja, it kā viņa gatavotos dziedāt. Es esmu tava parādniece un gribu tev atlīdzināt. Tu izglābi manu dzīvību. Es to nekad neaizmirsīšu.

-   Tas… tas tāds nieks vien bija, Eragons nomurmināja, zinot, ka tā nav taisnība. Viņš samulsa un ātri mainīja sarunas tematu.

-    Kā tu nokļuvi Gileadā?

Arjas sejai pārskrēja sāpju izteiksme. Viņa lūkojās tālumā.

-    Labāk pastaigāsimies.

Viņi nokāpa lejā no pakalna un devās Farthenduras virzienā. Eragons nepārtrauca Arjas klusēšanu, un Safira klusām dipināja viņiem blakus. Beidzot Aija pacēla galvu un iesāka runāt ar elfiem raksturīgu smalkumu:

-   Ažihads izstāstīja, ka tu redzēji, kā parādījās Safiras ola. -Jā.

Pirmo reizi Eragonam ienāca prātā tas milzīgais enerģijas patēriņš, kas bija nepieciešams, lai nogādātu olu daudzu desmitu līgu attālumā no Du Veldenvardenas līdz Korei. Mēģinājums paveikt kaut ko līdzīgu varēja beigties ar pilnīgu izgāšanos vai pat nāvi.

Tālāk teiktais bija smaguma pilns.

-    Tad zini, ka kopš tā brīža, kad pirmo reizi paņēmi to rokās, es biju Durzas nagos.

Elfas balsī ieskanējās rūgtums un skumjas.

-    Durza vadīja urgļus, kas mums uzbruka no slēptuves un nogalināja manus ceļabiedrus Faolinu un Glenvingu. Viņš kaut kā bija uzzinājis, kur mūs gaidīt, mūs neviens pat nebrīdināja. Mani sazāļoja un aizveda uz Gileadu. Tur Galbatorikss bija norīkojis Durzu uzzināt, kurp es aizsūtīju olu, un izspiegot visu, ko zinu par Ellesmēru.

Eragona skatiens kļuva ledains un žokļi saspringa.

-   Viņš mēģināja izspiest no manis šīs zināšanas vairāku mēnešu garumā. Durzas izspiešanas paņēmieni bija… skarbi. Kad mocīšana cieta neveiksmi, viņš pavēlēja saviem karavīriem mani izmantot pēc saviem ieskatiem. Laimīgā kārtā man bija gana spēka, lai sabikstītu viņu prātus un padarītu nespējīgus. Galu galā Galbatorikss pavēlēja mani nogādāt uz Urūbaenu. Kad to uzzināju, mani pārņēma šausmas, jo gan mans prāts, gan ķermenis bija novārguši un es nespētu viņam pretoties. Ja nebūtu tevis, pēc nedēļas es stātos Galbatoriksa priekšā.

Eragons iekšēji nodrebinājās. Neaptverami, cik daudz viņa bija pārdzīvojusi! Puisis vēl aizvien skaidri atcerējās elfas ievainojumus.

Tad viņš klusi apjautājās:

-    Kādēļ tu man to stāsti?

-   Lai tu zinātu, no kā mani izglābi. Es nekad nespēšu aizmirst to, ko tu paveici.

Viņš sakautrējies nolieca galvu.

-    Ko tu tagad darīsi? Atgriezīsies Ellesmērā?

-    Nē, pagaidām ne. Man šeit ir vēl daudz darāmā. Es nevaru pamest vārdenus likteņa varā Ažihadam vajadzīga mana palīdzība. Es redzēju tavu pārbaudi gan maģijā, gan zobenu cīņā. Broms ir tevi labi apmācījis. Vai esi gatavs turpināt mācības?

-    Vai tu domā, ka man būtu jādodas uz Ellesmēru?

-Jā.

Eragons jutās aizkaitināts. Vai viņam un Safīrai vairs vispār nebija nekādas teikšanas šajā lietā?

-Kad?

-    Tas vēl jāizlemj, taču ne ātrāk kā pēc dažām nedēļām.

Vismaz viņi atvēlējuši mums tik daudz laika, Eragons nodomāja. Safira kaut ko piebilda, un viņš tūlīt to pajautāja Arjai:

-    Ko dvīņi gribēja, lai es izdaru?

Arjas glezni veidotās lūpas nepatikā saviebās.

-    Kaut ko tādu, ko pat paši nespēja paveikt. Senajā valodā pateikt priekšmeta vārdu un izsaukt tā patieso veidolu. Lai to paveiktu, gadiem ilgi cītīgi jāmācās, taču kā atlīdzību var iegūt pilnīgu varu pār priekšmetiem un dzīvām būtnēm. Tieši tādēļ ikviena patiesais vārds tiek tik rūpīgi slēpts; ja tas kļūtu zināms, kāds, kuram ir ļauna sirds, varētu viegli iegūt varu pār šo dzīvo būtni.

-   Savādi, Eragons pēc mirkļa teica, taču, vēl pirms mani notvēra Gileadā, es tevi redzēju sapņos. Tas līdzinājās tam, kā es veidoju kāda tēlu savā apziņā, un vēlāk es arī spēju izveidot tavu tēlu, taču tikai sapņos.

Arja domīgi savilka lūpas.

-   Reizēm es jutu, ka mani kāds novēro, taču bieži mans prāts bija neskaidrs un drudžains. Es nekad neesmu dzirdējusi ne teikā, ne leģendā -, ka cilvēks vai elfs spētu atveidot kāda tēlu savos sapņos.

-   Es arī pats to nesaprotu, Eragons atbildēja, pētot savas rokas. Viņš pagrozīja Broma gredzenu pirkstos. Ko nozīmē tas tetovējums uz tava pleca? Es to netīšām ieraudzīju, kad dziedēju tavus ievainojumus… nevarēju no tā izvairīties. Tas ir tāds pats kā simbols uz šā gredzena.

-    Vai tev ir gredzens ar iegravētu yawē? viņa asi noprasīja.

-    Jā. Tas reiz piederēja Bromam. Redzi?

Viņš noņēma gredzenu no pirksta un iedeva Arjai. Viņa nopētīja safīru un tad sacīja:

-    Šo dāvanu mēdz pasniegt tikai pašiem uzticamākajiem elfu draugiem tik uzticamiem, ka nevienam tas nav pasniegts gadsimtiem ilgi. Vismaz es tā domāju. Nezināju, ka karaliene Islanzadi tik augstu vērtēja Bromu.

-   Tad es to nedrīkstētu valkāt, Eragons piebilda, baiļodamies, ka elfa noturēs viņu par iedomīgu.

-   Nē, paturi to pirkstā. Tas tevi pasargās, ja netīšām satiksi manus tautiešus, turklāt var gadīties, ka tas nodrošinās karalienes labvēlību. Nevienam nesaki par manu tetovējumu. To nedrīkst izpaust.

-    Labi.

Eragons priecājās, runājot ar Arju, un vēlējās, kaut saruna turpinātos ilgāk. Kad viņu ceļi šķīrās, puisis klaiņoja pa Farthenduru un sarunājās ar Safīru. Lai gan tika tincināts, pūķis atteicās atklāt, ko elfā bija pateikusi. Pamazām Eragona domas pievērsās Murtagam un Nasuadas padomam. No sākuma sadabūšu kaut ko ēdamu un tad iešu viņu apraudzīt, puisis nolēma. Vai tu gaidīsi mani, lai varam kopā atgriezties pūku nometnē?

Es pagaidīšu ej, Safira teica.

Eragons pateicībā pasmaidīja un traucās uz Troņheimu, tur paēda kādā tumšā virtuves stūrī un tad, sekojot Nasuadas norādījumiem, nonāca pie pelēkām durvīm, kuras sargāja cilvēks un rūķis. Kad Eragons lūdza atļauju ieiet, rūķis trīs reizes pabungoja pa durvīm un atbultēja tās.

-   Uzkliedz, kad gribēsi doties prom, vīrs piebilda, draudzīgi uzsmaidījis.

Kamera bija silta un gaiša. Vienā stūrī atradās izlietne, bet otrā rakstāmgalds, uz kura stāvēja tinte un rakstāmspalvas. Griestus rotāja izgrebtas, lakotas figūras, bet grīdu klāja mīksts paklājs. Murtags gulēja masīvā gultā, lasīdams rakstu rulli. Viņš pārsteigts paskatījās augšup un priecīgi iesaucās:

-    Eragon! Es cerēju, ka drīz atnāksi!

-    Kā tad… es gribēju sacīt, domāju…

-    Tu domāji, ka esmu iemests kaut kādā žurku alā un krimšļāju kaulus, Murtags piebilda, uzsliedamies stāvus ar smīnu sejā. Īstenībā es gaidīju to pašu, bet Ažihads ļāva man dzīvot šeit, ja vien neizraisu nekārtības. Viņi man piegādā kārtīgu maltīti un visu, ko vien vēlos no bibliotēkas. Ja es nepiesargāšos, pārvērtīšos par tuklu zinātnieku.

Eragons iesmējās un pārsteigts apsēdās līdzās Murtagam.

-    Un tu neesi dusmīgs? Tu taču esi cietumnieks.

-    O, tikai sākumā, Murtags atzinās, paraustījis plecus. Taču, jo vairāk es par to domāju, jo labāk saprotu, ka šī man ir pati īstākā vieta. Pat tad, ja Ažihads mani atbrīvotu, lielāko daļu laika es pavadītu savā istabā.

-    Kāpēc?

-    Nu, tu jau pats zini. Manā klātbūtnē neviens nejustos brīvi, zinot manu izcelsmi, turklāt vienmēr būtu ļautiņi, kas ļautu vaļu skatiem vai vārdiem. Bet beigsim runāt par šīm lietām man kārojas zināt, kas jauns notiek pasaulē. Klāj vaļā.

Eragons atstāstīja pēdējo divu dienu notikumus, arī par tikšanos ar dvīņiem bibliotēkā. Kad viņš beidza, Murtags domīgi atlaidās guļus.

-   Man ir aizdomas, ka Arja ir daudz nozīmīgāka, nekā mēs domājām. Apsver visu, ko esi uzzinājis: viņa meistarīgi lieto zobenu, ir lietpratīga maģijas zinātāja, un, kas vēl jo svarīgāk, viņu izvēlēja sargāt Safiras olu. Nevar būt, ka viņa ir parasta elfa.

Eragons piekrita.

Murtags skatījās griestos.

-    Zini, man šis apcietinājums sniedz savādu miera izjūtu. Pirmo reizi dzīvē man vairs nav jābaidās. Es zinu, ka vajadzētu… taču kaut kas šajā vietā man liek justies mierīgam. Labs naktsmiegs arī palīdz.

-    Zinu, ko tu domā, Eragons sausi piebilda. Viņš pavirzījās uz mīkstāku vietu gultā. Nasuada sacīja, ka bijusi tevi apciemot. Vai viņa pavēstīja kaut ko interesantu?

Murtaga acu skatiens aizplīvurojās, un viņš pakratīja galvu.

-   Nē, viņa vienkārši gribēja mani satikt. Vai viņa nelīdzinās princesei? Un cik cēli viņa staigā! Kad viņa pirmo reizi parādījās šajās durvīs, domāju, ka ienākusi kāda no Galbatoriksa galma dāmām. Es esmu redzējis hercogu un grāfu sievas, kas salīdzinājumā ar Nasuadu vairāk iederējās kūtī, nevis pilī.

Eragons ieklausījās šajos slavinošajos vārdos, un pamazām viņam viss kļuva skaidrs. Varbūt arī tas neko nenozīmē, viņš sev pieteica. Tu pārāk ātri izdari secinājumus. Tomēr priekšnojauta jaunekli nepameta. Mēģinādams atkratīties no šīm domām, viņš vaicāja:

-   Murtag, cik ilgu laiku tu paliksi apcietinājumā? Mūžīgi tu šeit nevari slēpties.

Murtags bezrūpīgi paraustīja plecus, taču vārdi pār lūpām nāca smagi:

-   Šobrīd mani apmierina šī vieta un es gribu atpūsties. Pagaidām nav jēgas kaut kur citur meklēt patvērumu vai nodot sevi dvīņu pārbaudei. Protams, pēc kāda laika man tas apniks, taču pagaidām… esmu apmierināts.

57. NODAĻA Ēna kļūst garāka

Safira pamodināja Eragonu, asi piegrūžot ar purnu un noskrāpējot viņam ādu ar savu zvīņaino žokli.

Ei, sāp taču! viņš iesaucās, uzrāvies sēdus. Alā bija tumšs, vienīgi no sienas gaismekļa spīdēja bāla gaisma. Ārā pūķu apmetnē Isidara Mitrims zaigoja tūkstoš dažādās krāsās, un to izgaismoja lukturu virtene.

Pie alas ieejas stāvēja satraukts rūķis un lauzīja rokas.

-   Tev jānāk, Argetlam! Liela nelaime Ažihads sauc pēc tevis. Nav laika!

-    Kas noticis? Eragons gribēja zināt.

Rūķis tikai pakratīja galvu, ka bārda vien nošūpojās.

-    Tev jānāk! Carkna bragha! Tūlīt!

Eragons aplika Zaroku ap vidukli, paķēra stopu un bultas, tad piesēja seglus Safīrai pie muguras. Te nu bija saldie sapņi, viņa nopurpināja, pieliekdamās, cik vien zemu spēja, lai jauneklis varētu uzrāpties viņai mugurā. Eragons skaļi nožāvājās, un Safira izlidoja no alas.

Kad abi nolaidās pie Troņheimas vārtiem, tur jau gaidīja Oriks. Viņa seja bija drūma.

-    Nāc, pārējie jau gaida.

Viņš pavadīja pūķi un Eragonu līdz Ažihada telpām. Ceļā Pūķa Jātnieks mēģināja izprašņāt Oriku par notikušo, taču viņš tikai atbildēja:

-    Es pats neko daudz nezinu pagaidi, līdz visu dzirdēsi no Ažihada.

Lielās durvis atvēra druknu sargu pāris. Ažihads stāvēja pie sava galda un drūmi pētīja karti. Telpā bija arī Arja un vīrs ar muskuļainajām rokām. Ažihads palūkojās uz ienācējiem.

-    Labi, arī tu esi klāt, Eragon. Iepazīsties ar Jormunduru, manu vietnieku.

Abi vīrieši pamāja viens otram un pievērsa visu uzmanību Ažihadam.

-    Es liku pamodināt jūs visus piecus, jo mēs esam lielās briesmās. Pirms kādas pusstundas no pamesta tuneļa zem Troņheimas izskrēja rūķis. Viņš asiņoja un tik tikko varēja parunāt, taču spēja pateikt pārējiem rūķiem, kas dzinās tam pa pēdām: urgļu armija ir tikai kādas dienas gājiena attālumā no šejienes.

Telpā iestājās nāves klusums. Tad Jormundurs skaļi nolamājās un sāka uzdot jautājumus, arī Oriks pievienojās tajā pašā brīdī. Arja klusēja. Ažihads pacēla rokas un iesaucās:

-    Klusu! Ir vēl kaut kas. Urgļi netuvojas pa sauszemi, bet zem tās. Viņi ir tuneļos… mums gatavojas uzbrukt no apakšas.

Eragons ierunājās skaļāk, lai pārkliegtu telpā valdošo kņadu:

-    Kāpēc rūķi neuzzināja par to jau agrāk? Kā urgļi atklāja tuneļus?

-    Mums ir paveicies, ka uzzinājām tagad! Oriks atbrēca.

Visi pārtrauca sarunas, lai ieklausītos viņa sakāmajā.

-    Beoru kalnus caurvij simtiem tuneļu, tie ir neapdzīvoti kopš tā laika, kad tajos ieguva dārgakmeņus un metālu. Vienīgie rūķi, kas tajos klejo, ir dīvaiņi, kas ne ar vienu negrib sazināties. Varēja gadīties, ka mūs vispār neviens nebrīdinātu.

Ažihads norādīja uz karti, un Eragons pievirzījās tuvāk. Kartē bija attēlota Alagēzijas dienvidu daļa, taču atšķirībā no Eragona kartes tā sīki attēloja visu Beoru kalnu grēdu. Ažihada pirksts norādīja uz to Beoru kalnu daļu, kas saskārās ar Surdas austrumu robežu.

-    Rūķis sacīja, ka nācis no šejienes.

-    Ortiada! Oriks iesaucās. Kad Jormundurs noprasīja, kas lēcies, rūķis paskaidroja:

-     Tā ir sena apmetnes vieta; mēs to pametām, kad uzcēlām Troņheimu. Bet senlaikos tā bija mūsu lielākā pilsēta. Taču nu jau gadsimtiem ilgi tur neviens nav dzīvojis.

-    Un tā ir pietiekami sena, lai daļa tuneļa būtu sabrukusi, Ažihads paskaidroja. Iespējams, tieši tādēļ to atklāja no virszemes. Man šķiet, ka Ortiada tagad tiek dēvēta par Ithro Zhādu. Tieši turp gatavojās doties urgļu kolonna, kas dzinās pakaļ Eragonam un Safīrai. Un esmu pārliecināts, ka urgļi tur migrē visa gada garumā. No Ithro Zhādas viņi var doties Beoru kalnos, kurp vien vēlas, un viņiem ir pietiekami daudz spēka, lai iznīcinātu gan vārdenus, gan arī rūķus.

Jormundurs noliecās virs kartes, uzmanīgi to izpētīdams.

-Vai tu zini, cik daudz urgļu tuvojas? Vai Galbatoriksa armija arī ir kopā ar viņiem? Mēs nevaram plānot aizsardzību, nezinot, cik liela ir viņu armija.

Ažihads drūmi attrauca:

-    Mēs neesam pārliecināti ne par vienu no šīm lietām, taču mūsu dzīvība ir atkarīga no tava pēdējā jautājuma. Ja Galbatorikss ir papildinājis urgļu rindas pats ar saviem vīriem, mums nav nekādu iespēju uzvarēt. Taču, ja viņš nav iesaistījis savu armiju, jo nevēlas atklāt savu savienību ar urgļiem vai arī kādu citu iemeslu dēļ, ir neliela iespēja uzvarēt. Šobrīd mums nevar palīdzēt ne Orins, ne arī elfi. Tomēr es nosūtīju ziņnešus ar jaunumiem par mūsu nelaimi. Ja mēs zaudēsim, viņi zinās, kas ar mums noticis.

Viņš pārvilka ar roku pār savu ogļmelno pieri.

-    Es jau runāju ar Hrotgaru, un mēs pieņēmām turpmākās darbības plānu. Mūsu vienīgā cerība ir noturēt urgļus trijos lielākajos tuneļos un aizvadīt viņus līdz Farthendurai, lai viņi neiebruktu Troņheimā kā siseņu bars.

-    Eragon un Arja, es gribu, lai jūs palīdzat rūķiem sagāzt pārējos tuneļus. Ar parastiem līdzekļiem šāds darbs nav padarāms. Divas rūķu grupas jau strādā: viena ārpus Troņheimas, otra zem tās. Eragon, tu strādāsi ar to grupu, kura ir ārpus Troņheimas. Arja, tu būsi pie grupas, kas strādā zem Troņheimas, un tu, Orik, pavadīsi abus līdz norādītajām vietām.

-    Kādēļ nesagraut visus tuneļus, neatstājot nevienu? Eragons vaicāja.

-    Tādēļ, ka, Oriks ierunājās, tad urgļi novāktu gruvešus un varētu doties virzienā, kas mums varētu radīt lielas briesmas. Turklāt, ja mēs nogriezīsim visus ceļus, viņi varētu uzbrukt citām rūķu pilsētām, kurām mēs nevarētu palīdzēt laikus.

-    Ir arī cits iemesls, Ažihads piebilda. Hrotgars brīdināja mani, ka Troņheimā atrodas virs ļoti bieza tuneļu tīkla, un, ja sagrautu pārāk daudzas apakšzemes ejas, veselas pilsētas daļas vienkārši nogrimtu zemē no sava smaguma. Mēs nevaram ar to riskēt.

Jormundurs saspringti klausījās un apvaicājās:

-   Tātad Troņheimā nebūs kaujas? Tu sacīji, ka urgļus vadīs ārpus pilsētas mūriem uz Farthenduru.

Ažihads zibenīgi atbildēja:

-    Tieši tā. Mēs nevaram aizsargāt Troņheimu pa visu tās perimetru tā ir pārāk liela mūsu spēkiem, tādēļ mēs noslēgsim visas ejas un vārtus, kas ved uz to. Tad urgļiem nāksies uzbrukt apdzīvotajām vietām ārpus Troņheimas, kur pietiek vietas mūsu armijas manevriem. Tā kā urgļi var tikt tuneļos, mēs nevaram riskēt un iesaistīties ilgā kaujā. Kamēr viņi būs šeit, draudēs briesmas, ka urgļi izlauzīsies cauri Troņheimas grīdai. Ja tas notiks, mēs būsim slazdā mums uzbruks gan no ārpuses, gan iekšpuses. Mēs nedrīkstam ļaut urgļiem ieņemt Troņheimu. Ja viņiem tas izdosies, šaubos, vai mums pietiks spēka padzīt iebrucējus.

-    Un kas notiks ar mūsu ģimenēm? Jormundurs satraucās. Es negribu pieredzēt, ka urgļi nogalina manu sievu un dēlu.

Ažihada sejā iegūlās dziļas rievas.

-   Visas sievietes un bērni jāved uz tuvējām ielejām. Ja mēs kritīsim kaujā, viņiem ir pavadoņi, kas parādīs ceļu uz Surdu. Šajos apstākļos tas ir vienīgais, ko varu darīt.

Jormundurs centās neizrādīt atvieglojuma sajūtu.

-    Ser, vai Nasuada arī dosies līdzi?

-    Viņa nav priecīga par šādu pavēli, taču jā, dosies.

Visu klātesošo acis pievērsās Ažihadam, kad viņš iztaisnoja plecus un paziņoja:

-   Urgļi ieradīsies pēc dažām stundām. Mēs zinām, ka viņu ir daudz, taču mums ir jānosargā Farthendura. Sakāve nozīmē rūķu bojāeju, vārdenu nāvi un drīzu Surdas un elfu krišanu. Šo kauju mēs nedrīkstam zaudēt. Tagad ejiet un ķerieties pie

darba! Jormundur, sagatavo vīrus kaujai!

* * *

Visi izgāja no vadoņa telpām un devās kur kurais: Jormundurs uz kareivju mītni, Oriks un Arja uz kāpnēm, kas veda lejup, bet Eragons ar Safīru uz vienu no Troņheimas četrām galvenajām ejām. Lai gan bija vēla nakts stunda, pilsētkalns čumēja un mudžēja kā skudru pūznis. Visi skrēja, sasaucās un nesa saiņus.

Eragons bija cīnījies un nogalinājis arī iepriekš, taču gaidāmā kauja lika sirdij bailēs sažņaugties. Nekad iepriekš viņš nebija tiecies pēc kaujas. Tagad gaidas iedzina viņā šausmas. Eragons bija pārliecināts par sevi, kad bija jāstājas pretī tikai dažiem pretiniekiem, viņš zināja, ka varētu pievārēt trīs četrus urgļus ar Zaroku un maģijas palīdzību, taču lielākā kaujā varēja notikt jebkas.

Viņi izgāja ārā no Troņheimas un meklēja rūķus, kuriem vajadzēja palīdzību. Kad nespīdēja ne saule, ne mēness, Farthendurā bija tumšs kā peklē; vietumis tumsu izraibināja gaisma no laternām, kas šūpojās gar krāteri. Varbūt viņi ir tālākajā Troņheimas galā, Safīra ierunājās. Eragons piekrita un uzlēca pūķim mugurā.

Viņi planēja apkārt Troņheimai, līdz ieraudzīja lampu puduri. Safira pagriezās un lidoja uz to pusi, tad nolaidās, viegli nošvīkstinot spārnus, pārsteigtu rūķu bariņā, kas dedzīgi drupināja zemi ar cērtēm. Eragons žigli paskaidroja, kāpēc viņi ieradušies. Rūķis ar smailu degunu sacīja:

-    Tieši zem mums četru jardu dziļumā ir tunelis. Mēs būtu pateicīgi par jebkuru palīdzību, lai to sagrautu.

-   Ja jūs atbrīvosiet laukumu virs tuneļa, paskatīšos, ko varu darīt.

Rūķis bažīgi palūkojās, taču lika racējiem paiet malā.

Lēni ievilcis elpu, Eragons gatavojās likt lietā maģiju. Viņš varēja pārvietot zemes kārtu tunelī, taču tas atņemtu daudz spēka, un to nevarēja pieļaut. Viņš domāja sagraut tuneli, ar maģiju iedarbojoties uz apakšzemes eju griestu vājākajām vietām.

-    Thrysta deloi, viņš nočukstēja un ievadīja spēka taustekļus zemē. Gandrīz to pašu brīdi tie saskārās ar akmeni. Eragons neņēma vērā šķērsli un sniedzās tālāk, līdz nonāca pie tuneļa. Tad viņš sāka meklēt klintī plaisas. Katru reizi, kad tādu uzgāja, jauneklis uzspieda, pagarinot un paplašinot plaisu. Smags darbs tāpat kā mēģinājums pārplēst akmeni ar rokām. Viņš nemaz nevirzījās uz priekšu un nepacietīgie rūķi to, protams, pamanīja.

Eragons neatlaidīgi turpināja iesākto. Pēc kāda brīža sūrais darbs tika atalgots ar krakšķi, ko skaidri varēja sadzirdēt arī virszemē. Atskanēja griezīga skaņa, un zeme noslīdēja kā ūdens, izlīstot no renes, un izveidoja septiņus jardus platu bedri.

Priecīgie rūķi devās prom no sagrautā tuneļa, kas bija pilns ar sadrupušiem akmeņiem, bet smaildegunis rūķis veda Eragonu pie nākamā tuneļa. To bija vēl grūtāk sagraut, tomēr viņam tas izdevās, dubultojot spēku. Nākamo stundu laikā viņš ar Safiras palīdzību sagrāva vairāk nekā pusduci tuneļu, kas vijās cauri Farthendurai.

Kamēr viņš strādāja, debesu laukumiņā virs galvas parādījās pirmie gaismas stari. Gaismas nebija pietiekami daudz, lai redzētu tālu, taču Eragona pašpaļāvība auga. Viņš novērsās no pēdējā sagrautā tuneļa drupām un ieinteresēts aplūkoja apkārtni.

Liela bēgļu straume sievietes un bērni, vārdenu vecāko cilvēku pavadīti, plūda ārā no Troņheimas. Ikviens nesa pārtikas, iedzīves un drēbju saiņus. Viņus apsargāja karavīru grupa, galvenokārt jauni zēni un veci vīri.

Tomēr galvenā rosība norisinājās pie pilsētkalna pamatnes, kur vārdeni un rūķi pulcēja armiju, sadalot to trijos bataljonos. Katram vadam bija vārdenu karogs ar baltu pūķi, kas turēja rozi virs zobena, kura asmens norādīja lejup uz purpursārtu lauku.

Vīri klusi stāvēja, cieši sažņauguši dūres. Viņu mati viegli plīvoja no bruņucepuru apakšas. Daudziem karavīriem bija tikai zobens un vairogs, taču bija arī šķēpnešu un pīķiem bruņotu karavīru rindas. Bataljonu avangardā strēlnieki pārbaudīja savu stopu stiegras.

Rūķi bija tērpušies smagos bruņutērpos. Nopulēti tērauda bruņukrekli sniedzās viņiem līdz ceļiem, kreisajā rokā viņi turēja biezu apaļo vairogu ar katra klana simbolu. Pie vidukļa bija piesieti īsi zobeni, bet labajā rokā saņemts cirtnis vai āva. Kājas sedza ļoti smalki izkaltas bruņas. Galvā rūķiem bija metāla cepure, bet kājās ar metālu apkalti zābaki.

No tālākā bataljona nošķīrās neliels stāvs un traucās Eragona un Satīras virzienā. Tas bija Oriks, apbruņots tāpat kā pārējie rūķi.

Ažihads vēlas, lai tu pievienojies armijai. Nav vairs palicis neviens tunelis, kas jāsagrauj. Maltīte jūs jau gaida.

Eragons un Safīra sekoja Orikam uz telti, kur viņi atrada maizi un ūdeni cilvēkam un kaltētas gaļas kalnu Safīrai. Viņi nesūkstīdamies paēda labāk šāda tāda pārtika nekā tukšs vēders.

Kad viņi beidza ēst, Oriks ieteica pagaidīt un pazuda bataljona rindās. Viņš drīz atgriezās, vezdams veselu rindu rūķu, kas bija apkrāvušies ar bruņām. Oriks paņēma kādas bruņas un pasniedza Eragonam.

-    Kas tas ir? Eragons jautāja, pārvelkot ar pirkstu pulētajam metālam. Bruņas bija greznotas ar sarežģītiem gravējumiem un rotātas ar zeltu. Vietām tās bija veselu collu biezas un ļoti smagas. Neviens cilvēks nespētu cīnīties ar šādām bruņām mugurā. Turklāt tur bija pārāk daudz aprīkojuma, lai to spētu lietot viens cilvēks.

-    Dāvana no Hrotgara, Oriks sacīja, izskatīdamies ļoti apmierināts ar sevi. Tās tik ilgu laiku gulējušas starp citiem mūsu dārgumiem, ka gandrīz neviens par tām neatcerējās. Tās izkala citā laikmetā vēl pirms Jātnieku sagrāves.

-    Bet kam tās ir domātas? Eragons neizpratnē vaicāja.

-   Nu, protams, tās ir pūķu bruņas! Vai tu domā, ka pūķi devās kaujā bez bruņām? Pilni komplekti ir īsts retums, jo to izgatavošana aizņēma ļoti ilgu laiku, un pūķi taču visu laiku auga. Taču Safīra vēl nav pārlieku liela, tādēļ šīs bruņas viņai būs pašā laikā.

Pūku bruņas! Kamēr Safīra apošņāja bruņas, Eragons apjautājās: Ko tu domā par to ?

Izmēģināsim, viņa sacīja; pūķa acis satraukumā kvēloja.

Uzstīvējuši Safīrai bruņas, Oriks un Eragons atkāpās, lai aplūkotu veikumu. Safiras kakls izņemot radzes visā tā garumā bija noklāts ar trīsstūrainām bruņu zvīņām. Viņas vēderu un krūtis sargāja smagas plātnes, bet vieglākās atradās uz astes. Pūķa kājas un mugura bija pilnībā nosegta. Galvu sargāja vesela bruņu plāksne, atstājot brīvu apakšžokli, lai varētu kost un plēst.

Safīra izmēģinādama izlocīja kaklu, un bruņas viegli saliecās līdz ar viņas kustību. Tās mani palēninās, taču apturēs bultas. Kā es izskatos ?

Ļoti biedējoši, Eragons godīgi atbildēja.

Oriks pacēla atlikušos priekšmetus un sacīja:

-   Es atnesu bruņas arī tev, lai gan vajadzēja krietni vien pameklēt, lai atrastu atbilstošu izmēru. Mēs reti kaļam bruņas cilvēkiem vai elfiem. Nezinu, kam šīs bruņas tika izgatavotas, taču tās vēl ne reizi nav lietotas, un es ceru, ka tās tev labi kalpos.

Eragons pāri galvai pārvilka stīvu bruņukreklu, kas noslīdēja līdz ceļiem kā svārki. Tas smagi uzgūla pleciem un skanēja pie katras kustības. Jauneklis tam pa virsu uzsēja Zaroku, kas neļāva bruņām šūpoties. Galvā viņam uzlika ādas cepuri, tad metāla bruņas un beidzot bruņucepuri, rotātu ar zeltu un sudrabu. Roku bruņas tika piestiprinātas pie apakšdelma, un kāju lielus sargāja kājām paredzētie aizsargi. Rokās uzvilka īpaši izkaltus bruņucimdus. Visbeidzot Oriks viņam pasniedza lielu vairogu, izgreznotu ar ozolkoka tēlu.

Zinot to, ka Hrotgara dāvanas ir vesela bagātība, Eragons palocījās un sacīja:

-    Pateicos par šīm dāvanām. Es augsti novērtēju Hrotgara dāsnumu.

-    Šobrīd vēl nesaki paldies, Oriks iesmējās, pagaidi, līdz bruņas izglābs tev dzīvību.

Karavīri pagriezās un maršēja prom. Trīs bataljoni sāka pārvietoties uz dažādām Farthenduras daļām. Eragons neziņā par to, ko darīt turpmāk, paskatījās uz Oriku; tas paraustīja plecus un sacīja:

-    Man liekas, mums vajadzētu doties viņiem līdzi.

Viņi devās pakaļ bataljonam, kas virzījās uz krātera pusi. Eragons apvaicājās par urgļiem, bet Oriks zināja vienīgi to, ka tuneļos norīkoti izlūki un ka nekas jauns nav ne dzirdēts, ne redzēts.

Bataljons apstājās pie viena no sagrautajiem tuneļiem. Rūķi sakrāva akmeņus tā, lai varētu viegli izrāpties no tuneļa. Šeit laikam viņi iecerējuši piedabūt urgļus iznākt virspusē, Safira norādīja.

Simtiem lāpu bija piestiprinātas pie zemē iedzītiem mietiem. Tās deva diezgan daudz gaismas, kas spīdēja līdzīgi vakara saulei. Gar tuneļu malu kvēloja ugunskuri, virs kuriem kūrās milzīgi katli ar verdošu darvu. Eragons novērsa skatienu, apspiezdams nelabumu. Šausmīgs nogalināšanas veids pat ja jānogalina urgļi.

Zemē tika iedurta noasinātu mietu rinda, nodrošinot dzelkšņainu šķērsli starp bataljonu un tuneli. Eragons pamanīja, ka var palīdzēt, un piebiedrojās cilvēku grupai, kas raka grāvi starp mietiem. Safira arī metās palīdzēt un rauša zemi ar saviem milzīgajiem nagiem. Kamēr viņi strādāja, Oriks aizgāja uzraudzīt, kā būvē barikādes, kurām bija jānorobežo strēlnieki. Eragons ar prieku spirdzinājās no vīna blašķes katru reizi, kad to laida apkārt. Kad grāvju rakšana bija pabeigta un tie piepildīti ar uzasinātiem mietiem, Safīra un Eragons nolēma atpūsties.

Oriks atgriezās un ieraudzīja abus sēžam. Viņš noslaucīja pieri un pastāstīja:

-   Visi cilvēki un rūķi ir kaujas laukā. Troņheima ir noslēgta. Hrotgars vada bataljonu pa kreisi no mums. Ažihads ir priekšgalā tam, kas atrodas mums priekšā.

-    Un kurš komandē šo?

-   Jormundurs. Oriks nosēcies apsēdās un nolika savu āvu uz zemes.

Safira piebikstīja Eragonam. Paskaties. Puiša roka saspringa uz Zaroka, kad viņš ieraudzīja Murtagu ar bruņucepuri galvā, rūķu vairogu vienā rokā, lielo zobenu otrā rokā Tornaka mugurā tuvojamies kaujas laukam.

Oriks nolamājās un pielēca kājās, taču Murtags ātri nobēra:

-    Viss kārtībā. Ažihads mani izlaida.

-    Kāpēc viņam tas bija jādara? Oriks noprasīja.

Murtags sāji pasmaidīja:

-   Viņš sacīja, ka tā būs iespēja pierādīt manus labos nodomus. Acīmredzot viņš nolēma, ka pārāk lielu ļaunumu es nespētu nodarīt arī tad, ja vērstos pret vārdeniem.

Eragons pamāja ar galvu sveicienam un atslābināja tvērienu. Murtags bija lielisks un nežēlīgs cīnītājs tieši tāds, kādu Eragons vēlējās sev blakus kaujas laikā.

-    Kā mēs varam zināt, ka tu nemelo? Oriks vēlreiz noprasīja.

-    Jo es tā saku, atskanēja stingra balss. Ažihads pienāca tuvāk, apbruņojies kaujai ar krūšu bruņām un zobenu ar ziloņkaula spalu. Viņš uzlika spēcīgo roku uz Eragona pleca un aizveda nostāk, kur pārējie viņus nevarēja dzirdēt. Ažihads uzmeta vērtējošu skatienu Eragona bruņojumam.

-    Labi, Oriks tevi ir labi apbruņojis.

-Jā… vai tuneļos ir kaut kas manīts?

-    Nekas. Ažihads atbalstījās pret savu zobenu. Viens no dvīņiem palika Troņheimā. Viņš vēros kauju no pūķu apmetnes un nodos man informāciju ar sava brāļa starpniecību. Es zinu, ka tu spēj runāt ar domu palīdzību. Gribu, lai tu ziņo dvīņiem par visu, par jebko neparastu, ko redzēsi kaujas laikā. Arī es nodošu tev pavēles ar viņu palīdzību. Vai skaidrs?

Doma, ka viņš būs saistīts ar dvīņiem, Eragonam riebās, taču viņš apzinājās, ka tas ir nepieciešams.

-    Skaidrs.

Ažihads apklusa.

-     Tu neesi kājnieks vai kavalērists, ne arī kāds cits karavīra tips, ko esmu paradis izrīkot. Kauja var izvērsties citādi, taču man šķiet, ka tev un Safīrai būs drošāk palikt uz zemes. Gaisā jūs var apdraudēt urgļu strēlnieki. Vai arī tu cīnīsies, sēžot Safīrai mugurā?

Eragons nekad nebija piedalījies kaujā zirga mugurā, un vēl jo mazāk sēžot uz Safiras.

-    Droši nezinu, ko darīsim. Sēžot Safiras mugurā, varēšu stāties pretī tikai kuiļiem.

-    Man šķiet, ka kuiļu būs ļoti daudz, Ažihads piebilda. Viņš iztaisnojās un izrāva zobenu no zemes. Vienīgais padoms, ko varu tev dot, izvairies no nevajadzīga riska. Vārdeni nevar atļauties tevi zaudēt.

Pateicis šos vārdus, viņš pagriezās un devās prom.

Eragons atgriezās pie Orika un Murtaga un ierīkojās blakus Safīrai, atbalstījis vairogu pret ceļgaliem. Visi četri klusēdami gaidīja, tāpat kā simtiem karavīru apkārt viņiem. Gaisma no Farthenduras krātera pazuda, kad saule aizgāja aiz tā malas.

Eragons pagriezās, lai izpētītu nometni, un, sirdij salecoties, sastinga. Trīsdesmit pēdas tālāk sēdēja Arja ar stopu klēpī. Lai arī viņš zināja, ka būtu dīvaini tā domāt, tomēr puisis bija cerējis, ka viņa pievienosies pārējām sievietēm, kas devās prom no Farthenduras. Noraizējies viņš pieskrēja elfai klāt un vaicāja:

-    Vai tu cīnīsies?

-    Es darīšu, kas man jādara, Arja mierīgi atbildēja.

-    Bet tas ir pārāk bīstami!

Viņas seja satumsa.

-    Tu mani nelutini, cilvēk. Elfi apmāca cīnīties gan vīriešus, gan sievietes. Es neesmu viena no jūsu nevarīgajām sievietēm, kas skrien prom, tiklīdz parādās briesmas. Man uzticēja apsargāt Safiras olu… un es to pazaudēju. Mana dzimta ir apkaunota un grimtu vēl dziļākā kaunā, ja nesargāšu tevi un Safiru šajā kaujas laukā. Tu aizmirsti, ka maģijas ziņā esmu daudz spēcīgāka par ikvienu tās zinātāju arī par tevi. Turklāt, ja ieradīsies Ēna, kurš cits, izņemot mani, var viņu nogalināt? Un kam citam vēl ir lielākas tiesības to izdarīt?

Eragons bezspēcīgi skatījās uz Arju, zinot, ka viņai ir taisnība, un nevēloties to atzīt.

-    Sargi sevi. Un tad izmisumā vēl piebilda senajā valodā: Wiol pomnuria ilian. Lai es būtu laimīgs.

Arja ar mokām novērsa skatienu, un matu sproga aizēnoja viņas seju. Viņa pārvilka ar roku savam pulētajam stopam un nočukstēja:

-    Mans liktenis ir būt šeit. Parāds ir jāmaksā.

Eragons strauji devās pie Safiras. Murtags ar ziņkāri nolūkojās viņā un vaicāja:

-    Ko viņa sacīja?

-    Neko īpašu.

Stundām ritot, aizsargi aizvien vairāk iegrima domās un klusumā. Farthenduras krāteris atkal ienira tumsā, un, izņemot asinssarkanu laternu spīdumu un ugunskuru kvēlošanu, nekādu citu gaismas avotu nebija. Eragons nodarbojās vai nu ar savu bruņu pētīšanu, vai arī izsekoja Arju. Oriks ik pa laikam pārlaida galodu pār savu āvu un pārbaudīja asmeni. Metāla skrapstoņa pret akmeni bija kaitinoša. Murtags raudzījās tālumā.

Laiku pa laikam apmetnē ieskrēja ziņneši, liekot karavīriem pierauties kājās. Tomēr katru reizi izrādījās, ka tā bijusi viltus trauksme. Cilvēki un rūķi aizvien vairāk saspringa, un bieži ieskanējās kāda dusmīga balss. Sliktākais Farthendurā bija vēja trūkums gaiss bija nekustīgs un sasmacis. Kad kļuva siltāks un tveice pieņēmās spēkā, nebija atelpas.

Kad nakts nāca aizvien tuvāk, kaujas lauks norima un iestājās nāves klusums. Muskuļi sastinga no ilgās gaidīšanas. Eragons truli skatījās tumsā, pievēris smagnējos plakstiņus. Viņš sapurināja sevi, lai saglabātu modrību, un centās koncentrēties, lai gan tik ļoti nāca miegs.

Beidzot Oriks sacīja:

-   Ir jau vēls. Mums vajadzētu nosnausties. Ja kaut kas notiks, pārējie mūs pamodinās.

Murtags noņurdēja, taču Eragons bija pārāk noguris, lai iebilstu. Jauneklis saritinājās pret Safīru, liekot par spilvenu savu vairogu. Aizverot acis, viņš redzēja, ka Arja vēl aizvien ir nomodā un vēro viņus.

Eragona sapņi bija juceklīgi un mokoši ragainu briesmoņu un neredzētu šausmu pilni. Atkal un atkal viņš dzirdēja dobju balsi, kas jautāja:

-   Vai tu esi gatavs? Taču viņš ne reizi neatbildēja. Vīziju nomocīts, jaunekļa miegs bija saraustīts un nemierīgs, līdz kāds pieskārās viņa rokai. Eragons acumirklī pamodās.

58. NODAĻA Kauja zem Farthenduras

Sākas, Arja sacīja bēdīgā balsī. Karavīri apmetnē stāvēja kaujas gatavībā, izvilkuši ieročus. Oriks izvicināja savu āvu, lai pārliecinātos, vai viņam pietiek vietas. Arja uzvilka bultu stopā un sagatavoja izšaušanai.

Pirms dažām minūtēm no tuneļa izskrēja izlūks, Murtags sacīja Eragonam. Urgļi tuvojas.

Viņi kopā skatījās uz tuneļa tumšo muti cauri vīru rindām un uzasinātajiem mietiem. Pagāja viena minūte, tad vēl viena… un vēl viena. Nenovēršot skatu no tuneļa, Eragons ielēca Safiras seglos, sažņaudzis ciešāk rokā Zaroku. Murtags aiz viņa uzlēca Tornaka mugurā. Un kāds vīrs iesaucās: Es dzirdu urgļus!

Karavīri sastinga rokas ciešāk satvēra ieročus. Neviens nekustējās… neviens neelpoja. Kaut kur iegrudzinājās zirgs.

Debesis pāršķēla asi urgļu saucieni, kad tumši stāvi izvirda no tuneļa mutes. Pēc komandas uz viņu pusi tika novirzīti katli ar verdošo piķi, dedzinošais šķidrums lija tuneļu badīgajās rīklēs. Monstri no sāpēm auroja, rokas tā vien gāja pa gaisu. Burbuļojošajai darvai uzmeta virsū degošu lāpu, un no tuneļa pacēlās sarkanīgu liesmu stabs, kas gluži kā elle aprija urgļus. Eragonam kļuva nelabi no šā skata, viņš aplūkoja visu Farthenduru un pārējos divus bataljonus un ieraudzīja līdzīgus ugunskurus pie katra no tiem. Jauneklis ielika Zaroku makstī un uzvilka stopu.

Citi urgļi sastampāja darvu un rāpās ārā no tuneļiem pāri saviem sadegušajiem sugas brāļiem. Viņi sastājās kopā, veidojot

masīvu mūri pret rūķiem un cilvēkiem. Aiz nocietinājuma, kura būvi bija uzraudzījis Oriks, pirmā strēlnieku rinda uzvilka stopus un izšāva bultas. Eragons un Arja papildināja tās ar savām bultām un skatījās, kā šautras izēdas cauri urgļu rindām.

Urgļu līnija sašūpojās, draudot izjukt, taču viņi aizklāja sevi ar vairogiem un izturēja uzbrukumu. Strēlnieki atkal izšāva, tomēr urgļi turpināja nākt virszemē ar mežonīgu ātrumu.

Eragonu satrieca viņu lielais skaits. Vai tiešām būs jānogalina viņi visi? Tas taču ir tīrais neprāts. Vienīgais mierinājums nekur neredzēja Galbatoriksa vīrus kopā ar urgļiem. Vismaz pagaidām.

Uzbrūkošā armija izveidoja masīvu ķermeņu mūri, izskatījās, ka tas stiepjas līdz bezgalībai. Monstru vidū pacēlās sadriskāti un netīri karogi. Farthendurā atskanēja drūmas piezīmes, kad nogranda kara taures un visi urgļi mežonīgi ieaurojās.

Viņi rāvās uz aso mietu rindu, nošķiežot to ar lipīgām asinīm un atstājot aiz muguras biedru ļenganos ķermeņus, kad priekšējās rindas bija uzdūrušās sadzītajiem pāļiem. Melnu bultu mākonis pārlidoja aizsargvalnim, kur tās atvairīja notupušies aizsargi. Eragons palīda zem vairoga, un Safīra apsedza galvu. Bultas norībēja pret pūķa bruņām, tomēr neievainoja viņu.

Uz brīdi apjukuši no pārsteiguma mietiem -, urgļi mīņājās uz vietas. Vārdeni saliedējās ciešāk un gaidīja nākamo uzbrukumu. Pēc mirkļa atkal atskanēja kaujas rēcieni, un urgļi metās uz priekšu. Trieciens bija nežēlīgs. Urgļi rāvās cauri mietiem, kur viņus jau gaidīja pīķneši, kas izmisīgi dūra uzbrucēju pirmajai rindai, mēģinot tos atvairīt. Pīķi tikai uz mirkli atsita urgļu uzbrukumu, un drīz draudīgais monstru vilnis vairs nebija apturams.

Pirmā aizsardzības līnija tika pārrauta, un pirmo reizi abas armijas nonāca aci pret aci. Kaujas laukam pārvēlās cilvēku un rūķu apdullinošais kara sauciens. Safīra ierēcās un metās cīņā, ienirstot trokšņa un karadarbības viesulī.

Safira plosīja urgļus ar žokļiem un nagiem. Viņas zobi bija tikpat nāvējoši kā jebkurš zobens, bet aste līdzinājās gigantiskai

vālei. Sēžot pūķa mugurā, Eragons atvairīja urgļu vadoņa āmura cirtienu pa Safiras neaizsargātajiem spārniem. Šķita, ka Zaroka tumši sarkanais asmens apmierināti mirdz no plūstošās asins straumes.

Ar acs kaktiņu Eragons redzēja, ka Oriks cērt kāda urgļa kaklu ar savu vareno āvu. Netālu no rūķa cīnījās Murtags sava zirga Tornaka mugurā. Viņa seja bija sašķiebta naidīgā smīnā, cērtot pa labi un pa kreisi. Tad Safira apsviedās riņķī un puisis ieraudzīja Arju lecam pāri nedzīva pretinieka ķermenim.

Kāds urglis nogāza ievainotu rūķi un cirta ar savu zobenu pret Safiras priekšējo labo kāju. Viņa ierocis atlēca no pūķa bruņām, šķiežot dzirksteļu jūru uz visām pusēm. Eragons trieca zobenu pret monstra galvu, taču Zaroks iestrēga urgļa ragos, un tas izrāvās no puiša tvēriena. Nolamājies jauneklis nolēca no Safiras muguras un aizturēja urgli, sašķaidot tā seju ar vairogu. Eragons izrāva Zaroku no monstra ragiem un izvairījās, kad nākamais urglis uzbruka viņam.

Safira, tu man esi vajadzīga! viņš iesaucās, taču kaujinieku straumes nošķīra vienu no otra. Piepeši kuilis pielēca puisim klāt, sagatavojis vāli sitienam. Nespēdams pacelt vairogu laikā, Eragons iesaucās: -Jierda! Kuiļa galva atkrita atpakaļ ar skaļu krakšķi, kad pārlūza tā kakls. Vēl četri urgļi salīka zem Zaroka plēsīgā dzēliena, tad Murtags piejāja pie Eragona un urgļi atkāpās.

Nāc! viņš iesaucās, pasniedzās lejā no Tornaka un uzvilka Eragonu zirgā. Viņi traucās pie Safiras, ko bija apstājis naidnieku bars. Divpadsmit šķēpneši bija ielenkuši pūķi un bakstīja to ar saviem pīķiem. Viņiem jau bija izdevies caurdurt abus pūķa spārnus. Safiras asinis nošķieda zemi, un katru reizi, kad viņa mēģināja sagrābt kādu urgli, monstri saspiedās cieši kopā un centās trāpīt pūķim acīs. Viņai nekas cits neatlika kā atkāpties. Pūķis centās aizslaucīt šķēpus ar nagiem, taču urgļi atlēca un izvairījās no Safiras.

Safiras asinis satracināja Eragonu. Viņš nolēca no Tornaka ar mežonīgu kliedzienu un iedūra krūtīs tuvākajam urglim, nebaidīdamies ne no kā un neprātīgi cenzdamies palīdzēt Safirai.

Puiša uzbrukums novērsa monstru uzmanību un ļāva pūķim izrauties no aplenkuma. Ar kājas spērienu Safira aizlidināja vienu no urgļiem un pielēkšoja pie Eragona. Jauneklis sagrāba pūķa muguras radzi un pievilkās līdz segliem. Murtags pacēla roku un devās uzbrukumā nākamajam urgļu baram.

Safira pacēlās gaisā virs kaujā iesaistītajām armijām, cenšoties gūt mazu atelpu. Eragona elpa raustījās. Muskuļi bija saspringuši, gatavi atvairīt nākamo uzbrukumu. Katra viņa ķermeņa daļa kūsāja enerģijas pārpilnībā, liekot jusies dzīvākam nekā jebkad agrāk.

Safira apmeta loku, līdz abi atguva spēkus, un tad šāvās lejā pret urgļiem, pārbaudot apkārtni, lai viņus neatklātu. Pūķis tuvojās monstriem no mugurpuses, kur bija pulcējušies urgļu strēlnieki.

Pirms urgļi saprata, kas notiek, Eragons jau bija nocirtis galvu diviem urgļu strēlniekiem, bet Safira iznīcināja trīs pārējos. Kad atskanēja trauksme, pūķis atkal pacēlās gaisā, ātri lidojot prom no bultu lietus.

Abi atkārtoja šo paņēmienu arī citā armijas flangā. Safiras piesardzība un ātrums krēslas aizsegā neļāva urgļiem noteikt, kur sekos nākamais uzbrukums. Eragons lika lietā savu stopu katru reizi, kad Safira pacēlās gaisā, taču drīzumā viņam aptrūkās bultu. Drīz vienīgais ierocis, kas palika jaunekļa bultu makā, bija maģija, kuru viņš gribēja paturēt rezervē, līdz bez tās nevarēs iztikt.

Safiras lidojums virs kaujas lauka ļāva Eragonam iegūt priekšstatu par to, kā veidojas cīņas gaita. Farthendurā norisinājās trīs atsevišķas cīņas pie katras tuneļa ieejas. Urgļi atradās neizdevīgā pozīcijā, jo viņu armija bija saskaldīta, turklāt monstri nevarēja izvest visu savu armiju no tuneļiem vienlaikus. Tomēr vārdeni un rūķi nespēja noturēt urgļus, lai tie nedotos uz priekšu, un kaujas vilnis lēni stūma viņus uz Troņheimas pusi. Aizsargu skaits pret urgļu masu šķita nenozīmīgs, jo monstri turpināja līst ārā no tuneļiem un viņu skaits strauji pieauga.

Urgļi pulcējās pie vairākiem karogiem, katrs no tiem pārstāvēja noteiktu klanu, tomēr nebija skaidrs, kas tos visus vada. Klani nepievērsa nekādu uzmanību cits citam, it kā viņi saņemtu rīkojumus no citurienes. Eragons vēlējās, kaut varētu uzzināt, kas ir virspavēlnieks, lai viņi abi ar Safīru varētu to padarīt nekaitīgu.

Atceroties Ažihada rīkojumu, viņš sāka klāstīt informāciju dvīņiem. Tie ieinteresējās par to, ka urgļiem it kā neesot virspavēlnieka, un sāka viņu iztaujāt sīkāk. Domu apmaiņa ritēja ļoti gludi un īsi. Dvīņi viņam sacīja: Tev liek palīdzēt Hrotgaram, viņš ar grūtībām tiek galā.

Skaidrs, Eragons atbildēja.

Safira žigli aizlidoja pie kaujas grūtībās nonākušajiem rūķiem, zemu planējot virs Hrotgara. Ietērpies zelta bruņās, rūķu valdnieks stāvēja nelielas grupas priekšgalā, vicinādams Volundu savu priekšteču āmuru. Baltā bārda mirdzēja laternu gaismā; kad rūķu valdnieks palūkojās augšup uz Safīru, viņa acīs parādījās apbrīna.

Safira nolaidās aiz rūķiem un stājās pretī uzbrūkošajiem urgļiem. Pat paši drosmīgākie kuiļi nodrebēja no pūķa niknuma, ļaujot rūķiem pavirzīties kaujā uz priekšu. Eragons mēģināja pasargāt Safiru no ievainojumiem. Viņas kreiso sānu sargāja rūķi, taču priekšā un labajā pusē vilnīja ienaidnieku jūra. Jauneklis nevienu nežēloja un izmantoja jebkuru izdevību, likdams lietā maģiju, kad Zaroks nespēja palīdzēt. Šķēps atsitās pret Eragona vairogu, atstādams tajā iedobi un nobrāzdams plecu. Grīļodamies no sāpēm, viņš pārcirta urgļa galvaskausu, sajaucot smadzenes ar metālu un kauliem.

Eragons apbrīnoja Hrotgaru, kurš, lai arī skaitījās vecs gan pēc cilvēku, gan rūķu ieskatiem, tomēr kaujas laukā bija neuzveicams. Nedz urglim, nedz kuilim nebija nekādu izredžu izdzīvot cīņā ar rūķu karali un viņa sargiem. Katru reizi, kad Volunds pret kādu atsitās, tas bija nāves gongs kārtējam ienaidniekam. Kad vienu no viņa kareivjiem notrieca šķēps, Hrotgars pats savām rokām to sagrāba un divdesmit jardu attālumā ar pārsteidzošu spēku caururba tā īpašnieku. Šāds varoņdarbs pamudināja Eragonu uz vēl lielāku risku, viņš gribēja līdzināties dižajam valdniekam.

Eragons uzklupa milzīgam kuilim, kas atradās tvēriena attālumā, un gandrīz nokrita no Safiras segliem. Pirms viņš attapās, kuilis nokļuva aiz Safiras aizsardzības joslas un atvēzēja zobenu. Spēcīgs trieciens pa bruņucepuri Eragonu atsvieda sāņus, gar acīm ņirbēja zvaigznītes, ausīs sāka dunēt zvani.

Apdullis viņš mēģināja uzslieties sēdus, taču kuilis jau bija sagatavojies nākamajam cirtienam. Taču, pirms monstra roka nolaidās, no viņa krūtīm izspraucās tievs tērauda asmens. Kuilis rēkdams nokrita uz sāniem. Viņa vietā stāvēja Andžela.

Burvei mugurā bija sarkans apmetnis, kas slēpa ar melnu un zaļu emalju segtas bruņas. Viņai bija dīvains, abām rokām turams ierocis gara koka nūja, kurai abos galos bija piestiprināti zobena asmeņi. Andžela viltīgi piemiedza ar aci Eragonam un skrēja prom, griežot rokā savu nūjzobenu kā dervišs. Viņai pa pēdām steidzās Solembums jauniņa, pinkaina puišeļa izskatā. Kaķacis rokās turēja mazu, melnu dunci, zobi bija atņirgti kampienam.

Eragons vēl aizvien jutās apdullis no trieciena, tomēr saņēmās un noturējās seglos. Safira pacēlās spārnos un riņķoja augstu gaisā, ļaujot jauneklim atgūties. Viņš nopētīja Farthenduru un, sev par šausmām, pamanīja, ka visas trīs kaujas noritēja neveiksmīgi. Nedz Ažihads, nedz Jormundurs, nedz arī Hrotgars nespēja apturēt urgļus. To vienkārši bija pārāk daudz.

Eragons prātoja, cik daudz urgļu viņš vienlaikus varētu nogalināt ar maģijas palīdzību. Savu spēku robežas viņš apzinājās labi. Ja viņš varētu nogalināt pietiekami daudzus, lai mainītu kaujas gaitu… iespējams, viņš pats ietu bojā. Tas varētu būt upuris uzvarai.

Cīņa turpinājās stundu pēc stundas. Vārdeni un rūķi jau bija paguruši, bet urgļus papildināja jauni karavīru spēki.

Eragons raudzījās uz notiekošo kā uz ļaunu murgu. Lai arī viņi abi ar Safīru cīnījās, cik spēja, tikko nogalināta urgļa vietā vienmēr stājās cits monstrs. Viss viņa ķermenis sāpēja, jo sevišķi galva. Katru reizi, kad jauneklis izmantoja maģiju, viņš zaudēja daļu enerģijas. Safirai klājās nedaudz labāk, taču viņas spārnus izroboja sīki ievainojumi.

Kamēr viņš atsita uzbrukumu, dvīņi steidzīgi gribēja sazināties ar Eragonu. Zem Troņheimas dzirdami skaļi trokšņi. Izklausās, ka urgli mēģina ierakties pilsētā! Mums vajag jūs abus ar Arju, lai sagrautu visus tuneļus, caur kuriem viņi rokas.

Eragons sacirta pretinieku ar zobenu. Mēs tūlīt ieradīsimies. Viņš lūkojās pēc Arjas un ieraudzīja elfu cīnāmies ar bariņu urgļu. Safira aši iztīrīja eju pie elfas, atstājot aiz sevis sakropļotu ķermeņu kaudzi. Eragons pastiepa roku un uzsauca:

Lec augšā!

Arja bez vilcināšanās uzlēca Safiras mugurā. Viņa apvija labo roku ap Eragona vidukli, bet otrā rokā turēja savu asinīm notraipīto zobenu. Kad Safira pietupās un gatavojās celties gaisā, pieskrēja urglis, rēcot atvēzējās ar kara cirvi un ietrieca to pūķim krūtīs.

Safira ieaurojās no sāpēm un palēcās uz augšu, kājas atrāvās no zemes. Viņas spārni atsprāga vaļā, un pūķis visiem spēkiem centās tos nesalauzt, zvārodamies ceļoties augšup, tomēr labā spārna gals skrāpēja zemi. Urglis atvēzējās, lai mestu kara cirvi. Taču Arja pacēla plaukstu, iekliedzās un smaragdzaļas enerģijas bumba izšāvās urgļa virzienā, nogalinot to. Ar plecu muskuļu pārdabisku piepūli Safira izlīdzināja lidojumu un laidās zemu virs karavīru galvām. Sēcoši elpojot, viņa ar spēcīgiem spārnu vēzieniem laidās projām no kaujas lauka.

Vai ar tevi viss kārtībā? Eragons satraukts vaicāja. Viņš neredzēja, kur pūķim iecirsts.

Izdzīvošu, viņa drūmi norūcja, bet manas jaunās krūšu bruņas ir sacirstas. Sāp krūškurvis, un man ir grūti kustējies.

Vai tu vari mūs aiznest līdz pūku apmetnei?

Redzēsim.

Eragons pastāstīja par Safiras stāvokli Arjai.

-   Kad mēs nolaidīsimies, es palikšu pie Safiras un palīdzēšu viņai. Tiklīdz atbrīvošu pūķi no bruņām, piebiedrošos tev.

-   Paldies, Eragons pateicās. Safīrai lidojums bija ļoti mokošs: viņa planēja, kad vien radās izdevība. Kad viņi nonāca pūķu apmetnē, Safira smagnēji nolaidās uz Isidara Mitrima, kur abiem dvīņiem vajadzēja vērot kaujas gaitu. Taču tur neviena nebija. Eragons nolēca uz grīdas un saviebās, ieraudzījis, kādu postu pūķim nodarījuši urgļi. Četras no metāla plātnēm uz Safiras krūtīm bija sakaltas kopā, un viņas spējas elpot un grozīties tagad bija ļoti ierobežotas.

-   Turies, Eragons sacīja, uzlikdams roku viņai uz sāna, un izskrēja cauri arkai.

Viņš apstājās un dusmīgi iesaucās. Eragons bija Volturina, Nebeidzamo kāpņu, pašā augšā. Rūpējoties par Safiras veselību, viņš nebija domājis, kā nokļūt līdz Troņheimas apakšai, kur mēģināja ielauzties urgļi. Tagad nebija laika kāpt lejā. Puisis palūkojās uz šauro spraugu blakus kāpnēm, paķēra ādas spilvenu un laidās lejā.

Akmens slīdceļš bija tikpat gluds kā nopulēts koks. Ādas spilvens nesa jaunekli lejā šausminošā ātrumā apkārtējās sienas ņirbēja garām, un katrā pagriezienā viņš uzlidoja līdz sienas vidum. Gaiss švīkstēja gar Eragona bruņucepuri, tā vibrēja kā vējrādis. Slīdceļš viņam bija par mazu, un zēns laiku pa laikam gandrīz izlidoja no tā. Taču, kamēr viņš valdīja pār savām rokām un kājām, Pūķa Jātnieks bija drošībā.

Nolaidiens bija ļoti ātrs, tomēr tas ilga vismaz desmit minūtes. Pašās beigās slīdceliņš izlīdzinājās un viņš aizslīdēja pa milzīgu halcedona grīdu.

Kad Eragons beidzot apstājās, viņa galva bija pārāk noreibuši, un viņš nevarēja paiet. Pēc pirmā mēģinājuma pieslieties kājās jauneklis juta nelabumu, tādēļ saritinājās un saņēma galvu rokās, gaidīdams, kad viss acu priekšā beigs griezties. Kad Jātnieks jutās labāk, viņš piecēlās un uzmanīgi palūkojās apkārt.

Lielā telpa bija pilnīgi tukša un likās baisa. No Isidara Mitrima atspīdēja sārta gaisma. Viņš vilcinājās kurp tagad būtu jāiet? Mēģināja sazināties ar dvīņiem. Nekā. Eragons sastinga, kad sadzirdēja skaļu soļu dunoņu visā Troņheimā.

Gaisu pāršķēla sprādziens. Liela grīdas plātne saliecās un uzsprāga trīsdesmit pēdu augstumā. Kad tā nokrita atpakaļ, uz visām pusēm lidoja akmens šķembas. Eragons pārsteigts atkāpās un sataustīja Zaroku. No spraugas grīdā sāka līst kroplīgie urgļu stāvi.

Eragons vilcinājās. Vai viņam būtu jābēg? Vai būtu jāpaliek un jānoslēdz tunelis? Ja arī viņam to izdosies paveikt, pirms urgļi uzbruks, kāda tam jēga, ja tie ielauzušies vēl kādā vietā Troņheimā? Viņš nevarēs atrast visas šīs vietas laikus, lai neļautu ieņemt pilsētkalnu. Taču, ja es skriešu pie kādiem no Troņheimas galvenajiem vārtiem un atraušu tos vaļā, vārdeni varētu ieņemt Troņheimu bez aplenkuma. Viņš vēl nepaguva izlemt, kad no tuneļa parādījās garš vīrs tērpies melnās bruņās un lūkojās tieši Eragonam virsū.

Tas bija Durza.

Ēna nesa savu bālo asmeni, ko Ažihads bija ieskrambājis. Otrā rokā viņš turēja apaļu vairogu, ko rotāja sarkana zīme. Viņa tumšā bruņucepure bija bagātīgi izgreznota kā ģenerālim, bet ap Ēnas augumu vilnīja čūskādas apmetnis. Viņa sarkanīgajās acīs gailēja neprāts tāds neprāts, kas lika priecāties par varu un izmantot to.

Eragons zināja, ka nav nedz pietiekami ātrs, nedz arī tik stiprs, lai aizbēgtu no ienaidnieka. Viņš acumirklī brīdināja Safiru, lai arī zināja, ka pūķis tagad nespētu glābt savu Jātnieku. Viņš acumirklī sarāvās čokurā un apdomāja visu, ko Broms bija stāstījis par kauju ar citu maģijas lietotāju. Zināšanas nebija diez ko uzmundrinošas. Turklāt Ažihads teica, ka Ēnas var nogalināt, vienīgi iedurot tām sirdī.

Durza nicinoši raudzījās zēnā un sacīja:

Kaz jtierl trazhid! Otrag Bagh.

Urgļi aizdomīgi aplūkoja Eragonu un izveidoja apli pa telpas perimetru. Durza lēnām pienāca tuvāk Eragonam, viņa acis bija triumfa pilnas.

-   Mans jaunais Jātniek, mēs atkal tiekamies. Tu rīkojies muļķīgi, aizbēgot no manis Gileadā. Beigās tev tas dārgi maksās.

-    Tu nekad mani nenotversi dzīvu, Eragons norūca.

-   Vai tiešām? Ēna pārvaicāja, saraucis uzacis. Gaisma no zvaigžņu safīra meta viņa sejā rēgainu toni. Es nekur neredzu tavu "draugu" Murtagu, kas varētu palīdzēt. Tagad tu mani nevari apturēt. Neviens to nevar!

Eragons sajuta bailes. Kā Ēna zina par Murtagu? Ielicis savā balsī visu nicinājumu, uz kādu vien bija spējīgs, viņš apjautājās:

-    Un kā tev patiktu būt nošautam?

Durzas seja acumirklī sastinga.

-   Tu par to samaksāsi ar asinīm. Tagad saki kur slēpjas tavs pūķis?

-    Nemūžam!

Ēnas savaldība pamazām zuda.

-    Tad es piespiedīšu tevi to pateikt!

Viņa zobena cirtiens nosvilpa gaisā. Brīdī, kad Eragons to atsita ar vairogu, viņa prātā ieurbās mentālā zonde. Cīnīdamies, lai aizsargātu savu prātu, puisis atsita Durzu un uzbruka tam.

Eragons no visa spēka cīnījās pret izturīgo aizsargmūri, kas apjoza Durzas prātu, taču nespēja izlauzties tam cauri. Viņš atvēzējās ar Zaroku, mēģinādams pārsteigt Ēnu. Tomēr tas viegli atsita cirtienu un atkal uzbruka Eragonam, kustēdamies gaismas ātrumā.

Zobena gals aizskāra Eragona ribas, caururbjot bruņas un aizsitot elpu. Tomēr asmens noslīdēja pa bruņām un zobens pagāja garām par mata tiesu. Durza tieši gribēja novērst Eragona uzmanību, lai ielauztos viņa prātā un pārņemtu to savā kontrolē.

-   Nē! Eragons iesaucās, mezdamies virsū Ēnai. Viņa seja šausmās sašķobījās, kad viņš saķērās ar Durzu un metās virsū tā rokai, kas turēja zobenu. Durza centās nocirst Eragona roku, taču to sargāja bruņucimds, kas asmeni apturēja. Kad Eragons iespēra viņam pa kāju, Durza atņirdza zobus un atvēzējās ar vairogu, notriekdams jaunekli zemē. Pūķa Jātnieks mutē sajuta asins garšu, bet kakls sāpēs pulsēja. Lai gan ievainots, jauneklis apmeta kūleni un svieda vairogu pret Durzu. Kaut arī Ēna kustējās pārdabiskā ātrumā, smagais vairogs trāpīja tam pa gurnu. Durza saļodzījās, un Eragons iecirta viņam pa augšdelmu ar Zaroku. Pa Ēnas roku sāka plūst asins strūkla.

Eragons iekļuva Ēnas prātā un ātri pārvarēja Durzas novājināto aizsargjoslu. Piepeši viņa prātu pārņēma dažādi tēli, kas plūda cauri apziņai…

Durza vēl bērns, dzīvojot kopā ar saviem vecākiem nomadu dzīvi līdzenumā. Cilts padzen viņus un nosauc viņa tēvu par zvēresta lauzēju. Taču toreiz viņš vēl nebija Durza, bet Karsaībs vārds, kuru dungoja māte, ķemmējot viņa matus…

Ēna mežonīgi locījās, sāpēs saviebis seju. Eragons centās kontrolēt atmiņu plūsmu, taču nevarēja savaldīt to spēku.

Durza stāv uz pakalna pie savu vecāku kapa un gaužas, ka vīri nav nogalinājuši arī viņu. Tad pagriežas un akli maldās tuksnesī…

Durza skatījās Eragonam acīs. No viņa sarkanajiem redzokļiem plūda briesmīgs naids. Eragons bija nometies uz viena ceļa, visiem spēkiem cenzdamies noslēgt savu prātu.

Kā vecais vīrs izskatījās, kad viņš pirmo reizi ieraudzīja Karsaību tuvu nāvei guļam tuksneša smiltīs. Dienas, kas aizritēja, līdz Karsaībs atlaba, un bailes, ko viņš sajuta, atklājot, ka glābējs ir burvis. Cik loti viņš lūdzās, lai vecais vīrs iemāca kontrolēt garus. Cik negribīgi Haegs beidzot piekrita. Tas sauca viņu par "Tuksneša žurku"…

Tagad Eragons stāvēja kājās. Durza uzbruka… pacēlis zobenu… savā neprātā neredzēdams vairogu.

Dienas, kas pavadītas mācībās zem svelošas saules, vienmēr paturot acīs ķirzakas, ko viņi ķēra pārtikai. Kā pamazām auga viņa spēks, liekot justies lepnam un pārliecinātam. Nedēļas, kuras pavadīja, kopjot skolotāju pēc kļūdaini lietotas burvestības. Viņa prieks, kad Haegs atlaba…

Nebija laika, lai atsistu uzbrukumu… nebija laika…

Bandīti, kas uzbruka viņiem nakts laikā un nogalināja Haegu. Niknums, ko Karsaībs sajuta, un gari, kurus viņš izsauca, lai atriebtos. Taču gari bija spēcīgāki, nekā viņš gaidīja. Tie vērsās pret viņu, pārņemot prātu un ķermeni. Viņš kliedza. Viņš bija… ES ESMU DURZA!

Zobens smagi triecās pret Eragona muguru, caururbjot gan bruņas, gan ādu. Viņš iekliedzās, kad sāpes izskrēja cauri visam ķermenim, nogrūžot viņu ceļos. Eragons sagrīļojās, mēģinādams aptvert notiekošo, kamēr pāri mugurai plūda karstu asiņu straume. Durza kaut ko sacīja, taču jauneklis to nedzirdēja.

Eragons sāpēs pavērsa skatienu pret debesīm, un asaras straumēm plūda pār vaigiem. Viss zudis. Vārdeni un rūķi bija sakauti. Viņš bija zaudējis. Safīra dosies drošā nāvē viņa dēļ kā jau darījusi agrāk -, bet Arju atkal notvers un nogalinās. Kāpēc viss beidzās šādi? Vai tāda ir taisnība? Viss bijis veltīgi.

Kad viņš lūkojās uz Isidara Mitrimu, augstu virs tā velvēm puiša acis apžilbināja gaismas stars. Pēc sekundes visa telpa nodrebēja apdullinošā grāvienā. Viņš atkal kļuva redzīgs un nespēja noticēt savām acīm.

Zvaigžņotais safīrs nodrebēja. Smailas dārgakmens šķembas milzīgā klājienā gāzās lejā uz grīdas mirdzošās druskas atsitās pret sienām. Telpas vidū, virzīdamās ar galvu pa priekšu, lidoja

Safira. Viņas žokļi bija atvērti, un starp tiem parādījās gara liesmu mēle spilgti dzeltena ar zilu nokrāsu. Pūķim mugurā sēdēja Arja: mežonīgi plandošiem matiem, paceltu roku, plaukstai apkārt gailēja zaļš maģijas nimbs.

Šķita, ka laiks apstājas, kad Eragons ieraudzīja, kā Durza paceļ galvu pret griestiem. Vispirms Durzas seju izkropļoja šausmas, tad dusmas. Niknumā atiezis zobus, viņš pacēla roku un notēmēja uz Safīru, pamazām veidojot ar lūpām vārdu.

Pēkšņi Eragonā uzvilnīja slēptas spēka rezerves, kas izvirda no pašām viņa būtības dzīlēm. Pirksti apvijās ap zobena spalu. Puisis ienira aiz sava prāta aizsargjoslas un sauca palīgā maģiju. Visas sāpes un niknums koncentrējās vienā vārdā:

Brisingr!

Zaroks uzliesmoja ar asiņainu gaismu, un aukstas liesmas apņēma tā asmeni…

Eragons metās uz priekšu…

Un iedūra asmeni Durzam sirdī.

Durza šausmās skatījās uz asmeni, kas bija caurdūris tā sirdi. Viņa mute bija vaļā, taču vārdu vietā no krūtīm izlauzās kliedziens kā no pašas elles dziļumiem. Zobens izkrita no nejūtīgajiem pirkstiem. Viņš sagrāba Zaroku, mēģinādams to izraut, taču zobens bija stingri iedzīts Durzas sirdī.

Tad Ēnas āda lēnām kļuva caurspīdīga. Zem tās nebija ne miesas, ne kaulu, tikai mutuļojošas tumsas veidoli. Viņš kliedza vēl skaļāk, kad tumsa pulsējot plēsa tā ādu. Pēdējais kliedziens pārplēsa Durzu no galvas līdz pēdām, atbrīvojot tumsu, kas sadalījās trijos vieglos vālos un izlidoja cauri Troņheimas sienām prom no Farthenduras. Ēna pazuda.

Eragona spēki bija galā, un viņš izplestām rokām atkrita uz grīdas. Virs viņa Safira un Arja gandrīz jau bija nolidojušas līdz grīdai izskatījās, ka viņas gatavojas to satriekt ar īsidara Mitrima pārpalikumiem. Eragona skatiens satumsa, un likās, ka viss Safira, Arja un safira lauskas apstājas kritienā un nekustīgi karājas gaisā.

59. NODAĻA Sērojošais Zintnieks

Drumslas no Ēnas atmiņām turpināja plaiksnlt Eragona prātā. Tumšu notikumu un emociju viesulis pārņēma viņu savā varā, neļaujot domāt. Ierauts šajā virpulī, viņš nesaprata, kas viņš ir un kur atrodas. Varmācīgi, nežēlīgi tēli no Ēnas pagātnes uzsprāga puiša domās, līdz dvēsele šausmās kliedza no asiņainajiem skatiem.

Viņa acu priekšā pacēlās mirušu cilvēku kalns… nevainīgi cilvēki, kas tika nogalināti pēc Ēnas pavēles. Viņš redzēja vēl vairāk mirušu cilvēku veselus iznīcinātus ciemus -, kuru iemītniekiem atņemta dzīvība pēc ļaunā burvja pavēles vai burvestības. Eragons nespēja izbēgt no asinspirts ainām, kas viņu apņēma. Viņš grīļojās kā sveces liesma, nespēdams pretoties ļaunuma vilnim. Viņš lūdzās, lai kāds atbrīvo no šā murga, taču neviena nebija. Ja vien viņš varētu atcerēties, kas bijis iepriekšējā dzīvē: zēns vai nobriedis vīrs, zemnieks vai varonis, Ēna vai Jātnieks. Viss bija sajaucies bezjēdzīgā neprātā. Viņš bija pazudis, pilnīgi un galīgi ierauts šausminošā mutulī.

Piepeši viņa paša atmiņu kūlis iespīdēja drūmajā mākonī, kuru bija atstājis Ēnas ļaunais prāts. Visi notikumi, kopš viņš bija atradis Safiras olu, pēkšņi nāca pār Eragonu kā apskaidrība. Atklājās gan viņa panākumi, gan neveiksmes. Viņš bija zaudējis daudzus, ko mīlēja, taču liktenis sniedza arī retas un dārgas dāvanas. Pirmo reizi viņš lepojās vienkārši ar to, kas viņš ir. Un atkal viņam uzbruka Ēnas slāpējošā tumsa, sagraujot īso pašapziņas brīdi. Viņa patība aizslīdēja tukšumā, līdz nedrošība un bailes aprija domas. Vai viņš bija iedomājies, ka varēs izaicināt Alagēzijas varenos un izdzīvot ?

Eragons cīnījās pret Ēnas ļaunajām domām, sākumā nevarīgi, bet tad aizvien spēcīgāk. Viņš čukstēja senās valodas vārdus un aptvēra, ka tie sniedz spēku turēties pretī ēnai, kas aizmiglo prātu. Lai arī aizsargmūris draudīgi trīsēja, viņš lēnām sāka apkopot apziņas drumslas mazā, spožā gliemežvākā pašā prāta serdē. Ārpus sava prāta viņš apzinājās tādas sāpes, kas draudēja izdzēst pašu dzīvību, taču kaut kas vai kāds it kā turēja viņu un neļāva aiziet.

Viņš aizvien bija pārāk vājš, lai domātu netraucēti, taču gana apskaidrots, lai pārcilātu savus piedzīvojumus kopš Kārvahallas laikiem. Kurp viņš tagad dosies… un kas viņam rādīs ceļu? Bez Broma nebija neviena, kas vadītu vai mācītu viņu.

-    Nāc pie manis.

Viņš nodrebēja, kad sajuta citas apziņas pieskārienu tik plašas un spēcīgas, ka tās lējās pār viņu kā kalns. Viņš iedomājās, ka šī svešā apziņa bloķēja sāpes. Tāpat kā Arjas apziņai, arī šai skanēja cauri mūzika: dobjas, dzintardzeltenas skaņas, kurās trīsēja skumjas.

Beidzot viņš uzdrošinājās pajautāt: Kas… kas tu esi?

-    Kāds, kas palīdzēs. Pēc vārdos neizteiktas norunas Ēnas slogs tika aizslaucīts prom kā traucējoša zirnekļa tīkls. Atbrīvots no šīs smagās nastas, Eragons ļāva savam prātam izplesties, līdz pieskārās robežai, kuru nespēja pārkāpt.

-    Es aizsargāju tevi, cik vien labi spēju, taču tu esi tik tālu prom, ka vienīgais, ko spēju izdarīt, neļaut sāpēm atņemt tavu veselo saprātu.

-    Kas tu esi, lai to spētu?

Atskanēja klusa rīboņa. Mani sauc Osthato Cetoveja, Sērojošais Zintnieks. Un Togira Ikonoka, Veselais Kroplis. Nāc pie manis, Eragon, jo man ir atbildes uz taviem jautājumiem. Tu nebūsi drošībā, līdz neatradīsi mani.

-   Bet kā es tevi atradīšu, ja nezinu, kur tu esi? viņš izmisīgi vaicāja.

-     Uzticies Arjai un dodies ar viņu uz Ellesmēru es tevi tur gaidīšu. Es tevi esmu gaidījis daudzus gadus, tādēļ nekavējies, jo drīz var būt par vēlu…

Tu esi dižāks, nekā pats apzinies, Eragon. Padomā, ko esi paveicis, un līksmo, jo tu atbrīvoji zemi no liela ļaunuma. Tu paveici varoņdarbu, ko neviens cits nebūtu spējis. Daudzi ir tavi parādnieki.

Svešiniekam bija taisnība tas, ko viņš paveica, ir cieņas un atzinības vērts. Lai arī kādi pārbaudījumi gaida nākotnē, viņš vairs nav bandinieks varas spēlēs. Viņš pierādīja, ka ir kaut kas cits, kaut kas daudz vairāk. Viņš kļuva par to, ko vēlējās Ažihads, par ietekmīgu cilvēku, kas nav atkarīgs ne no viena valdnieka vai vadoņa.

Viņš sajuta atzinību, kad nonāca pie šā secinājuma. Tu mācies, Sērojošais Zintnieks sacīja, pienākot tuvāk. Viņš nosūtīja Eragonam vīziju: jaunekļa prātā iemirdzējās krāsu varavīksne, kas pamazām izklīda, atklājot baltās drānās ģērbušos sakumpušu stāvu, kurš slējās uz saules apspīdētas akmens klints. Tagad laiks atpūsties, Eragon. Kad tu pamodīsies, nestāsti nevienam par mani, stāvs mierīgi piebilda, bet viņa seju aizklāja sudrabains nimbs. Atceries, tev jādodas pie elfiem. Tagad guli… Viņš pacēla roku, it kā svētot Pūķa Jātnieku, un pār Eragonu nolaidās miers.

Pēdējais, kas ienāca prātā, Broms būtu lepojies ar viņu.

-    Mosties, balss pavēlēja. Mosties, Eragon, tu esi gulējis jau pārāk ilgi.

Viņš negribīgi sarosījās, nevēlēdamies neko dzirdēt. Siltums, kas viņu apņēma, bija pārāk vilinošs, lai to aizgaiņātu. Balss atkal ierunājās:

-    Mosties, Argetlam! Tu esi vajadzīgs!

Viņš negribīgi piespieda sevi atvērt acis un ieraudzīja, ka guļ garā gultā ar mīkstām segām. Andžela sēdēja blakus krēslā, nenolaižot acu no viņa.

-    Kā tu jūties? viņa vaicāja.

Apjucis un samulsis Eragons apskatīja mazo istabu.

-    Es… es nezinu, viņš sacīja un juta mutē sausumu un kaklā sāpes.

-    Tad nekusties. Tev vajag krāt spēkus, Andžela piebilda, laižot pirkstus caur saviem sprogainajiem matiem. Eragons pamanīja, ka viņai vēl aizvien mugurā ir izrotātās bruņas. Kādēļ? Piepeši viņam uzbruka klepus lēkme, apreiba galva un iesāpējās viss augums. Drudža mocītie locekļi kļuva smagi. Andžela pacēla zeltītu ragu no grīdas un pielika jauneklim pie lūpām.

-    Dzer.

Auksts medalus atvēsinoši noguldzēja viņa rīklē. Vēderā ielija siltums, un vaigi kļuva sārtāki. Eragons atkal ieklepojās, un pulsējošā galva iesāpējās vēl vairāk. Kā es te nonācu? Bija kauja… mēs gandrīz zaudējām… tad Durza un… Safīra! viņš iesaucās, uzraujoties sēdus. Taču atkal atslīga gultā, jo galva noreiba un acis dobumos sastinga no pēkšņa nelabuma.

-    Kā jūtas Safira? Vai ar viņu viss kārtībā? Urgļi sāka gūt pārsvaru… viņa krita. Un Arja?

-   Viņas ir dzīvas, Andžela mierināja, un tagad gaida, kad tu pamodīsies. Vai tu gribi viņas redzēt?

Viņš vārgi pamāja. Andžela piecēlās un plaši atvēra durvis. Arja un Murtags iesoļoja iekšā viens aiz otra. Safira ielocīja garo kaklu durvīs aiz viņiem, jo viņas ķermenis bija pārāk liels, lai ienāktu pa tām. Viņas krūtis apmierināti cilājās un acis priekā mirdzēja.

Eragons smaidīja un aizskāra viņas domas, paužot savu prieku un pateicību.

Labi, ka ar tevi viss kārtībā, mazais, viņa maigi sacīja.

Un man prieks par tevi, bet kā…

Citi grib tev to pastāstīt, tādēļ es ļaušu viņiem.

Tu spļāvi uguni! Es to redzēju!

Jā, Safira lepni piebilda.

Viņš vārgi pasmaidīja un vēl aizvien samulsis skatījās uz Arju un Murtagu. Viņiem abiem bija apsēji: Arjai uz rokas, Murtagam ap galvu. Murtags plati smaidīja.

-    Pēdējais laiks mosties. Mēs jau stundām ilgi sēdējām gaitenī.

-    Kas… kas notika? Eragons gribēja zināt.

Arjas skatiens bija skumjš. Taču Murtags iesaucās:

-     Mēs uzvarējām! Neticami! Kad Ēnas gari vai kas nu tie bija lidoja virs Farthenduras, urgļi beidza cīnīties, lai paskatītos, kā tie slīd prom. Likās, ka viņi atbrīvojas no burvestības, jo viņu klani piepeši pagriezās un urgļi metās cits citam virsū. Visa viņu armija sabruka dažās minūtēs. Pēc tam mēs viņus dzinām ārā!

-    Vai viņi visi ir nogalināti? Eragons gribēja zināt.

Murtags pakratīja galvu.

-    Nē, daudzi aizbēga pa tuneļiem. Vārdeni un rūķi tagad darbojas, lai izsvēpētu viņus ārā, taču kāds laiciņš paies. Es palīdzēju, bet tad kāds urglis iedauzīja man galvu un mani atsūtīja uz šejieni.

-    Vai viņi tevi vairs negrasās ieslodzīt?

Viņa seja kļuva nopietna.

-    Šobrīd neviens par to nedomā. Daudzi vārdeni un rūķi ir nogalināti. Izdzīvojušie tagad mēģina attapties pēc kaujas. Taču tev ir iemesls būt laimīgam. Tu esi varonis! Visi par to vien runā, kā tu nogalināji Durzu. Ja nebūtu tevis, mēs zaudētu kauju.

Eragonu satrauca Murtaga vārdi, tomēr viņš nolēma apsvērt to mazliet vēlāk.

-    Kur atrodas dvīņi? Viņi nebija šeit, kur tiem bija jābūt, es nevarēju ar viņiem sazināties. Man bija vajadzīga viņu palīdzība.

Murtags paraustīja plecus.

-    Man teica, ka viņi drosmīgi cīnījās pret urgļu baru, kas iebruka kādā Troņheimas daļā. Laikam viņi bija pārāk aizņemti, lai runātu ar tevi.

Teiktais kaut kāda iemesla dēļ neizklausījās pēc patiesības, taču Eragons nespēja saprast, kāpēc. Viņš pagriezās pret Arju. Viņas lielās, spožās acis visu laiku bija piekaltas puiša sejai.

-    Kā tas iznāca, ka jūs nenositāties? Tu un Satīra…

Viņa balss aizlūza.

Elfa lēnām iesāka:

-    Kad tu brīdināji Safīru par Durzu, es vēl aizvien centos noņemt viņas sabojātās bruņas. Kad beidzot man tas izdevās, bija par vēlu slīdēt lejā pa Volturinu tevi notvertu, vēl pirms es nonāktu lejā. Turklāt Durza būtu tevi nogalinājis, kad man vēl nebūtu radusies iespēja izglābt tevi.

Tad Arjas balsī parādījās nožēlas nots.

-    Tādēļ es izdarīju vienīgo, ko varēju, lai novērstu viņa uzmanību: es sadauzīju zvaigžņu safīru.

Un es nonesu viņu lejā, Safīra piebilda.

Eragons mēģināja saprast notikušo, bet viņu pārņēma nākamais reibonis.

-    Bet kādēļ neviena no atlūzām netrāpīja ne man, ne jums?

-    Es tām neļāvu. Kad mēs jau bijām gandrīz nonākušas lejā, es liku šķembām karāties gaisā, un tad lēnām nolaidu uz grīdas, citādi tās būtu sašķīdušas tūkstoš gabalos un nogalinājušas tevi, Arja vienkārši teica. Viņas vārdi liecināja par elfā slēpto spēku.

Andžela rūgti piebilda:

-   Jā, un tas gandrīz nogalināja tevi pašu. Es izlietoju gandrīz visas savas zināšanas un spējas, lai jūs abus noturētu pie dzīvības.

Pēkšņi Eragona ķermenim izšāvās cauri sāpes, ko varēja pielīdzināt tikai viņa pulsējošās galvas dunoņai. Mana mugura… Taču viņš nejuta, ka viņam uz muguras būtu apsēji.

-    Cik ilgi es jau te esmu? viņš apjautājās drebošu sirdi.

-    Tikai pusotru dienu, Andžela attrauca. Tev paveicās, ka es biju tuvumā, citādi paietu nedēļas, līdz tu atlabtu, ja vispār izdzīvotu.

Eragons satraukts norāva segas un atliecās, lai sajustu savu muguru. Andžela satvēra jaunekļa delnu ar savu mazo roku, bet viņas acīs parādījās bažas.

-    Eragon… tev ir jāsaprot, mans spēks nav tāds kā tev vai Arjai. Tas atkarīgs no zālīšu un dziru lietošanas. Manām spējām ir robežas, it sevišķi, ja darīšana ar tik lielu rētu…

Viņš izrāva roku no Andželas tvēriena un atliecās, ar pirkstiem taustot ādu. Tā uz muguras bija gluda un silta, pilnīgi nevainojama. Kamēr viņš laida roku pār ādu, zem tās kustējās cieti muskuļi. Eragons aizslidināja roku līdz skaustam un negaidot sataustīja cietu rievu puscollas platumā. Durzas cirtiens bija atstājis uz viņa muguras milzīgu, neglītu rētu, kas stiepās no labā pleca līdz kreisajam gurnam.

Arja sērīgi nomurmināja:

-    Tu esi dārgi samaksājis par savu varoņdarbu, Eragon Ēnkāvi.

Murtags skarbi iesmējās:

-    Jā. Tagad mēs abi esam vienādi.

Eragons samulsa un aizvēra acis. Viņš bija sakropļots. Tad Pūķa Jātnieks atcerējās kādu, ko bija dzirdējis, kad gulēja bezsamaņā… tēlu baltajās drānās, kas viņam palīdzēja. Kroplis, kas bija vesels, Togira Ikonoka. Tas sacīja: Padomā, ko esi paveicis, un līksmo, jo tu atbrīvoji zemi no liela ļaunuma. Tu paveici varoņdarbu, ko neviens cits nebūtu spējis. Daudzi ir tavi parādnieki…

Nāc pie manis, Eragon, jo man ir atbildes uz taviem jautājumiem.

Eragonu piepildīja miers un gandarījums.

Es nākšu.

Pirmās grāmatas beigas

Stāsts turpināsies grāmatā Visvecākais "Mantojuma triloģijas" otrā daļā

Pateicība

Es radīju Eragonu, taču grāmatas panākumi ir draugu, ģimenes, manu atbalstītāju, bibliotekāru, skolotāju, skolēnu, skolu administratoru, grāmatu pārdevēju un daudzu citu iesaistīto cilvēku pūļu rezultāts. Es vēlētos, kaut varētu nosaukt visu cilvēku vārdus, kas man palīdzēja, taču saraksts būtu ļoti, ļoti garš. Jūs paši zināt, ka esat palīdzējuši, tādēļ paldies jums!

Pirmo reizi Eragons tika izdots 2002. gadā manu vecāku izdevniecībā Paolini International LLC. Viņi jau bija izdevuši trīs grāmatas, tādēļ Eragona izdošana bija likumsakarīga. Mēs zinājām, ka Eragons ieinteresēs plašu lasītāju loku, un vēlējāmies laist viņu tautās.

2002. gadā un arī 2003. gada sākumā es piedalījos 130 grāmatas autogrāfu pasākumos, iepazīstināju ar Eragonu lasītājus skolās, grāmatnīcās un bibliotēkās visās Amerikas Savienotajās Valstīs. Mēs kopā ar māti paši organizējām šos pasākumus. Sākumā es šajos pasākumos devos tikai vienu vai divas reizes, bet laika gaitā mēs kļuvām apsviedīgāki plānu veidošanā un mūsu mājas apstākļos iecerētā grāmatu tūre pieauga līdz tādiem apjomiem, ka ceļā pavadīju lielāko daļu laika.

Es satikos ar vairākiem tūkstošiem lielisku cilvēku, un daudzi no viņiem kļuva par uzticamiem atbalstītājiem un draugiem. Mišela Freja, kura ir mans redaktors izdevniecībā Knopf Books for Young Readers, ir viens no šādiem cilvēkiem. Tieši viņa sazinājās ar mani un piedāvāja iegādāties Eragona tiesības.

Es, protams, biju laimīgs par to, ka Knopf vēlas izdot manu grāmatu.

Taču es gribu izteikt savu pateicību divām ļaužu grupām. Pirmā grupa palīdzēja tapt grāmatai izdevniecībā Paolini International LLC, un otra grupa ir atbildīga par Knopf izdoto Eragonu.

Lūk, drosmīgās sirdis, kas palīdzēja tapt Eragonam.

Pirmā grupa: manai mātei ar viņas rūpīgo sarkano pildspalvu un lielisko palīdzību, tiekot galā ar komatiem, koliem, semikoliem un citiem līdzīgiem radījumiem; manam tēvam par viņa lielisko redaktora darbu un laiku, ko viņš pavadīja, kaļot manas neskaidrās, untumainās domas rindās un saliekot grāmatu, kā arī veidojot vāka dizainu un klausoties neskaitāmās uzstāšanās reizes; manai vecmāmiņai Šērlijai, kas palīdzēja radīt pienācīgu sākumu un beigas; manai māsai par sižeta ieteikumu un par labo humora izjūtu, kad viņa uzzināja, ka attēloju viņu zintnieces Andželas tēlā; viņa arī stundām ilgi veidoja Safiras aci uz vāka; Ketijai Taiersai par to, ka deva iemeslu brutāli (kas bija nepieciešams) pārrakstīt pirmās trīs nodaļas; Džonam Taljafero par viņa padomiem un lielisko recenziju; atbalstītājam ar iesauku Tornado Jūdžinam Volkeram, kurš uzgāja daudzas burtu kļūdas; Donai Overolai par viņas mīlestību uz pašu stāstu, par rediģēšanu, salikumu, kā arī aso skatu, ieraugot visus sīkos trūkumus tekstā. Ja Pūķu Jātnieki ir īstenībā, tad viņa pilnīgi noteikti ir viena no tiem nesavtīgi gatava glābt rakstniekus, kas noslīkuši komatu jūrā. Es no visas sirds saku paldies ģimenei par viņu atbalstu… un par šā stāsta lasīšanu vairāk reižu, nekā cilvēkiem ar veselu saprātu to vajadzētu darīt.

Otrā grupa: Mišelai Frejai, kura ne tikai tik ļoti mīlēja stāstu, lai izmēģinātu laimi ar grāmatu, ko sarakstījis pusaudzis, bet arī prata noslīpēt un pilnveidot Eragona gaitu, rūpīgi rediģējot tekstu; savam aģentam Saimonam Lipskaram, kurš palīdzēja atrast Eragonam vislabākās mājas; Čipam Gibsonam un Beverlijai Horovicai par lielisko piedāvājumu; Lorensam

Levijam par viņa brīnišķīgo humoru un juridiskajiem padomiem; Džuditai Hautai publicitātes augstākās pakāpes burvei; Deizijai Klainai par elpu aizraujošo mārketinga kampaņu; Izabellai Varenai-Linčai par jauko grāmatas vāku, iekšlapu un kartes dizainu; Džonam Džūdam Palenkāram, kas veidoja grāmatas māksliniecisko noformējumu (īstenībā es nosaucu Palankāras ieleju viņa vārdā jau tad, kad viņš vēl strādāja pie Eragona)-, Ārtijam Benetam, iespiedkļūdu karalim vienīgajam dzīvajam cilvēkam, kas spēja izstāstīt atšķirību starp skrejošanu un maģisko skrejošanu, kā arī visai Knopf izdevniecībai, kas palīdzēja īstenot šo piedzīvojumu.

Un visbeidzot īpaši liels paldies maniem varoņiem: viņi drosmīgi stājās pretī briesmām, kurās es liku tiem doties, un bez viņiem nebūtu šā stāsta.

Lai jūsu zobeni vienmēr asi!

Kristofers Paolini

Saturs

Ievads: šausmu ēna…………………………….

Atradums…………………………………………….

Palankāras ieleja…………………………………

Pūķu stāsti……………………………………………

Likteņa dāvana…………………………………..

Pamošanās………………………………………….

Tēja diviem………………………………………….

Spēka vārds…………………………………………

Nākamais dzirnavnieks……………………….

Svešinieki Kārvahallā………………………….

Liktenīgais lidojums…………………………….

Vientiesības lāsts…………………………………

Nāves sardze……………………………………….

Dzīves netaisnība………………………………..

Jātnieka asmens………………………………….

Seglu šūšana………………………………………..

Terinsforda………………………………………….

Pērkona grāvieni un zibens zibšņi.

Atklājums Jazuakā……………………………..

Brīdinājums…………………………………………

Maģija ir vienkārša……………………………..

Dareta………………………………………………….

Pūķa acīm……………………………………………

Ceļa dziesma……………………………………….

Tērmas garša……………………………………….

Vecais draugs………………………………………

Ragana un kaķacis……………………………..

Par lasītmācīšanu un sazvērestību. .

Zagļi pili…………………………………………………

Liktenīgā kļūda……………………………………..

Pilnības vīzija………………………………………..

Zobena meistars…………………………………….

Drasleonas muklājs……………………………….

Eļļas ceļš………………………………………………..

Ellesdzirnu pielūdzēji……………………………..

Razaku atriebība…………………………………..

Murtags………………………………………………….

Jātnieka svētība…………………………………….

Dimanta kaps………………………………………..

Sagūstīšana Gileadā………………………………

Du Sundavar Freohr………………….

Cīņa pret ēnām……………………………………..

Kareivis un dziednieks…………………………..

Ūdens no smiltīm…………………………………..

Ramras upe……………………………………………

Hadaraka tuksnesis……………………………….

Takas atklāšana……………………………………

Gribas sadursme…………………………………….

Bēgšana cauri ielejai……………………………..

Dilemmas priekšā………………………………….

Meklējot atbildes…………………………………..

Troņheimas diženums……………………………

Ažihads………………………………………………….

Svētī bērnu, Argetlam!…………………………..

Mandragoras sakne un tritona mēle

Kalna valdnieka nams………………………….

Arjas pārbaude………………………………………

Ēna kļūst garāka……………………………………

Kauja zem Farthenduras………………………

Sērojošais Zintnieks……………………………….

Pateicība………………………………………………..

[1] autors lieto paša darinātu jaunvārdu 8cry, ar to apzīmējot kādas būtnes, priekšmeta vai parādības atveidošanu cilvēka apziņā. (Tulk. piez.)

[2] sauszemes liga (novec.) 4,8 km. (Tulk. piez.)

Content

Paolīni Kristofers Eragons

Ievads: šausmu ēna

1.NODAĻA Atradums

2. NODAĻA Palankāras ieleja

3. NODAĻA PūĶu stāsti

4. NODAĻA Likteņa dāvana

5. NODAĻA Pamošanās

6. NODAĻA Tēja diviem

7. NODAĻA Spēka vārds

8. NODAĻA Nākamais dzirnavnieks

9. NODAĻA Svešinieki Kārvahallā

10. NODAĻA Liktenīgais lidojums

11. NODAĻA Vientiesības lāsts

12. NODAĻA Nāves sardze

13. NODAĻA Dzīves netaisnība

14. NODAĻA Jātnieka asmens

15. NODAĻA Seglu šūšana

16. NODAĻA Terinsforda

17. NODAĻA Pērkona grāvieni un zibens zibsni

18. NODAĻA Atklājums Jazuakā

19. NODAĻA Brīdinājums

20. NODAĻA Maģija ir vienkārša

21. NODAĻA Dareta

22. NODAĻA Pūka acīm

23. NODAĻA Ceļa dziesma

24. NODAĻA Tērmas garša

25. NODAĻA Vecais draugs

26. NODAĻA Ragana un kaĶacis

27. NODAĻA Par lasītmācīšanu un sazvērestību

28. NODAĻA Zagli pilī

29. NODAĻA Liktenīgā kļūda

30. NODAĻA Pilnības vīzija

31. NODAĻA Zobena meistars

32. NODAĻA Drasleonas muklājs

33. NODAĻA Ellas celš

34. NODAĻA Ellesdzirnu pielūdzēji

35. NODAĻA Razaku atriebība

36. NODAĻA Murtags

37. NODAĻA Jātnieka svētība

38. NODAĻA Dimanta kaps

39. NODAĻA Sagūstīšana Gileadā

40. NODAĻA DU SŪNDAVAR FREOHR

41. NODAĻA Cīna pret ēnām

42. NODAĻA Kareivis un dziednieks

43. NODAĻA Ūdens no smiltīm

44. NODAĻA Ramras upe

45. NODAĻA Hadaraka tuksnesis

46. NODAĻA Takas atklāšana

47. NODAĻA Gribas sadursme

48. NODAĻA Bēgšana cauri ielejai

49. NODAĻA Dilemmas priekšā

50. NODAĻA Meklējot atbildes

51. NODAĻA Troņheimas diženums

52. NODAĻA Ažihads

53. NODAĻA Svētī bērnu, Argetlam!

54. NODAĻA Mandragoras sakne un tritona mēle

55. NODAĻA Kalna valdnieka nams

56. NODAĻA Arjas pārbaude

57. NODAĻA Ēna kļūst garāka

58. NODAĻA Kauja zem Farthenduras

59. NODAĻA Sērojošais Zintnieks

Pateicība

Saturs