Paolīni Kristofers

Vecākais

Kristofers Paolīni

vecākais

.

"Eragona", cikla "Mantojums" pirmās grāmatas, īss pārstāsts

Kad Eragons, piecpadsmit gadus vecs lauku zēns, dzen pēdas medījumam kalnu grēdā, ko dēvē par Kori, viņu pārsteidz pulēta, zila akmens pēkšņa parādīšanās. Eragons pārnes akmeni lauku sētā, kurā dzīvo kopā ar tēvoci Garovu un brālēnu Roranu. Garovs un viņa nelaiķe sieva Mariana ir uzaudzinājuši Eragonu. Par zēna tēvu nekas nav zināms, bet viņa māte, Garova māsa Selēna, kopš Eragona dzimšanas vairs nav devusi par sevi ne ziņas.

Pēc kāda laiciņa akmens sāk plaisāt un no tā izšķiļas sieviešu kārtas pūķa mazulis. Kad Eragons viņai pieskaras, uz zēna plaukstas parādās sudrabota zīme, un starp abu prātiem izveidojas nepārraujama saikne, kas padara Eragonu par vienu no daudzinātajiem Pūķu Jātniekiem.

Pūķu Jātnieku vienība tika izveidota pirms daudziem gadu tūkstošiem, pēc lielā elfu un pūķu kara, un tās uzdevums bija gādāt, lai starp abām varenajām ciltīm valdītu miers. Jātnieki kļuva par miernešiem, skolotājiem, dziedniekiem, prātniekiem un zintniekiem, jo saikne ar pūķi ikvienu padarīja par burvi. Jātnieku lolota un sargāta, zeme piedzīvoja zelta laikus.

Kad Alagēzijā ieradās cilvēki, arī viņi iekļāvās varenā ordeņa rindās. Pēc daudziem miera gadiem baisie un kareivīgie urgļi nogalināja jaunā Pūķu Jātnieka, cilvēku dzimuma pārstāvja Galbatoriksa, pūķi. Pēc vecajo atteikuma savienot viņu ar jaunu pūķi Galbatorikss zaudējuma neprātā nozvērējās iznīcināt Jātniekus.

Galbatorikss nozaga citu pūķi, nodēvēja to par Sruikanu un ar melno zinšu palīdzību piespieda cēlo radījumu kalpot sev. Tad Galbatorikss sapulcināja ap sevi divpadsmit citus nodevējus tos sāka dēvēt par Trīspadsmit Atkritējiem. Ar nežēlīgo sekotāju palīdzību Galbatorikss sakāva Jātniekus un nonāvēja viņu vadoni Vraelu. Tad ļaundaris pasludināja sevi par Alagēzijas karali. Šajā ziņā gan Galbatoriksam sekmējās vien daļēji elfi un rūķi saglabāja savu slepeno apmetņu neatkarību, bet dumpinieki no cilvēku vidus izveidoja savu nepakļāvīgo valsti Surdu Alagēzijas dienvidos. Beidzamos divdesmit gadus starp abām naidīgajām pusēm gan valdīja pamiers, kas iestājās pēc astoņdesmit gadu sīviem cīniņiem kopš Jātnieku iznīcināšanas.

Šādā politiski nestabilā situācijā par vēsturisko notikumu dalībnieku kļūst arī Eragons. Zēns saprot, ka viņam draud nāves briesmas, jo visiem ir zināms, ka Galbatorikss ir nogalinājis ikvienu Jātnieku, kas atteicies pāriet viņa pusē. Tāpēc Eragons sākotnēji pūķi slēpj pat no savējiem. Kad pūķu meitene ir paaugusies, Eragons dod viņai Safiras vārdu to savulaik kā citas pūķenes vārdu ir minējis ciema stāstnieks Broms. Drīz vien Eragona brālēns Rorans pamet lauku sētu viņš vēlas nopelnīt tik daudz naudas, lai apprecētu miesnieka meitu Katrīnu.

Kad Safira augumā jau pārspēj Eragonu, Kārvahallā parādās divi nešpetni, vabolēm līdzīgi svešinieki razaki. Viņi meklē akmeni, kas pēcāk izrādījās esam Safiras ola. Safira uztraukusies nolaupa Eragonu un aiznes zēnu dziļi Kores pirmatnībā. Eragons pārliecina pūķeni atgriezties, taču viņa māju jau ir nopostījuši razaki. Mājas krāsmatās Eragons atrod drausmīgi spīdzināto, smagi ievainoto Garovu.

Drīz vien Garovs mirst, un Eragons nozvēras izsekot un nonāvēt razakus. Eragonu uzrunā Broms, kurš zina par Safiru. Stāstnieks vēlas pievienoties Eragonam. Kad Eragons piekrīt, Broms viņam uzdāvina zobenu Zaroku, kas savulaik kalpojis citam Jātniekam. Tiesa, Broms atsakās paskaidrot, kā ieguvis šo ieroci.

Kopīgo ceļojumu laikā Broms iemāca Eragonam cīnīties ar zobenu, izmantot maģiju un vēl daudz citu noderīgu prasmju. Pēc kāda laika viņi pazaudē razaku pēdas un nonāk Teirmas pilsētā. Broms domā, ka viņa vecais draugs Džeods varētu zināt, kur meklēt razaku midzeni.

Teirmā zāļu zintniece Andžela izzīlē Eragona nākotni. Viņa pareģo, ka par jaunekļa likteni cīnīsies vareni spēki, ka viņu gaida cēla aizraušanās ar kādu augstdzimušu jaunkundzi, ka reiz viņš pametīšot Alagēziju, lai tur vairs neatgrieztos; tāpat burve pareģo, ka viņu reiz nodos kāds no paša ģimenes. Andželas pavadonis kaķacis Solembums arī dod Eragonam dažus padomus. Tad Eragons, Broms un Safira pošas ceļā i^Drasleonu, kur cer atrast razakus.

Broms visbeidzot atklāj savu saistību ar vārdeniem, dumpinieku grupu, kas vēlas gāzt Galbatoriksu, un izstāsta, ka slēpies Eragona ciematā, gaidot, kad parādīsies jauns Pūķu Jātnieks. Broms paskaidro, ka pirms divdesmit gadiem viņš kopā ar Džeodu nozadzis Safiras olu Galbatoriksam. Sadursmes laikā Broms nogalinājis Morzanu, pirmo un pēdējo Atkritēju. Esot palikušas vien divas pūķu olas, un abas glabājot Galbatorikss.

Drasleonas pievārtē Eragonam un viņa ceļabiedriem no slēpņa uzbrūk razaki, un Broms, glābjot Eragonu, tiek nāvīgi ievainots. Razakus padzen noslēpumains jauneklis, vārdā Murtags. Viņš izstāsta, ka sekojis razakiem pa pēdām. Nākamajā naktī Broms mirst. Pirms nāves viņš atzīstas, ka reiz pats bijis Jātnieks un ka viņa pūķi, ko nogalinājuši ienaidnieki, arī saukuši par Safiru. Eragons apglabā Bromu smilšakmens kapā, kuru Safira pārvērš dimantā.

Zaudējuši Bromu, Eragons un Safira nolemj pievienoties vārdeniem. Tomēr viņiem nepaveicas Gileadas pilsētā Eragonu sagūsta un aizved pie Ēnas Durzas, Galbatoriksa labās rokas. Ar Murtaga palīdzību Eragons bēg no cietuma, izglābjot vēl vienu gūstekni elfu Arju, kas atrodas bezsamaņā. Pa to laiku Eragons un Murtags ir kļuvuši par labiem draugiem.

Arja ar telepātijas palīdzību pavēsta Eragonam, ka vedusi Safiras olu no elfu zemes pie vārdeniem, cerot, ka tā varētu izšķilties kādam no dumpinieku bērniem. Taču pēdējā ceļojuma laikā viņai uzglūnējis Durza un piespiedis olu pārnest uz Kori, kur to atradis Eragons. Arja ir smagi ievainota, un viņai ir nepieciešama ārstēšanās. Par to varētu parūpēties vārdeni, tāpēc elfa ar prāta tēlu starpniecību parāda Eragonam, kur atrast dumpiniekus. Sākas pakaļdzīšanās. Eragons un viņa draugi astoņās dienās pieveic četrsimt jūdžu. Viņiem pakaļ dzenas urgļu vienības, kas panāk bēgļus varenajos Beoru kalnos. Murtags, kurš nav vēlējies doties pie vārdeniem, ir spiests Eragonam atzīties, ka ir Morzana dēls.

Tiesa, Murtags ir nosodījis tēva rīcību un aizbēdzis no Galbatoriksa aizbildnības, lai pats kaltu savu likteni. Viņš parāda milzīgu rētu, kas šķērso visu muguru, to agrā bērnībā cirtis tēva Morzana mestais zobens Zaroks. Tādējādi Eragons uzzina, ka viņa zobens reiz piederējis Murtaga tēvam, kurš nodevis Jātniekus Galbatoriksam un nogalinājis daudzus no saviem senajiem cīņubiedriem.

Mirkli pirms nonākšanas urgļu nagos Eragonu un viņa draugus izglābj vārdeni, kuri iznirst no klints sienas. Izrādās, ka dumpinieki ir apmetušies Farthendurā, desmit jūdžu augstā un desmit jūdžu platā kalnā ar dobu vidu. Tajā atrodas arī rūķu galvaspilsēta Troņheima. Kad Eragons iekļūst kalnā, viņu aizved pie vārdenu vadoņa Ažihada, bet Murtagu viņa izcelšanās dēļ iesloga cietumā. Ažihads daudz ko izskaidro Eragonam, arī to, ka vārdeni, elfi un rūķi savulaik vienojušies kolīdz parādīsies jauns Jātnieks, viņu vispirms skolos Broms, bet pēcāk šim māceklim vai māceklei būs jādodas pie elfiem, lai pabeigtu apmācību.

Eragons sastop arī rūķu karali Hrotgaru un Ažihada meitu Nasuadu. Jaunekli pārbauda Dvīņi, divi plikgalvaini un neganti magi, kuri kalpo Ažihadam. Kad Arja ir atlabusi, viņa un Eragons reizēm cīkstas ar zobeniem. Eragons atkal satiek Andželu un Solembumu arī viņi ir piebiedrojušies vārdeniem. Vēl Eragons un Safira dod savu svētību kādai vārdenu bārenei.

Eragona viesošanos izjauc ziņas par urgļu armijas ielaušanos rūķu pazemes ejās. Sākas nežēlīga kauja, kuras laikā Eragons nošķiras no Safiras, tāpēc ir spiests stāties pretī Durzam vienatnē. Būdams krietni stiprāks par jebkuru cilvēku, Durza viegli pieveic Eragonu un pāršķeļ jaunekļa muguru no pleca līdz pat gurnam. Tajā brīdī Safira un Arja sašķaida kalna iekšpusē izveidoto kupolu sešdesmit pēdu platu safīra zvaigzni -, tā novēršot

Durzas uzmanību. Tas ļauj Eragonam ietriekt zobenu Durzam sirdī. Bez Durzas burvestību spēka urgļi zaudē kauju, un viņus patriec atpakaļ pazemes ejās.

Kamēr Eragons pēc kaujas guļ bez samaņas, ar viņu miegā sazinās kāda būtne, kas uzdodas par Togiru Ikonoku Veselo Kropli. Viņš sola atbildēt uz visiem Eragona jautājumiem un mudina jaunekli meklēt viņu Ellesmērā kur mājo elfi.

Kad Eragons pamostas, viņš atklaj; ka, par spīti Andželas pūliņiem, muguru šķērso milzīga, Murtaga rētai līdzīga brūce. Apmulsis jauneklis aptver, ka Durzu uzveikt viņam ļāvusi neticama veiksme un ka viņam jāturpina mācīties.

Pirmās grāmatas beigās Eragons nolemj atrast Togiru Ikonoku un doties pie viņa mācībā. Tēraudacu Likteņmātes vērpums ir sācis ritēt straujāk, zemi pāršalc pirmās kara nojausmas, un ātri tuvojas laiks, kad Eragonam nāksies stāties pretī viņa īstajam ienaidniekam karalim Galbatoriksam.

DIVAS NELAIMES

Kritušo dziesmas un izdzīvojušo vaimanas. Tā, kāpdams pāri zobenu sakapātam urglim, nodomāja Eragons. Visapkārt skanēja sieviešu žēlabas viņas mēģināja atrast savus tuviniekus Farthenduras asiņainajos dubļos. Safira, kas sekoja Eragonam, uzmanīgi apmeta līķim loku. Viņas zaigojoši zilās zvīņas likās esam vienīgā krāsa staignajā krēslā, kas valdīja dobā kalna iekšpusē.

Kopš vārdenu un rūķu kaujas ar urgļiem par Troņheimu, jūdzi augsto konisko pilsētu, kas slējās Farthenduras vidū, bija pagājušas jau trīs dienas, taču cīņas lauku vēl arvien klāja kritušie. Līķu bija tik daudz, ka apglabāšana prasīja laiku. Tālumā, pie Farthenduras sienas, dūmoja milzīgs, drūms ugunskalns tur dega nogalinātie urgļi. Tie nezvēri nebija pelnījuši izvadīšanu vai cienīgu atdusas vietu.

Pamodies no nemaņas un sapratis, ka Andžela ir sadziedējusi Durzas cirsto brūci, Eragons trīs reizes mēģināja pielikt roku kritušo apglabāšanas darbos, taču ik reizes viņu aizkavēja drausmīgas sāpes, kas likās uzspridzinām mugurkaulu. Dziednieki piedāvāja dažādas uzlieves un dziras. Arja un Andžela apgalvoja, ka viņš esot pilnīgi vesels. Taču sāpes bija neizturamas. Arī Safira nespēja viņam palīdzēt, tik vien kā dalīties ciešanās, kad tās pāršalca gara saikni, kas abus vienoja.

Eragons ar roku pārbrauca pār seju un paskatījās augšup uz zvaigznēm, kas bija saskatāmas caur mākoņu plaisu Farthenduras tālajā virsotnē. Likās, pat tās bija apkvēpušas sārta dūmu mutuļos. Trīs dienas. Trīs dienas, kopš viņš nogalināja Durzu. Trīs dienas, kopš cilvēki sākuši dēvēt viņu par Ēnkāvi. Trīs dienas viņa prātu plosīja burvja apziņas atliekas. No tām viņu izglāba noslēpumainais Togira Ikonoka, Veselais Kroplis. Par redzēto vīziju Eragons nebilda nevienam ne vārda, vienīgi Safirai. Cīniņš ar Durzu un tumšajiem gariem, kas valdīja pār burvi, bija pārvērtis Eragonu; tiesa, jauneklis vēl nebija pārliecināts, vai pārmaiņas ir labas vai sliktas. Viņš jutās viegli ievainojams, it kā pēkšņs trieciens salāpīto miesu un garu varētu sašķaidīt sīkās drumslās.

Drūma vēlme pārliecināties par kaujas sekām bija likusi viņam atgriezties cīņas laukā. Ieradies viņš juta vien urdošu nāves un sabrukuma klātbūtni, nevis slavas spožumu, par ko lika domāt varonību daudzinošās dziesmas.

Ja ne tēvoča Garova nāve razaku nagos pirms vairākiem mēnešiem, tad cilvēku, rūķu un urgļu nežēlība, visticamāk, būtu satriekusi Eragonu. Arī tagad tā stindzināja. Ar Safiras atbalstu viņš bija aptvēris, ka vienīgā iespēja saglabāt skaidru prātu šādās sāpēs ir rīcība. Ārpus rīcības, viņaprāt, dzīvībai nebija dziļākas jēgas vismaz ne pēc tam, kad tu esi redzējis, kā vīrus saplosa kuiļi, milzu auguma urgļi, ne pēc tam, kad esi skatījis zemi, pārklātu ar pirmsnāves trīsu raustītiem locekļiem, ne pēc tam, kad zeme bijusi slacīta ar asinīm tik bagātīgi, ka tās sūcas cauri zābaku pazolēm. Ja vien karā bija iespējams gods, Eragons sprieda, tad tas izpaudās cīņā, lai pasargātu no posta citus.

Jauneklis pieliecās un no dubļiem pacēla izsistu dzerokli. Mētādams to plaukstā, viņš kopā ar Safiru apmeta loku ap izmīdīto lauku. Viņi apstājās klajuma malā, kad ievēroja Jormunduru Ažihada vietnieku vārdenu rindās steidzamies uz viņu pusi no Troņheimas. Pienācis tuvāk, Jormundurs paklanījās. Eragons apzinājās, ka vēl pirms pāris dienām šādu cieņas izpausmi nesagaidītu.

Priecājos, ka atradu tevi laikus, Eragon. Rokā viņš bija sažņaudzis pergamenta tīstoklīti. Ažihads atgriežas, un viņš vēlas, lai tu viņu gaidītu. Arī pārējie ir sapulcējušies pie Troņheimas rietumu vārtiem. Mums nāksies pielikt soli, lai pagūtu turp laikā.

Eragons pamāja un, uzlicis roku uz Safiras sāna, devās uz vārtu pusi. Pagājušo trīs dienu laikā Ažihads urgļus bija vajājis rūķu pazemes ejās, kas veidoja tuneļu tīmekli zem Beoru kalniem. Vienīgajā reizē, kad Eragons starp vajāšanas ekspedīcijām redzēja vārdenu vadoni, tas plosījās dusmās, atklājis, ka meita Nasuada nav paklausījusi viņa pavēlei pirms kaujas doties projām ar citām sievietēm un bērniem, bet slepus cīnījusies kopā ar vārdenu loka šāvējiem.

Vajāšanā kopā ar Ažihadu piedalījās arī Murtags un Dvīņi Dvīņi tāpēc, ka tas bija bīstams darbs un vārdenu vadonim bija vajadzīgas viņu maģiskās spējas, bet Murtags tāpēc, ka vēlējās apliecināt savu uzticību vārdeniem. Eragonu pārsteidza, cik ļoti bija mainījusies cilvēku attieksme pret Murtagu, ņemot vērā apstākli, ka viņa tēvs bija Pūķu Jātnieks Morzans, kurš reiz nodeva Jātniekus Galbatoriksam. Lai gan Murtags neieredzēja tēvu un bija uzticams Eragonam, apkārtējie sākotnēji viņu uzņēma ar naidu un aizdomām. Bet tagad neviens nevēlējās tērēt spēkus sīkam naidam, ja reiz bija tik daudz darāmā. Eragonam pietrūka sarunu ar Murtagu, tāpēc viņš gaidīja brīdi, kad draugs atgriezīsies un viņi varēs no sirds izrunāties par visu notikušo.

Apmetuši loku ap Troņheimu, Eragons un Safira pie baļķu vārtiem luktura mestā gaismas aplī saskatīja nelielo gaidītāju pulciņu. Starp viņiem bija arī Oriks rūķis nepacietīgi mīņājās, cilādams ducīgās kājas, un Arja. Pustumsā pārsējs ap viņas augšdelmu teju spīdēja, mezdams atblāzmu uz elfas matu galiem. Eragona augumam pārskrēja savādas trīsas kā ikreiz, redzot Arju. Elfa paskatījās uz Jātnieku un Safiru, zaļajām acīm uz mirkli uzzibsnījot. Tad viņa atkal pievērsās Ažihadam.

Sašķaidot Isidara Mitrimu, diženo zvaigžņu safīru, no kura bija izgriezta sešdesmit pēdu platā roze, Arja bija palīdzējusi Eragonam nonāvēt Durzu un tādējādi panākt uzvaru kaujā. Tomēr rūķi bija varen pikti uz elfu, jo viņa bija iznīcinājusi rases lielāko dārgumu. Viņi atteicās aizvākt safīra atliekas tās vēl arvien veidoja milzīgu loku Troņheimas galvenajā zālē. Arī Eragons, pirms kāda laika iedams gar lausku apli, bija izjutis rūķu skumjas par zudušo skaistumu.

Jauneklis un Safira apstājās līdzās Orikam un pārlaida skatienu tuksnesīgajam klajumam, kas pletās jūdzes piecas uz visām pusēm no Troņheimas līdz pat Farthenduras pakājei. No kuras puses sagaidāma Ažihada parādīšanās? Eragons vaicāja.

Oriks norādīja uz vairākiem lukturiem, kas izgaismoja liela tuneļa muti pāris jūdžu tālāk. Viņam vajadzētu drīz parādīties.

Eragons pacietīgi gaidīja kopā ar pārējiem, atbildēdams uz piezīmēm, kas skāra tieši viņu, bet pārējā laikā dodams priekšroku bezvārdu sarunai ar Safiru. Jauneklim patika, ka Farthendurā valda klusums.

Pagāja apmēram pusstunda, pirms tālajā ejā pazibēja kustība. No pazemes izkāpa kāds desmits vīru, tad viņi palīdzēja izrāpties no tuneļa tikpat daudziem rūķiem. Viens no vīriem Eragons nosprieda, ka tas ir Ažihads, pacēla roku, un kareivji izkārtojās divās kolonnās aiz viņa. Vēl viens rokas mājiens, un vienība sāka braši soļot uz Troņheimas pusi.

Taču viņi nebija nogājuši ne piecus soļus, kad ejā aiz muguras kaut kas noņirbēja. Virszemē izlēca vēl vairāki stāvi. Eragons piemiedza acis, jo no tāda attāluma nespēja skaidri saskatīt notiekošo.

Tie ir urgļi! Safira izsaucās, un viņas ķermenis saspringa kā uzvilkta stopa stiegra.

Eragonam nenāca ne prātā pārjautāt vēlreiz. Urgļi! viņš iekliedzās un uzlēca Safirai mugurā, nožēlodams, ka atstājis Zaroku, savu zobenu, istabā. Kopš urgļu armijas sakāves neviens nebija gaidījis jaunu uzbrukumu.

Ievainojums iesmeldzās. Safira savicināja zilos spārnus un metās uz priekšu, ar katru soli celdamās arvien augstāk. Lidojums kļuva ātrāks un ātrāks. Zem viņiem, teju panākdama Safiru, uz tuneļa pusi traucās Arja. Oriks kopā ar vairākiem vīriem skrēja viņai aiz muguras, bet Jormundurs metās atpakaļ uz barakām pēc papildspēkiem.

Eragonam nācās bezpalīdzīgi noskatīties, kā urgļi uzbrūk Ažihada vienības arjergardam. Tik tālu viņa burvestība nesniedzās. Negaidītais uzbrukums nodrošināja priekšrocības nezvēriem drīz vien četri karotāji jau bija krituši, bet pārējie cilvēki un rūķi bija spiesti veidot loku ap Ažihadu, lai pasargātu vadoni. Kauja kļuva arvien sīvāka, gaisā zibēja zobeni un cirvji. Viens no Dvīņiem cīņas mutulī raidīja gaismas zibsni, un kāds urglis sabruka, satvēris burvestības nocirstās rokas stumbeni.

Kādu brīdi likās, ka vārdeniem un rūķiem izdosies atvairīt urgļus, bet tad gaisā kaut kas uzvirmoja. Likās, ka cīnītājus pārklāj viegla migla. Kad tā izklīda, stāvus palikuši bija vien četri vīri Ažihads, Dvīņi un Murtags. Urgļu loks sakļāvās ap viņiem arvien ciešāk, līdz, Eragonam par šausmām, aizsedza karotājus skatienam. Nē! Nē! Nē!

Pirms Safira sasniedza kaujas vietu, urgļu pulks metās atpakaļ uz ejas pusi un nozuda zem zemes, atstājot aiz sevis vien kritušos.

Tikko Safiras ķetnas pieskārās zemei, Eragons nolēca no pūķa muguras un nozvārojās, skumju un dusmu pārņemts. Es to nespēšu. Tas pārāk tieši atgādināja atgriešanos tēvoča saimniecībā, kad viņš bija atradis Garovu mirstam. Cenšoties atvairīt traģisko priekšnojautu, jauneklis sāka meklēt izdzīvojušos.

Notikuma vieta dīvaini atgādināja kaujas lauku, pa kuru Eragons bija klīdis iepriekš, tikai šeit asinis bija svaigas.

Slaktiņa vidū gulēja Ažihads. Viņa krūšubruņas klāja drausmīgu cirtienu pēdas, bet ap vārdenu vadoni nekustīgi gulēja pieci viņa nonāvēti urgļi. Ažihads saraustīti elpoja. Eragons notupās viņam līdzās un nolieca galvu, lai asaras nekristu uz vadoņa brūcēm. Šādus ievainojumus nespētu sadziedēt neviens. Pieskrēja Arja. Sapratusi, ka Ažihadu glābt neizdosies, viņa uz mirkli apstājās, un elfas seju pārvērta dziļas skumjas.

-   Eragon, pār Ažihada lūpām pārslīdējušais vārds bija kluss kā vēja čuksts.

-   Es klausos.

-   Eragon, liec pie sirds… Es vēlos tev dot pēdējo pavēli. Eragons pieliecās tuvāk, lai saklausītu mirstošā vīra vārdus. Tev man jāapsola, ka tu… neļausi haosam pārņemt vārdenus. Viņi ir vienīgais spēks, kas spēj pretoties Impērijai. Vārdeniem ir jābūt stipriem. Apsoli to man.

-   Es apsolu.

-   Tad lai miers valda tavā sirdī, Ēnkāvi Eragon… Izdvesis pēdējo elpu, Ažihads aizvēra acis, un viņa cildenā seja sastinga nāves miegā.

Eragons nolieca galvu. Kaklā sakāpušais kamols likās neticami ciets, un katrs elpas vilciens sagādāja sāpes. Arja svētīja Ažihadu ar senvalodas vārdu straumi, tad melodiskā balsī piebilda: Diemžēl viņa bojāeja izraisīs milzu spriedzi. Viņam ir taisnība tev jādara viss, lai novērstu cīņu par varu. Es palīdzēšu, cik spēšu.

Nespēdams bilst ne vārda, Eragons pārlaida skatienu pārējiem ķermeņiem. Viņš būtu atdevis visus pasaules dārgumus, lai tobrīd atrastos kur citur. Safira apostīja vienu no urgļiem un sacīja: Kaut kas tāds nedrīkstēja notikt. Tā ir tumšo spēku sazvērestība. Un jo ļaunāk, ka šī nelaime mūs piemeklējusi tieši šobrīd, kad mums drošībā vajadzēja svinēt uzvaru. Viņa nopētīja kādu citu līķi un tad strauji pagrieza galvu. Kur ir Dvīņi un Murtags ? Starp mirušajiem viņu nav.

Eragons apskatīja kritušos. Tev taisnība. Cerību uzplaiksnījums lika viņam mesties uz pazemes ejas pusi. Šeit recošas asiņu peļķes krājās soļu tūkstošu nodeldēto pakāpienu iedobēs, atgādinādamas melni mirdzošu, garenu spoguļu rindu, vedinot domāt, ka pa kāpnēm lejup vilkti vairāki ievainotie. Acīmredzot urgļi ir viņus aizveduši sev līdzi. Bet kāpēc? Viņi taču neņem gūstekņus? Jaunekli atkal pārņēma izmisums. Bet kāda gan tam nozīme ? Mēs nevaram tiem dzīties pakaļ bez papildspēkiem. Turklāt tu nemaz nespētu iespraukties ejā.

-   Iespējams, viņi vēl ir dzīvi. Vai tu viņus pametīsi ?

-   Kas, tavuprāt, man būtu jādara ? Rūku ejas veido bezgalīgu labirintu. Es tur tikai apmaldīšos. Turklāt es neesmu tik ātrs, lai panāktu urgļus. Tiesa, Arja varbūt to spētu.

-   Tad lūdz, lai viņa tos panāk.

-   Arja! Eragons saminstinājās. No vienas puses, viņš gribēja rīkoties. No otras viņš nevēlējās pakļaut Arju briesmām. Un tomēr no vārdeniem tikai viņa spētu turēties līdzi urgļiem. Ar smagu sirdi Eragons izstāstīja elfai par savu atklājumu.

Arjas ieslīpās uzacis savilkās neizpratnē. Izklausās dīvaini.

-   Vai tu spēsi viņus panākt?

Elfa uzmeta Eragonam smagu domu pilnu skatienu. Wiol ono. Tevis dēļ. Arja metās uz priekšu un, elfai nozūdot zem zemes, vēl spoži uzmirdzēja viņas zobens.

Dedzinoša sarūgtinājuma apmāts, Eragons apsēdās līdzās Ažihadam un sakrustoja kājas. Viņš vēl īsti nespēja aptvert notikušo: vārdenu vadonis bija kritis, bet Murtags izgaisis. Murtags. Atkritēja dēls un viņa draugs. Jā, trī^gadsmit Atkritēji palīdzēja Galbatoriksam iznīcināt viņu pašu ordeni un pasludināt uzurpatoru par Alagēzijas valdnieku. Reizēm Eragons vēlējās, kaut Murtags izgaistu, bet tagad, kad draugs bija ar varu aizvests, viņa prombūtne bija atstājusi jaunā Pūķu Jātnieka sirdī negaidītu tukšumu. Kad piesteidzās Oriks ar pārējiem vīriem, Eragons nekustīgi sēdēja līdzās kritušajam vārdenu vadonim.

Ieraudzījis Ažihadu, Oriks sāka kājām stampāt zemi un lādēties rūķu valodā. Visbeidzot viņš dusmās trieca cirvi kāda urgļa līķī. Vīri satriekti stāvēja lokā ap kritušajiem. Saberzējis zemes šķipsnu starp tulznu klātajiem pirkstiem, Oriks noņurdēja: Tā, tagad sirseņu pūznis ir pamodināts. Starp vārdeniem vēl ilgi nebūs miera. Barzūln, viegli nebūs. Vai viņš vēl paguva tev ko pateikt?

Eragons paskatījās uz Safiru. Es to gribētu atkārtot tikai īsto personu klātbūtnē.

Saprotu. Un kur ir Arja?

Eragons pamāja ar roku.

Oriks vēlreiz nolamājās, tad papurināja galvu un pietupās.

Drīz vien ieradās Jormundurs ar divpadsmit kareivju vadiem pa sešiem vīriem katrā. Viņš pavēlēja tiem gaidīt gabaliņu no kaujas vietas, bet pats pienāca pie kritušajiem. Pieliecies viņš pieskārās Ažihada plecam. Kāpēc gan, mans vecais draugs, liktenis ir tik nežēlīgs? Es būtu atgriezies šeit agrāk, ja ne šī kalna nolādētais milzīgums. Tad, iespējams, mums būtu izdevies tevi izglābt. Tā vietā mums uzvaras brīdī nākas izjust jauna zaudējuma sāpes.

Eragons klusā balsī pastāstīja viņam par Arju, kā arī par Dvīņu un Murtaga pazušanu.

-   Elfai nevajadzēja dzīties tiem pakaļ, izsliedamies sacīja Jormundurs, taču tagad mēs tur neko vairs nevaram līdzēt. Atstāsim šeit sargus, bet paies vēl vismaz stunda, iekams mums izdosies sameklēt rūķu ceļvežus, lai vēlreiz sūtītu ekspedīciju pazemes eju tīklā.

-   Es labprāt vadītu šos vīrus, piedāvāja Oriks.

Jormundurs pavērās atpakaļ uz Troņheimu. Viņa skatienā

jautās atsvešinātība. Nē, tagad tu būsi vajadzīgs Hrotgaram. Kaujiniekus nāksies vadīt kādam citam. Piedod, Eragon, bet visiem svarīgajiem ir jāpaliek šeit, līdz tiks izvēlēts Ažihada pēctecis. Arjai nāksies ar visu tikt galā pašai… Un mēs tik un tā viņu nepanāktu.

Eragons pamāja, pieņēmis nenovēršamo.

Jormundurs pavērās apkārt un tad skaļi, lai visi viņu dzirdētu, pavēstīja: Ažihads ir miris īsta vīra cienīgā nāvē! Skatiet, viņš nokāva piecus urgļus, lai gan mazāk dižens karotājs nebūtu ticis galā ar vienu. Izvadīsim viņu ar godu un cerēsim, ka dievi pieņems viņa garu. Celsim mūsu vadoni un viņa biedrus uz vairogiem, lai aiznestu atpakaļ uz Troņheimu. Un nekaunēsimies, ja apkārtējie pamana mūsu asaras, jo šo skumjo dienu atcerēsies ikviens. Lai debesis sniedz mums to godu pēc iespējas drīzāk triekt zobenu asmeņus nezvēros, kas pastrādāja šo briesmu darbu un nonāvēja mūsu vadoni!

Kareivji nometās uz ceļgala un noņēma bruņucepures, tā godinot Ažihadu. Tad viņi piecēlās stāvus un uzcēla mirušo vadoni uz vairogiem, kurus turēja starp pleciem. Daudzi vārdeni raudāja, ļaujot asarām ritēt lejup pa bārdu, tomēr Ažihadu viņi neapkaunoja, neļaujot rokām nodrebēt un vadonim noslīdēt zemē. Drūmiem vaigiem viņi soļoja atpakaļ uz Troņheimu. Eragons un Safira turējās procesijas vidū.

VECĀKO PADOME

Eragons pamodās un, aizvēlies līdz gultas malai, pārlaida skatienu istabai, ko vāri izgaismoja lukturis ar pievērtām durtiņām. Viņš piecēlās sēdus unjjrīdi vēroja Safiru. Pūķa muskuļotie sāni pacēlās un nolaidās, plaušu milzīgajām plēšām dzenot gaisu caur zvīņotajām nāsīm. Eragons prātoja par ugunīgo elli, kuru viņa tagad prata izsaukt, kad vien vēlējās, un varenā, rēcošā straumē triekt no mutes pret jebkuru ienaidnieku. Tas bija varens skats, kad liesmas, kas spētu izkausēt metālu, plūda pār viņas mēli un spoži baltajiem zobiem, nenodarot pašai ne mazāko ļaunumu. Viņa pirmo reizi bija spļāvusi uguni, Eragonam cīnoties ar Durzu, no Troņheimas augstumiem traukdamās viņam palīgā. Safira bija varen lepna par jauniegūto spēju. Viņa pastāvīgi spēlējās ar mazām liesmu strūkliņām un izmantoja katru iespēju kaut ko aizdedzināt.

Tagad, kad Isidara Mitrims bija sašķaidīts, Eragons un Safira vairs nevarēja uzturēties pūķu mājoklī virs Troņheimas. Rūķi viņiem ierādīja mājokli kādā tukšā sardzes telpā pilsētas zemākajā līmenī. Telpa bija pamatīga, tiesa, griesti bija zemāki un sienas tumšākas.

Atceroties vakardienas notikumus, Eragonu atkal pārņēma izmisums. Jaunekļa acīs sakāpa asaras un sāka plūst lejup pa vaigiem. Vienu no karstajām lāsēm Eragons notvēra uz plaukstas. Līdz pat vēlam vakaram no Arjas nebija saņemtas nekādas ziņas. Līdz ar tumsas iestāšanos viņa iznāca no pazemes ejas nogurusi un noberztām kājām. Par spīti pieliktajām pūlēm un izmantotajām burvestībām, urgļi bija kā ūdenī iekrituši. Vienīgais, ko es atradu, bija šis, viņa sacīja un izritināja vienu no Dvīņu purpura talāriem, Murtaga apmetni un ādas cimdus. Drēbes bija saplosītas un asinīm klātas. Šīs lietas bija izmētātas melna bezdibeņa malā. Turp neveda neviena no rūķu ejām. Visticamāk, urgļi ir paņēmuši upuru bruņas un ieročus, bet

pašus nometuši no kraujas. Es mēģināju pieredzēt gan Murtagu, gan Dvīņus, bet man izdevās saskatīt vien bezdibeņa ēnas. Elfa ieskatījās Eragonam acīs. Piedod, bet viņu vairs nav.

Eragons skuma par Murtagu. Drausmīgo stindzinošā zaudējuma un šausmu izjūtu vēl vairāk pastiprināja apziņa, ka pēdējo mēnešu laikā viņš sāk pie tās pierast.

Eragons nopētīja asaru, kas gulēja plaukstā, mazu, mirdzošu kupoliņu un tad nolēma pieredzēt pazudušo trijotni pats. Viņš apzinājās, cik bezcerīgi un veltīgi tas bija, bet vajadzēja pašam pārliecināties, ka Murtags ir zudis. Tomēr viņš nebija pārliecināts, vai vēlas gūt panākumus tajā, kas Arjai nebija bijis pa spēkam, vai justos labāk, ja izdotos saskatīt Murtaga sadragāto ķermeni guļam melnā bezdibenī kaut kur zem Farthenduras.

Eragons nočukstēja: Draumr kopa. Asaru apņēma tumsa, pārvērzdama to niecīgā nakts punktiņā uz jaunekļa sudrabotās plaukstas. Nozibēja neskaidra kustība, it kā putns būtu aizšāvies garām mākoņu aizsegtam mēnesim… un viss.

Līdzās pirmajai asarai nokrita otra.

Eragons ievilka dziļu elpu, atlaidās gultā un mēģināja nomierināties. Kopš Durzas cirstās brūces sadziedēšanas viņš apzinājās vienu tā bija pazemības pilna apziņa, ka uzvarēt izdevies, tikai pateicoties veiksmei. Ja nāksies cīnīties ar citu Ēnu, kādu razaku vai pašu Galbatoriksu, man ir jābūt stiprākam, lai cerētu uz uzvaru. Broms varēja man iemācīt vairāk, es zinu, ka varēja. Tomēr bez viņa atliek tikai viens doties pie elfiem.

Safiras elpa kļuva ātrāka, viņa atvēra acis un plati nožāvājās. Labrīt, mazais!

Vai tiešām šis rīts ir labs ? Eragons paskatījās lejup un atbalstījās uz dūrēs sažņaugtajām rokām. Tas ir briesmīgi… Murtags un Ažihads… Kāpēc gan ejās izvietotie sargkareivji nebrīdināja mūs par urgļiem? Kā gan tie briesmoņi spēja sekot Ažihada vienībai, palikdami nepamanīti?… Arjai ir taisnība, vakardienas notikumi bija dīvaini.

Iespējams, mēs nekad neuzzināsim, kas īsti tur notika, Safira samierinoši sacīja. Viņa piecēlās, ar spārniem skardama zemos griestus. Tev būtu jāpaēd, pēc tam mums jānoskaidro, kā vārdeni iecerējuši rīkoties. Nekavēsimies jauno vadoni var izvēlēties tuvāko stundu laikā.

Eragons piekrita, atcerēdamies, kā vakar visi bija izklīduši kur nu kurais Oriks ar nelaimes vēsti aizsteidzās pie karaļa Hrotgara, Jormundurs nogādāja Ažihada ķermeni uz vienu no Troņheimas zālēm, kur tas atradīsies līdz bērēm, tikai Aija viena un sastingusi vēroja pārējo gaitas.

Eragons piecēlās, apjoza Zaroku, uzmeta plecā loku, tad pieliecās un pacēla Ledusliesmas sedlus. Tad viņa ķermenī iecirtās sāpju sirpis, likdams saļimt. Jauneklis locījās uz grīdas, pūlēdamies pieskarties mugurai. Viņš jutās tā, it kā viņu zāģētu uz pusēm. Kad plosošā sāpe sasniedza Safiru, pūķis ieņurdējās. Viņa ar prātu mēģināja remdēt Eragona ciešanas, taču neveiksmīgi. Pūķa aste instinktīvi paslējās augšup, it kā gatavotos cīņai.

Pagāja vairākas minūtes, līdz lēkme pierima un no pēdējā sāpju dūriena palika vien atbalss. Eragons smagi elsoja. Seju klāja sviedri, mati bija salipuši šķipsnās, un acis sūrstēja. Viņš atlieca roku atpakaļ un trīcošiem pirkstiem aptaustīja rētu. Apdzijusī brūce šķita iekaisusi un svila. Pieskāriens lika tai iesmelgties. Safira pieliecās un piedūra purnu Jātnieka rokai. Turies, mazais…

Šoreiz bija ļaunāk, viņš sacīja, grīļīgi piesliedamies stāvus. Safira nostājās līdzās, lai Eragons varētu atbalstīties pret viņas plecu. Jauneklis noslaucīja seju un sāka piesardzīgi virzīties uz durvju pusi.

Vai jūties gana spēcīgs, lai ietu ?

Mums ir jāiet. Kā pūķim un Jātniekam mums visu priekšā ir jāizdara izvēle par labu nākamajam vārdenu vadonim. Iespējams, mums pat nāksies ietekmēt šo izvēli. Mums neklātos nelikties ne zinis par mūsu vārda svaru; tagad tam vārdenu acīs būs īpaša nozīme. Vismaz te vairs nav Dvīņu, kuri droši vien mēģinātu iesēsties Ažihada vietā. Pašreizējos apstākļos tā ir vienīgā labā ziņa.

Labi, bet lai Durza cieš tūkstošgadu mocības par to, ko nodarīja tev.

Eragons kaut ko norūca pie sevis. Bet turies man līdzās.

Kopā viņi devās cauri Troņheimai uz tuvākās virtuves pusi. Gaiteņos un zālēs ļaudis apstājās un klanījās viņiem, murminot "Argetlam" vai "Ēnkāvi". Pat viens otrs rūķis pielieca galvu, tiesa, ne pārāk daudzi. Eragonu pārsteidza cilvēku nopietnās, drūmās sejas un tumšās drānas, kuras viņi bija apģērbuši, lai parādītu dziļās skumjas. Daudzas sievietes bija tērpušās pilnīgi melnā, un viņu sejas sedza mežģīņu plīvuri.

Virtuvē Eragons paņēma akmens paplāti ar ēdienu un apsēdās pie zema galda. Safira vēroja savu Jātnieku, uzmanīdama, vai nesākas vēl viena lēkme. Vairāki cilvēki grasījās pienākt pie viņiem, bet pūķis atieza zobus un ieņurdējās, tā atgaiņājot nelūgtos ciemiņus. Eragons brīdi knakstījās ap ēdienu, izlikdamies, ka apkārtējais viņu neinteresē. Beidzot, mēģinādams izmest no prāta domas par Murtagu, viņš vērsās pie Safiras ar jautājumu. Kuram, tavuprāt, ir gana liels atbalsts, lai uzņemtos vārdenu vadību tagad, kad Ažihads un Dvīņi ir zuduši ?

Viņa mirkli vilcinājās. Šāds atbalsts, iespējams, būtu tev, ja mēs tulkotu Ažihada pēdējos vārdus kā svētību savas lomas mantotājam. Pret tevi nez vai kāds iebilstu. Tomēr man tā neliktos prātīga izvēle. Ilgākā laikā tā sagādātu daudz galvassāpju.

Piekrītu. Turklāt tam nepiekristu Arja, un viņa var būt bīstama pretiniece. Elfi senvalodā nespēj melot, taču mūsu mēlē viņus nekas nekavē ja viņai tas liktos nevēlami, Arja varētu noliegt, ka Ažihads jelkad būtu teicis ko tamlīdzīgu. Nē, es nevēlos stāties vārdenu priekšgalā… Ko tu domā par Jormundwu?

Ažihads dēvēja viņu par savu labo roku. Diemžēl mēs nezinām neko daudz ne par viņu, ne citiem vārdenu vadoņiem. Kopš mūsu ierašanās ir pagājis tik īss laika sprīdis. Mums nāksies pieņemt lēmumu, balstoties uz izjūtām un iespaidiem, jo šajā reizē pieredze nepalīdzēs.

Eragons stumdīja zivs gabaliņu ap kartupeļu biezeņa pikuci. Neaizmirsti Hrotgaru un rūku klanus. Viņiem noteikti būs savs viedoklis. No elfiem tikai Arjai ir kāda teikšana jaunā vadoņa izvēlē šis lēmums tiks pieņemts, pirms elfi uzzinās par Ažihada bojāeju. Tomēr ar rūķiem nāksies rēķināties. Hrotgars ir labvēlīgs vārdeniem, bet, ja iebildīs pārāk daudz klanu, viņš var būt spiests atbalstīt vārdenu, kurš nav īsti piemērots vadoņa lomai.

Un kurš tas varētu būt?

Kāds viegli iespaidojams cilvēks. Eragons aizvēra acis un atlaidās sēžamajā. Šādu cilvēku Farthendurā nav mazums, par to nav nekādu šaubu.

-Ar

Krietnu brīdi abi klusējot prātoja par gaidāmajiem notikumiem. Pirmā ierunājās Safira. Eragon, kāds vēlas runāt ar tevi. Es nespēju viņu aizbiedēt.

Kas? Jātnieks pavēra acis un tad atkal samiedza, līdz tās aprada ar gaismu. Pie galda stāvēja bāls jauneklis. Zēns blenza uz Safiru tā, it kā baidītos nokļūt viņai uz kārā zoba. Kas noticis? vaicāja Eragons, mēģinādams kliedēt jaunekļa bailes.

Zēns sastomījās, uztraukumā saminstinājās un visbeidzot paklanījās. Argetlam, tevi aicina Vecajo padome!

-   Kas viņi tādi būtu?

Šis jautājums vēl vairāk samulsināja jaunekli. Padome bija… ir… cilvēki, kurus mēs tas ir, vārdeni, bijām izvēlējušies mūsu vārdā runāt ar Ažihadu. Tie bija viņa uzticamie padomdevēji, un tagad viņi vēlas tikties ar tevi. Tas ir liels gods! izmocījis savu sakāmo, zēns žigli pasmaidīja.

-   Vai tu mani pavadīsi pie viņiem?

-   Tieši tā.

Safira jautājoši palūkojās uz Eragonu. Viņš paraustīja plecus, atstāja ēdienu pusapēstu un pamāja zēnam, lai rāda ceļu. Jauneklis mirdzošām acīm vēroja Zaroku, bet tad sakautrējies nolaida acis.

-   Kā tevi sauc? vaicāja Eragons.

-   Džārša, kungs.

-   Labs vārds. Un tu biji lielisks, nododot man šo svarīgo ziņu, vari būt lepns. Džārša starodams pielika soli.

Viņi nonāca pie arkveida akmens durvīm. Džārša tās atstūma. Skatam pavērās apaļa telpa, kuras zilos velvju griestus greznoja zvaigznāji. Zāles vidū stāvēja apaļš marmora galds, kuru greznoja Dūrgrimst Ingeitum vapenis veseris, ko ieskāva divpadsmit zvaigžņu aplis. Pie galda sēdēja Jormundurs un vēl divi vīri viens slaids, otrs plecīgs; līdzās viņiem sieviete ar cieši sakniebtām lūpām, tuvu izvietotām acīm un rūpīgi nosmiņķētiem vaigiem un vēl kāda kundze ar milzīgu sirmu matu kodeļu un mātišķi mīļu seju, ar kuru krasi kontrastēja kuplā tērpa krokās manāmais dunča spals.

-   Tu esi brīvs, Jormundurs vērsās pie Džāršas. Jauneklis aši paklanījās un izgāja no zāles.

Apzinādamies, ka viņu vēro, Eragons nopētīja telpu, tad apsēdās brīvu krēslu rindas vidū tā, ka padomes locekļiem nācās pagriezties, lai viņu redzētu. Safira nometās viņam cieši aiz muguras. Jātnieks juta, kā pūķa karstā elpa pa brīdim apdveš viņa skaustu.

Jormundurs paslējās krēslā, lai viegli paklanītos, tad nolaidās atpakaļ sēdeklī. Paldies, ka varēji ierasties, Eragon, par spīti drauga zaudējumam. Šis ir Umerts, Ažihada padomdevējs norādīja uz garo vīru, Falberds tā sauca plecīgo, tad Sabreja un Elesari, viņš iepazīstināja ar abām sievietēm.

Eragons pielieca galvu, tad pēc mirkļa vaicāja: Vai arī Dvīņi bija šīs padomes locekļi?

Sabreja strauji nogrozīja galvu un ar garu nagu piesita pie galda. Viņiem nebija nekādas daļas gar padomi. Viņi bija glumi tipi pat vēl ļaunāk. īstas dēles, kas rūpējas tikai par savu labumu. Viņi nebūt nevēlējās kalpot vārdeniem. Tāpēc viņiem padomē nebija vietas. Pat galda otrā pusē Eragons juta viņas biezās, eļļainās smaržas, kas atgādināja trūdošu ziedu. Iedomājies šo salīdzinājumu, viņš aši apspieda smaidu.

-    Gana. Mēs šeit neesam sapulcējušies, lai apspriestu Dvīņus, iejaucās Jormundurs. Ažihada bojāeja ir radījusi krīzi, kas ātri un pienācīgi jāatrisina. Ja Ažihada pēcteci neizvēlēsimies mēs, to izdarīs kāds cits. Hrotgars jau sazinājās ar mums, lai izteiktu līdzjūtību. Lai cik pieklājīgs būtu rūķu karalis, viņš šobrīd noteikti kaļ pats savus plānus. Mums ir jāpatur prātā arī Duvrangragāta, burvestību zinātāji. Vairums no viņiem ir uzticami vārdeniem, tomēr pat mierīgākos laikos ir bijis grūti paredzēt viņu rīcību. Viņi var nolemt stāties pretī mūsu viedoklim, lai gūtu labumu paši sev. Mums ir vajadzīgs tavs atbalsts, Eragon, lai nodrošinātu papildu atbalstu cilvēkam, kuram būs jāstājas Ažihada vietā.

Falberds pieslējās stāvus un atbalstīja gaļīgās plaukstas pret galdu. Mēs pieci jau esam izlēmuši, ko atbalstīsim. Mēs esam vienisprātis, ka tā ir pareizā izvēle. Bet, vīrs pacēla resnu pirkstu, pirms mēs to atklājam, tev ir jādod godavārds, ka nekas no sarunas nenonāks ārpus šīs telpas sienām. Vai nu tu piekritīsi mūsu izvēlei, vai neatbalstīsi to.

Kāpēc tādi nosacījumi ? Eragons vērsās pie Safiras.

Nezinu. Viņa nosprauslājās. Iespējams, tie ir slazdi… Bet šo izaicinājumu tev nāksies pieņemt. Tiesa, tu droši vien ievēroji, ka man viņi neko nelūdza zvērēt. Vajadzības gadījumā es varēšu izstāstīt Arjai visu, ko viņi teiks. Cik muļķīgi no viņu puses piemirst, ka esmu tikpat saprātīga būtne kā jebkurš cilvēks.

Pūķa vārdi nomierināja Eragonu, un viņš teica: Ļoti labi, es dodu savu godavārdu. Kam, jūsuprāt, būtu jākļūst par vārdenu vadoni?

Nasuadai.

Šis vārds izrādījās tik negaidīts, ka Eragons nolaida skatienu, drudžaini domādams. Nasuadu kā iespējamo Ažihada aizstājēju viņš nebija iedomājies meitenes jaunības dēļ viņa bija tikai pāris gadu vecāka par Eragonu. Protams, nebija īstu iemeslu, kāpēc Nasuada nevarētu stāties tēva vietā, tikai kāpēc Vecajo padome bija izvēlējusies tieši Ažihada meitu? Kāds viņiem no tā labums? Jaunais Jātnieks atminējās Broma padomu un mēģināja apcerēt tikko uzzināto no visiem iespējamiem viedokļiem, vienlaikus apzinādamies, ka lēmums viņam jāpieņem tūlīt un tagad.

Nasuadai ir dzelžains tvēriens, Safira atgādināja. Viņa līdzināsies tēvam.

Iespējams, bet kāpēc viņi ir izvēlējušies tik jaunu meiteni ?

Lai iegūtu laiku, Eragons vaicāja: Kāpēc ne tu, Jormundur? Ažihads tevi dēvēja par savu labo roku. Vai tas nenozīmē, ka viņa vietā bija jāstājas tev?

Padomes locekļi neveikli saminstinājās. Sabreja iztaisnoja jau tā neticami taisno muguru un sažņaudza rokas sev priekšā uz galda. Umerts un Falberds drūmi saskatījās, bet Elesari tikai pasmaidīja, dunča spalam zvārojoties starp varenajām krūtīm.

-   Tāpēc, Jormundurs iesāka, rūpīgi izvēlēdamies vārdus,

-   ka toreiz Ažihads runāja par karošanas lietām, ne par ko vairāk. Turklāt es esmu šīs padomes loceklis, un mums ir kāda teikšana tikai tik ilgi, kamēr atbalstām cits citu. Būtu muļķīgi un bīstami vienam no mums pacelties pāri pārējiem. Kad Jormundurs beidza savu sakāmo, padome atviegloti uzelpoja un Elesari pat paplikšķināja pa Jormundura augšdelmu.

Ha! Safira iesaucās. Viņš, visticamāk, labprāt būtu stājies Ažihada vietā, ja vien varētu piespiest pārējos šo atbalstīt. Paskat, kā viņi blenž uz Jormunduru. Kā avis uz vilku.

Vai drīzāk kā šakāļi.

-   Vai Nasuadai pietiks pieredzes? Eragons vaicāja.

Elesari paliecās uz priekšu, uzgāzdamās galda malai. Es šeit

biju nodzīvojusi jau septiņus gadus, kad Ažihads pievienojās vārdeniem. Esmu vērojusi, kā Nasuada pieaug no mīļas meitenītes par nelokāmu sievieti. Varbūt viņai vēl reizēm vējš galvā, bet viņa ir laba izvēle vārdenu vadoņa lomai. Cilvēki viņu iemīlēs. Es, Elesari sirsnīgi paplikšķināja pa krūtīm, un mani draugi šajā padomē vienmēr palīdzēsim Nasuadai pārvarēt jebkuras grūtības. Viņai nekad netrūks mūsu padoma. Pieredzes trūkumam nevajadzētu kļūt par šķērsli tam, lai viņa ieņemtu tēva vietu.

Tagad Eragons visu saprata. Viņi grib izvēlēties raustāmu ķiparu!

-   Ažihada bēres notiks pēc divām dienām, iestarpināja Umerts.

-   Mēs esam iecerējuši uzreiz pēc tam iecelt Nasuadu par vārdenu jauno vadoni. Mums vēl ir jālūdz viņas piekrišana, bet, esmu pārliecināts, viņa piekritīs. Mēs vēlamies, lai tu esi klāt brīdī, kad pasludinām viņu par Ažihada pēcteci, tad neviens, pat Hrotgars, nevarēs neko iebilst. Tad pat tu varētu zvērēt uzticību vārdeniem. Tas atdotu cilvēkiem ticību, kas līdz ar Ažihada nāvi ir sašķobījusies, un novērstu iespējamos šķelšanās mēģinājumus.

Uzticības zvērests!

Safira strauji pieskārās Eragona garam. Ievēro, viņi nevēlas, lai tu zvērētu Nasuadai, tikai vārdeniem kopumā.

Jā, un viņi vēlas būt tie, kas ieceļ Nasuadu, tas norādītu, ka padome ir varenāka par jauno vadoni. Viņi varēja lūgt Arjai vai mums, lai ieceļam Nasuadu, bet tas nozīmētu, ka viņi atzīst šīs darbības veicējs ir varenāks par ikvienu no vārdeniem. Ja viss notiks pēc viņu ieceres, viņi uzsvērs savu pārākumu pār Nasuadu, ar uzticības zvēresta palīdzību iegūs varu pār mums, turklāt uzspodrinās savas spalvas ar to, ka Jātnieks būs visu priekšā atbalstījis Nasuadu.

-   Kas notiktu, Eragons vaicāja, ja es izlemtu nepiekrist jūsu piedāvājumam?

-   Piedāvājumam? Falberds, šķietami apmulsis, pārvaicāja. Kāpēc tu tā jautā? Nekas, protams, nenotiks. Tikai būtu varen nelāgi, ja tevis nebūtu klāt Nasuadas iecelšanas brīdī. Ja Farthenduras kaujas varonis novēršas no viņas, viņai gribot negribot jādomā, ka šis Jātnieks neuzskata viņu par atbalstīšanas cienīgu un vārdenus kalpošanas vērtus! Kurš gan spētu pārciest tādu kaunu?

Tātad padomes atbilde bija skaidrāka par skaidru. Eragons zem galda sažņaudza Zaroka spalu. Jauneklis vēlējās kliegt, ka nevajag viņu ar varu piespiest atbalstīt vārdenus, ka viņš to būtu darījis arī no brīva prāta. Taču tagad viņš instinktīvi vēlējās dumpoties, izvairīties no važām, kurās viņu mēģināja iekalt. Ņemot vērā to, ka Jātniekus tur augstā godā un cieņā, es domāju, ka mani pūliņi būtu visauglīgākie, ja pats nostātos vārdenu priekšgalā.

Gaisotne telpā kļuva nospiedoša. Tas nebūtu prātīgs lēmums, Sabreja noskaldīja.

Eragons prātā meklēja izeju no saspīlētās situācijas. Tagad, pēc Ažihada nāves, Safira ierunājās, var izrādīties neiespējami saglabāt neatkarību no visām ieinteresētajām pusēm, kā to būtu vēlējies viņš. Mēs nedrīkstam sadusmot vārdenus, un, ja šī padome spēs saglabāt savu spēku arī tad, kad par vadoni kļūs Nasuada, mums jāsaglabā labas attiecības arī ar viņiem. Atceries, arī viņu rīcību tāpat kā mūsējo nosaka vēlme saglabāt savu vietu starp vārdeniem.

Bet ko viņi prasīs no mums tad, kad būsim zvērējuši tiem uzticību? Vai viņi saglabās spēkā vārdenu vienošanos ar elfiem un ļaus mums doties uz Elesmēru pabeigt mācības vai varbūt pavēlēs mums darīt ko citu ? Jormundurs liekas esam godavīrs, bet kā ar pārējiem padomes locekļiem ? To es nezinu.

Safira ar zodu iedrošinoši pieskārās Jātnieka galvai. Piekriti piedalīties ceremonijā par godu Nasuadai! To, manuprāt, mums nāktos darīt jebkurā gadījumā. Ja runājam par uzticības zvērēšanu, raugies, lai tevi nepiespiež rīkoties tā, kā tu nevēlies. Iespējams, līdz ceremonijai vēl notiks kas tāds, kas mainīs mūsu stāvokli… Varbūt Arja ieteiks kādu labu risinājumu.

Eragons negaidīti pamāja ar galvu un paziņoja: Lai notiek, kā vēlaties. Es piedalīšos ceremonijā, kurā Nasuadu iecels par vārdenu vadoni.

Šķita, ka Jormundurs atviegloti uzelpo. Labi, ļoti labi. Pirms tu dodies projām, mums gan ir jāatrisina vēl viena lieta jāsaņem Nasuadas piekrišana. Ja reiz visi esam sanākuši vienuviet, nav iemesla to atlikt uz vēlāku laiku. Es lūgšu uzaicināt Nasuadu un arī Arju mums ir vajadzīga elfu piekrišana, pirms paziņojam par šo lēmumu publiski. Arjas piekrišanai nevajadzētu radīt grūtības viņa taču neiebildīs mūsu padomei un tev, Eragon. Viņai nāksies piekrist mūsu viedoklim.

-   Pagaidiet, atskanēja Elesari pavēlošā balss, un viņas acīs iedzalkstījās tērauda spīdums. Tavs godavārds, Jātniek! Vai tu piekriti ceremonijas laikā dot uzticības zvērestu?

-   Jā, to tev vajadzētu apsolīt, Falberds piebalsoja. Tas būtu apkaunojums vārdeniem, ja mēs nespētu tevi pienācīgi pasargāt.

Cik skaisti viņš to aprakstīja!

Bija vērts mēģināt, Safira viņu mierināja. Šķiet, ka šobrīd tev nav citas iespējas kā vien piekrist.

Viņi neuzdrošināsies kaut ko uzsākt pret mums, pat ja es atteikšos.

Neuzdrošināsies gan, taču viņi var pamatīgi bojāt mums dzīvi. Ne jau sevis tevis paša dēļ es saku: piekriti. Ir neskaitāmas briesmas, no kurām es nespēju tevi, Eragon, pasargāt. Ņemot vērā, ka mums būs jāstājas pretī Galbatoriksam, tev ir vajadzīgi sabiedrotie, nevis ienaidnieki. Mēs nevaram vienlaikus stāties pretī Impērijai un vārdeniem.

-   Es došu uzticības zvērestu. Ap galdu bija skaidri manāmas atvieglojuma zīmes pat Umerts nemākulīgi mēģināja noslēpt uzelpu. Viņi baidās no mums!

Un pareizi dara. Safiras teiktajā izskanēja izsmiekls.

Jormundurs paaicināja Džāršu un ar strupu pavēli aizsūtīja pēc Nasuadas un Arjas. Kamēr zēns bija projām, sarunas apsīka un zālē iestājās neveikls klusums. Eragons nelikās zinis par padomi viņš prātoja, kā labāk atrisināt pēdējo dienu notikumu radīto dilemmu. Pagaidām pieņemamu atbildi viņš nespēja saskatīt.

Kad durvis atkal pavērās, visi paskatījās uz nācējiem. Pirmā pāri slieksnim kāpa Nasuada augsti paceltu galvu, stingru, tiešu skatienu. Viņas izšūtais tērps likās melnāks par melnu, tumšāks pat par meitenes ādu. To atdzīvināja vien karaliska purpura josla, kas šķērsoja kleitu no pleca līdz gurnam. Aiz Ažihada meitas vieglā un līganā kaķenes solī nāca Arja, bet aiz abām sievietēm galvu snaikstīja acīmredzami apstulbušais Džārša.

Kad zēns bija aizraidīts, Jormundurs palīdzēja Nasuadai apsēsties. Eragons piecēlās, lai palīdzētu Arjai, taču viņa izlikās nemanām šo laipnību un nostājās nostāk no galda. Safira, Jātnieks vērsās pie pūķa, izstāsti viņai, kas šeit notika. Man ir aizdomas, ka padome nepavēstīs viņai, kā pārliecināja mani zvērēt uzticību vārdeniem.

-   Arja, Jormundurs paklanījās pret elfu, tad pievērsās Nasuadai. Nasuada, Ažihada meita, Vecajo padome vēlas izteikt tev vissirsnīgāko līdzjūtību sakarā ar milzīgo zaudējumu, kas tevi skar dziļāk nekā mūs, pārējos… Klusākā balsī viņš piebilda: Arī mēs personiski izsakām tev līdzjūtību. Mēs visi zinām, kā jūtas cilvēks, kad kādu no viņa tuvākajiem nonāvē Impērija.

-   Pateicos, Nasuada klusi nomurmināja, novērsdama mandeļveida acu skatienu. Viņa sēdēja pie galda nokautrējusies un atturīga. Ap viņu likās virmojam trausla ievainojamības gaisotne, kas Eragonā radīja vēlēšanos pažēlot meiteni. Ažihada meitas izturēšanās tik ļoti atšķīrās no enerģiskās jaunās sievietes, kas pirms kaujas apciemoja viņu un Safiru pūķu mītnē.

-   Lai arī šis tev ir skumju laiks, ir kāds jautājums, kas mums nekavējoties jāatrisina. Šī padome nevar stāties vārdenu priekšgalā. Un kādam pēc tava tēva bērēm ir jāstājas viņa vietā. Mēs esam nolēmuši lūgt tevi kļūt par vārdenu vadoni. Šis gods tev pienākas kā viņa mantiniecei vārdeni cer, ka tu to nesīsi godam.

Nasuadas acis mirdzēja, viņa nolieca galvu. Meitenes balsī bija skaidri saklausāmas dziļas bēdas: Es nespēju iedomāties, ka mani aicinās stāties tēva vietā, esot tik jaunai. Taču… ja jūs uzstājat, ka tāds ir mans pienākums… es stāšos vārdenu priekšgalā.

KĀ DRAUGS DRAUGAM

Vecajo padomes locekļi staroja, līksmodami, ka Nasuada ir piekritusi viņu vēlmei. Mēs uzstājam, apstiprināja Jormundurs, tevis pašas un visu vārdenu labā. Arī pārējie vecajie māja ar galvu un vēlīgi pauda savu atbalstu, bet Nasuada pieņēma šīs labvēlības izpausmes ar skumju smaidu. Manīdama, ka Eragons neiesaistās sajūsmas paušanā, Sabreja uzmeta viņam piktu skatienu.

Laipnību apmaiņas laikā Eragons vēroja Arju, cerēdams ieraudzīt kādu reakciju uz Safiras pavēstīto vai padomes paziņojumu. Nedz viens, nedz otrs jaunums nelika mainīties elfas bezkaislīgajai sejas izteiksmei. Tiesa, Safirai bija kas sakāms. Viņa pēc tam vēlas aprunāties ar mums.

Pirms Eragons paguva atbildēt, Falberds uzrunāja Arju: Vai elfiem šāds lēmums būtu pieņemams?

Arja brīdi skatījās uz vīru, līdz, caururbjošā skatiena samulsināts, viņš sāka lauzīt pirkstus. Es nevaru runāt savas karalienes vārdā, bet man pašai pret to nekas nav iebilstams. Lai Nasuadu pavada mana svētība!

Kā gan viņa būtu riskējusi kaut ko iebilst, ņemot vērā to, ko mēs viņai pastāstījām ? Eragons ar rūgtumu nodomāja. Mēs visi esam iedzīti stūrī.

Arjas teiktais acīmredzami iepriecināja padomi. Nasuada pateicās elfai un vaicāja Jormunduram: Vai ir vēl kas apspriežams? Es jūtos nogurusi.

Jormundurs papurināja galvu. Mēs veiksim visus priekšdarbus. Es apsolu, ka neviens tevi netraucēs līdz pašām bērēm.

Vēlreiz pateicos. Vai tagad varat atstāt mani vienu? Man ir vajadzīgs laiks, lai apsvērtu, kā vislabāk parādīt godu tēvam un kalpot vārdeniem. Jūsu piedāvājums prasīs garas pārdomu stundas. Ar šiem vārdiem Nasuada piespieda plaukstu tumšajam audumam, kas klāja viņas augumu.

Likās, Umerts jau grasījās iebilst pret to, ka padomi lūdz aiziet, taču Falberds pamāja ar roku, dodams zīmi klusēt. Protams, ja tas sniedz tev mieru. Ja vajadzīga palīdzība, mēs esam gatavi tev pakalpot. Ar žestu devis pārējiem norādījumu sekot, viņš garām Arjai gāja uz durvīm.

-   Eragon, vai tu varētu mirkli pakavēties?

Pārsteigtais Eragons atslīga atpakaļ krēslā, nelikdamies zinis par padomes locekļu tramīgajiem skatieniem. Falberds mirkli vilcinājās pie durvīm, pēkšņi vairs nevēlēdamies doties projām, bet tad tomēr lēnām izgāja no telpas. Arja aizgāja pēdējā. Pirms aizvērt durvis, viņa palūkojās uz Eragonu, un viņas acīs atspoguļojās bažas un nelāgas priekšnojautas, ko līdz šim elfa bija veiksmīgi slēpusi.

Nasuada sēdēja, daļēji aizgriezusies no Eragona un Safiras. Tad nu mēs atkal esam satikušies, Jātniek. Tu mani nesveicināji. Vai esmu tevi aizvainojusi?

-   Neesi gan, Nasuada. Es nevēlējos runāt, jo baidījos pateikt ko nepieklājīgu vai muļķīgu. Pašreizējie apstākļi nav īsti piemēroti pārsteidzīgiem paziņojumiem. Eragonu sagrāba nepārvaramas aizdomas, ka viņus varētu noklausīties. Izlauzies cauri prāta celtajiem mūriem, viņš ķērās pie burvestības un noskandēja: -Atra nosu ivaise vārdo fra eld hornya… Tagad mēs varam sarunāties, nebaidoties, ka mūs varētu dzirdēt cilvēks, rūķis vai elfs.

Nasuadas saspringtā sejas izteiksme noskaidrojās. Paldies, Eragon! Tu pat nespēj iedomāties, cik vērtīga reizēm ir šī spēja. Viņas vārdi skanēja brašāk un pašpārliecinātāk nekā iepriekš.

Aiz Eragona krēsla sarosījās Safira. Pūķis uzmanīgi apgāja apkārt galdam un nostājās Nasuadas priekšā. Safira nolaida savu milzīgo galvu, līdz viena no safīrzilajām acīm ieskatījās Nasuadas melnajās acīs. Pūķis veselu minūti pētīja Ažihada meitu, tad klusi nosprauslājās un atkal izslējās pilnā augumā. Pasaki Nasuadai, Safira lūdza, ka skumstu līdz ar viņu šajā milzu zaudējuma brīdī. Un arī to, ka viņas spēkam ir jākļūst par vārdenu spēku, kad viņa stāsies Ažihada vietā. Vārdeniem būs vajadzīgs par sevi pārliecināts vadonis.

Eragons atkārtoja pūķa vārdus, piebilzdams: Ažihads bija dižens vīrs, viņa vārds saglabāsies mūsu atmiņā uz laiku laikiem… Man tev kaut kas ir jāizstāsta. Pirms nāves Ažihads man uzdeva, nē, pat pavēlēja rūpēties, lai vārdenus nepārņemtu jukas. Tie bija viņa pēdējie vārdi. Arī Arja tos dzirdēja. Es biju domājis tos paturēt noslēpumā iespējamo seku dēļ, taču tev ir tiesības tos dzirdēt. Neesmu īsti drošs, ko tieši Ažihads ar teikto domāja, ko tieši viņš gribēja, lai es darītu, bet par vienu gan esmu pārliecināts: es vienmēr ar visiem spēkiem aizstāvēšu vārdenus. Es vēlējos, lai tu to zinātu, kā arī to, ka man nav ne mazākās vēlmes uzurpēt vārdenu vadoņa vietu.

Nasuadas smiekli izklausījās vienlaikus cieti un trausli. Bet arī man taču nav atvēlēta vadoņa loma, vai ne? Jaunās sievietes atturība bija pagaisusi, atstājot tikai nosvērtību un apņēmību. Es zinu, kāpēc tevi šurp uzaicināja pirms manis, es zinu, ko mēģina panākt padome. Vai tiešām tu domā, ka garajos gados, strādādami plecu pie pleca ar tēvu, mēs ne reizes neapspriedām šādu apstākļu iespējamību? Es paredzēju, ka padome rīkosies tieši tā, kā rīkojās. Un tagad viss ir sagatavots, lai es varētu stāties vārdenu priekšgalā.

-   Tu netaisies pieļaut, ka viņi izrīko tevi? Eragons pārsteigts jautāja.

-   Netaisos. Lūdzu, saglabā Ažihada norādes noslēpumā. Nebūtu prātīgi tās izplatīt pa visu pasauli, jo cilvēki varētu nospriest, ka Ažihads savā vietā vēlējās redzēt tevi. Tas sašūpotu manu autoritāti un radītu nevajadzīgu viļņošanos starp vārdeniem. Viņš izteica to, kas, viņaprāt, bija jāsaka, lai pasargātu vārdenus. Es britu rīkojusies tieši tāpat. Mans tēvs… Viņa uz mirkli aprāvās. Es pabeigšu tēva aizsākto, kaut arī tas novestu mani nāvē. Es vēlētos, lai Tu kā Jātnieks to saprastu. Visas Ažihada ieceres, stratēģijas un mērķi tagad ir manējie. Es nepievilšu tēvu, būdama vāja. Impēi'ija tiks sakauta, Galbatorikss tiks nomests no troņa, un viņa vietā tiks iecelts pilntiesīgs un taisnīgs valdnieks.

Kad Nasuada beidza savu sakāmo, pār viņas vaigu noritēja asara. Eragons apstulbis skatījās uz meiteni, lieliski izprazdams viņas stāvokļa sarežģītību un ievērodams rakstura noteiktību, ko līdz šim nebija saskatījis. Un kas, tavuprāt, man būtu jādara vārdenu rindās?

Viņa ieskatījās Eragonam tieši acīs. Tu vari rīkoties tā, kā pats vēlies. Padomes locekļi ir stulbi, ja iedomājās, ka varēs pakļaut tevi savai varai. Tu esi varonis ne tikai vārdenu un rūķu acīs, arī elfi daudzinās tavu uzvaru pār Durzu, kad ziņas par to nonāks līdz viņu zemēm. Ja tu nostāsies pret padomi vai pret mani, mums nāksies piekāpties, jo cilvēki par tevi stāvēs un kritīs. Šobrīd tu esi varenākais starp vārdeniem. Bet, ja pieņemsi mani kā savu vadoni, es raudzīšu, lai viss notiktu tā, kā bija iecerējis Ažihads: tu kopā ar Arju dosies pie elfiem, turpināsi mācības un pēc tam atgriezīsies pie vārdeniem.

Kāpēc viņa ir tik atklāta pret mums? Eragons brīnījās. Un, ja viņai ir taisnība, vai tiešām mēs varējām noraidīt padomes prasības ?

Safira neatbildēja uzreiz. Lai nu kā, tagad jau ir par vēlu. Tu esi piekritis viņu vēlmēm. Es domāju, ka Nasuada ir tik atklāta tāpēc, ka tava burvestība ļauj viņai tādai būt, un vēl tāpēc, ka viņa cer: mēs nostāsimies viņas, ne vecajo pusē.

Pēkšņi Eragonam iešāvās prātā kāda ideja, taču, pirms to izklāstīt, viņš vaicāja Safirai, vai mēs varam būt droši, ka viņa pildīs to, ko nupat teica? Tas ir ļoti svarīgi.

Pildīs, atbildēja Safira. Viņa runāja no visas sirds.

Tad Eragons izklāstīja savu ieceri Safirai. Pūķis tai piekrita, tāpēc Jātnieks izvilka Zaroku un devās pie Nasuadas. Viņš manīja, ka meitenes acīs pazib bailes, viņa žigli pameta skatienu uz durvju pusi un, ieslidinājusi roku drānu krokā, kaut ko satvēra dūrē. Eragons nostājās Nasuadas priekšā un, nometies uz ceļa, pasniedza Zaroku jaunajai sievietei.

Nasuada, mēs ar Safiru ieradāmies šeit gluži nesen. Tomēr šajā laikā Ažihads iemantoja mūsu cieņu un tagad mūsu cieņu esi iemantojusi arī tu. Tu cīnījies pie Farthenduras, kad citi slēpās drošībā, ieskaitot abas padomes kundzītes. Tu izturējies pret mums atklāti, nevis ar viltu. Tāpēc es piedāvāju tev savu zobenu… un savu Jātnieka uzticību.

Eragons izteica šos vārdus, apzinādamies to svaru. Viņš zināja arī to, ka pirms kaujas tos nekad nebūtu bildis. Tomēr tik daudzu vīru nāve turpat, rokas stiepiena attālumā, bija mainījusi viņa pasaules redzējumu. Cīņa pret Impēriju vairs nebija vientuļa vilka atriebība par viņam nodarītu pārestību, bet gan karš, lai palīdzētu vārdeniem un visiem tiem, kas smaka Galbatoriksa jūgā. Lai cik ilga būtu šī kauja, viņš bija nolēmis to izcīnīt līdz galam. Un šobrīd visnoderīgākā bija kalpošana vārdeniem.

Tiesa, uzticības zvērēšana Nasuadai pakļāva Eragonu un Safiru milzīgam riskam. Padome pret to nevarētu iebilst, jo Jātnieks bija solījis zvērēt uzticību, bet nebija pateicis kam tieši. Viņi ar Safiru nevarēja būt pilnīgi pārliecināti, ka Nasuada tiešām izrādīsies izcila vārdenu vadone. Labāk ir zvērēt uzticību godīgam muļķim, ne melojošam prātniekam, izlēma Eragons.

Nasuadas sejai pārskrēja pārsteiguma izteiksme. Viņa saņēma Zaroka spalu, pacēla zobenu un vērodama asinssarkano asmeni nolaida smaili uz Eragona galvas. Es pieņemu tavu uzticības zvērestu, Jātniek! Pildi godam visus pienākumus, ko tev uzdošu. Celies, manu bruņiniek, un ņem savu zobenu!

Eragons paklausīja. Piecēlies viņš piebilda: Tagad es tev kā savai pavēlniecei varu visu atklāti izstāstīt. Padome piespieda mani zvērēt vārdeniem pēc tam, kad tu būtu iecelta par vadoni. Šis bija vienīgais veids, kā mēs ar Safiru varējām apiet vecajos.

Nasuadas smieklos izskanēja patiess uzvaras prieks. Raugos, ka tu jau esi iemācījies spēlēt mūsu spēlītes. Ļoti jauki! Vai tu kā mans pirmais un vienīgais bruņinieks piekristu zvērēt man uzticību vēlreiz visu priekšā, kad padome gaidīs tavu solījumu?

-   Protams.

-   Lieliski! Tas noliks vecajos pie vietas. Tagad, lūdzu, atstājiet mani vienu. Man ir vajadzīgs laiks, lai visu saplānotu un sagatavotos bērēm… Ņem vērā, Eragon, ka šīs saistības ir abpusējas es uzņemos atbildību par tavu rīcību, tāpat kā tu uzņemies kalpot man. Nedari man kaunu!

-   Un tu nedari kaunu man.

Nasuada uz brīdi apklusa, tad ieskatījās Eragonam acīs un klusākā balsī piebilda: Izsaku līdzjūtību arī tev, Eragon. Es apzinos, ka ne man vienai šis ir sēru brīdis; es esmu zaudējusi tēvu, tev ir zudis draugs. Man Murtags patika, ir tik skumji, ka viņš nu ir prom… Visu labu, Eragon!

Eragons pamāja un saknieba lūpas, atceroties rūgto zaudējumu. Tad Jātnieks kopā ar pūķi izgāja no zāles. Gaitenis visā savā pelēkajā garumā bija tukšs. Eragons atbalstīja plaukstas pret gurniem, atlieca galvu un nopūtās. Diena bija tik tikko sākusies, bet trauksme un emocijas, kas bija brāzušās pāri viņam, lika justies iztukšotam.

Safira ar purnu pabakstīja viņu. Uz turieni. Neko vairāk nepaskaidrojusi, viņa devās uz tuneļa labo pusi. Pūķa pulētie nagi klikšķēja uz cietās grīdas.

Eragons saviebās, bet sekoja Safirai. Kurp mēs ejam? Pūķis neatbildēja. Safira, lūdzu, atbildi! Viņa tikai nošūpoja asti. Jātniekam atlika vien gaidīt, tāpēc viņš turpināja. Mūsu stāvoklis ir pamatīgi mainījies. Es vairs nezinu, ko man gaidīt no nākamās dienas vien to, ka tā nesis jaunas bēdas un asinsizliešanu.

Nav jau tik ļauni, Safira iebilda. Mēs tomēr izcīnījām lielu uzvaru. Tā būtu jāsvin, nevis jāļaujas sērām.

Ja jācīnās ar visādām muļķībām, šl apziņa īsti neglābj.

Safira dusmīgi nosprauslojās. Smaila liesmu mēlīte izšāvās viņai no nāsīm un apsvilināja Eragona plecu. Viņš sāpēs iekliedzās un atlēca sāņus, sakozdams zobus, lai apvaldītu lamu straumi, kas lauzās no mutes. Ak! noteica Safira un papurināja galvu, lai izkliedētu dūmus.

Ak! Tu gandrīz uzšmorēji manas ribiņas!

Tas nebija tīšām. Es vēl mēdzu piemirst, ka sāku elpot uguni, kad neesmu piesardzīga. Iedomājies ja ik reizes, kad tu paceltu roku, līdzās iespertu zibens. Nebūtu grūti ar nevilšu mājienu kaut ko netīšām iznicināt.

Tas tiesa… Piedod, ka pukojos uz tevi.

Pūķis piemiedza aci zvīņu klātie plakstiņi pievērās ar kaulainu klikšķi. Neņem galvā. Es vienkārši gribēju atgādināt, ka pat Nasuada nevar piespiest darīt tevi to, ko nevēlies.

Bet es taču devu viņai Jātnieka vārdu!

Iespējams, taču, ja man nāksies to lauzt, lai pasargātu tevi, vai lai rīkotos tā, kā uzskatu par pareizu, es ne mirkli nevilcināšos. Tā ir nasta, kuru varu nest bez kādām grūtībām. Es gan esmu saistīta ar tevi, mans gods nav atraujams no tava zvēresta. Tomēr esmu neatkarīga būtne, kuru šis zvērests nesaista. Ja man nāksies to darīt, es nolaupīšu tevi. Tādā gadījumā vainu par nepaklausību nevarēs uzvelt tev.

Cerams, ka līdz šādai nepieciešamībai nenonāksim. Ja mums vajadzēs ķerties pie šādiem trikiem, lai rīkotos godpilni, tad Nasuada un vārdeni būs nežēlīgi pievīluši visus, kas viņiem tic.

Safira apstājās. Viņi stāvēja pie akmens kalumiem greznotās ieejas Troņheimas bibliotēkā. Milzīgajā telpā valdīja klusums, tāpēc tā likās tukša, tomēr cieši izvietoto plauktu rindas ar kolonnām starp tām spētu paslēpt simtiem cilvēku. Lukturi lēja nespodru gaismu pār sienām, ko klāja senu vīstokļu jūra, un izgaismoja lasāmkabinetus, kas bija iekārtoti līdztekus plauktiem.

Līkumodama starp tiem, Safira aizvadīja Eragonu līdz vienam no lasāmkabinetiem, kur sēdēja Arja. Eragons mirkli vilcinājās, vērodams elfu. Tik satrauktu jauneklis viņu nekad nebija redzējis, lai gan šo satraukumu varēja nojaust vien saspringtajās kustībās. Šoreiz elfa bija bruņota ar zobenu, ko greznoja elegants spals, kuru Arja bija satvērusi.

Eragons apsēdās marmora galda pretējā pusē. Safira iekārtojās starp jaunekli un elfu, lai ne viens, ne otrs nevarētu izvairīties no viņas skatiena.

-   Ko tu esi izdarījis? negaidīti naidīgi vaicāja Arja.

-   Kas noticis?

Elfa paslēja augšup zodu. Ko tu apsolīji vārdeniem? Ko tu esi izdarījis?

Pēdējie vārdi sasniedza Eragonu arī garā. Viņš aptvēra, ka elfa varētu teju teju zaudēt apvaldu. Jaunekļa sirdij pārskrēja baiļu ēna. Mēs rīkojāmies tā, kā apstākļi spieda. Es nepārzinu elfu ieražas, tāpēc, ja esam tevi apbēdinājuši, lūdzu, piedod mums. Bet dusmas gan neko nevērsīs uz labu.

-   Muļķis! Tu par mani neko nezini. Jau septiņus gadu desmitus es šeit pārstāvu mūsu karalieni piecpadsmit gadus rūpējos par Safiras olas aizgādāšanu no elfiem pie vārdeniem un atkal atpakaļ. Visu šo laiku esmu pūlējusies, lai vārdeniem būtu vieds, spēcīgs vadonis, kurš spētu pretoties Galbatoriksam un uzklausītu mūsu ieteikumus. Broms palīdzēja man, panākot vienošanos par jauno Jātnieku par tevi. Ažihads piekrita, ka tev jāsaglabā neatkarība, lai nodrošinātu spēku līdzsvaru. Bet tu nostājies, apzināti vai neapzināti, Vecajo padomes pusē, lai kontrolētu Nasuadu! Tu esi iznīcinājis pūliņus cilvēka mūža garumā! Ko tu esi izdarījis?

Satriektais Eragons meta pie malas visas viltības. īsos, skaidros vārdos viņš izstāstīja, kāpēc bija piekritis padomes prasībām un kā viņi ar Safiru bija mēģinājuši tās apiet.

Kad jauneklis beidza runāt, Arja noteica: Tā.

-   Tā. Septiņdesmit gadu. Lai gan viņš zināja, ka elfi dzīvo ļoti ilgi, viņam nekad nebija ienācis prātā, ka Aija ir tik veca un pat, iespējams, krietni vecāka, jo pēc izskata viņa atgādināja sievieti, kas nesen pārkāpusi divdesmit gadu slieksni. Sejā, kurā nemanīja ne grumbiņas, vienīgā vecuma liecība bija elfas smaragdzaļās acis dziļas, zinošas, visbiežāk nopietnības pilnas.

Arja atliecās atpakaļ, turpinādama pētīt Jātnieku. Tu esi nonācis stāvoklī, kādā tevi skatu nelabprāt, tomēr tas nav tik ļauns, kā sākotnēji likās. Es izturējos nepieklājīgi. Safira… tu… saproti vairāk, nekā spēju iedomāties. Panākto kompromisu elfi pieņems, tomēr tu nekad nedrīksti aizmirst, ka par Safiru tev ir jāpateicas mums. Bez mūsu pūliņiem nekādu Jātnieku nebūtu.

-   Šī pateicība deg manās asinīs un manā plaukstā, Eragons atbildēja. Klusumā, kas iestājās pēc šiem vārdiem, jauneklis izmisīgi prātā meklēja sarunas turpinājuma pavedienu, jo vēlējās pagarināt sarunu un, ja iespējams, uzzināt ko vairāk par Arju. Tu jau tik ilgi esi projām no mājām; vai tev nepietrūkst Elesmēras? Vai tu mitinājies kaut kur citur?

-   Elesmēra bija un vienmēr būs manas mājas, Arja atbildēja, skatīdamās kaut kur tālumā jauneklim aiz muguras. Es neesmu dzīvojusi mūsu ģimenes mājā, kopš devos pie vārdeniem. Toreiz sienas un logus klāja pirmo pavasara ziedu vītnes. Pēc tam es Elesmērā esmu bijusi vien īsus brīžus, kas elfa ilgajā mūžā līdzinās vien izgaistošiem atmiņu puteklīšiem.

Viņš atkal sajuta, ka no elfas uzvēdī saberztu priežu skuju dvesma. Smarža bija tikko jaušama, tomēr viegli dzēlīga, tā lika atvērties Eragona maņām un atsvaidzināja jaunekļa prātu. Droši vien nav viegli dzīvot starp visiem šiem rūķiem un cilvēkiem te, kur nav neviena savējā.

Arja pielieca galvu. Tu runā par cilvēkiem tā, it kā pats nebūtu cilvēks.

-   Iespējams… Eragons saminstinājās, iespējams, es esmu kas cits… divu rasu jauktenis. Safira dzīvo manī tikpat lielā mērā, kādā es dzīvoju viņā. Mums ir kopīgas jūtas, maņas, domas, reizēm man šķiet, ka mēs esam viens gars, ne divi. Safira piekrizdama pielieca galvu, ar vareno purnu gandrīz sadragādama galdu.

-   Tā arī ir jābūt, Arja paskaidroja. Jūs saista daudz senāks un daudz varenāks līgums, nekā spējat aptvert. Tiesa, tu īsti nesapratīsi, ko nozīmē būt Jātniekam, iekams nebūs beigušās tavas mācības. Bet par to mēs spriedīsim pēc bērēm. Bet līdz tam lai zvaigznes apgaismo tavu ceļu!

Ar šiem vārdiem elfa devās projām, ieslīdēdama bibliotēkas tumstošajās dzīlēs. Eragons samiedza acis. Izskatās, ka šodien ne tikai es, bet arī citi svaidās no vienas galējības otrā. Kaut vai Arja te viņa ir dusmīga kā negaisa mākonis, bet jau nākamajā mirklī dod man savu svētību.

Neviens nejutīsies pārāk omulīgi, līdz lietas neatgriezīsies ierastajā gultnē.

Kur ir tā ierastā gultne ?

♦ ♦ ♦

RORANS

Rorans smagi kāpa kalnā.

Tad apstājās un, piemiedzis acis, cauri nepaklausīgo matu šķipsnām pavērās uz sauli. Piecas stundas līdz saulrietam. Es nevarēšu kavēties ilgi. Viņš nopūtās un turpināja ceļu gar gobu rindu ap koku stumbriem pletās nepļautas zāles puduri.

Šis bija pirmais nāciens uz saimniecību kopš dienas, kad viņš kopā ar Horstu un vēl sešiem Kārvahallas vīriem paņēma visu, ko bija vērts ņemt no izpostītās mājas un nodedzinātās klēts. Pagāja veseli pieci mēneši, pirms viņš spēja piespiest sevi atgriezties posta vietā.

Sasniedzis kalna virsotni, Rorans apstājās un sakrustoja rokas uz krūtīm. Ieplakā rēgojās viņa bērnības māju drupas. Klajumā slējās viens mājas stūris, saļodzījies un apsvilis, bet viss pārējais bija nolīdzināts līdz ar zemi un jau apaudzis ar zāli un usnēm. Klēts likās pazudusi bez pēdām. Tie daži akri, kurus viņi katru gadu apstrādāja, tagad bija noauguši ar pienenēm, savvaļas sinepēm un vārpatu. Šur tur bija izdzīvojusi kāda biete vai rācenis, bet tas arī bija viss. Tūlīt aiz vietas, kur bija atradies māju puduris, biezi saaugusi koku josla aizsedza Anoras upi.

Rorans sažņaudza dūri, žokļa muskuļi sāpīgi saspringa, cenšoties apvaldīt dusmu un skumju sajaukumu. Viņš nostāvēja kā saknes izdzinis stabs vēl vairākas garas minūtes, nodrebēdams ik reizes, kad atcerējās ko patīkamu un gaišu. Vēl tik nesen šī vieta bija visa viņa dzīve pat vairāk. Tā bija viņa pagātne un viņa nākotne. Rorana tēvs Garovs reiz teica: "Zeme ir kas īpašs. Rūpējies par to, un tā parūpēsies par tevi. Dzīvē tu ar tādu dāsnumu sastapsies reti." Rorans bija iecerējis palikt pie zemes līdz brīdim, kad viņa pasauli saplosīja Baldora klusi pavēstītā ziņa.

Ar vaidu viņš pagriezās un aizsoļoja atpakaļ uz ceļa pusi. Tā brīža izraisītais sprādziens vēl arvien atbalsojās jauneklī. Vienā mirklī liktenis bija atņēmis Roranam visus, ko viņš mīlēja, un tas bija dvēseli plosošs pārdzīvojums, no kura viņš nekad neatlabs. Ar to bija piesūkusies katra viņa ķermeņa šūna un jebkura rīcība.

Šim notikumam bija vēl kādas sekas tās piespieda Roranu domāt vairāk nekā jebkad iepriekš. Šķiet, agrāk viņa prātu bija saistījušas ciešas skavas, tagad tās bija pārtrūkušas, ļaujot prātot par idejām, kas vēl nesen bija likušās neiedomājamas. Piemēram, tāda, ka viņš, iespējams, tomēr nekļūs par zemnieku, vai tāda, ka taisnīgumam lielākajai vērtībai dziesmās un leģendās dzīvē tomēr ir visai niecīga loma. Reizēm šīs domas piepildīja apziņu tik blīvi, ka viņš, to smaguma nospiests, no rīta tik tikko spēja izrausties no gultas.

Izgājis uz ceļa, Rorans devās uz ziemeļiem cauri Palankāras ielejai atpakaļ uz Kārvahallu. Par spīti pavasara zaļumam, kas bija cauraudis ieleju pēdējās nedēļās, smailos kalnus ceļa abās pusēs klāja sniegs. Virs galvas uz virsotņu pusi slīdēja vientuļš, pelēks mākonis.

Rorans pārbrauca ar plaukstu zodam, sajuzdams rugājus. Šo nelaimi izraisīja Eragons viņš un viņa nolādētā ziņkārība: kam viņam vajadzēja atstiept mājās to akmeni no Kores ? Pagāja vairākas nedēļas, līdz Rorans nonāca pie šī secinājuma. Viņš noklausījās, ko teica cilvēki, kuriem par to bija kas sakāms. Rorans bija vairākkārt lūdzis pilsētas dziedniecei Ģertrūdei, lai nolasa viņam priekšā Broma atstāto vēstuli. Cita skaidrojuma nebija. Lai kas tas akmens arī būtu, bet tas bija atvilcis šurp svešiniekus. Šī iemesla dēļ vien Rorans Garova nāvē vainoja Eragonu, lai gan uz viņu par to nedusmojās; Rorans zināja, ka Eragons nebija domājis neko ļaunu. Nē, viņa niknumu vairoja tas, ka Eragons bija atstājis Garovu neapglabātu un tad aizbēdzis no Palankāras ielejas, pamezdams savus pienākumus, lai kopā ar veco stāstnieku aizauļotu kaut kādā tukšpaurainā ceļojumā. Kā gan Eragonam varēja tik maz rūpēt mājāspalicēji ? Vai viņš bēga tāpēc, ka jutās vainīgs ? Nobijies? Vai Broms viņam sajauca galvu ar mežonīgām pasakām par senseniem piedzīvojumiem? Un kāpēc gan Eragons bija klausījies tādos pekstiņos tik briesmīgā brīdī?… Es pat nezinu, vai šobrīd viņš ir dzīvs vai miris.

Rorans saviebās un, cenzdamies noskaidrot prātu, izvingrināja plecus. Broma vēstule… Nolāpīts! Viņš nekad iepriekš nebija dzirdējis tik smieklīgu savārstījumu, kurā aizdomas mijās ar draudīgiem mājieniem. Vienīgais, ko viņš saprata skaidri, bija ieteikums turēties pa gabalu no svešiniekiem bet to taču zināja pat mazs bērns! Tas vecis ir nojūdzies, nosprieda Rorans.

Ar acu kaktiņu pamanīta kustība lika jauneklim pagriezties un viņš ieraudzīja divpadsmit briežus, starp tiem arī jaunu buku ar samtainiem ragiem pazūdam starp kokiem. Viņš iegaumēja šo vietu, lai rīt varētu tos uziet. Rorans lepojās, ka spēja medīt gana veiksmīgi, lai Horsta namā būtu mazāk jārūpējas par gaļu, tomēr tik izveicīgs kā Eragons viņš nebija.

Iedams viņš turpināja kārtot domas. Pēc Garova nāves Rorans bija pametis darbu Demptona dzirnavās un no Terinsfordas pārcēlies atpakaļ uz Kārvahallu. Horsts bija ļāvis viņam apmesties pie sevis un turpmākajos mēnešos arī sagādājis darbu smēdē. Sēras uz krietnu brīdi bija aizkavējušas Rorana lēmumus par nākotni, līdz beidzot pirms divām dienām viņš izlēma, kā rīkosies turpmāk.

Jauneklis gribēja precēt Katrīnu, miesnieka meitu. Uz Terinsfordu viņš bija devies pirmām kārtām tādēļ, lai nopelnītu naudu un nodrošinātu pēc iespējas bezrūpīgu kopīgās dzīves iesākumu. Bet tagad, zaudējis laukus, māju un jebkādu iespēju uzturēt sievu, Rorans nespēja ar tīru sirdsapziņu lūgt Katrīnas roku. Viņa pašlepnums to nepieļautu. Tāpat Katrīnas tēvs Slouns, viņaprāt, īsti nepriecātos par precinieku ar tik trūcīgām nākotnes izredzēm. Pat pirms katastrofas Roranam bija licies, ka nāksies grūti pārliecināt Slounu, lai tas dotu meitu viņam par sievu; abi nekad nebija īsti labi sapratušies. Un precēties ar Katrīnu bez tēva ziņas nebija iespējams, ja vien viņi nevēlējās sašķelt meitenes ģimeni, sadusmot ciematu ar tradīciju neievērošanu un, visticamāk, izraisīt asinsnaidu ar Slounu.

Domājot par stāvokli, kādā viņš bija nonācis, Roranam vienīgā iespēja likās mājas atjaunošana un lauku sakopšana, pat ja nāktos to visu paveikt vienatnē. Sākt ar tukšām rokām būtu smagi, bet, kad māja un klēts būtu zem jumta, viņš varētu vērsties pie Slouna ar augsti paceltu galvu. Nākamais pavasaris ir agrākais brīdis, kad es varētu iet pie viņa runāties, saviebies nodomāja Rorans.

Viņš zināja, ka Katrīna ir gatava gaidīt vismaz kādu laiku.

Viņš turpināja raitā solī iet līdz pašam vakaram un tad jau arī skatienam pavērās ciemats. Nelielajā ēku pudurī uz auklām starp logiem karājās izžautā veļa. Vīri nāca mājup-no apkārtējiem laukiem, kuros bija biezi sakuplojuši ziemas kvieši. Aiz Kārvahallas pusjūdzi augstais Igualdas ūdenskritums, mirdzēdams saulrietā, gāzās no Kores Anorā. Šī aina ar savu ierastību sasildīja Rorana sirdi. Kas gan varēja būt mierinošāks par apziņu, ka viss atrodas tur, kur tam vajadzētu būt.

Nogriezies no ceļa, viņš kāpa pakalnā, kur ar skatu uz Kori bija uzcelta Horsta māja. Durvis stāvēja vaļā. Rorans iesoļoja namā, devās uz virtuvi, kur skanēja balsis.

Pie telpas stūrī iestumtā galda, atbalstījis pret to rokas ar atrotītām piedurknēm, sēdēja Horsts. Vīram līdzās bija piesēdusi Elēna, viņa sieva, gaidību piektajā mēnesī esošās sievietes lūpās rotājās kluss smaids. Pretī vecāku pārim sēdēja dēli Albrihs un Baldors.

Kad ienāca Rorans, Albrihs pabeidza iesākto teikumu: … un es vēl nebiju izgājis no smēdes! Teins zvērēja, ka redzējis mani, bet es taču biju pilsētas otrā galā.

-   Kas noticis? Rorans vaicāja, nolaizdams no pleca mantu maisu.

Elēna saskatījās ar Horstu. Paga, sarūpēšu tev kaut ko ēdamu. Viņa nolika jaunekļa priekšā maizi un auksta sautējuma bļodu. Tad sieviete ieskatījās Roranam acīs, it kā meklēdama viņa skatienā kādu īpašu izteiksmi. Kā tur izskatījās?

Rorans paraustīja plecus. Viss, kas bija no koka, ir vai nu sadedzis, vai trupēs pārņemts nav nekā izmantojama. Aka ir kārtībā, un par to man laikam jāpriecājas. Kokus jaunai mājai būtu jācērt pēc iespējas ātrāk, ja gribu dabūt jumtu virs galvas līdz sējas laikam. Tagad pastāstiet man, kas noticis!

-   Ha! izsaucās Horsts. Pilsētiņā izcēlās pamatīgs jampadracis. Teinam ir pazudusi izkapts, un viņš uzskata, ka to paņēmis Albrihs.

-   Visticamāk, tā iekritusi kaut kur zālē, un viņš neatceras, kur to atstājis, Albrihs iespurdzās.

-   Iespējams, smaidot piekrita Horsts.

Rorans nokoda maizes kumosu. Nav jau īsti gudri apvainot tevi. Ja tev būtu vajadzīga izkapts, tu to vienkārši izkaltu.

-   Es zinu, Albrihs sacīja, atlaizdamies krēslā, bet tā vietā, lai to meklētu, viņš sāk ņurdēt, ka esot redzējis kādu aizejam no viņa lauka un ka tas esot mazliet atgādinājis mani… un, ņemot vērā, ka man nelīdzinās neviens cits, tad izkapti esot nozadzis es.

Tas gan tiesa, Albriham nelīdzinājās neviens cits. Puisis bija mantojis tēva vareno stāvu un mātes medus blondos matus, kas padarīja viņu labi pamanāmu Kārvahallā, kur izplatītākā matu krāsa bija brūnā. Pretstatā brālim Baldors bija tievāks un mati viņam bija tumši.

-   Esmu pārliecināts, ka izkapts atradīsies, Baldors klusi piebilda. Tikmēr gan mēģini pārāk nedusmoties par to.

-   Tev viegli runāt.

Apēdis pēdējo maizes kumosu un ķerdamies pie sautējuma, Rorans vaicāja Horstam: Vai rīt būšu tev vajadzīgs?

-   Ne īpaši. Es turpināšu ņemties ar Kvimbija ratiem. Nolādētais rāmis kā negrib, tā negrib stāvēt taisni.

Rorans apmierināts pamāja. Tas labi. Tad es nenākšu uz smēdi, bet došos medīt. Dziļāk ielejā redzēju bariņu ne pārāk izkāmējušu briežu. Vismaz to ribas nebija manāmas.

Baldora garastāvoklis jūtami uzlabojās. Vai es varu iet medībās kopā ar tevi?

-   Protams. Dosimies ceļā līdz ar rītausmu.

Pabeidzis ēst, Rorans nomazgāja seju un rokas, tad izgāja no mājas ieelpot svaigu gaisu, lai izvēdinātu galvu. Laiski izstaipījies, viņš devās uz pilsētiņas galveno laukumu.

Pusceļā uzmanību piesaistīja satrauktu balsu čala pie "Septiņiem kūlīšiem". Viņš ieinteresēts pagriezās un devās uz krodziņa pusi, kur Roranu sagaidīja savāds skats. Uz lieveņa sēdēja pusmūža vīrs no ādas gabaliņiem šūdinātā mētelī. Līdzās viņam stāvēja mantu maiss, kuru greznoja izšuvums slazdenieka amata rīku tērauda žokļi. Vairāki duči ciematnieku klausījās, kā viņš, dzīvi žestikulējot, stāsta: Tā nu, kad ierados Terinsfordā, gāju pie tā vīra Neila. Goda vīrs es viņam palīdzu lauku darbos pavasarī un vasarā.

Rorans pamāja. Ziemu slazdenieki pavadīja kalnos, lai pavasarī atgrieztos pārdot ādas kādam no ādmiņiem, piemēram, Gedrikam. Tad viņi parasti pieteicās darbā, visbiežāk par puišiem lauku sētās. Ņemot vērā, ka Kārvahalla bija uz ziemeļiem vistālākais ciemats Korē, daudzi slazdenieki izvēlējās iet caur šejieni un tas bija viens no iemesliem, kāpēc kārvahalliešiem bija pašiem savs krogs, kalējs un ādminis.

Pēc pāris alus krūkām lai ieeļļotu manu runājamo, jūs tak saprotat, pēc pusgadu ilgas nīkšanas, teju nepasakot ne vārda, ja nu vienīgi nolādot šo pasaulīti līdz pašam apvārsnim, kad gadījies zaudēt lāčkodēju, es atnāku līdz tam Neilam ar svaigām putām bārdā, un mēs sākam dzīt klaču. Kad nu esam iesiluši, es šim draudzīgi prasu, kas dzirdams par Impēriju, kas dzirdams par karali kaut viņam zobi izbirtu un pats viņš no gangrēnas sapūtu! Vai dzimis, miris, pasludināts ārpus likuma kāds, par ko man nebūtu jāzina? Un uzminiet, ko šis! Neils paliecas uz priekšu, sametas pagalam nopietns un teic, ka pienākot ziņas par savādiem notikumiem, tā gan, te no Drasleonas, te no Gileadas, te no citiem Alagēzijas nostūriem. Urgļi esot pavisam pazuduši no cilvēku apdzīvotiem novadiem un labi, ka tā, tikai neviens nezina, kāpēc un uz kurieni tie aizgājuši. Tirdzniecība Impērijā esot teju pamirusi pārāk daudz uzbrukumu un laupīšanu, turklāt, cik nu esmu dzirdējis, tas neesot prastu laupītāju roku darbs, uzbrukumi esot pārāk plaši un smalki aprēķināti. Preces pat nenozogot, tik sadedzinot vai citādi samaitājot. Bet tas vēl nav viss, ak nē, zvēru pie tavas svētītās vecmāmiņas ūsu galiem.

Slazdenieks papurināja galvu un, ierāvis malku no sava vīna maisa, turpināja: Ļaudis sačukstas, ka ziemeļu novados plosoties Ēna. Šis esot manīts pie paša Duveldenvardena un tad atkal Gileadas tuvumā. Mēļo, ka šā zobi esot novīlēti smaili, acis sarkanas kā vīns un mati sarkani kā asinis, ko viņš dzer. Vēl ļaunāk, šķiet, kaut kas mūsu jauko, aptaurēto karali ir pamatīgi satracinājis. Pirms piecām dienāmļ žonglieris no dienvidiem, vientuļi kātojot uz Ceunonu, iegriezās Terinsfordā. Viņš zināja stāstīt, ka karapulki visās malās maršējot un pulcējoties, lai gan, kam tas, viņam neesot jaušams. Vīrs paraustīja plecus. Kā mans paps mācīja, kad es vēl pupu zīdu, kur mana dūmus, tur var meklēt guni. Iespējams, pie vainas ir vārdeni. Viņi vecajiem Dzelžu Kauliem ir sagādājuši ne vienu vien sāpīgu suņanaglu uz pēcpuses. Vai varbūt Galbatorikss beidzot nolēmis, ka viņam apnicis auklēties ar Surdu. Vismaz šis zina, kur to meklēt, ne tā kā ar tiem dumpiniekiem. Viņš nospiedīs Surdu, kā lācis nospiež skudru, nospiedīs kā likts.

Rorans samiedza acis, kad ap slazdenieku uzsprāga jautājumu uguņošana. Stāsts par Ēnu likās apšaubāms izklausījās pārāk līdzīgs stāstam, ko varētu izdomāt piedzēries mežcirtējs, taču pārējais izklausījās gana nelāgi, lai patiešām varētu būt taisnība. Swda… Kārvahallu sasniedza vien ziņu druskas par šo tālo zemi, bet vismaz Rorans zināja: lai gan formāli starp Surdu un Impēriju bija noslēgts miers, surdieši dzīvoja pastāvīgās bailēs, ka daudz spēcīgākais ziemeļu kaimiņš varētu iebrukt viņu zemē. Šī iemesla dēļ, kā runāja, Surdas karalis Orins atbalstīja vārdenus.

Ja slazdeniekam bija taisnība par Galbatoriksu, tas varēja nozīmēt, ka tuvākajā nākotnē uzglūnēja nelāgs karš, ko, visticamāk, papildinās augstāki nodokli un piespiedu karaklausība. Es labāk dzīvotu laikmetā bez milzu notikumiem. Lieli satricinājumi padara dzīvi grūtu, bet tādu kā mūsējā teju nepanesamu.

Kas vēl? Esot dzirdēti stāsti pat par… Te slazdenieks apklusa un ar zinīgu izteiksmi pabakstīja ar rādītājpirkstu degunu. Stāsti par jaunu Jātnieku Alagēzijā. Tad viņš palaida lielu, sirsnīgu smieklu, klapēdams vēderu un atgāzdamies atpakaļ.

Arī Rorans iesmējās. Stāsti par Jātniekiem parādījās ik pēc pāris gadiem. Pirmajās divās trīs reizēs tie izraisīja viņā interesi, bet drīz vien viņš iemācījās neticēt šādām pasakām, jo tās visas ātri vien izčākstēja. Tie, kas ilgojās pēc labākas nākotnes, šajās baumās uzdeva vēlamo par esošo.

Viņš jau grasījās doties tālāk, kad pamanīja pie krodziņa stūra stāvam Katrīnu. Viņa bija tērpusies garā, sarkanbrūnā kleitā, kas bija greznota ar zaļu lenti. Viņa vērās uz Roranu ar tādu pašu aizrautību, ar kādu puisis skatījās uz viņu. Jauneklis piegāja pie meitenes, pieskārās viņas plecam, un abi kopā aizslīdēja projām.

Viņi aizgāja līdz Kārvahallas nomalei, kur apstājās un sāka vērot zvaigznes. Debesis šonakt bija īpaši spožas, zaigodamas ar tūkstošiem Visuma liesmiņu. Un lokā pār viņu galvām no ziemeļiem uz dienvidiem stiepās majestātiska, pērļaina josla. Tā sniedzās no apvāršņa līdz apvārsnim gluži kā dimanta putekļi, kas izbērti no bezgalīgi dziļas krūkas.

Nepaskatījusies uz Roranu, Katrīna nolieca galvu viņam uz pleca un jautāja: Kā tev šodien gāja?

-   Es biju atgriezies mājās. Viņš juta, ka meitene saspringst.

-   Kā tur izskatījās?

-   Šausmīgi. Roranam aizlūza balss, un viņš apklusa, cieši apskāvis mīļoto. Meitenes rudo matu smarža uz vaiga likās kā vīna, garšvielu un smaržu eliksīrs. Tā iesūcās dziļi viņā, silta un mierinoša. Māja, klēts, lauki viss ir nopostīts… Es nebūtu tos atradis, ja nezinātu, kur meklēt.

Viņa beidzot pagrieza seju pret Roranu. Meitenes acīs zaigoja zvaigznes, bet sejā jautās skumjas. Ak, Roran. Viņa viegli noskūpstīja puisi, tik tikko pieskardamās viņa lūpām. Tu esi zaudējis tik daudz, tomēr tavs spēks neļauj tev padoties. Vai tagad tu atgriezīsies savā sētā?

-   Atgriezīšos gan. Lauku darbi ir vienīgais, ko es protu.

-   Un kas notiks ar mani?

Rorans vilcinājās. Kopš brīža, kad viņš bija sācis aplidot Katrīnu, starp abiem pastāvēja vārdos neizteikts pieņēmums, ka viņi reiz apprecēsies. Nebija īstas vajadzības apspriest viņa nodomus tie bija skaidri kā diena, tāpēc meitenes jautājums satrauca jaunekli. Tāpat nelikās pieņemami atklāti izrunāt šo jautājumu brīdī, kad viņš nebija gatavs izteikt bildinājumu. Tā taču bija viņa loma izteikt piedāvājumu vispirms Slounam, tad Katrīnai -, nevis meitenes pienākums. Taču tagad, kad mīļotā bija paudusi savas bažas, viņam nāksies bilst kādu vārdu. Katrīn… Es šobrīd nevaru uzrunāt tavu tēvu, kā biju iecerējis. Viņš par mani tikai pasmiesies un viņam būs taisnība. Mums ir jāpagaida. Kad būšu uzcēlis māju, kur mums dzīvot, un pats ievācis pirmo ražu, tad viņš uzklausīs, kas man sakāms.

Katrīna vēlreiz pavērās debesīs un kaut ko tik klusi nočukstēja, ka Rorans nesaklausīja viņas teikto. Kā, lūdzu?

-   Es jautāju vai tu baidies no viņa?

-   Protams, nebaidos! Es…

-   Tad tev ir jāprasa viņam atļauja jau rīt un jānosaka saderināšanās diena. Liec viņam saprast kaut arī tev šobrīd nekā nav, tu nodrošināsi man māju un kļūsi par znotu, ar kuru tēvs varēs lepoties. Nav ne mazākā iemesla šķiest mūsu dzīves gadus, dzīvojot atsevišķi, ja jūtas liek mums būt kopā.

-   Es nevaru to darīt, Rorana balsī ieskanējās izmisums un lūgums viņu saprast. Es nespēju nodrošināt tev pieklājīgu dzīvi, es nespēju…

-   Vai tad tu nesaproti? Meitene pakāpās atpakaļ, un viņas saspringtajā balsī ieskanējās nepacietība. Es mīlu tevi, Roran, un es vēlos būt kopā ar tevi, bet tēvam ir citas ieceres. Apkārtnē netrūkst par tevi turīgāku vīru, un, jo ilgāk tu atliec sarunu ar tēvu, jo uzstājīgāk viņš spiež mani izvēlēties kādu, kurš viņam pašam iet pie sirds. Viņš baidās, ka palikšu vecmeitās un arī mani par to māc bažas. Kārvahallā mans laiks un manas izvēles iespējas ir tādas, kādas tās ir… Ja man nāksies iziet pie cita, es arī iziešu. Kad Katrīna pavērās uz Roranu ar jautājošu skatienu, viņas acīs mirdzēja asaras. Viņa gaidīja puiša atbildi, līdz beidzot, pacēlusi kleitas apakšmalu, aizsteidzās atpakaļ uz māju pusi.

Rorans stāvēja klajumā, sastindzis pārsteigumā. Katrīnas prombūtne viņam izrādījās tikpat sāpīga kā tēva sētas zaudējums pasaule pēkšņi kļuva auksta un nemīlīga. Viņam likās, it kā tumsā būtu aizsteigusies daļa viņa paša.

Pagāja vairākas stundas, pirms viņš spēja atgriezties Horsta namā un ieslīdēt gultā.

KAD MEDNIEKUS MEDĪ

Zem Rorana zābakiem birža zemes kukuržņi. Viņš gāja pa priekšu, laizdamies lejup ielejā, kas mākoņainā rīta pirmajās stundās likās vēsa un blāva. Baldors sekoja cieši aiz muguras, un abiem rokās bija uzvilkti loki. Neviens nebilda ne vārda mednieki vēroja, vai kaut kur apkārtnē manīs briežus.

-   Skaties, Baldors ierunājās klusā balsī, norādīdams uz pēdu virkni, kas veda dzelkšņainu krūmu pudurī pašā Anoras krastā.

Rorans pamāja un devās uz priekšu pa pēdām. Tās izskatījās kādu dienu vecas, tāpēc viņš riskēja uzdot jautājumu: Vai tu, Baldor, varētu līdzēt man ar padomu? Manuprāt, tu labi izproti cilvēkus.

-   Protams. Ko tu gribēji jautāt?

Krietnu brīdi mednieku kāju dipoņa bija vienīgais troksnis. Slouns vēlas izprecināt Katrīnu un nejau man. Katra diena, kas paiet, palielina iespēju, ka viņš sarīkos laulības pēc sava prāta.

-   Ko par to saka Katrīna?

Rorans paraustīja plecus. Tas ir viņas tēvs. Katrīna nevarēs iebilst pret tēva gribu, ja viņas roku lūgt nenāks tas, kuru viņa vēlas redzēt sev līdzās.

-   Proti, tu.

-   Tā gan.

-   Tad tāpēc tu pamodies tik agri. Šis nebija jautājums.

Īstenībā Rorans bija tā uztraucies, ka tā arī neaizvēra ne acu.

Viņš pavadīja visu nakti, prātodams par Katrīnu, pūlēdamies rast risinājumu šķietami neatrisināmajam samezglojumam. Es neizturēšu, ja zaudēšu viņu. Bet nedomāju, ka Slouns mums dos savu svētību, ņemot vērā manu rocību un visu pārējo.

-   Arī es domāju, ka nedos, Baldors piekrita. Viņš ar acu kaktiņu paskatījās uz Roranu. Tad kādu padomu tu vēlies no manis?

Roranam paspruka smiekli. Kā man pārliecināt Slounu sev par labu? Kā atrisināt šo abpusgriezīgo stāvokli, nesākot

asinsnaidu? Viņš pacēla rokas pret debesīm. Ko gan man darīt?

-   Vai tev pašam ir kāda doma?

-   Būt jau ir, vienīgi man tā nešķiet īpaši daudzsološa. Man ienāca prātā, ka mēs ar Katrīnu vienkārši varētu paziņot, ka esam saderinājušies to gan mēs vēl neesam izdarījuši -, un nelikties ne zinis par sekām. Tas piespiestu Slounu samierināties ar mūsu laulībām.

Baldora piere savilkās krunkās. Iespējams, bet tas arī noskaņotu vairumu Kārvahallas ļaužu pret jums. Tikai retais atbalstītu šādu rīcību. Turklāt nebūtu īsti prātīgi likt Katrīnai izvēlēties starp tevi un viņas ģimeni; viņa var to tev pārmest garus gadus.

-   Zinu jau, zinu, bet vai gan man ir cita iespēja?

-    Pirms spert tik pārgalvīgu soli, es tomēr ieteiktu mēģināt noskaņot Slounu par labu sev. Ir iespēja, ka tev tas tomēr izdosies, ja viņš sapratīs, ka neviens nevēlēsies precēties ar nelaimīgu un pūcīgu Katrīnu. Jo īpaši tad, ja tu būsi tepat tuvumā, lai nabaga vīram uzliktu ragus. Rorans saviebās un nepacēla skatienu no zemes. Baldors iesmējās. Ja tev tas neizdosies nu ko, tad tu vari rīkoties ar apziņu, ka esi izmēģinājis visas citas iespējas. Un arī cilvēki retāk nospļausies tev aiz muguras, pārmetot ieražu neievērošanu, turklāt dažs labs teiks, ka tieši Slouna stūrgalvība piespieda jūs tā rīkoties.

-   Ne viens, ne otrs ceļš nav viegls.

-   To tu jau zināji. Baldors atkal kļuva nopietns. Nav šaubu, ka jums nāksies dzirdēt skarbus vārdus, ja tu nostāsies pret Slounu, taču viss galu galā nokārtosies iespējams, ne īpaši patīkami, bet vismaz ciešami. Ja neņem vērā Slounu, jūs aizvainosiet tikai tādus vīzdeguņus kā Kvimbijs. Starp citu, es nesaprotu, kā Kvimbijs spēj izbrūvēt tādu varenu dziru, pats būdams tik stīvs un nīgrs.

Rorans, visu saprazdams, pamāja. Kārvahallā aizvainojumi mēdza gruzdēt gadiem ilgi. Es priecājos, ka mēs varējām aprunāties. Man ir bijis… Viņš apklusa, atcerēdamies bezgalīgās sarunas ar Eragonu. Eragons reiz sacīja: kaut arī viņi nav asinsbrāļi, tomēr ir brāļi itin visādā citādā ziņā. Apziņa, ka līdzās ir kāds, kurš tevi vienmēr uzklausīs, lai vai kāda diennakts stunda vai citi apstākļi, bija sniegusi dziļu mierinājumu. Turklāt varēji paļauties, ka šis cilvēks tev vienmēr palīdzēs, lai ko tas maksātu.

Eragona pazušana lika Roranam justies tā, it kā viņš pats būtu izsmelts tukšs.

Baldors neuzbāzās, lai Rorans pabeigtu iesākto teikumu, tikai apstājās iedzert malku ūdens no ādas maisa. Rorans paspēra vēl vairākus soļus uz priekšu un tad arī apstājās, jo viņa pārdomas pārtrauca smārds, kas iecirtās degunā.

Kaut kur netālu smagi smaržoja pēc apsvilinātas miesas un sadegušiem priedes zariem. Kurš gan te vēl varētu atrasties bez mums ? Dziļi elpodams, viņš apgriezās uz riņķi, cenzdamies noteikt virzienu, no kura vējoja īpatnējā smarža. Pa ceļu uz to pusi, no kuras viņi bija atnākuši, aiztraucās viegla vēja brāzma, uzvēdīdama karstu, dūmainu vilni. Ēdiena aromāts bija tik izteikts, ka mutē saskrēja siekalas.

Viņš pamāja Baldoram, un ceļabiedrs atsteidzās šurp. Vai saod?

Baldors palocīja galvu. Abi kopā viņi atgriezās uz ceļa un devās pa to uz dienvidiem. Pēdas trīsdesmit tālāk ceļš meta līkumu ap papeļu puduri, lai pēc tam pagaistu no skatiena. Tuvodamies pagriezienam, viņi saklausīja te pieaugošu, te atplūstošu balsu šalkoņu tās slāpēja rīta miglas biezais klājiens ielejā.

Pie papeļu pudura Rorans palēnināja soli un tad apstājās. Būtu muļķīgi pārsteigt cilvēkus, kuri, iespējams, arī bija devušies medībās. Tomēr kaut kas darīja jaunekli tramīgu. Varbūt tas bija daudzo balsu dēļ runātāju pulciņš likās esam prāvāks nekā vislielākā ielejas ģimene. īpaši nedomādams, viņš nogāja no ceļa un ieslīdēja krūmos, kas robežojās ar koku puduri.

Ko tu dari? čukstus vaicāja Baldors.

Rorans pielika pirkstu pie lūpām, tad devās uz priekšu paralēli ceļam, cenzdamies spert soļus pēc iespējas klusāk. Aiz līkuma viņš apstājās kā zemē iemiets.

Ceļmalas zālītē bija izkārtojusies kareivju apmetne. Rīta gaismas strēle apspīdēja trīsdesmit bruņucepures, kamēr to īpašnieki mielojās ar meža putniem un sautējumu, kas vira uz vairākiem ugunskuriem. Vīri izskatījās nošķiedušies ar dubļiem un citiem ceļojot iegūtiem traipiem, taču Galbatoriksa ģerbonis liesmu mēle ar zeltā izšūtu apmali bija skaidri saskatāms uz viņu sarkanajām tunikām. Zem tām kareivji nesāja brigandīnus, smagus ādas bruņukreklus, kam bija piestiprinātas rievotas tērauda plāksnītes, kā arī biezi oderēti gambesoni, kas pasargāja vietas, ko nesedza bruņas. Vairums kareivju bija bruņoti ar zobenu, tiesa, bariņā manīja kādu duci loka šāvēju un vēl pusduci vīru ar baisa izskata arbaletiem.

Tad starp kareivjiem Rorans pamanīja divus uzkumpušus, greizus stāvus, kurus pazina pēc cieminieku daudzajiem stāstiem, ko bija dzirdējis pēc atgriešanās no Terinsfordas. Tie bija radījumi, kas nopostīja viņa sētu. Asinis sastinga Rorana dzīslās. Viņi kalpo Impērijai! Jauneklis jau sāka lavīties uz priekšu, pastiepdams roku pēc bultas, bet tad viņa ādas vesti satvēra Baldors un novilka Roranu pie zemes.

-   Nevajag. Mūs abus nogalinās.

Rorans uzmeta biedram piktu skatienu, tad nikni izgrūda: Tie… tie ir tie nelieši… Viņš aprāvās, pamanījis, kā trīc paša rokas. Tie ir atgriezušies!

-   Roran, Baldors uzstājīgi nočukstēja, tu neko nevari darīt. Klausies, viņi atrodas karaļa dienestā. Pat ja tev izdosies aizbēgt, tevi pasludinās ārpus likuma visā Impērijā, turklāt dabūs ciest visa Kārvahalla.

-   Ko viņi grib? Ko viņi varētu gribēt? Karalis. Kāpēc gan Galbatorikss pieļāva mana tēva spīdzināšanu ?

-  Ja viņi no Garova nedabūja to, kas viņiem vajadzīgs, un Eragons aizbēga kopā ar Bromu, tad, visticamāk, viņi ir nākuši pēc tevis. Baldors apklusa, ļaujot Roranam saprast izteikto vārdu nozīmi. Mums ir jāsteidzas atpakaļ un jābrīdina pārējie. Tad tev ir jāpaslēpjas. Zirgi ir tikai savādajiem radījumiem. Mēs nokļūsim Kārvahallā pirmie, ja skriesim.

Rorans pablenza cauri krūmiem uz bezrūpīgajiem kareivjiem. Viņa sirds mežonīgi sitās atriebes alkās, saukdama uzbrukt un cīnīties, redzēt abus nelaimes nesējus bultu caururbtus un taisnīgu sodu saņēmušus. Rorans bija gatavs krist, ja vien izdotos aizmirst sāpes un skumjas vienā vienīgā trauksmainā acumirklī. Jauneklim vajadzēja vien iznākt no slēptuves. Viss pārējais atrisinātos pats.

Tikai viens mazs solītis.

Apslāpējis vaidu, viņš sažņaudza dūri un nolaida galvu. Es nedrīkstu pamest Katrīnu. Mirkli viņš stāvēja sastindzis cieši aizmiegtām acīm, tad mokoši lēni pakāpās pāris soļu atpakaļ. Tad nu uz mājām.

Negaidīdams Baldora atbildi, Rorans slīdēja projām starp kokiem, cik ātri vien uzdrīkstējās. Kad nometne pagaisa no skatiena, viņš izlauzās uz ceļa un metās skriešus pa noblietēto zemi, pārvērzdams ātrumā vilšanos, dusmas un pat bailes.

Baldors klupšus krišus turējās viņam aiz muguras, atklātajās vietās tuvodamies biedram. Rorans palēnināja soli līdz ērtam riksītim, pagaidīja, līdz Baldors panāk viņu un sāk skriet līdzās, un tad teica: Tu brīdināsi cieminiekus. Man jāaprunājas ar Horstu. Baldors pamāja, un viņi atkal pielika soli.

Pēc divām jūdzēm abi apstājās, lai padzertos un mirkli atpūstos. Kad elsas norima, viņi turpināja ceļu pāri zemajiem pakalniem, kas apjoza Kārvahallu. Paugurainā apkārtne krietni kavēja puišu skrējienu, tomēr, par spīti tam, drīz vien pie apvāršņa parādījās viņu ciemats.

Rorans metās uz smēdes pusi, bet Baldors devās uz pilsētiņas galveno laukumu. Auļodams garām mājām, Rorans izmisīgi plānoja, kā varētu izbēgt vai arī nogalināt svešiniekus, neizraisot Impērijas dusmas.

Viņš iebrāzās smēdē brīdī, kad Horsts dzina ķīli Kvimbija ratu sānos un dziedāja:

… hei o!

Un zvanot un skanot

Dimd senā dzelzs! Nīgrā senā dzelzs.

Te sitiens, te blieziens pa zemes kauliem,

Es uzvarēšu nīgro seno dzelzi!

Ieraudzījis Roranu, Horsts sastinga ar gaisā paceltu veseri. Kas noticis, puis? Vai Baldors ievainots?

Rorans papurināja galvu un pieliecās, cenzdamies atgūt elpu. īsos, aprautos teikumos viņš izstāstīja to, ko abi bija redzējuši, un iespējamās sekas, īpaši uzsvērdams to, kas tagad bija skaidrs, dīvainie radījumi bija Impērijas uzsūtīti.

Horsts iebrauca ar pirkstiem bārdā. Tev ir jādodas projām no Kārvahallas. Paņem kaut ko ēdamu no mājas, tad aizskrien pēc manas ķēves Ivors ar lopiņu plēš celmus un tad jāj uz kalnu piekāji. Kad zināsim, ko kareivji grib, es aizsūtīšu Albrihu vai Baldoru ar ziņu.

-   Ko tu teiksi, ja viņi vaicās pēc manis?

-   Ka esi devies medībās un ka mēs nezinām, kad tu atgriezīsies. Tas nebūtu diži samelots, un es šaubos, vai viņi metīsies klīst pa mežu tevis meklējumos, jo baidīsies palaist garām tavu atgriešanos. Ja pieņemam, ka viņi tik tiešām meklē tevi.

Rorans pamāja, tad pagriezās un skriešus metās uz Horsta māju. Priekšnamā viņš paķēra pie sienas pakārtos ķēves seglus un somas, žigli satina segās riekšu kāļu, dažas bietes, kaltētu gaļu un maizes klaipu, tad pagrāba skārda katliņu un, pirms traukties tālāk, uz mirkli pakavējās, lai izstāstītu Elēnai, kas noticis.

Mantas veidoja neparocīgu vīstokli un traucēja, skrienot uz Ivora sētu austrumos no Kārvahallas. Ivoru viņš atrada aiz mājas, ar vītola stibu skubinot ķēvi, kas, muskuļus sasprindzinājusi, rāva no zemes nogāztas gobas skarainās saknes.

-   Saņemies, mazā! sauca zemnieks. Vēl mazliet! Zirgs, sakopojis visus spēkus un iekozdamies putu klātajos laužņos, ar izšķirošo rāvienu izgāza celmu uz sāniem, tā ka tā saknes pastiepās pret debesīm kā samezglotu pirkstu puduris. Ivors pārtrauca ķēves pūliņus, pievilcis grožus un labsirdīgi paplikšķinājis zirgam pa muguru. Labi pastrādāts… Nu jau būs gana.

Rorans pa labu gabalu sveicināja sētas saimnieku un, piesteidzies tuvāk, norādīja uz ķēvi. Man vajadzēs to aizņemties. Tad jauneklis izstāstīja, ko bija nolēmuši kopā ar Horstu.

Ivors nolamājās un purpinādams sāka izjūgt ķēvi. Un tā vienmēr, tikko esmu sācis kaut ko darīt, notiek kas negaidīts un man jāmet iesāktajam miers. Kamēr neesmu ķēries pie darba, nekas tāds nenotiek. Sakrustojis rokas uz krūtīm, viņš pikti noskatījās, kā Rorans rūpīgi apseglo zirgu.

Kad viss bija kārtībā, Rorans uzlēca tam mugurā un paņēma rokā loku. Atvaino par traucējumu, bet vajadzība izrādījās neatliekama.

-   Ko tur padarīsi… Neuztraucies! Tikai uzmanies, lai tevi nenoķer.

-   Uzmanīšos.

Iecirtis papēžus ķēvei sānos, Rorans vēl dzirdēja Ivora saucienu: Un nedomā slapstīties mana strautiņa augštecē!

Rorans pasmaidīja un papurināja galvu, bet pēc tam noliecās zemāk un pieplaka zirga kaklam. Drīz vien viņš sasniedza Kores piekalnes un devās augšup kalnos, kas veidoja Palankāras ielejas ziemeļu galu. Pēcāk viņš uzkāpa vēl augstāk līdz vietai, no kuras varēja vērot Kārvahallu, pats palikdams neredzams. Tad viņš piesēja zirgu un iekārtojās uz gaidīšanu.

Vērodams tumšās priedes, Rorans nodrebinājās. Atrašanās tik tuvu Korei darīja viņu nemierīgu. Tikai retais kārvahallietis uzdrošinājās spert kāju šajā kalnu grēdā, un no tiem, kam pietika dūšas, daudzi neatgriezās.

Nepagāja ilgs laiks, kad Rorans pamanīja, kā pa ceļu divās rindās aizsoļo kareivji, kuriem priekšgalā jāja divi draudīgi, melni stāvi. Kārvahallas nomalē viņus apturēja nīgru vīru pulciņš turklāt vairāki no viņiem bija bruņojušies ar kapļiem. Abas puses apmainījās ar dažām frāzēm, tad vienkārši nostājās viena pret otru kā rūcoši suņi, kuri gaida, vai kāds uzbruks pirmais. Pēc krietna brīža Kārvahallas vīri pagāja malā un ļāva nelūgtajiem viesiem doties uz ciemu.

Kas gan notiks tagad ? prātoja Rorans, pašūpodamies uz pēdām.

Līdz vakaram kareivji bija iekārtojuši nometni turpat līdzās ciematam. Viņu teltis veidoja zemu, pelēku kvartālu, ko pa brīdim izraibināja nometnes perimetru apsargājošie vīri. Nometnes centrā iekurtais milzu ugunskurs vēla dūmu mutuļus debesīs.

Arī Rorans bija iekārtojis savu apmetni un tagad vienkārši vēroja Kārvahallu un domāja. Jauneklis vienmēr bija uzskatījis, ka tajā reizē, kad svešinieki nopostīja viņa dzimto sētu, viņi atrada, ko bija meklējuši, proti, Eragona no Kores pārnesto akmeni. Tad jau viņi to tomēr nav atraduši, nosprieda Rorans. Iespējams, Eragons paguva aizbēgt ar visu akmeni… Iespējams, viņam likās, ka jābēg, lai pasargātu atradumu. Jauneklis saviebās. Tas gluži labi izskaidrotu, kāpēc Eragons bija devies projām, taču Roranam šāds skaidrojums tik un tā likās aiz matiem pievilkts. Lai kāds būtu iemesls, tam akmenim jābūt neticami vērtīgam karaļa acīs, lai sūtītu tādu vīru pulku tam pakaļ. Es nesaprotu, kas varētu padarīt to tik nozīmīgu. Varbūt tam ir kāds sakars ar burvestībām ?

Rorans dziļi ieelpoja vēso gaisu, ieklausīdamies pūces ūjināšanā. Pēkšņi viņa uzmanību piesaistīja ar acs kaktiņu pamanīta kustība. Ieskatījies rūpīgāk, jauneklis ievēroja, ka no kalna pakājes cauri mežam augšup kāpj kāds vīrs. Uzvilcis loku, Rorans paslēpās aiz klintsbluķa. Viņš nogaidīja, līdz bija drošs, ka nācējs ir Albrihs, tad klusi iesvilpās.

Albrihs ātri vien nonāca līdz klintsbluķim. Viņam uz muguras bija pamatīgi piebāzts maiss, kuru nācējs ar spēcīgu elsienu nometa zemē. Es jau domāju, ka neatradīšu tevi.

-   Esmu pārsteigts, ka tev tas tomēr izdevās.

-   Negribu teikt, ka klīšana pa mežu pēc saulrieta man būtu sagādājusi milzu prieku. Likās, ka teju teju uzskriešu virsū lācim vai kam ļaunākam. Manuprāt, Kore nav cilvēkam īsti piemērota vieta.

Rorans atskatījās uz Kārvahallu. Tad kāpēc viņi ir ieradušies?

-   Lai aizturētu tevi. Viņi ir gatavi gaidīt, kamēr tu atgriezīšoties no "medībām".

Rorans ar smagu būkšķi atkrita sēdus, un nelāgi ledaina priekšnojauta sažņaudza viņa sirdi. Vai viņi minēja kādu iemeslu? Vai kāds kaut ko teica par akmeni?

Albrihs papurināja galvu. Viņi tikai pasludināja, ka tas esot karaļa uzdevums. Visu dienu kareivji izprašņāja ciematniekus par tevi un Eragonu ne par ko citu viņi neinteresējas. Tad Albrihs saminstinājās. Es paliktu, bet viņi pamanīs, ja rīt no rīta nebūšu ciematā. Es atnesu gana ēdamā, kā arī segas, tāpat dažas Ģertrūdes ziedītes, ja nu tev gadās savainoties. Te vajadzētu būt visam, kas dzīvošanai nepieciešams.

Rorans pasmaidīja. Paldies par izlīdzēšanu!

Ikviens būtu rīkojies tāpat, Albrihs atbildēja, neveikli paraustīdams plecus. Viņš piecēlās, lai dotos atpakaļ, bet tad pāri plecam izmeta: Starp citu, tos dīvainos radījumus… tos dēvē par razakiem.

♦ ♦ ♦

SAFIRAS SOLĪJUMS

Nākamajā rītā pēc tikšanās ar Vecajo padomi, kad Eragons, uzmanīdamies, lai nepārpūlētu sevi, tīrīja un ieeļļoja Safiras seglus, viesos atnāca Oriks. Rūķis nogaidīja, līdz Eragons tiek galā ar vienu no siksnām, tad vaicāja: Vai šodien tu jūties labāk?

-   Mazliet.

-   Labi, mums būs vajadzīgs viss tavs spēks. Starp citu, es nācu gan apvaicāties par tavu veselību, gan pavēstīt, ka ar tevi vēlas runāt Hrotgars, ja tev tagad ir brīvs brīdis.

Eragons piemiedza aci un uzsmaidīja. Man vienmēr atradīsies brīvs brīdis viņam. Karalim tas būtu jāzina.

Oriks iesmējās. Ak, bet laipni palūgt norāda uz labu audzināšanu. Eragons nolika sāņus seglus, bet Safira tikmēr izritinājās no sava stūra un sveicināja Oriku ar draudzīgu rūcienu. Labs rīts arī tev, rūķis paklanīdamies atņēma sveicienu.

Oriks izvadīja viņus caur vienu no Troņheimas četriem galvenajiem gaiteņiem līdz pilsētas centrālajai zālei, kur divas kāpnes, izvietotas viena otrai pretī kā spogulī, veda lejup uz rūķu karaļa troņkambari. Pirms viņi nonāca līdz goda telpai, Oriks nogriezās sāņus pa šaurām, īsām trepītēm. Tikai pēc brīža Eragons aptvēra, ka rūķis izvēlējies apkārtceļu, lai viņam nebūtu jāskata izpostītais Isidara Mitrims.

Viņi apstājās pie granīta durvīm, uz kurām bija izcirsts kronis ar septiņiem žuburiem. Katrā ieejas pusē stāvēja pa septiņiem bruņotiem rūķiem, un viņi sveica nācējus, vienlaikus triecot savu veseru kātus pret grīdu. Koka klaudzieni pret akmeni vēl atbalsojās gaitenī, kad durvis atvērās uz iekšpusi.

Eragons pamāja Orikam un tad kopā ar Safiru iegāja krēslainajā telpā. Abi devās uz kambara tālajā galā novietotā troņa pusi garām hirnām, seno rūķu karaļu stingajām statujām. Masīvā melnā troņa pakājē Eragons paklanījās. Atbildot uz sveicienu, rūķu karalis pielieca galvu, kuru ieskāva sudrabainas krēpes.

Viņa zeltītajā bruņucepurē iestrādātie rubīni nespodri uzmirdzēja blāvajā gaismā gluži kā nokaitēta tērauda pilieni. Kaujas veseris Volands bija nolikts uz ceļgaliem, ko sedza bruņas.

Hrotgars: Esi sveicināts manā kambarī, Ēnkāvi. Kopš mēs pēdējo reizi tikāmies, tu esi paveicis dižus darbus. Un tas nozīmē, ka man par Zaroku nebija taisnība. Morzana asmeni Troņheimā turpmāk sagaidīs ar godu tik ilgi, kamēr tas karāsies pie taviem sāniem.

-   Pateicos, Eragons sacīja, izsliedamies pilnā augumā.

-   Turklāt, ducināja rūķis, mēs vēlamies, lai tu paturi bruņas, kas sargāja tevi Farthenduras kaujas laikā. Šobrīd mūsu izveicīgākie kalēji beidz tās labot. Arī pūķa bruņas mēs savedīsim kārtībā, lai Safira varētu tās izmantot vienmēr, kad vēlas, vai tik ilgi, līdz viņa no tām izaug. Tādējādi mēs gribam izrādīt kaut nelielu daļu pateicības, ko esam jums parādā. Ja ne karš ar Galbatoriksu, tev par godu tiktu rīkots mielasts un svinības… tomēr ar svētkiem būs jānogaida līdz piemērotākam brīdim.

Pauzdams savas un Safiras jūtas, Eragons atbildēja: Jūs esat pārmēru dāsns. Mēs ar pateicību pieņemam šīs cēlās dāvanas.

Redzami apmierināts, Hrotgars tomēr saviebās, savilkdams spurainās uzacis kopā. Diemžēl mēs nevaram kavēt laiku ar laipnībām. Mani ir apsēduši klani, pieprasot, lai Ažihada pēcteča sakarā es rīkotos šādi vai tādi. Kad Vecajo padome vakar pasludināja, ka atbalstīs Nasuadu, sekoja tāda sašutuma vētra, kādu nebiju piedzīvojis kopš kāpšanas tronī. Klanu vecākajiem bija jāizlemj, vai pieņemt Nasuadu vai meklēt citu kandidātu. Vairums piekrita, ka vārdeni jāvada Nasuadai, bet es vēlējos noskaidrot tavu viedokli šajā jautājumā, pirms paužu savu viedokli. Karalim nepiestāv izskatīties muļķīgi.

Cik daudz mēs drīkstam viņam stāstīt? Eragons vaicāja Safirai, ātri pārcilādams prātā sakāmo.

Viņš vienmēr ir bijis atklāts pret mums, bet mēs nevaram zināt, ko viņš kādam ir apsolījis. Tāpēc labāk būsim uzmanīgi, pirms Nasuada ir pārņēmusi vārdenu vadību.

Lieliski.

-   Mēs ar Safiru esam piekrituši palīdzēt viņai. Mēs neiebildīsim pret to, ka viņa stājas Ažihada vietā. Un… Eragons sāka šaubīties, vai neatklāj pārāk daudz, … es lūdzu jūs rīkoties tāpat. Vārdeni nevar atļauties šķelšanos. Viņiem ir vajadzīga vienotība.

-   Oei, Hrotgars noteica, atlaizdamies pret troņa atzveltni,

-   tu runā ar jauniegūtu pārliecību. Tavs priekšlikums ir cienījams, bet tad man tev jāuzdod jautājums: vai tu uzskati, ka Nasuada būs gudra vadone, vai arī viņas izvēli nosaka citi iemesli?

Tas ir pārbaudījums, brīdināja Safira. Viņš vēlas saprast, kāpēc mēs atbalstījām Ažihada meitu.

Eragons juta, ka viņa lūpām pārskrien tikko jaušams smaids.

-   Es uzskatu, ka viņa ir krietni gudrāka un attapīgāka, nekā varētu domāt viņas jaunības dēļ. Viņa būs laba vārdenu vadone.

-   Un vai tāpēc tu viņu atbalstīji?

-   Jā gan.

Hrotgars pamāja, un garā, sniegotā bārda nolaidās zemāk uz krūtīm. Tas sniedz man gandarījumu. Beidzamajā laikā mēs pārāk reti prātojam par to, kas ir taisnīgs un labs, un pārāk bieži par to, kas nesīs varu mums pašiem. Ir grūti nedusmojoties vērot tādu stulbumu.

Iestājās neveikls klusums, un garajā troņa zālē kļuva smacīgāk. Lai kliedētu neomulīgo sajūtu, Eragons vaicāja: Kas notiks ar pūķu mītni? Vai tur tiks ieklāta jauna grīda?

Pirmo reizi sarunas laikā karaļa skatienā iezagās skumjas, padziļinot krunciņas, kas staroja ap acīm kā spieķi ap ratu rumbu.

-   Mums ir daudz kas jāpārspriež, pirms varam ķerties pie šī darba. Tas, ko izdarīja Safira un Arja, ir briesmīgs zaudējums. Iespējams, vajadzīgs, bet briesmīgs tik un tā. Ak, varbūt pat būtu labāk, ja urgļi būtu mūs pieveikuši, pirms Isidara Mitrims tika izpostīts. Troņheimas sirds ir sašķīdusi drumstalās un mūsējās arī. Hrotgars piespieda dūri pie krūtīm, tad lēnām atlaida pirkstus un nolaida roku, lai satvertu Volunda ar ādu apdarināto rokturi.

Safira pieskārās Eragona prātam. Viņš nojauta pūķī vairākas izjūtas, taču īpaši viņu pārsteidza, ka visizteiktākās no tām bija nožēla un vainas apziņa. Viņa patiesi skuma par Zvaigžņu rozes izpostīšanu, kaut gan bija skaidrs, ka tas bija neizbēgami. Mazais, viņa teica, palīdzi man. Man ir jārunā ar Hrotgaru. Pavaicā viņam, vai rūķi spētu salikt Isidara Mitrimu no rozes lauskām!

Kad Eragons atkārtoja pūķa vārdus, Hrotgars kaut ko nomurmināja savā valodā, tad atbildēja: Prasme mums būtu, bet ko gan tā dod? Šāds uzdevums prasītu ne mēnešus, drīzāk gadus, un iznākumā mūsu priekšā būtu sapostīta daile, kas reiz greznoja Troņheimu! Un tā būtu ņirgāšanās un zaimošana, kādu es nepieļaušu.

Safira turpināja, acu nemirkšķinot, vērties karalī. Tagad pasaki viņam: ja Isidara Mitrimu saliktu kopā tā, ka netrūktu ne škembiņas, es, šķiet, spētu to padarīt kā jaunu.

Eragons, acis iepletis, paskatījās uz pūķi, pārsteigumā aizmirsdams par Hrotgaru. Safira! Tam būtu vajadzīgs neaptverams enerģijas daudzums. Tu pati teici, ka nespēj pēc pašas vēlēšanās izmantot burvestības, kāpēc tu domā, ka spētu paveikt ko tādu ?

Es spētu to paveikt, jo vajadzība ir gana liela. Tā būtu mana dāvana rūķiem. Vai atceries Broma kapu ? Lai tas aizskalo tavas šaubas! Un aizver muti neklājas tā stāvēt, karalim redzot.

Kad Eragons izklāstīja Safiras piedāvājumu, Hrotgars izslējās tronī un iesaucās: Vai tas būtu iespējams? Kaut ko tādu nespētu paveikt pat elfi!

-   Viņa ir pārliecināta par savām spējām.

-   Tad mēs atkal uzbūvēsim Isidara Mitrimu, kaut tas prasītu simt gadu. Mēs izveidosim dārgakmens rāmi un ievietosim katru drumsliņu tās sākotnējā vietā. Mēs neaizmirsīsim nevienu puteklīti. Pat ja nāksies sadalīt lielākās atlūzas, lai tās pārvietotu, mēs to paveiksim, liekot lietā paaudžu paaudzēs krātās iemaņas, un gādāsim, lai nezustu ne kripatiņas. Tad, kad mēs savu darbu būsim paveikuši, jūs ieradīsieties, lai dziedinātu Zvaigžņu rozi!

-   Mēs ieradīsimies, Eragons apstiprināja un paklanījās.

Hrotgars pasmaidīja tas atgādināja nepieejamas granīta sienas plaisāšanu. Safira, tevis dāvātais iepriecinājums ir bezgalīgs. Es atkal jūtu jēgu gan dzīvot, gan valdīt. Ja tev izdosies to paveikt, rūķi paaudžu paaudzēs visur daudzinās tavu vārdu. Tagad ejiet ar manu svētību, lai varu pavēstīt jaunumus pārējiem klaniem. Un neuzskatiet, ka jums būtu jāgaida mans paziņojums, jo ikvienam rūķim ir jādzird šī ziņa. Izstāstiet to katram, ko satiksiet. Lai Troņheimas zālēs atbalsojas mūsu rases gaviles.

Vēlreiz paklanījušies, Eragons un Safira izgāja no zāles, pamezdami smaidošo rūķu karali viņa tronī. Aiz zāles durvīm Eragons izstāstīja Orikam, kas noticis. Rūķis noliecās un noskūpstīja grīdu Safiras priekšā. Viņš piecēlās ar smaidu uz lūpām un satvēra Eragona roku, piebilzdams: Patiesi brīnums. Tu esi devis cerību, kāda mums bija vajadzīga, lai pārvarētu nesenos notikumus. Varu saderēt, ka šovakar putos kausi!

Un rīt ir bēres.

Orika seja uz mirkli atkal kļuva nopietna. Rīt, tas tiesa. Bet līdz tam neļausim skumjām domām traucēt mūs! Ejam!

Saņēmis Eragona roku, rūķis vilkšus aizvilka viņu cauri visai Troņheimai uz dzīru zāli, kur pie akmens galdiem sēdēja daudzi jo daudzi rūķi. Oriks uzlēca uz viena no galdiem, notriekdams veselu lēveni šķīvju uz grīdas, un dārdošā balsī paziņoja jaunumus par Isidara Mitrimu. Gaviles un kliedzieni, kas sekoja viņa teiktajam, teju padarīja Eragonu kurlu. Rūķi sastājās ap Safiru un visi kā viens ņēmās skūpstīt grīdu viņas priekšā, kā to bija darījis Oriks. Tikuši ar to galā, viņi atmeta ar roku ēdieniem un piepildīja savus akmens kausus ar alu un medus miestiņu.

Eragons piebiedrojās dzīrēm ar tādu aizrautību, ka pārsteidza pats sevi. Tā palīdzēja izkliedēt melanholiju, kas bija pārņēmusi viņa sirdi. Tiesa, viņš centās neļauties pārmēru trakulībām, jo apzinājās, kādi pienākumi viņu gaida nākamajā dienā un tiem vajadzēja skaidru galvu.

Pat Safira iedzēra malku miestiņa, un, atklājuši, ka viņai tas garšo, rūķi izripināja zālē veselu mucu. Uzmanīgi ievirzījusi varenos žokļus mucā, kam bija norauts dibens, viņa ar trim kārtīgiem malkiem iztukšoja to sausu, tad pacēla galvu pret griestiem un pūķa atraugu pavadīja milzīga liesmu mēle. Pagāja vairākas minūtes, līdz Eragonam izdevās pārliecināt rūķus, ka tuvoties viņai nav bīstami, bet, kad rūķi nomierinājās, viņi, par spīti pavāra iebildumiem, izvēla vēl vienu mucu un apbrīnā noskatījās, kā Safira izdzer arī to.

Safira noreiba vēl vairāk, tāpēc viņas jūtas un domas viļņojās pāri Eragonam arvien lielākā un lielākā spēkā. Pienāca brīdis, kad Jātniekam kļuva grūti paļauties uz paša maņām: pūķa redze sāka pārmākt viņa paša skatienu kustības kļuva izplūdušas un priekšmeti mainīja krāsu. Pat smaržas, ko viņš saoda, brīžam likās citādas asākas, spēcīgākas.

Tad rūķi ķērās pie kopdziedāšanas. Safira stāvēja, mazliet šūpodamās, un mēģināja dungot līdzi, pabeigdama katru rindiņu ar rēcienu. Eragons pavēra muti, lai pievienotos dziesmai, bet ar pārsteigumu secināja, ka no viņa mutes vārdu vietā atskan pūķa balss čerkstēšana. Tas, viņš papurināja*galvu, nu ir par daudz… Vai varbūt es vienkārši esmu piedzēries ? Viņš nosprieda, ka tam nav īpašas nozīmes, un turpināja skaļi dziedāt, lai tā būtu vai nebūtu pūķa balss.

Rūķi turpināja plūst uz zāli, jo ziņas par Isidara Mitrimu izplatījās ar neticamu ātrumu. Drīz vien pie galdiem sēdēja daudzi simti un ap Eragonu un Safiru bija izveidojies ciešs jo ciešs loks. Oriks sameklēja muzikantus, kuri iekārtojās stūrī un noņēma zaļa samta pārvalkus no saviem instrumentiem. Drīz vien pāri pūlim skanēja rūķu atskaņotas arfu, lautu un sudrabotu flautu melodijas.

Pagāja vairākas stundas, pirms troksnis un sajūsma sāka noplakt. Kad zālē kļuva klusāk, Oriks vēlreiz uzkāpa uz galda. Ar kausu rokā un aizsargmici greizi uz vienas auss viņš nostājās plati paplestām kājām, lai nezaudētu līdzsvaru, un iesaucās: Klausieties! Klausieties! Beidzot esam kārtīgi nosvinējuši mūsu uzvaru. Urgļi ir patriekti, un Ēna ir pagalam! Rūķi, atbalstot tikko dzirdēto, sāka dauzīt pa galdiem. Tā bija laba runa īsa un būtiska. Taču Orikam bija vēl kas piebilstams: Par Eragonu un Safiru! viņš noaurojās, paceldams kausu. Arī šo tostu apkārtējie sagaidīja ar gavilēm.

Eragons piecēlās un paklanījās, tas izraisīja jaunas gaviles. Līdzās stāvošā Safira pakāpās atpakaļ un pacēla priekškāju, lai pieliktu to pie sirds, mēģinādama atkārtot Eragona žestu. Tajā brīdī viņa sagrīļojās, un rūķi, aptvēruši stāvokļa bīstamību, metās kur nu kurais. Un viņi paspēja pamukt sāņus laikā. Ar skaļu būkšķi Safira apvēlās atmuguriski, piezemēdamās tieši uz banketa galda.

Eragona muguru pāršķēla neciešamas sāpes, un viņš bezsamaņā sabruka līdzās pūķa astei.

REKVIĒMS

Mosties, Knurlhiem! Tagad nav vaļas gulēt. Visi pulcējas pie vārtiem, un bez mums viņi nesāks. Eragons ar milzu pūlēm atvēra acis, apzinādamies, ka sāp galva un smeldz viss ķermenis. Viņš gulēja uz auksta akmens galda. Ko? Sajutis mutē nelāgu garšu, viņš saviebās.

Oriks paraustīja savu brūno bārdu. Ažihada izvadīšana. Mums tajā ir jāpiedalās!

-   Nē, es jautāju, kā tu mani tikko uzrunāji! Viņi vēl arvien atradās svinību zālē, taču tā bija tukša, izņemot viņu, Oriku un Safiru, kura gulēja uz sāniem starp diviem galdiem. Viņa sagrozījās un pacēla galvu, pavērdamās apkārt ar miegainām acīm.

-   Akmensgalva! Es nosaucu tevi par Akmensgalvu, jo jau stundu cenšos tevi pamodināt.

Eragons pieslējās sēdus un noslīdēja no galda. Prātā pazibēja vakardienas notikumu fragmenti. Safira, kā tu jūties ? viņš vaicāja, grīļīgi pieiedams pie pūķa.

Pūķis pagrozīja galvu, pārlaida ar spilgti sarkano mēli pār zobiem kā kaķis, kas apēdis kaut ko nelāgu. Laikam esmu vienā gabalā… Kreisais spārns uzvedas mazliet dīvaini. Iespējams, es vakar uz tā nokritu. Un manā galvā ir ieurbies tūkstotis karstu bultu.

-  Vai kāds cieta, kad Safira nokrita? norūpējies vaicāja Eragons.

No rūķa varenā krūškurvja izsprāga sirsnīgu smieklu šalts. Tikai tie, kuri smiedamies novēlās no krēsliem. Pūķis, kurš piedzeras un tad mēģina paklanīties! Esmu pārliecināts, ka par šo notikumu dziedās ne vienu vien desmitgadi. Safira izlocīja spārnus un stīvi uzgrieza viņiem muguru. Mēs nospriedām, ka atstāsim tevi, Safira, tepat, jo nespējām izkustināt no vietas. Pavārs bija drausmīgi uztraucies viņam bija bail, ka tu varētu izdzert visu viņa labāko alu, ne tikai tās četras mucas, kuras pieveici.

Un tu mani toreiz kaunināji par dzeršanu! Ja es izdzertu četras mucas, es būtu pagalam!

Protams! Jo tu neesi pūķis.

Oriks iespieda Eragonam rokās drēbju saini. Te būs, uzvelc šīs. Būs vairāk piemērotas bērēm nekā tavas pašreizējās drānas. Bet pasteidzies gan mums nav daudz laika. Eragons žigli uzrāva atnesto apģērbu baltu, gaisīgu kreklu ar saitītēm piedurkņu galos, sarkanu, ar zelta tresēm un izšuvumiem rotātu vesti, tumšas bikses, melnus, spožus zābakus, kuru papēži klaudzēja uz akmens grīdas, un plīvojošu apmetni, kas zem zoda bija jāsastiprina ar dārgakmeņiem rotātu saktu. Ierastās ādas siksnas vietā Zaroks bija piestiprināts pie greznas jostas.

Eragons apslacīja seju ar ūdeni un mēģināja pieglaust matus. Oriks steidzināja abus ar Safiru uz zāles durvju pusi un tālāk uz Troņheimas dienvidu vārtiem. Tur sāksies ceremonija, rūķis paskaidroja, par spīti paīsajām, resnajām kājām pārvietodamies pārsteidzoši ātri, jo tajā vietā pirms trijām dienām apstājās procesija ar kritušo Ažihadu. Ceļu līdz kapam nedrīkst pārtraukt, citādi viņa gars neradīs miera.

Savāda ieraža, ieminējās Safira.

Eragons viņai piekrita, ievērodams tikko manāmu grīļošanos pūķa gaitā. Kārvahallā mirušos parasti apglabāja paša sētā vai, ja viņi bija dzīvojuši ciematā, tad nelielā kapsētā. Vienīgie izvadīšanas rituāli bija norunātas dzejas rindas no noteiktām balādēm un bēru mielasts, kuru pēc tam sarīkoja radiniekiem un draugiem. Vai tu izturēsi bēres? viņš apvaicājās, kad Safira atkal sagrīļojās.

Vina uz mirkli saviebās. Izturēšu un izturēšu arī Nasuadas >

iecelšanu, bet tad gan man vajadzēs pagulēt. Kaut velns parautu to miestiņu!

Atkal uzrunādams Oriku, Eragons vaicāja: Kur apglabās Ažihadu?

Oriks palēnināja soli un piesardzīgi palūkojās uz Eragonu. Paīso jautājumu starp klaniem bija pamatīga villošanās. Kad nomirst rūķis, mēs uzskatām, ka viņa ķermenis ir jāieslēdz akmenī, citādi viņš nekad nevarēs pievienoties saviem senčiem… Tas ir sarežģīti, un vairāk izklāstīt es nerūķim nedrīkstu… bet mēs darām visu iespējamo, lai nodrošinātu šādu apglabāšanu. Ģimene vai klans krīt kaunā, ja ļauj kādam no savējiem atdusēties vienkāršākā iezī.

Zem Farthenduras ir izcirsti kambari, kuros atdusas visi tie knurlani, visi rūķi, kuri ir miruši šeit. Turp aiznesīs arī Ažihadu. Nav iespējams viņu ieslēgt akmenī kā daždien rūķi, jo viņš ir cilvēks, taču viņam ir atvēlēta īpaša niša. Tur vārdeni varēs viņu apmeklēt, netraucējot mūsu svēto grotu mieru, un Ažihads saņems pelnīto godu.

-  Jūsu karalis vārdenu labā ir paveicis ļoti daudz, Eragons atzina.

-   Ir rūķi, kuri uzskata pārāk daudz.

Pirms pamatīgajiem vārtiem, kuri bija pacelti ar neredzamu ķēžu palīdzību, ielaižot pazemē blāvo dienasgaismu, kas ieplūda no Farthenduras, viņi ieraudzīja rūpīgi izkārtojušos kolonnu. Tās priekšgalā uz balta, sešu melnās bruņās tērpušos vīru nestas marmora plātnes gulēja Ažihads. Nelaiķim galvā bija ar dārgakmeņiem nosēta bruņucepure. Rokas bija saliktas kopā uz krūtīm virs atsegtā zobena ziloņkaula spala. Pārējo zobenu, kā arī Ažihada vidukli un kājas sedza vairogs. Sudraba bruņukrekls, kas atgādināja kopā savītus mēnesstaru gredzenus, klāja viņa locekļus un gūlās krokās uz plātnes.

Tūlīt aiz nelaiķa stāvēja Nasuada nopietna, tērpusies sabuļādās, staltu stāju, tomēr viņas seju slacīja asaras. Mazliet sāņus stāvēja Hrotgars tumšās drānās, tad Arja, Vecajo padome ar notikumam piemērotām skumjām sejas izteiksmēm un tālāk garum gara sērotāju virkne, kas stiepās labu jūdzi aiz Troņheimas.

Ikvienas durvis un vārtrūme četrus stāvus augstajā gaitenī, kas veda uz Troņheimas galveno zāli, bija vaļā, un tajās pulcējās tiklab rūķi, kā cilvēki. Parādoties Safirai un Eragonam, garie vimpeļi, kas nokarājās starp pelēkajām sejām, nošūpojās nopūtu un čukstu vilnī.

Jormundurs pamāja, lai nācēji pievienojas viņiem. Cenzdamies neizjaukt procesiju, Eragons un Safira izlīkumoja starp sērotājiem un nostājās līdzās Jormunduram, pa ceļam izpelnījušies nosodošu skatienu no Sabrejas. Oriks nostājās līdzās Hrotgaram.

Viņi turpināja gaidīt, Eragons gan nezināja, ko tieši.

Visi lukturi bija daļēji aizsegti, tāpēc visapkārt valdīja vēsa krēsla, piešķirdama notiekošajam spocīgu gaisotni. Šķita, neviens nedz pakustas, nedz elpo: uz īsu mirkli Eragons iedomājās, ka viņi visi ir mūžībā sastingušas statujas. No katafalka uz krēslainajiem griestiem vijās viena vienīga dūmu strūkliņa no kvēpināmo zāļu trauka, uzvēdīdama ciedra un kadiķa smaržu. Tā bija vienīgā kustība gaitenī mutuļojošā lente meta līganus līkločus te uz vienu, te uz otru pusi.

Dziļi Troņheimā atskanēja bungu dārdiens. Bomm. Skanīgais, zemais troksnis likās novibrējam sērotāju kaulos, likdams nodrebēt visam pilsētkalnam un piepildīdams to ar atbalsi kā milzīgu akmens zvanu.

Procesija sāka kustēties.

Bomm. Pēc otrā sitiena pirmajām bungām pievienojās vēl vienas, un katrs to sitiens neapturami vēlās cauri gaitenim. Skaņas spēks virzīja viņus uz priekšu majestātiskā ritmā, piešķirdams katram solim notikumam atbilstošu nozīmi, mērķi un nopietnību. Šajā soļu un bungu ritmā nebija vietas nevienai pašai domai, tikai emociju kāpinājumam, ko bungas prasmīgi uzbūra, likdamas gan asarām saskriet acīs, gan pildīdamas sirdis ar saldi rūgtu prieku.

Bomm. Kad gaitenis beidzās, Ažihada nesēji, pirms ieiet galvenajā zālē, apstājās zem oniksa kolonnām. Eragons ievēroja, ka, ieraugot Isidara Mitrimu, rūķi kļūst vēl nopietnāki.

Bomm.

Procesija virzījās cauri kristāla kapsētai. Milzu zāles vidū slējās gigantisku šķembu loks, kas ieskāva āmura un piecstaru zvaigžņu inkrustācijas. Daudzas lauskas bija lielākas par Eragona pūķi Safiru. Safīra zvaigznes stari vēl arvien mirdzēja fragmentos, un uz dažiem no tiem varēja manīt izgrebtās rozes ziedlapiņas.

Bomm.

Nesēji turpināja ceļu starp daudzajām žiletes asuma šķautnēm. Tad procesija pagriezās un pa platajām kāpnēm devās lejup tuneļos, kas stiepās zem zāles. Viņi izsoļoja cauri neskaitāmām alām, paiedami garām daudziem akmens namiņiem, kuru durvis rūķu bērni ķērās pie mātēm un platām acīm vēroja notiekošo.

Bomm.

Atskanot beidzamajam krešendo, procesija apstājās zem rievotiem stalaktltiem, kas greznoja milzīgu katakombu, gar kuras sienām rindojās nišas. Katrā nišā atradās kapavieta, virs kuras bija iegrebts vārds un klana vapenis. Te bija apglabāti tūkstoši, pat simti tūkstoši rūķu. Vienīgo gaismu meta sarkani lukturi, kas bija izvietoti krietnu gabalu cits no cita, tāpēc ēnainajā telpā tie likās blāvi.

Pēc brīža nesēji devās uz nelielu telpu, kas bija savienota ar lielo alu. Mazākās telpas vidū slējās pacēlums, kurā pavērās greznas kapličas tumšā ieeja. Virs tās bija iegravētas rūnas:

Lai ikviens rūķis, cilvēks vai elfs -

atceras

šo vīru.

Jo viņš bija cēls, spēcīgs un vieds.

Guntera Aruna

Kad visi sērotāji sapulcējās telpā, Ažihadu nolaida kapličā, un tiem, kas viņu bija pazinuši personiski, ļāva pienākt tuvāk. Eragons un Safira bija piektie rindā aiz Arjas. Kad viņi kāpa lejup pa marmora pakāpieniem, lai atvadītos no vārdenu vadoņa, pār Eragonu pārklājās neremdināmu skumju sega, ko vēl jo sāpīgāku darīja atziņa, ka, ciktāl tas attiecās uz viņu, šīs bija ne vien Ažihada, bet arī Murtaga bēres.

Apstājies līdzās šķirstam, Eragons pavērās lejup uz Ažihadu. Kritušais likās mierīgāks un rezignētāks, nekā Eragons viņu atcerējās no kopā pavadītā laika, it kā nāve būtu atzinusi viņa dižumu un pagodinājusi Ažihadu, izdzēšot no vaibstiem visas pasaulīgo trauksmju pēdas. Eragons bija pazinis vārdenu vadoni vien īsu brīdi, bet arī šajā laikā viņš bija izpelnījies Eragona cieņu gan kā cilvēks, gan kā zīme jo viņš simbolizēja brīvību no tirānijas.

Turklāt Ažihads bija pirmā būtne, kura bija devusi patvērumu Eragonam un Safirai, kopš viņi pameta Palankāras ieleju.

Satriektais Eragons mēģināja iedomāties, kā varētu skanēt atvadu vārdi, kas darītu godu šim dižajam vīram. Galu galā, par spīti kaklā sakāpušajam kamolam, Eragons nočukstēja: Tevi atcerēsies laiku laikos, Ažihad. Es to zvēru. Dusi mierā ar apziņu, ka Nasuada turpinās tevis aizsākto un ka Impērija reiz kritīs, pateicoties tam, ko tu paveici. Sajutis Safiras pieskārienu rokai, Eragons nokāpa no paaugstinājuma un ļāva vietu ieņemt Jormunduram.

Kad visi bija atvadījušies no Ažihada, pāri nelaiķim noliecās Nasuada un pieskārās tēva rokai, saņemdama to savā. Izdvesusi sāpjpilnu nopūtu, viņa sāka dziedāt savādā, vaimanājošā balsī, piepildīdama alu ar savām skumjām.

Tad pienāca ducis rūķu un uzbīdīja marmora bluķi pāri Ažihada augšup vērstajai sejai. Viņa ceļš šaisaulē bija galā.

UZTICĪBAS ZVĒRESTS

Kamēr cilvēki aizņēma vietas pazemes amfiteātri, Eragons nožāvājās un aizklāja muti ar roku. Plašajā arēnā atbalsojās balsu murdoņa tur apsprieda bēres, kuras tikko bija beigušās.

Eragons sēdēja pirmajā rindā, vienā līmenī ar runātāja tribīni. Līdzās viņam izvietojās Oriks, Arja, Hrotgars, Nasuada un Vecajo padome. Safira stāvēja kāpnēs, kas veda augšup uz pārējām rindām. Oriks pieliecās un sacīja: Kopš Korgana laikiem visi mūsu karaļi ir izvēlēti šeit. Ir tikai pareizi, ka arī vārdeni savu vadoni iecels šajā zālē.

Vēl nevar zināt, nodomāja Eragons, vai šī varas pārņemšana neizraisīs nemierus. Viņš paberzēja aci, notraukdams sariesušās asaras bēru ceremonija viņu bija satriekusi.

Viņa sirdi žņaudza nemiers, kas mijās ar skumju atplūdiem. Viņš bažījās par savu lomu gaidāmajos notikumos. Pat ja viss atrisinātos labi, bija skaidrs, ka viņi ar Safiru jau šodien iedzīvosies ietekmīgos ienaidniekos. Viņa plauksta pieskārās Zarokam un sažņaudzās ap spalu.

Pagāja vairākas minūtes, līdz zālē sanāca visi, kam šeit bija jābūt. Tad uz paaugstinājuma uzkāpa Jormundurs. Godājamie vārdeni, beidzamo reizi mēs šeit sapulcējāmies pirms piecpadsmit gadiem, kad mūžībā aizgāja Deinors. Viņa pēctecis Ažihads, lai pretotos Impērijai un Galbatoriksam, paveica vairāk nekā mūsu iepriekšējie vadoņi. Viņš izcīnīja neskaitāmas uzvaras kaujās pret skaitliski pārākiem pretiniekiem. Viņš teju nonāvēja Durzu, atstādams skrambu uz Ēnas asmens. Un viens no Ažihada dižākajiem darbiem bija Jātnieka Eragona un Safiras uzņemšana Troņheimā. Tagad pienācis brīdis izvēlēties jaunu vadoni tādu, kurš nesīs mums jaunas uzvaras.

Kāds augšējās rindās iesaucās: Ēnkāvis!

Eragons centās izlikties, ka nav to dzirdējis, un ar gandarījumu ievēroja, ka Jormundura sejā nenotrīsēja ne vaibsts.

Ažihada "labā roka" turpināja: Iespējams, nākamajos gados, taču šobrīd viņam ir citi pienākumi, citi uzdevumi. Vecajo padome pēc ilgām pārdomām secināja, ka ir vajadzīgs kāds, kurš saprot mūsu vajadzības un alkas, kāds, kurš ir dzīvojis un cietis kopā ar mums. Kāds, kurš atteicās laisties lapās arī tad, kad kauja bija neizbēgama.

Šajā brīdī Eragons juta, kā klausītāju rindas pāršalc apjausmas vilnis. Vārds atskanēja vispirms kā tūkstoš rīkļu čuksts, bet tad to nosauca arī pats Jormundurs: Nasuada. Jormundurs paklanījās un pagāja sāņus.

Nākamā pie pults devās Arja. Viņa pārlaida skatienu zālē gaidošajiem un teica: Šovakar elfi ar godu atvadījās no Ažihada… Un karalienes Islanzadi vārdā es atzīstu Nasuadu par vārdenu vadoņa pēcteci un apsolu viņai tādu pašu atbalstu un draudzību, kādu saņēma viņas tēvs. Lai zvaigznes sargā viņu!

Hrotgars uzkāpa uz paaugstinājuma un īsi paziņoja: Arī es un mūsu klani atbalstām Nasuadu. Tad arī viņš pagāja malā.

Bija pienākusi Eragona kārta. Stāvēdams pūļa priekšā un juzdams skatienus, kas pētīja viņu un Safiru, jauneklis teica: Arī mēs atbalstām Nasuadu. Safira apstiprinoši ierūcās.

Kad atbalsta vārdi bija izskanējuši, Vecajo padome ar Jormunduru priekšgalā nostājās abās pusēs pultij. Stalti izslējusies, pienāca Nasuada un nometās Jormundura priekšā uz ceļgala, iegrimdama kraukļmelnās kleitas kupenā. Pacēlis balsi, Jormundurs paziņoja: Pamatojoties uz pēctecību un tikumu, mēs esam izvēlējušies Nasuadu. Pamatojoties uz viņas tēva sasniegumiem un viņas līdzcilvēku svētību, mēs esam izvēlējušies Nasuadu. Un tagad es vaicāju jums: vai mūsu izvēle ir pareiza?

Atskanēja apdullinošs daudzu balsu rēciens. Jā!

Jormundurs pamāja. Tad, izmantojot pilnvaras, kas piešķirtas šai padomei, mēs nododam Ažihadam reiz uzticētās privilēģijas un pienākumus viņa vienīgajai mantiniecei Nasuadai. Viņš uzmanīgi uzlika sudraba stīpu Nasuadai galvā. Paņēmis jaunās sievietes roku, Jormundurs palīdzēja viņai piecelties un tad pasludināja: Jūsu priekšā ir vārdenu jaunā vadone!

Minūtes desmit vārdeni un rūķi gavilēja, visai zālei drebot un dārdot. Kad kliedzieni pierima, Sabreja pamāja Eragonam un pačukstēja: Tagad tev pienācis laiks pildīt solījumu.

Mirklī visi trokšņi Eragonam pagaisa kā nebijuši. Norima arī uztraukums to likās nodzēsis brīža svarīgums. Ievilcis elpu, lai saņemtos, Eragons kopā ar Safiru devās uz Jormundura un Nasuadas pusi. Katrs solis likās velkamies mūžību. Iedams viņš vēroja Sabreju, Elesari, Umertu un Falberdu un pamanīja padomes locekļu sejās pussmaidus, pašapmierinātību un Sabrejas gadījumā nepārprotamu nicinājuma izteiksmi. Aiz viņu mugurām stāvēja Arja. Elfa uzmundrinoši pamāja.

Mēs tūlīt mainīsim vēstures gaitu, Safira bilda.

Mēs metamies lejup no klints, nezinot, cik dziļš ir ūdens tās pakājē.

Bet lidojums ir elpu aizraujošs!

Uzmetis īsu acumirkli Nasuadas nopietnajai sejai, Eragons paklanījās un nometās uz ceļgala. Izslīdinājis Zaroku no maksts, viņš paņēma zobena asmeni plaukstās un pacēla to augšup, kā likās, lai piedāvātu Jormunduram. Kādu mirkli zobens it kā svārstījās starp Jormunduru un Nasuadu, balansēdams starp diviem atšķirīgiem likteņiem. Eragons juta, kā aizžņaudzas kakls, tik vienkārša izvēle, no kuras var izrādīties atkarīga viņa turpmākā dzīve. Pat vairāk nekā dzīve šī izvēle ietekmēs arī Safiru, karali, visu Impēriju.

Tad, spēji ievilcis elpu, Eragons strauji pavērsās pret Nasuadu. Dziļā cieņā… un, apzinoties grūtības, kas stāv tavā priekšā… es, Eragons, vārdenu pirmais Jātnieks, Ēnkāvis un Argetlams, dāvāju savu zobenu un savu uzticību tev, Nasuada.

Vārdeni un rūķi kā apstulbuši blenza notiekošajā. Tajā pašā mirklī Vecajo padomes triumfējošie smīniņi pārtapa bezspēcīga niknuma viepļos. Viņu skatieni dega ar nodotu cilvēku spīvo indi. Pat Elesari patīkamo izturēšanos likās uzspridzinām dusmas. Vienīgi Jormundurs pēc acumirklīga, pārsteiguma pilna satricinājuma likās pieņemam nupat izskanējušo paziņojumu ar mierīgu sirdi.

Nasuada pasmaidīja un satvēra Zaroka spalu, tad pieskārās ar zobena smaili Eragona pierei. Es esmu pagodināta, ka tu, Jātniek Eragon, esi nolēmis kalpot man. Es pieņemu tavu kalpošanu, tāpat kā tu pieņem visus pienākumus, kas ar to saistās. Es pasludinu tevi par savu vasali. Celies un ņem savu zobenu!

Eragons izpildīja teikto un tad kopā ar Safiru pakāpās atpakaļ. Skanot uzmundrinošiem atbalsta saucieniem, pūlis pielēca kājās, rūķi ritmā dimdināja grīdu ar saviem naglotajiem zābakiem, bet vārdenu karotāji šķindināja zobenus pret vairogiem.

Pagriezusies pret pulti, Nasuada satvēra to ar abām rokām un pārlaida skatienu amfiteātrī sanākušajiem. Viņas sejā staroja neviltots prieks. Mani vārdeni!

Iestājās klusums.

-   Tāpat kā mans tēvs pirms manis, es apņemos veltīt savu dzīvi jums un jūsu mērķiem. Es nepārstāšu cīnīties ne mirkli, līdz urgļi būs noslaucīti no zemes virsas, Galbatorikss miris un Alagēzija atkal brīva!

Nodārdēja aplausu un gaviļu vilnis.

-   Tāpēc atgādinu tagad mums ir jāgatavojas izšķirošiem notikumiem. Šeit, Farthendurā, pēc neskaitāmām sīkām sadursmēm mēs izcīnījām pirmo lielo uzvaru. Nu ir pienākusi mūsu kārta uzbrukt. Pēc tik lieliem zaudējumiem Galbatorikss ir novājināts, un otras tik lieliskas iespējas var ari nebūt. Tā nu es vēlreiz piekodinu jums mums ir jāgatavojas, lai uzvarētu atkal un atkal!

Pēc Nasuadas uzstājās vēl vairāki runātāji, ari dusmās vēl arvien kūsājošais Falberds, un tad amfiteātris sāka tukšoties. Kad Eragons grasījās doties projām, viņa roku satvēra Oriks. Rūķis vērās vēl arvien izbrīnītām acīm. Eragon, vai tu to visu biji izplānojis jau iepriekš?

Eragons brīdi prātā pārlika, vai var būt atklāts, tad pamāja. Biju gan.

Oriks nopūtās un nošūpoja galvu. Tas bija drosmīgs solis. Jau no pirmās dienas vārdenu priekšgalā Nasuadas pozīcijas ir krietni stiprākas. Un izskatās, ka tavs solis bija gana bīstams, vismaz spriežot pēc tā, kādus ģīmjus rādīja Vecajo padome. Vai Arja atbalstīja tavu rīcību?

Viņa piekrita, ka tā ir nepieciešama.

Rūķis domīgi nopētīja Eragonu. Esmu pārliecināts, ka tā arī ir. Tu, Eragon, tikko mainīji spēku līdzsvaru. Šīsdienas soļa dēļ arī nākotnē tevi nekad nenovērtēs par zemu… Tomēr uzmanies no drūpoša akmens. Tu esi ieguvis vairākus spēcīgus ienaidniekus. Rūķis uzsita Eragonam pa plecu un devās projām.

Safira noskatījās, kā Oriks aiziet, un tad ierunājās. Mums vajadzētu posties projām no Farthenduras. Padome alks atriebties. Jo ātrāk m,ēs izkļūsim no viņu ietekmes loka, jo labāk.

BURVE, ČŪSKA UN PERGAMENTA VĪSTOKLIS

Tovakar, kad Eragons atgriezās pēc mazgāšanās savā miteklī, viņu pārsteidza slaida sieviete, kas gaidīja priekštelpā. Viņai bija tumši mati, neticami zilas acis, bet mute likās paužam nepatiku. Ap sievietes delnu vijās šņācošas čūskas veidolā izlocīta zelta rokassprādze. Eragons cerēja, ka viņa nav ieradusies, lai lūgtu padomu, kā to darīja daudzi vārdeni.

-   Argetlam. Sieviete graciozi pakniksēja.

Eragons palocīja galvu. Vai varu jums kā palīdzēt?

-   Ceru, ka varat. Es esmu Triāna, Duvrangragātas burve.

-   Vai tiešām? Burve? Sievietes teiktais bija ieinteresējis Eragonu.

-   Turklāt arī kaujas mags, spiegs es daru visu, kas vārdeniem vajadzīgs. Vārdenu vidū nav pārlieku daudz maģijas pratēju, tāpēc katram no mums ir pusducis pienākumu. Viņa pasmaidīja, nozibinot līdzenus, baltus zobus. Tas arī ir mana šīsdienas nāciena iemesls. Mēs justos pagodināti, ja tu uzņemtos mūsu kopas vadību. Tu esi vienīgais, kurš spētu aizstāt Dvīņus.

Nemaz īsti neapzinādamies, Eragons atbildēja viņai ar smaidu. Sieviete izturējās tik draudzīgi un apburoši, ka viņš ienīda sevi par to, ka viņam jāatsaka. Diemžēl es nevarēšu uzņemties šo godu. Mēs ar Safiru drīzumā dodamies projām no Troņheimas. Turklāt man vispirms būtu jāapspriežas ar Nasuadu. Un es nevēlos iepīties vēl kādos politiskos samezglojumos… jo īpaši ar cilvēkiem, kurus vēl nesen vadījuši Dvīņi.

Triāna iekoda lūpā. Mani apbēdina šī ziņa. Viņa panācās solīti tuvāk. Iespējams, mēs varētu pirms jūsu došanās ceļā satikties vēl kādu reizi. Es tev parādītu, kā izsaukt un vadīt garus… Tas būtu ļoti izglītojoši mums abiem.

Eragons juta, kā sejā ielīst silts sārtums. Es pateicos par piedāvājumu, taču šobrīd esmu pārāk aizņemts.

Triānas acīs nozibēja dusmu dzirkstele, tomēr tā pagaisa tik ātri, ka Eragons sāka prātot, vai vispār to redzējis. Tad viņa eleganti nopūtās. Es saprotu.

Jaunā sieviete izklausījās tik vīlusies un izskatījās tik noskumusi, ka Eragons jau jutās vainīgs par atteikumu. No tā, ka aprunāšos ar viņu dažas minūtes, taču nevarētu celties nekāds ļaunums, viņš sevi pārliecināja. Man gan būtu viens jautājums kā tu apguvi maģiju?

Triāna atplauka. Mana māte bija dziedniece Surdā. Viņai piemita nelielas dotības, un viņa man iemācīja pirmās seno zinšu iemaņas. Protams, es ne tuvu neesmu tik varena kā Jātnieks. Durzu vienatnē nespētu pieveikt neviens no Duvrangragātas bet tu to paveici. īsts varoņdarbs.

Apmulsušais Eragons sāka zābakiem švīkāt grīdu. Bez Arjas iejaukšanās es nebūtu palicis dzīvs.

-   Tu, Argetlam, esi pārāk pieticīgs, viņa glaimoja. Tieši tu devi Ēnai izšķirošo triecienu. Tev vajadzētu lepoties ar šo varoņdarbu. Tā ir paša Vraela cienīga uzvara. Sieviete paliecās uz Eragona pusi. Jauneklis ieelpoja viņas smaržas samtainas un biezas, ar eksotisku garšvielu atblāzmu. Vai esi jau dzirdējis dziesmas, kas sacerētas par tevi? Vārdeni tagad katru vakaru tās dzied pie ugunskuriem. Ļaudis runā, ka tu esot nācis, lai atņemtu troni Galbatoriksam!

-   Nē! Eragons strauji iebilda. Tās nu bija baumas, kuras viņš nespēja pieņemt. Lai ko viņi teiktu, es nekāroju kāpt tronī. Lai kāds izrādītos mans liktenis, man nav vēlmes valdīt.

-   Viedi vārdi. Kas gan galu galā ir karalis, ja ne paša pienākumos ieslodzīts cilvēks? Tas būtu pēdējā Jātnieka un viņa pūķa necienīgi. Nē, tu darīsi tikai to, ko vēlēsies, un tādējādi veidosi Alagēzijas nākotni. Viņa uz mirkli apklusa. Vai tev Impērijā palika ģimene?

Kas tas par jautājumu? Tikai brālēns.

-   Un tu neesi saderināts?

Šis jautājums pārsteidza Eragonu nesagatavotu. Neviens neko tādu viņam nebija vaicājis. Nē, es neesmu saderināts.

-   Ir taču jābūt kādam, kas rūpējas par tevi. Viņa pienāca vēl soli tuvāk, un lentēm greznotā piedurkne pārslīdēja pār jaunekļa delmu.

-   Kārvahallā man nebija draudzenes, Eragonam nodrebēja balss. Un pēc tam ilgu laiku esmu pavadījis ceļā.

Triāna mazliet atvirzījās un pacēla roku tā, lai čūskas rokassprādze būtu acu augstumā. Vai tev tā patīk? viņa vaicāja. Eragons tikai piemiedza acis un pamājat lai gan jutās visai dīvaini. Es to saucu par Lorgu. Viņa ir mans dēmons un sargātājs. Paliekusies uz priekšu, viņa uzpūta rokassprādzei un nomurmināja: Sē orūm thornessa hāvr sharjalvi lifs.

Kaut kas sausi nočaukstēja, un čūska atdzīvojās. Eragons apburts vēroja, kā radījums vijas ap Triānas bālo roku, tad izslējās virs tās un piekaļ zaigojošo rubīnu acis viņam. Ik pa brīdim no čūskas mutes izšāvās metālisks mēles dzelksnis. Likās, ka čūskas acis arvien izplešas, līdz kļūst Eragona dūres lielumā. Viņš jutās ierauts to liesmojošajā dzelmē kā atvarā; lai kā jauneklis censtos, viņš nespēja novērst skatienu.

Tad. atskanēja strupa pavēle, čūska atgriezās iepriekšējā stāvoklī un sastinga. Ar nogurušu nopūtu Triāna atspiedās pret sienu. Vairums ļaužu nesaprot, ko mēs, maģijas pratēji, darām. Taču es gribēju atgādināt, ka starp vārdeniem ir cilvēki, kas līdzinās tev, un mēs tev palīdzēsim, kā vien spēsim.

Eragons neviļus uzlika roku uz Triānas plaukstas. Nekad iepriekš viņš pat nebija mēģinājis šādi tuvoties sievietei, taču instinkti dzina viņu uz priekšu, liekot izmēģināt laimi. Tas bija satraucoši un biedējoši. Ja vēlies, mēs varam kopā aiziet ieturēties. Tepat netālu ir viena no rūķu virtuvēm.

Triānas roka pārslīdēja pār Eragona plaukstu pirksti likās gludi un vēsi, tik atšķirīgi no raupjajiem tvērieniem, pie kuriem viņš bija pieradis. Labprāt. Vai mēs… Tad Triānai aiz muguras strauji vērās durvis un viņa klupšus krišus paspēra soli uz priekšu. Burve strauji pagriezās un vārgi iekliedzās. Pāris sprīžu attālumā no viņas sejas zvēroja Safiras acis.

Safira stāvēja kā sastingusi, tikai augšlūpa lēnām pacēlās, atklājot robotu zobu rindu. Tad viņa ierūcās. Rūciens bija pasakains tā bagātajā toņu gammā varēja just gan nicinājumu, gan draudus. Tas vispirms pieņēmās spēkā un tad pamazām noklusa, kopumā aizņemdams kādu minūti. Dzirdēt šo rūcienu nozīmēja noklausīties niknuma pilnu tirādi, kas lika tirpām pārskriet pār muguru.

Visu šo laiku Eragons neatrāva no Safiras ne acu.

Kad rūciena atbalss bija noklususi, Triāna abās dūrēs drudžaini žņaudzīja kleitas audumu. Burve izskatījās nobijusies. Viņa žigli pakniksēja Safiras priekšā, tad, šķietami tikko valdīdamās, lai nesāktu skriet, pagriezās un izslīdēja no telpas. Izturēdamās tā, it kā nekas nebūtu noticis, Safira pacēla priekškāju un nolaizīja vienu no nagiem. Durvis atvērt izrādījās teju neiespējami, viņa teica, paostīdama gaisu.

Eragons vairs nespēja valdīties. Kāpēc tu to darīji?! viņš uzsprāga. Tev nebija nekāda iemesla iejaukties!

Tev bija vajadzīga mana palīdzība, Safira mierīgi atbildēja.

Ja man būtu vajadzīga tava palīdzība, es būtu saucis!

Nekliedz uz mani, viņa skarbi atteica, sacērtot žokļus. Eragons nojauta, ka Safirā kūsājošās jūtas nav mazāk trauksmainas par viņējām. Es nepieļaušu, ka tu čubinies ar ložņu, kam vairāk rūp, ka esi Jātnieks, nevis kāds esi tu pats kā cilvēks.

Viņa nebija nekāda ložņa! Eragons kliedza. Viņš dusmās trieca dūri pret sienu. Safira, es jau esmu pieaudzis vīrietis, nevis mūks. Tu taču nedomā, ka nelikšos… nelikšos zinis par sievietēm tikai tāpēc, ka esmu tas, kas esmu. Turklāt nejau tev būtu jāpieņem šie lēmumi. Galu galā varbūt man tīri labi patika parunāties ar viņu pēc visām tām šausmām, ko esam piedzīvojuši beidzamajā laikā. Mūsu saikne ir pietiekami cieša, lai tu zinātu, kā jūtos. Kāpēc tu nevarēji likt mūs mierā ? Kas gan mūsu sarunā bija tik slikts ?

Tu to nesaproti. Viņa novērsa acis, neļaudama Eragonam tajās ieskatīties.

Nesaprotu ?! Vai tu stāsies man ceļā, kad gribēšu apņemt sievu, kad mēs gribēsim bērnus ? Vai man nebūs tiesību uz ģimeni ?

Eragon. Viņa beidzot paskatījās uz jaunekli ar lielu, apaļu aci. Mūsu saikne ir bezgala dziļa.

Protams!

Un, ja tev būs attiecības ar manu svētību vai bez tās, ja tu pieķersies… kādai, šajā savienībā būs iesaistītas ari manas jūtas. Tas tev būtu jāatceras. Tāpēc un es tevi brīdināšu tikai šo vienu reizi esi uzmanīgs ar savu izvēli, jo tā skars mūs abus.

Viņš mirkli apsvēra Safiras teikto. Tiesa, mūsu saikne ir abpusēja. Ja tu ienīdīsi kādu, ari mani tas iespaidos līdzīgi… Es saprotu tavas bažas. Tad tā nebija vienkārši greizsirdība ?

Viņa vēlreiz nolaizīja nagu. Ja nu vienīgi mazliet.

Šoreiz ierūcās Eragons. Viņš pabrāzās garām pūķim, paķēra Zaroku un devās projām, pa ceļam sprādzēdams pie jostas zobenu.

Viņš vairākas stundas klīda pa Troņheimu, vairīdamies kādu satikt. Notikušais sāpināja Eragonu, kaut gan viņš nevarēja noliegt Safiras vārdu patiesumu. No visa tā, kas viņus saistīja, šī bija vissavrupākā joma un viņi par to bija runājuši vismazāk. To nakti pirmo kopš sagūstīšanas Gileādā viņš aizvadīja šķirti no Safiras, sameklēdams guļvietu vienā no rūķu barakām.

Eragons atgriezās ierādītajā miteklī nākamajā rītā. Ievērojot vārdos neizteiktu vienošanos, ne viņš, ne Safira nepieminēja notikušo. Strīdēties būtu bezjēdzīgi, ja nedz viena, nedz otra puse netaisījās piekāpties ne soli. Turklāt abi jutās atviegloti, ka atkal var būt kopā, tāpēc nevēlējās vēlreiz apdraudēt draudzību.

Kad viņi pusdienoja un Safira plosīja kāda lopiņa asiņainu cisku, atsteidzās Džārša. Kā jau ierasts, viņš platām acīm blenza uz pūķi, vērojot katru Safiras kustību, kamēr viņas asie zobi nošķeļ pamatīgam kaulam galu. Kas noticis? Eragons vaicāja, slaucīdams zodu un prātodams, vai Vecajo padome atkal vēlas tikties ar viņu. Kopš bērēm viņi nebija devuši nekādu ziņu.

Džārša novērsās no Safiras tikai uz mirkli, kas bija vajadzīgs, lai izgrūstu: Kungs, ar jums vēlas runāt Nasuada. Viņa gaidīs tēva kabinetā.

Kungs! Eragons gandrīz iesmējās. Vēl gluži nesen viņš tā uzrunāja cilvēkus, bet ne otrādi. Jātnieks pavērās uz Safiru. Vai esi beigusi pusdienot vai varbūt tev ir vajadzīga vēl kāda minūte?

Pārgriezusi acis, Safira iedabūja atlikušo gaļas kluci mutē un ar skaļu krakšķi pārkoda kaulu. Esmu beigusi.

Labi, pieceldamies sacīja Eragons, tu, Džārša, vari iet. Mēs zinām ceļu.

Kalnpilsēta bija tik liela, ka viņiem nācās pavadīt ceļā pusstundu, lai nokļūtu līdz Ažihada kabinetam. Tāpat kā Ažihada laikā durvis tika apsargātas, tikai divu cilvēku vietā te bija sapulcināta vesela kaujās rūdītu vīru vienība, kas bija gatava novērst vismazākās briesmas. Varēja redzēt, ka viņi bija gatavi upurēt paši sevi, lai aizstāvētu savu jauno vadoni uzbrukuma gadījumā. Lai gan vīri, protams, pazina Eragonu un Safiru, ceļš tika aizšķērsots, lai paziņotu Nasuadai par viesiem. Tikai tad abiem ļāva pārkāpt pār slieksni.

Eragons uzreiz pamanīja pārmaiņas: kabinetā bija parādījusies vāze ar puķēm. Nelielie, violetie ziedi likās necili, tomēr tie caurstrāvoja gaisu ar siltu smaržu, kas Eragonam atgādināja vasaru tikko lasītas avenes un nopļautus laukus, kas karstajā saulē pamazām sāka līdzināties bronzai. Viņš ieelpoja šo smaržu, novērtēdams, cik prasmīgi Nasuada ir uzspiedusi telpai savas klātbūtnes zīmogu, neaizēnojot atmiņas par tēvu.

Viņa sēdēja aiz platā galda, vēl arvien ģērbusies melnā sēru tērpā. Kad Eragons apsēdās krēslā un Safira nometās viņam līdzās, Nasuada sacīja: Eragon. Tas izskanēja vienkārši kā uzruna nedz draudzīga, nedz naidīga. Viņa uz mirkli pagriezās projām un tad atkal pievērsās Jātniekam jaunās vārdenu vadones skatienā jautās tērauds un mērķtiecība. Pāris beidzamās dienas esmu pavadījusi, pārskatot vārdenu lietu stāvokli. Tas izrādījās visai bēdīgs. Mums pietrūkst naudas un roku visam, kas jāpadara, krājumi iet uz beigām, turklāt no Impērijas mums piebiedrojas arvien mazāk dumpinieku. Es gribu mainīt šo situāciju.

Rūķi nespēs uzturēt mūs bezgalīgi ilgi šogad ražas bija sliktas, turklāt viņi paši ir cietuši zaudējumus. Ņemot to vērā, esmu nolēmusi kopā ar vārdeniem pārcelties uz Surdu. Tas ir grūts lēmums, tomēr uzskatu, ka nepieciešams lai gādātu par mūsu pašu drošību. Kad būsim Surdā, mums beidzot būs iespēja uzbrukt tieši Impērijai.

Pat Safira pārsteigta sarosījās. Šī iecere prasīs milzīgus sagatavošanās darbus! bilda Eragons. Būs vajadzīgi vairāki mēneši, līdz vārdeni spēs nogādāt Surdā gan visus cilvēkus, gan iedzīvi. Turklāt, ļoti iespējams, ceļā viņiem mēģinās uzbrukt. Es domāju, ka karalis Orins neuzdrošināsies atklāti nostāties pret Galbatoriksu, viņš iebilda.

Nasuada skumji pasmaidīja. Kopš mēs pieveicām urgļus, viņa nostāja ir mainījusies. Viņš dos vārdeniem pajumti, pabaros mūs un cīnīsies kopā ar mums. Daudzi vārdeni jau atrodas Surdā galvenokārt sievietes un bērni, kuri nespēja vai nevēlējās doties kaujā. Arī viņi mūs atbalstīs, citādi es liegšu viņiem vārdenu vārdu.

-   Kā gan, Eragons vaicāja, tev izdevās tik ātri sazināties ar karali Orinu?

-   Rūķi izmanto spoguļu un lukturu sistēmu, lai nodotu ziņas pa pazemes ejām. Viņi var nosūtīt ziņojumu no šejienes līdz Beoru kalnu rietumu piekājei nepilnas dienas laikā. Pēc tam kurjeri to nogādā uz Surdas galvaspilsētu Aberonu. Lai cik ātri tas būtu, šī metode tomēr ir pārāk gausa tad, kad Galbatorikss mūs pārsteidz ar veselu urgļu armiju, neatstājot ne dienu, lai sagatavotos. Es vēlos nodrošināt krietni ātrāku saziņas veidu, saucot talkā Duvrangragātas un Hrotgara magus.

Atvērusi galda atvilktni, Nasuada izņēma no tās pamatīgu pergamenta tīstokli. Vārdeni dosies projām no Farthenduras mēneša laikā. Hrotgars ir apņēmies gādāt par mūsu drošību, kamēr atrodamies pazemes ejās. Turklāt viņš nosūtīja vienības uz Ortiadu, lai sakautu urgļu armijas paliekas un noslēgtu tuneļus. Tad negaidīti uzbrukumi, izmantojot gaiteņus, vairs nebūtu iespējami. Var gadīties, ka ar šiem pasākumiem nebūs gana, lai nodrošinātu vārdenu izdzīvošanu, tāpēc gribēju ko lūgt īpaši tev.

Eragons pamāja. Viņam jau bija licies, ka gaidāms lūgums vai pavēle. Tas varēja būt vienīgais izsaukuma iemesls. Esmu tavā rīcībā.

-   Lai tā būtu. Uz mirkli Nasuada pievērsās Safirai. Tiesa, šī nav pavēle, un es vēlos, lai tu rūpīgi apdomā atbildi, pirms to dod. Lai panāktu lielāku atbalstu vārdeniem, es vēlos Impērijā izplatīt ziņas, ka jaunais Jātnieks Eragons Ēnkāvis kopā ar savu pūķi Safiru ir pievienojies mums un cīnīsies mūsu pusē. Pirms ko tādu darīt, es vēlējos saņemt jūsu piekrišanu.

Tas ir pārāk bīstami, Safira iebilda.

Vēstis par mūsu parādīšanos sasniegs Impēriju šā vai tā, Eragons sprieda. Vārdeni gribēs palielīties ar savu uzvaru un Durzas nāvi. Tas notiks neatkarīgi no tā, vai piekritīsim tam vai ne, tāpēc, manuprāt, varam šādu atļauju arī dot.

Safira klusi nosprauslājās. Mani uztrauc Galbatorikss. Līdz šim mēs neesam skaļi paziņojuši, kurā pusē būsim.

Mūsu rīcība runā skaidrāk par jebkādiem vārdiem.

Tiesa, bet tad, kad Durza cīnījās Troņheimā, viņš nemēģināja nogalināt tevi. Ja mēs atklāti paudīsim, ka esam nostājušies pret Impēriju, nākamajā reizē Galbatorikss var nebūt tik pielaidīgs. Kas gan zina, kādi spēki vai plāni viņam ir padomā, mēģinot mūs pakļaut savai varai ? Tik ilgi, kamēr mūsu nostāja nebūs skaidra, viņš, iespējams, nezinās, kā rīkoties.

Neskaidrību laiks ir beidzies, Eragons palika pie sava. Mēs kāvāmies pret urgļiem, nogalinājām Durzu, un es devu uzticības zvērestu vārdenu vadonim. Viss ir ļoti skaidri. Nē, es piekristu Nasuadas piedāvājumam, ja arī tu piekriti.

Krietnu brīdi pūķis klusēja, tad nolieca milzu galvu. Dari, kā vēlies.

Eragons uzlika plaukstu uz Safiras sāna un atkal pievērsās Nasuadai: Rīkojies tā, kā uzskati par pareizu. Ja šādi mēs spējam palīdzēt vārdeniem, lai tā notiek.

-   Paldies. Es saprotu, ka tas bija nopietns lēmums. Tagad, kā jau spriedām pirms bērēm, jūs dosieties uz Elesmēru, lai pabeigtu mācības.

-   Kopā ar Arju?

-   Protams. Kopš viņu sagūstīja, elfi bija pārtraukuši jebkādu saziņu gan ar cilvēkiem, gan rūķiem. Vienīgi Arja spētu pārliecināt viņus atjaunot sakarus.

-  Vai tad viņa nevarēja izmantot maģiju, lai paziņotu par izglābšanos?

-   Diemžēl ne. Kad elfi pēc Jātnieku sakāves atkāpās Duveldenvārdenas dziļumos, viņi apkārt šim mūžamežam uzbūra maģiskus slēgus, kas viņu valstībā neļauj iekļūt ne domai, ne priekšmetam, ne dzīvai būtnei, lai kādas burvestības tiktu liktas lietā. Tiesa, ja es pareizi tulkoju Arjas teikto, šie slēgi nedarbojas pretējā virzienā. Tāpēc, lai pārliecinātu karalieni Islanzadi, ka Arja ir dzīva, ka tava un Safiras eksistence nav baumas, ka posts un triumfs, ko piedzīvojuši vārdeni pēdējos mēnešos, ir īsts, pašai Arjai ir jādodas uz Duveldenvārdenu. Nasuada pasniedza viņam tīstokli. Tas bija apzīmogots ar vaska spiedogu. Tas ir vēstījums karalienei Islanzadi par vārdenu pašreizējo stāvokli un manām nākotnes iecerēm. Sargā to kā paša dzīvību! Tas nodarīs milzu postu, ja nonāks ienaidnieka rokās. Es ceru, ka pēc visa notikušā Islanzadi būs gana labvēlīgi noskaņota, lai atjaunotu diplomātiskās attiecības ar mums. Viņas palīdzība, iespējams, var izrādīties izšķirošais apstāklis, kas nosver uzvaras kausus mūsu labā. Arja to saprot un ir piekritusi atbalstīt mūs, tomēr es gribēju, lai arī tu zini, kāds ir stāvoklis, un izmantotu katru mazāko iespēju, kāda varētu rasties.

Eragons aizbāza pergamentu aiz vestes. Kad mēs dodamies ceļā?

-   Rīt no rīta… ja vien tev nav citu plānu. -Nē.

-   Lieliski. Viņa saņēma plaukstas kopā. Ak jā, ņem vērā, ka kopā ar jums ceļos vēl kāds. Eragons jautājoši palūkojās uz vārdenu vadoni. Karalis Hrotgars uzstāja, ka būtu tikai godīgi, ja tavu izglītošanu novērotu arī rūķu pārstāvis, jo tas ietekmēs arī viņu rasi. Tāpēc viņš sūta jums līdzi Oriku.

Pirmajā mirklī šī ziņa Eragonu sakaitināja. Viņš bija iedomājies, ka Safira spētu pacelties spārnos ar Jātnieku un Arju mugurā un nogādāt abus līdz Duveldenvārdenai, tā aiztaupot lieku ceļojumu vairāku nedēļu garumā. Orika klātbūtne spiestu mērot šo ceļu pa zemi.

Tomēr, apsvēris visu mirkli ilgāk, Eragons saprata Hrotgara lūguma tālredzību. Bija svarīgi, lai Eragons un Safira saglabātu pēc iespējas lielāku vienlīdzību attiecībās ar dažādajām rasēm. Jātnieks pasmaidīja. Jā, tas mazliet pagausinās mūs, tomēr, pēc manām domām, mums ir jāuzklausa Hrotgara vēlme. Godīgi sakot, es priecājos, ka Oriks būs kopā ar mums. Ceļot pāri visai Alagēzijai ar Arju vien varētu būt mazliet biedējoši. Viņa…

Arī Nasuada pasmaidīja. Viņa ir citāda.

-   Tiesa. Tad viņš atkal kļuva nopietns. Vai tu tiešām gatavojies uzbrukt Impērijai? Tu pati minēji, ka vārdeni esot vāji. Neliekas, ka tā būtu pareizākā izvēle. Ja mēs nogaidīsim…

-  Ja mēs nogaidīsim, Nasuada viņu pārtrauca, Galbatorikss kļūs tikai stiprāks. Šī ir pirmā reize kopš Morzana nogalināšanas, kad mums ir kaut mazākā cerība pārsteigt viņu nesagatavotu. Galbatoriksam nebija ne mazāko iemeslu šaubīties par urgļu uzvaru bet, pateicoties tev, viņš piedzīvoja rūgtu sakāvi, tāpēc karalis nav gatavs iebrukumam Impērijā.

Iebrukums! Safira iesaucās. Un kā gan viņa iedomājas nonāvēt Galbatoriksu, ja tas izlidos pretī vārdenu armijai un ar maģiju vienatnē to iznīcinās ?

Kad Eragons atkārtoja šīs bažas skaļi, Nasuada noliedzoši nogrozīja galvu. Mūsu pieredze liek domāt, ka viņš nedosies cīņā, iekams nebūs apdraudēta Urubaena. Galbatoriksam nerūp, ka mēs varētu iznīcināt pusi Impērijas, lai tikai būtu spiesti lauzties pie viņa, ne otrādi. Un kāpēc gan viņam par kaut ko uztraukties? Ja mūsu armija spēs nokļūt līdz Impērijas galvaspilsētai, kareivju rindas būs krietni retākas un atlikušie vīri pārguruši, tāpēc viņam būs krietni vieglāk mūs sakaut.

-   Tu tomēr neatbildēji uz Safiras jautājumu, iebilda Eragons.

-   Tāpēc, ka pagaidām es to nespēju. Šis būs ilgs karš. Kad pienāks izšķirošā kauja, iespējams, tu būsi gatavs pieveikt Galbatoriksu vai varbūt mums pievienosies elfi… un viņu burvībieši ir spēcīgākie Alagēzijā. Lai kas notiktu, mēs nevaram atļauties vilcināties. Tagad ir īstais brīdis riskēt un rīkoties tā, kā neviens to negaida. Pārāk ilgi vārdeni ir dzīvojuši ēnā mums ir vai nu jācīnās pret Galbatoriksu, vai jāpadodas un jāizgaist.

Eragonu biedēja Nasuadas ieceres milzu mērogs. Tajā slēpās tik daudz risku un nezināmu briesmu, ka likās teju absurdi pat apsvērt šādu rīcību. Tomēr neba Jātnieka rokās bija šis lēmums, tāpēc viņš to pieņēma. Eragons negrasījās par to strīdēties. Tagad mums ir jāuzticas viņas viedoklim.

Bet kā ar tevi pašu? Vai tu būsi drošībā, kamēr mēs būsim projām? Es atceros savu zvērestu. Tagad tas ir mans pienākums gādāt, lai tuvākajā laikā mums nenāktos domāt par tavām bērēm.

Nasuadas žokļu muskuļi saspringa, un viņa pamāja uz durvju un aiz tām izvietoto kareivju pusi. Par to neuztraucies, esmu droši pasargāta. Tad viņa novērsa skatienu. Es atzīšos… viens no iemesliem, kāpēc dodamies uz Surdu, ir sena pazīšanās ar Orinu, un tā nodrošinās patvērumu. Es nevaru palikt šeit, ja jūs ar Arju dodaties projām. Vecajo padome nav zaudējusi savu varu. Viņi neatzīs mani par vadoni, līdz es pilnīgi un galīgi nepierādīšu, ka vārdenus vadu es, nevis padome.

Tad likās, ka Nasuada sakopo visus iekšējos spēkus, viņa izrieza plecus un pacēla zodu, kļūdama atsvešinātāka un aukstāka. Tagad ej, Eragon! Gatavo zirgu, parūpējies par proviantu tiekamies līdz ar saullēktu pie ziemeļu vārtiem!

Eragons zemu paklanījās, pielāgodamies Nasuadas oficiālajai izteiksmei, un tad kopā ar Safiru izgāja no telpas.

Pēc vakariņām Eragons un Safira devās palidot. Viņi pacēlās augstu virs Troņheimas, kur no Farthenduras sienām nokarājās robotas lāstekas, veidojot ap viņiem milzīgu, baltu gredzenu. Lai gan līdz saulrietam bija vēl vairākas stundas, kalna iekšienē jau teju valdīja tumsa.

Eragons atgāza galvu, izbaudīdams gaisa plūsmu, kas sitās sejā. Viņam pietrūka vēja vēja, kas traucas caur zāli un pluina mākoņus, līdz viss ir sabužināts un svaigs. Vēja, kas nes lietu un vētru un purina kokus, liekdams tos pie zemes. Starp citu, arī koku man pietrūkst, viņš nodomāja. Farthendura ir pārsteidzoša vieta, bet tajā nav vairāk augu un dzīvnieku kā Ažihada kapličā.

Safira piekrita. Skiet, rūki uzskata, ka dārgakmeņi var aizstāt puķes. Tad pūķis apklusa. Turpināja tumst. Kad kļuva tik naksnīgs, ka Eragons vairs īsti nevarēja saskatīt apkārtni, viņa ierunājās atkal: Ir jau vēls. Mums būtu jādodas atpakaļ.

Tā arī darām.

Safira milzīgos, laiskos lokos sāka lēnām slīdēt uz zemes pusi, pamazām tuvodamās Troņheimai, kas kā bāka zaigoja Farthenduras vidū. Viņi vēl atradās krietnu gabalu no pilsētkalna, kad pūķis pagrieza galvu un ieminējās: Skaties!

Eragons pavērās Safiras norādītajā virzienā, tomēr spēja saskatīt vien pelēku, neizteiksmīgu līdzenumu. Kas tur bija?

Tā vietā, lai atbildētu, viņa viegli savicināja spārnus un pagriezās pa kreisi, tuvodamās zemei uz viena no četriem ceļiem, kas no Troņheimas veda ārā uz visām četrām debesu pusēm. Kad abi nolaidās, Eragons pamanīja uz viena no tuvējiem pakalniem baltu plankumu. Pustumsā tas savādi zvārojās, gluži kā peldoša svece sīkos vilnīšos, bet, ejot tuvāk, pārvērtās zintniecē Andželā viņa bija tērpusies gaišā vilnas tunikā.

Zintniece nesa milzīgu, teju četras pēdas platu klūgu grozu, pilnu ar dažādām sēnēm vairums no tām Eragonam nelikās pazīstamas. Kad Andžela pienāca tuvāk, viņš pamāja uz groza pusi un jautāja: Tu lasi suņusēnes?

-   Sveicināts, Andžela iesmējās, nolikdama nešļavu zemē. Nē, nē, suņusēnes ir pārāk vispārīgs apzīmējums. Turklāt tās drīzāk būtu jāsauc par kaķusēnēm, nevis suņusēnēm. Viņa sāka tās cilāt. Šī ir rūgtā sērsēne, un šī ir pelēkā tintene, te ir silāja iedobīte, te pundura jumtene, nobiru vērdiņsēne, asiņu gredzenkāte un šī plankumainā bērzlapene. Apbrīnojami, vai ne? Beidzamo viņa pacēla sēni, kuras galviņa likās apšļakstīta ar sārtām, gaiši violetām un dzeltenām šļakatām.

-   Un kas ir šī? Eragons norādīja uz sēni ar zibens ziluma kātiņu, kvēlojoši oranžām lapiņām un spoži melnu divkārtainu cepurīti.

Andžela ar mīlestību palūkojās uz to. Elfi to dēvē par Fricai Andlāt. Kātiņš var nogalināt vienā acumirklī, savukārt cepurīte spēj neitralizēt inžu iedarbību. No tās iegūst Tunivora nektāru. Fricai Andlāt aug tikai Duveldenvārdenas un Farthenduras alās, turklāt šeit tā iznīktu, ja rūķi savus ateju izsmeļus sāktu vest kaut kur citur.

Eragons atskatījās uz pakalnu un tikai tad saprata, kā tas bija veidojies.

-   Sveika, Safira, bilda zintniece, pasniegdamās garām Jātniekam, lai noglāstītu pūķa purnu. Safira piemiedza acis, un astes nošūpošanās liecināja, ka pūķim pieskāriens ļoti gājis pie sirds. Tad parādījās arī Solembums, žokļos cieši satvēris ļenganu žurku. Neparaustījis ne ūsu, kaķacis apgūlās uz zemes un sāka tiesāt grauzēju, nelikdamies zinis par klātesošo trijotni.

-   Tātad, Andžela sacīja, pieglauzdama atrisušu šķipsnu milzīgajai matu gubai, projām uz Elesmēru? Eragons pamāja. Viņš pat nemēģināja zintniecei vaicāt, kā viņa to zina, jo viņa vienmēr zināja visu, kas notiek. Eragons turpināja klusēt, tāpēc Andžela sarauca pieri. Neizturies nu tik īgni! Nav jau nekāds nāvessods!

-   Es zinu.

-   Tad pasmaidi, jo, ja tas nav tavs nāvessods, tev vajadzētu justies laimīgam! Bet tu esi sašļucis gluži kā Solembuma žurka. Sašļucis. Brīnišķīgs vārds, vai ne?

Andželas teiktais lika viņam pasmaidīt, un pat dziļi Safiras rīklē noguldza smiekli. Tev šķiet, ka viss ir tik brīnišķīgi, bet, tiesa, es izprotu, ko gribi teikt.

-   Priecājos, ka to izproti. Izpratne ir laba lieta. Saraukusi uzacis puslokā, viņa paāķēja pirkstu zem vienas no sēnēm un ar nagu apmeta to otrādi, lai apskatītu lapiņas. Tad zintniece piebilda: Labi gan, ka mēs šovakar satikāmies, jo jūs dodaties projām un es… es kopā ar vārdeniem posīšos uz Surdu. Kā jau reiz teicu, man patīk atrasties notikumu mutulī un šis mutulis pārceļas uz turieni.

Smaids Eragona sejā kļuva platāks. Tad jau mūsu ceļojums būs drošs, citādi tu taču piebiedrotos?

Andžela paraustīja plecus, tad nopietni piebilda: Duveldenvārdenā esi piesardzīgs. Tas, ka elfi neizrāda savas jūtas, nebūt nenozīmē, ka viņos nemājo dusmas un kaislība tāpat kā pārējos mirstīgajos. īpaši bīstamus viņus padara spēja to slēpt, reizēm pat gadiem ilgi.

-   Vai esi tur bijusi?

-   Reiz, sensenos laikos.

Pēc klusuma brīža Eragons pavaicāja: Un ko tu domā par Nasuadas iecerēm?

-  Mmm… viņa piedzīvos savu likteni, tu piedzīvosi savu likteni, viņi visi piedzīvos savu likteni. Tad Andžela iesmējās tik spēji, ka saliecās viduklī, bet pēc mirkļa tikpat strauji iztaisnojās. Ņem vērā, ka es nebildu, kāds šis liktenis būs, tāpēc, lai kas notiktu, varēšu lepoties, ka to paredzēju. Cik viedi no manas puses! Viņa atkal pacēla grozu, atbalstīdama to pret gurnu. Laikam es jūs tagad kādu laiciņu nesatikšu, tāpēc veiksmi, izdošanos visās lietās un izvairieties no ceptiem kāpostiem, neēdiet ausu sēru un vairāk raugieties uz dzīves saulaino pusi! Un, nebēdnīgi pamirkšķinājusi, zintniece pagriezās un devās projām, pamezdama Eragonu mulsi blisinām acis.

Pēc krietnas pauzes Solembums pacēla no zemes savas vakariņas un varen pašapzinīgi sekoja Andželai.

HROTGARA DĀVANA

Līdz saullēktam vēl bija atlikusi kāda pusstunda, kad Eragons un Safira nonāca līdz Troņheimas ziemeļu vārtiem. Tie bija puspacelti tikai tik daudz, lai Safira varētu pa tiem iziet, tāpēc abi steigšus izgāja vārtu otrā pusē, kur augstu virs galvām slējās sarkanas jašmas pīlāri, bet starp asinskrāsas balstiem bija novietoti zobus atņirguši fantastiski nezvēri. Mazliet tālāk, uz pašas Troņheimas robežas, slējās trīsdesmit pēdu augsti zelta grifi. Visus pilsētkalna vārtus sargāja tieši tāds pats spārnotu aizbildņu pāris. Tuvumā nemanīja nevienas dzīvas radības.

Eragons turēja Ledusliesmas pavadu. Ērzelis bija izsukāts, no jauna apkalts un apseglots. Tā seglu somas vai plīsa no visādiem labumiem. Zirgs nepacietīgi kārpīja zemi Eragons nebija ar to jājis vairāk nekā nedēļu.

Drīz vien atlāčoja arī Oriks, stiepdams uz muguras varenu saini un vēl pamatīgu vīstokli nesdams rokās. Tu bez zirga? mazliet pārsteigts jautāja Eragons. Vai kāds ir iedomājies, ka mēs visu ceļu līdz pašai Duveldenvārdenai iesim kājām ?

Oriks nokrekšķējās. Mēs piestāsim Tarnagā, mazliet tālāk uz ziemeļiem. Tur kāpsim uz plostiem, lai veiktu ceļu no Az Ragni līdz Hedartai tā ir apmetne, kura izveidota tirdzniecībai. Pirms Hedartas zirgi mums nebūs vajadzīgi, tāpēc šo ceļa gabalu es paļaušos uz paša kājām.

Kad viņš nolika vīstokli zemē, tas skaļi nožvadzēja. Tad rūķis atritināja saini un atklājās Eragona bruņas. Vairogs bija pārkrāsots tagad ozols tā vidū izcēlās skaidrāk un visas iedobes un cirtienu pēdas bija salabotas. Zem vairoga spoži mirdzēja garā bruņukrekla nopulētie un ieeļļotie gredzeni. Nemanīja ne mazāko pēdu vietā, kur Eragona muguru bija pāršķēlis Durzas zobens. Arī pārējās bruņu sastāvdaļas cimdi, aproces, kājsargi un ķivere izskatījās kā jauni.

-   To visu salaboja mūsu labākie kalēji, Oriks paskaidroja. Safira, ari tavas bruņas ir sakārtotas. Tiesa, ņemot vērā, ka ceļojumam pūķa bruņas būtu pārāk smagas, mēs tās nodevām vārdeniem, lai paglabā līdz atgriešanās brīdim.

Pasaki viņam paldies manā vārdā, lūdza Safira.

Eragons izpildīja viņas vēlmi, tad piesaitēja kājsargus un aproces, bet pārējās bruņas noglabāja somā. Beidzot viņš pasniedzās pēc bruņucepures, taču izrādījās, ka to tur rokās Oriks. Rūķis pasvārstīja ķiveri, tad bilda: Nesteidzies, Eragon, to likt galvā. Tev vispirms ir jāizdara kāda izvēle.

-   Un kas tā būtu par izvēli?

Paceldams bruņucepuri, Oriks atklāja tās nopulēto pieres daļu. Tagad Eragons ievēroja, ka tur parādījies jauns gravējums uz spožā tērauda izcēlās Ingeitumu, Hrotgara un Orika klana veseris un zvaigznes. Oriks saviebās, izskatīdamies vienlaikus gandarīts un uztraucies, tad oficiālā balsī turpināja: Mans karalis Hrotgars ir vēlējies, lai es pasniedzu šo ķiveri kā zīmi draudzībai, ko viņš izjūt pret tevi. Līdz ar šo bruņucepuri Hrotgars piedāvā tev kļūt par vienu no Durgrimstu Ingeitumiem, par mūsu dzimtas locekli.

Eragons vēlreiz palūkojās uz ķiveri, pārsteigts par šādu Hrotgara žestu. Vai tas nozīmē, ka kļūstu atkarīgs no viņa pavēlēm?… Ja man arī turpmāk katru otro dienu nāksies dot uzticības zvērestus, tad drīz vien es vairs nebūšu spējīgs ne soli paspert, nepārkāpjot kādu solījumu!

Tu vari nelikt to galvā, minēja Safira.

Un riskēt, ka tā varu aizvainot Hrotgaru? Mēs atkal esam iekrituši slazdā.

Iespējams, ka tā tomēr ir dāvana, vēl viens ottu apliecinājums, nevis lamatas. Varbūt tā viņš grib mums pateikties par manu piedāvājumu salabot Isidara Mitrimu.

Tas Eragonam nebija iešāvies prātā, jo paša domas bija nodarbinājušas bažas, kā gan rūķu karalis varētu iegūt papildu varu pār Jātnieku un pūķi. Tiesa. Bet, manuprāt, tas vienlaikus ir mēģinājums atjaunot spēku līdzsvaru, kas mainījās, kad zvērēju uzticību Nasuadai. Nez vai rūķiem tāds notikumu pavērsiens diži gāja pie sirds. Jauneklis atkal paskatījās uz Oriku, kurš nepacietīgi gaidīja. Cik bieži kādam izsaka šādu piedāvājumu?

-   Kādam cilvēkam? Nekad. Hrotgars strīdējās ar Ingeitumu ģimenēm veselu dienu un nakti, pirms viņi piekrita pieņemt tevi. Ja tu piekritīsi nest mūsu ģerboni, tev būs tieši tādas pašas t iesības kā jebkuram no mūsu klana. Tu varēsi piedalīties mūsu sapulcēs un paust savu viedokli ikvienā jautājumā. Un, rūķis kļuva vēl nopietnāks, ja tu vēlēsies, tevi apglabās līdzās mūsu aizgājējiem.

Tikai tagad Eragons līdz galam aptvēra Hrotgara rīcības cēlos nodomus. Tas bija augstākais gods, kādu nerūķim varēja parādīt rūķi. Ar strauju kustību Jātnieks paņēma bruņucepuri no Orika rokām un uzlika sev galvā. Man ir liels gods pievienoties Durgrimstu Ingeitumu klanam.

Oriks apmierināts pamāja ar galvu un piebilda: Tad saņem šo Knurlnīnu, šo Akmens Sirdi, starp plaukstām jā, tieši tā! Tagad tev ir jāsaņemas un jāpārgriež roka, lai slacītu akmeni ar savām asinīm. Ar dažām lāsēm būs gana… Un nu atkārto kopā ar mani: Os il dom qirānū cam dur thargen, zeitmen, oen grimst vor formu edaris rak skilfz. Narho is belgond… Solījums bija diezgan garš un vērtās vēl garāks, jo Oriks ik pa brīdim to pārtrauca, lai pārtulkotu iepriekšējos teikumus. Kad rituāls bija galā, Eragons ar maģijas palīdzību sadziedēja griezumu delnā.

-   Lai ko klani kādreiz teiktu par šo notikumu, atzina Oriks, tu rīkojies nosvērti un cieņpilni. To nu viņi nevarēs neņemt vērā. Tad rūķis pasmaidīja. Tagad mēs esam vienā klanā, ko? Tu esi mans brālis! Citā reizē Hrotgars pats būtu pasniedzis tev bruņucepuri, turklāt vēl sarīkojis pamatīgas dzīres par godu tavai uzņemšanai Durgrimstu Ingeitumu klanā, taču notikumi risinās pārāk strauji, lai vilcinātos. Un nedomā, ka šādi tev izrāda necieņu! Tava uzņemšana klanā tiks nosvinēta ar plašu vērienu un visiem senču rituāliem, kad jūs ar Safiru nākamreiz ieradīsieties Farthendurā. Tev nāksies mieloties un tukšot kausus, dejot un parakstīt veselu kaudzi papīru, lai līdz galam apstiprinātu savu jauno vietu starp rūķiem.

-   Es ar nepacietību gaidīšu to dienu, Eragons pateicās. Viņš vēl arvien drudžaini prātoja, kādas sekas varētu radīt viņa piederība Durgrimstu Ingeitumiem.

Oriks apsēdās un atbalstījās pret vienu no pīlāriem, tad pavandījās savā sainī un izvilka no tā kaujas cirvi, kuru sāka rokās mētāt. Pēc pāris minūtēm viņš paliecās, lai palūkotos Troņheimas virzienā. Barzūl knurlar! Kur tad šie aizķērušies? Arja lai solījās būt šeit pirms ausmas. Ha! Elfiem ir savdabīga laika izpratne viņi ierodas vai nu vēlu, vai vēl vēlāk.

-  Vai tev bieži iznākušas darīšanas ar viņiem? pietupies vaicāja Eragons. Safira ziņkārīgi vēroja abus.

Tad rūķis pēkšņi iesmējās. Eta. Tikai ar Arju, un arī tad neregulāri, jo viņa ļoti bieži devās projām no Troņheimas. Septiņās desmitgadēs, kopš viņu pazīstu, esmu iemācījies tikai vienu: nesteidzini elfu. Tas būtu tāpat kā kalt vīli varbūt salauzt to izdosies, bet saliekt gan ne.

-   Vai tad rūķi nav tādi paši?

-   O, akmens tomēr var izkustēties, vismaz ar laiku. Oriks nopūtās un papurināja galvu. No visām rasēm elfi mainās vismazāk, un tas ir viens no iemesliem, kāpēc uz viņu valstību es dodos nelabprāt.

-   Bet mēs taču satiksim karalieni Islanzadi, redzēsim Elesmēru un ko tik vēl ne! Kad pēdējo reizi rūķi ielūdza ciemoties Duveldenvārdenā?

Oriks sarauca uzacis. Kam man tie burvīgie skati? Troņheimā un citās mūsu pilsētās darāmā netrūkst, bet man jākāto pāri visai Alagēzijai paust laipnības un, vecam kļūstot, jāgaida, kamēr viņi tevi izskolo. Tas taču var vilkties gadiem ilgi!

Gadiem ilgi!… Lai nu kā, ja tas ir vajadzīgs, lai pieveiktu Ēnas un razakus, es to izturēšu.

Safira pieskārās Eragona prātam. Es šaubos, vai Nasuada ļaus mums kavēties Elesmērā ilgāk par dažiem mēnešiem. Spriežot pēc tā, ko viņa mums pavēstīja, mūsu palīdzība būs nepieciešama jau drīzā nākotnē.

-   Beidzot! Oriks iesaucās, piesliedamies kājās.

Vārtiem tuvojās Nasuada kurpes šāvās ārā no viņas kleitas apakšmalas gluži kā divas peles, kas pabāž degunu no alas; aiz viņas Jormundurs un Arja ar Orika sainim līdzīgu nešļavu uz pleca. Elfa bija tērpusies tajā pašā melnas ādas kamzolī, kurā Eragons viņu redzēja pirmo reizi, bet pie sāniem viņai karājās zobens.

Tajā mirklī Eragonam iešāvās prātā, ka Arja un Nasuada, iespējams, nepriecāsies par viņa pievienošanos Ingeitumiem. Vainas apziņa lika notrīsēt jauneklis aptvēra, ka vispirms bija vajadzējis apspriesties ar Nasuadu. Un Arju! Eragons iekšēji sarāvās, atcerēdamies, kā elfa dusmojās pēc viņa pirmās tikšanās ar Vecajo padomi.

Kauna pārņemts, jauneklis novērsa skatienu, kad Nasuada nostājās viņa priekšā. Bet vārdenu vadone vienkārši noteica: Tu to pieņēmi. Viņas balss skanēja mierīgi un apvaldīti.

Vēl arvien ar acīm urbdamies zemē, viņš pamāja.

-   Es nezināju, kā tu rīkosies. Tagad atkal visas trīs mūsu rases ir līdzdalīgas tavā liktenī. Rūķi uzskatīs tevi par sabiedroto, jo tu esi Durgrimstu Ingeitumu klanā, elfi tevi apmācīs un veidos, un, iespējams, viņu ietekme būs visstiprākā, jo tevi un Safiru saista viņu burvestības, savukārt man, cilvēkam, tu esi zvērējis uzticību. Iespējams, tā arī ir vislabāk tu būsi vienlīdz atbildīgs visu triju rasu priekšā. Uz Eragona pārsteigto skatienu viņa atbildēja ar savādu smaidu, tad iespieda jauneklim saujā nelielu ādas maisiņu ar monētām un pakāpās sāņus.

Jormundurs pasniedza roku, un mazliet apjukušais Jātnieks to paspieda. Laimīgu ceļu, Eragon! Sargi sevi.

-   Ejam, Arja bilda, viņiem garām ieslīdēdama Farthenduras krēslā. Mums ir laiks doties ceļā. Aijedails ir norietējis, un mūsu priekšā ir tāla gaita.

-   Tiesa, Oriks piekrita un izvilka no sava saiņa sarkanu lākturi.

Nasuada vēlreiz pārlaida skatienu promgājējiem. Lieliski. Eragon, Safira, lai jūs pavada vārdenu un arī mana svētība! Lai drošs jūsu ceļojums! Atcerieties, jūs nesat mūsu cerību un gaidu nastu, tāpēc rīkojieties ar godu.

-   Mēs darīsim, ko spēsim, Eragons apsolīja.

Stingri satvēris Ledusliesmas grožus, viņš devās Arjas pēdās elfa jau bija aizsteigusies vairākus jardus uz priekšu. Aiz viņiem gāja Oriks, bet pēdējā lāčoja Safira. Eragons vēl pamanīja, ka, iedama garām Nasuadai, Safira uz mirkli apstājas un viegli nolaiza viņai vaigu. Tad pūķis pielika soli, lai panāktu pārējos.

Viņi turpināja soļot pa ceļu uz ziemeļu pusi, vārti aiz muguras rāvās arvien mazāki un mazāki, līdz sarāvās līdz šaurai gaismas svēdrai, uz kuras varēja saskatīt divus sīkus siluetus, tur viņus ar skatieniem vēl arvien pavadīja Nasuada un Jormundurs.

Beidzot sasnieguši Farthenduras klinšu sienu, gājēji nonāca pie milzīgām, trīsdesmit pēdu augstām durvīm. Tās jau gaidīja atvērtas. Trīs rūķu sargi paklanījās un atbrīvoja ceļu. Aiz durvīm ceļinieku skatieniem pavērās tikpat grandiozs tunelis, kura sānus pirmās piecdesmit pēdas greznoja kolonnas un izgaismoja laternas. Pēc tam tas aizstiepās tālāk tukšs un kluss kā kapenes.

Šie vārti mats matā atgādināja Farthenduras rietumu ieeju, taču Eragons zināja, ka šis ir cits gaitenis. Eja, kurā viņi atradās šobrīd, nebija izkalta vien jūdzi garajā kalna sānā tā stiepās zem neskaitāmu kalnu virknes līdz pat rūķu pilsētai Tarnagai.

-   Šis ir mūsu ceļš, Oriks noteica, paceldams lākturi.

Rūķis un elfa pārkāpa pār slieksni un devās tālāk, bet Eragons, pēkšņi zūdot pārliecībai, saminstinājās. Tumsa viņu gan nebiedēja, tomēr ieniršana mūžīgajā naktī līdz pašai Tarnagai arī neielīksmoja sirdi. Un, reiz spēris kāju nemīlīgajā gaitenī, viņš atkal tiktu ierauts notikumu virpulī un būtu spiests atteikties no tām nedaudzajām lietām, pie kurām bija pieradis, dzīvojot starp vārdeniem, lai ļautos nezināmajam liktenim.

Vai kas noticis? Safira jautāja.

Nekas.

Viņš dziļi ieelpoja un tad sāka soļot uz priekšu, ļaujot kalna akmens bezgalībai sevi aprīt.

♦ ♦ ♦

VESERIS UN KNAIBLES

Trīs dienas pēc razaku parādīšanās Rorans attapās, ka soļo šurpu turpu pa savu mazo Kores apmetnīti, pats to nemaz neapzinādamies. Kopš Albriha iepriekšējā apmeklējuma nekādu jaunu ziņu no Kārvahallas nebija, un arī miesta vērošana neļāva saprast, kas īsti ielejā notiek. Viņš uzmeta skatienu tālajām teltīm, kurās mitinājās kareivji, tad turpināja soļot.

Ap dienas vidu Rorans notiesāja mazas, sausas pusdienas. Ar plaukstas augšpusi noslaucījis muti, viņš sāka prātot: "Nez cik ilgi razaki taisās gaidīt?" Ja tā bija mērošanās ar pacietību, tad Rorans bija apņēmies uzvarēt.

Lai īsinātu laiku, viņš vingrinājās loka šaušanā, par mērķi izmantodams trūdošu baļķēnu. Bet, kad bulta sašķīda pret līdzās stumbram gulošu akmeni, Rorans meta šai nodarbei mieru. Atlika tikai viens turpināt soļot pa taciņu, kas stiepās no klintsbluķa līdz viņa guļvietai.

Viņš vēl arvien staigāja turp un atpakaļ, kad zemāk biezoknī atskanēja soļi. Satvēris loku, Rorans paslēpās un sāka gaidīt. Kad no biežņas iznira Baldora seja, bēgli no galvas līdz kājām pāršalca atvieglojuma izjūta. Rorans pamāja nācējam.

Kad abi bija apsēdušies, Rorans ievaicājās: Kāpēc neviens te nav rādījies?

-    Nevarējām, Baldors atteica, norausdams no pieres sviedrus. Karavīri pārāk cieši visus uzmana. Šī bija pirmā iespēja, kad kādam no mums izdevās izlavīties no ciema. Un man drīz vien ir jāpošas atpakaļ. Baldors pavērsa seju pret smaili, kas slējās pār viņiem, un nodrebinājās. Tev ir vairāk dūšas nekā man, ja spēj te mierīgi nakšņot. Vai tev ir nācies saķerties ar vilkiem, lāčiem vai klinšu kaķiem?

-   Nē, nē, viss kārtībā. Vai karavīri runā ko jaunu?

-   Viens vakar Mornam lielījās, ka viņu vienība esot īpaši atlasīta šim uzdevumam. Rorans saviebās. Un viņi neizturas pārāk

klusi… Katru vakaru vismaz divi trīs piedzeras līdz nemaņai. Jau pirmajā dienā kareivju bariņš izdemolēja Morna lielo zāli.

-   Vai viņi samaksāja par nodarīto skādi?

-   Protams, ne.

Rorans pagriezās, lai uzmestu skatienu ciemam. Es vēl arvien nespēju aptvert, ka Impērija tā pūlas, lai notvertu mani. Ko es viņiem varētu dot? Ko, viņuprāt, es tiem varētu dot?

Baldors pavērās turp, kur skatījās Rorans. Šodien razaki tincināja Katrīnu. Kāds bija minējis, ka jums ir tuvas attiecības, un razaki gribēja zināt, vai meitene zinot, kur tu varētu būt.

Rorans ieskatījās Baldora atklātajā sejā. Vai ar viņu viss kārtībā?

-   Nu, lai viņu nobiedētu, ar diviem tādiem mērgļiem nepietiek, Baldors viņu mierināja. Bet kalēja dēla nākamais teikums izskanēja piesardzīgi, jautājoši. Varbūt tev ir jāapsver iespēja padoties?

-   Es drīzāk vispirms pakāršu viņus un pēc tam pakāršos pats! Rorans atkal pielēca kājās un turpināja mīt iestaigāto taciņu, pa brīdim piecirzdams kāju. Kā tu vari kaut ko tādu piedāvāt? Tu taču zini, kā viņi mocīja manu tēvu!

Satvēris drauga roku, Baldors turpināja: Kas notiks, ja turpināsi slēpties, bet kareivji nepadosies un paliks ciemā? Viņi uzskatīs, ka esam samelojuši, lai palīdzētu tev aizbēgt. Bet Impērija nodevējiem nepiedod.

Rorans izrāva roku no Baldora tvēriena. Viņš apmetās apkārt, vēlreiz piecirta kāju un strauji apsēdās. "Ja es neparādīšos pats, razaki vainos tos, kuri viņiem būs tuvāk pa rokai. Ja es mēģinātu aizvilināt razakus projām no ciema…" Bet tad Rorans saprata, ka nav tik izveicīgs meža pazinējs, lai aizbēgtu no trīsdesmit vīriem un vēl pāris razakiem. "Eragons to spētu, bet es nespēšu." Tomēr, ja vien kaut kas nemainītos, tā viņam būtu vienīgā iespējamā izvēle.

Viņš paskatījās uz Baldoru. Es negribu, lai kāds ciestu manis dēļ. Pagaidām vēl nogaidīšu, taču, ja razaki kļūs nepacietīgi un kādam piedraudēs… Tad man nāksies domāt, ko darīt tālāk.

-   Stāvoklis ir diezgan draņķīgs, Baldors ieminējās.

Bet es tomēr mēģināšu tikt cauri ar veselu ādu.

Drīz pēc tam Baldors devās atpakaļceļā, pametot Roranu uz iemītās taciņas vienatnē ar viņa domām. Tā bēglis nosoļoja jūdzi pēc jūdzes, līdz pārdomu smagums bija iestaigājis nogāzes zālē un sūnās skaidri saskatāmu celiņu. Kad līdz ar krēslu uzdvesa dzestrums, Rorans novilka zābakus, baidīdamies tos nomīt caurus, un turpināja savu gaitu basām kājām.

Tajā mirklī, kad virs apvāršņa parādījās augošs mēness un izšķīdināja nakts ēnas marmorvēsas gaismas svēdrās, Rorans pamanīja, ka Kārvahalla sakustas kā iztramdīts skudru pūznis. Tumšajā ciematā zibēja vairāki desmiti lukturu acu, te parādīdamies, te nozuzdami aiz mājām. Dzeltenie plankumiņi saplūda Kārvahallas galvenajā laukumā un tad juceklīgi spietoja uz pilsētas nomali, kur tos sagaidīja kareivju nometnes lāpu nelokāmā rinda.

Veselas divas stundas Rorans vēroja, kā satraukto lukturu mutulis bezspēcīgi sitas pret lāpu taisno sienu. Beigu beigās pretinieku rindas pašķīda un gaismiņu bariņi saira un nozuda vieni teltīs, citi mājās.

Kad viss bija norimis, Rorans atraisīja guļvietas tīstokli un ieslīdēja zem segas.

Visu nākamo dienu Kārvahallā valdīja nepieredzēta trauksme. Starp mājām zibēja cilvēku stāvi, turklāt, pašam par lielu pārsteigumu, Rorans pamanīja, ka jātnieki dodas uz tuvējām Palankāras ielejas viensētām. Pusdienlaikā divi vīri devās uz kareivju nometni un uz veselu stundu nozuda razaku teltī.

Viņš bija tā aizrāvies ar notiekošā vērošanu, ka teju visu dienu nekustīgi pavadīja vietā, no kuras vislabāk varēja saskatīt ciemu.

Kad Rorans bija sācis ēst vakariņas, kā jau bēglis bija cerējis, parādījās Baldors. Esi izsalcis? Rorans vaicāja, pamādams uz ēdiena pusi.

Baldors papurināja galvu un, manāmi piekusis, piesēda. Zem acīm viņam bija iezīmējušās tumšas līnijas, kas lika ādai izskatīties plānai un viegli ievainojamai. Kvimbijs ir pagalam.

Atsitoties pret zemi, nograbēja Rorana bļodiņa. Lādēdamies viņš norausa auksto sautējumu no kājas, tad vaicāja: Kā tas gadījās?

-   Vakar vakarā divi trīs kareivji nelika mieru Tarai. Tara bija Morna sieva. Viņa neko īpaši neiebilda, bet tad vīru strīds par to, kurš viņai jāapkalpo pirmais, pārauga kautiņā. Krogu bija ienācis arī Kvimbijs, lai pārbaudītu alus mucu, kas, pēc Morna vārdiem, bija ierūdzis, un brūveris mēģināja kaušļus izšķirt. Rorans pamāja. Tas izskatījās pēc Kvimbija iejaukties, lai gādātu, ka apkārtējie uzvedas piedienīgi. Tikai nelaime tā, ka viens no kareivjiem svieda viņam ar kausu un trāpīja tieši pa deniņiem. Nabags bija uz vietas pagalam.

Rorans blenza zemē, salicis rokas uz gurniem un pūlēdamies apvaldīt saraustītos gārdzienus. Viņš jutās tā, it kā Baldors būtu viņam iezvēlis pa krūtīm un aiz sitis elpu. "Tas likās neiespējami… Kvimbijs un pagalam?" Fermeris un alus darītājs viņš bija tikpat nemainīga Kārvahallas ainavas sastāvdaļa kā apkārtējie kalni, vienmēr pamanāms cieminieku dienas gaitās. Vai kareivjus sodīs?

Baldors pacēla roku. Tūlīt pēc Kvimbija nāves razaki izzaga viņa ķermeni no tavernas un aizstiepa uz savām teltīm. Vakar naktī mēģinājām to atgūt, bet ar mums neviens nerunāja.

-   To es redzēju.

Baldors norūcās un ar plaukstām saberzēja seju. Tētis un Lorings šodien tikās ar razakiem un pārliecināja, lai atdod Kvimbija mirstīgās atliekas. Tiesa, kareivji netiks sodīti. Tad viņš uz mirkli apklusa. Es taisījos ceļā pie tevis, kad atdeva Kvimbija pīšļus. Vai zini, ko dabūja viņa sieva? Kaulus.

-   Kaulus?!

-   Un tie visi bija tīri noskrubināti. Uz kauliem varēja redzēt zobu pēdas, turklāt vairums bija pārkosti, lai tiktu pie kaulu smadzenēm.

Roranam sametās nelabi ap dūšu, un vienlaikus viņu pārņēma dziļas šausmas par Kvimbija likteni. Visi taču zināja, ka cilvēka gars negūst mieru, kamēr viņa pīšļi nav pienācīgi apglabāti. Šāda apgānīšana Roranam likās pretīga, tāpēc viņš vaicāja: Kurš tad viņu apēda?

-   Kareivji bija tādās pašās šausmās kā mēs. Laikam jau pie vainas bija razaki.

-   Kāpēc tā? Kāda tam jēga?

-   Nedomāju, atzina Baldors, ka razaki ir cilvēciskas būtnes. Neviens viņus nav skaidri redzējis tuvumā, turklāt viņi nelāgi ož un vienmēr tin seju melnā šallē. Muguras šiem ir uzkumpušas un sariezušās, bet savā starpā viņi sazinās ar klikšķiem. Pat karavīri, šķiet, baidās no razakiem.

-  Ja viņi nav cilvēciskas būtnes, kas tad viņi var būt? Rorans gribēja zināt. Urgļi taču viņi nav.

-   Kas gan to zina?

Tagad pretīguma sajūtai Rorana sirdī pievienojās bailes bailes no pārdabiskā. Viņš redzēja, kā Baldors sažņaudz rokas kalēja dēls izjuta ko līdzīgu. Lai kādi stāsti būtu dzirdēti par Galbatoriksa negantībām apziņa, ka imperatora ļaunie spēki plosās starp pašu mājām, tomēr satrieca. Roranu pārņēma pēkšņa apjausma, ka viņiem ir darīšana ar radījumiem, par kuriem iepriekš dzirdēts vien dziesmās un stāstos. Mums ir jārīkojas, viņš nomurmināja.

Naktī kļuva arvien siltāk, un nākamajā pēcpusdienā visā Palankāras ielejā gaiss likās vai trīsam negaidītā pavasara karstuma vilnī. Zem skaidrajām, zilajām debesīm Kārvahalla šķita miera pilna, tomēr Rorans teju varēja izgaršot rūgto nožēlu, kas savos negantajos nagos bija sagrābusi ciema iedzīvotājus. Miers līdzinājās vējā cieši nostieptam plānam palagam.

Par spīti gaidām, kas virmoja gaisā, diena izrādījās neciešamas garlaicības pilna. Vairumu laika Rorans pavadīja, sukājot Horsta ķēvi. Visbeidzot viņš devās pie miera, raudzīdamies augšup uz zvaigžņu plīvuru, kas klājās starp priežu augstajiem torņiem, greznodams naksnīgo debesjumu. Zvaigznes likās tik tuvu, ka jauneklim šķita viņš krīt starp tām arvien dziļāk vismelnākajā tukšumā.

Kad Rorans pamodās, mēness jau rietēja un kaklu likās izkoduši dūmi. Viņš sāka klepot un apvēlās, lai pielēktu kājās. Acis svila un asaroja, tāpēc viņš vairākas reizes tās samirkšķināja. Dzēlīgie dūmi traucēja elpot.

Rorans paķēra segas un apsegloja pārbiedēto ķēvi, tad, skubinādams nabaga dzīvnieku, uzjāja augstāk pa kalna nogāzi, cerēdams atkal nonākt svaigā gaisā. Tomēr drīz kļuva skaidrs, ka dūmi vijas augšup kopā ar viņu, tāpēc Rorans nogriezās un devās šķērsām cauri mežam. Pēc vairāku minūšu ilgas līkumošanas tumsā viņi beidzot izlauzās no biežņas un izjāja uz dzegas, kur dūmus bija izklīdinājušas vēja brāzmas. Cenzdamies ar dziļiem elpas vilcieniem iztīrīt plaušas, Rorans pārlaida ašu skatienu ielejai, meklēdams ugunsgrēku. Viņš acumirklī to pamanīja.

Pār Kārvahallas siena šķūni dejoja baltu liesmu viesulis, pārvērzdams tik vērtīgo saturu dzintarainu jāņtārpiņu lietū. Rorans drebēja, vērodams, kā dūmos izkūp pilsētas lopiņu pārtika. Viņam gribējās kliegt un mesties cauri mežam, lai palīdzētu cieminiekiem ar ūdens spaiņiem, neliekoties ne zinis par paša drošību.

Tad nomaldījusies dzirkstele nolaidās uz Delvina mājas jumta. Pēc pāris sekundēm lubiņu jumtu bija pāršalcis liesmu vilnis.

Tieši šī iemesla dēļ nevērība pret uguni Kārvahallā bija pārkāpums, par kuru draudēja pakāršana. Rorans spēja vien lādēties un plēst matus, asarām plūstot pār seju. Vai tā bija nejaušība? Vai varbūt pie vainas bija kareivji ? Vai razaki soda ciema iedzīvotājus par to, ka viņi nenodod mani'?… Vai esmu kaut nedaudz atbildīgs par notiekošo ?

Nākamā aizdegās Fiska māja. Satriektais Rorans spēja vien novērst seju, ienīzdams pats sevi par mazdūšību.

Līdz saules lēktam visi ugunsgrēki bija nodzēsti vai arī izdeguši paši. No iznīcības liesmu jūrā pārējo Kārvahallu bija paglābusi neticama veiksme un bezvēja nakts.

Rorans nogaidīja, līdz bija pārliecināts, ka uguns norimusi, tad atgriezās nometnē un devās pie miera. No pirmās līdz pēdējai gaismai viņu ar apkārtējo pasauli saistīja vien drudžaini, saraustīti sapņi.

Pamodies Rorans vienkārši gaidīja vēstnesi, kam viņš l>ija pārliecināts vajadzēja kuru katru mirkli būt klāt. Šoreiz nācējs bija Albrihs. Viņš parādījās puskrēslā ar drūmu, nogurušu izteiksmi sejā. Tev jānāk man līdzi, viņš sacīja.

Rorans saspringa. Kāpēc? "Vai viņi ir izlēmuši nodot mani kareivjiem?" Ja viņš bija ugunsgrēka cēlonis, Rorans lieliski saprastu cieminieku vēlmi tikt no viņa vaļā. Viņš pat bija gatavs piekrist, ka tas būtu nepieciešams. Būtu muļķīgi pieņemt, ka visai Kārvahallai ir jāupurē sevi viņa dēļ. Tiesa, tas nebūt nenozīmēja, ka Rorans grasījās ļaut, lai viņu tā vienkārši atdod razaku nagos. Pēc tā, ko abi briesmoņi izdarīja ar Kvimbiju, Rorans bija gatavs cīnīties līdz nāvei, lai nekļūtu par viņu gūstekni.

-   Tāpēc, ka šķūni aizdedzināja kareivji, saspringstot žokļu muskuļiem, atbildēja Albrihs. Morns aizliedza viņiem parādīties "Septiņos klaipos", bet šie tomēr sadzērās paši savu alu, un viens no viņiem pa ceļam uz teltīm iemeta lāpu sienā.

-   Vai kāds ir cietis? Rorans vaicāja.

-   Daži apdedzinājās. Bet Ģertrūde visus ir apkopusi. Mēs mēģinājām uzsākt sarunas ar razakiem. Viņi uzspļāva mūsu prasībai, lai Impērija sedz visus zaudējumus un nodod vainīgos taisnai tiesai. Viņi pat atteicās liegt kareivjiem atstāt telšu apmetni.

-   Un kāpēc man ir jāatgriežas?

Albrihs iesmējās, kaut arī prieka šajos smieklos bija maz. Pēc vesera un knaiblēm. Mums ir vajadzīga tava palīdzība… lai tiktu galā ar razakiem.

-   Vai jūs to tiešām esat gatavi darīt manis dēļ?

-   Mēs jau neriskējam tevis dēļ vien. Tagad viņi apdraud visu ciematu. Vismaz atnāc, izrunājies ar tēvu un pārējiem, uzklausi viņu domas… Manuprāt, arī tu tīri labprāt kādu nakti pavadītu mājā, ne šajos nolādētajos kalnos.

Rorans krietnu brīdi pārdomāja Albriha piedāvājumu un tad nolēma piebiedroties kalēja dēlam. "Man ir tikai divas izvēles vai nu šī, vai bēgšana. Un bēgt es pagūšu arī vēlāk." Viņš atveda ķēvi, piesēja somas pie segliem un tad kopā ar Albrihu devās lejup ielejā.

Tuvodamies Kārvahallai, viņi palēnināja soli, izmantojot kokus un krūmus kā aizsegu. Paslēpies aiz mucas lietusūdens savākšanai, Albrihs vispirms pārliecinājās, ka ielās nemana neko aizdomīgu, tad pamāja Roranam. Viņi kopā lavījās no ēnas uz ēnu, vērodami, vai kaut kur neparādīsies Impērijas pakalpiņi. Kad abi nonāca līdz Horsta smēdei, Albrihs pavēra dubultdurvīs vien tik platu spraugu, lai Rorans un ķēve varētu nemanāmi ieslīdēt darbnīcā.

Smēdes iekšpusi izgaismoja vientuļa svece, kas meta trīcošu gaismu pāri seju lokam, kas likās kā pakārts apkārtējā tumsā. Smēdē bija Horsts, viņa milzu bārda iesniedzās gaismas aplī kā pūkains plaukts, viņam līdzās manīja Delvina, Gedrika, arī Loringa nopietnos vaibstus. Pārējie bija jaunāki Baldors, Loringa trīs dēli, Parrs un Kvimbija puika Nolfavrels tikko trīspadsmit gadu veci.

Kad smēdē ienāca Rorans, visi klātesošie pagriezās pret viņu. O, tu esi atgriezies. Vai, nakšņojot Korē, tevi nepiemeklēja kas ļauns?

-   Man laimējās.

-   Tad mēs varam turpināt.

-   Ko īsti? Rorans gribēja zināt, piesiedams ķēvi pie vienas no laktām.

Atbildēja Lorings. Kurpnieka pergamentam līdzīgo seju vagoja tūkstošiem dziļāku grumbu un sīkāku grumbiņu. Mēs mēģinājām panākt kādu vienošanos ar tiem razakiem… ar tiem iebrucējiem. Viņš apklusa, kad trauslo augumu salieca nepatīkams, metālisks kāss, kas likās plosāmies dziļi vīra krūtīs. Viņi ir atteikušies no jebkuras saprātīgas sarunas. Viņi apdraud mūs visus bez mazākā žēluma. Lorings nokremšļojās un tad apņēmīgi noskaldīja: Viņiem… ir… jāpazūd. Šādiem radījumiem…

-   Nē, iebilda Rorans, tie nav radījumi, tie ir neradījumi.

Ļaužu sejas saviebās, un viņi sāka piekrītoši māt ar galvu.

Delvins turpināja: Mums jāsaprot, ka ir apdraudētas mūsu visu dzīvības. Ja uguns būtu izplatījusies tālāk, varēja iet bojā desmitiem cilvēku, bet tie, kuri paliktu dzīvi, zaudētu visu, kas tiem pieder. Tāpēc mēs esam vienojušies patriekt razakus no Kārvahallas. Vai tu mums piebiedrosies?

Rorans mirkli vilcinājās. Kas notiks, ja viņi atgriezīsies vai izsauks papildspēkus? Mēs nespēsim uzvarēt visu Impēriju.

Nespēsim, nopietni piekrita Horsts, tomēr mēs nevaram klusējot noskatīties, kā kareivji nogalina mūs, kā viņi iznīcina mūsu mājas. Katra vīra pacietībai reiz pienāk gals, un tad viņam ir jāceļas, lai dotu pretsparu.

Lorings iesmējās, atmetis atpakaļ galvu tā, ka sveces liesma izgaismoja vecā vīra zobu strupuļus. Vispirms mēs nostiprināsimies, viņš spītīgi nočukstēja, un tad kausimies! Razaki vēl nožēlos dienu, kad viņu pūžņojošās acis ieraudzīja Kārvahallu! Ha, ha!

PRETSPARS

Kad Rorans bija piekritis vīru iecerei, Horsts izdalīja visiem lāpstas, mēslu dakšas, spriguļus rīkus, kas likās piemēroti kareivju un razaku patriekšanai.

Rorans paņēma lauzni, bet tad nolika to atpakaļ. Kaut gan viņš nekad nebija pievērsis lielu uzmanību Broma stāstiem, viens no tiem, "Dziesma par Gerandu", saviļņoja Roranu katrā klausīšanās reizē. Dziesma vēstīja par dižāko sava laika karotāju Gerandu, kurš atteicās no zobena, lai apņemtu sievu un strādātu lauku sētā. Tomēr mieru dižais vīrs nerada, jo kāds greizsirdīgs kungs uzsāka asinsatriebību pret Geranda dzimtu, un tas piespieda Gerandu atkal nogalināt. Tiesa, viņš vairs nepacēla daudzināto zobenu, bet cīnījās ar vienkāršu veseri.

Piegājis pie sienas, Rorans paņēma vidēja lieluma veseri ar garu kātu un noapaļotu vienu galvas pusi. Viņš to pasvārstīja rokās, tad piegāja pie Horsta un vaicāja: Vai drīkstu aizņemties šo te?

Horsts paskatījās vispirms uz darbarīku, tad uz Roranu. Tikai liec to lietā ar prātu. Tad kalējs vērsās pie pārējiem: Atcerieties mēs grasāmies pabiedēt viņus, ne nogalināt. Salauziet kādu kaulu, bet neaizraujieties. Un, lai ko jūs darītu, nestāviet uz vietas kā iemieti un neiesaistieties kaujā. Lai cik varonīgi un bezbailīgi jūs justos, atminieties, ka viņi ir labi apmācīti karotāji.

Kad ikviens no vīriem bija apgādāts ar kādu ieroci, pulciņš pameta smēdi un, metot līkločus cauri Kārvahallai, nonāca līdz razaku nometnei. Kareivji jau bija devušies pie miera, vien četri sargi vēroja to, kas notika ap pelēkajām teltīm. Abu razaku zirgi bija piesieti līdzās izplēnošam ugunskuram.

Horsts klusā balsī deva pavēles, likdams Albriham un Delvinam tikt galā ar vienu sargkareivju pāri un uzticēdams Parram un Roranam uzbrukt pārējiem diviem.

Rorans ar aizturētu elpu piezagās karavīram, kurš neko nenojauta. Kad locekļos kā zibens iecirtās enerģijas vilnis, jaunekļa sirds nodrebēja. Viņš trīsēdams paslēpās aiz mājas stūra un gaidīja Horsta zīmi. Gaidi.

Gaidi.

Ar varenu rēcienu Horsts izlēca no savas slēptuves un vadīja vīrus uzbrukumā teltīm. Rorans metās uz priekšu un novicināja veseri. Viņš trāpīja sargkareivim pa plecu, un tas nelāgi nobrakšķēja.

Vīrs ieaurojās un nometa zemē savuāvu. Kad nākamie Rorana triecieni ķēra ribas un muguru, viņš sagrīļojās. Rorans vēlreiz pacēla veseri, un nabaga vīrs metās bēgt, saukdams palīgā.

Rorans skrēja viņam pakaļ, kaut ko nesakarīgi kliegdams. Viņš iezvēla pa telts sānu, notriekdams no kājām neredzamo ienaidnieku, nākamais belziens ķēra bruņucepuri, kas parādījās citas telts atverē. Metāls nošķindēja līdzīgi zvanam. Rorans ar acu kaktiņu pamanīja, kā garām aizdejo Lorings vecais vīrs gārdzoši smējās un tumsā auroja, bakstīdams kareivjus ar dakšām. Visapkārt valdīja apjukums, vīri klupa cits pār citu, radīdami ķermeņu ņudzekli.

Pametis skatienu atpakaļ, Rorans pamanīja kareivi, kurš mēģina nospriegot loku. Jauneklis metās uz priekšu, un tērauda vesera zvēliens sašķaidīja loku. Karavīrs deva kājām ziņu.

Drausmīgi spiegdami, razaki izpiņķējās no savām teltīm ar zobeniem rokā. Taču, pirms viņi paguva kādam uzbrukt, Baldora atsietie zirgi auļos metās putnubiedēkļiem līdzīgo stāvu virzienā. Razaki skrēja katrs uz savu pusi, tad atkal sameklēja cits citu, bet panikas pārņemto kareivju bēgšanas vilnis aizrāva viņus līdzi.

Tad viss bija galā.

Rorans klusumā skaļi elsoja, rokai vēl arvien krampjaini žņaudzot vesera kātu. Pēc mirkļa viņš, līkumodams starp sagāzto telšu un izmētāto segu kaudzēm, devās pie Horsta. Kalēja kuplajā bārdā vīdēja smīns. Sitais bija jestrākais kautiņš, kāds man nācis priekšā beidzamo gadu laikā.

Vīriem aiz muguras modās Kārvahalla ļaudis mēģināja saprast, kas tā par jezgu nakts vidū. Rorans manīja, kā aiz aizslēģotajiem logiem iedegas lukturi, bet tad klusa raudāšana lika viņam pagriezties.

Nolfavrels, Kvimbija puika, tupēja līdzās kāda kareivja nekusļ tīgajam ķermenim un elsodams atkal un atkal trieca nazi nabaga i krūtīs. Piesteidzās Gedriks un Albrihs un nocēla Nolfavrelu no līķa.

-   Viņam nevajadzēja nākt kopā ar mums, Rorans bilda.

Horsts paraustīja plecus. Mēs nevarējām viņam to liegt.

"Tomēr razaku vīra nāve tikai apgrūtinās neradījumu paļ

triekšanu," viņš nodomāja. Mums būtu jāuzbūvē barikādes uz  ceļa un starp mājām, lai viņi nevarētu mūs pārsteigt. Pārlaidis skatienu vīriem, vai kāds nav ievainots, Rorans pamanīja, ka  Delvinam ir pāršķelts apakšdelms. Zemnieks to bija nosaitējis ar strēmeli, noplēstu no asinīm klātā krekla.

Ar pāris strupiem uzsaucieniem Horsts izrīkoja savus vīrus.  Albriham un Baldoram bija jāatgādā Kvimbija rati no smēdes, ! bet Loringa dēliem un Parram uzticēja savākt no kārvahalliešiem visu, kas varētu derēt ciema nostiprināšanai.

Kamēr viņš deva pavēles, lauka malā sapulcējās cilvēki, blenzdami uz razaku nometnes atliekām un mirušo kareivi. Kas notika? Fisks uzsauca.

Lorings panācās uz priekšu un ieskatījās namdarim tieši acīs. Kas notika? Es tev tūlīt izstāstīšu, kas notikal Mēs patriecām tos sūdabrāļus… pārsteidzām ar nolaistām biksēm un pamatīgi noslānījām!

-   Man prieks par jums, vīri. Tā bija Birgitas balss. Rudmatainā sieviete stāvēja, Nolfavrelu piespiedusi pie krūtīm, kaut arī puikas seja bija asinīm notašķīta. Viņi ir pelnījuši gļēvuļu nāvi par to, ka nogalināja manu vīru.

Ciematnieku rindas pāršalca atzinīga murmināšana, bet tad ierunājās Teins: Vai tu, Horst, esi galīgi nojūdzies? Pat ja tu aizbiedēji razakus un viņu kareivjus, Galbatorikss nākamreiz atsūtīs lielāku pulku. Impērija neliksies mierā, kamēr nedabūs Roranu.

-   Mums viņš ir jāizdod, noņurdēja Slouns.

Horsts pacēla rokas. Es piekrītu, neviens atsevišķs cilvēks nav tik svarīgs kā visa Kārvahalla kopumā. Bet, pat ja mēs izdosim Roranu, vai jūs uzskatāt, ka Galbatorikss mūs nesodīs par pretošanos? Viņa acīs mēs neesam ne ar ko labāki par vārdeniem.

-   Tad kāpēc jūs uzbrukāt? Teins uzstājīgi jautāja. Kas pilnvaroja jūs pieņemt šo lēmumu? Tagad jūs esat nolēmuši postam inūs visus!

Šoreiz atbildēja Birgita: Vai tu ļautu viņiem nogalināt savu ,sievu? Viņa piespieda abas plaukstas dēla sejai un tad pacēla l>ret Teinu asinīm klātās rokas. Vai tu ļautu viņiem nodedzināt visu ciemu?… Kur ir tava vīrišķība, kaļķeniek?

Uzrunātais nolaida acis, nespēdams izturēt Birgitas liesmojošo skatienu.

-   Viņi nodedzināja manas mājas, Rorans ierunājās, aprija Kvimbiju un gandrīz nolīdzināja Kārvahallu līdz ar zemi. Tādi noziegumi nedrīkst palikt nesodīti. Vai mēs esam pārbiedēti trusīši, kas gatavi nolaist ausis un bezspēcīgi gaidīt nokaušanu? Nē! Mums ir tiesības aizstāvēties. Kad ielas galā, vilkdami ratus, parādījās Albrihs ar Baldoru, viņš apklusa. Mēs varam spriedelēt vēlāk. Tagad ir jāgatavojas aizsardzībai. Kurš nāks mums palīgā?

Pieteicās vēl kādi četrdesmit vīri. Kopīgiem spēkiem viņi ķērās pie sarežģīta uzdevuma kā padarīt Kārvahallu neieņemamu. Rorans strādāja, nenolaižot rokas, te nagloja žogu latiņas starp mājām, te cēla akmeņiem piebērtas mucas citu uz citas, tā veidojot pagaidu mūrus, te vilka baļķus pāri galvenajam ceļam, ko vīri aizbarikādēja, apgāzdami uz sāniem divus ratus.

Kad Rorans steidza no viena paveikta darba pie nākamā, kādā šķērsielā viņu pārsteidza Katrīna. Viņa apskāva jaunekli un atzinās: Es tā priecājos, ka esi atgriezies, ka esi sveiks un vesels!

Viņš maigi noskūpstīja meiteni. Katrīna… Mums ir jāaprunājas, tikko būsim tikuši ar visu galā. Meitene mīklaini pasmaidīja, bet viņas acīs uzmirdzēja cerību uguntiņa. Tev bija taisnība. Vilcinoties es rīkojos kā muļķis. Katrs brīdis, ko pavadām kopā, ir zelta vērts, un es negribu izšķiest laiku, kas mums dots, ja kuru katru mirkli likteņa kaprīze var izšķirt mūs.

Brīdī, kad Rorans laistīja ar ūdeni Kiselta mājas jumtu, lai tas neaizdegtos, atskanēja Parra kliedziens: Razaki!

Nometis spaini, Rorans metās pie ratiem, kur bija atstājis savu veseri. Paķēris ieroci, viņš pacēla acis loka šāviena attālumā, ceļa vidū apturējis zirgu, notiekošo vēroja viens no razakiem. Neradījumu apgaismoja lāpa, kuru viņš turēja kreisajā rokā, bet labā likās atliekta atpakaļ, it kā viņš gatavotos kaut ko mest.

Rorans iesmējās. Vai šis taisās mūs ar akmeņiem nomētāt? Viņš taču atrodas pārāk tālu, lai trāpītu… Tomēr Rorans aprāvās pusvārdā razaks šāva roku uz priekšu, gaisā uzmirdzēja stikla pudele un trāpīja pa ratiem, kas atradās pa labi no jaunekļa. Mirkli vēlāk uguns bumba uzsvieda ratus gaisā, bet svilinoša gaisa dūre trieca Roranu pret tuvējo mūri.

Apdullis viņš nokrita knūpus, mēģinādams atgūt elpu. Cauri ausīs pulsējošai dunoņai Rorans saklausīja zirga auļu dipu. Viņš piespieda sevi iz slieties stāvus un pavērties uz skaņas pusi. Jauneklis tikko paguva parauties sāņus, kad garām cauri degošu barikāžu spraugai aiztraucās abi razaki.

Tie apturēja savus rikšotājus un sāka ar zobeniem kapāt apkārtējos cilvēkus. Rorans redzēja, kā trīs vīri saļimst, bet Horsts un Lorings, nokļuvuši līdz neradījumiem, ar dakšām sāk tos spiest atpakaļ. Taču, pirms cieminieki paguva attapties, cauri barikādēm sāka velties karavīri, tumsā akli skaldot pa labi un pa kreisi.

Rorans saprata, ka uzbrucēji jāaptur, citādi viņi ieņems Kārvahallu. Viņš metās virsū tuvākajam karavīram un pārsteidza to ar vesera triecienu tieši sejā. Kareivis, neizdvesis ne skaņas, sabruka zemē. Kad uz viņa pusi metās kritušā biedri, Rorans izrāva no ienaidnieka ļenganās rokas vairogu par laimi, pēdējā brīdī, jo vēl pēc acumirkļa jauneklim nācās atvairīt pirmo zobena cirtienu.

Atkāpdamies uz razaku pusi, Rorans atvairīja vēl vienu dūrienu, tad vēza veseri pret kareivja zodu. Arī šis uzbrucējs saļima. Pie manis! iesaucās Rorans. Sargājiet savas mājas! Jauneklis izvairījās no kārtējā cirtiena, uzmanīdamies, lai pieci kareivji nepagūtu viņu ielenkt. Pie manis!

Pirmais viņam piebiedrojās Baldors, tad arī Albrihs. Dažus mirkļus vēlāk piesteidzās Loringa dēli, pēc tam arī citi vīri. No sānielām sievietes un bērni nomētāja karavīrus ar akmeņu krusu.

-  Turieties kopā! Rorans pavēlēja, neatkāpdamies ne par sprīdi. Mūsu ir vairāk.

Redzēdami, ka cieminieku rindas viņu priekšā kļūst arvien blīvākas, kareivji saminstinājās. Juzdams, ka aiz viņa sapulcējušies savi simt vīri, Rorans pamazām sāka virzīties uz priekšu.

-   Uzbrūcsssiet, muļķi! viens no razakiem nošņācās, izvairīdamies no Loringa dakšām.

Uz Rorana pusi šņākdama šāvās vientuļa bulta. Viņš ar vairogu to atvairīja un iesmējās. Tagad razaki bija atspiesti līdzās karavīriem un bezspēcīgās dusmās spēja vien šņākt. Neradījumi blenza uz cieminiekiem no savu piķa melno kapuču apakšas. Pēkšņi Roranu pārmāca miegs un bezgalīgs nespēks; likās, viņš nespēj ne tikai pakustēties, bet arī padomāt. It kā spēku izsīkums būtu pieķēdējis viņa rokas un kājas pie zemes.

Tad kaut kur tālāk starp Kārvahallas mājām atskanēja Birgitas spalgais kliedziens. Vēl pēc mirkļa pāri Rorana galvai aizšāvās akmens, kas lidoja uz razaka pusi. Viņš gan ar pārdabiski strauju kustību paguva no tā izvairīties. Tomēr šis it kā acumirklīgais traucēklis atbrīvoja Rorana prātu no miegu uzdzenošās miglas. "Vai tā bija maģija?" viņš pie sevis nodomāja.

Jauneklis nometa vairogu, satvēra veseri abās rokās un pacēla augstu virs galvas gluži kā Horsts, kad kala tēraudu. Rorans pastiepās uz pirkstgaliem, atlieca ķermeni tālu atpakaļ un tad ar svilpienu vēza rokas uz priekšu. Veseris aizvirpuļoja gaisā un triecās pret razaka vairogu, atstādams tajā pamatīgu iedobi.

Ar diviem uzbrukumiem bija gana, lai izkliedētu razaku dīvainās burvestības iespaidu. Viņi žigli apmainījās ar vairākiem klikšķiem, bet cieminieki aurodami tikmēr virzījās uz priekšu. Beidzot razaki pievilka savu auļotāju pavadas un pagrieza tos projām no ciema.

-   Atkāpjamies, viņi noņurdēja, jādami garām kareivjiem. Purpurā tērptie karavīri sapīkuši virzījās ārā no Kārvahallas, cirzdami katram, kurš pienāca pārāk tuvu. Tikai atkāpušies krietnu gabalu no degošajiem ratiem, viņi uzdrīkstējās pagriezt ciemam muguru.

Rorans nopūtās un aizgāja pacelt savu veseri, pirmo reizi sajuzdams sasitumus uz sāniem un muguras no triekšanās pret mūri. Ieraudzījis, ka sprādziens nonāvējis Parru, jauneklis nolieca galvu. Krituši bija vēl deviņi vīri. Sievu un māšu vaimanas jau plosīja nakts klusumu.

"Kā gan šeit varēja notikt kaut kas tāds?"

-   Nāciet šurp! atskanēja Baldora sauciens.

Rorans samiedza un atkal atvēra acis, tad devās pie Baldora, kurš stāvēja ceļa vidū. Tikai jardus divdesmit tālāk zirgā sēdēja vabolei līdzīgs razaks. Neradījums ar līki savilktu pirkstu norādīja uz Roranu un sacīja: Tu… tu od pēcssss sssava brālēna. Mēs nekad neaizmirstam sssmaržu.

-   Ko jūs gribat? Rorans iesaucās. Kāpēc jūs esat atvilkušies uz šejieni?

Razaks iesmējās tie bija spalgi, kukainiski smiekli. Mēs gribam… informāciju. Neradījums atskatījās pāri plecam, kur tumsā bija nozuduši viņa sabiedrotie, tad iekliedzās: Atdodiet mums Roranu, un jūsss tiksssiet pārdoti verdzsssībā. Aizssstāviet viņu un mēsss apēdīsssim jūsss visssusss. Apdomājiet sssavu atbildi mēsss drīzsss atgriezīsssimiesss. Un apdomājiet, lai tā būtu pareizsssā atbilde!

♦ ♦ ♦

AZ SWELDN RAK A nhŪin

Durvīm veroties, ejā ieplūda gaisma. Eragons samiedza acis pēc tik ilga pazemē pavadīta laika tās bija atradušas no dienasgaismas. Līdzās Safira nošņācās un atlieca kaklu, lai labāk apskatītu apkaimi.

Gājiens pa pazemes ejām no Farthenduras bija ildzis divas dienas, kaut arī Eragonam šķita, ka tas prasījis vairāk laika bezgalīgās tumsas un klusēšanas dēļ, ko tā likās uzspiežam ceļotājiem. Tagad Jātnieks spēja atminēties vien pāris teikumu, ar kuriem viņi bija apmainījušies šajā laikā.

Ceļojot kopā, Eragons bija cerējis uzzināt ko vairāk par Arju, taču priekšstatu par elfu viņam izdevās papildināt tikai ar paša vērojumiem. Nekad iepriekš viņš ar to kopā nebija ieturējies, tāpēc tagad pārsteigts skatījās, ka elfa ēd tikai pašas līdzpaņemto pārtiku un nelieto gaļu. Kad Eragons apvaicājās, kāpēc tā, Arja atbildēja: Pēc mācībām Elesmērā tu nekad vairs neēdīsi dzīvnieka miesu vai, ja ēdīsi, tad ļoti, ļoti retos gadījumos.

-   Kāpēc lai es atteiktos no gaļas? viņš ķircinot jautāja.

-   Es to nespēšu izstāstīt vārdiem, bet tu visu sapratīsi, kolīdz nonāksim elfu galvaspilsētā.

Tagad tas viss likās pagaisis no prāta Eragons steidza uz durvju pusi, lai aplūkotu vietu, kur viņi bija nonākuši. Viņš atklāja, ka stāv uz granīta dzegas vairāk nekā simt pēdu virs sarkani iekrāsota ezera, kas spoži mirdz austrumos uzlēkušās saules staros. Gluži kā Kostamerna, ūdens stiepās no kalna līdz kalnam, aizpildīdams visu ielejas galu. No ezera uz ziemeļiem iztecēja Az Ragni, līkumodama starp smailēm, līdz kaut kur tālumā upe izplūda austrumu līdzenumos.

Pa labi slējās kailas kalnu virsotnes, starp kurām manīja vien retu taku, bet pa kreisi… pa kreisi skatam pavērās rūķu pilsēta Tarnaga. Te paaudžu paaudzes bija pārvērtušas šķietami nepieejamos Beoru kalnus veselā terašu virknē. Zemākajās terasēs

izvietojās galvenokārt lauku saimniecības tumšie augsnes loki gaidīja sējas laiku. Ēkas te bija zemas, cik varēja spriest, celtas tikai un vienīgi no akmens. Virs šiem salīdzinoši tukšajiem terašu lokiem slējās savstarpēji saistītu māju labirints, kuru vainagoja milzīgs balti zeltīts kupols. Šķita, ka visa pilsēta veido tikai pakāpienus, kas ved uz šo templi. Kupols mirdzēja kā nopulēts mēnesakmens, līdzinoties pienainai pērlei, kas lidinās virs pelēkas slānekļa piramīdas.

Oriks atbildēja uz Eragona jautājumu, pirms Jātnieks paguva to uzdot: Tas ir Selbedeils, visas rūķu pasaules dižākais templis un Durgrimstu Kvanu jeb Kvanu klana mājvieta. Viņi ir dievu kalpi un vēstneši.

Vai viņi pārvalda Tarnagu ? Safira vaicāja. Eragons atkārtoja jautājumu.

-   Nē, iedama viņiem garām, bilda Arja. Kvani gan ir spēcīgi, tomēr viņu nav daudz par spīti klana varai pār pēcnāves dzīvi… un pār zeltu. Tarnagu pārvalda Ragni Heftini Upes Sardze. Kamēr uzturēsimies šeit, mēs būsim viņu klana vadoņa Undina viesi.

Elfai pa pēdām visi šķērsoja klints izcilni un iegāja mezglainu koku mežiņā, kas sedza kalna nogāzi. Oriks pačukstēja Eragonam: Neliecies par to ne zinis. Viņa jau gadiem strīdas ar Kvaniem. Katru reizi, kad viņa parādās Tarnagā un uzsāk sarunu ar kādu no priesteriem, izceļas tāds kašķis, kas spētu nobiedēt pat kuili.

-   Arja?

Oriks nopietni pamāja. Es par to neko daudz nezinu, bet esmu dzirdējis, ka viņa nepiekrīt ļoti daudzām lietām, kam tic Kvani. Laikam elfi īsti neņem par pilnu "murmināšanu pret debesīm, cerot, ka tā palīdzēs".

Kamēr viņi gāja lejup pa nogāzi, Eragons vēroja Arjas muguru, prātodams, vai Orika teiktais ir tiesa un, ja tā tiešām bija, kam ticēja pati Arja? Tad viņš dziļi ieelpoja un mēģināja izmest tikko dzirdēto no prāta. Bija tik brīnišķīgi atkal nokļūt zem atklātām debesīm, kur smaržoja sūnas un papardes, un koki, kur saule silti apspīdēja seju, kur apkārt klusi dūca bites un citi kukaiņi.

Taka aizveda lejup līdz ezera krastam, tad atkal sāka kāpt augšup uz atvērto Tarnagas vārtu pusi. Kā jums ir izdevies paslēpt Tarnagu no Galbatoriksa? Eragons vaicāja. Farthendura ir kas cits, to es saprotu, bet šī pilsēta… Es nekad neesmu redzējis neko tādu.

Oriks klusi iesmējās. Paslēpt? Nē, tas būtu neiespējami. Pēc Jātnieku sakāves mēs bijām spiesti pamest visas savas pilsētas virszeme un atkāpties pazemes gaiteņos, lai paglabtos no Galbatoriksa un Atkritējiem. Viņi bieži lidoja uz Beoriem, slepkavodami ikvienu, kas trāpījās ceļā.

-   Es biju iedomājies, ka rūķi vienmēr dzīvojuši pazemē.

Oriks savilka biezās uzacis izbrīnā. Kāpēc lai mēs to darītu?

Tiesa, mēs izprotam un godājam akmeni, tomēr atklātas debesis mums patīk ne mazāk kā elfiem vai cilvēkiem. Taču tikai pirms piecpadsmit gadiem, pēc Morzana nāves, mēs uzdrošinājāmies atgriezties Tarnagā un citās mūsu senajās apmešanās vietās. Protams, Galbatorikss ir nedabiski spēcīgs, tomēr pat viņš vienatnē neuzbruktu veselai pilsētai. Tiesa, ja karalis to vēlētos, viņš ar savu pūķi varētu mums sagādāt briesmīgus brīžus, taču pēdējos gados viņi reti pamet Urubaenu, izvairoties pat no īsiem ceļojumiem. Un, lai atvestu šurp armiju, Galbatoriksam būtu vispirms jāieņem Buraga un Farthendura.

Viņam tas gandrīz izdevās, Safira atgādināja.

Viņiem ejot pāri nelielam pakalnam, Eragonu iztrūcināja dzīvnieks, kas no tuvējiem brikšņiem pēkšņi izskrēja uz takas. Kaulainais radījums atgādināja kalnu kazu, kādu varēja nomedīt Korē, tikai bija par trešdaļu lielāks, bet milzīgo, rievoto ragu rituļi teju paslēpa vaigus salīdzinājumā ar šiem urgļu ragi atgādināja knapi aizmetušos burkānus. Vēl dīvaināki likās segli kazas mugurā un tajos stingri sēdošais rūķis, kurš bija pavērsis pār nācēju galvām pusuzvilktu loku.

-   Hert dūrgrimst? Fild rastn? uzsauca svešais rūķis.

-   Orik Thrifkz menthiv oen Hrethcarach Eragon rak Dūrgrimst Ingeitum, atbildēja Oriks. Wharn, az vanyali-carharūg Arja. Nē oc Undinz grimstbelardn. Kazai līdzīgais dzīvnieks ar aizdomām vēroja Safiru. Eragons pamanīja, ka dzīvnieka acis šķita īpaši spožas un saprātīgas, kaut gan tā purns sudrabotās bārdas un drūmās izteiksmes dēļ likās diezgan smieklīgs. Radījums viņam mazliet atgādināja Hrotgaru, tāpēc Eragons teju iesmējās, iedomājies, cik gan ļoti dzīvnieks līdzinās rūķim.

-  Azt jok jordn rast, turpināja svešais.

Pēkšņi bez kāda manāma paskubinājuma no rūķa puses kaza aizlēca tādu gabalu uz priekšu, ka vienu brīdi likās tā pacēlusies spārnos. Tad jātnieks un viņa rumaks nozuda starp kokiem.

-   Kas tas bija par zvēru? pārsteigtais Eragons jautāja.

Oriks turpināja ceļu. Feldunosts, viens no pieciem dzīvniekiem, kurus var sastapt tikai un vienīgi šajos kalnos. Par godu katram no tiem ir nosaukts kāds klans. Tiesa, Durgrimstu feldunostus uzskata par drošsirdīgāko un godājamāko starp citiem.

-   Kāds tam iemesls?

-   Feldunosti nodrošina mums pienu, vilnu un gaļu. Bez viņiem mēs nespētu dzīvot Beoros. Kad Galbatorikss un Jātnieki-nodevēji teroi'izēja rūķus, Durgrimstu feldunosti riskēja ar savu dzīvību un šajā ziņā nekas daudz nav mainījies lai pieskatītu ganāmpulkus un koptu laukus. Tāpēc mēs visi esam viņiem pateicību parādā.

-  Vai visi rūķi jāj ar feldunostiem? Eragons mazliet saminstinājās, izrunājot neparasto vārdu.

-   Tikai kalnos. Feldunosti ir izturīgi un piemēroti kalnu takām, tomēr viņi labāk jūtas klintīs, nevis atklātos līdzenumos.

Safira pabakstīja Eragonu ar degunu, liekot Ledusliesmai pakāpties sāņus. Šos būtu labi pamedīt, pat Korē nekā tāda nebija! Ja man Tarnagā būs kāds brīvs brīdis…

Labāk to nedarīt, Jātnieks iebilda. Mēs nedrīkstētu aizvainot rūķus.

Pūķis sarūgtināts nosprauslājās. Es varētu vispirms palūgt atļauju.

Taka, kas tik ilgi bija vijusies zem tumšajiem koku zariem, paslēpjot gājējus skatienam, izveda milzīgā klajumā, kas pletās ap Tarnagu. Laukos sāka pulcēties ziņkārīgu vērotāju bariņi, bet tad no pilsētas izauļoja septiņi feldunosti dārgakmeņiem rotātos iejūgos. To mugurā sēdošie jātnieki rokās turēja šķēpus, pie kuru smailēm kā pātagas vējā cirtās vimpeļi. Apturējis dīvaino dzīvnieku, jātnieku vadonis uzrunāja nācējus: Sveicinām jūs Tarnagas pilsētā. Pēc Undina un Ganela ottu, es, Torvs Broka dēls, miera vārdā piedāvāju mūsu namu viesmīlību. Šis rūķis runāja ar rūcoši klepojošu akcentu, kas nebūt nelīdzinājās Orika valodai.

-   Un pēc Hrotgara ottu, mēs, Ingeitumi, pieņemam jūsu viesmīlību, Oriks atbildēja.

-   Tāpat kā es Islanzadi vārdā, piebilda Arja.

Izskatīdamies gandarīts, Torvs pamāja pārējiem jātniekiem,

tie iecirta piešus sānos saviem feldunostiem un izveidoja savdabīgu godasardzi ap ceļinieku četrotni. Lepni paceltām galvām rūķi pavadīja viņus līdz Tarnagai un ieveda pa pilsētas vārtiem.

Ārējais mūris bija pēdu četrdesmit biezs un veidoja krēslainu tuneli, kas izveda pie vienas no daudzajām lauku saimniecībām, kuru loks apjoza Tarnagu. Viņi šķērsoja vēl piecas terases, katru no tām sargāja nocietināti vārti, līdz cauri laukiem nonāca pašā pilsētā.

Kaut arī ēkas Tarnagā bija būvētas no akmens, tomēr tas bija darīts ar tādu izveicību, ka pretstatā raupjajiem mūriem šķita graciozas un vieglas. Mājas un veikalus greznoja drosmīgas, izteiksmīgas skulptūras, kas galvenokārt attēloja dažādus dzīvniekus. Bet vispārsteidzošākais izrādījās pats akmens: visās iedomājamās un neiedomājamās krāsās no spilgti asinssarkanas līdz niansēti zaļai caurspīdīgos slāņos klāja kalna nogāzi.

Visā pilsētā izkarināto rūķu bezliesmas lukturu daudzkrāsainās dzirksteles kalpoja kā Beoru garo un tumšo nakšu priekšvēstneses.

Atšķirībā no Troņheimas Tarnaga bija uzcelta atbilstoši vidējā rūķa stāvam, nerēķinoties ar viesiem cilvēkiem, elfiem vai pūķiem. Durvis nebija augstākas par piecām pēdām, un itin bieži tās tikko sasniedza četras ar pusi. Eragons bija vidēja auguma jauneklis, taču tagad jutās kā milzis, kas uzkāpis uz leļļu skatuves.

Pilsētas ielas bija platas un dzīvības pārpilnas. Dažādu klanu rūķi steidza savās ikdienas gaitās vai kaulējās daudzajos veikalos un veikaliņos. Daudzi bija tērpušies savādos, eksotiskos tērpos, piemēram, kādā kvartālā Eragons ievēroja nešpetna izskata melnpinkainus rūķus, kuri nēsāja no sudraba kaltas ķiveres, kas atgādināja vilku galvas.

Jaunekli īpaši pārsteidza rūķu sievietes, jo Troņheimā viņš tās bija manījis ļoti maz. Viņas likās brangākas par vīriem, sejas vaibsti šķita smagnēji, taču rūķeņu acis mirdzēja, mati veselīgi spīdēja, un rokas maigi aprūpēja mazmazītiņos bērneļus. Rūķu sievietes vairījās no greznības, tās rotāja vienīgi nelielas, smalki kaltas tērauda un akmens saktiņas.

Izdzirduši feldunostu kapājošos soļus, rūķi atskatījās uz ceļiniekiem. Viņi neuzgavilēja, kā Eragons bija gaidījis, tikai klanījās un murmināja: Ēnkāvis. Bet, kad viņi ievēroja veseri un zvaigznes uz Eragona bruņucepures, apbrīnu nomainīja satraukums un bieži pat sašutums. Dusmīgākie rūķi sapulcējās ap feldunostiem un, starp dzīvniekiem blenzdami uz jaunekli, izsauca dažādas lamas.

Eragonam pār muguru pārskrēja drebuļi. Šķiet, Hrotgara aizbildnība nepadara mani šeit īpaši iemīļotu.

Tā izskatās gan, Safira piekrita. Viņš gan ir nostiprinājis savas attiecības ar tevi, bet tajā pašā laikā sadusmojis citus rūku klanus… Mums labāk pazust no acīm, pirms sākušas līt asinis.

It kā nekāda pūļa nebūtu,Torvs un pārējie sargi jāja uz priekšu, atbrīvodami ceļu cauri vēl septiņiem līmeņiem, līdz kavalkādi no Selbedeila šķīra vairs tikai vieni vārti. Tad Torvs nogriezās pa kreisi, uz liela nama pusi, kurš likās pielipis kalna nogāzei un kuru sargāja neliels cietoksnis ar diviem šaujamlūkām izraibinātiem torņiem.

Ceļiniekiem tuvojoties lielajam namam, no apkārtējām ēkām izsteidzās krietns pulks bruņotu rūķu un aizšķērsoja ielu. Viņu sejas sedza gari purpura plīvuri, kas nokarājās pāri pleciem gluži kā bruņukapuces.

Ceļinieku pavadītāji apturēja savus feldunostus, un viņu sejās iegūla akmens cieti vaibsti. Kas noticis? Eragons vaicāja

Orikam, bet rūķis tikai papurināja galvu un devās uz priekšu, uzlicis roku kaujas cirvim.

-   Etzil nithgech! iesaucās viens no rūķiem, paceldams dūri.

-   Formu Hrethcarach… formu Jurgencarmeitder nos eta goroth bahst Tarnag, dur ensesti rak kythn! Jok is warreu az barzūlegūr dur dūrgrimst, Az Sweldn rak Anhūin, mogh tor rak Jurgenuren ? Ne ūdim etal os rast Knurlag. Knurlag^ ana… Krietnu brīdi rūķis turpināja savu monologu, kļūdams arvien dusmīgāks un dusmīgāks.

-   Vrron! Torvs norējās, pārtraucot runātāju, bet tad abi rūķi sāka strīdēties. Par spīti karstajai vārdu apmaiņai, Eragons juta, ka Torvs šķietami respektē otru rūķi.

Eragons paspēra pussolīti sāņus, lai labāk redzētu garām Torva feldunostam, un rūķis ar plīvura klāto seju pēkšņi apklusa, ar šausmu izteiksmi sejā norādīdams uz Eragona bruņucepuri.

-  Knurlag qana qirānū Dūrgrimst Ingeitum! viņš ieaurojās.

-   Qarzūl ana Hrotghar oen uolfild…

-   Jok is frekk dūrgrimsturen ? brēcēju klusi pārtrauca Oriks, izvilkdams cirvi. Satrauktais Eragons pavērās uz Aiju, taču viņa cieši sekoja notiekošajam, tāpēc jaunekļa skatienu nemanīja. Viņš nemanāmi nolaida roku zemāk un sažņaudza ar stiepli notīto Zaroka spalu.

Savādais rūķis pikti paskatījās uz Oriku, izvilka no kabatas dzelzs gredzenu, izplūca no savas bārdas trīs garus pavedienus, aptina tos ap gredzenu, tad ar griezīgu džinkstoņu trieca to pret bruģi un vēl nospļāvās aizripojušā gredzena virzienā. Nebilduši ne vārda, sarkanplīvurotie rūķi atbrīvoja ceļu.

Gredzenam atsitoties pret granītā bruģēto ietvi, Torvs, Oriks un pārējie kareivji nodrebēja. Likās, pat Arja ir uztraukusies. Divi jaunākie rūķi nobālēja un pastiepās pēc ieročiem, bet, kad Torvs norējās: Eta! viņi nolaida rokas.

Šāds notikumu pavērsiens satrauca Eragonu vairāk nekā dusmīgā vārdu apmaiņa. Kad Oriks viens pats paspēra pāris soļu uz priekšu un, pacēlis gredzenu, noglabāja to pie jostas piekārtajā makā, Eragons vaicāja: Ko tas nozīmē?

-   Tas nozīmē, Torvs atbildēja, ka jums ir ienaidnieki.

Pulciņš steigšus izsoļoja cauri nelielajam cietoksnim un nonāca

plašā pagalmā, kur stāvēja trīs ar lukturiem un karogiem rotāti mielasta galdi. Pie galdiem gaidīja bariņš rūķu, kā likās, vilkādā tērpta sirmbārdaina rūķa vadībā. Viņš paplēta rokas un sacīja: Laipni lūgti Tarnagā, Durgrimstu Ragni Heftinu mājvietā. Mēs esam dzirdējuši neskaitāmus ļaudis daudzinām tevi, Eragon Ēnkāvi. Es esmu Undins, Derunda dēls un šī klana vadonis.

Tad uz priekšu panāca cits rūķis. Viņam bija karotāja platie pleci un krūtis, bet biezu uzacu noēnotās acis ne mirkli nenovērsās no Eragona sejas. Es esmu Gannels, Orma Asinscirvja dēls un Durgrimstu Kvanu klana vadonis.

-   Mums ir liels gods viesoties pie jums, Eragons atbildēja, pieliecot galvu. Viņš juta Safiras aizkaitinājumu, jo par viņu neviens nelikās ne zinis. Tikai mieru, Eragons noteica un piespieda sevi pasmaidīt.

Pūķis nosprauslojās.

Klanu vadoņi sasveicinājās arī ar Arju un Oriku, taču Oriku dzirdētās laipnības neaizkustināja par atbildi viņš pastiepa roku ar dzelzs gredzenu uz plaukstas.

Undina acis iepletās, viņš negribīgi paņēma gredzenu, turot starp īkšķi un rādītājpirkstu tā, it kā tā būtu indīga čūska. Kas tev to iedeva?

-   Tie bija Az Sweldn rak Anhūin. Un ne jau man Eragonam.

Kad apkārtējo sejas savilkās tramīgā izteiksmē, Eragons atkal sajutās nelāgi. Viņš bija redzējis, kā viens rūķis, aci nepamirkšķinot, stājas pretī vairākiem kuiļiem. Acīmredzot šis gredzens nozīmēja kaut ko patiešām briesmīgu, ja spēja satraukt šos bezbailīgos karotājus.

Undins, pieri saraucis, uzklausīja savu padomdevēju čukstus, tad beidzot teica: Mums vajag apspriesties par notikušo. Ēnkāvi, šie mielasta galdi ir klāti tev par godu. Ja neiebilsti, mani kalpi pavadīs tevi uz ierādīto mītni, kur vari noskalot ceļa putekļus, un tad mēs varam sēsties pie kausiem.

Pateicos. Eragons pasniedza Ledusliesmas pavadu vienam no kalpotājiem un sekoja pavadonim, kurš veda viņu dziļāk namā. Kāpdams pāri slieksnim, viņš atskatījās pār plecu un pamanīja, ka Arja un Oriks kopā ar klanu vadoņiem ir sastājušies ciešā lokā un iegrimuši spraigā sarunā. Es nekavēšos ilgi, Jātnieks apsolīja Safirai.

Pēc puskumpus pārvietošanās pa rūķu nama gaiteņiem viņš ar atvieglojumu atklāja, ka ierādītā istaba ir gana prāva, lai izslietos visā augumā. Kalpotājs paklanījās un sacīja: Es atgriezīšos, kad Grimstborits Undins būs gatavs.

Kad rūķis aizgāja, Eragons uz mirkli sastinga un ievilka dziļu elpu, pateicīgs, ka beidzot iestājies klusums. Saķeršanās ar rūķiem vēl arvien malās pa galvu, neļaujot atslābt. Labi, ka mums Tarnagā nav jāuzkavējas ilgi. Tam vajadzētu novērst nopietnākas sadursmes.

Novilcis cieši piegulošos cimdus, Eragons piegāja pie marmora bļodas, kas bija nolikta uz grīdas līdzās zemai gultai. Viņš ielika rokas ūdenī un tūlīt tās ar nevilšu kliedzienu ati'āva. Ūdens bija teju verdošs. Laikam rūķu paraža, jauneklis nosprieda. Nogaidījis, līdz ūdens nedaudz atdziest, Eragons apšļakstīja un tad noberza seju un kaklu, garaiņiem virmojot uz ādas.

Juzdamies svaigāks, viņš novilka bikses un tuniku, lai pārģērbtos drānās, kurās vēl tik nesen apmeklēja Ažihada bēres. Jātnieks pacilāja Zaroku, bet tad izlēma, ka pie Undina galda tas varētu kādu aizvainot, tāpēc piesprādzēja pie jostas vien medību nazi.

Eragons no somas izvilka pergamenta vīstokli, kura nogādāšanu Islanzadi bija uzticējusi Nasuada, un pasvārstīja rokā, prātodams, kur to labāk noslēpt. Vēstījums bija pārāk svarīgs, lai atstātu vietā, kur kāds to varēja izlasīt vai nozagt. Nespēdams iedomāties labāku slēptuvi, viņš iebāza vīstokli piedurknē. Te tas būs drošībā ja vien nesanāks kāda plūkšanās, bet tad man būs jāuztraucas par nopietnākām lietām.

Kad pēc krietna brīža atgriezās kalpotājs, bija vien kāda stunda pēc dienvidus, bet saule jau bija nogrimusi aiz milzīgās kalnu grēdas, un Tarnagu klāja krēsla. Eragons izgāja no zāles, un viņu pārsteidza pilsētas pārvēršanās līdz ar tumsas priekšlaicīgo iestāšanos rūķu laternas atklāja savu patieso jaudu, pielejot ielas ar tīru, vienmērīgu gaismu, kas lika uzzaigot visai ielejai.

Undins un pārējie rūķi bija sapulcējušies pagalmā. Turpat galda galā tupēja Safira. Nešķita, ka kāds grasītos apšaubīt viņas izvēli.

Vai kas noticis? Eragons vaicāja, piesteigdamies pie pūķa.

Undins izsauca papildspēkus un pēc tam noslēdza vārtus.

Vai viņš gaida uzbrukumu?

Vismaz viņš norūpējies par šādu iespēju.

Eragon, lūgtum man līdzās, Undins uzrunāja Jātnieku, norādot uz krēslu pie labās rokas. Vispirms apsēdās Eragons un klana vadonis, tad viņu piemēram steidzīgi sekoja pārējie.

Eragons nopriecājās viņam blakus, izrādījās, sēž Oriks, bet tieši pretī, galda otrā pusē, vieta bija ierādīta Arjai. Tiesa, abi ceļabiedri izskatījās sadrūmuši. Pirms Jātnieks paguva pavaicāt Orikam par gredzenu, Undins uzplāja ar plaukstu pa galdu un ieaurojās: -Ignh az voth!

No nama sāka plūst kalpotāji ar zeltā kaltiem šķīvjiem, uz kuriem slējās gaļas gabalu, pīrāgu un augļu kalni. Viņi sadalījās trīs straumēs katra no tām devās pie sava galda un ar izcilu iznesību novietoja ēdienu starp viesiem.

Uz galda parādījās zupas un sautējumi ar dažādām saknēm, cepta brieža gaļa, gari, karsti ar iejavu raudzētas maizes klaipi un medus kūkas, no kurām vai pilēja aveņu ievārījums. Zaļumu ligzdā gardēžus gaidīja foreles fileja ar pētersīļiem, bet mazliet tālāk marinēts zutis skumīgi vērās uz siera plati, it kā cerētu noslīdēt no galda un aizlocīties atpakaļ līdz upei. Uz katra galda cēli slējās pa gulbim, bet tiem apkārt pildītu irbīšu, zosu un pīļu pulki.

Visur varēja vērot sēnes apceptas, sulīgas sloksnes, saliktas kā aube putnam ap galvu vai izgrieztas mazu piļu veidolā un novietotas pie mērču "aizsarggrāvjiem". Sēņu dažādība likās neaptverama te bija gan gaisīgas, baltas sēnes Eragona dūres lielumā, gan neredzēti brīnumi, kas atgādināja raupju koka mizu, gan maigas, suņusēnēm līdzīgas savādnieces, kas bija pārgrieztas teju uz pusēm, lai atklātu spilgti zilo mīkstumu.

Tad atnesa mielasta galveno ēdienu milzīgu, uz atklātas uguns ceptu vepri, kas laistījās, pārliets ar mērcēm. Vismaz Eragonam likās, ka tas ir vepris, jo tā rumpis bija Ledusliesmas lielumā un to knapi spēja panest seši rūķi. Milzeņa ilkņi bija garāki par apakšdelmiem, bet šņukurs cilvēka galvas platumā. Turklāt apkārt uzvilnīja spēcīga, savdabīgi asa smarža, kas nomāca visas pārējās un lika acīm asarot.

-   Nagra, pačukstēja Oriks. Milzu mežakuilis. Tas tev, Eragon, ir liels pagodinājums no Undina puses. Nagras uzdrošinās medīt tikai visdrosmīgākie rūķi, un to pasniedz tikai dižiem viesiem. Turklāt, manuprāt, viņš šādi dod mājienu, ka atbalstīs tevi attiecībās ar Durgrimstu nagrām.

Eragons pieliecās tuvāk Orikam, lai citi viņu nedzirdētu. Tātad šis ir vēl viens Beoriem raksturīgs dzīvnieks. Kādi ir pārējie?

-   Meža vilki gana lieli, lai uzbruktu nagrām, un gana izveicīgi, lai panāktu feldunostu. Alu lāči, kurus mēs dēvējam par uržadniem, bet elfi sauc par beorniem. Elfi viņu vārdā ir nosaukuši šos kalnus, tiesa, mēs paši grēdai esam devuši citu vārdu. Mūsu nosaukums gan tiek glabāts noslēpumā, to mēs neizpaužam nevienam citas rases pārstāvim. Un…

-   Smer uoth, Undins pavēlēja un uzsmaidīja viesiem. Kalpotāji nekavējoties izvilka nelielus, līkus dunčus un sāka griezt nagru, noliekot pa šķīvim ar gaļu katra mielasta dalībnieka priekšā. Arja no gaļas atteicās, savukārt Safirai tika pamatīgs vepra gabals. Undins atkal pasmaidīja, paņēma dunci un nogrieza gabaliņu cienasta.

Eragons pasniedzās pēc sava naža, bet Oriks satvēra drauga roku.

-   Pagaidi.

Undins lēni košļāja kumosu, bolīdams acis un pārspīlēti mādams ar galvu, tad norija un paziņoja: Ilf gauhnith!

-   Tagad, Oriks teica, pievērsdamies ēdienam. Vienlaikus ap galdiem sāka risināties sarunas.

Eragons savā dzīvē nebija baudījis neko, kas līdzinātos mežakuilim. Tas bija sulīgs, mīksts un ar īpatnēji asu garšu it kā gaļa pirms cepšanas būtu mērcēta medū un sidrā -, to vēl vairāk izcēla klāt pievienotā piparmētra. Kā gan viņiem ir izdevies izcept kaut ko tik milzīgu ?

Ļoti lēnītēm, Safira bilda, skrubinādama savu nagras gabalu.

Ēzdams Oriks paskaidroja: Šis paradums ir saglabājies kopš laikiem, kad klani indēja cits citu uz nebēdu. Vakara saimnieks pirmais nogaršo ēdienu un atzīst, ka tas nav bīstams viņa viesiem.

Mielasta laikā Eragons centās apvienot dažādo gardumu baudīšanu un sarunas ar Oriku, Arju un rūķiem, kas sēdēja tālāk pie galda. Tā stundas aizsteidzās nemanot, maltīte izvērtās tik pamatīga, ka pēdējo ēdienu pasniedza, pēdējo kumosu notiesāja un pēdējo kausu pie trijiem galdiem iztukšoja tikai vēlā pēcpusdienā. Kad kalpotāji ķērās pie trauku novākšanas, Undins vērsās pie Eragona: Vai maltīte tev likās garda?

Tā bija brīnišķīga.

Undins pamāja. Man prieks, ka tev garšoja. Es vakar liku galdus iznest pagalmā lai pūķis varētu ieturēties kopā ar mums. Runādams viņš ne mirkli nenolaida pētošu skatienu no Eragona.

Eragons iekšēji sastinga. Tīši vai netīši, Undins tikko bija izturējies pret Safiru kā pret kuru katru dzīvnieku. Eragons sākotnēji gribēja par aizplīvurotajiem rūķiem klana vadonim apvaicāties zem četrām acīm, bet tagad vēlēdamies samulsināt Undinu viņš sacīja: Mēs ar Safiru esam tev pateicīgi. Un tad piebilda: Ser, bet kāpēc mums meta ar gredzenu?

Pagalmā iestājās vārīgs klusums. Ar acs kaktiņu Eragons pamanīja, ka Oriks saviebjas. Toties Arja pasmaidīja it kā saprastu, kāpēc jauneklis tā rīkojas.

Undins saviebās un nolika dunci uz galda. Knurlagni, kurus tu satiki, pārstāv klanu ar traģisku likteni. Pirms Jātnieku sakāves viņi bija starp senākajām un bagātākajām dzimtām mūsu karaļvalstī. Taču viņu likteni izšķīra divas kļūdas: viņi dzīvoja Beoru kalnu pašos rietumos un viņu dižākie kareivji brīvprātīgi pievienojās Vraelam.

Undina balsī asi ieskanējās dusmas. Galbatorikss un viņa nolādētie Atkritēji apkāva viņus jūsu Urubaenas pilsētā. Tad uzurpators un viņa rokaspuiši metās slepkavot rūķus. No viņu dzimtas izdzīvoja tikai Grimstkarvlorsa Anhuina un viņas apsargi. Anhuina drīz vien mira dziļās skumjās, tāpēc viņas vīri pieņēma nosaukumu Az Siveldn rak Anhūin Anhuinas asaras. Sejas viņi aizklāj tāpēc, lai atgādinātu paši sev par piedzīvoto zaudējumu un vēlmi atriebties.

Eragona vaigus durstīja kauns, bet viņš darīja visu iespējamo, lai šī izteiksme neparādītos sejā. Tad, Undins turpināja, blenzdams uz vienu no nedaudzajām palikušajām kūkām, vairāku gadu desmitu laikā viņi pamazām atjaunoja klanu, nogaidīdami un meklēdami iespēju atgūt savu lomu starp rūķiem. Bet tad ierodies tu ar Hrotgara zīmi uz pieres. Viņiem tas ir nāvīgs aizvainojums par spīti visam, ko tu paveici Farthendurā. Tāpēc arī gredzens augstākais izaicinājums. Tas nozīmē, ka Az Siveldn rak Anhūin stāsies tavā ceļā, kā vien spēs, visos iedomājamos veidos, visās iedomājamās situācijās, vai tās būtu svarīgas vai nesvarīgas. Viņi ir nostājušies pret tevi, pasludinājuši sevi par taviem asinsnaidniekiem.

-  Vai viņi ir gatavi man uzbrukt, lai ievainotu vai pat nogalinātu? stīvi jautāja Eragons.

Undina skatiens uz mirkli nosvārstījās viņš uzmeta īsu mirkli Gannelam, tad papurināja galvu un izgrūda raupju smieklu, kurš, iespējams, bija mazliet par skaļu apkārt valdošajai gaisotnei.

-   Ko tu, Ēnkāvi! Pat viņi neuzdrošinātos nodarīt pāri viesim. Tas ir aizliegts. Viņi vienkārši vēlētos, lai tu pazūdi, pazūdi, pazūdi. Tomēr šī atbilde Eragonu īsti nepārliecināja. Tad Undins piebilda:

-   Lūgtum, nerunāsim vairs par šo nepatīkamo notikumu. Mēs ar Gannelu no tīras sirds un dziļā draudzībā esam cēluši tev priekšā ēdienus un dzērienus; vai tad tas nav galvenais? Priesteris kaut ko piekrītoši nomurmināja.

-   Es jums pateicos, Eragons beidzot sacīja.

Safira nopietnām acīm paskatījās uz savu Jātnieku un tad teica: Viņi baidās, Eragon. Viņi baidās un nožēlo, ka ir spiesti pieņemt Jātnieka palīdzību.

Tiesa. Viņi, iespējams, cīnās līdzās mums, bet viņi necīnās par mums.

SELDEBEILS

Rīts pienāca bez īsta saullēkta, un Eragons to sagaidīja Undina nama lielajā zālē, klausīdamies, kā klana vadonis rūķiski sarunājas ar Oriku. Kad Eragons pienāca tuvāk, Undins pievērsās Jātniekam: Sveicināts, Ēnkāvi. Vai labi gulēji?

-   Labi gan.

-   Lieliski. Vadonis norādīja uz Oriku. Mēs apspriedāmies par jūsu došanos tālāk. Biju cerējis, ka varēsiet pavadīt pie mums ilgāku brīdi. Bet, ņemot vērā apstākļus, liekas, ka jums būtu labāk turpināt ceļojumu rīt agri no rīta, kad ielās nebūs daudz to, kas varētu jūs traucēt. Pašlaik, mūsu sarunas laikā, tiek gatavots proviants un transports. Hrotgars bija pavēlējis, lai sargi pavada jūs līdz Serisai. Es devu rīkojumu palielināt sargu skaitu no trijiem līdz septiņiem.

-   Ko mēs iesāksim līdz rītrītam?

Undins paraustīja zvērādu klātos plecus. Man bija nodoms izrādīt jums Tarnagas brīnumus, bet tagad laikam būtu muļķīgi riskēt, klīstot pa pilsētu. Tiesa, Grimstborits Gannels ir ielūdzis jūs apciemot viņu Seldebeilā. Varat izmantot šo ielūgumu. Pie viņa jūs būsiet drošībā. Likās, ka klana vadonis ir piemirsis paša iepriekš izteikto apgalvojumu: Az Siveldn rak Anhūin nekad neuzdrīkstētos nodarīt pāri viesim.

-   Pateicos, iespējams, tā arī darīšu. Ejot ārā no zāles, Eragons pavilka Oriku sāņus un apvaicājās: Cik nopietns ir šis ienaids? Es gribu zināt patiesību.

Varēja just, ka Oriks atbild pagalam negribīgi: Senāk asinsnaids bieži turpinājās paaudzēm ilgi. Tā dēļ daudzas dzimtas ir pagaisušas no zemes virsas. Tas, ka Az Sweldn rak Anhūin ir ķērušies pie vecajiem paņēmieniem, man liekas pārāk skarbi; nekas tāds nebija noticis kopš klanu karu laikiem… Līdz tam brīdim, kad viņi atsauc savu solījumu, tev ir jāsargās no viņu

sazvērestībām, lai tas būtu gads vai simt gadu. Man žēl, ka draudzība ar Hrotgaru pavērsās tik nelāgi, Eragon. Taču vienu mēs tevi nepametīsim. Durgrimstu Ingeitumi vienmēr būs tev līdzās.

Kad abi iznāca no nama, Eragons piesteidzās pie Safiras viņa nakti saritinājusies bija pavadījusi pagalmā zem klajas debess. Vai tev būtu kas iebilstams, ja es dotos uz Seldebeilu ?

Ej vien, ja tev jāiet. Bet paņem Zaroju. Eragons tā arī izdarīja, pie reizes paslēpdams azotē arī Nasuadas doto vīstokli.

Kad Eragons pienāca pie Undina nama pagalma vārtiem, pieci rūķi pacēla rupji tēstos aizliktņus, saslēdzās ciešā lokā ap viņu, turēdami cirvjus un zobenus pa tvērienam, un rūpīgi nopētīja ielu. Sargi pavadīja Jātnieku ceļā līdz Tarnagas augšējā loka slēgtajiem vārtiem.

Eragons nodrebinājās. Pilsēta likās nedabiski tukša. Durvis bija slēgtas, logi aizslēģoti, un nedaudzie gājēji, kurus viņi sastapa, novērsa skatienu vai pat nogriezās šķērsielā, lai nebūtu jāmijas ar Jātnieku un viņa pavadītājiem. "Viņi baidās tikt pamanīti manā tuvumā," Eragons nodomāja. "Iespējams, tāpēc, ka zina Az Sweldn rak Anhūin atriebsies ikvienam, kas man palīdzēs." Vēlēdamies pēc iespējas ātrāk pazust no nedraudzīgās ielas, Eragons pacēla roku, lai pieklauvētu pie durvīm, bet, pirms viņš paguva to izdarīt, tās pavērās un melnā tērpies rūķis aicināja viņu ienākt. Saraustījis zobena siksnu, Eragons iegāja pa durvīm, atstādams sargus pie ieejas.

Vispirms viņu pārsteidza krāsas. Ap Seldebeila pīlāriem pletās spoži zaļš mauriņš gluži kā mantija, kas uzmesta uz simetriska kalna pleciem, virs kuriem kā galva slejas milzu templis. Nama senās sienas žņaudza efeju virves uz smailajām lapām vēl arvien mirdzēja rasas lāses. Un pāri visam, izņemot kalnu virsotnes, staroja diženais baltais kupols ar kalta zelta svēdrām.

Nākamo pārsteigumu dāvāja smaržas. Gaisā jaucās ziedu un kvēpināmo zāļu gaisīgie aromāti, un Eragonam brīdi šķita, ka viņš varētu pārtikt no smaržām vien.

Visbeidzot izbrīnīja skaņa vai drīzāk tās trūkums. Par spīti tam, ka pa mozaīkas celiņiem un plašajiem pagalmiem šurpu turpu soļoja priesteru pulciņi, vienīgais troksnis, ko Eragons spēja saklausīt, bija pāri galvai lidojoša kraukļa klusie spārnu vēzieni.

Rūķis atkal pamāja un pa platāko ceļu devās uz Seldebeila pusi. Kad viņi iegāja zem nama arkām, Eragonam atlika vien apbrīnot apkārt redzamo greznību un amatnieku prasmi. Sienas izraibināja dažādu krāsu un slīpējumu dārgakmeņi turklāt ikviens izskatījās nevainojams. Akmens sienas un griestus klāja izmanīgi kalta sarkanā zelta mežģīnes, kurās ik pa gabaliņam uzmirdzēja kāds pērles vai sudraba akcents. Brīdi pa brīdim viņi pagāja garām aizslietņiem, kas bija izgriezti no tīra nefrīta.

Templī nekur nemanīja audumus vai gobelēnus. To vietā zāle bija pilna ar izcilu meistaru kaltām skulptūrām daudzas no tām attēloja briesmoņus un dievības episku kauju mirkļos.

Viņi uzkāpa vairākus stāvus augstāk, izgāja cauri ar vaskam līdzīgu sūbējumu klātām un sarežģītiem mezglu ornamentiem greznotām vara durvīm un nonāca lielā, patukšā telpā ar koka grīdu. Sienas no vienas vietas klāja bruņas, starp kurām manīja ne vienu vien āvu, kas līdzinājās tai, kuru kaujā pie Farthenduras izmantoja Andžela.

Telpas vidū Gannels cīnījās ar trijiem jaunākiem rūķiem. Klana vadoņa tērps bija uzrotīts virs gurniem, lai spētu kustēties, drānu netraucēts. Viņa seja bija saraukta niknā grimasē, ieroča koka kāts gluži vai virpuļoja rokā, bet mācību ieroču trulie asmeņi zibēja gaisā kā satracināti irši.

Divi jaunuļi metās virsū Gannelam, bet viņu uzbrukums ātri vien apsīka koka un metāla klaudzienos. Klana vadonis aizgriezās abiem garām, trāpīdams te pa celi, te pa galvu un notriekdams uzbrucējus uz grīdas. Eragons pasmaidīja, vērodams, kā Gannels ar izveicīgu triecienu virkni atbruņo pēdējo uzbrucēju.

Tikai tad klana vadonis pamanīja Eragonu un atvadījās no pārējiem rūķiem. Kamēr Gannels atlika ieroci atpakaļ vietā, Eragons ierunājās: Vai visi Kvani tik prasmīgi rīkojas ar āvām? Tā priesterim šķiet savāda iemaņa.

Gannels paskatījās uz jaunekli. Mums taču jābūt gataviem aizsargāt pašiem sevi, vai ne tā? Šai zemei uzglūn daudzi jo daudzi ienaidnieki.

Eragons pamāja. Šie ir īpaši ieroči. Pirmo reizi dzīvē tos redzēju kaujā pie Farthenduras kādas zālīšu zinātājas rokās.

Rūķis ievilka dziļu elpu un tad ar šņācienu izpūta caur sakostiem zobiem. Andžela. Gannels manāmi saskāba. Viņa šo āvu ieguva no kāda priestera mīklu minēšanas spēlē. Tas bija nešpetns joks, jo tikai mēs drīkstam lietot huthvirnu. Viņa un Arja… Tad rūķis paraustīja plecus un piegāja pie maza galdiņa, kur ielēja eilu divās pamatīgās krūzēs. PasniegdariTs vienu Eragonam, viņš sacīja: Es tevi ielūdzu šurp, jo tā vēlējās Hrotgars. Viņš bilda, ka tad, ja tu pieņemšot viņa piedāvājumu kļūt par Ingeitumu, man tevi jāiepazīstina ar rūķu paražām.

Eragons klusēdams sūca eilu, vērodams, kā Gannela biezajās uzacīs sapinas gaisma un kā no stūrainās pieres pāri vaigiem nolaižas tumšas ēnas.

Klana vadonis turpināja: Nekad iepriekš āriniekam nav atklāti mūsu slepenie ticējumi, tāpēc tu nedrīksti par tiem runāt nedz ar cilvēku, nedz ar elfu. Tiesa, bez šīm zināšanām tu nespēsi aptvert, ko nozīmē būt knurlam. Tagad tu esi Ingeitums: mūsu asins, mūsu miesa, mūsu gods. Vai tu to saproti? -Jā.

-    Iesim. Ar eila krūzi rokā Gannels izveda Eragonu cauri mācību telpai un tad pa pieciem majestātiskiem gaiteņiem aizvadīja līdz arkai, kurā pavērās durvis uz pustumšu kambari. Gaisā jautās kvēpināmo zāļu dūmaka. Telpā ar seju pret viņiem bija manāms druknas skulptūras apveids. Tā smagi slējās no grīdas līdz griestiem, un knapajā gaismā varēja saskatīt, ka drūmā rūķa vaibsti ar šejienes meistariem neraksturīgu raupjumu ir iztēsti no brūna granīta.

-   Kas tas ir? bijīgi jautāja Eragons.

-   Dievu karalis Guntera. Viņš ir reizē karotājs un zinātnieks, tiesa, svārstīgu omu, tāpēc mēs kūpinām smaržzāles, lai nodrošinātu viņa labvēlību saulgriežos, pirms sējas, kā arī tad, kad kāds mirst vai dzimst. Gannels izlocīja roku savādā žestā un paklanījās statujas priekšā. Viņam mēs lūdzamies pirms kaujām, jo Guntera radīja šo pasauli no sena milža kauliem un tieši viņš ir noteicis šīs pasaules kārtību. Viss ir Gunteras rokās.

Tad Gannels ierādīja Eragonam, kā pareizi godāt rūķu dievu, un izskaidroja zīmes un vārdus, ko izmanto, lai paustu Gunteram savu cieņu. Priesteris plašāk izklāstīja kvēpināmo zāļu nozīmi par to, ka tās simbolizē dzīvi un laimi, bet pēc tam krietnu brīdi pavadīja, stāstot leģendas par Gunteru par to, kā viņš zvaigžņu lēkta brīdī piedzimis vilcenei jau pieaudzis, kā kāvies ar briesmoņiem un milžiem, lai izcīnītu savam dzimumam iespēju apmesties Alagēzijā, un par to, kā viņš apņēmis par sievu upju un jūras dievieti Kilfu.

Pēc tam viņi devās pie Kilfas statujas, kas ar izcilu izveicību bija izkalta no gaiši zila akmens. Viņas mati, slīdot lejup pār kaklu un apēnojot jautrās ametista acis, atgādināja plūstošus vilnīšus. Plaukstās sieviete turēja ūdensrozi un sarkanu, porainu akmeni, kādu Eragons iepriekš nebija redzējis.

Viņš norādīja uz to un vaicāja: Kas tas par akmeni?

-   Korallis no jūras dzelmes vietā, kur beidzas Beori.

-   Korallis?

Gannels iedzēra eila malku, tad atbildēja: To atrada mūsu nirēji, meklēdami pērles. Šķiet, ir tādi akmeņi, kas sāļajā ūdenī aug līdzīgi augiem.

Eragons spēja vien pārsteigumā blenzt uz tādu brīnumu. Viņš nekad nebija iedomājies, ka oļi vai klintsbluķi varētu būt dzīvi, bet viņa acu priekšā bija pierādījums, ka, lai dzīvotu, tiem nepieciešams vien ūdens un sāls. Te, lūk, bija izskaidrojums tam, kāpēc akmeņi atkal un atkal parādījās Palankāras ielejas laukos, kaut katru pavasari tos nolasīja tīrus. Tie auga!

Vēl viņi apskatīja Ururu, gaisa un padebešu pavēlnieku, un viņa brāli Morgotalu, uguns dievu. Pie Morgotala karmīnsarkanās statujas priesteris izstāstīja, ka brāļi tā mīl viens otru, ka nespēj dzīvot šķirti. Tāpēc dienas laikā Morgotala liesmojošā pils ir ieraugāma debesīs, bet naktīs mums virs galvām ir redzamas viņa smēdes dzirksteles. Vēl priesteris bilda, ka Ururs rūpējas, lai viņa brālis vienmēr būtu paēdis, citādi tas miršot.

Templī bija atlikuši vēl divi dievi zemes māte Sindri un Helcvogs.

Helcvoga statuja manāmi atšķīrās no pārējām. Kailais dievs bija noliecies pāri pelēka krama gabalam rūķa augstumā un likās glāstām to ar rādītājpirksta galu. Dieva muguras muskuļi bija savilkušies un samezglojušies šķietami pārmēru lielā piepūlē, taču sejas izteiksme šķita bezgala maiga, it kā viņa priekšā atrastos tikko piedzimis bērniņš.

Gannels pārgāja uz mazliet čerkstošiem čukstiem: Lai arī Guntera ir dievu karalis^ mūsu sirdis visvairāk silda Helcvogs. Tieši viņam likās, ka pēc milžu izgaišanas zemei ir vajadzīgi jauni iemītnieki. Pārējie dievi tam nepiekrita, bet Helcvogs nelikās ne zinis un slepeni no kalnu saknēm radīja pirmo rūķi.

-   Kad viņa nodarījumu atklāja, Gannels turpināja, dievus pārņēma greizsirdība, un Guntera radīja elfus, lai paturētu Alagēziju savā varā. Tad Sindri no zemes izveidoja cilvēkus, bet Ururs kopā ar Mortogalu, apvienojot savas zināšanas, laida pasaulē pūķus. Savaldījās vien Kilfa. Tā pasaulē radās pirmās rases.

Eragons klausījās Gannela stāstījumā, pieņemdams, ka klana vadonis to visu runā no tīras sirds, tomēr jauneklim nedeva miera vienkāršs jautājums: Kā viņš to visu zina ? Nojauzdams, ka tāds vaicājums varētu izrādīties nevietā, viņš turpināja klausīties un piekrītoši māt ar galvu.

-    Tagad, Gannels sacīja, izdzerdams pēdējo eila lāsi, esam nonākuši līdz pašam svarīgākajam rituālam zinu, ka Oriks ar tevi par to jau ir runājis… Ikvienam rūķim ir jāatdusas akmenī, citādi viņa gars nekad nespēs piebiedroties Helcvogam viņa pilī. Mēs neesam radīti ne no zemes, ne gaisa, ne uguns, bet no akmens. Un kā Ingeitumam tev ir jāgādā, lai ikviens rūķis, kurš jebkad varētu mirt tavā klātbūtnē, tiek pienācīgi apglabāts. Ja tu to nepaveiksi izņēmums var būt vien smags ievainojums vai ienaidnieka klātbūtne -, Hrotgars izraidīs tevi trimdā, un visi rūķi izliksies tevi neredzam līdz pat tavai nāvei. Gannels atlieca plecus un uzmeta Eragonam akmens cietu skatienu. Tev vēl daudz kas ir jāmācās, tomēr, ja ievērosi paražas, par kurām stāstīju šodien, tev klāsies labi.

-   Es neko neaizmirsīšu, Eragons apsolīja.

Gannels gandarīts vadīja viņu projām no statuju zāles uz vītņu kāpnēm, kas veda augšup. Kāpjot pa pakāpieniem, klana vadonis iebāza roku aiz talāra un izvilka vienkāršu kaklarotu cauri maza sudraba veserīša kāta pogai bija izvērta ķēdīte. Viņš to pasniedza Eragonam.

-   Tas ir vēl viens Hrotgara lūgums, Gannels paskaidroja. Viņš uztraucas, ka Galbatorikss varētu būt nožūrējis tavu atspulgu no Durzas, razaku vai tevi Impērijā redzējušo kareivju prātiem.

-   Kāpēc gan par to būtu jāuztraucas?

-   Tāpēc, ka tad Galbatorikss spētu tevi pieredzēt. Iespējams, viņš to jau ir izdarījis.

Pār Eragona muguru kā ledaina čūska aizslīdēja nelāgu priekšnojautu drebulis. "Man pašam par to vajadzēja iedomāties," viņš norāja sevi.

-   Kaklarota, ja vien būsi to aplicis, pasargās tevi un tavu pūķi no pieredzēšanas. Es pats to nobūru, tāpēc tai vajadzētu izturēt pat spēcīgāko prātu tīkojumus. Taču man tevi jābrīdina ja kāds tevi mēģinās pieredzēt, kaklarota izsūks tavus spēkus līdz mirklim, kad to noņemsi vai briesmas būs garām.

-   Un ja nu es tajā brīdī būšu aizmidzis? Vai kaklarota var izsūkt visu manu enerģiju, man to nemaz nenojaušot.

-   Nē, tā tevi pamodinās.

Eragons pagrozīja veserīti pirkstos. Atvairīt citu raidītās burvestības nebija viegli, īpaši, ja šis cits bija Galbatorikss. "Ja reiz Gannels ir tik izveicīgs, kādi vēl nobūrumi varētu slēpties viņa dāvanā?" Jauneklis pamanīja rūnu rindiņu, kas bija iegravēta uz veserīša kāta. Tur bija rakstīts Astim Hefthyn. Kad trepes bija galā, Eragons vaicāja: Kāpēc rūķi raksta ar tādām pašām rūnu zīmēm kā cilvēki?

Gannels iesmējās pirmo reizi kopš satikšanās. Rūķa balss aizdārdēja pa visu templi, un viņa platie pleci noraustījās. Īstenībā ir otrādi cilvēki raksta ar mūsu rūnām. Kad jūsu senči nonāca Alagēzijā, viņi līdzinājās trusīšiem neprata nedz lasīt, nedz rakstīt. Tomēr drīz vien viņi pieņēma mūsu alfabētu un pielāgoja to savai valodai. No rūķiem ir aizgūti pat daudzi jūsu vārdi, piemēram, tēvs, kas sākotnēji skanēja tēvns.

-  Tātad Farthendura nozīmē?… Eragons pārslidināja kaklarotu pāri galvai un paslēpa to zem krekla.

-   Mūsu tēvs.

Apstājies durvīs, Gannels ielaida Eragonu lokveida galerijā, kas atradās tieši zem kupola. Gaitenis apjoza Seldebeilu, un caur atklātajām arkām varēja skatīt gan kalnus aiz Tarnagas, gan terasēs izkārtoto pilsētu, kas pletās tālu lejā.

Tomēr Eragons lielisko skatu teju nemanīja, jo galerijas iekšējo sienu klāja vienlaidu gleznojums bezgalīgs stāsts, kas sākās ar to, kā Helcvogs rada pirmo rūķi. Stāvi un priekšmeti reljefi izcēlās uz virsmas, kopā ar piesātinātajām, zaigojošajām krāsām un rūpīgi izstrādātajām detaļām piešķirdami panorāmai neticami dzīvu iespaidu.

Izcilā meistardarba apburts, Eragons ievaicājās: Kā tas ir paveikts?

-   Katra no ainiņām ir izkalta uz nelielas marmora plāksnītes, kura pēc tam pārklāta ar emalju, apdedzināta un iestiprināta kopējā ainā.

-   Vai tad nebūtu bijis vienkāršāk izmantot krāsu?

-   Būtu, atzina Gannels, bet mēs vēlējāmies, lai šī aina saglabājas nemainīga gadsimtiem, pat gadu tūkstošiem ilgi. Atšķirībā no eļļas krāsām emalja nekad neizbalē un nezaudē spilgtumu. Pirmais fragments tika izkalts gadus desmit pēc Farthenduras atklāšanas, krietnu brīdi pirms tam, kad Alagēzijā parādījās elfi.

Priesteris paņēma Eragonu pie rokas un vadīja gar milzīgo panorāmu. Katrs solis nozīmēja neskaitāmus vēstures gadus.

Eragons atklāja, ka rūķi reiz bijuši klejotāji šķietami bezgalīgos līdzenumos, tad zeme kļuvusi tik karsta un tuksnesīga, ka viņiem nācies doties uz dienvidiem, līdz tika sasniegti Beoru kalni. Tad tā ir radies Hadaraka tuksnesis, apbrīnā aptvēra jauneklis.

Iedams gar emaljas gleznojumu arvien tālāk Seldebeila dziļumā, Eragons teju piedzīvoja visu rūķu vēsturi gan feldunostu piejaucēšanu un Isidara Mitrima radīšanu, gan pirmo rūķu un elfu tikšanos, gan katra nākamā rūķu karaļa kronēšanu. Panorāmā bieži parādījās pūķi dedzinādami un slepkavodami. Eragonam nācās savaldīties, lai pie šīm ainām neizteiktu kādas nepiemērotas piezīmes.

Kad gleznojums pievērsās notikumam, par kuru Eragons bija vēlējies uzzināt vairāk, karam starp elfiem un pūķiem -, viņš pagausināja soli. Postam, ko Alagēzijai bija nesusi sadursme starp abām rasēm, rūķi bija veltījuši pārsteidzoši daudz vietas. Eragons šausmās nodrebēja, vērodams, kā elfi un pūķi nogalina cits citu. Kauju ainas stiepās daudzu soļu garumā, katra nākamā aina asiņaināka par iepriekšējo, bet tad tumsa zuda un gleznojums attēloja jaunu elfu, kas bija nometies uz klints malas ar baltu pūķa olu rokās.

-   Vai tas ir?… čukstus vaicāja Eragons.

-   Jā, tas ir Eragons, Pirmais Jātnieks. Turklāt attēlojums ir ļoti precīzs, jo viņš savulaik piekrita pozēt mūsu meistariem.

Ziņkāres vilkts, Eragons pieliecās tuvāk un nopētīja vārdabrāļa vaibstus. "Man vienmēr licies, ka viņš bija vecāks." Elfa ieslīpās acis, kumpais deguns un asais zods piešķīra skarbu izskatu. Tā bija sveša seja, kas ne detaļā nelīdzinājās viņējai… tomēr augstais, saspringtais plecu izvērsums atgādināja Eragonam, kā viņš bija juties, kad atrada Safiras olu. "Mēs nemaz neesam tik atšķirīgi, brāl," viņš nodomāja, pieskardamies vēsajai emaljai. "Un tad, kad manas ausis līdzināsies tavējām, mēs patiesi kļūsim par brāļiem… Interesanti, vai tu vienmēr būtu rīkojies tā, kā rīkojos es?" Vienā ziņā tas bija noticis viņi abi bija paturējuši olu.

Eragons dzirdēja, kā atveras un aizveras durvis, un pagriezies ieraudzīja, kā viņiem no galerijas tālā gala tuvojas Arja. Viņa pārlaida panorāmai to pašu tukšo skatienu, kuru savulaik bija veltījusi Vecajo padomei. Lai kādas jūtas valdīja viņas sirdī, Eragons nojauta, ka notiekošais viņai nebija īsti pa prātam.

Aija nolieca galvu. Grimstborit.

-Arja.

-   Tu izklāsti Eragonam rūķu mitoloģiju?

Gannels māksloti pasmaidīja. Ir labi, ja tu izproti, kam tic sabiedrība, pie kuras piederi.

-   Tomēr izpratne ne vienmēr nozīmē ticību. Viņas pirksti paknibināja vienu no pīlāriem pie tuvākās arkas. Un tie, kas izplata šo ticību, ne vienmēr to dara augstāku mērķu, bet gan savtīga labuma dēļ.

-   Tu vēlies noliegt upurus, ko nes mans klans, lai mierinātu mūsu ciltsbrāļus?

-   Es neko nenoliedzu, tikai domāju, cik daudz laba varētu izdarīt, ja jūsu bagātības atdotu trūcīgajiem, izsalkušajiem, tiem, kam nav jumta virs galvas. Vai varbūt lai nopirktu proviantu un ieročus vārdeniem. Nevis sakrautu šos dārgumus jūsu pašu iedomām veltītā piemineklī.

-   Ja ne mūsu lūgšanas, labība laukos nonīktu. Upes un ezeri pārplūstu. Mūsu ganāmpulkos dzimtu vienacu briesmoņi. Un dievu dusmas sašķaidītu pašas debesis! Arja pasmaidīja. Tikai mūsu lūgšanas un kalpošana novērš tādu postu! Ja nebūtu Helcvoga, kur gan…

Eragons drīz vien vairs nespēja izsekot strīdam. Viņš nesaprata Arjas aizplīvurotos pārmetumus Durgrimstu Kvaniem, bet no Gannela atbildēm jauneklis nojauta: netiešā veidā Arja apgalvo, ka rūķu dievu nav, un šaubās par katra templī ienākoša rūķa veselo saprātu. Turklāt viņa norādīja uz nepilnībām priestera spriedumos un darīja visu to patīkamā, pieklājīgā balsī.

Pēc pāris minūtēm Arja pacēla roku, liekot Gannelam aprauties pusvārdā, un sacīja: Tā arī ir galvenā atšķirība starp tevi un mani, Grimstborit. Tu esi veltījis savu dzīvi tam, kam tici, bet ko nespēj pierādīt. Un jautājums ir, vai mēs tam piekrītam vai nepiekrītam. Tad viņa pievērsās Eragonam: Az Sweldn rak Anhūin musina Tarnagas iedzīvotājus pret tevi. Undins uzskata un es viņam piekrītu -, ka tev līdz mūsu aiziešanai vajadzētu uzturēties vina namā.

Eragons svārstījās. Viņš vēlējās pabeigt Seldebeila apskati, bet, ja draudēja briesmas, Jātnieka vieta bija līdzās savam pūķim. Viņš paklanījās Gannelam un atvainojās par nepieciešamību atvadīties.

Neatvainojies, Ēnkāvi, attrauca klana vadonis. Viņš uzmeta piktu skatienu Arjai. Dariet, kas jums jādara, un lai Gunteras svētība pavada jūs jūsu gaitās!

Eragons kopā ar Arju izgāja no tempļa un kareivju duča pavadībā teju pusskriešus devās atpakaļ uz Undina nocietināto namu. Zemākajās terasēs skanēja satracināta pūļa kliedzieni. Gaisā nosvilpa akmens. Eragons pavērsa skatienu lidojuma virzienā un pamanīja tumšu dūmu mutuli, kas cēlās gaisā kaut kur pilsētas nomalē.

Atgriezies Undina namā, Eragons steigšus devās uz savu istabu. Tur viņš žigli uzrāva bruņukreklu, piesprādzēja kāju un delmu sargus, uzmeta galvā ādas cepuri, uzvilka bruņukapuci un visbeidzot arī ķiveri. Paķēris vairogu, saini un seglu somas, viņš izsteidzās atpakaļ pagalmā un apsēdās, atbalstījies ar muguru pret Safiras priekškāju.

Tarnaga līdzinās izārdītam lapseņu pūznim, pūķis minēja.

Cerēsim, ka mūs nesadzels.

Abiem drīz vien pievienojās Arja un piecdesmit smagi bruņotu rūķu pulks, kas izvietojās pagalma vidū. Rūķi mierīgi gaidīja turpmākos rīkojumus, sarunādamies ar klusiem rūcieniem, kā arī ik pa brīdim uzmezdami skatienu slēgtajiem vārtiem un kalnam aiz tiem.

-  Viņi baidās, Arja paskaidroja, apsēzdamās līdzās Eragonam, ka pūļi var traucēt mums nokļūšanu līdz plostiem.

-   Safira var mūs turp nogādāt pa gaisu.

-   Un kā ar Ledusliesmu? Un Undina sargiem? Nē, ja mūs aizkavēs, nāksies nogaidīt, līdz rūķi nomierinās. Viņa nopētīja tumstošās debesis. Žēl gan, ka tu negribot esi sadusmojis tik daudzus rūķus, bet laikam jau tas bija neizbēgami. Klani vienmēr ir tik nesamierināmi kas gandarī vienu, tracina citu.

Viņš knibināja pirkstos bruņukrekla malu. Kaut nu es nebūtu pieņēmis Hrotgara piedāvājumu…

-   Ko nu vairs par to. Manuprāt, tāpat kā Nasuadas gadījumā tā bija vienīgā iespējamā rīcība. Tevi notikušajā nevar vainot. Ja kāds kļūdījās, tad tas bija Hrotgars, izsakot tev šo piedāvājumu. Viņam vajadzēja paredzēt iespējamās sekas.

Pāris minūšu valdīja klusums. Kāds pusducis rūķu staigāja šurpu turpu pa pagalmu, izlocīdami kājas. Visbeidzot Eragons apvaicājās: Vai tev Duveldenvārdenā palika kādi radinieki?

Pagāja krietns brīdis, pirms Arja atbildēja. Neviena, ar kuru mani saistītu siltas jūtas.

-   Kāpēc… kāpēc tā?

Elfa atkal vilcinājās. Viņiem nepatika, ka nolēmu kļūt par karalienes sūtni un vēstnieci, viņiem tas likās nepieņemami. Kad neuzklausīju viņu iebildumus un tomēr ietetovēju sev uz pleca yawē tas nozīmē, ka veltu dzīvi mūsu rases dižajiem mērķiem, tu rīkojies līdzīgi, pieņemot Broma gredzenu, ģimene atteicās no manis.

-   Bet tas taču bija pirms septiņdesmit gadiem, jauneklis iebilda.

Arja novērsās, seju aizsedza matu plīvurs.

Eragons mēģināja iedomāties, kā viņa bija jutusies ģimenes atgrūsta, spiesta apmesties starp divām pilnīgi atšķirīgām rasēm. "Nav brīnums, ka viņa ir tik noslēgta," viņš aptvēra. Vai ārpus Duveldenvārdenas dzīvo vēl kādi elfi?

Vēl arvien ļaudama matiem aizsegt seju, Arja atbildēja: No Elesmēras mēs devāmies projām trijatā. Faolins un Glenvings vienmēr ceļoja kopā ar mani, kad pārvedām Safiras olu no Duveldenvārdenas uz Troņheimu un atpakaļ. Tomēr Durzas uzbrukumā izdzīvoju tikai es.

-   Kādi viņi bija?

-   Lepni kareivji. Glenvingam patika prātā sarunāties ar putniem. Viņš mēdza stundām ilgi stāvēt mežā dziedātājputnu pulka vidū un klausīties viņu dziesmās. Pēc tam viņš mums atdarināja skaistākās no dzirdētajām melodijām.

-  Un Faolins? Šoreiz Arja atteicās atbildēt, tikai viņas pirksti sažņaudzās ciešāk ap loku. Nelikdamies to manām, Eragons ķērās pie citas tēmas. Kāpēc tev tik ļoti nepatīk Gannels?

Viņa pēkšņi paskatījās uz jaunekli un maigi, ar pirkstu galiem pieskārās viņa vaigam. Eragons pārsteigumā nodrebēja. Tā, Arja atbildēja, ir saruna citai reizei. Tad elfa piecēlās un mierīgi pārgāja pagalma otrā pusē.

Apjukušais Eragons noskatījās viņai pakaļ. Es nesaprotu, viņš noteica, atbalstīdamies pret Safiras vēderu. Viņa uzjautrinājumā nosprauslojās, tad sakļāva kaklu un asti lokā apkārt savam Jātniekam un tūlīt pat aizmiga.

Ieleju pārklāja tumsa, un Eragons vēl kādu brīdi cīnījās ar miegu. Jauneklis izvilka Gannela doto kaklarotu un vairākas reizes pārbaudīja tās burvestību, tomēr atklāja vien priestera minēto aizsargburvestību. Pārtraucis šo nodarbi, viņš atkal paslēpa veserīti zem drēbēm, sev pāri uzvilka vairogu un devās pie miera.

Eragons pamodināja Safiru, tikko debesīs virs galvas parādījās pirmā ausmas atblāzma tiesa, pati ieleja vēl arvien grima ēnās, tās mēdza pagaist tikai īsu brīdi pirms pusdienas. Rūķi jau rosījās viņi tina ieročus visādos kankaros, lai spētu izlavīties cauri Tarnagai bez mazākās skaņas. Undins pat lika Eragonam apsaitēt ar lupatām Safiras nagus un Ledusliesmas pakavus.

Kad visi bija gatavi doties ceļā, Undins un kareivji izkārtojās ap Eragonu, Safiru un Arju. Tad piesardzīgi atvēra vārtus ieeļļotās eņģes pat neiečīkstējās un viņi steidzās uz ezera krastu.

Tarnaga likās kā izmirusi namos, kas slējās gar tukšajām ielām, neko nenojaušot, sapņoja pilsētas iemītnieki. Nedaudzie rūķi, kurus procesija satika, klusējot pablenza uz viņiem un kā rēgi izgaisa puskrēslā.

Pie katra līmeņa vārtiem sargs, nebilzdams ne vārda, pamāja gājējiem. Drīz vien apbūve beidzās, un viņi turpināja ceļu pa Tarnagas pievārtes klajajiem laukiem. Procesija nonāca pie akmenī izmūrētas krastmalas, kas norobežoja mierīgo, pelēko ūdeni.

Pie piestātnes ceļotājus gaidīja divi plati, līdzās pietauvoti plosti. Uz pirmā plosta tupēja trīs rūķi, uz otrā četri. Kad parādījās Undins, viņi pielēca kājās.

Eragons palīdzēja rūķiem uzlikt Ledusliesmai pinekļus un klapes uz acīm un uzmanīt tramīgo zirgu uz otrā plosta. Tur dzīvnieku apguldīja un sasēja. Tikmēr Safira no piestātnes klusi ienira ezerā. Virs ūdenslīmeņa bija redzama vien pūķa galva.

Undins saņēma Eragona roku. Te nu mēs šķiramies. Kopā ar tevi ir mani labākie viri, viņi sargās tevi, līdz jūs sasniegsiet Duveldenvārdenu. Eragons mēģināja pateikties klana vadonim, bet tas tikai papurināja galvu. Tev neklājas pateikties. Šis ir mans pienākums. Vienīgais man kauns, ka tavu viesošanos Tarnagā aptumšoja Az Sweldn rak Anhūin naids.

Eragons paklanījās, tad kopā ar Oriku un Arju uzkāpa uz pirmā plosta. Piestātnē stāvošie rūķi atraisīja tauvas, un plostnieki ar garām kārtīm atstūmās no krasta. Drīz vien abi plosti slīdēja uz Azragni iztekas pusi un starp tiem draiski peldēja Safira.

♦ ♦ ♦

DIMANTI NAKTĪ

Impērija izpostīja manas mājas. Tā prātoja Rorans, ieklausīdamies iepriekšējās nakts kaujā ievainoto viru mokošajos vaidos. Viņa ķermeni tik ilgi raustīja baiļu un naida drebuļi, līdz šķita, ka visu būtību pārņem dru džainas trīsas, kas liek vaigiem degt un kaklam aizžņaugties. Un vēl viņu māca bezgalīgas, bezgalīgas skumjas… it kā razaki būtu izpostījuši viņa bērnības atmiņu nevainīgumu.

Atstājis dziednieci Ģertrūdi gādājam par cietušajiem, Rorans devās uz Horsta māju. Pa ceļam viņš pamanīja barikādes, kas aizšķērsoja ceļu starp mājām: tās veidoja dēļi, mucas, akmeņu kaudzes, turpat mētājās arī abu razaku saspridzināto ratu atliekas. Barikādes izskatījās nožēlojami trauslas.

Nedaudzie cilvēki, kurus viņš sastapa Kārvahallas ielās, nāca pretī stingiem skatieniem, it kā viņus būtu apstulbinājušas skumjas, šoks un pārgurums. Arī Rorans jutās piekusis tik piekusis, kā nekad iepriekš dzīvē nebija juties. Kopš aizpagājušās nakts viņš nebija ne acu aizvēris, un rokas un mugura sāpēja no vesera cilāšanas kaujā.

Jauneklis iegāja Horsta mājā un pirmo pamanīja Elēnu viņa stāvēja pie pavērtajām ēdamistabas durvīm un klausījās sarunu vienmērīgajā plūdumā. Ar rokas mājienu viņa paaicināja Roranu tuvāk.

Pēc tam kad ciematniekiem bija izdevies atsist razaku pretuzbrukumu, Kārvahallas ievērojamākie iedzīvotāji nošķīrās no pārējiem, lai izspriestu, kā rīkoties turpmāk un vai Horsts ar saviem atbalstītājiem jāsoda par sadursmes uzsākšanu. Pulciņš lauza šķēpus jau kopš paša agra rīta.

Rorans pameta skatienu ēdamistabā. Pie garā galda sēdēja Birgita, Lorings, Slouns, Gedriks, Delvins, Fisks, Morns un vēl vairāki ciematnieki. Galda galā bija piesēdis Horsts.

… bet es saku, ka tas bija neapdomīgi un muļķīgi! Kiselts izsaucās, atbalstījies uz kaulainajiem elkoņiem. Tev nebija nekāda iemesla apdraudēt…

Morns atmeta ar roku. Šo mēs izrunājām jau iepriekš. Vai vajadzēja darīt to, kas ir izdarīts, vairs nav apspriešanas vērts. Tam es piekrītu. Galu galā Kvimbijs bija mans draugs tāpat kā daudziem citiem, un man bail pat iedomāties, ko tie briesmoņi izdarītu ar Roranu, bet… bet tas, ko es vēlos zināt, ir: kā mums rīkoties šajā kļūmīgajā stāvoklī?

-   Vienkārši apsitam tos zaldātus, norēja Slouns.

-   Un pēc tam? Viņiem pa pēdām atsūtīs nākamos, līdz mēs noslīksim sarkanu kamzoļu jūrā. Pat ja mēs atdosim Roranu, tas mūs neglābs paši dzirdējāt, ko teica tas razaks: šie mūs nogalināšot, ja mēģināsim puisi aizstāvēt, un padarīšot par vergiem, ja atdosim viņu tiem. Nezinu, ko domā citi, bet es drīzāk mirstu, nevis aizvadu savas mūža dienas kā vergs. Morns papurināja galvu, sakniebis lūpas plānā, taisnā svītrā. Mums nav nekādu izredžu izdzīvot.

Fisks paliecās uz priekšu. Mēs varētu doties projām.

-   Mums nav kurp doties, attrauca Kiselts. Aiz mūsu mugurām slejas Kore, ceļu ir aizsprostojuši kaveivji, bet aiz viņiem plešas pārējā Impērija.

-   Tu pie visa esi vainīgs! kratīdams pirkstu uz Horsta pusi, iesaucās Teins. Tevis dēļ viņi nosvilinās mūsu mājas un nokaus mūSu bērnus! Tevis dēļ!

Horsts pielēca kājās tik strauji, ka krēsls atsprāga atpakaļ un apgāzās. Kur ir tavs vīra godaprāts? Vai tu ļautu viņiem mūs dzīvus apēst, nemaz nemēģinot pretoties?!

-   Jā, ja otra iespēja ir tīrā pašnāvība. Teins aplaida drūmu skatienu ap galdu, tad garām Roranam izmetās ārā no telpas. Vīra seju bija saverkšķījušas dzīvnieciskas bailes.

Tajā brīdī Gedriks ievēroja Roranu un pamāja, lai puisis nāk tuvāk. Nāc, nāc, mēs tevi gaidījām.

Rorans salika rokas uz muguras, un viņā ieurbās krietns ducis pētīgu acu. Kā es varu līdzēt?

-   Manuprāt, sacīja Gedriks, esam vienisprātis, ka, nododot tevi Impērijai, mēs šobrīd neko nepanāktu. Vai mēs būtu tam gatavi, ja tas kaut ko mainītu, ir cits jautājums. Viss, ko varam darīt, ir gatavoties nākamajam uzbrukumam. Horsts izkals šķēpu uzgaļus un citus ieročus, ja pietiks laika, un Fisks ir piekritis uzmeistarot kādus vairogus. Par laimi, viņa galdniecība nav cietusi no uguns. Un kādam vajadzētu pārbaudīt mūsu aizsardzības būves. Mēs vēlamies to uzticēt tev. Pārējie, kā spēs, tev palīdzēs.

Rorans pamāja. Darīšu visu, kas manos spēkos.

Līdzās Mornam kājās piecēlās Tara. Garāka par vīru, viņa bija pamatīga sieva ar sirmām svēdrām matos un krampīgām rokām, kas vienlīdz labi prata apgriezt vistai kaklu vai izšķirt divus kaušļus. Viņa noteica: Dari gan, Roran, citādi mūs gaida jaunas bēres. Tad viņa pievērsās Horstam: Pirms dodamies katrs pie saviem darbiem, mums vēl ir jāapglabā kritušie. Varbūt vajadzētu bērnus aizsūtīt uz kādu drošāku vietu, piemēram, uz Koliju sētu pie Nosta strauta. Arī tev vajadzētu iet kopā ar bērniem, Elēn.

-   Es palikšu kopā ar Horstu, mierīgi atbildēja kalēja sieva.

Tara saspurojās. Te nav īstā vieta sievietei, kas jau piekto

mēnesi gaidībās. Ja turpināsi tā skraidīt apkārt, paliksi bez mazuļa.

-   Man vairāk skādēs mocīšanās neziņā nekā palikšana tepat. Esmu iznēsājusi visus savus dēlus. Un palikšu līdzās vīram tāpat kā tu un visas citas Kārvahallas sievas līdzās savējiem.

Horsts apgāja apkārt galdam un ar maigu sejas izteiksmi saņēma Elēnas roku. Un es nevēlos, lai tu būtu kur citur kā vien man līdzās. Bet bērniem gan vajadzētu turēties no šejienes pa gabalu. Kolijs par viņiem parūpēsies, vienīgi mums jāpārliecinās, vai ceļš līdz viņa sētai ir brīvs.

-   Vēl kas, nosēcās Lorings, mums šobrīd nevajadzētu sazināties ar saimēm, kas dzīvo zemāk ielejā, protams, izņemot Koliju. Viņi nespētu palīdzēt, un mēs nevēlamies, lai pēc tam šie apgānītāji kluptu krāgā viņiem.

Visi piekrita, ka Loringam ir taisnība, tad arī sapulce bija galā un tās apmeklētāji izklīda pa visu Kārvahallu. Tiesa, drīz vien visi sapulcējās vēlreiz kopā ar vairumu pārējo cieminieku mazajā kapsētiņā aiz Ģertrūdes mājas. Desmit baltā tērptu nelaiķu tika izkārtoti līdzās izraktajiem kapiem, uz sastingušajām krūtīm katram uzlikts pa egles zariņam un ap kaklu pa sudraba amuletam.

Ģertrūde paspēra soli uz priekšu un nosauca kritušo vārdus: Parrs, Viglifs, Geds, Bardriks, Farolds, Heils, Gārners, Kelbijs, Melkolfs un Albems. Viņa uzlika melnus oļus uz bojāgājušo plakstiņiem, tad pacēla rokas virs galvas un acis pret debesīm un drebošā balsī uzsāka izvadīšanas dziesmu. No viņas aizvērto acu kaktiņiem sīkās straumītēs plūda asaras, bet balss tikmēr nopūzdamās un vaidēdama cēlās un krita, izdziedādama kopš neatminamiem laikiem no paaudzes paaudzē nodotos vārdus, paužot visa ciema pārdzīvotās bēdas. Dziedniece dziedāja par zemi, par nakti un par cilvēku dzimuma bezgalīgajām skumjām, no kurām nebija pasargāts neviens.

Kad klusumā bija izskanējusi pēdējā izvadīšanas dziesmas nots, kritušo radi daudzināja aizgājēju paveiktos darbus un labās rakstura īpašības. Tad viņus apglabāja.

Kamēr Rorans klausījās Ģertrūdes dziedājumā, viņa skatienu piesaistīja beznosaukuma pauguriņš, kur atdusējās trīs nonāvētie karavīri. "Vienu nogalināja Nolfavrels, bet pārējos es." Viņš vēl arvien izjuta primitīvo triecienu un to, kā padodas muskuļi un kauli… kā tie salūst… sašķīst zem viņa vesera. Viņam sametās nelaba dūša un nācās saņemties, lai nesāktu vemt visa ciema acu priekšā. "Tos puišus nogalināju tieši es." Rorans nekad nebija iedomājies, ka viņam nāksies nonāvēt, viņš nekad nebija to vēlējies un, par spīti tam, uz viņa sirdsapziņas gūlās vairāk dzīvību nekā jebkuram citam Kārvahallā. Roranam pat sāka likties, ka viņa piere ir iezīmēta ar asinīm.

Viņš aizgāja no bērēm, tikko tas likās iespējams, pat nepakavēdamies, lai aprunātos ar Katrīnu. Rorans uzkāpa Korē līdz vietai, kur visa Kārvahalla bija kā uz delnas, un sāka prātot, kā labāk aizsargāt ciematu. Diemžēl mājas bija celtas pārāk tālu cita no citas, lai varētu izveidot aizsardzības loku, vienkārši aizbarikādējot ejas starp ēkām. Arī doma, ka karavīri kautos ciematnieku pagalmos, izbradājot rūpīgi koptos dārziņus, nelikās īpaši prātīga. "Anoras upe sargā mūsu kreiso spārnu," viņš prātoja, "bet pārējo

Kārvahallu mēs nespētu nosargāt pat no nebēdņa puikas… Vai gan mēs spējam pāris stundu laikā uzcelt ko tādu, kas puslīdz droši aizkavētu kareivjus?"

Vēl pēc mirkļa viņš jau bija noskrējis lejā līdz ciematam un sauca: Visi, kas ir brīvi, nāciet man palīgā gāzt kokus! Drīz vien no mājām ielās iznāca vīri. Nāciet visi, kas spēj cilāt cirvi, man vajadzēs daudz cilvēku! Jāpalīdz katram, kurš spēj! Rorans nogaidīja, līdz ap viņu sanākušo pulks likās gana liels.

Darmens, viens no Loringa dēliem, izspraucās līdz Roranam.

-   Ko esi iecerējis?

Rorans ierunājās skaļāk, lai visi viņu dzirdētu. Mums ap Kārvahallu jāuzceļ siena. Jo biezāka, jo labāk. Manuprāt, ja mēs nocirstu lielākus kokus, izkārtotu tos līdzās citu citam lokā un noasinātu zarus, razakiem nāktos krietni papūlēties, lai tiktu tiem pāri.

-   Kā tev liekas, cik koku mums vajadzēs? vaicāja Orvals.

Rorans pieklusa, cenzdamies prātā aprēķināt Kārvahallas

perimetra garumu. Vismaz piecdesmit. Varbūt visus sešdesmit, lai visu izdarītu kārtīgi. Vīri sāka apspriesties un strīdēties.

-   Pagaidiet! Rorans ātri saskaitīja, cik vīru ir sapulcējies. Četrdesmit astoņi. Ja nākamās stundas laikā katrs no jums varētu nogāzt pa kokam, lielo darba daļu mēs būtu paveikuši. Vai spēsiet, vīri?

-    Par ko tu mūs turi? Orvals atsaucās. Tad, kad man pēdējo reizi vajadzēja stundu koka nociršanai, es biju desmit gadus vecs!

Tad ierunājās Darmens: Un kā ar kazenājiem? Mēs varētu pie kokiem piesiet visādus dzelkšņainus krūmus. Tad tiem būtu vēl grūtāk pārrāpties pāri.

Rorans pasmaidīja. Lieliska doma. Vīri, kuriem ir dēli, lieciet puikām iejūgt zirgus, lai varam atvilkt kokus līdz vajadzīgajai vietai. Veči piekrītoši māja ar galvu, tad izklīda pa Kārvahallu, lai sarūpētu cirvjus un zāģus. Rorans apturēja Darmenu un piekodināja: Pārliecinies, lai kokiem visā stumbra garumā būtu zari, citādi tie nederēs.

-   Kur būsi tu pats? Darmens vaicāja.

-  Būvēšu otro aizsardzības līniju. To pateicis, Rorans atstāja Darmenu vienu un aizskrēja līdz Kvimbija mājai, kur Birgita nagloja ciet logus.

-  Ko gribēji? viņa vaicāja, pametusi skatienu uz Rorana pusi.

Viņš ātri izklāstīja savu ieceri par kokiem. Koku loka iekšpusē varētu izrakt grāvi tas aizkavētu ikvienu, kuram tomēr izdotos izlauzties cauri. Mēs pat varētu grāvja dibenā saspraust noasinātus mietus un…

-   Saki, ko tu gribi, Roran!

-   Es gribu, lai tu sapulcini visas darbos neaizņemtās sievas un bērnus, vispār ikvienu, ko spēj atrast, lai izraktu grāvi. Es viens ar to netikšu galā, un mums nav daudz laika… Rorans ieskatījās viņai tieši acīs. Lūdzu.

Birgita sarauca pieri. Kāpēc tu to lūdz man?

-   Tāpēc, ka tu līdzīgi man ienīsti razakus un es zinu, tu darīsi visu iespējamo, lai apturētu tos briesmoņus.

-   Labi, Birgita nočukstēja, tad žirgti sasita plaukstas. Lieliski, darīšu, kā tu gribi. Bet, Roran Garova dēls, es nekad neaizmirsīšu, ka tieši tu un tava dzimta ir vainīga pie mana vīra nāves. Un, pirms Rorans paguva atbildēt, depīgā sieva bija prom.

Viņš ar mierīgu sirdi pieņēma Birgitas pārmetumus pēc tik sāpīga zaudējuma to arī varēja sagaidīt. Labi, ka viņa nepasludināja asinsnaidu. Rorans noskurinājās un aizsteidzās līdz vietai, kur Kārvahallā ienāca galvenais ceļš. Tas bija ciemata aizsardzības vājākais punkts, un par to vajadzēja parūpēties īpaši rūpīgi. Nedrīkst ļaut razakiem vienkārši uzspridzināt mūsu nocietinājumus.

Rorans sameklēja Baldoru, un abi kopā sāka rakt grāvi šķērsām ceļam. Man drīz būs jāskrien, starp cērtes vēzieniem brīdināja Baldors. Tētim vajadzēs manu palīdzību smēdē.

Rorans tikai noņurdēja, ka dzirdējis, un turpināja rakt. Kamēr viņš strādāja, prātā atkal sāka virmot atmiņas par kareivjiem par to, kā viņi izskatījās pēc vesera trieciena, un par sajūtu, drausmīgo sajūtu, kāda pārņēma, kad viņš sašķaidīja ķermeni kā satrunējušu celmu. Nelabuma pārņemts, Rorans apstājās un pamanīja, ka Kārvahallā valda satraukums: cilvēki gatavojās nākamajam uzbrukumam.

Kad Baldors aizgāja, Rorans vienatnē pabeidza rakt grāvi, kas sniedzās pieaugušam vīram līdz viduklim, bet pēc tam devās uz Fiska darbnīcu. Ar galdnieka atļauju viņš ar zirgiem aizvilka līdz grāvim piecus kārtīgi nostāvējušos baļķus. Rorans nostiprināja baļķus grāvī stāvus tā, ka tie izveidoja nepārvaramu šķērsli, kas noslēdza ieeju Kārvahallā.

Brīdī, kad Rorans beidza nomīdīt zemi ap ieraktajiem mietiem, piesteidzās Darmens. Koki ir nogāzti. Šobrīd nogādājam tos īstajā vietā. Rorans kopā ar jaunekli aizgāja līdz Kārvahallas ziemeļu nomalei, kur ducis vīru izkārtoja rindā četras kuplas, zaļas priedes, bet zirgu iejūgs, kuru vadīja jauns puika, devās atpakaļ uz Kores piekāji. Vairums no vīriem palīdz izkārtot nocirstos kokus. Pārējie laikam ir aizrāvušies kad skrēju pēc tevis, likās, ka viņi ir gatavi nogāzt visus kokus šajā mežā.

Lieliski, papildu baļķi mums noderēs.

Darmens norādīja uz pamatīgu kazenāju kaudzi, kas bija sakrauta Kiselta lauka malā. Es tos sacirtu pie Anoras. Liec lietā, kā uzskati par vajadzīgu, es sacirtīšu vēl.

Rorans uzsita jauneklim uz pleca, tad devās uz Kārvahallas austrumu pusi. Tur garā, līkumotā rindā sastājušās sievietes, bērni un vīri raka zemi. Piegājis tuvāk, viņš ievēroja Birgitu pamatīgā sieva komandēja pārējos kā dzimis ģenerālis un dalīja racējiem ūdeni. Grāvis jau bija piecas pēdas plats un divas pēdas dziļš. Kad Birgita noklusa, lai atvilktu elpu, Rorans viņu uzslavēja: Iespaidīgi!

Pat nepaskatīdamās uz viņu, Birgita atrausa matu šķipsnu no pieres un noteica: Mēs sākām ar to, ka uzarām zemi. Tā rakt ir krietni vieglāk.

-Vai te ir kāda lāpsta, kuru es varētu likt lietā? Rorans vaicāja. Birgita norādīja uz darbarīku kaudzi grāvja otrā galā. Iedams pēc lāpstas, Rorans starp līkņājošajām mugurām pamanīja Katrīnas matu kodaļas kapara spīdumu. Līdzās viņai Slouns ar niknu, apmātu enerģiju kapāja mīksto smilšmālu, it kā censtos pārplēst un nodīrāt zemes mālu ādu, lai atklātu zem tās paslēptos muskuļus. Slouna acis mežonīgi mirdzēja, zobi vīdēja, atiezti saspringtā izteiksmē, neliekoties ne zinis par putekļiem un zemes pikučiem, kas bija izraibinājuši viņa lūpas.

Slouna izskata satraukts, Rorans nodrebinājās un steidzās tālāk, novērsdams skatienu, lai nebūtu jāredz Katrīnas tēva asinīm pieplūdušās acis. Rorans paķēra lāpstu un trieca to zemē, cenzdamies ar fizisku piepūli pēc iespējas ātrāk aizgaiņāt prātu pārņēmušās bažas.

Diena turpinājās tikpat drudžaini, cilvēki nepārtrauca darbu, nedz lai paēstu, nedz lai atpūstos. Grāvis kļuva arvien garāks un dziļāks, līdz apjoza divas trešdaļas ciemata un sasniedza Anoras krastu. Izraktā zeme bija sakrauta gar grāvja iekšmalu, lai apgrūtinātu ikvienu, kurš mēģinātu pārlēkt pāri grāvim vai izrāpties no tā.

Agrā pēcpusdienā arī koku siena bija gatava. Rorans meta mieru rakšanai, lai palīdzētu noasināt neskaitāmos zarus tos, cik nu iespējams, savija kopā, pāri pārklājot dzelkšņu klēpjus. Palaikam viņiem nācās pavilkt kādu stumbru sāņus, lai ielaistu ciema iekšienē tuvējo sētu zemniekus, piemēram, Ivoru ar viņu lopiņiem.

Pret vakaru nocietinājumi izskatījās pamatīgāki un drošāki, nekā Rorans bija uzdrošinājies cerēt. Tiesa, pie tiem vēl vajadzēja piestrādāt pāris stundu, lai visu paveiktu godam.

Rorans sēdēja, piemeties uz zemes, un grauza rupjmaizes ņuku, brīdi pa brīdim pamezdams noguruma apmiglotās acis pret zvaigznēm. Viņa plecam pieskārās roka, un, pacēlis skatienu, Rorans ieraudzīja Albrihu. Te būs. Albrihs pasniedza no apzāģētiem dēļiem rupji sanaglotu vairogu un pēdas sešas garu šķēpu. Rorans pateicās, Albrihs devās tālāk, dalīdams šķēpus un vairogus katram, ko satika.

Rorans pieslējās kājās, pie Horsta savāca savu veseri un, tā apbruņots, devās uz ieeju ciematā pie galvenā ceļa, kur sardzē stāvēja Baldors un vēl divi viri. Pamodiniet mani, kad gribēsiet atpūsties, Rorans piekodināja un apgūlās mīkstajā zālē zem tuvējās mājas pakša. Viņš sakārtoja ieročus tā, lai spētu tos atrast arī tumsā, un aizvēra acis, kārodams kādu brīdi nosnausties.

-   Roran?

Čuksts atskanēja tieši pie viņa labās auss. Katrīn? Puisis uzrausās sēdus, samiegdams acis, kad meitene pavēra luktura slēģus un gaismas stars apspīdēja viņa kāju. Ko tu šeit dari?

-   Es gribēju satikt tevi. Lielās acis noslēpumaini mirdzēja bālajā sejā, kuru vēl izteiksmīgāku padarīja nakts ēnas. Meitene paņēma Rorana roku un aizveda jaunekli līdz kādas pamestas mājas lievenim, kur viņus nespēja saklausīt nedz Baldors, nedz pārējie sargi. Tad Katrīna saņēma Rorana seju plaukstās un maigi noskūpstīja. Rorans jutās pārāk noguris un trauksmainu domu nomocīts, lai atbildētu meitenei ar tādu pašu maigumu. Viņa atvirzījās nostāk un nopētīja draugu. Kas noticis, Roran?

No jaunekļa lūpām kā rējiens izlauzās tukši smiekli bez mazākās prieka pieskaņas. Tu jautā, kas noticis? Viss ir noticis! Pasaule liekas apgāzta kājām gaisā. Viņš trieca pamatīgo dūri sev pret krūtīm. Es pats sev liekos apgāzts kājām gaisā. Ik reizes, kad mēģinu atbrīvoties, es redzu tos kareivjus saļimstam zem mana vesera. Tos vīrus, kurus es, Katrīn, nogalināju. Un viņu acis… viņu acisl Karavīri zināja, ka tūlīt mirs, un zināja, ka nespēj tur neko mainīt. Viņš nodrebēja pie visām miesām. Viņi to zināja… es to zināju… un tik un tā man tas bija jādara. Es nespēju… Tad Roranam aizlūza balss un viņš juta, kā pāri vaigiem sāk plūst karstu asaru tērcītes.

Kamēr Rorans izraudāja pēdējo dienu satriecošos notikumus, Katrīna turēja drauga galvu klēpī apskautu. Jauneklis raudāja par Garovu un Eragonu, par Parru, Kvimbiju un pārējiem bojāgājušajiem; viņš raudāja pats par sevi; un viņš raudāja par likteni, kas gaidīja Kārvahallu. Rorans šņukstēja, līdz jūtu spriedze pamazām atslāba, atstādama viņu sausu un tukšu kā veca miežu vārpa.

Ar lielu piespiešanos Rorans dziļi ieelpoja, tad paskatījās uz Katrīnu un ieraudzīja asaras arī meitenes acīs. Viņš ar īkšķi tās notrausa tās likās kā mazi dimantiņi nakts tumsā. Es tevi mīlu, Katrīn. Tad viņš vēlreiz atkārtoja šos vārdus. Mana mīļā. Man nav nekā cita, ko tev dot, kā vien mana mīlestība. Tomēr… es gribu tev uzdot šo jautājumu. Vai tu nāksi pie manis par sievu?

Drebošajā laternas starā viņš redzēja tīru prieku un izbrīnu izgaismojam mīļotās seju. Viņa mirkli vilcinājās un Rorans uztraukumā jau sāka šaubīties. Viņam^taču neklājās lūgt meitenes roku, viņai neklājās atbildēt bez Slouna piekrišanas… Bet tad Rorans aptvēra, ka nu jau viņam ir vienalga. Viņam vajadzēja uzzināt un uzzināt tūlīt, vai Katrīna ir gatava nodzīvot savu dzīvi viņam līdzās.

Tad viņa klusītēm atbildēja: Jā, Roran, es iešu.

ZEM TUMŠAJĀM DEBESĪM

Tonakt lija.

Pāri Palankāras ielejai cits pēc cita vēlās smagi pievilguši mākoņi, ar ķēpīgām rokām ķerdamies pie kalniem un pildīdami gaisu ar aukstu dūmaku. Paslēpies zem jumta, Rorans vēroja, kā, mākoņiem izgāžot sakrāto ūdeni, pelēkas pātagas vico koku plandošos cekulus, pārvērš grāvi ap Kārvahallu dubļainā upelē un ar blāķīgiem pirkstiem skrubina lubu jumtus un dzegas. Viss likās sašvīkots, izplūdis un izmērcēts negaisa neapturamajā straumē.

Priekšpusdienā vētra norima, lai gan garlaikota līžņa turpināja kapāt miglu. Lāses ātri samērcēja Rorana matus un drānas, kad pienāca viņa kārta stāties sardzē pie barikādes, kas aizšķērsoja galveno ceļu. Viņš notupās pie stāvus saslietajiem baļķiem, nopurināja ūdeni no apmetņa un, cenzdamies nelikties ne zinis par drēgnumu, uzvilka kapuci dziļāk uz acīm.

Par spīti nemīlīgajam laikam, Rorana sirds lidinājās kaut kur augstu virs sapīkušajiem mākoņiem tik ļoti viņu bija iepriecinājis Katrīnas jāvārds. Viņi bija saderinājušies! Sajūta bija tāda, it kā pasaules aina, kurā visu laiku bija trūcis kaut kā ļoti svarīga, pēkšņi ir pabeigta. Tas nesa jaunu pārliecību par sevi, lika justies neievainojamam. Kāda gan nozīme kareivjiem, razakiem vai pat pašai Impērijai, ja viņus abus saista tāda mīlestība? Tie visi bija tikai nodeguļi līdzās ugunsgrēkam.

Tomēr svētlaime nāca ar jaunām bažām, kas tagad likās kļuvušas par Rorana eksistences galveno satvaru, kā gan parūpēties, lai Katrīna necieš no Galbatoriksa dusmām? Kopš pamošanās viņš nebija domājis ne par ko citu. Lieliski būtu, ja Katrīna dotos pie Kolijiem, viņš nosprieda, vērodams migliņā tīto ceļu, bet viņa nemūžam nepiekritīs aiziet no Kārvahallas… ja nu vienīgi Slouns liktu viņai to darīt. Varbūt man izdotos pierunāt viņu? Esmu pārliecināts, ka tēvs vēlas pasargāt Katrīnu no briesmām tikpat ļoti kā es.

Kamēr Rorans prātoja, kā vislabāk uzrunāt miesnieku, mākoņi atkal savilkās gubās un lietus ar jaunu spēku sāka sloksnēt ciematu, gāzdamies pār namiem dzeļošos viļņos. Peļķes ap Roranu burtiski salēcās, kad smagās lāses sāka bungot to spoguļus. Visapkārt kā izbiedēti sienāži lēkāja ūdens šļakatas.

Sajutis izsalkumu, Rorans nodeva sardzi Larnem Loringa jaunākajam dēlam, un pats devās sarūpēt pusdienu tiesu. Viņš pārvietojās ar īsiem pārskrējieniem no viena pakša pavēņa līdz nākamajam. Nogriezies ap stūri, Rorans pārsteigts ieraudzīja Albrihu uz mājas lieveņa strīdamies ar pulciņu vīru.

Ridlijs kliedza: … tu esi akls turies tuvāk papelēm, un viņi neko nepamanīs! Tu izvēlējies auna ceļu!

-   Tad rādi piemēru, ja esi tik gudrs! atcirta Albrihs.

-   Un parādīšu ar'!

-   Pēc tam pastāstīsi, vai tev labi garšoja bultas.

-   Varbūt, iejaucās Teins, mēs neesam tik kleini kā tu.

Albrihs pievērsa runātājam dusmās savilktu seju. Tavi

vārdi ir tikpat truli kā tavs prāts. Es neesmu tik stulbs, lai riskētu, paļaudamies uz pāris lapiņām, kuras pats nemaz neesmu redzējis. Šķita, ka Teina acis sprāgst no pieres laukā un seja piesarkst bietes krāsā. Ko nu? Albrihs viņu ķircināja. Mēli esi norijis?

Teins ierēcās un zvēla ar dūri Albriham pa vaigu. Kalēja dēls iesmējās. Tava roka ir vārga kā vecai večiņai. Tad viņš sagrāba Teina plecu un nolidināja sitēju no lieveņa ar tādu sparu, ka tas apstulbis novēlās dubļos.

Saņēmis šķēpu kā rungu, Rorans ar vienu lēcienu nostājās līdzās Albriham, neļaudams Ridlijam un pārējiem mesties virsū kalēja dēlam. Gana, pārskaities nošņāca Rorans. Mums ir citi ienaidnieki. Kad tiksim galā ar tiem, sasauksim sapulci lai tā izspriež, kam atlīdzība pienākas Albriham vai Teinam. Bet savā starpā mēs nedrīkstam plēsties.

-   Tev viegli runāt, Ridlijs izgrūda. Tev nav ne sievas, ne bērnu. Tad viņš palīdzēja Teinam piecelties un vīru pulciņš devās projām.

Rorans stingri paskatījās uz Albrihu un violeto zilumu, kas pletās zem puiša labās acs. Kurš sāka ķīviņu? Rorans jautāja.

-Es… Albrihs saviebdamies apklusa un pataustīja žokli. Mēs ar Darmenu gājām izlūkos. Razaki ir izlikuši kareivjus uz vairākiem tuvējiem kalniem. Viņi redz Anoras otru krastu, kā arī pamatīgu ielejas posmu gan augstāk, gan zemāk par Kārvahallu. Viens vai divi cilvēki varbūt vēl spētu nemanīti aizlavīties viņiem garām, bet mēs nemūžam neaizgādāsim bērnus līdz Kolija sētai, ja nenogalināsim sargus bet tad tikpat labi paši varam paziņot razakiem, kurp dodamies.

Roranu sastindzināja bailes, kā inde caurstrāvodamas viņa sirdi. Ko gan es spēju izdarīt? Nenovēršamības izjūta uzdzina jaunu nelabuma vilni. Aplicis roku Albriham ap pleciem, viņš teica: Iesim, parādīsim tevi Ģertrūdei.

-   Nē, Albrihs attrauca, nopurinādams Rorana plaukstu no pleca. Viņai rūpju pietiek ari bez manis. Viņš dziļi ievilka elpu, it kā grasītos ienirt ezerā, un tad aizlumpačoja lietū uz smēdes pusi.

Rorans noskatījās viņam pakaļ, tad nošūpoja galvu un iegāja namā. Priekštelpā bērnu bariņa vidū sēdēja Elēna viņi ar vīlēm un galodām asināja šķēpu uzgaļus. Rorans ar mājienu paaicināja Elēnu pie sevis. Abi iegāja blakusistabā, un Rorans izstāstīja par tikko pieredzēto.

Roranam par lielu pārsteigumu nekad iepriekš viņš nebija dzirdējis neko tādu no mīlošās namamātes mutes Elēna sulīgi nolamājās, tad vaicāja: Kā tu domā, vai Teinam ir iemesls pasludināt asinsnaidu?

-   Iespējams, pieļāva Rorans. Viņi abi aizvainoja viens otru, bet Albriha vārdi skanēja krietni aizskarošāk. Tiesa, Teins pirmais pacēla roku. Jūs paši varētu pasludināt asinsnaidu.

-   Blēņas, Elēna atmeta ar roku un savilka šalli ciešāk ap pleciem. Lai šo jautājumu izšķir sapulce. Ja būs jāmaksā sāpju nauda, maksāsim, galvenais iztikt bez asinsizliešanas. Tad viņa ar noasinātu šķēpa uzgali rokā izgāja no mājas.

Satrauktais Rorans sameklēja virtuvē maizi un gaļu, tad, mazliet uzkodis, ņēmās palīdzēt bērniem asināt uzgaļus. Kad atnāca

Felda, kāda mazā palīga mamma, Rorans atstāja bērnus viņas uzraudzībā, bet pats cauri Kārvahallai soļoja atpakaļ uz posteni pie galvenā ceļa.

Kad viņš bija notupies dubļos pie aizžogojuma, starp mākoņiem uzmirdzēja saules stars un izgaismoja lietus sienu tā, ka katra lāsīte iezaigojās kā mazs dārgakmens. Rorans pārsteigts vēroja šo dabas brīnumu, nelikdamies^ne zinis par ūdeni, kas gāzās pāri sejai. Sprauga mākoņos kļuva arvien platāka, līdz pāri lielākajai Palankāras ielejas daļai rietumu pusē krāvās milzīgu negaisa mākoņu grēda, bet pretī tai pletās tīru, zilu debesu strēmele. Gubīgais jumts virs galvas un īpašais leņķis, kādā krita saules stari, sadalīja lietus izmērcēto apkārtni divās daļās viena puse mirdzēja visās varavīksnes krāsās, bet otrā sulīgas ēnas laukiem, krūmiem, kokiem, upei un kalniem piešķīra visnegaidītākās krāsas. Likās, it kā visa pasaule būtu pārtapusi pulēta metāla skulptūrā.

Tajā brīdī Rorans ar acs kaktiņu pamanīja kustību un, paskatījies tās virzienā, uz ceļa ieraudzīja kareivi, kura bruņas spīdēja kā ledus. Vīrs pārsteigts blenza uz Kārvahallas jaunajiem nocietinājumiem, tad pagriezās un nozuda atpakaļ zeltītajā miglā.

Karavīri! Rorans iesaucās, pielēkdams kājās. Jauneklis nodomāja, ka būtu noderējis loks, tomēr, lai pasargātu to no lietus, viņš bija atstājis ieroci mājā. Vienīgo mierinājumu sniedza apziņa, ka Impērijas kareivjiem bija vēl grūtāk saglabāt ieročus sausus.

No mājām izskrējušie vīri un sievas bija sapulcējušies grāvmalā un mēģināja kaut ko saskatīt cauri nogāzto priežu aizsprostam. Lejup pa garajiem zariem ritēja lāses gluži kā caurspīdīgi dārgakmeņi, kuros atspoguļojās satrauktu acu pulks.

Līdzās Roranam bija nostājies Slouns. Kreisajā rokā miesniekam bija viens no Fiska gatavotajiem vairogiem, bet labajā pusmēneša formā izliekts gaļas cirtnis. Viņa jostu greznoja vēl vismaz ducis nažu, visi pamatīgi un neticami asi. Vīrs mundri pamāja Roranam, jauneklis atbildēja ar to pašu, un tad abi atkal pievērsās vietai, kur bija pagaisis kareivis.

Pēc nepilnas minūtes no miglas izlocījās razaka bezķermeniskā balss: Turpinot aizssstāvēt Kārvahallu, jūsss esssat izdarījuššši nepareizo izvēli un parakstījuššši sssev nāvesss ssspriedumu. Jūsss visssi mirsssiet!

Lorings atbildēja: Pabāziet tikai šurp savus tārpu izlodātos purnus, ja pietiek dūšas, jūs, pūšļvēderainie, līkkājainie, čūskacainie kēmi\ Mēs iedauzīsim jūsu paurus un ar jūsu asinīm nobarosim treknus mūsu veprus!

Uz viņu pusi pēkšņi šāvās tumšs apveids, bet vēl pēc mirkļa mazu gabaliņu no Gedrika kreisās rokas durvīs ar trulu blākšķi ieurbās šķēps.

Aizsegā! no cieminieku vidus atskanēja Horsta balss. Rorans notupās aiz vairoga un turpināja vērot notiekošo pa sīku spraugu starp diviem dēļiem. Viņš tikko paguva paslēpties, jo jau nākamajā mirklī pāri koku aizsprostam pārlidoja pusducis šķēpu un piezemējās starp iztramdītajiem ciema aizstāvjiem.

Kaut kur miglā atskanēja asinis stindzinošs kliedziens.

Roranam sāpīgi notrīsēja sirds. Jauneklis elsodams mēģināja atgūt elpu, kaut gan nebija ne pakustējies, un viņa rokas klāja lipīgi sviedri. Kārvahallas ziemeļu pusē vispirms atskanēja tikko dzirdama stikla plīšana… bet tad tai sekoja sprādziena duna un lūstoša koka brīkšķi.

Strauji pagriezušies blīkšķa virzienā, viņi abi ar Slounu metās uz Kārvahallas pretējo malu. Tur viņi uzdūrās sešiem kareivjiem, kuri mēģināja aizvākt vairāku saspridzinātu koku atliekas. Mazliet nostāk, lietus svēdrās bāli un spocīgi, sēdēja razaki savu melno zirgu mugurā. Pat nepagausinājis soli, Rorans uzklupa tuvākajam karavīram, durdams tam ar šķēpu. Pirmo un otro dūrienu atvairīja pacelta roka, bet Rorans trāpīja nelaimīgajam vispirms gurnā un tad, kad tas pakrita, arī kaklā.

Slouns iegaudojās kā satracināts zvērs un svieda savu gaļas cirtni. Tas pāršķēla vēl viena kareivja bruņucepuri un sadragāja vīra galvaskausu. Divi citi kareivji, izrāvuši zobenus, metās miesniekam pretī. Slouns, nu jau smiedamies, palēca sāņus un ar vairogu atvairīja pirmos cirtienus. Viens no tiem izrādījās tik spēcīgs, ka zobena asmens iestrēga vairogā. Slouns pavilka uzbrucēju uz savu pusi un, izrāvis no jostas atkaulošanai paredzētu nazi, ietrieca to nabagam acī. Izvilcis vēl vienu cirtni, Slouns ar maniaka cienīgu smīnu sāka mest lokus apkārt otram kareivim. Vai man tev izgāzt iekšas vai pārgriezt dzīslas zem ceļgaliem? miesnieks vaicāja, teju auļodams ap upuri ar drausmu, asiņainu naidu acīs.

Kad Rorans sadūrās ar nākamajiem diviem kareivjiem, viņš palika bez šķēpa. Jauneklis tik tikko paguva izraut veseri, lai atvairītu zobena cirtienu, kurš draudēja nošņāpt viņam kāju. Kareivis, kurš bija izrāvis viņam šķēpu, tagad meta ar to, tēmēdams krūtīs, taču Rorans nometa veseri, noķēra šķēpu gaisā tas vienlīdz pārsteidza gan kareivjus, gan viņu pašu -, pagrieza ieroci pretējā virzienā un iztrieca asmeni cauri uzbrucēja bruņām un ribām. Nu jauneklis bija palicis bez ieroča, tāpēc viņam n^cās atkāpties dzīvi palikušā kareivja priekšā. Viņš paklupa pār vienu no līķiem, turklāt krītot sagrieza uz zobena kāju, tad pavēlās sāņus, lai izvairītos no cirtiena, un vienlaikus izmisīgi meklēja dubļos kaut ko jebko -, ko varētu izmantot kā ieroci. Tajā mirklī pirksti sataustīja spalu, viņš izrāva asmeni no dubļiem un cirta kareivim pa roku, kas turēja zobenu, nošņāpdams pretiniekam īkšķi.

Vīrs stulbi palūkojās uz asinīm notašķīto stumbeni, tad noteica: Tā notiek, ja tu nepiesedz sevi ar vairogu.

Kā nu ne, Rorans piekrita un nocirta karavīram galvu.

Pēdējo kareivi pārņēma panika, un viņš metās uz to pusi, kur šķita stāvam razaki, un Slouns viņu pavadīja ar apvainojumu un lamu straumi. Kad kareivis cauri lietus mirdzošajam aizkaram bija nonācis līdz melnajiem stāviem, Rorans ar šausmām noskatījās, kā abas kroplīgās figūras kumeļu mugurās noliecas un no abām pusēm sagrābj kareivja kaklu. Nežēlīgie pirksti sažņaudzās, vīrs izmisumā iekliedzās, noraustījās un saļima. Viens no razakiem uzmeta līķi uz zirga, tad abi pagriezās un aizjāja.

Rorans noskurinājās un paskatījās uz Slounu miesnieks tīrīja savus nažus. Tu vareni kāvies. Viņš nekad nebija iedomājies, ka šajā vīrā varētu mājot tāds niknums.

Slouns klusā balsī attrauca: Manu Katrīnu viņi nekad nedabūs. Nekad, kaut man nāktos nodīrāt simtiem kareivju vai kauties pret tūkstoš urgļiem un vēl karali piedevām. Es nogāzīšu debesis uz zemes un noslīcināšu Impēriju viņas pašas asinīs, pirms viņi piedurs Katrīnai kaut pirkstiņu. Tad viņš saknieba lūpas, aizbāza pēdējo notīrīto nazi aiz jostas un ķērās pie sprādzienā izmētātajiem baļķiem, lai atjaunotu aizsprostojumu.

Tikmēr Rorans aizvēla kritušos kareivjus tālāk no nocietinājumiem. "Tagad esmu nogalinājis jau piecus." Ticis galā ar mirušajiem, viņš izslējās un pavērās apkārt. Nekur nedzirdēja ne skaņas, tik vien kā lietus šalkoņu. "Kāpēc neviens nenāca mums palīgā?"

Prātodams, kas varētu būt noticis, viņš kopā ar Slounu atgriezās pirmā uzbrukuma vietā. Uz baļķu nožogojuma slidenajiem zariem bez dzīvības karājās divu karavīru līķi, bet Rorana un Slouna uzmanību pievērsa kas cits. Horsts un citi cieminieki bija satupuši lokā ap mazu ķermenīti. Roranam aizrāvās elpa. Tas bija Elmunds, Delvina dēlēns. Desmitgadīgajam puikam bija trāpījis šķēps. Zēna vecāki pārakmeņotām sejām sēdēja dubļos līdzās mazajam.

"Mums kaut kas ir jādara," Rorans nodomāja, nomezdamies uz ceļiem un atbalstīdamies pret šķēpu. Tikai retais bērns te nodzīvoja līdz piecu sešu gadu vecumam. Bet zaudēt savu pirmdzimto dēlu tagad, kad visas pazīmes liecināja, ka puika izaugs slaids un spēcīgs, lai ar laiku ieņemtu tēva vietu Kārvahallā, šāds notikumu pavērsiens varēja satriekt ikvienu. "Katrīna… bērni… mums viņi visi ir jāpasargā."

"Bet kā?… Kā?… Kā?…"

♦ ♦ ♦

LEJUP PA ŠALCOŠO EZERUPI

Pirmajā dienā pēc izbraukšanas no Tarnagas Eragons mēģināja iemācīties visu Undina sargu vārdus. Rūķus sauca Ama, Trihga, Hedins, Eksvars, §jrrgniens šis vārds nu nekādi neļāvās izrunājams, lai gan nozīmēja gluži vienkārši "Vilka Sirds" -, Dutmērs un Torvs.

Katra plosta vidū slējās pa nelielam namiņam. Eragons laiku vislabprātāk kavēja, sēdēdams uz baļķiem plosta galā un vērodams, kā garām slīd Beoru kalni. Pāri dzidrajai upei šaudījās zivjdzenīši un kovārņi, zilie gārņi, kā uz ķekatām sakāpuši, stāvēja pie dūksnainā krasta, kur lazdu, dižskābaržu un vītolu sienā ik pa brīdim pazibēja saulstaru kūļi. Laiku pa laikam kādā paparžu pudurī iekurkstējās vērša varde.

Kad līdzās viņam iekārtojās Oriks, Eragons atzina: Skaisti.

-   Tiesa gan. Rūķis klusiņām aizkūpināja pīpīti, tad atlaidās un sāka to pakšķināt.

Eragons klausījās, kā čīkst koks un virve tur Trihga, stāvot pakaļgalā, ar garu airi stūrēja plostu. Orik, vai tu zini, kāpēc Broms pievienojās vārdeniem? Es par viņu zinu tik ļoti maz. Lielāko dzīves daļu es viņu pazinu vienkārši kā miesta stāstnieku.

-   0, viņš nepievienojās vārdeniem; viņš palīdzēja tos radīt. Oriks uz brīdi pieklusa, lai izpurinātu pelnus ūdenī. Kad Galbatorikss kļuva par karali, Broms, izņemot Atkritējus, bija vienīgais dzīvais Jātnieks.

-   Bet tajā laikā viņš jau vairs nebija Jātnieks. Viņa pūķi nogalināja kaujā pie Doru Araibas.

-   Labi, taču viņam bija Jātnieka zināšanas un iemaņas. Broms pirmais sāka pulcēt trimdā izklīdušos Jātnieku draugus un sabiedrotos. Tieši viņš pārliecināja Hrotgaru, lai ļauj vārdeniem apmesties Farthendurā, tieši viņš gādāja par elfu atbalstu.

Kādu brīdi valdīja klusums. Kāpēc Broms atteicās stāties vārdenu priekšgalā? Eragons vaicāja.

Oriks ironiski pasmaidīja. Iespējams, viņam nekārojās varas. Tas norisinājās kādu laiku pirms tam, kad Hrotgars mani adoptēja, tāpēc es Bromu Troņheimā tiku sastapis maz… Viņš vienmēr bija projām vai nu lai cīnītos ar Atkritējiem, vai nu lai kārtotu kādus citus jautājumus.

-   Vai tavi vecāki ir miruši?

-   Tā gan. Viņi saslima ar bakām, kad es vēl biju mazs, bet Hrotgars bija tik laipns, ka pieņēma mani savā namā un, tā kā viņam pašam bērnu nav, pasludināja mani par savu mantinieku.

Eragons iedomājās par savu bruņucepuri ar Ingeitumu zīmi. "Arī pret mani Hrotgars bija ļoti laipns."

Kad pēcpusdienā iestājās krēsla, rūķi katrā plosta stūrī izkāra pa apaļam lukturim. Tie izstaroja sarkanu gaismu. Eragons atcerējās, ka tā neapžilbina un palīdz labāk redzēt tumsā. Nostājies līdzās Arjai, viņš pētīja lukturu tīro, nekustīgo staru. Vai zini, kā viņi gatavo šos lukturus? Eragons ievaicājās.

-   Šos buramvārdus mēs iemācījām rūķiem pirms daudziem jo daudziem gadiem. Viņi tos izmanto ar izcilu meistarību.

Jauneklis pakasīja zodu un vaigus, šur un tur sataustīdams rugāju saliņas. Vai tu man varētu iemācīt kādas burvestības, kamēr mēs ceļojam?

Arja paskatījās uz Eragonu, apbrīnojami stabili stāvēdama uz ļodzīgajiem baļķiem. Tā nav mana loma. Tevi gaida skolotājs.

-   Tad vismaz izstāsti, viņš nelikās mierā, ko nozīmē mana zobena vārds?

Arja pieklusināja balsi. "Posts" ir tava zobena vārds. Un to arī tas nesa, pirms nonāca tavās rokās.

Eragons ar riebumu paskatījās uz Zaroku. Jo vairāk viņš uzzināja par savu ieroci, jo ļaunāks tas likās, it kā asmens spētu nest nelaimi pats pretēji saimnieka gribai. Morzans ar to ne vien nogalināja Jātniekus pat Zaroka vārds ir ļaunumu vēstošs. Ja vien šo zobenu Eragonam nebūtu iedevis Broms un ja ne apstāklis, ka Zaroks nekad nezaudēja asumu un to nebija iespējams salauzt, jauneklis tajā pašā mirklī būtu iesviedis to upē.

Pirms satumsa pavisam, Eragons aizpeldēja līdz Safirai. Pirmo reizi kopš Troņheimas viņi izlidojās kopā pēc sirds patikas, paceldamies augstu virs Az Ragni, kur gaiss kļuva retinātāks, bet upe lejā atgādināja violetu svēdru.

Lidojot bez segliem, Eragonam nācās īpaši stingri piespiest ceļgalus Safirai pie sāniem, un cietās zvīņas atkal pieskārās rētām, ko bija atstājis abu pirmais lidojums.

Kad pūķis sasvērās pa kreisi, lai uztvertu augšupejošu gaisa strāvu, Jātnieks pamanīja, kā no klints sienas lejāk atdalās trīs brūni punktiņi un strauji ceļas uz augšu. Pirmajā mirklī Eragons noturēja tos par piekūniem, bet, kad radījumi pielidoja tuvāk, viņš aptvēra, ka tie ir vismaz divdesmit pēdu gari, ar šaurām astēm un ādu pārklātiem spārniem. Starp citu, tie līdzinājās pūķiem, tikai ķermeņi bija mazāki, kārnāki, un tajos jautās kas čūskām radniecīgs. Turklāt to zvīņas nebija spožas un klājās pamīšus zaļos un brūnos plankumos.

Pārsteigtais Eragons norādīja uz radījumiem Safirai. Vai tie varētu būt pūķi ?

Es nezinu. Viņa turpināja mierīgi planēt, vērodama jaunpienācējus, kas tagad meta lokus ap viņiem. Izskatījās, ka Safira mulsina radījumus. Tie ik pa brīdim metās uz pūķa pusi, lai pēdējā mirklī nošņāktos un pārlaistos viņai pār galvu.

Eragons pasmaidīja un mēģināja ar prātu pieskarties dīvaino lidoņu domām. Visi trīs uzreiz atsprāga nostāk un sāka satraukti sakliegties vai drīzāk saspiegties. Pavērtie purni vēl vairāk pastiprināja līdzību ar čūskām. Spiedzienu tonalitāte izrādījās ne vien mentāli, bet arī fiziski bīstama. Tā ar mežonīgu spēku ielauzās Eragona būtībā, mēģinot padarīt viņu rīkoties nespējīgu. Arī Safira to sajuta. Turpinādami griezīgi spiegt, radījumi metās viņiem virsū ar saviem dunča asuma nagiem.

Turies, brīdināja Safira. Viņa sakļāva kreiso spārnu un pagriezās sāņus, tā izvairīdamās no diviem radījumiem, tad strauji savicināja spārnus un pacēlās pāri trešajam. Tikmēr Eragons izmisīgi centās nobloķēt spiedzienu. Tikko viņa prāts no tā atbrīvojās, viņš gribēja ķerties pie maģijas. Nenogalini tos, ieminējās Safira. Es gribu paplosīties.

Kaut gan radījumi likās izmanīgāki par Safiru, pūķis bija krietni masīvāks un spēcīgāks. Kad viens no briesmoņiem straujā pikējumā metās viņai virsū, Safira apsviedās ar muguru pret zemi un, atpakaļ krizdama, trieca priekškājas uzbrucējam krūtīs.

Spiedziens kļuva krietni klusāks, un ievainotais ienaidnieks atkāpās.

Safira izpleta spārnus un sagriezās pa labi, lai stātos pretī pārējiem diviem radījumiem, kuri atkal gatavojās uzbrukt. Pūķis izlieca kaklu, Eragons dziļi starp viņas ribām sajuta dobju dunoņu, un tad no Safiras žokļiem izšāvās liesmu mēle. Pūķa galvu ieskāva nokaitēti zils oreols, un dārgakmeņiem līdzīgās zvīņas uzmirdzēja, it kā Safira būtu nule piedzimusi jauna zvaigzne.

Abi pūķveidīgie briesmoņi satraukti ieķērcās un pašķīda katrs uz savu pusi. Uzbz'ukums Eragona prātam apsīka, draudīgajiem lidoņiem steigšus dodoties projām. Visbeidzot uzbrucēji pagaisa skatienam kaut kur starp klintīm.

Tu gandrīz nometi mani, Eragons piktojās, atlaižot rokas, ar kurām bija cieši apskāvis pūķa kaklu.

Safiras skatienā jautās lepnums pašai par sevi. Gandrīz neskaitās.

Tā gan, jauneklis nosmējās.

Uzvaras sajūsmināti, viņi atgriezās pie plostiem. Kad Safira nolaidās ūdenī, uzsizdama gaisā divas varenas šaltis, atskanēja Orika sauciens: Vai visi sveiki un veseli?

-   Veseli, veseli, atsaucās Eragons. Safirai peldot uz plosta pusi, ledainais ūdens virmoja ap viņa kājām. Vēl viena tikai Beoriem raksturīga dzīvnieku suga?

Oriks palīdzēja Eragonam uzkāpt uz plosta. Mēs tos dēvējam par fanguriem. Tie nav tik gudri kā pūķi un nespēj spļaut uguni, tomēr no fanguriem jāpiesargās.

-   To mēs ātri vien sapratām. Eragons masēja deniņus, cenšoties i'emdēt galvassāpes, ko bija atstājis fanguru uzbrukums. Labi, ka Safira izrādījās krietni pārāka par šiem.

Protams, piebilda pūķis.

-   Tā tie medī, Oriks paskaidroja. Viņi ar prāta spēku sastindzina upuri un tad saplosa to.

Safira ar asti uzsita pamatīgu ūdens šļakatu, trāpīdama Eragonam. Lieliska doma. Varbūt izmēģināšu šo paņēmienu nākamajā reizē, kad pati došos medībās.

Viņš pamāja. Arī kaujā tas varētu noderēt.

Arja pienāca pie plosta malas. Es priecājos, ka nenogalinājāt tos. Fanguri ir visai reti sastopami, triju zaudējums būtu ļoti būtisks.

-   Lai arī reti, viņi tik un tā pamanās aizstiept milzumu mūsu lopu, no namiņa norūca Torvs. Rūķis aizkaitinājumā gremoja tik sparīgi, ka līdzi kustējās visa pinkainā bārda. Iznācis pie Eragona, viņš bilda: Un būtu labāk, ja tu, Ēnkāvi, nelidinātos apkārt, kamēr mēs esam Beoru kalnos. Tāpat jau nav viegli pasargāt tevi no dažādām nepatikšanām, lai tu ar savu pūķi vēl plēstos ar vējačūskām.

-   Mēs turēsimies pie zemes, līdz sasniegsim līdzenumus, Eragons apsolīja.

-   Lieliski.

Kad viņi piestāja krastā, lai pārnakšņotu, rūķi pietauvoja plostus pie apsēm blakus mazas upītes ietekai. Ama iekūra ugunskuru, bet Eragons tikmēr palīdzēja Eksvaram nogādāt Ledusliesmu uz zemes. Viņi piesēja ērzeli leknā pļaviņā.

Torvs pārraudzīja sešu lielu telšu uzsliešanu. Hedins savāca gana malkas, lai tās pietiktu līdz nākamajam rītam, bet Dutmērs nonesa pārtiku no otrā plosta un ķērās pie vakariņu gatavošanas. Arja stājās sardzē nometnes malā, un, tikuši galā ar saviem pienākumiem, viņai piebiedrojās Eksvars, Ama un Trihga.

Aptvēris, ka viņam vairs nav ko darīt, Eragons notupās pie ugunskura līdzās Orikam un Srrgnienam. Kad Šrrgniens novilka cimdus un pacēla rētu klātās rokas pret liesmām, Eragons pamanīja, ka no visu pirkstu kauliņiem, izņemot īkšķi, slejas apmēram ceturtdaļcollu augsti pulēta tērauda dzelkšņi.

-   Kas tie tādi? jauneklis vaicāja.

Šrrgniens paskatījās uz Oi'iku un iesmējās. Tās ir manas askudgamlnas… manas "tērauda dūres". Nepieceldamies viņš pagriezās un trieca dūri pret apses stumbru, atstādams mizā

četrus simetriskus caurumus. Šrrgniens iesmējās vēlreiz. Tie ir visai noderīgi, ja nākas kādam sist.

Redzētais vēl vairāk uzkurināja Eragona ziņkāri un skaudību. Kā tos taisa? Nu, es gribēju vaicāt, kā tos dzelžus piestiprina pie rokām?

Šrrgniens saminstinājās, laikam cenzdamies atrast pareizos vārdus. Vispirms dziednieks tevi aizmidzina, lai tu nejustu sāpes. Tad katrā locītavā izurbj, ja? caurumu… Viņš pārtrauca sakāmo un kaut ko žigli izklāstīja Orikam rūķu valodā.

-    Katrā caurumā ievieto metāla ligzdu, Oriks turpināja stāstu. To ar maģijas palīdzību nostiprina vietā, un, kad rokas ir pilnīgi sadzijušas, ligzdās var ieskrūvēt dažāda lieluma un veida dzelkšņus.

-Jā, redzi, smaidīdams piebilda Šrrgniens. Viņš saņēma dzelksni virs kreisās rokas rādītājpirksta, uzmanīgi izskrūvēja to no locītavas un pasniedza Eragonam.

Eragons smaidot pasvārstīja aso metāla gabalu plaukstā. Es ari gribētu "tērauda dūres". Tad viņš atdeva dzelksni Šrrgnienam.

-   Tā ir bīstama operācija, Oriks brīdināja. Vien retais rūķis izvēlas askudgamlnas, jo, ja urbis nejauši ieurbjas par dziļu, roka var kļūt nekustīga. Viņš pacēla savu dūri un parādīja to Eragonam. Turklāt rūķu kauli ir resnāki par cilvēku kauliem, tāpēc, iespējams, cilvēkam askudgamlnas nemaz nevar ieriktēt.

-   Likšu aiz auss. Tiesa, Eragons nespēja izmest no galvas ainu, kā viņš, cīnoties ar askudgamlnām un nebīstoties savainot rokas, triektu dūri krūtīs kaut vai bruņās tērptam urglim. Tā būtu lieliska iespēja.

Pēc vakariņām Eragons nozuda savā teltī. Ugunskurs liesmoja gana gaiši, lai viņš spētu saskatīt Safiras apveidu līdzās teltij tas līdzinājās no melna papīra izgrieztam un pie audekla sienas pielīmētam siluetam.

Uzsedzis segas uz kājām, Eragons truli vērās pats sev klēpī. Nogurums māca, bet gulēt vēl īsti negribējās. Prāts nelūgti aizklīda domās par mājām. Viņš gudroja, kā klājas Roranam, Horstam un pārējiem kārvahalliešiem, vai laiks Palankāras ielejā ir gana silts, lai zemnieki varētu sākt sējas darbus. Eragonu pēkšņi pārņēma ilgas un skumjas. Viņš izņēma no somas bļodiņu un no ūdensmaisa piepildīja to līdz malām ar šķidrumu. Tad viņš sakopoja domas, raidīdams tās uz Rorana tēlu, un nočukstēja: Draumr kopa.

Kā jau ierasts, ūdens vispirms kļuva melns, lai pēc tam noskaidrotos, atklājot vīziju. Eragons^ieraudzīja Roranu sēžam sveču izgaismotā guļamistabā tā izskatījās pēc Horsta mājas. Rorans laikam ir pametis darbu Terinsfordā, Eragons nosprieda. Brālēns sēdēja, atbalstījies uz ceļgaliem un saņēmis plaukstas vienu otrā, un skatījās pi'etējā sienā. Eragons pazina šo sejas izteiksmi tā parasti nozīmēja, ka Rorana prātu nodarbina kāds sarežģīts jautājums. Lai nu kā, Rorans izskatījās gana labi, ja nu varbūt mazliet saspringts, un tas nomierināja Eragonu. Pēc dažām minūtēm viņš pārtrauca burvestību un brālēna tēls pagaisa no ūdens virsas.

Pārliecinājies, ka mājās viss kārtībā, Eragons iztukšoja trauku un apgūlās, uzvilkdams segas līdz zodam. Viņš aizvēra acis un iegrima siltajā puskrēslā, kas nošķir apziņu no miega, kurā realitāte liecas un šūpojas domu vējā, kur radošu ideju ziedi pāraug īstenības robežas un padara visu iespējamu.

Jaunekļa acu priekšā pavērās drūmi melnas debesis, pāri kurām vēlās sarkani dūmu mutuļi. Vārnas un ērgļi meta lokus augstu debesis, virs bultu mākoņiem, ko milzu kaujas laukā pretinieki raidīja cits citam. Sadangātajos dubļos saļima kāds vīrs ar sadragātu ķiveri un asinīm notašķītu bruņukreklu viņa seja nebija saskatāma, to aizsedza augšup pamesta roka.

Eragona acu priekšā parādījās bruņu klāta plauksta. Cimds atradās tik tuvu, ka ar pulēta tērauda mirdzumu aizsedza pusi no ainas. Kā nepielūdzama mašīna īkšķis un trīs pēdējie pirksti savilkās dūrē, atstājot rādītājpirkstu ar liktenīgu nenovēršamību norādām uz pakritušo vīru.

Kad Eragons izlīda no telts, redzētā vīzija vēl arvien nodarbināja viņa prātu. Safiru viņš atrada kādu gabaliņu ārpus nometnes

163

košļājam kaut ko spalvainu. Kad viņš izstāstīja, ko redzējis, viņa uz mirkli sastinga pavērtu muti, tad atgāza galvu un norija gaļas kumosu.

Pēdējo reizi, kad tu ko tādu piedzīvoji, viņa atgādināja, tas izrādījās patiess paredzējums par citviet notiekošo. Vai, tavuprāt, kaut kur Alagēzijā notiek liela kauja?

Jauneklis paspēra nokritušu zaru. Neesmu pārliecināts… Broms skaidroja, ka ir iespējams pieredzēt tikai cilvēkus, vietas un lietas, kuras tu jau iepriekš esi redzējis. Tomēr redzētajā vietā es nekad neesmu bijis. Tiesa, arī Arju pirms sapņa Teirmā es nebiju saticis.

Varbūt Togira Ikonoka spēs to izskaidrot ? Posdamies ceļā, rūķi likās esam krietni bezrūpīgāki laikam tāpēc, ka Tarnaga bija palikusi krietnu gabalu aiz muguras. Kad pavadoņi sāka ar kārtīm stumties lejup pa Az Ragni, Eksvars rūķis, kurš stūrēja Ledusliesmas plostu, iedziedājās savā raupjajā basā:

Pa šalcošo ezerupi, Pa Klifa asiņu straumi Mēs lejup uz baļķa traucam Dzimtas pavardu meklēt.

Zem ērgļu debesīm augstām, Caur vilku biezokņiem dziļiem Mūs asiņains baļķis vada Zeltu un dimantus meklēt.

Lai krastā zvaniķis zvana, Lai akmeņu grēdas mūs sargā, Jo, atstājis tēvtēvu mājas, Es svešā tukšumā traucos.

Pārējie rūķi pievienojās Eksvaram, pēc pāris nodziedātiem pantiem pāriedami uz rūķu valodu. Viņu balsu dobjā dunoņa pavadīja Eragonu, kurš uzmanīgi aizlaipoja līdz plosta priekšgalam, kur, sakrustojusi kājas, sēdēja Arja.

-Es… miegā redzēju vīziju, Eragons ierunājās. Elfa ieinteresēti pacēla acis, un viņš atkārtoja, ko bija skatījis. Ja tā ir pieredzēšana, tad…

-   Tā nav pieredzēšana, Arja viņu pārtrauca. Viņa runāja īpaši lēni, it kā lai novērstu jebkāda pārpratuma iespēju. Es ilgi domāju, kā tu varēji saskatīt mani, ieslodzītu Gileadā. Manuprāt, kamēr es gulēju bezsamaņā, mans gars meklēja palīdzību, lai kaut kur spētu rast atbalstu.

-   Bet kāpēc tieši es?

Arja pamāja turp, kur ūdenī kūleņoja Safira. Piecpadsmit gadu sargājot Safiras olu, pieradu pie viņas klātbūtnes. Es mēģināju aizsniegt kaut ko radniecīgu, kad pieskāros taviem sapņiem.

-   Vai tiešām tu esi tik spēcīga, ka no pašas Gileadas spēj aizsniegt cilvēku Teirmā? Turklāt ņemot vērā to, ka biji sazāļota?

Arjas lūpām pārslīdēja tikko jaušams smaids. Es varētu stāvēt pie pašiem Vrengardas vārtiem un sarunāties ar tevi tikpat skaidri kā tagad. Viņa apklusa. Ja tu nepieredzēji mani Teirmā, tad nevarēji pieredzēt arī šīsnakts sapni. Visticamāk, tā ir priekšnojauta. Tā ir novērota visās saprātīgajās rasēs, jo īpaši starp maģijas pratējiem.

Plosts nolīgojās, un Eragons pieturējās pie tīkla, ar kuru bija nostiprinātas mantas. Ja tas, ko es redzēju, nenovēršami notiks, tad kā gan mēs varam mainīt nākotni? Vai mūsu izvēlei ir kaut jel kāda nozīme? Ja nu es tūlīt mestos no plosta ūdenī un noslīktu?

-   Bet tu taču tā nerīkosies. Arja iemērca kreisās rokas rādītājpirkstu upē un tad brīdi vēroja ūdens lāsi tā galā piliens atgādināja drebošu lēcu. Reiz, jau ļoti sen, kāds elfs, vārdā Merzadi, piedzīvoja priekšnojautu, ka drīz vien kādā kaujā nejauši nogalinās savu dēlu. Tā vietā, lai ļautu kam tādam notikt, viņš izdarīja pašnāvību, izglābdams dēlu un pierādīdams, ka nākotne neatbilst priekšnojautai. Tiesa, ja tu pats sevi nenogalini, tev ir mazāk iespēju mainīt savu likteni, jo nezini, kādas izvēles aizvedīs tevi līdz punktam laikā, par kuru tev bija priekšnojauta. Elfa papurināja roku, un ūdens lāse sašķīda pret baļķi. Mēs zinām, ka ir iespējams iegūt informāciju no nākotnes, pareģi bieži jūt, kurp cilvēku vedis viņa dzīve, taču mēs neesam pratuši šo procesu padarīt pietiekami precīzu, lai varētu izvēlēties, ko, kur un kad gribētu ieraudzīt.

Eragonam ideja par zināšanu iegūšanu pāri laika robežām likās nepatīkami satraucoša. Tā uzdeva pārāk daudz jautājumu par realitātes būtību. Neatkarīgi no tā, vai liktenis un iepriekšnolemtība patiešām pastāv, vienīgais, ko spēju, ir baudīt tagadni un dzīvot pēc iespējas godprātīgāk. Tomēr viņš nespēja neuzdot vēl vienu jautājumu: Bet kas mani atturēs pieredzēt kādu no savām atmiņām? Es tajās visu esmu redzējis… tātad man vajadzētu spēt tās skatīt vēlreiz ar maģijas palīdzību.

Arja ieskatījās Eragonam acīs. Ja tev ir dārga dzīvība, nekad nemēģini darīt ko tādu. Pirms daudziem gadiem vairāki mūsu zintnieki nolēma atminēt visas laika miklas. Mēģinot izsaukt pagātni, viņiem izdevās savos spoguļos radīt vien izplūdušu ainu, bet tad burvestība izsūca viņu enerģiju un visus nogalināja. Mēs vairs nemēģinājām atkārtot šādus eksperimentus. Daži uzskata, ka burvestība varētu izdoties, ja tajā piedalītos vēl vairāk magu, tomēr neviens negrib uzņemties tādu risku, tāpēc pagaidām šis pieļāvums tā arī paliek nepierādīts. Turklāt, pat ja kādam izdotos pieredzēt pagātni, tam nebūtu īpaši lielas jēgas. Bet, lai pieredzētu nākotni, magam ir precīzi jāzina, kas, kur un kad notiks, un tad tam vairs nav īpašas nozīmes.

Tātad, viņa turpināja, tas ir noslēpums, kā cilvēki miegā spēj piedzīvot priekšnojautas, kā viņi spēj neapzināti paveikt to, kas nav bijis pa spēkam mūsu dižākajiem burvjiem. Priekšnojautas, iespējams, saistās ar maģijas dabu un dziļāko būtību… vai varbūt tās darbojas līdzīgi pūķu senatmiņām. Mēs to nezinām. Mēs vēl ļoti daudz ko nezinām par maģiju. Elfa ar līganu kustību piecēlās kājās. Tikai uzmanies un neapmaldies starp priekšnojautām.

UZ PLOSTIEM

Visu rīta cēlienu ieleja arvien pletās plašumā un plosti traucās pretī gaišai spraugai starp diviem kalniem. Ap pusdienu viņi to sasniedza, un, ēnainajai ielejai paliekot aizr muguras, skatam pavērās saules pielieta prērija, kas pletās uz ziemeļu pusi.

Kad straume panesa plostus garām ledus klātajām virsotnēm, pasaules sienas izgaisa, atklājot milzīgas debesis un taisnu apvāršņa līniju. Gaiss tūlīt kļuva siltāks. Az Ragni aizlocījās uz austrumu pusi, veidodama robežu starp kalnu piekājēm vienā un līdzenumiem otrā pusē.

Likās, ka bezgalīgais plašums padara rūķus tramīgākus. Viņi kaut ko murmināja savā starpā un ar ilgām atskatījās uz alai līdzīgo aizu, kas bija palikusi aiz muguras.

Saules gaisma lika Eragona dzīslās ielīt jaunai dzīvībai. Kad trīs ceturtdaļas dienas nācās pavadīt puskrēslā, bija grūti atkal sajust īstu spirgtumu. Aiz Eragona vadītā plosta no ūdens iznira Safira un pacēlās spārnos pāri prērijai, līdz saruka līdz mazam, ņirbošam punktiņam bezgalīgajā zilumā, kas pletās virs galvas.

Ko tu redzi ? Jātnieks vaicāja.

Ziemeļos un austrumos ganās milzīgi gazeļu bari. Rietumos redzu Hadarakas tuksnesi. Tas arī viss.

Un neviena cita? Ne urgļu, ne vergdziņu, ne klejotāju ?

Mēs šeit esam vieni.

Tovakar Torvs nolēma apmesties nelielā līcītī. Kamēr Dutmērs gatavoja vakariņas, Eragons izmīdīja nelielu laukumiņu līdzās teltij, tad izvilka Zaroku un ieņēma stāju, kuru viņam pirmajā cīņas treniņā bija ierādījis Broms. Eragons zināja, ka elfiem ir iedzimta izveicība, tāpēc viņš negribēja ierasties Elesmērā kā ierūsējis.

Mokoši un lēni viņš apgrieza Zaroku virs galvas un nolaida lejup, satvēris zobenu ar abām rokām, it kā cirstu pa pretinieka

bruņucepuri. Viņš uz mirkli sastinga šajā stāvoklī. Saglabādams kustību mērķtiecību, viņš pagriezās pa labi pavērsdams Zaroka smaili, lai atvairītu iedomātu cirtienu, tad atkal apstājās, sasprindzinājis rokas.

Ar acs kaktiņu Eragons pamanīja, ka viņu vēro Oriks, Arja un Torvs. Viņš nelikās par biedriem ne zinis, pilnībā koncentrēdamies vienīgi uz rubīnsarkano asmeni; viņš turēja zobenu tā, it kā tā būtu čūska, kas varētu izlocīties no viņa tvēriena un iedzelt rokā.

Atkal pagriezies, Eragons plūstoši izpildīja vairākas figūras, ar izsvērtu vieglumu pamazām palielinādams kustību ātrumu. Prātā viņš bija pārcēlies no ēnainā upes ieloka uz kaujas lauku, kur viņu aplenca nešpetnu urgļu un kuiļu loks. Viņš te pieliecās, te cirta, tad atkal atvairīja cirtienu, atbildēja ar pretuzbrukumu, palēca sāņus un dūra, sasaistot kustības virpuļojošā virknē. Viņš cīnījās, neapzinātas enerģijas pārņemts, gluži tāpat, kā bija to darījis pie Farthenduras, ne mirkli neaizdomādamies par paša drošību, tikai lauzdamies uz priekšu un iznīcinādams iedomātos ienaidniekus.

Eragons vēlreiz pagrieza Zaroku, mēģinādams pārmest tā spalu no vienas plaukstas otrā, bet tad zobens izslīdēja viņam no pirkstiem muguru pārcirta lauzīts sāpju zibens. Kājas saļodzījās, un jauneklis pakrita. Virs galvas varēja dzirdēt Arjas un rūķu neskaidrās balsis, bet redzēt viņš redzēja vienīgi sarkanu dzirksteļu miglu, it kā pasaulei būtu pārklāts asiņains šķidrauts. Sāpes pārmāca visas citas sajūtas un nodzēsa ikvienu domu, ikvienu apziņas uzplaiksnījumu, atstājot vien mežonīgu dzīvnieku, kurš rēca, mēģinot izlauzties brīvībā.

Kad Eragons atkal sāka apjaust apkārt notiekošo, viņš attapās savā teltī, cieši satīts segās. Līdzās sēdēja Arja, bet telts ieejā varēja manīt Safiras galvu.

Vai es ilgi biju bez samaņas? Eragons vaicāja.

Krietnu brītiņu. Beigās tu mazliet pagulēji. Es mēģināju tevi pārcelt no tava ķermeņa savējā, lai pasargātu no sāpēm, bet man nekas daudz nesanāca, jo tu gulēji bez atmaņas.

Eragons pamāja un aizvēra acis. Viss ķermenis drebēja. Ievilcis dziļu elpu, viņš paskatījās uz Arju un klusītēm vaicāja: Kā gan es spēšu mācīties?… Kā gan es spēšu cīnīties vai izmantot maģiju?… Es esmu kā saplēsts trauks. Runājot viņam likās, ka viņš ir novecojis par simt gadiem.

Elfa atbildēja tikpat klusi: Tu spēj sēdēt un skatīties. Tu spēj klausīties. Tu spēj lasīt. Tātad tu spēj jnācīties.

Par spīti vārdos pateiktajam, Eragons viņas balsī saklausīja šaubu, pat baiļu pieskaņu. Viņš pagriezās uz sāniem, lai nebūtu jāredz elfas acis. Viņam bija kauns par savu bezspēcību Arjas priekšā. Kā gan Ēna varēja man nodarīt kaut ko tādu?

Uz to, Eragon, mēs nespējam atbildēt. Es neesmu nedz gudrākā, nedz stiprākā starp elfiem. Mēs katrs darām visu, ko spējam, un tevi nevar vainot par šīm sāpēm. Varbūt laiks sadziedēs tavu ievainojumu. Arja, uzlikusi pirkstus uz Eragona pieres, nomurmināja: Se mor'ranr ono finna, un ar šiem vārdiem izgāja no telts.

Eragons pieslējās sēdus un, saspringtajiem muguras muskuļiem iestiepjoties, saviebās. Viņš nolaida skatienu uz savām rokām, bet neredzēja tās. Nez vai Murtaga ievainojums sagādāja viņam tādas pašas sāpes ?

To es nezinu, Safira atbildēja.

Iestājās kapa klusums. Man ir bail.

Kāpēc gan ?

Jo… viņš saminstinājās. Jo, lai ko darītu, es nespēšu izvairīties no nākamās lēkmes. Es nezinu, kad un kur tā mani ķers, bet zinu, ka tā ir nenovēršama. Tad nu es gaidu un ik mirkli baidos, ka, paceļot smagāku priekšmetu vai neveikli pagriežoties, sāpes atgriezīsies. Manis paša ķermenis ir kļuvis par manu ienaidnieku.

Safira dobji nopūtās. Arī uz to man nav atbildes. Dzīvē mūs gaida gan sāpes, gan prieks. Ja nu šī ir pārāk dārga cena par stundām, kas ielīksmo?

Jā, Jātnieks noskaldīja. Viņš nosvieda segas un aizspraucās garām pūķim, izstreipuļodams nometnes vidū, kur Arja un rūķi sēdēja apkārt ugunskuram. Vai ir palicis kas ēdams? Eragons jautāja.

Dutmērs, ne vārda nebilzdams, piepildīja bļodiņu un pasniedza jauneklim. Ar cieņas pilnu izteiksmi sejā Torvs apvaicājās:

-   Vai tagad tu jūties labāk? Likās, ka viņam un arī pārējiem rūķiem redzētais ir iedvesis dziļu bijību.

-   Viss kārtībā.

-   Tu, Ēnkāvi, nes smagu nastu.

Eragons saviebās un, aizgājis līdz uzceltajām teltīm, apsēdās, pagriezis tām muguru, un vērās tumsā. Viņš juta, ka tepat kaut kur līdzās ir Safira, taču pūķis lika viņu mierā. Jātnieks klusi pie sevis nošķendējās un tad ar trulām dusmām metās virsū Dutmēra pagatavotajam sautējumam.

Pēc pirmā kumosa līdzās atskanēja Orika balss: Tev nevajadzētu izturēties pret viņiem tik strupi.

Eragons pablenza uz ēnu pārvērsto Orika seju. Ko?

-   Torvs un viņa vīri ir šeit, lai pasargātu tevi un Safiru. Ja vajadzēs, viņi par tevi atdos dzīvību, uzticoties tev un cerot, ka tu apglabāsi viņus atbilstoši senču svētītajam rituālam. To tev vajadzētu atcerēties.

Eragons apvaldīja vēlmi atcirst rūķim, tad, mēģinādams nomierināties, pavērās uz upes melno, vienmēr kustīgo virsmu.

-   Tev ir taisnība. Es ļāvu nelāgajam garastāvoklim aizvainot tos, kas nebija to pelnījuši.

Tumsā uzdzirkstīja zobs Oriks smaidīja. Tā ir mācība, kas jāapgūst ikvienam komandierim. Man to iedzina Hrotgars pēc tam, kad sviedu ar zābaku rūķim, kurš savu āvu bija atstājis tur, kur kāds tai varēja uzkāpt.

-   Trāpīji?

-   Salauzu degunu, Oriks iespurdzās.

Negribot arī Eragons iesmējās. Likšu aiz auss, lai man kas tāds negadītos. Viņš aptvēra bļodiņu ar abām plaukstām, lai tās sasildītu.

Atskanēja metāla žvadzoņa Oriks kaut ko izvilka no maisiņa, kuru nēsāja pie jostas. Ņem, rūķis noteica, ieslidinājis Eragona plaukstā savstarpēji savienotu zelta gredzenu murskuli.

-   Tas ir galvlauzis, ko mēs izmantojam, lai pārbaudītu gudrību un izveicību. Te ir astoņas cilpas. Ja sakārtosi pareizi, tās izveidos gredzenu. Man pašam tas ir lieti noderējis, novēršot prātu no satrauktām domām.

-   Paldies, nomurmināja Eragons. Šķita, viņu jau tagad apbūrusi mirdzošās ligzdas neticamā sarežģītība.

-   Ja spēsi to salikt, vari paturēt.

Atgriezies teltī, Eragons apgūlās uz vēdera un blāvajā gaismā, ko cauri telts ieejas audumam meta ugunskurs, ņemas pētīt gredzenus. Četri posmi bija savienoti ar četriem citiem posmiem. Apakšdaļā visi bija gludi, bet augšpuse atgādināja asimetriskus zigzagus te gredzeniem vajadzēja sakrist citam ar citu.

Izmēģinādams dažādus salikumus, Eragons drīz sapīka likās neiespējami novietot abas gredzenu grupas paralēli tā, lai tās būtu iespējams savienot.

Izaicinājuma aizrauts, viņš ātri vien aizmirsa par tikko piedzīvotajām šausmām.

Eragons pamodās īsu brīdi pirms saullēkta. Izberzējis miegu no acīm, viņš izrāpās no telts un izstaipījās. Elpa uzmeta baltu mutuli dzedrajā rīta gaisā. Viņš ar galvas mājienu pasveicināja Šrrgnienu, kuram bija uzticēta rīta sardze, tad nokāpa līdz upes krastam un nomazgāja seju, samiegdamies no aukstā ūdens dzēlīguma.

Viņš ar prātu sameklēja Safiru, tad apjoza Zaroku un devās uz pūķa pusi cauri dižskābaržiem, kas auga gar Az Ragni. Drīz vien Eragona rokas un seja bija izmirkuši rasā, kas klāja vijķiršu krūmus, kuriem nācās spraukties cauri. Saņēmis spēkus, jauneklis izlauzās cauri zaru tīklam, un viņa skatienam pavērās klusējošais līdzenums. Mazliet tālāk uz priekšu slējās apaļš pakalns. Tā virsotnē kā divas senas statujas stāvēja Safira un Arja. Viņas raudzījās uz austrumiem, kur debesīs audās sarkanīga blāzma, likdama prērijai uzplaukt dzintara spožumā.

Kad abus siluetus skāra pirmie tiešie saules stari, Eragons atcerējās, kā savulaik, pāris stundu pēc izšķilšanās, Safira, tupot viņa gultas galvgalī, bija vērojusi saullēktu. Dzedrās, mirdzošās acis zem kaulainajām uzacīm, kakla spraigais liekums un stiegrainais spēks, kas likās iegravēts katrā ķermeņa līnijā, padarīja viņu līdzīgu vanagam vai piekūnam. Safira bija medniece un viņai pilnā mērā piemita tas mežonīgais skaistums, ko ietvēra šī vārda nozīme. Arjas stūrainie vaibsti un panteras grācija lieliski atbilda pūķim viņai līdzās. Šajā mirklī, kad Arja un Safira stāvēja, pirmo saullēkta staru apmirdzētas, starp abu būtībām nevarēja atrast ne mazāko neatbilstību.

Pār Eragona muguru pārskrēja apbrīnas un prieka trīsas. Šī bija viņa īstā sūtība būt par Jātnieku. Viņam bija tik ļoti laimējies, ka tieši viņš viens visā Alagēzijā bija savienots ar šo brīnumu. Jauneklim acīs saskrēja prieka asaras un lūpas savilkās nevaldāmas pacilātības smaidā, tīru emociju vilnim aizskalojot visas šaubas un bailes.

Vēl arvien smaidīdams, viņš uzkāpa pakalnā un nostājās līdzās Safirai, lai kopā ar savu pūķi vērotu jaunas dienas piedzimšanu.

Arja paskatījās uz viņu. Eragons pavērās elfai acīs, un viņa sirdī kaut kas nodrebēja. Jauneklis nosarka, nesaprazdams, kāpēc tā notiek. Viņš pēkšņi izjuta saikni ar elfu, viņš pēkšņi aptvēra, ka Arja saprot viņu labāk nekā visi pārējie, izņemot Safiru. Šīs izjūtas samulsināja Eragonu, jo neviens nekad iepriekš viņu nebija tā saviļņojis.

Visas dienas garumā, atminējies no rīta piedzīvoto, Eragons smaidīja un pakrūtē izjuta savādu, vārdā nenosaucamu emociju rosīšanos. Teju līdz pašam vakaram viņš nosēdēja, atbalstījies pret nojumes sienu, mēģinot salikt Orika gredzenu un vērojot mainīgo ainavu.

Ap pusdienlaiku viņi iebrauca vēl vienā ielejā, kur Az Ragni ietecēja vēl kāda upe, divkāršodama tās platumu un straumes ātrumu. Nu jau krasti atradās teju veselu jūdzi viens no otra. Rūķiem nācās norauties vaiga sviedros, lai noturētu plostus varenajā straumē un izvairītos no koku stumbriem, kuri pa brīdim trāpījās ceļā, draudot sašķaidīt viņu peldlīdzekļus.

Kādu jūdzi pēc upju sateces Az Ragni pagriezās uz ziemeļiem un plūda garām vientuļai, mākoņu vainaga apvītai virsotnei, kas slējās atstatu no pārējās Beoru grēdas gluži kā milzīgs sargtornis, kas vēro līdzenumā notiekošo.

Ieraugot smaili, rūķi tai paklanījās, un Oriks paskaidroja Eragonam: Tas ir Molduns Lepnais. Beidzamais īstais kalns, ko redzēsim šī ceļojuma laikā.

Kad vakarā plostus pietauvoja krastā, Eragons redzēja, kā Oriks rūpīgi iztin garu, melnu kārbu ar perlamutra, rubīnu un sudraba dzīsliņu inkrustācijām. Oriks atvēra slēdzīti, tad pacēla kārbas vāku. Skatienam pavērās nenostiegrots loks sarkana samta ligzdā. Loks bija darināts no melnkoka, bet uz tā ar zeltu bija uzburtas izsmalcinātas vīteņu, ziedu, dzīvnieku un rūnu līnijas. Eragonam ierocis likās tik izcils, ka nez vai kāds vispār uzdrīkstētos tādu izmantot.

Oriks nospriegoja loku tas bija teju rūķa augumā, tomēr Eragona acīs nešķita lielāks par bērna apmācībai paredzētu ieroci -, nolika kasti sāņus un bilda: Iešu sagādāt kādu mazumiņu svaigas gaļas. Būšu atpakaļ pēc stundas. Ar šiem vārdiem rūķis nozuda brikšņos. Torvs neapmierināti norūca, tomēr neaizkavēja mednieku.

Kā solījis, Oriks atgriezās ar divām garkakļu zosīm. Uzgāju bariņu, bija satupušas kokā, viņš noteica, pasviezdams putnus Dutmēram.

Kad Oriks atkal izņēma dārgakmeņiem rotāto kārbu, Eragons vaicāja: No kāda koka ir darināts tavs loks?

-   No koka? Oriks iesmējās, papurinādams galvu. Ar tik īsu loku no koka tālāk par divdesmit jardiem nevar aizšaut; turklāt tas vai nu salūzīs, vai pēc pāris šāvieniem padosies stiegras spriegojumam. Nē, šis loks ir gatavots no urgļa raga!

Eragons aizdomīgi nopētīja rūķi, pirmajā brīdī iedomādamies, ka viņu velk uz zoba. Rags nav pietiekami lokans un atsperīgs, lai no tā gatavotu loku.

-   O, Oriks iesmējās, tas tāpēc, ka cilvēki neprot to pareizi apstrādāt. Mēs vispirms iemācījāmies apstrādāt feldunostu ragus, bet tieši to pašu var izdarīt arī ar urgļu ragiem. Vispirms ragu pārzāģē uz pusēm gareniski, tad izgrebj ārējo spirāli, līdz tā ir vajadzīgajā biezumā. Tad iegūto sloksni novāra, lai padarītu to gludu, un ar smilšpapīru piešķir galīgo apveidu, tad ar līmi, kas pagatavota no zivju zvīņām un foreļu aukslēju ādas, no iekšpuses pielīmē izliektai oškoka kārtij. Tad kārts otru pusi pārklāj ar vairākiem dzīslu slāņiem tie piešķir lokam piecirtienu. Pēdējais posms ir izgreznošana. Viss šis process var aizņemt teju desmitgadi.

-   Es nekad iepriekš nebiju dzirdējis par šādi gatavotiem lokiem, Eragons atzinās. Pēc Orika stāsta viņa paša ierocis likās vien pavirši noskaldīts zars. Cik tālu ar to var aizšaut?

-   Pārliecinies pats, Oriks sacīja. Rūķis pasniedza loku Eragonam, viņš to drebošām rokām paņēma, baidīdamies sabojāt grezno apdari. Oriks izvilka no bultu maka šautru un iedeva jauneklim. Tikai tu būsi man parādā bultu.

Eragons iegrebumu bultas galā pielāgoja stiegrai, nomērķēja pāri Az Ragni un uzvilka loku. To varēja atvilkt tikai pēdas divas, tomēr pašam par lielu pārsteigumu viņš saprata, ka loks ir krietni smagāks par viņējo. Viņam tikko pietika spēka, lai noturētu stiegru uzvilktu. Jauneklis atlaida bultu, un tā ar skaļu žvīks! izgaisa, lai parādītos tālu virs upes. Eragons, neticēdams paša acīm, vēroja, kā bulta iekrīt ūdenī Az Ragni vidū.

Jātnieks tūlīt pat iesniedzās prātā, lai viņu piestrāvotu burvju spēks, un nomurmināja: Gath sem oro un lam iet. Pēc pāris sekundēm bulta parādījās gaisā un iekrita Eragona pastieptajā plaukstā. Un te būs, viņš pasmaidīja, bulta, kuru biju tev parādā.

Oriks piesita ar dūri pie krūtīm un tad ar acīmredzamu gandarījumu paņēma gan loku, gan bultu. Lieliski! Tātad man vēl arvien ir apaļi divi duči. Citādi būtu jāgaida līdz Hedartai, lai papildinātu bultu maku. Rūķis izveicīgi atlaida loka stiegru un ielika to kastē, pašu kasti rūpīgi ievīstīdams mīkstā drānā.

Eragons tikai tagad pamanīja, ka viņu vēro Arja. Viņš vērsās pie elfas ar jautājumu: Vai arī jūs izmantojat raga lokus? Jūs, elfi, esat tik spēcīgi, ka koka stops sašķīstu skaidās, ja nebūtu pietiekami smags jūsu spēkam.

Mēs savus lokus izdziedam no kokiem, kuri neaug. To pateikusi, Arja aizgāja.

Vairākas dienas ceļotāju plosti slīdēja garām laukiem, ko klāja pavasara zāle, bet Beoru kalni pārvērtās baltā, dūmaku klātā sienā tālu aiz muguras. Krastos bieži manīja milzīgus gazeļu un nelielu, sarkanu briežu pulkus, kas valgām acīm viņus vēroja.

Tagad, kad vairs nedraudēja fanguru uzbrukumi, Eragons teju vai katru dienu kārtīgi izlidojās ar Safiru. Šī bija pirmā reize kopš Gileadas, kad viņi varēja tik daudz laika pavadīt gaisā, un abi to labprāt izmantoja. Turklāt lidojumi deva iespēju izvairīties no neveiklā, mulsinošā Arjas tuvuma plosta šaurībā; tas sagādāja Eragonam jūtamu atvieglojumu.

ARJA SVIT-KONA

Eragons un ceļabiedri plostoja tālāk pa Az Ragni, līdz tā ietecēja Eddas upē, kas tālāk plūda uz svešajiem austrumiem. Abu upju satecē viņi paviesojās rūķu tirdzniecības apmetnē Hedartā, kur samainīja plostus pret ēzeļiem. Nelielā auguma dēļ rūķi nekad neizmantoja zirgus.

Ar ja atteicās no piedāvātā lopiņa, paskaidrodama: Es netaisos atgriezties savu senču zemē ēzeļa mugurā.

Torvs sarauca pieri. Kā tad tu tiksi mums līdzi?

Skriešus. Un viņa skrēja tik ātri, ka vienādiņ apsteidza Ledusliesmu un ēzeļus, ik pa brīdim sagaidīja tos, sēdēdama uz nākamā pakalna vai kādā koku pudurī. Par spīti lielajai slodzei, nelikās, ka viņa būtu īpaši piekususi, kad vakarā ceļotāji iekārtoja kārtējo apmetni. Tāpat nešķita, ka viņai būtu interese pārmīt vairāk par pāris vārdiem laika sprīdī starp brokastīm un vakariņām. Šķita, ka ar katru sperto soli viņa kļūst arvien saspringtāka.

No Hedartas viņi devās uz ziemeļiem augšup gar Eddas upi uz tās izteci no Eldora ezera.

Pēc trijām dienām viņi jau varēja saskatīt Duveldenvārdenu. Mežs vispirms parādījās kā miglaina, robota līnija virs apvāršņa, tad ātri izpletās par mūžvecu ozolu, dižskābaržu un kļavu smaragdzaļo jūru. Sēžot Safiras mugurā, Eragons redzēja, ka meži vienlaidus aizstiepjas līdz horizontam gan ziemeļos, gan rietumos, turklāt viņš zināja, ka tie sniedzas vēl tālāk, visā Alagēzijas garumā.

Ēnas zem koku arkveidīgajiem zariem likās vienlaikus noslēpumainas, vilinošas un arī bīstamas, jo tur taču dzīvoja elfi. Kaut kur daudzkrāsu Duveldenvārdenas sirds dziļumos slēpās Elesmēra pilsēta, kurā turpināsies viņa apmācība, kā arī Osilona un citas elfu pilsētas, kuras kopš Jātnieku krišanas bija izdevies apciemot vien retajam neelfam. Mežs, Eragons juta, bija parastiem

mirstīgajiem bīstama vieta, savādas maģijas caurstrāvota un vēl dīvaināku radījumu apdzīvota.

Šī ir gluži cita pasaule, vērodams apkārtējo, Eragons nosprieda. No tumšā meža biezokņa, virpuļodami viens ap otru, izlidoja divi tauriņi.

Ceru, piebilda Safira, ka starp kokiem atradīsies kāda vietiņa, kur piezemēties arī man. Es nespēšu visu laiku lidināties gaisā.

Esmu pārliecināts, ka Jātnieku laikā viņi tīri labi izmitināja arī pūķus. Mhm.

Tovakar mirklī, kad Eragons jau sāka meklēt segas, līdzās viņam parādījās Arja gluži kā gars, kas materializējies no zila gaisa. Elfas pēkšņā parādīšanās lika jauneklim salēkties; viņš nesaprata, kā Arja spēj pārvietoties tik klusi. Pirms Jātnieks paguva pajautāt, ko elfa vēlas, viņas prāts pieskārās viņējam, un Arja bilda: Seko man, cik klusu spēdams.

Lūgums pārsteidza Eragonu ne mazāk kā pati pieskaršanās. Tiesa, bēgot uz Farthenduru, viņi tika dalījušies ar domām tomēr toreiz tā bija vienīgā iespēja sazināties ar komā dusošo elfu. Kopš Arjas izveseļošanās viņš nebija pat mēģinājis tuvoties viņas prātam. Tas šķita pārāk personiski. Katru reizi, kad Eragons pieskārās kādas citas personas apziņai, jauneklim bija sajūta, it kā viņa kailās dvēseles šķautne triektos pret otra kailo dvēseli. Tāpēc likās pagalam nepieklājīgi uzsākt kaut ko tik delikātu bez īpaša uzaicinājuma, turklāt šādi varēja sagraut elfas trauslo uzticēšanos viņam. Eragons baidījās, ka saikne varētu atklāt jaunās, mulsuma pilnās jūtas pret Arju, un viņš nebūt nevēlējās, lai kāds par tām pasmietos.

Jauneklis sekoja elfai. Viņa izslīdēja no telšu loka, rūpīgi izvairoties no Trihgas, kuram bija tikusi pirmā sardzes maiņa, un devās tālāk tumsā, kur rūķi viņus nevarētu dzirdēt. Safira saglabāja saikni ar Eragonu un prātā sekoja viņam, gatava kuru katru brīdi nostāties savam Jātniekam līdzās, ja rastos tāda vajadzība.

Pat nepaskatījusies uz jaunekli, Arja notupās uz patrunējuša koka stumbra ar biezu sūnu bārdu un apņēma rokas ap ceļgaliem.

-   Ir šis tas, kas tev būtu jāzina, pirms mēs nonākam Serisā un Elesmērā, lai tu ar savu nezināšanu neapkaunotu pats sevi vai mani.

-   Piemēram? Eragons ieintriģēts nometās tupus elfai pretī.

Arja mirkli vilcinājās. Garajos gados, ko nokalpoju kā Islanzadi vēstnese, es ievēroju, ka cilvēki un rūķi ir visai līdzīgi. Jums ir kopīgi daudzi ticējumi un aizraušanās. Ne viens vien cilvēku rases pārstāvis ir omulīgi dzīvojis starp rūķiem, jo viņš vai viņa ir spējusi izprast rūķu kultūru, tāpat kā viņi izprot jūsējo. Abas jūsu rases mīl, iekāro, ienīst, plēšas un rada līdzīgi. To apliecina tava draudzība ar Oriku un uzņemšana par Durgrimstu Ingeitumu. Eragons pamāja, kaut gan viņam īpatnības šķita esam krietni būtiskākas. Taču elfi atšķiras no citām rasēm.

-   Tu runā tā, it kā nebūtu elfa, viņš iebilda, piesaukdams to, ko viņa pati savulaik tika teikusi Farthendurā.

-   Esmu nodzīvojusi starp vārdeniem gana ilgi, lai pierastu pie viņu tradīcijām, Arjas atbildē ieskanējās asa nots.

-Ak tā… Un vai tu gribi teikt, ka elfi nepazīst tās jūtas, kas raksturīgas rūķiem un cilvēkiem? Man ir grūti tam noticēt. Visām dzīvajām būtnēm ir līdzīgas pamatvajadzības un alkas.

-   Es negrasos apgalvot neko tādu! Eragons sarāvās, tad sarauca uzacis un nopētīja elfu. Nebija ierasts redzēt viņu tik strupu. Arja aizvēra acis un, ievilkusi dziļu elpu, ar pirkstgaliem pieskārās pie deniņiem. Ņemot vērā, ka elfi dzīvo tik ilgus gadus, mēs uzskatām pieklājību par augstāko sabiedrisko tikumu. Nedrīkst aizvainot otru, ja ļaunu prātu var turēt desmitgadēm vai pat gadsimtiem ilgi. Pieklājība ir vienīgais veids, kā gādāt, lai šādas pretišķības nesakrātos. Ne vienmēr mums tas izdodas, bet mēs stingri turamies pie saviem rituāliem, jo tie pasargā no pārmērībām. Turklāt elfi nav diez ko auglīgi, tāpēc ir tik būtiski izvairīties no sadursmēm pašu starpā. Ja mums būtu tikpat augsts noziegumu īpatsvars kā pie cilvēkiem vai rūķiem, mēs sen būtu izmiruši.

-   Ir īpašs veids, kā sveicināt Serisas sargus, īpaši rituāli un paražas, kas jāievēro, kad tevi stādīs priekšā karalienei Islanzadi, kā arī simtiem atšķirīgu uzrunu, kā vērsties pie apkārtējiem, tāpēc bieži labāk nebilst ne vārda.

-  Visas šīs jūsu tradīcijas, Eragons uzdrīkstējās iestarpināt, rada tikai papildu iespējas aizvainot kādu.

Uz elfas lūpām pazibēja smaids. Iespējams. Tomēr gan tu, gan es labi zinām, ka tevi vērtēs ļoti prasīgi. Ja tu kļūdīsies, elfi domās, ka darīji to tīšām. Turklāt, ja_viņi sapratīs, ka vainīga nezināšana, būs tikai ļaunāk. Labāk lai tevi uzskata par nepieklājīgu un rīkoties spējīgu nekā nepieklājīgu un vēl rīkoties nespējīgu, citādi ar tevi var manipulēt kā ar Čūsku rūnu zīlēšanas spēlē. Mūsu politiku raksturo cikli, kas mēdz būt gana izsmalcināti un ilgi. Tas, ko elfs saka vai dara šodien, var izrādīties sīks gājiens stratēģijā, kas aizsākta pirms tūkstošiem gadu, turklāt tas var nekādi neietekmēt to, kā šis elfs rīkosies rītdien. Tā ir spēle, kuru mēs visi spēlējam, bet vien nedaudzi pārzina un vada, un tā ir spēle, kurā tu drīz vien iesaistīsies.

-   Tagad, Arja turpināja, tu, iespējams, saproti, kāpēc es teicu, ka elfi nelīdzinās citām rasēm. Arī rūķu mūžs ir ilgs, taču viņi ir krietni auglīgāki par mums, turklāt viņiem nav raksturīga mūsu savaldība vai mūsu intrigu kāre. Un cilvēki… Viņas balss taktiski apklusa.

-   Cilvēki, Eragons bilda, dara visu iespējamo ar to, kas viņiem dots.

-   Lai tā būtu.

-   Kāpēc tu visu to nestāsti arī Orikam? Arī viņš būs Elesmērā tāpat kā es.

Arjas balsī ieskanējās nepacietība. Viņš šo to zina par mūsu etiķeti. Tomēr būtu labi, ja tu kā Jātnieks atstātu mazliet izglītotāku iespaidu par viņu.

Eragons uztvēra elfas pārmetumu bez iebildumiem. Kas man ir jāapgūst?

Tā Arja sāka mācīt Jātniekam (un ar viņa līdzdalību arī Safirai) elfu sabiedrībā pieņemtās labās manieres. Vispirms viņa paskaidroja, ka divi elfi sastopoties apstājas un pieskaras ar īkšķi un rādītājpirkstu pie lūpām, tā norādot, ka "sarunas laikā mēs negrēkosim pret patiesību". Tam seko frāze "Atra esterni ono thelduin", uz kuru otrs atbild "Atra du evarinya ono varda".

-   Un, turpināja Arja, ja vēlies būt īpaši pieklājīgs, tu pasaki vēl trešo frāzi: "Un atra mor'ranr lifa unin hjarta onr," kas nozīmē: "Un lai miers iemājo tavā sirdī." Šīs rindas ir aizgūtas no svētības, ko noskaitīja pūķis, kad bijām noslēguši mieru ar viņiem. Tā skanēja:

Atra esterni ono thelduin,

Mor'ranr lifa unin hjarta onr,

Un du evarinya ono varda.

Jeb "Lai veiksme smaida pār tevi, lai miers iemājo tavā sirdī un lai zvaigznes sarga tevi".

-   Kā zināt, kuram jārunā pirmajam?

-   Ja tev jāsveicinās ar kādu par tevi augstākstāvošu vai ja tu vēlies izrādīt godu padotajam, tad runā pirmais. Ja tev jāsveicinās ar kādu par tevi zemākstāvošu, runā otrais. Taču, ja tu neesi pārliecināts par savu statusu, ļauj satiktajam uzrunāt tevi pirmajam, bet, ja viņš klusē, runā pats. Tāds ir noteikums.

Vai tas attiecas ari uz mani ? Safira vaicāja.

Arja pacēla no zemes izkaltušu lapu un saburzīja to starp pirkstiem. Viņai aiz muguras nometne iegrima dziļāk tumsā, jo rūķi ar zemi apslāpēja liesmas, lai ogles un gruzdošie nodeguļi turpinātu kvēlot līdz rītam. Mūsu kultūrā nav nekā augstāka par pūķi. Pat karaliene neuzskatītu, ka ir pārāka par tevi. Tu vari darīt un teikt, ko un kā vēlies. Mēs neuzskatām, ka pūķiem vajadzētu pakļauties mūsu likumiem.

Tad viņa parādīja Eragonam, kā izlocīt labo roku un uzlikt to uz krūtīm savdabīgā žestā. Šādi, viņa turpināja, tu sveicināsi karalieni Islanzadi. Tā tu norādi, ka piedāvā viņai savu lojalitāti un paklausību.

-   Vai tas ir saistoši, kā mans uzticības zvērests Nasuadai?

-   Nē, tā vienkārši ir pieklājība, turklāt ne pārāk nozīmīga.

Eragons cerēja, ka būs puslīdz iegaumējis visas dažādās uzrunas formas, ko Arja centās viņam iemācīt. Ar atšķirīgu sveicienu vīrietis sveicināja sievieti, pieaugušais bērnu, zēns meiteni, lurklāt daudz ko noteica arī stāvoklis sabiedrībā un prestižs. Uzrunu skaits veidojās visai liels, taču Eragons saprata, ka tās viņam jāiemācās nevainojami.

Kad viņš bija iegaumējis visu, ko spēja, Arja piecēlās un nopurināja rokas. Ja vien kaut ko neaizmirsīsi, ar šo tev vajadzētu pietikt. Tad viņa pagriezās, lai dotos grojām.

-   Pagaidi, Eragons lūdza. Viņš pacēla roku, lai aizkavētu elfu, bet tad atrāva to, pirms Arja pamanīja viņa vaļību. Viņa pameta skatienu pāri plecam, un elfas tumšajās acīs pavīdēja jautājums. Jaunekļa muskuļi saspringa, mēģinot izteikt vārdos domas, kas viņu nomāca. Par spīti visiem centieniem, viņš no sevis izspieda vien: Vai ar tevi, Arja, viss kārtībā?… Kopš mēs pametām Hedartu, tu liecies izklaidīgāka un tramīgāka nekā parasti.

Elfas seja atkal sastinga neizteiksmīgā maskā, un Eragons iekšēji sarāvās, nojauzdams, ka izvēlējies nepareizu pieeju, kaut gan nesaprata, kāpēc tik vienkāršs jautājums bija aizvainojis Arju.

-   Kad nonāksim Duveldenvārdenā, viņa paziņoja, ceru, ka tu nekad neuzrunāsi mani tik vulgārā veidā, ja vien nevēlēsies aizvainot mani. To pateikusi, elfa aiz soļoja.

Skrien viņai pakaļ! iesaucās Safira.

Ko?

Mēs nevaram, atļauties, ka viņa dusmojas uz tevi. Ej un atvainojies!

Jaunekļa pašlepnums sadumpojās. Nē! Tā ir viņas pašas vaina, ne manējā!

Ej un atvainojies, Eragon, vai ari es piebāzīšu tavu telti ar maitām. Tas neizklausījās pēc tukšiem draudiem. Kā?

Safira uz mirkli iegrima pārdomās, tad izklāstīja savu ieceri. Vairs nestrīdēdamies, Eragons pielēca kājās un aizšāvās garām Arjai, likdams viņai apstāties. Viņa uzmeta jauneklim augstprātīgu skatienu.

Eragons pieskārās ar pirkstiem pie lūpām un teica: Aija Svitkona, likdams lietā nupat apgūtu uzrunu, ar kuru bija jāvēršas pie izcili viedas sievietes. Es runāju nelāgi un par to izlūdzos piedošanu. Mēs ar Safiru bijām norūpējušies par tavu labsajūtu Pēc visa tā, ko esi paveikusi mūsu labā, likās, ka varam vismaz piedāvāt nelielu palīdzību, ja tev tā būtu vajadzīga.

Beidzot Arja piekāpās un atbildēja: Jūsu rūpes ir novērtētas. Arī es runāju nelāgi. Viņa nolaida acis. Tumsā viņas auguma apveids šķita sāpīgi sasprindzis. Tu, Eragon, vaicāji, kas mani uztrauc. Vai tiešām vēlies to zināt? Tad es tev to izstāstīšu. Viņas balss nupat līdzinājās dadža pūku čaboņai vēja pūsmā. Man ir bail.

Apstulbušais Eragons neattapa atbildēt, un elfa pagāja jauneklim garām, pamezdama viņu vienu naktī.

SERISA

Ceturtās dienas rītā, kad Eragons jāja līdzās Šrrgnienam, rūķis ievaicājās: Saki man, vai cilvēkiem tiešām ir desmit kāju pirksti, kā runā! Es tiešģjn nekad neesmu ceļojis ārpus rūķu valstības robežām.

Protams, mums ir desmit kāju pirksti! pārsteigts apstiprināja Eragons. Viņš pagriezās sāniski Ledusliesmas seglos, pacēla kāju, novilka labo zābaku un zeķi un pakustināja kāju pirkstus Šrrgnienam par lielu izbrīnu. Vai tad jums arī nav desmit?

Šrrgniens papurināja galvu. Nē tak, mums uz katras kājas ir pa septiņiem. Tādus nu Helcvogs mūs ir radījis. Pieci ir pārāk maz, un seši nav lāga skaitlis, bet septiņi… septiņi izklausās labi. Viņš vēlreiz paskatījās uz Eragona kāju, tad ar piešiem paskubināja savu ēzelīti un sāka dzīvi sarunāties ar Amu un Hedinu, kuri pēc brīža iebēra viņam saujā vairākas sudraba monētas.

Manuprāt, pie sevis noteica Eragons, vilkdams atpakaļ zābaku, par mani bija noslēgtas deribas. Nesaprotamu iemeslu dēļ Safirai tas likās varen uzjautrinoši.

Kad satumsa un debesīs pacēlās pilns mēness, Eddas upe pagriezās vēlreiz, lai turpinātu plūst gar pašu Duveldenvārdenas malu. Ceļotāji jāja lejup pa šauru taku, kas vijās starp balto grimoņu un kaislīgi ziedošu mežrozīšu brikšņiem. Vakara gaisā virmoja ziedu siltā smarža.

Arvien biežāk Eragons ar gaidām ielūkojās tumšajā meža biezoknī -jauneklis zināja, ka viņi jau atrodas elfu valstībā un Serisa ir tepat kaut kur līdzās. Viņš paliecās uz priekšu Ledusliesmas seglos, grožus cieši sažņaudzis rokās. Safira bija tikpat satraukta kā viņas Jātnieks; pūķis lidinājās virs ceļotājiem, nepacietīgi kūļājot asti.

Eragonam likās, it kā viņi būtu ieklīduši sapnī. Pilnīgi nereāla sajūta, viņš bilda.

Tā gan. Šeit senās leģendas vēl arvien dzīvo zemes virsū.

Beidzot viņi nonāca nelielā pļaviņā, kas pletās starp upi un mežu. Apstājieties, klusi noteica Arja. Elfa pagājās uz priekšu, līdz palika viena leknajās zālēs, tad iesaucās senvalodā: Parādieties, brāļi! Jums nav jābīstas no mums. Es esmu Elesmēras Arja. Mani ceļabiedri ir draugi un sabiedrotie; viņiem nav ļaunu nolūku. Viņa piebilda vēl dažus vārdus, kurus Eragons nesaprata.

Vairākas minūtes vienīgā skaņa bija upes šalkoņa aiz muguras, līdz aiz nekustīgo lapu sienas atskanēja frāze elfu valodā, pārāk žigla un gaisīga, tāpēc Eragons nepaguva uztvert tās nozīmi. Aija atbildēja: Es apsolu.

Nočabēja brikšņi, un meža malā parādījās divi elfi, bet vēl divi viegli uzskrēja pa mezglaina ozola zariem. Uz zemes stāvošo bruņojumā bija gari šķēpi ar baltiem uzgaļiem, bet otri divi turēja lokus. Visi bija tērpti sūnu un koku mizas krāsas tērpos, virs kuriem plīvoja ar ziloņkaula saktām sasprausti apmetņi. Viena elfa cirtas bija tikpat melnas kā Arjai. Pārējo triju mati bija zvaigžņu gaismas krāsā.

Elfi noslīdēja no kokiem un apskāva Arju, smiedamies tīrās, skanīgās balsīs. Viņi sadevās rokās un sāka dejot ap Arju kā bērni, jautri dziedādami un griezdamies garajā zālē.

Eragons pārsteigts vēroja notiekošo. Lūkojoties uz Arju, viņam nekad nebija radušās aizdomas, ka elfiem varētu patikt vai ka viņi pat spētu smieties. Smiekli skanēja burvīgi, gluži kā flautas un arfas līksmotu par pašu spēlēto mūziku. Viņš iedomājās, ka varētu elfu smieklos klausīties mūžīgi.

Tad pāri upei pārslīdēja Safira un nolaidās līdzās Eragonam. Pamanījuši pūķi, elfi satraukti sasaucās un nomērķēja ieročus uz viņas pusi. Arja žiglām frāzēm nomierināja savus ciltsbrāļus, norādīdama vispirms uz Safiru, tad uz Eragonu. Kad viņa apklusa, lai atvilktu elpu, Eragons atlocīja labās rokas cimdu, pagrieza plaukstu tā, lai viņa gedwēy ignasia apspīdētu mēnesgaisma, un sacīja, kā reiz bija sacījis Arjai jau tik sen atpakaļ: Eka fricai un Shur'tugal. Es esmu Jātnieks un draugs. Un, atcerēdamies vakardienas mācībstundu, viņš ar diviem pirkstiem pieskārās lūpām un piebilda: Atra esterni ono thelduin.

Elfi nolaida ieročus, un viņu stūrainās sejas atplauka starojošā priekā. Viņi pielika rādītājpirkstu pie lūpām, paklanījās Safirai un Jātniekam, nomurminādami atbildes senvalodā.

Abi saskatījās, norādīja uz rūķiem un sāka smieties kā par kādu viņiem vien zināmu joku. Dodamies atpakaļ meža biezoknī, viņi māja ar rokām un sauca: Nāciet, nāciet!

Eragons kopā ar Safiru un rūķiem sgkoja Arjai pa pēdām. Rūķi par kaut ko neapmierināti sačukstējās. Kad ceļotāji pazuda starp kokiem, lapotne virs galvām sakļāvās un viņi ienira samtainā tumsā, kuru brīdi pa brīdim izgaismoja mēnesstari, kas iespīdēja pa spraugām lapu kupolā. Eragons visapkārt dzirdēja elfu sačukstēšanos un smieklus, kaut gan paši smējēji palika neredzami. Reizēm, kad viņš vai rūķi nomaldījās no ceļa, pavadoņi uzsauca norādes.

Priekšā starp kokiem varēja saskatīt gaismu, kas lika ēnām kā meža gariņiem lēkāt pa lapām klāto zemi. Nonākot gaismas lokā, Eragons ieraudzīja trīs nelielus namiņus, kas bija satupuši pie milzīga ozola saknēm. Augstu kokā bija iebūvēta apjumta platforma, no kuras sargs varēja pārskatīt upi un mežu. Starp divām būdiņām bija pārmesta kārts uz tās žāvējās dažādu augu kūlīši.

Visi četri elfi nozuda būdiņās un drīz vien atkal iznāca klajumā ar augļu un dārzeņu pilnām,rokām bet bez gaļas -, un sāka gatavot viesiem maltīti. Strādādami viņi dziedāja, lēkājot no vienas melodijas uz citu, kā nu viņiem ienāca prātā. Kad Oriks apvaicājās pēc viņu vārdiem, tumšmatainais elfs norādīja uz sevi un sacīja: Es esmu Lifēns no Rilvenara nama. Un mani biedri ir Edurna, Seldins un Nari.

Eragons apsēdās līdzās Safirai, laimīgs, ka beidzot var atpūsties un pavērot elfus. Lai gan visi četri bija vīriešu dzimuma, viņu sejas līdzinājās Arjas vaibstiem tās pašas plānās lūpas, smalkais deguns un lielās, ieslīpās acis, kas mirdzēja zem uzacīm. Tāpat visiem bija šauri pleci un slaidi locekļi. Katrs no elfiem izskatījās pievilcīgāks un dižciltīgāks par jebkuru no Eragona redzētajiem cilvēkiem, tomēr šis skaistums likās savādi eksotisks un gaisīgs.

"Kurš gan varēja iedomāties, ka man reiz nāksies viesoties elfu zemē?" Eragons pats sev vaicāja. Viņš pasmaidīja un atlaidās pret namiņa stūri. Ugunskura siltums darīja Jātnieku miegainu. Virs viņa Safiras dejojoši zilās acis ar nekļūdīgu vērību sekoja katrai elfu kustībai.

Šajā rasē, viņa beidzot secināja, maģijas ir vairāk nekā cilvēkos vai rūķos. Nerodas sajūta, ka viņi nāktu no zemes vai akmens, drīzāk no citas pasaules, it kā šeit viņi atrastos tikai pa pusei, kā atspīdumi, ko var saskatīt ūdenī.

Viņi ir tik graciozi, Eragons piebilda. Elfi pārvietojās kā dejotāji, katra kustība likās plūstoša un izsmalcināta.

Broms savulaik tika stāstījis Eragonam, ka nav pieklājīgi bez atļaujas telepātiski sazināties ar Jātnieka pūķi un ka elfi ievēro šo ieražu to, ko viņi gribēja teikt Safirai, viņi teica skaļi un pūķis viņiem atbildēja tieši. Safira parasti nepieskārās cilvēku un rūķu domām, ļaudama Eragonam atkārtot viņas teikto, jo tikai retais šo rasu pārstāvis bija apmācīts aizsargāt prātu, lai saglabātu to neskartu. Turklāt nelikās īpaši gudri tik intīmu saziņas veidu izmantot dienišķām sarunām. Taču elfiem šādu aizspriedumu nebija viņi laipni uzņēma Safiru savos prātos, labprāt baudīdami viņas klātbūtni.

Pēc kāda laiciņa maltīte bija gatava. To pasniedza uz šķīvjiem, kas šķita izgrebti no blīva kaula, kaut arī starp ziediem un vīteņiem, kas greznoja šķīvja malu, varēja saskatīt koka šķiedru. Eragonam pasniedza arī ērkšķogu vīna krūku tā bija gatavota no tā paša savādā materiāla ap tās kakliņu bija apvijusies pūķa figūra.

Kamēr ceļotāji ieturējās, Lifēns sameklēja niedru stabules un, pirkstiem žigli skraidot starp atverēm, sāka spēlēt līgani plūstošu melodiju. Drīz vien garākais no sudrabmatu elfiem Nari piebalsoja:

O!

Ir diena galā; zvaigznes mirdz;

Balts mēness spīd; dus mierā sirds.

Nu visas ciešanas un bēdas galā -

Ir Menas meita atkal dzimtā malā!

Tas meža bērns, kas zuda mums,

Nu atgriežas, kad vakars tumst.

No bailēm un no liesmām brīva, Tā tagad laimīga, tā dzīva!

Jau atkal pūki spārnus ceļ Un asins straumes pretī veļ. Lai stingra roka, asmens ass Laiks atriebt viņas ciešanas!

O!

Pūš vējiņš maigs; nakts rītu jauš; Vēl kokos putni klusi snauž. Visapkārt miers; rāms upes krasts. Klāt stunda tā, kad prieku rast!

Kad Nari pabeidza dziesmu, Eragons saprata, ka to klausījies ar aizturētu elpu. Nekad iepriekš viņš nebija dzirdējis tādu balsi. Likās, it kā elfs būtu atklājis savu dziļāko būtību, pašu dvēseli.

-   Tas bija tik skaisti, Nari-vodhr.

-   Vienkārša dziesmiņa, Argetlam, Nari pieticīgi atbildēja.

-   Bet paldies par labajiem vārdiem.

Torvs noducināja. Ļoti jauki, meistar. Tiesa, mums vajadzētu apspriest nopietnākas lietas par pantiņu trallināšanu. Vai mums Eragons jāpavada arī tālāk?

-   Nē, Arja atbildēja tik strauji, ka pārējie elfi paskatījās uz viņu. Jūs rīt no rīta varat doties atpakaļceļā. Mēs gādāsim, lai Eragons droši sasniegtu Elesmēru.

Torvs nolaida galvu. Tad jau mūsu uzdevums ir paveikts.

Gulēdams elfu sarūpētajā guļvietā, Eragons mēģināja saklausīt Arjas teikto balsis plūda no tuvākā namiņa. Kaut arī viņas senvaloda bija piebārstīta ar iepriekš nedzirdētiem vārdiem, viņš noprata, ka elfa stāsta, kā pazaudējusi Safiras olu un kas noticis pēc tam. Kad Arja apklusa, iestājās ilgs klusums, līdz viens no elfiem sacīja: Labi, ka tu esi atgriezusies, Arja Drottningu. Islanzadi dziļi noskuma, kad tevi sagūstīja un ola pazuda, turklāt to taču izdarīja urgļi! Viņa bija un vēl arvien ir ļoti nobēdājusies.

-   Klusāk, Edurna… klusāk, runātājam pārmeta kāda cita balss. Dvergāri gan ir mazi, bet viņiem ir laba dzirde un, ja viņiem kas nāks ausīs, viņi noteikti visu izstāstīs Hrotgaram.

Tad balsis noklusa un Eragons spēja saklausīt vien neskaidru murdoņu, kas, viņam laižoties miegā, saplūda ar lapu čukstiem. Sapņos atkal un atkal atkārtojās elfa dziedātā dziesma.

Kad Eragons pamodās saules pielietajā Duveldenvārdenā, gaisu pildīja bieza puķu smarža. Virs galvas pletās šalcošu lapu vainagi, ko balstīja sausā, skrajā zemē saknes ielaiduši resni stumbri. Tumši zaļajā ēnā spēja izdzīvot vien sūnas, ķērpji un reti krūmiņi. Pameža trūkums ļāva redzēt tālu starp mezglotajiem pīlāriem un bez kādiem traucēkļiem pārvietoties zem griestiem, kuru krāsa nepārtraukti mainījās.

Piecēlies Eragons sastapa Torvu un pārējos pavadoņus rūķi jau bija sasaiņojuši mantas un gatavi doties ceļā. Orika ēzelis bija piesiets aiz Eksvara rikšotāja. Eragons piegāja pie Torva un pateicās: Paldies jums visiem, ka pasargājāt mani un Safiru tālajā ceļā. Lūdzu, nododiet mūsu pateicības vārdus Undinam.

Torvs piespieda dūri pie krūtīm. Tavi vārdi būs drošībā pie manis. Viņš saminstinājās un atskatījās uz namiņiem. Tie elfi ir savāda rase, viņos ir daudz gaismas un arī daudz tumsas. No rīta viņi iedzer kopā ar tevi, bet vakarā iedur dunci mugurā. Raugi, Ēnkāvi, lai tev aiz muguras vienmēr būtu siena. Viņi ir pārāk nepastāvīgi.

-   Es paturēšu prātā tavus vārdus.

-   Mhm. Torvs norādīja uz upi. Viņi ir iecerējuši doties līdz Eldora ezeram laivās. Ko tu iesāksi ar savu zirgu? Mēs varētu to aizvest līdz Tarnagai un tad parūpēties, lai tas nonāk līdz Troņheimai.

-   Laivās?! pārsteigts iesaucās Eragons. Viņam vienmēr bija licies, ka uz Elesmēru viņš dosies jāšus Ledusliesmas mugurā. Zirgs bija varen noderīgs, kad Safira bija projām vai tur, kur pūķim bija par šauru. Viņš paberzēja retos bārdas rugājus. Paldies par laipno piedāvājumu. Vai jūs pārliecināsieties, lai par Ledusliesmu labi parūpējas? Es ļoti pārdzīvotu, ja ar viņu atgadītos kas nelāgs.

-  Zvēru pie sava goda, apsolīja Torvs, kad atgriezīsies, atradīsi savu zirgu labi pabarotu un spodri izsukātu.

Eragons atveda Ledusliesmu un nodeva rikšotāju, seglus un zirga kopšanas rīkus Torva pārziņā. Viņš atvadījās no katra kareivja un tad kopā ar Safiru un Oriku noskatījās, kā rūķi aizjāj atpakaļ pa ceļu, pa kuru dienu iepriekš visi bija ieradušies elfu valstībā.

Atgriezušies pie namiņiem, viņi sasaiņoja mantas un sekoja elfiem cauri biezoknim uz Eddas upes krastu. Tur pie krietna klintsbluķa bija piesietas divas baltas kanoe laivas ar sānos iegrebtiem vīteņiem.

Eragons iekāpa tuvākajā laivā un iekārtoja saini zem kājām. Viņu pārsteidza laivas vieglums likās, to varētu pacelt ar vienu roku. Satrieca arī tas, ka priekšgali bija veidoti no vairākiem bērza mizas paneļiem, kas šķita sakausēti vienā veselumā bez kādām šuvēm. Ziņkāres mākts, viņš pieskārās laivas malai. Miza bija stingra un spriega, gluži kā nostiepts pergaments, un vēsa laikam no saskares ar ūdeni. Jauneklis pieklauvēja pie malas. Sķiedrotais apvalks novibrēja kā pieklusinātas bungas.

-   Vai visas jūsu laivas ir šādi būvētas? Jātnieks apvaicājās.

-   Visas, izņemot pašas lielākās, Nari atbildēja, nomezdamies Eragona laivas priekšgalā. Tās mēs izdziedam no īpaši izmeklētiem ciedriem un ozoliem.

Pirms Eragons paguva pajautāt, ko nozīmē izdziedāt laivas, pie viņiem iekāpa Oriks, bet Arja un Lifens iesēdās otrā laivā. Tad Arja pievērsās Edurnam un Seldinam, kuri palika upes krastā, un piekodināja: Sargājiet šo ceļu, lai neviens mums nevarētu sekot, un nestāstiet nevienam, ka esam ieradušies elfu zemē. Par to pirmajai jāuzzina karalienei. Tikko nonāksim līdz Siltrimai, es nosūtīšu jums papildspēkus.

-   Arja Drotningu.

-   Lai zvaigznes jūs sargā! elfā atbildēja.

Saliekušies uz priekšu, Nari un Lifēns pacēla no laivām asas, pēdas desmit garas kārtis un sāka stumties augšup pa straumi. Safira ieslīdēja ūdenī aiz laivām un devās uz priekšu pa upes gultni, līdz panāca tās. Kad Eragons paskatījās uz pūķi, viņa laiski piemiedza ar aci, tad ienira zem ūdens, liekot upei uzsist caurspīdīgu vilni virs viņas izliektās muguras. To redzot, elfi iesmējās un uzteica pūķi par iespaidīgo spārnu vēzienu un spēku.

Aptuveni pēc stundas viņi sasniedza Eldora ezeru, ko ņirbināja sīki, robaini vilnīši. Putni un kukaiņi spietoja gar koku sienu ezera rietumu krastā, bet austrumu krasts lēzeni pārgāja bezgalīgā līdzenumā, kur ganījās simtiem briežu.

Tagad, kad vairs nenācās irties pretī straumei, Nari un Lifēns nolika kārtis vietā un izsniedza katram pa airim ar koka lapai līdzīgu lāpstiņu. Oriks un Arja jau zināja, kā ar to rīkoties, bet Nari nācās šo māku ierādīt Eragonam. Mēs virzīsimies uz to pusi, kurā airēsi tu, elfs skaidroja. Tātad, ja es airēšu laivas labajā pusē, bet Oriks kreisajā, tad tev jāairē pārmaiņus te vienā, te otrā, citādi mēs novirzīsimies no kursa. Saules gaismā Nari mati mirdzēja kā sīkas, liesmojošas stieplītes.

Eragons drīz vien saprata, kas jādara, un, kad kustības kļuva ritmiskas, viņa prāts aizklīda nomoda sapņos. Laiva, kurā viņš sēdēja, slīdēja pāri ezeram, bet viņa domas aizmaldījās fantastikas pasaulē, kas slēpās jaunekļa iztēlē. Izcēlis airi no ūdens, lai atpūtinātu rokas, Jātnieks vēlreiz izvilka Orika iedoto gredzenu ķēdīti un mēģināja sakārtot spītīgos apļus vienā.

Nari pamanīja viņa nodarbi. Vai es drīkstu aplūkot tavu gredzenu?

Eragons pasniedza prātlauzi elfam, un tas uzgrieza viņam muguru. Kādu laiciņu Eragons un Oriks airēja laivu divatā, bet Nari tikmēr knibinājās ap gredzeniem. Tad ar priecīgu izsaucienu Nari pacēla augšup roku, un uz viņa lielā pirksta uzdzirkstīja gatavais gredzens. Brīnišķīga mīkla, Nari atzina. Viņš novilka gredzenu no pirksta un sapurināja to, lai atdotu Eragonam sākotnējo riņķīšu mudžekli.

-   Kā tev izdevās to salikt? Eragons gribēja zināt, pārsteigts un pat mazliet greizsirdīgs par to, ka elfam bija izdevies to atrisināt tik ātri. Nē, pagaidi! Nestāsti man neko. Es vēlos to salikt pats.

-   Protams, Nari smaidot atbildēja.

PAGĀTNES BRŪCES

Trīs un vēl pusi dienas Kārvahallas iedzīvotāji apsprieda beidzamo uzbrukumu, jaunā Elmunda nāvi un to, ko varētu darīt, lai izbēgtu no šīs trīskārt nelādētās bezizejas. Par to strīdējās visās mājās, visās istabās. Pietika viena vārda, lai draugi kristu krāgā draugiem, vīri saķīvētos ar sievām, lai bērni nostātos pret vecākiem un lai visi pēc maza mirkļa atkal salīgtu mieru, jo mērķis visiem bija viens izdzīvot.

Daži uzstāja, ka Kārvahalla ir nolemta iznīcībai, tāpēc viņi mierīgi varot nogalināt razakus un atlikušos kareivjus, tā vismaz izbaudot atriebes saldmi. Citi sprieda: ja Kārvahalla tiešām lemta bojāejai, tad vienīgā prātīgā izeja esot padoties un paļauties uz karaļa žēlastību, pat ja tas nozīmētu Rorana spīdzināšanu un nāvi, kā arī verdzību visiem pārējiem. Vēl vairāki nepiekrita ne vieniem, ne otriem, bet iegrima drūmā, tumšā naidā, ko vērsa pret ikvienu, kuru uzskatīja par atbildīgu ciemu piemeklējušajā nelaimē. Un kur nu vēl tie, kuri savu paniku slēpa kārtīga alus kausa dziļumos.

Acīmredzot arī paši razaki saprata, ka pēc vienpadsmit kareivju zaudējuma viņu spēki nav tik vareni, lai uzbruktu Kārvahallai, tāpēc vienība bija atkāpusies tālāk pa ceļu. Karaļa vīri bija izlikuši sargkareivjus vairākās Palankāras ielejas vietās un tagad vienkārši nogaidīja. Gaida utainus papildspēkus no Ceinonas vai Gileadas, ja jūs gribat zināt manu viedokli, Lorings pavēstīja vienā no sapulcēm. Rorans noklausījās gan viņa domas, gan vēl vairākus vīrus, tad pats klusībā pārcilāja varbūtējo rīcību. Visas iespējas likās bīstamas un riskantas.

Rorans tā arī nebija atzinies Slounam, ka viņi ar Katrīnu saderinājušies. Jaunais vīrietis apzinājās, ka vilkt to garumā ir pagalam muļķīgi, bet baidījās no tā, kā miesnieks varētu rīkoties, uzzinājis, ka Rorans un Katrīna nav likušies ne zinis par tradīcijām un tādējādi arī par tēva autoritāti. Turklāt darāmā netrūka,

un tas novērsa Rorana domas; viņš pārliecināja pats sevi, ka aizsargbūvju nostiprināšana ap Kārvahallu šobrīd ir pats svarīgākais uzdevums.

Sameklēt palīgus izrādījās vieglāk, nekā Rorans bija domājis. Pēc iepriekšējā vakara kaujas cieminieki rūpīgāk ieklausījās viņā un precīzāk izpildīja rīkojumus vismaz tie, kuri neuzskatīja viņu par nelāgās situācijas vaininieku. Jaunā varas apziņa jaunekli mulsināja, līdz viņš saprata, ka tā, visticamāk, ir saistīta ar apbrīnu, cieņu un pat bailēm, ko citiem iedveš viņa nogalinātie kareivji. Tagad viņu sauca par Dižveseri. Par Roranu Dižveseri.

Iesauka viņam tīri labi patika.

Kad pār ieleju nolaidās tumsa, Rorans atspiedās pret sienu Horsta ēdamistabā un pievēra acis. Pie sveču izgaismotā galda sasēdušie vīri un sievas risināja sarunu. Pašreiz Kiselts izklāstīja, kā Kārvahallā ir ar ēdamā un citu cīņām noderīgu mantu krājumiem. Badu mēs necietīsim, viņš pabeidza savu stāstu, bet, ja nevarēsim apkopt laukus un laist ganībās lopus, mums labāk pārgriezt sev rīkli vēl pirms nākamās ziemas pienākšanas. Tas būtu žēlsirdīgāks gals.

Horsts saviebās. Sūdu būšana!

-   Sūdu būšana vai ne sūdu būšana, Ģertrūde sacīja, mums izdosies to noskaidrot. Kad kareivji ieradās, mūsu skaitliskais pārsvars bija desmit pret vienu. Viņi ir zaudējuši vienpadsmit vīru; mūsu pusē ir kritis apaļš ducis, vēl deviņi ir ievainoti. Kas, Horst, notiks, kad viņiem būs pārsvars desmit pret vienu?

-   Bardiem būs iemesls iegaumēt mūsu vārdus, Horsts atbildēja. Ģertrūde skumji pašūpoja galvu.

Tad Lorings trieca dūri galdā. Un es saku, ka mums tagad vajadzētu uzbrukt, pirms viņiem pievienojas papildspēki. Pulciņš ar šķēpiem un vairogiem bruņotu vīru iznīdētu šo lapseņu pūzni. To varētu paveikt jau šonakt!

Rorans nemierīgi sakustējās. Visas šīs runas jau bija dzirdētas, un, tāpat kā tas bija noticis iepriekš, arī šoreiz Loringa vārdi sacēla mazu vētru, kas aizrāva sapulcējušos. Vēl pēc stundas spriešanai nemanīja ne gala, ne malas un vienīgā jaunā ideja bija

Teina ieteikums Gedrikam izmiecēt pašam savu ādu, kas gandrīz beidzās ar dūru palaišanu.

Kad strīdi beidzot pieklusa, Rorans piekliboja pie galda, cik 11u ātri savainotā kāja ļāva. Viņš dziļi ieelpoja. Neizlēmība mūs nogalinās tikpat droši kā zobens vai bulta. Orvals pārgrieza acis, bet pārējie ieklausījās. Es nezinu, vai mums vajadzētu uzbrukt vai bēgt…

-   Kurp tad? iespurdzās Kiselts.

-   … taču es zinu vienu mūsu bērni, mūsu mātes, mūsu ievainotie ir jāpasargā no briesmām. Razaki ir nogriezuši ceļu uz Kolija un citu zemnieku saimniecībām vairāk ielejā. Kā rīkoties? Mēs pazīstam šo pusi labāk nekā jebkurš cits Alagēzijas iemītnieks, un ir kāda vieta… ir kāda vieta, kur mūsu mīļotie būs drošībā. Es runāju par Kori.

Rorans saviebās, kad pār viņu nolija piktu balsu šaltis. Visskaļāk kliedza Slouns: Es drīzāk ļaušu, lai mani pakar, ne speršu kāju tajos nolādētājos kalnos!

-   Roran, Horsts ierunājās, pieklusinādams kliedzējus. Tu jau nu labāk par citiem zini, ka Kore ir pārāk bīstama! Un tieši tur Eragons atrada akmeni, kas atveda šurp razakus! Kalnos ir auksti, turklāt tie ir pilni ar vilkiem, lāčiem un citiem briesmoņiem. Kāpēc pieminēt kaut ko tik neprātīgu?

Lai pasargātu Katrīnu! Rorans gribēja iekliegties. Tomēr viņš savaldījās un teica: Lai cik lielu karapulku savāktu razaki, viņi neuzdrošināsies spert kāju Korē. Galu galā Galbatorikss tur zaudēja pusi savas armijas.

-   Tas bija ļoti sen, Morna balsī skanēja šaubas.

Roranam to tikai vajadzēja. Un kopš tā laika stāsti ir tikai

sabiezinājuši krāsas! Līdz Igualdas ūdenskrituma virsotnei ved taka. Mums tikai jāaizvada turp bērni un pārējie. Viņi atradīsies tepat līdzās, piekalnē, tomēr būs drošībā. Ja razaki ieņems Kārvahallu, bēgļi varēs nogaidīt, līdz kareivji aiziet, un tad meklēt patvērumu Terinsfordā.

-   Tas ir pārāk bīstami, Slouns noņurdēja. Miesnieka pirksti bija sažņauguši galda malu tik cieši, ka kauliņi vīdēja balti.

Aukstums, zvēri. Neviens prātīgs vīrs nesūtītu savus tuvākos tādās briesmās.

Bet… Rorans saminstinājās un apklusa, Slouna piebildes samulsināts. Jauneklis gan zināja, ka miesnieks neieredz Kori vairāk par citiem cieminiekiem savulaik viņa sieva gāja bojā, nokrītot no klints netālu no Igualdas ūdenskrituma. Rorans bija cerējis, ka vīra apsēstā vēlme pasargāt Katrīnu būs gana spēcīga, lai pārmāktu nepatiku. Jauneklis saprata, ka viņam nāksies pārliecināt Slounu tāpat arī visus pārējos. Rorans turpināja pielaidīgākā balsī: Tur nav tik traki. Sniegs uz virsotnēm pamazām kūst. Korē nav neko aukstāks, kā bija šeit pirms pāris mēnešiem. Un es šaubos, vai vilki un lāči uzdrīkstēsies uzbrukt tik lielam ļaužu pulkam.

Slouns saviebās, savilka lūpas, atsedzot zobus, un noraidoši papurināja galvu. Korē mūs gaida tikai un vienīgi nāve.

Izskatījās, ka pārējie sliecas viņam piekrist, bet tas tikai stiprināja Rorana pārliecību, ka viņa mīļotajai draud nāves briesmas, ja neizdosies pārliecināt cieminiekus par savu taisnību. Jauneklis pārlaida skatienu seju lokam, lūkodams ieraudzīt kādu, kas piei kristu viņa viedoklim. Piedod, Delvin, es zinu, ka runāšu nežēlīgi, bet, ja Elmunds būtu aizgājis kalnos, nevis palicis Kārvahallā, viņš būtu dzīvs. Kā gan tu neredzi, ka tā ir vienīgā iespēja? Tev ir iespēja paglābt citus vecākus no ciešanām, kas piemeklējušas tevi!

Visi klusēja. Un tu, Birgit! Rorans pagājās uz sievietes pusi, pievilkdams kāju un tverdamies pie krēslu atzveltnēm, lai nezaudētu līdzsvaru. Vai vēlies, lai Nolfavrelu piemeklē tēva liktenis?! Viņam ir jādodas projām. Vai tad tu neredzi, ka tikai Korē viņš būs drošībā?… Kaut gan Rorans centās savaldīties, viņš juta, kā acīs sariešas asaras. Tas taču ir bērnu dēļ! viņš sašutis iesaucās.

Istabā valdīja klusums. Rorans blenza uz koka virsmu zem plaukstām, cenzdamies nomierināties. Pirmais sagrozījās Delvins. Es nepametīšu Kārvahallu, kamēr mana puikas slepkavas būs kaut kur tuvumā. Tomēr, viņš apstājās un tad lēnām turpināja, it kā katrs vārds sagādātu sāpes, es nevaru noliegt, ka tu runā prātīgi. Bērni ir jānogādā drošībā.

-   Un es to teicu jau pašā sākumā, paziņoja Tara.

Tad bija kārta Baldoram: Roranam ir taisnība. Bailes nedrīkst padarīt mūs aklus. Vairums no mums vismaz pāris reižu ir bijuši līdz pašam ūdenskritumam. Tas ir gana drošs kāpiens.

-   Arī man, beidzot piebalsoja Birgita, ir jāpiekrīt.

Horsts pamāja. īsti jau man tas nepatīk, bet, ņemot vērā

apstākļus… Manuprāt, mums nav citu iespēju. Vēl pēc brīža arī pārējie vīri un sievas negribīgi piekrita Rorana priekšlikumam.

-   Muļķības! Slouns ieaurojās. Viņš piecēlās un norādīja ar pirkstu uz Roranu. Kas viņus apgādās ar pārtiku, ja gaidīt nāksies vairākas nedēļas? Panest to viņi nespēs. Kā viņi rūpēsies par siltumu? Ja iekurs ugunskurus, viņus pamanīs! Kā, kā, kā? Ja viņi nenomirs badā, tad nosals. Ja nenosals, viņus aprīs. Ja viņus ueaprīs… Kurš lai to zina? Viņi vai" nokrist no kādas klints!

Rorans paplēta rokas. Ja mēs visi nāksim talkā, pārtikas viņiem būs gana. Ugunskuriem nevajadzētu būt saskatāmiem, ja tos kurinātu dziļāk mežā bet to nāktos darīt tik un tā, jo pie paša ūdenskrituma ir pārāk maz vietas, lai ierīkotu apmetni.

-   Aizbildinājumi! Taisnošanās!

-   Kā, tavuprāt, mums vajadzētu rīkoties? Morns vaicāja, ar izbrīnītu skatienu nopētot Slounu.

Miesnieks rūgti iesmējās. Ne šādi!

-   Tad kā?

-   Vienalga. Bet šī ir nepareiza izvēle.

-   Tu vari nelaist savējos kalnos, Horsts piebilda.

-   Un nelaidīšu arī, Slouns atcirta. Dariet, kā zināt, bet ne es, ne kāds mans rads nespers kāju Korē, kamēr vien man galvā būs smadzenes. Viņš paķēra savu cepuri un, uzmetis Roranam indīgu skatienu, izgāja no telpas. Arī Rorans nepalika grimasi parādā.

Pēc jaunekļa domām, Slouns ar savu auna stūrgalvību apdraudēja Katrīnu. Ja viņš nespēj saņemties un aptvert, ka Kore būtu labākais patvērums, Rorans nolēma, tad viņš kļūst par manu ienaidnieku un spiež mani visus lēmumus pieņemt pašam.

Horsts, atbalstījies uz elkoņiem, pasvērās uz priekšu un saņēma resnos, spēcīgos pirkstus. Tā… Ja mēs esam izlēmuši par labu Rorana plānam, kas mums vajadzīgs, lai to īstenotu? Klātesošie pārmija piesardzīgus skatienus un tad pamazām ķērās pie jautājuma apspriešanas.

Rorans nogaidīja, līdz bija pārliecināts, ka sasniedzis iece rēto, un tad izslīdēja no ēdamistabas. Mezdams lokus cauri krēslas pārklātajam ciematam, viņš apstaigāja koku aizsargsienu un mēģināja atrast Slounu. Pēc brīža viņš ieraudzīja miesnieku vīrs tupēja lāpas mestas gaismas lokā, atbalstījis vairogu pret ceļiem. Rorans strauji pagriezās un skriešus aizmetās uz Slouna veikaliņu, kur ātriem soļiem devās uz virtuvi mājas dziļumā.

Katrīna tobrīd klāja vakariņu galdu, un mīļotā parādīšanās viņu pārsteidza. Roran! Kāpēc tu esi šeit? Vai izstāstīji tēvam par mums?

-   Nē. Viņš panācās uz priekšu un saņēma meitenes roku, izbaudīdams pieskāriena siltumu. Jau tas vien, ka viņi atradās vienā telpā, pildīja jaunekļa sirdi ar prieku. Man tev ir kāds liels lūgums. Mēs nolēmām sūtīt bērnus līdz ar vēl dažiem ciematniekiem uz Kori, lai viņi virs Igualdas ūdenskrituma iekārtotu apmetni un nogaidītu iespējamos uzbrukumus drošībā. Katrīna aizturēja elpu. Es vēlos, lai tu dotos kopā ar bēgļiem.

Ar satriektu izteiksmi sejā Katrīna atvilka roku un pagriezās pret atklāto pavardu. Viņa apņēma rokas ap pleciem un brīdi vēroja kvēlojošās ogles. Krietnu laiciņu viņa nebilda ne vārda. Pēc mammas nāves tēvs man aizliedza spert kāju ūdenskrituma tuvumā. Beidzamo desmit gadu laikā es neesmu bijusi dziļāk Korē par Albema sētu. Viņa nodrebēja, un meitenes balsī ieskanējās pārmetums. Kā tu vari gribēt, lai es pametu gan tevi, gan tēvu? Šeit ir ne tikai tavas, bet arī manas mājas. Un kāpēc lai es dotos kalnos, ja Elēna, Tara un Birgita paliek Kārvahallā?

-   Katrīn, es tevi lūdzu. Viņš piesardzīgi uzlika rokas uz meitenes pleciem. Razaki te ir manis dēļ, un es sev nepiedotu, ja tāpēc tev nāktos ciest. Kamēr tev draud briesmas, es nespēju visas domas un spēkus veltīt šobrīd galvenajam proti, Kārvahallas aizsardzībai.

-  Kurš gan mani cienīs, ja būšu kā gļēvule iebēgusi mežā? Viņa pacēla zodu. Man būtu kauns stāvēt Kārvahallas sieviešu priekšā un saukt sevi par tavu sievu.

-   Gļēvule? Bērnu aizgādāšana drošībā uz Kori nav nekāda gļēvulība. Galu galā ir vajadzīgs vairāk drosmes, lai dotos kalnos, nevis paliktu šeit.

-   Kas tās par šausmām? Katrīna čukstus vaicāja. Meitene pagriezās Rorana apskāvienā, acīm mirdzot un mutei sakniebjoties taisnā līnijā. Vīrietis, kurš teju kļūs par manu vīru, vairs nevēlas redzēt mani sev blakus.

Jauneklis papurināja galvu. Tas nav tiesa. Es…

-   Tas ir tiesa! Un ja nu tevi nonāvē, kamēr esmu projām?

-   Nerunā…

-   Nē! Kārvahallai ir maz cerību, ka izdosies izdzīvot, un, ja mums jāmirst, es drīzāk mirstu tev blakus, nevis slapstos pa Kori bez dzīves un bez sirds. Lai tie, kuriem ir bērni, tiek galā paši. Un es arī galā tikšu pati. Lejup pa meitenes vaigu noritēja asara.

Katrīnas uzticība lika pateicības un izbrīnās vilnim pāršalkt pār Roranu. Viņš ieskatījās dziļi meitenes acīs. Es vēlos, lai tu dodies kalnos tāpēc, ka mīlu tevi. Es saprotu, kā tu jūties. Es zinu, ka tas ir visgrūtākais upuris, kādu vien mēs varam nest otra labā, un es tev to tagad lūdzu.

Katrīna nodrebēja, saspringusi no galvas līdz kājām. Nobālušās rokas žņaudzīja muslīna jostu. Ja es tev šoreiz piekritīšu, meitene trīcošā balsī turpināja, tev te un tagad ir jāapsola, ka nekad vairs šādu lūgumu neizteiksi. Tev ir jāapsola, ka pat tad, ja mēs stātos pretī Galbatoriksam un tikai viens no mums varētu izglābties, tu nelūgsi man doties projām.

Rorans bezspēcīgi palūkojās uz mīļoto. Es nespēju to solīt.

-   Tad kāpēc tu gribi, lai es daru to, ko pats atsakies darīt?! viņa iesaucās. Tāda ir mana cena, un tavu zvērestu neaizstās nedz zelts, nedz dārgakmeņi, nedz skaisti vārdi. Ja tu, Roran Dižveseri, nespēj nest arī savu upuri, tad pazūdi no šejienes un nekad nerādies man acīs!

Es nedrīkstu viņu zaudēt. Lai kā tas plosītu viņa sirdi, jauneklis, nodūris galvu, pateica: Es tev to apsolu.

Katrīna arī pamāja ar galvu un atslīga krēslā meitenes augums vēl arvien likās sasprindzis un ar piedurknes malu notrausa asaras. Klusā balsī viņa piebilda: Tētim tas ļoti nepatiks.

-   Kā tu viņam to izstāstīsi?

-   Es nestāstīšu, viņa apņēmīgi sacīja. Viņš nekad mani I nelaistu uz Kori, bet viņam jāsaprot, ka tas ir mans lēmums. Lai nu kā, kalnos viņš neuzdrošināsies man sekot; viņš no tiem baidās vairāk nekā no nāves.

-   Bet varbūt vēl vairāk viņš baidīsies zaudēt tevi?

-   Tad jau redzēs. Ja… kad… pienāks laiks atgriezties, es ceru, tu jau būsi izrunājies ar viņu par saderināšanos. Tad viņam būs gana laika samierināties ar mūsu lēmumu.

Rorans aptvēra, ka piekrītoši māj ar galvu, bet prātā virpuļo viena doma: viņiem būs ļoti laimējies, ja viss izdosies tik gludi,

TAGADNES BRŪCES

Nākamās dienas rītausmā Rorans pamodās un mirkli gulēja atvērtām acīm, skatīdamies nobalsinātajos griestos un klausīdamies pats savā lēnajā eļpā. Pēc kāda brīža viņš novēlās no gultas, apģērbās un devās uz virtuvi, kur sameklēja maizes ņuku, apsmērēja to ar mīkstu sieru un izgāja uz lieveņa, lai notiesātu brokastis, priecājoties par saullēktu.

Rīta apcerīgumu drīz vien iztraucēja resgaļu bariņš, kas, sajūsmā spiegdami, izspurdza no tuvējās mājas dārza bērni spēlēja "Ķeram kaķi". Atvasēm pa pēdām steidza vairāki pieaugušie, cenzdamies notvert savus mantiniekus. Rorans noskatījās, kā trokšņainā parāde nozūd aiz stūra, iebāza mutē atlikušo maizes kancīti un atgriezās virtuvē, kurā tagad pulcējās pārējie ģimenes locekļi.

-   Labrīt, Roran, sveicināja Elēna. Viņa atgrūda loga slēģus un pavērās augšup uz debesīm. Izskatās, ka atkal varētu līt.

-  Jo vairāk līs, jo labāk, Horsts nopriecājās. Tas nozīmē, ka mūs būs grūtāk pamanīt, kamēr kāpsim Narnmora kalnā.

-   Mūs? Rorans pārvaicāja. Viņš apsēdās līdzās Albriham kalēja dēls vēl berzēja miegu no acīm.

Horsts pamāja. Slounam bija taisnība par ēdienu un pārējām dzīvei vajadzīgajām mantām mums jāpalīdz uznest tās līdz ūdenskritumam, citādi viņiem drīz pietrūks ēdamā.

-   Vai te, lejā, paliks gana vīru, lai aizstāvētu Kārvahallu?

-   Protams, protams.

Kad visi bija ieturējuši brokastis, Rorans palīdzēja Baldoram un Albriham sasaiņot pārtiku, segas un vēl šādas tādas sadzīvē noderīgas mantas trijos pamatīgos saiņos. Uzmetuši tos plecos, viņi devās uz ciemata ziemeļu galu. Kājas liels vēl arvien sāpēja, bet paciešami. Pa ceļam viņi satika trīs brāļus Darmenu, Larni un Hamundu ar līdzīgiem saiņiem uz muguras.

Pāris soļu no grāvja, kas meta loku ap ēkām, Rorans un viņa biedri nonāca palielā bērnu, vecāku un vecvecāku pūlī visi gatavojās pārgājienam. Vairākas ģimenes bija nodevušas bēgļu rīcībā savus ēzeļus, kam vajadzēja palīdzēt uznest kalnā saiņus un mazākos bērnus. Nastu nesēji veidoja nepacietīgu, brēcošu rindu, kas jucekli tikai vairoja.

Rorans nolika savu saini zemē un, pārlaidis skatienu bēgļu pulkam, pamanīja Ivora tēvoci Svārtu viņš savos gandrīz sešdesmit gados bija vecākais vīrs visā Kārvahallā. Svārts sēdēja uz drānu ķīpas, ļaudams kādam mazulim spēlēties ar sirmās, garās bārdas galu. Nolfavrelu pieskatīja Birgita, norūpējies vaigs bija Feldai, Nollai, Kalitai un citām mātēm. Vairums cilvēku gan vīri, gan sievas nelikās pārāk priecīgi par notiekošo. Ļaužu pulkā Rorans pamanīja arī Katrīnu. Viņa pameta skatienu uz mīļotā pusi, pasmaidīja un tad atkal noliecās, lai pabeigtu sasiet mezglu uz vienas no paunām.

Roranam radās iespaids, ka gatavošanos ceļam neviens īsti nevada, tāpēc viņš, cik nu spēja, centās palīdzēt ar kravu saiņošanu un rīkojumiem. Jauneklis secināja, ka trūkst ūdensmaisu, bet, kad viņš par to ieminējās, tos sanesa tik daudz, ka vairāki izrādījās lieki. Šādi sīkumi aizkavēja procesu un aizņēma ne vienu vien agrā rīta stundu.

Runādamies ar Loringu par iespējamo nepieciešamību sagādāt papildu apavus, Rorans pēkšņi apklusa viņš pamanīja, ka vienā no ejām starp mājām stāv Slouns.

Kad miesnieks brīdi bija vērojis kustīgo ņudzekli, viņa lejup pavērstajos lūpu kaktiņos iezagās nicinājuma izteiksme. Viņš pamanīja Katrīnu un, ieraudzījis, ka meitene uzcēlusi plecos savu saini, saprata, ka viņa nav vienkārši atnākusi palīgā. Slouna smīns pārtapa satracināta dzīvnieka dusmās. Uz miesnieka pieres izspiedās un sāka pulsēt asinsvads.

Rorans steigšus devās pie Katrīnas, taču Slouns nonāca pie meitas pirmais. Miesnieks sagrāba meitenes saini un sāka to no visa spēka raustīt. Kurš tevi piespieda tā rīkoties? Katrīna bilda kaut ko par bērniem un mēģināja izrauties no tēva tvēriena, liet Slouns vēl stiprāk parāva saini, ar plecu siksnām atlauzdams Katrīnas rokas atpakaļ, nometa saini zemē tā, ka saturs izbira zālē. Vēl arvien kliegdams, Slouns sagrāba meitas roku un sāka vilkt viņu projām. Meitene iecirta papēžus zemē un sāka pretoties, kaparkrāsas matu kodaļa virpuļoja ap viņas galvu kā smilšu vētra.

Rorans pārskaities metās virsū Slounam un atrāva miesnieku no meitas, pagrūzdams vecāko vīru tik gtipri, ka tas aizsteberēja vairākus soļus atpakaļ. Liecies mierā! Es gribēju, lai viņa dotos kalnos.

Slouns nikni paskatījās uz Roranu un noņurdēja: Tev nav ne mazāko tiesību!

-   Man ir visas tiesības. Rorans pamanīja, ka ap viņiem ir sastājies skatītāju loks, tāpēc nākamo teikumu pateica skaļi, lai to dzirdētu ikviens klātesošais: Mēs ar Katrīnu esam saderinājušies, un es nepieļaušu, lai kāds tā izturas pret manu topošo sievu! Pirmo reizi tajā dienā ciematnieki apklusa visi kā viens; pat ēzeļi neizdvesa ne skaņas.

Slouna izmocītajā sejā uzplaiksnīja pārsteigums un dziļa, neremdināma sāpe, bet acīs saskrēja asaras. Pirmajā mirklī Roranam kļuva vīra žēl, bet tad Slouna seju cita pēc citas saverkšķīja arvien briesmīgākas grimases, līdz viņš piesarka kā biete. Katrīnas tēvs nolamājās un sacīja: Ak tu, divkosīgo gļēvuli! Kā gan tu uzdrīkstējies skatīties man acīs un runāt ar mani kā godīgs vīrs, ja vienlaikus bez atļaujas lakstojies ar manu meitu? Es pret tevi izturējos kā godavīrs pret godavīru, bet tu man aiz muguras izpostīji mūsu ģimenes pavardu.

-   Biju cerējis visu izdarīt, kā pienākas, Rorans paskaidroja, taču notikumi pavērsās pret mani. Ne brīdi neesmu vēlējies nodarīt tev pāri. Un, kaut gan viss ir risinājies tā, kā to nevēlējās neviens no mums, es tomēr būtu pateicīgs par tavu svētību, ja tu mums to dotu.

-   Tad lai drīzāk par manu dēlu kļūst tārpu sagrauzts kuilis, ne tu! Tev nav saimniecības. Tev nav radu. Un tev nav ko darīt manas meitas tuvumā! Miesnieks vēlreiz nolamājās. Un viņai nav ko darīt Kores tuvumā!

Slouns sniedzās pēc Katrīnas, taču Rorans aizšķērsoja viņam ceļu. Jaunekļa seja šķita tikpat akmens cieta kā savilktās dūres. Abi vīrieši blenza viens uz otru, teju sadūrušies ar pierēm, drebēdami no plosošā kaislību spēka. Slouna piesārtušajās acīs jautās apsēstības pilna spriedze.

-   Nāc šurpu, Katrīn, miesnieks pavēlēja.

Rorans pakāpās soli nostāk tagad visi trīs veidoja trijstūri un paskatījās uz Katrīnu. Pāri meitenes vaigiem plūda asaras, un viņas skatiens šaudījās starp mīļoto un tēvu. Viņa paspēra soli uz priekšu, tad saminstinājās, līdz beidzot atskanēja stiepts, izmisuma pilns kliedziens un viņa, nespējot izšķirties, sāka plēst sev matus.

-   Katrīn! Slouna balss nodrebēja bailēs.

-   Katrīn, nomurmināja Rorans.

Kad atskanēja jaunekļa balss, asaru straumītes uz meitenes vaigiem apsīka un viņa nomierinājusies izslējās visā augumā. Tad Katrīna teica: Piedod, tēt, bet es esmu izlēmusi precēties ar Roranu, un nostājās līdzās mīļotajam.

Slouns kļuva balts kā krīts. Viņš tik stipri iekoda lūpā, ka uz tās izspiedās rubīnsarkana asiņu lāse. Tu nevari aiziet no manis! Tu esi mana meita! Tēvs metās uz meitenes pusi, saliecis pirkstus kā maitasputns. Tajā brīdī Rorans ierēcās un no visa spēka sita Slounam, notriekdams to putekļos visa ciema acu priekšā.

Slouns lēnām pieslējās kājās apkaunojumā piesarkušu seju un kaklu. Kad miesnieks atkal ieraudzīja Katrīnu, likās, viņš iekšēji sabruka, saraudamies pat augumā, līdz Roranam šķita, ka viņa priekšā stāv tik pazīstamā vīra rēgs. Klusā balsī Slouns nošņāca: Tā jau tas ir lielākās sāpes nodara tie, kurus mīli visvairāk. Tu, čūska, pūrā no manis nesaņemsi neko, un arī mātes mantojumu tev neredzēt kā savas ausis. Rūgti raudādams, Slouns pagriezās un straujiem soļiem devās uz sava veikaliņa pusi.

Katrīna atbalstījās pret Roranu, un jauneklis aplika roku mīļotajai ap pleciem. Jaunieši turējās kopā, bet tikmēr ap viņiem spietoja cilvēki, gan izteikdami līdzjūtību un dodami padomus, gan apsveikdami, gan nosodīdami. Neraugoties uz apkārt valdošo niidzekli, Rorans juta tikai vienu jauno sievieti, kuru turēja savā apskāvienā un kura turēja savā apskāvienā viņu.

Tad piesteidzās Elēna, cik nu ātri viņai ļāva grūtniecība. Ak tu, manu nabadzīti Horsta sieva iesaucās, apņemdama Katrīnu, kas atraisījās no Rorana apskāviena. Vai tiesa, ka esat saderinājušies? Katrīna pamāja un pasmaidīja, bet tad, piespiedusi seju Elēnas plecam, sāka aizgūtnēm raudāt. Rimsties, rimsties. Hiēna maigi apskāva meiteni, glaudīja viņai matus un mēģināja nomierināt, taču velti katru reizi, kad Roranam jau šķita, ka jūtu vētra ir norimusi, Katrīna atsāka raudāt ar jaunu sparu. Galu galā Elēna pāri Katrīnas drebošajam plecam palūkojās uz jaunekli un noteica: Es viņu aizvedīšu mājās.

-   Es iešu kopā ar jums.

-   Nevajag, Elēna viņam neļāva. Viņai ir jānomierinās, un arī tev ir ko darīt. Vai vēlies padomu? Rorans apjucis pamāja. Pacieties līdz vakaram. Varu apsolīt, ka līdz tam laikam viņa jau būs atguvusies un būs spirgta kā bērzu birztala pavasarī. Un rīt viņa varēs piebiedroties pārējiem. Nesagaidījusi Rorana atbildi, Elēna vadīja šņukstošo Katrīnu dziļāk ciematā, projām no nocietinājuma sienas.

Rorans brīdi stāvēja apstulbis un bezpalīdzīgs, rokas ļengani nolaidis gar sāniem. Ko mēs esam izdarījuši ? Tagad viņš nožēloja, ka par saderināšanos nebija pateicis Slounam jau iepriekš. Viņš nožēloja, ka viņi ar Slounu nespēja vienoties, lai kopīgiem spēkiem pasargātu Katrīnu no Impērijas. Un viņš nožēloja, ka mīļotajai viņa dēļ nācās atteikties no ģimenes. Tagad jauneklis jutās divtik atbildīgs par meitenes labklājību. Viņiem atlika viena vienīga iespēja apprecēties. Es visu esmu salaidis grīstē. Rorans nopūtās un sažņaudza dūri, saviebdamies, kad nobrāztie pirkstu kauliņi iesmeldzās.

-   Kā jūties? apstājies līdzās, jautāja Baldors.

Rorans izmocīja smaidu. Viss pavērsās citādi, nekā biju iedomājies. Slouns zaudē jēgu, tikko ir runa par Kori.

-   Un Katrīnu.

-   Arī. Es… Rorans apklusa, jo pie abiem jaunekļiem pienāca Lorings.

-   Tā nu gan bija muļķīga rīcība! norūca kurpniekmeis tars, raukdams degunu. Viņš paslēja augšup zodu, nosmīnēj un atieza bojātos zobus. Bet es novēlu tev un tai meičai visādu izdošanos. Lorings papurināja galvu. Tā tev, Dižveseri, bū vajadzīga!

-   Mums visiem tā būs vajadzīga, nosprēgāja Teins, iedam viņiem garām.

Lorings pamāja ar roku. Bā, rūgumpods. Klau, Roran, esmu nodzīvojis Kārvahallā garus jo garus gadus, un, cik nu varu spriest pēc savas pieredzes, varbūt pat labāk, ka tas notika tieši tagad, nevis citā reizē, kad visi jūtas omulīgi un laiski.

Baldors pamāja, bet Rorans vaicāja: Kāpēc tad tā?

-   Vai tad tu nesaproti? Labākos laikos par tevi un Katrīnu mēles trītu astoņus mēnešus. Lorings pielika pirkstu pie deguna. Bet tagad visu šo notikumu juceklī par jums drīz vien aizmirsīs un, visticamāk, liks mierā.

Rorans saviebās. Nu, es labāk izvēlētos aprunāšanu, ne tos zaimotājus gabaliņu tālāk uz mūsu ceļa.

-   Tāpat kā mēs, visi pārējie. Tomēr tā ir laime nelaimē un mums ir jābūt pateicīgiem par katru mazumiņu laimes. Jūs to sapratīsiet, kad apprecēsieties! Lorings žagaini iesmējās un pabakstīja ar pirkstu Rorana virzienā. Tu, puis, nupat piesarki gluži sarkans!

Rorans norūca un nometās kņūpus, lai savāktu pa zemi izsvaidītās Katrīnas mantas. Kamēr Rorans to darīja, viņam nācās uzklausīt ne vienu vien piezīmi teju no katra garāmgājēja un tas nepalīdzēja jauneklim atgūt mieru. Sūdu būšana, viņš pie sevis nomurmināja pēc kāda īpaši indīga komentāra.

Lai gan došanos uz Kori aizkavēja cieminieku tikko pieredzētais neparastais atgadījums, cilvēku un ēzeļu karavāna augšup uz Igualdas ūdenskritumu pa Narnmora kalna nogāzē ieskrāpēto, vientulīgo taku devās jau krietnu brīdi pirms pusdienlaika. Kāpiens bija visai stāvs, tāpēc virzīties nācās lēnām, jo gājēju vidū bija daudz bērnu, bet pieaugušie nesa smagus saiņus.

Rorans ceļa lielāko daļu gāja aiz Teina sievas Kalitas un viņu pleciem bērniem. Viņam tas tīri labi patika, jo ļāva pasaudzēt ievainoto kāju un mierīgi pārcilāt prātā nesenos notikumus. Sadursme tu Slounu viņu uztrauca. Vismaz, viņš sevi mierināja, Katrīna i'nirs ilgi neaizkavēsies Kārvahallā. Sirds dziļumos Rorans bija pārliecināts, ka ciemu visai drīz ieņems. Tas bija skarbs, tomēr nenovēršams fakts.

Kad bija noiets trīs ceturtdaļas ceļa, viņš apstājās atpūsties un utspiedās pret koku, lai izbaudītu skatu pāri Palankāras ielejai. Jauneklis mēģināja saskatīt razaku nometni viņš zināja, ka tā atrodas ceļa dienvidu pusē nedaudz pa kreisi no Anoras upes, taču nespēja saskatīt pat ne dūmu stīdziņas.

Igualdas ūdenskrituma dārdoņu varēja saklausīt krietnu brīdi pirms tam, kad gājēji ieraudzīja pašu ūdenskritumu. Straume atgādināja sniegaini sirmas pinkas, kas no Narnmora punainās galvas vēlās un gāzās lejup ielejā savu pusjūdzi zemāk. Pa ceļam straume izlocījās vairākos virzienos, jo dažādos augstumos vējš pūta uz dažādām pusēm.

Pasoļojis garām slānekļa kraujai, pāri kurai krita Anoras upe, Rorans izgāja cauri ielejai, kas no viens vietas bija noaugusi ar kazenēm, un nonāca lielā izcirtumā, kuru no vienas puses sargāja pamatīga klintsbluķu grēda. Tur viņš ieraudzīja, ka procesijas sākumā gājušie jau sāk iekārtot nometni. Mežā atbalsojās bērnu saucieni un čalas.

Nocēlis saini no pleciem, Rorans atraisīja tam piesieto cirvi un kopā ar vēl vairākiem vīriem ķērās pie krūmu izciršanas. To paveikuši, viņi sāka cirst kokus, lai nometni iežogotu. Drīz gaisu pildīja priežu sveķu smarža. Rorans strādāja raiti, un skaidas šķīda gaisā vienā ritmā ar cirvja vēzieniem.

Kad nožogojums bija pabeigts, pārējie nometnē bija uzslējuši septiņpadsmit teltis no vilnas auduma, iekārtojuši četrus nelielus pavardus. Tiesa, cilvēku un pat ēzelīšu noskaņojums likās padrūms. Neviens nevēlējās doties projām un neviens nevēlējās palikt.

Rorans pārlaida skatienu ar šķēpiem bruņoto zēnu un sirmo vīru pulciņam un nodomāja: "Vieniem pieredzes ir pārāk daudz, otriem pārāk maz. Vectēvi zina, kā stāties pretī lāčiem un citiem zvēriem, bet vai viņu mazdēliem pietiks spēka ar tiem tikt galā?" Tad viņš ievēroja skarbo mirdzu sieviešu acīs un saprata, ka pat tad, kad viņu rokas turēja zīdaini vai apkopa nobrāztu celi, vairogi un šķēpi bija nolikti turpat pa tvērienam. Rorans pasmaidīja. "Varbūt… varbūt mums tomēr ir cerība."

Tad viņš pamanīja Nolfavrelu sēžam vienu uz baļķa un veramies uz Palankāras ieleju. Viņš apsēdās līdzās zēnam, un puika nopietni paskatījās uz Roranu. Vai tu drīz dosies atpakaļ? viņš vaicāja. Rorans pamāja, Nolfavrela savaldības un apņēmības pārsteigts. Tu taču darīsi visu iespējamo, lai nogalinātu razakus un atriebtu manu tēti? Es izdarītu to pats, tikai mamma saka, ka man jāsargā brāļi un māsas.

-   Ja spēšu, atnesīšu tev viņu galvas, Rorans apsolīja.

Zēna zods nodrebēja. Tas ir labi!

-   Nolfavrel… Rorans saminstinājās, meklēdams īstos vārdus. Tu šeit, izņemot mani, esi vienīgais, kuram nācies nogalināt cilvēku. Tas nenozīmē, ka esam labāki vai sliktāki par pārējiem, bet tas nozīmē, ka varu uzticēties tev, ja jums uzbruks, tu cīnīsies kā īsts vīrs. Kad rīt ieradīsies Katrīna, lūdzu, parūpējies, lai viņa ir droši pasargāta!

Nolfavrels lepnumā izslējās. Es sargāšu Katrīnu, lai kurp viņa ietu. Tad zēns pēkšņi noskuma. Nu… vismaz tad, kad man nevajadzēs pieskatīt…

Rorans visu saprata. O, protams, brāļi un māsas ir pirmajā vietā. Bet varbūt Katrīna var apmesties jūsu teltī?

-   Var gan, lēni atbildēja Nolfavrels. Jā, manuprāt, tā būtu vislabāk. Tu vari paļauties uz mani.

-   Paldies tev. Rorans uzsita puikam uz pleca. Jauneklis būtu varējis lūgt palīdzību vecākam un spēcīgākam vīram, taču pieaugušie bija pārāk aizņemti ar saviem tiešajiem pienākumiem, lai aizstāvētu Katrīnu, ja tāda vajadzība rastos. Nolfavrelam savukārt būs gan iespēja, gan vēlēšanās gādāt, lai Katrīna būtu drošībā.

Kamēr būsim šķirti, viņš stāsies manā vietā. Tuvojās Birgita, un Itorans piecēlās.

Uzmetusi Roranam bezkaislīgu skatienu, viņa noteica: Iesim, ir laiks. Tad viņa apskāva jaunekli un kopā ar pārējiem ciematniekiem, kam bija jāatgriežas Kārvahallā, devās uz ūdenskrituma pusi. Visi mazās nometnes iemītnieki sapulcējās pie nogāztajiem kokiem un cauri spraugām starp stumbriem drūmi noskatījās pakaļ saviem mīļajiem.

IENAIDNIEKA VAIGS

Pārējo dienas daļu Rorans aizvadīja, veikdams dažādus aizsardzībai vajadzīgus darbus, taču Kārvahallas tukšums atbalsojās dziļi viņa sirdī. It kā daļa viņa paša būtu atrauta un paslēpta Korē. Tagad, kad bērni bija projām, ciemats pēkšņi atgādināja armijas apmetni. Un likās, ka tas visus padara nopietnus un drūmus.

Kad saule beidzot pazuda aiz Kores plēsonīgajiem zobiem, Rorans uzkāpa pakalnā pie Horsta mājas. Viņš apstājās pie ārdurvīm un uzlika roku uz durvju roktura, bet tad sastinga, nespēdams ieiet namā. Kāpēc tas mani biedē tikpat loti kā karošana?

Galu galā viņš aizgriezās no galvenās ieejas un caur mājas sānu durvīm ieslīdēja virtuvē. Tomēr jauneklim nepaveicās pie galda sēdēja un adīja Elēna, vienlaikus sarunādamās ar Katrīnu galda otrā pusē. Abas sievietes pagriezās pret viņu, un Rorans spēja vien dabūt pār lūpām: Vai… vai ar tevi viss kārtībā?

Katrīna pienāca pie mīļotā. Būs jau labi. Viņa maigi pasmaidīja. Tas tomēr bija briesmīgs trieciens, kad tēvs… kad… Viņa uz mirkli nolaida acis. Elēna bija ļoti mīļa pret mani. Pa nakti viņa piekrita izguldināt mani Baldora istabā.

Priecājos, ka jūties labāk, Rorans noteica. Viņš apskāva meiteni, cenzdamies ar šo vienkāršo pieskārienu izteikt visu savu mīlestību un pielūgsmi.

Elēna salocīja savu adīkli. Iesim nu. Saule jau ir norietējusi, un tev, Katrīn, ir laiks doties pie miera.

Rorans negribīgi atlaida Katrīnu meitene noskūpstīja viņu uz vaiga un atvadījās: Tiksimies no rīta!

Jauneklis grasījās viņai sekot, bet sastinga, kad Elēna asā tonī noskaldīja: Roran! Viņas skaistā seja bija nopietna un nepielūdzama. -Jā?

Elēna nogaidīja, līdz atskanēja kāpņu čīksti, tas nozīmēja, ka Katrīna viņus vairs nedzird. Es ceru, ka visi tie solījumi, kurus tu šodien viņai izteici, nāk tev no sirds, jo, ja tā nebija, es sasaukšu ciema sapulci un panākšu, lai tevi nedēļas laikā izsūta no ciemata.

Rorans apstulba. Protams, no sirds. Es mīlu Katrīnu.

-Viņa šodien tevis dēļ atteicās no visa, kas viņai piederēja, no visa, kas viņai bija dārgs. Elēna cieši ieskatījās viņam acīs. Esmu redzējusi puišus, kas pasviež mīļus vārdus jaunām meitenēm, kā daždien pasviež graudus vistām. Tad meitas pūš un aiz laimes raud, un iedomājas, ka ir īpašas, bet pēc tam izrādās, ka puisim tas ir bijis vien nevērīgs uzjautrinājums. Tu, Roran, gan vienmēr esi bijis godīgs, taču vīriešu mantība mēdz pārvērst pat visprātīgākos vīrus dīžājošos ērzeļos vai viltīgās, glumās lapsās. Kā ir ar tevi? Jo Katrīnai nevajag nedz muļķi, nedz krāpnieku, pat mīlestību ne; viņai vairāk par visu ir vajadzīgs vīrs, kurš gādās par viņu. Ja tu viņu pametīsi, viņa kļūs par trūcīgāko cilvēku Kārvahallā, kam nāksies dzīvot no draugu žēlastības vai ubagot. Zvēru pie asinīm, kas plūst manās dzīslās, es to nepieļaušu.

-   Un arī es to nepieļaušu, uzstāja Rorans. Ja es tā rīkotos, es būtu bezsirdis vai vēl kas ļaunāks.

Elēna pašūpoja galvu. Tieši tā. Neaizmirsti, ka tu esi solījis precēt meiteni, kura zaudējusi gan savu pūru, gan mātes mantojumu. Vai tu saproti, ko Katrīnai nozīmē zaudēt visu? Viņai nebūs ne sudraba galda piederumu, ne linu palagu, ne mežģīņu, ne citu kārtīgā saimniecībā vajadzīgu lietu. Tās bieži ir vienīgās lietas, kas mums pieder, tās mātes nodod meitām kopš laikiem, kad cilvēki pirmo reizi ienāca Alagēzijā. Tās nosaka mūsu vērtību. Sieviete bez mantojuma ir kā… ir kā…

-   Ir kā vīrietis bez saimniecības vai amata, Rorans pabeidza viņas vietā.

-   Tieši tā. Liegt mantojumu tas bija nežēlīgi no Slouna puses, bet tagad tur neko nevar mainīt. Nevienam no jums abiem nav naudas vai kādu citu iztikas līdzekļu. Dzīve ir gana grūta arī bez šādām papildu klapatām. Jūs sāksiet tukšā vietā un ar tukšām kabatām. Vai šāda nākotne tevi nebiedē? Es jautāju tev vēlreiz un nemelo, jo citādi tu to nožēlosi līdz mūža galam: vai tu gādāsi par viņu bez aizvainojuma?

-   Gādāšu.

Elēna nopūtās un, nocēlusi no āķa krūku, kas karājās pie sijām, pielēja divas māla krūzes ar sidru. Viņa pastūma vienu krūzi uz Rorana pusi un apsēdās pretī jauneklim pie galda. Tad es ieteiktu tev uzcelt Katrīnai māju un parūpēties par pārticību, lai viņa un jūsu meitas varētu nekaunoties stāvēt starp pārējām Kārvahallas sievām.

Rorans iemalkoja vēso sidru. Ja mēs to piedzīvosim.

-   Tas gan. Viņa atmeta no pieres gaišo matu cirtu un papurināja galvu. Tu, Roran, esi izvēlējies grūtu ceļu.

-   Man vajadzēja panākt, lai Katrīna tiktu projām no Kārvahallas.

Elēnas uzacs pavilkās uz augšu. Tad tāpēc. Par to strīdēties es negrasos. Vienu gan es nesaprotu: kāpēc tu nepateici Slounam par jūsu saderināšanos pirms šīrīta saķeršanās? Kad Horsts uzrunāja manu tēvu, viņš uzdāvināja manējiem divpadsmit aitu, suķi un astoņus pārus kaltas dzelzs svečturu, nemaz nezinot, vai mani vecāki piekritīs viņa bildinājumam. Arī tev vajadzēja rīkoties šādi. Varēji taču izdomāt labāku pieeju nekā topošā sievastēva iekaustīšana.

Rorans sāpīgi iesmējās. Vajadzēt jau vajadzēja, bet, ņemot vērā nemitīgos uzbrukumus, visu laiku šķita vēl nav īstais laiks.

-   Razaki ir likuši mūs mierā teju sešas dienas.

Viņš saviebās. Tiesa, bet… tas bija… Ah, es pats nesaprotu! Rorans sarūgtinājumā trieca dūri pret galdu.

Elēna nolika savu krūzi uz galda un saņēma jaunekļa pamatīgo dūri savās smalkajās rokās. Ja tev izdotos atrisināt domstarpības ar Slounu tagad, pirms sakrājas garu aizvainojuma gadu smagums, tu padarītu savu un Katrīnas dzīvi daudz, daudz vieglāku. Rīt no rīta tev vajadzētu aiziet līdz miesniekam un palūgt viņam piedošanu.

-   Es neko nelūgšu. Viņam ne.

-   Roran, paklausies, ko tev teikšu. Ir vērts lūgties veselu mēnesi no vietas, lai ģimenē valdītu miers. Es to zinu no savas pieredzes tādas domstarpības var izpostīt saskaņu.

-   Slouns ienīst Kori. Viņš manī neklausīsies.

-   Tomēr tev vajadzētu mēģināt, Elēna nopietni teica. Pat ja viņš noraidīs tavu atvainošanos, vismazjtev nevarēs pārmest, ka neesi mēģinājis izlīgt mieru. Ja tu mīli Katrīnu, aizmirsti par savu pašlepnumu un izdari to, kas vajadzīgs viņai. Neļauj meitenei ciest par tavām kļūdām. Kalēja sieva izdzēra savu sidru, ar alvas kausiņu nodzēsa sveces un atstāja Roranu vienu sēžam tumsā.

Pagāja vairākas minūtes, pirms Rorans sadūšojās piecelties. Viņš pastiepa roku, noslidināja to gar leti, līdz sataustīja durvis, un devās augšup pa kāpnēm, vēl arvien skardams ar pirkstiem sienu raupjo apmetumu, lai nepakluptu. Nonācis istabā, viņš noģērbās un iemetās gultā.

Apskāvis ar vilnu pildīto spilvenu, viņš ieklausījās naksnīgās mājas klusajās skaņās: bēniņos čabinājās un brīdi pa brīdim iepīkstējās pele, šad un tad nočīkstēja nakts dzestrumā atdziestošās sijas, istabas loga pārsedzi laiku pa laikam čukstus noglāstīja viegla vēja pūsma un… un tad gaitenī aiz viņa durvīm atskanēja klusu soļu švīksti.

Viņš noskatījās, kā mēlīte virs durvju roktura paceļas, tad ar vieglu čīkstu durvīs parādās sprauga. Istabā ieslīdēja tumšs stāvs, durvis aizvērās, un Rorans juta, kā viņa seju noglāsta matu aizkars, bet lūpām pieskaras rožu ziedlapiņām līdzīgas lūpas. Jauneklis nopūtās.

Katrīna.

Roranu no miega izrāva pērkona dārdi.

Zibens uzliesmojums iecirta acīs, un pagāja pāris mirkļu, pirms viņš aptvēra, kas notiek, gluži kā nirējs, kurš pēc izmisīgas traukšanās augšup beidzot sasniedz ūdens virsmu. Atvēris acis, viņš ieraudzīja savās durvīs izspridzinātu caurumu. Pa to istabā iebrāzās seši kareivji un viņiem nopakaļ arī abi razaki, piepildot telpu ar spokainu vibrāciju. Viens no kareivjiem bija piespiedis Roranam pie kakla zobena smaili. Katrīna, kas gulēja līdzās, iespiedzās un savilka ap sevi segu.

-   Celiesss! pavēlēja razaks. Rorans piesardzīgi uztrausās kājās. Likās, sirds krūtīs tūlīt uzsprāgs. Sssasssieniet viņam rokasss un vediet līdzi.

Kad uz Rorana pusi panācās kareivis ar virvi rokās, Katrīna vēlreiz iekliedzās un metās virsū kareivjiem, nikni kozdama un skrāpēdama. Meitenes asie nagi atstāja tumšas svītras pārsteigto vīru sejās, un drīz vien vairāki no viņiem apjukuši slaucīja asinis.

Rorans nometās uz viena ceļa un paķēra no grīdas savu veseri, tad, rēkdams kā lācis, sāka griezt to ap galvu. Razaki metās uz viņa pusi, cerēdami ar skaitlisko pārsvaru pievārēt jaunekli, bet velti: ja Katrīnai draudēja briesmas, viņš bija neapturams. Vesera triecieni sadragāja pāris vairogu, uzplēsa brigandīnas un bruņukreklus, sašķaidīja razaku ķiveres. Drīz vien divi vīri bija ievainoti, trīs saļimuši, lai vairs nekad neceltos.

Cīņas troksnis pamodināja pārējos mājiniekus; kā caur vati Rorans saklausīja Horsta un viņa dēlu balsis gaiteņa otrā galā. Razaki kaut ko nošņāca cits citam, tad ar necilvēcīgu sparu metās uz priekšu, sagrāba Katrīnu un, pacēluši meiteni uz pleca, metās ārā no istabas.

-   Roran! gaisu pāršķēla mīļotās izmisīgais kliedziens.

Saņēmis visus spēkus, Rorans notrieca zemē divus atlikušos

kareivjus. Viņš iestreipuļoja gaitenī un ieraudzīja, ka razaki kāpj laukā pa logu. Jauneklis metās uz viņu pusi un iesita vienam, kas teju teju grasījās noslīdēt no palodzes. Pavilcies augšup, razaks satvēra Rorana plaukstas locītavu un, pretīgi puveklainai elpai cērtoties jaunekļa sejā, apmierināti nočirkstēja: Jā, jā! Mumsss esssi vajadzīgsss tu!

Rorans mēģināja izraut roku, taču razaks neatlaida tvērienu. Ar brīvo roku jauneklis dauzīja radījuma galvu un plecus tie likās cieti, gluži kā no dzelzs izkalti. Izmisis un niknuma pārņemts, viņš sagrāba razaka kapuces malu un norāva to no briesmoņa galvas, atklādams uzbrucēja vaibstus.

Roranu pārsteidza šausmīga, kroplīga seja. Āda mirdzēja spoži melna, gluži kā vaboles spārni. Uz galvas nebija matu. Bezplaknl iņu acis pletās dūres lielumā un zaigoja kā nopulēta hematīta lode; acīs nevarēja saskatīt nedz varavīksneni, nedz zīlīti. Deguna, mutes un zoda vietā rēgojās pamatīgs knābis ar smailu galu, un I ujā zibēja dzelkšņaina purpurkrāsas mēle.

Rorans ierēcās un iecirta papēžus loga rāmī, cenzdamies atbrīvoties no briesmoņa, bet galu galā razakam izdevās izvilkt jaunekli no mājas. Viņš redzēja Katrīnu pakritusi zemē, viņa vēl arvien kliedza un cīnījās.

Kad Rorans jau draudēja saļimt, līdzās parādījās Horsts un apmeta mezgloto roku jauneklim ap krūtīm, noturēdams viņu uz vietas. Atnesiet šķēpu! kalējs iekliedzās. Viņš atņirdza zobus, asinsvadi uz varenā kakla pietūka Rorana noturēšana prasīja visus Horsta spēkus. Jūs, dēmoni, mūs nepieveiksiet!

Razaks parāva jaunekli vēl pēdējo reizi, tad, sapratis, ka neizdosies izraut viņu no kalēja tvēriena, briesmonis pielieca galvu un nošņācās: Mēsss tevi dabūsssim ciet! Tad tas zibens ātrumā metās uz priekšu un Rorans iekaucās, juzdams, kā razaka knābis iecērtas labajā plecā, pāršķeļot muskuli. Tajā pašā brīdī nokrakšķēja arī jaunekļa plauksta. Ar ļaunu ķērcienu razaks atlaida viņu un nozuda tumsā.

Horsts un Rorans elsdami gulēja zemē. Viņi aizveda Katrīnu, jauneklis novaidējās. Kad viņš mēģināja atbalstīties uz kreisās rokas, labā bezspēcīgi nokarājās. Rorana acīs kaut kas uzzibēja, un tad skatiens sāka tumst. No Rorana istabas, notašķījušies asinīm, iznāca Albrihs un Baldors. Aiz viņiem gulēja tikai līķi. Tagad es esmu nogalinājis astoņus. Rorans sameklēja savu veseri un devās projām pa gaiteni, bet tad viņam ceļu aizšķērsoja Elēna, tērpusies baltā naktskreklā.

Viņa nopētīja jaunekli, tad saņēma viņa roku un lika apsēsties uz koka lādes, kas stāvēja pie sienas. Tev vajadzētu atrādīties Ģertrūdei.

-Bet…

Ja viņa neapturēs asiņošanu, tu drīz zaudēsi samaņu.

Viņš paskatījās uz labo sānu tas tiešām mirka asinīs. Mums vispirms jāizglābj Katrīna… sāpju lēkme lika Roranam sakost zobus, …pirms tie nodara viņai ko ļaunu.

-   Puisim taisnība, mēs nedrīkstam vilcināties, piekrita Horsts. Pārsien viņu, cik nu labi spēj, un mēs dosimies viņiem pakaļ. Elēna saknieba lūpas un aizsteidzās pie drēbju skapja. Kalēja sieva atgriezās ar vairākām lupatām, cieši nosēja Rorana saplosīto plecu un lauzto plaukstas locītavu. Tikmēr Albrihs un Baldors bija noņēmuši kritušajiem kareivjiem bruņas un zobenus. Horsts paņēma vien šķēpu.

Elēna uzlika plaukstu vīram uz krūtīm: Esi piesardzīgs. Viņa paskatījās uz dēliem. Tas attiecas arī uz jums.

-   Mēs būsim uzmanīgi, Albrihs apsolīja. Sieviete saņēmās, lai pasmaidītu, un noskūpstīja savējos uz vaiga.

Vīri izsteidzās no mājas un skriešus metās uz Kārvahallas nomali. Tur viņi atklāja, ka sardzē atstātais Bērds ir nogalināts, bet koku aizsprostojums izjaukts. Baldors notupās un izpētīja ķermeni, tad aizlauztā balsī noteica: Nodurts no mugurpuses. Dunoņa Rorana ausīs bija tik skaļa, ka viņš tikko spēja saklausīt kalēja dēla vārdus. Roranam noreiba galva, tāpēc viņš atspiedās pret tuvējās ēkas stūri un mēģināja atgūt elpu.

-   Hei! Kas tur notiek?

Sargkareivji no pārējiem posteņiem pamazām pulcējās ap nogalināto biedru, līdz notikuma vietā šūpojās daudzu pievērtu lukturu spiets. Horsts pusbalsī izstāstīja par uzbrukumu un Katrīnas nolaupīšanu. Kurš nāks mums palīgā? viņš jautāja. Pēc īsām pārrunām pieci vīri piekrita pievienoties kalējam; citi palika apsargāt pārrāvumu aizsargvalnī un modināt pārējos cieminiekus.

Rorans atgrūdās no sienas un sīkā riksī ieņēma vietu pulciņa priekšgalā, lai cauri laukiem dotos dziļāk ielejā uz razaku nometnes pusi. Katrs solis sagādāja neciešamas sāpes, tomēr tam nebija nekādas nozīmes; nekam nebija nekādas nozīmes, izņemot Katrīnu. Kad viņš paklupa, Horsts, nebilzdams ne vārda, noturēja jaunekli kājās.

Pusjūdzi no Kārvahallas Ivors uz kāda paugura pamanīja sar-gkareivi tas pārliecināja kārvahalliešus apmest krietnu likumu. Vēl pēc dažiem simtiem jardu viņi pamanīja lāpu sarkano atblāzmu. Rorans pacēla veselo roku, likdams pagausināt Moli. Tad viņš cauri biezajai zālei, iztrūcinot trusi, sāka zagties tuvāk nometnei. Vīri sekoja Roranam. Jauneklis virzījās uz paliela vilkvāļu pudura pusi. Sasniedzis to, viņš apstājās un pašķīra stublāju aizkaru, lai nopētītu atlikušos trīspadsmit kareivjus.

Kur ir Katrīna ?

Kareivji krietni atšķīrās no tiem bravūrīgajiem vīriem, kuri t ik nesen bija ieradušies Kārvahallā. Viņi izskatījās pikti un noguruši, ieroči skrambu klāti, bet bruņās manīja ne viena vien cirtiena pēdas. Lielākajai daļai karavīru bija kāds ievainojums uz saitēm varēja manīt sakaltušu asiņu rūsainos plankumus. Kareivji bija sapulcējušies ciešā grupiņā ar seju pret abiem razakiem nezvēru galvas sedza kapuces. Starp karavīriem un razakiem plēnēja ugunskurs.

Viens no vīriem kliedza: …vairāk nekā pusi no mums ir nogalinājuši lauķi ar gliemežu smadzenēm, kuri nespēj atšķirt pīķi no āvas, kuri nespēj atrast zobena smaili pat tad, kad tā ietriekta šiem zarnās, jo jums nav pat tik daudz veselā saprāta, cik mūsu pulka desmitgadīgajam bundziniekam! Lai pats Galbatorikss laiza jums zābakus, bet mēs nepakustināsim ne pirksta, pirms mums nebūs jauna komandiera. Pārējie vīri māja ar galvu. Komandieris, kurš ir cilvēks.

-   Vai tiešām? razaks klusi pārvaicāja.

-    Mums ir apnicis uzklausīt jums līdzīgu kumpaiņu pavēles, mums ir noriebusies jūsu klikšķināšana un tējkannas cienīga sasvilpšanās! Un es nezinu, ko jūs izdarījāt ar Sardsonu, bet, ja jūs līdz rītam nebūsiet aizvākušies no šejienes, mēs ļausim jums nobaudīt mūsu zobenu tēraudu un paskatīsimies, kādā krāsā ir jūsu asinis. Tiesa, meiteni varat atstāt tepat, viņa…

Vīrs nepaguva pabeigt teikumu, jo lielākais razaks pārlēca pāri ugunskuram un piezemējās uz nabaga pleciem kā milzīga vārna. Kareivis iekliedzās un saļima zem pamatīgā svara. Viņš mēģināja izraut zobenu, taču razaks divreiz ieknāba upurim kaklā, un kareivis saļima.

Un mums ar tiem būs jācīnās? Roranam aiz mugura nomurmināja Ivors.

Kareivji kā sastinguši vēroja razakus, kuri laka asinis n mirušā kakla. Kad melnie radījumi atkal pieslējās stāvus, ti saberzēja mezglainās rokas, it kā tās mazgātu, un nošņācās Jā. Mēsss dosssimiesss. Palieciet, ja gribat; papildssspēki iera dīsssiesss pēc pārisss dienām. Atgāzuši galvas, razaki sāka ķērkt pret debesīm, ķērcieni kļuva arvien spalgāki, līdz tos vairs nebija iespējams sadzirdēt.

Arī Rorans palūkojās augšup. Sākumā viņš neko neredzēja, bet tad viņu sagrāba vārdos neizsakāmas šausmas augstu virs Kores, aizsegdamas zvaigznes, parādījās divas dzelkšņainas ēnas. Tās strauji tuvojās, kļūdamas arvien lielākas un lielākas, līdz likās aizsedzam pusi debesjuma. Pāri zemei pāršalca nelāgi smakojoša vēja brāzma, kas likās atnesam sēra dvaku tā bija tik spēcīga, ka Roranam teju sametās slikta dūša.

Arī kareivji bija šausmās viņu lāsti atbalsojās klajumā, bet viņi paši spieda piedurknes un šalles pie deguniem.

Ēnas virs klajuma uz mirkli apstājās, tad sāka laisties zemāk, pārsegdamas nometni ar draudīgas tumsas kupolu. Nedaudzās lāpas nodrebēja un, likās, tūlīt izdzisīs, tomēr tās vēl arvien deva gana gaismas, lai Rorans spētu starp teltīm saskatīt abus nezvērus, kas tuvojās zemei.

Lidoņu ķermeņi bija kaili, bez apmatojuma gluži kā tikko dzimušiem pelēniem. Pāri stiegrainajiem krūškurvjiem un vēderiem bija cieši nostiepta pelēka āda. Apveidā tie līdzinājās izkāmējušiem suņiem, vienīgi pakaļkājas ar milzīgajiem muskuļiem likās gana spēcīgas, lai sašķaidītu klintsbluķi. No šauro galvu pakaušiem slējās smailas kaula sekstes, kas līdzsvaroja garu, taisnu, melnkoka krāsas knābi upura caurduršanai. Aukstās, uz āru izspiedušās acis kā divas ūdens lāses līdzinājās razaku redzokļiem. No nezvēru pleciem aizmugurē augšup slējās milzīgi spārni, kas lika gaisam ievaidēties, kad radījumi tos savicināja.

Kareivji visi kā viens nometās zemē un aizsedza galvas. No būtnēm staroja šaušalīga, svešāda saprāta vibrācija, kas vēstīja par rasi, kas ir daudz senāka un daudz varenāka par cilvēkiem. Korāns nobijās, ka viņu misija varētu neizdoties. Aiz muguras Horsts čukstus pavēlēja vīriem nekustēties un neatstāt slēptuvi, Ja viņi gribēja palikt dzīvi.

Razaki paklanījās briesmekļiem, tad ieslīdēja vienā no teltīm ii n atgriezās, nesdami sasieto Katrīnu. Kopā ar razakiem no telts

iznāca Slouns. Miesnieks gāja pats, viņam nekādus valgus nemanīja.

***

Rorans blenza, nespedams saprast, pa kuru laiku Impērijas pakalpiņi varēja sagūstīt Slounu. Viņa māja taču atrodas pamatīgu gabalu no Horsta nama. Tad jauneklis visu saprata. Mūs nodevis Slouns, Rorans pārsteigts nočukstēja. Viņa dūre lēnām sažņaudzās ap vesera kātu, kad notikušā šausmas kā pulvera muca uzsprāga viņa apziņā. Viņš nogalināja Bērdu un nodeva mūs! Dusmu asaras sāka plūst pār jaunekļa vaigiem.

Roran, nomurmināja Horsts, notupdamies līdzās viņam. Mēs šobrīd nevaram uzbrukt. Mūs vienkārši noslaktēs. Roran… vai tu mani dzirdi?

Jauneklis saklausīja vien tālu čukstu, jo vēroja, kā mazākais razaks uzlec mugurā vienam no neradījumiem, apsēžas tam uz pleciem, tad noķer otra razaka augšup pasviesto Katrīnu. Nu gan Slouns izskatījās satraukts un nobijies. Viņš sāka strīdēties ar razakiem, purinādams galvu un norādīdams uz zemi. Beidzot viens no razakiem iesita miesniekam pa seju, un nabags zaudēja samaņu. Pārsviedis Slounu pār plecu, lielākais razaks uzkāpa mugurā otram spārnotajam briesmonim un noteica: Mēsss atgriezīsssimiesss, kad te būsss drošššāk. Tikai nenogaliniet to puiku apgriezīsssim jumsss kaklusss. Tad razaku rumaki sasprindzināja varenos gurnus un aiztraucās debesīs, atkal pārvērzdamies ēnās augstu starp zvaigznēm.

Rorans jutās iztukšots viņā vairs nebija ne vārdu, ne emociju. Viņš bija iznīcināts. Atlika tikai viens apkaut kareivjus. Jauneklis piecēlās kājās un pacēla veseri, lai dotos uzbrukumā, bet, tikko viņš paspēra soli uz priekšu, zeme sagrīļojās zem kājām, kaut kas spoži uzplaiksnīja, un viņš zaudēja samaņu.

BULTA SIRDĪ

Katru dienu, kopš Serisa bija palikusi aiz muguras, dūmakainus rītus nomainīja siltas pēcpusdienas, kuras ceļotāji pavadīja, vispirms iroties pāri Eldora ezeram, bet pēcāk augšup pa Gaenas upi. Ap viņiem starp smaragdzaļo priežu sienām guldzēja straume, aizvīdamās arvien dziļāk Duveldenvārdenā.

Eragonam ļoti patika ceļot kopā ar elfiem. Nari un Lifēns visu laiku smaidīja, smējās un dziedāja, īpaši, ja tuvumā bija Safira. Ja pūķis bija līdzās, viņi retumis uzlūkoja kādu citu vai runāja par kādu citu tēmu.

Tomēr, lai cik līdzīgi, elfi nebija cilvēki. Viņi kustējās krietni straujāk, krietni līganāk nekā parastie mirstīgie ar miesu un asinīm. Un, kad elfi runāja, viņi bieži izmantoja aplinku izteicienus un aforismus, kas parasti tikai samulsināja Eragonu, nevis kaut ko paskaidroja. Starp jautrības izvirdumiem Lifēns un Nari stundām ilgi nebilda ne vārda, vērodami apkārtni ar mierpilnu sajūsmu. Ja šajos apcerīguma brīžos Eragons vai Oriks mēģināja viņus uzrunāt, atbildes nekad nebija garākas par pāris vārdiem.

Tas ļāva Eragonam novērtēt, cik tieša un atklāta salīdzinājumā ar šiem diviem elfiem bija Arja. Brīžiem pat likās, ka viņa Lifena un Nari klātbūtnē jūtas neērti, it kā viņa vairs nebūtu īsti pārliecināta, kā jāuzvedas savu ciltsbrāļu vidū.

Kanoe priekšgalā sēdošais Lifēns palūkojās pāri plecam un lūdza: Eragon-finiarel, vai tu man varētu pastāstīt, par ko tavi ļaudis dzied šajā tumšajā laikā? Es atceros epus un dziesmas, ko savulaik dzirdēju Ilirejā, sāgas par jūsu lepnajiem karaļiem un grāfiem, bet tas bija ļoti, ļoti sen, un manas atmiņas līdzinās skaistām, bet nokaltušām puķēm. Kādus jaunus darbus cilvēki ir radījuši? Eragons sarauca pieri, cenzdamies atcerēties Broma skandēto leģendu nosaukumus. Kad Lifēns to uzklausīja, viņš skumji papurināja galvu un noteica: Tik daudz kas ir zudis. Galma balādes ir aizmirstas, un, ja runājam godīgi, aizmirsta ir lielākā daļa no jūsu vēstures un mākslas, atstājot vien krāšņas pasakas, kurām Galbatorikss atļāvis uzplaukt.

-  Broms reiz stāstīja mums par Jātnieku krišanu, Eragons kā taisnodamies sacīja. Jauneklim prātā nozibēja briedis, kurš lēca pāri trūdošiem koka stumbriem, Safira medīja kaut kur netālu mežā.

-   Drošsirdīgs vīrs. Apmēram minūti Lifēns airēja, nebilzdams ne vārda. Arī mēs dziedam par Krišanu… bet reti. Lielākā daļa no mums jau bija piedzimuši, kad Vraels nozuda tukšumā, un mēs arvien apraudam mūsu nodedzinātās pilsētas, Evaijēnas sarkanās lilijas, Lutivīras kristālus un mūsu nokautos tuviniekus. Laiks nespēj dziedēt šo zaudējumu cirstās brūces, pat ja paietu tūkstošiem un tūkstošiem gadu un pati saule izdzistu, liekot pasaulei virpuļot mūžīgajā naktī.

Oriks laivas aizmugurē nokremšļojās. Arī mēs, rūķi, to neaizmirsīsim. Atminies, elf, Galbatorikss iznīcināja veselu rūķu klanu.

-   Un mūsu karali Evandaru.

-   Es par to nebiju dzirdējis, Eragons pārsteigts atzina.

Lifēns pamāja un ar vieglu rokas vēzienu novirzīja laivu

apkārt zemūdens akmenim. Daudzi nav dzirdējuši. No Broma gan tu to varēji dzirdēt viņš bija šeit, kad tika dots izšķirošais trieciens. Pirms Vraela nāves elfi stājās pretī Galbatoriksam Ilirejas līdzenumos, pēdējo reizi cenšoties sakaut uzurpatoru. Tur Evandars…

-   Kur atrodas Ilireja? Eragons gribēja zināt.

-   Tā ir tā pati Urubaena, Oriks paskaidroja. Savulaik tur mājoja elfi.

Nelikdamies ne zinis par iejaukšanos viņa stāstā, Lifēns turpināja: Kā Oriks minēja, Ilireja reiz bija viena no mūsu pilsētām. Mēs to pametām, kad karojām ar pūķiem, un tad, daudzus gadsimtus vēlāk, pēc karaļa Palankāra izsūtīšanas, cilvēki to pasludināja par savu galvaspilsētu.

Eragons pārjautāja: Karalis Palankārs? Kas viņš bija? Vai viņa vārdā ir nosaukta Palankāra ieleja?

Šoreiz elfs pagriezās pret Eragonu un viņa skatienā pazibēja izbrīns. Tavu jautājumu, Argetlam, ir vairāk nekā lapu kokā.

-   Broms uzskatīja tāpat.

Lifēns pasmaidīja, tad pieklusa, it kā sakopodams domas. Kad pirms astoņiem gadsimtiem jūsu senči ienāca Alagēzijā, viņi klīda pa zemi, meklēdami piemērotu apmešanās vietu. Visbeidzot viņi apmetās Palankāra ielejā tiesa, tolaik to vēl tā nesauca, jo tā bija viena no nedaudzajām vietām, kuru viegli nosargāt un kurā nedzīvojām ne mēs, ne rūķi. Tur jūsu karalis Palankārs sāka veidot varenu valsti.

Vēlēdamies paplašināt valsts robežas, elfs turpināja, viņš pieteica karu mums, lai gan no elfu puses nekādu provokāciju nebija. Palankārs uzbruka mums trīs reizes, bet visas trīs reizes mēs guvām virsroku. Elfu spēks tā pārbiedēja Palankāra augstmaņus, ka viņi lūdza savam valdniekam noslēgt mieru. Karalis neuzklausīja savu vasaļu padomu. Tad tie vērsās ar piedāvājumu noslēgt līgumu tieši pie mums, un mēs to parakstījām bez karaļa ziņas.

Tad, stāsts vijās tālāk, ar mūsu palīdzību Palankārs tika gāzts no troņa un izraidīts no galvaspilsētas, bet viņš ar ģimeni un tuvākajiem līdzgaitniekiem atteicās aiziet no ielejas. Mums nebija ne mazākās vēlmes kādu nogalināt, tāpēc mēs uzcēlām Ristvakbaenas torni, lai Jātnieki varētu paturēt Palankāru acīs urt gādātu, lai karalis nekad vairs nenāktu pie varas un neuzbruktu nevienam Alagēzijā.

Drīz vien, pēc mirkļa pauzes elfs turpināja, Palankāru nogalināja viens no viņa dēliem, kurš nevēlējās gaidīt, iekams karalis aizies pats. Pēc tam viņa dzimtā valdīja slepkavību, nodevību un citu nejēdzību laiks, kas kādreiz vareno Palankāra namu pārvērta nožēlojamā ēnā. Tomēr karaļa pēcteči tā arī palika ielejā un karaļu asinis vēl arvien rit Terinsfordas un Kārvahallas ļaužu dzīslās.

-   Skaidrs, Eragons pamāja.

Lifēns izbrīnīti pacēla vienu uzaci. Vai tiešām? Tam bija vairāk iespaida, nekā tu spēj iedomāties. Tieši šis notikums pārliecināja Anurinu Jātnieku vadoni pirms Vraela ļaut arī cilvēkiem kļūt par Jātniekiem, lai novērstu līdzīgas sadursmes.

Oriks nicīgi iesmējās. Varu iedomāties, kādus strīdus šim vajadzēja izstrīdēt.

-   Tas nebija īpaši respektēts lēmums, Lifēns atzina. Pat vēl tagad daudzi apšauba tā viedumu. Lēmums radīja tādu spriedzi starp Anurinu un karalieni Dellaniru^ka Anurins atšķēlās no mūsu valdības un kopā ar Jātniekiem apmetās Vrengardā, kļūstot par neatkarīgu vienību.

-   Bet, ja reiz Jātnieki atšķēlās no jūsu valdības, tad kā viņi spēja uzturēt mieru, kā bija paredzēts? Eragons vaicāja.

-   īsti jau nespēja, Lifēns sacīja. Bet tad karaliene Dellanira saprata, ka Jātnieku neatkarībai no pavēlniekiem un karaļiem ir būtiska jēga, tāpēc viņa ļāva Jātniekiem atkal ierasties Duveldenvārdenā. Tiesa, viņa nekad nesamierinājās ar to, ka pastāvēja kāda par viņu augstāka vara.

Eragons sarauca pieri. Bet vai tad tāda nebija sākotnējā iecere?

-   Jā… un nē. Jātniekiem vajadzēja pasargāt no dažādu valdību un rasu patvaļas, bet kurš gan pieskatīja pašus pieskatītājus? Tieši šī nepilnība izraisīja Krišanu. Nebija neviena, kas spētu pamanīt trūkumus Jātnieku iedibinātajā kārtībā, jo viņi stāvēja it kā augstāk pār ikvienu citu, pār jebkurām aizdomām un tieši tāpēc aizgāja bojā.

Eragons pavēzēja airi vispirms vienā laivas pusē, tad otrā un tikmēr apsvēra Lifēna stāstīto. Airis nodrebēja viņa rokās, diagonāli šķeļot straumi. Kas mantoja elfu troni pēc Dellaniras?

-   Evandars. Viņš sēdās mezglu tronī pirms piecsimt gadiem, kad Dellanira, lai apgūtu maģijas noslēpumus, atkāpās no varas un valdīja līdz pat savai nāvei. Tagad elfu karaliene ir viņa sieva Islanzadi.

-Tas ir… Eragons aprāvās ar puspavērtu muti. Viņš jau gribēja teikt neiespējami, bet tad saprata, cik smieklīgi izklausītos šāds apgalvojums. Tā vietā viņš pavaicāja: Vai elfi ir nemirstīgi?

Lifēns klusā balsi atbildēja: Reiz mēs līdzinājāmies cilvēkiem bijām spoži, mirstoši un gaisīgi kā rīta rasa. Tagad mūsu mūži stiepjas bezgalīgi cauri putekļainu gadu virknēm. Jā, mēs esam nemirstīgi, tiesa gan, mūs ir iespējams ievainot un nogalināt ar ieroci.

-   Jūs kļuvāt nemirstīgi? Kā? Elfs atteicās to paskaidrot, lai kā Eragons viņu tincinātu. Beidzot Eragons vaicāja: Cik veca ir Arja?

Lifēns pievērsa dzirkstošu acu skatienu jautātājam, pētīdams Eragonu ar neomulību izraisošu tiešumu. Arja? Kāpēc viņa tevi tā interesē?

-   Es… Eragons saminstinājās, pēkšņi nebūdams pārliecināts par to, kāpēc uzdevis šo jautājumu. Jaunekļa simpātijas pret Arju sarežģīja apstāklis, ka viņa bija elfa un varēja būt daudz, daudz vecāka par Eragonu. "Varbūt viņa saskata manī bērnu." Es nezinu, viņš godīgi atzinās. Bet viņa izglāba man dzīvību un Safiras dzīvību arī, tāpēc vēlos par viņu uzzināt pēc iespējas vairāk.

-   Man ir kauns, Lifēns sacīja, rūpīgi izrunādams katru vārdu, ka uzdevu tev šādu jautājumu. Mūsu vidū nav pieņemts izrādīt ziņkāri par otra nodomiem… Vienīgais, gribu piebilst un ceru, ka Oriks man piekritīs, ka tev, Argetlam, ir jāsargā sava sirds. Nebūtu labi, ja tagad kāds to salauztu, turklāt šī nebūtu tam piemērotākā vieta.

-   Tiesa gan, Oriks norūca.

Asinīm sakāpjot galvā, Eragonu pāršalca karstuma vilnis, it kā kāds būtu uzlējis viņam uz galvas karstu vasku. Pirms viņš paguva ko atbildēt, prātā parādījās Safira un teica: Un tagad ir īstais brīdis pievaldīt mēli. Viņi vēl tev labu. Neaizvaino viņus.

Viņš ievilka dziļu elpu un nogaidīja, lai apmulsums norimst. Vai tu esi vienisprātis ar viņiem ?

Es domāju, Eragon, ka tu esi mīlestības pilns un meklē kādu, kurš atbildētu tev ar to pašu. Par to nav jākaunas.

Viņš ar zināmām pūlēm pieņēma pūķa teikto. Vai tu drīz atgriezīsies ?

Es jau lidoju atpakaļ.

Atkal pievērsdamies apkārt notiekošajam, Eragons pamanīja, ka gan elfs, gan rūķis viņu vēro. Es izprotu tavas rūpes… bet varbūt tu tomēr varētu atbildēt uz manu jautājumu?

Lifēns brīdi vilcinājās. Arja ir diezgan jauna. Viņa piedzima gadu pirms Jātnieku sakāves.

Simts! Lai gan viņš bija gaidījis līdzīgu skaitli, Eragonu tas tik un tā satrieca. Viņš neļāva sejā noraustīties ne vaibstam. Viņas mazmazbērni varētu būt vecāki par mani! Vairākas minūtes viņš drūvējās par tikko uzzināto, bet tad, lai izkliedētu nepatīkamās domas, sacīja: Tu teici, ka cilvēki atklāja Alagēziju pirms astoņsimt gadiem. Bet Broms minēja, ka mēs esot ieradušies šeit trīs gadsimtus pēc Jātnieku izveides, kas notika pirms vairākiem tūkstošiem gadu.

-   Pirms divtūkstoš septiņsimt četriem gadiem, pēc mūsu laika skaitīšanas, Oriks precizēja. Bromam ir taisnība, ja par cilvēku "ierašanos" Alagēzijā uzskata vienu kuģi ar divdesmit kareivjiem. Viņi izcēlās krastā dienvidos, kur tagad atrodas Surda. Mēs viņus sastapām, izlūkojot apkārtni, mēs apmainījāmies ar dāvanām, bet tad viņi devās projām un mēs netikām redzējuši nevienu citu cilvēku gandrīz divus tūkstošus gadu, līdz parādījās karalis Palankārs ar savu floti. Likās, ka cilvēki tad jau bija pilnīgi aizmirsuši par mums, ja neņem vērā neskaidras leģendas par spalvainiem kalnu cilvēkiem, kuri naktīs uzglūn maziem bērniem. Blēņas!

-   Vai jūs zināt, no kurienes ieradās Palankārs? Eragons vaicāja.

Oriks sarauca pieri, brīdi pakošļāja ūsu galu un papurināja galvu. Mūsu leģendas vēsta vien to, ka viņu dzimtene atradusies tālu dienvidos, aiz Beoru kalniem, un ka cilvēki bēguši no kara un bada.

Eragonu šī ziņa iejūsmināja, tāpēc viņš ieminējās: Tātad varētu pastāvēt vēl kādas citas valstis, kuras palīdzētu mums cīņā pret Galbatoriksu?

-   Iespējams, atzina Oriks. Tomēr nenāktos viegli tās atrast, pat lidojot pūķa mugurā, un es šaubos, vai viņi saprastu valodu, kurā runājam mēs. Un kāpēc lai kāds gribētu mums palīdzēt? Ko vārdeni var piedāvāt citai valstij? Turklāt nav viegli nogādāt armiju no Farthenduras līdz Urubaenai, nemaz nerunājot par pārgājieniem vairāku simtu, ja ne tūkstošu jūdžu attālumā.

-   Turklāt tu mums esi vajadzīgs šeit, Eragonam sacīja Lifēns.

-   Es tomēr… Eragons apklusa, jo tajā mirklī virs upes parādījās Safira, kurai sekoja satrauktu zvirbuļu un strazdu pulks, cenzdamies aizdzīt pūķi tālāk no savām ligzdām. Vēl pēc brīža tuvējo koku zaros sāka sasvilpties un sačakstināties neredzamu vāveru armija.

Lifēna seja atplauka smaidā, un viņš iesaucās: Vai gan viņa nav lieliska? Raugiet, kā saules staros uzmirdz viņas zvīņas! Nekādas pasaules bagātības nespēj līdzināties šai ainai! Līdzīgas sajūsmas gaviles skanēja no Nari mutes otrā laivā.

-   Es to vairs nespēju izturēt, bārdā norūca Oriks. Eragons novaldījās, lai nepasmaidītu, lai gan viņš piekrita rūķim. Elfiem nekad neapnika jūsmot par Safiru.

Kas ļauns no pāris komplimentiem ? Safira sacīja. Viņa iegāzās ūdenī ar milzīgu šļakstu un pabāza galvu zem ūdens, lai izvairītos no piķējoša zvirbuļa.

Nekas, nekas, piekrita Eragons.

Safira paskatījās uz savu Jātnieku, neizceļot galvu no ūdens. Vai es saklausīju tavā balsī sarkasmu ?

Eragons iesmējās un neko neatbildēja. Pametis skatienu uz otru laivu, Eragons brīdi vēroja, kā Arja airē ideāli taisna mugura, seja bez mazākās izteiksmes -, tā viņa slīdēja, ienirstot raibajos gaismas tīmekļos, ko saule meta cauri sūnām klāto koku lapotnēm. Elfa likās tik neizprotama un nopietna, ka Eragonā uzdzirkstīja vēlme samīļot Aiju. Lif'ēn, viņš jautāja tik klusu, lai Oriks nedzirdētu, kāpēc Arja ir tik… nelaimīga? Tu un…

Lifēna pleci zem rūsganās tunikas saspringa, un viņš atbildēja tik klusu, ka Eragons tikko spēja saklausīt elfa čukstus: Mums ir liels gods kalpot Arjai Drotningu. Viņa mūsu tautas dēļ ir pārcietusi vairāk, nekā tu spēj iedomāties. Mēs līksmojam par to, ko viņai ir izdevies paveikt ar Safiru, bet sapņos mēs lejam rūgtas asaras par viņas nesto upuri… un viņas lielo zaudējumu. Taču Ai jas skumjas pieder viņai pašai, un es nedrīkstu par tām stāstīt liez viņas atļaujas.

Vakarā sēžot pie ugunskura un nevērīgi glāstot sūnu paklāju, kas mazliet atgādināja truša kažoku, Eragons pēkšņi izdzirda I i-oksni dziļāk mežā. Saskatījies ar Safiru un Oriku, viņš izvilka Zaroku un sāka lavīties uz skaņas pusi.

Eragons apstājās nelielas gravas malā un paskatījās uz otru nogāzi, kur sniegogu krūmā sitās medību piekūns ar salauztu spārnu. Ieraudzījis cilvēku, plēsējputns sastinga, tad pavēra knābi un izgrūda stindzinoši spalgu kliedzienu.

Kāds nežēlīgs liktenis nespēt pacelties spārnos, bilda Safira.

Kad parādījās Arja, viņa nopētīja piekūnu, tad uzvilka loku un nekļūdīgi trāpīja putnam krūtīs. Pirmajā mirklī Eragons nodomāja, ka viņa to nošāvusi maltītei, bet elfa netaisījās iet nedz pēc putna, nedz pēc bultas.

Kāpēc? jauneklis vaicāja.

Sejā nenoraustoties ne vaibstam, Arja atlaida loka stiegru.

-   Putns bija pārāk smagi savainojies, lai es spētu to izārstēt. Būtu nomiris pa nakti vai vēlākais rīt. Tāda ir lietu daba. Es atbrīvoju to no mocībām vairāku stundu garumā.

Safira nodūra galvu un piegrūda purnu Arjas plecam, tad devās atpakaļ uz nometni, ar asti noraujot mizu no kokiem. Kad Eragons taisījās sekot pūķim, jauneklis juta, ka Oriks parauj viņa piedurkni, un pieliecās, lai dzirdētu, kā rūķis pusbalsī norūc:

-   Nekad nelūdz elfam palīdzību, viņš var nospriest, ka tev labāk nemocīties, vai ne?

♦ ♦ ♦

DAGŠELGRA PIESAUKŠANA

Lai gan iepriekšējā dienā pamatīgi piekusis, Eragons piespied sevi piecelties vēl pirms saullēkta, cerēdams, ka viņam izdo sies pārsteigt kaut vienu no elfiem guļam. Tā viņam bija kļu vusi par spēli atklāt, cikos elfi ceļas, ja viņi vispār gāja gulēt jo nevienu no viņiem jauneklis vēl nebija redzējis aizvērtām acīm Šis rīts nebija izņēmums.

-   Labrīt, no lapotnes viņam virs galvas atskanēja Nari un Lifēna balsis. Eragons atgāza galvu un ieraudzīja elfus viņi stāvēja uz priedes zara kādas piecdesmit pēdas augstāk. Ar kaķa veiklību pārlecot no zara uz zaru, elfi pēc mirkļa piezemējās viņam līdzās

-   Mēs stāvējām sardzē, Lifēns paskaidroja.

-   No kā būtu jābaidās?

No koka aizsega iznāca Arja un paskaidroja: No manām

bažām. Duveldenvārdenā mājo daudzi noslēpumi un apdraudē jumi, jo īpaši Jātniekam. Mēs te mitināmies tūkstošiem gadu un negaidītās vietās vēl arvien slēpjas senas burvestības; maģija caurauž gaisu, ūdeni un zemi. Dažkārt burvesti ir ietekmējuši ari zvērus. Reizēm meža biezoknī parādās savādi radījumi un ne vienmēr tie ir draudzīgi noskaņoti.

-Vai tie… Eragons apklusa, jo tajā brīdī iekņudējās viņa gedwēy ignasia. Gannela dotais sudraba veserītis uz krūtīm pamazām sakarsa, un jauneklis juta, kā amuleta maģija izsūc viņa spēkus.

Kāds mēģināja pieredzēt Eragonu.

Vai tas varētu būt Galbatorikss? viņš nobijies prātoja. Jaunek lis satvēra piekariņu un izvilka virs krekla, gatavs noraut, ja viņš kļūtu pārāk vājš. No apmetnes otras puses piesteidzās Safira, lai atbalstītu draugu ar savām enerģijas rezervēm.

Vēl pēc mirkļa veserītis sāka atdzist, līdz atkal vēsi pieskārās jaunekļa ādai. Viņš pamētāja to uz plaukstas, tad atkal paslēpa zem drēbēm, bet Safira ieminējās: Mūsu ienaidnieki mūs meklē.

Ienaidnieki? Varbūt tas bija kāds no Duvrangragātas?

Domāju, Hrotgars būs pateicis Nasuadai, ka lūdzis Gannelam noburt tavu piekariņu… Pat iespējams, ka tas ir bijis tieši viņas ieteikums.

Kad Eragons paskaidroja, kas noticis, Arja sarauca pieri.

Tātad vēl jo vairāk ir jācenšas pēc iespējas ātrāk nokļūt Elesinērā, lai turpinātu tavu apmācību. Notikumi Alagēzijā nestāv uz vietas, un baidos, ka tev var pietrūkt laika, lai pilnībā pabeigtu mācības.

Eragons gribēja turpināt aizsākto sarunu, taču Arja steidzināja pamest nometni. Kad mantas bija sakrautas laivās un ugunskurs nomīdīts, viņi devās tālāk augšup pa Gaenas upi.

Kādu stundu pēc došanās ceļā Eragons ievēroja, ka upe kļūst platāka un dziļāka. Vēl pēc dažām minūtēm viņi nonāca līdz ūdenskritumam, kas pildīja Duveldenvārdenu ar dobju dunoņu. Klints, no kurienes gāzās straume, bija savas simt pēdas augsta, turklāt augšpusē to noslēdza pārkare tas nozīmēja, ka uzrāpties tajā nav iespējams. Kā mēs tiksim tālāk? Viņš jau juta vēsu pilienu migliņu uz pieres.

Lifēns norādīja uz kreiso krastu, kur kādu gabaliņu no ūdenskrituma augšup pa stāvo nogāzi veda iestaigāta taka. Mums nāksies nest laivas un pārējās mantas kādu puslīgu, līdz upe atkal kļūs kuģojama.

Pieci ceļotāji atraisīja starp kanoe soliem nostiprinātos saiņus, sadalīja tos vienādās daļās un salika mugursomās. Uff, Eragons noelsās, paceldams savējo. Tā svēra reizes divas vairāk nekā nasta, ko viņš bija pieradis stiept, ejot kājām.

Es varu aiznest to augšup pa straumi… visus jūsu saiņus, Safira piedāvāja, izrāpdamās dubļainajā krastā un nopurinādamās.

Kad Eragons atkārtoja pūķa piedāvājumu, Lifēns izskatījās satriekts. Mēs nekad nespētu pat pieļaut domu, ka varētu izmantot pūķi kā nastu nesēju. Tas noniecinātu tevi, Safira, un Eragonu kā Šurtugalu, kā arī apkaunotu mūsu viesmīlību.

Safira nosprauslojās, un no viņas nāsīm izšāvās liesmu strūkla, iztvaicēdama ūdeni uz upes virsmas un uzmezdama gaisā pamatīgu garaiņu mākuli. Tās ir muļķības. Pastiepusi zvīņoto ķepu, viņa aizāķēja nagus aiz Eragona mugursomas plecu siks nām un pacēlās gaisā. Noķeriet mani, ja spējat!

Klusumu pārtrauca dzidru smieklu zvaniņi, kas atgādināja lakstīgalas trelli. Eragons pārsteigts pagriezās un paskatījās uz Arju. Tā bija pirmā reize, kad viņš dzirdēja elfu smejamies un viņam patika, kā skanēja šie smiekli. Arja uzsmaidīja Lifēnam Tev vēl daudz jāmācās, ja uzskati, ka vari pamācīt pūķi, ko viņai darīt un ko ne.

-   Bet negods…

-   Tas nav nekāds negods, ja Safira to dara no brīvas gribas, Arja atgādināja. Tagad ilgāk nekavēsimies un dosimies ceļā.

Cerēdams, ka smagums neizraisīs jaunu muguras sāpju lēkmi Eragons kopā ar Lifēnu vienu no kanoe laivām uzcēla sev plecos Jauneklim nācās paļauties uz elfa norādēm, jo pats viņš redzēja tikai zemi tieši zem kājām.

Pēc stundas aiz muguras bija palikusi kraujas mala, ceļinieki bija pagājuši garām bīstamajām krācēm un nonākuši līdz vietai kur Gaena atkal plūda mierīga kā spogulis. Kādā upes ielokā viņus gaidīja Safira, aiz gara laika ķerdama seklumā zivis un ik pa brīdim cirzdama ūdenī savu trīsstūraino galvu gluži kā gārnis.

Arja piesauca Safiru un paskaidroja viņai un Eragonam: Aiz nākamā līkuma plešas Ardvenas ezers, un tā rietumu krastā slejas Siltrima, viena no mūsu dižākajām pilsētām. Pirms sasniegsim Elesmēru, mums nāksies noiet vēl garu ceļu cauri meža biezokņiem. Pie Siltrimas mēs sastapsim daudzus elfus. Tomēr es nevēlos, lai jūs redzētu vēl kāds elfs, pirms mēs būsim runājuši ar karalieni Islanzadi.

Kāpēc tā? Safira vaicāja, izteikdama arī Eragona neizpratni.

Arja savā muzikālajā balsī nodziedāja: Jūsu klātbūtne mūsu karalistei nozīmē lielas, bet arī draudīgas pārmaiņas, un tās var kļūt bīstamas, ja tās neuztver pietiekami piesardzīgi. Karalienei pirmajai jūs jāsatiek. Tikai viņai ir gana autoritātes un gudrības, lai gādātu par šīm pārmaiņām.

-   Tu viņu vērtē ļoti augstu, Eragons secināja.

Kad jauneklis to pateica, Nari un Lifēns sastinga un piesardzīgi palūkojās uz Arju. Viņa nobālēja, bet tad lepni izslējās.

Viņa ir vadījusi mūs godam… Eragon, es zinu, ka tavos saiņos Inu kopš Troņheimas ir noglabāts apmetnis ar kapuci. Pirms atkal nonāksim mežos, kur nebūs jābaidās no nejaušiem vērotājiem, es liigtu tevi nēsāt šo apmetni un gādāt, lai tava galva vienmēr būtu apsegta, citādi kāds var ieraudzīt tavas apaļās ausis un saprast, ka esi cilvēks. Eragons pamāja ar galvu. Un, Safira, tev pa dienu vajadzētu slēpties, bet pa nakti mūs atkal panākt. Ažihads minēja, ka šādi jūs rīkojāties, šķērsojot Impērijas zemes.

Un man riebās katrs tādas slapstīšanās mirklis, viņa noņurdēja.

-   Tas ilgs tikai divas dienas, šodien un rīt. Pēc tam jau būsim gana tālu no Siltrimas un mums vairs nevajadzēs uztraukties, ka mūs varētu redzēt kāds vērā ņemams elfs, Arja apsolīja.

Safira pievērsa debeszilo skatienu Eragonam. Kad mēs izkļuvām no Impērijas, es nozvērējos, ka vienmēr turēšos tev cieši līdzās, lai katrā mirklī varētu nākt palīgā. Ikreiz, kad mēs bijām šķirti, notika kas nelāgs: Jazuakā, Daretā, Drasleonā, tad tas atgadījums ar vergdziņiem.

Teirmā viss bija kārtībā.

Tu saproti, ko vēlos teikt! Un man ļoti negribas tevi pamest vienatnē, jo savainotās muguras dēļ tu pat nespēj pienācīgi aizstāvēties.

Es ticu, ka Arja un pārējie spēs parūpēties par mani. Vai tev par to ir kādas šaubas ?

Safira mirkli vilcinājās. Es uzticos Arjai. Pūķis pagriezās un aizčāpoja gabaliņu augstāk gar upi, pasēdēja tur kādu mirkli, tad atgriezās. Labi, lai tā būtu. Safira noraidīja savu piekrišanu Arjai, piebilzdama: Taču es negaidīšu ilgāk par rītdienas nakti, pat ja jūs tajā brīdī būtu Siltrimas galvenajā laukumā.

-   Es visu saprotu, Arja teica. Tomēr uzmanies, lidojot arī pēc tumsas iestāšanās, jo elfi labi redz arī naktī, ja vien nevalda piķa melna tumsa. Ja kāds tevi ieraudzīs, tev var uzbrukt ar maģijas palīdzību.

Brīnišķīgi, iestarpināja Safira.

Kamēr Oriks un elfi atkal sakrāva visu laivās, Eragons un Safira izpētīja krēslaino mežu, raudzīdamies pēc piemērotas slēptuves. Viņi izvēlējās sausu iedobi, kuru ieskāva padrupušas klintis un kuras dibenu klāja patīkami mīksts priežu skuju paklājs. Safira saritinājās uz zemes un pamāja ar galvu. Tagad ej. Ar mani viss būs kārtībā.

Eragons apskāva pūķa kaklu piesardzīgi, lai nesavainotos ar tā asajiem dzelkšņiem, un tad negribīgi, ik pa brīdim atskatīdamies, devās atpakaļ pie pārējiem. Pirms kāpšanas laivā viņš uzmeta mugurā apmetni, un viņi turpināja ceļu.

Kad skatienam pavērās Ardvena ezers, gaisā nejuta ne vēsmiņas, tāpēc milzīgais ūdens klajums gulēja viņu priekšā mierīgs un gluds, ideāls spogulis kokiem un mākoņiem. Ainava bija tik nevainojama, ka Eragonam vienu brīdi likās, it kā viņam būtu radusies iespēja caur logu ieskatīties citā pasaulē un, ja viņi turpinātu ceļu, tad laivas iekristu bezgalīgi tālajā zilo debesu atspulgā. Šī doma lika viņam nodrebēt.

Dūmakainajā tālē pa ezera virsmu kā ūdensmērītāji, elfu spēka un izveicības dzītas, neticami ātri šaudījās neskaitāmas baltas bērza tāss laivas. Eragons nodūra galvu zemāk un savilka kapuces malas, lai būtu drošs, ka tā pilnībā nosedz viņa seju.

Jo tālāk slīdēja laivas, jo vājāka kļuva saikne ar Safiru, līdz abus saistīja vien trausls domu pavediens. Kad pienāca vakars, viņš vairs nespēja sajust pūķa klātbūtni pat tad, ja sasprindzināja prātu no visa spēka. Pēkšņi Duveldenvārdena likās krietni vientulīgāka un tukšāka.

Kad krēsla kļuva dziļāka, kādu jūdzi tālāk visos iespējamos augstumos koku zaros iezīmējās baltu gaismu puduri. Dzirksteles likās mii-dzam pilna mēness sudrabainajā spožumā tik dīvainas un noslēpumainas nakts tumsā.

Tur plešas Siltrima, Lifēns sacīja.

Ar klusu šļakstu pretējā virzienā viņiem garām paslīdēja tumša laiva, no kuras atskanēja elfa stūrmaņa klusi nomurmināts "Kvetha Fricai".

Arja pieairēja savu laivu pie Eragona kanoe. Šonakt mēs pārnakšņosim šeit.

Viņi iekārtoja nometni krietnu gabalu no Ardvena ezera, kur zeme bija gana sausa, lai uz tās gulētu. Asinskāro odu spieti piespieda Arju noskaitīt pretodu burvestību, un tikai tad viņi spēja puslīdz mierīgi paēst vakariņas.

Visi pieci ceļotāji sēdēja ap ugunskuru, vērdamies zeltītajās liesmās. Eragons atspieda galvu pret koka stumbru un noskatījās, kā pāri debesjumam aizšaujas meteors. Likās, ka plakstiņi teju teju aizkritīs, bet tad no Siltrimas puses cauri mežam jauneklis sadzirdēja sievietes balsi, tikko saklausāmu čabēšanu, kas noglāstīja viņa ausi kā dūna. Viņš sarauca pieri un izslējās sēdus, cenzdamies labāk sadzirdēt tālo čukstu.

Līdzīgi dūmu pavedienam, kas kļūst biezāks un biezāks, tikko iekurtai ugunij arvien pieņemoties spēkā, tā tālā balss kļuva spēcīgāka un spēcīgāka, līdz viss mežs šķita elpojam kopā ar aicinošo vijīgo melodiju, kas cēlās un krita ar mežonīgu atbrīvotību. Šai ārpuszemes dziesmai pievienojās arī citas balsis, izgreznodamas sākotnējo tēmu ar neskaitāmu variāciju dzīpariem. Likās, ka pat gaiss iemirdzas šīs vētrainās mūzikas krāsās.

Pārdabiskās ainavas trieca te sajūsmas, te šausmu tirpas pār Eragona muguru. Skaņas aptumšoja jaunekļa maņas, ievilinādamas viņu samtainajā naktī. Vilinošo nošu saukts, viņš pielēca kājās, gatavs mesties mežā un meklēt balsu avotu, gatavs dejot starp kokiem un sūnām, gatavs darīt visu, lai pievienotos elfu svinībām. Taču, pirms viņš spēja izkustēties no vietas, Arja satvēra viņa roku un parāva, pagriezdama ar seju pret sevi.

Eragon! Iztīri savu prātu! Viņš veltīgi mēģināja izrauties no elfas tvēriena. -Eyddr eyreya onr! Iztīri savas ausis! Nākamajā mirklī viss noklusa, it kā viņš pēkšņi būtu kļuvis kurls. Eragons vairs nemēģināja izrauties un paskatījās apkārt, nesaprazdams, kas tikko bija noticis. Ugunskura otrā pusē Lifēns un Nari klusēdami centās savaldīt Oriku.

Eragons redzēja, ka Aijas mute kustas viņa kaut ko teica, tad ar paukšķi pasaule atkal atguva skaņu, tiesa, mūziku viņš vairs nedzirdēja. Kas?… viņš apdullināts jautāja.

-  Atšujieties, Oriks norūca. Lifēns un Nari pacēla rokas un atkāpās no rūķa.

-   Atvaino, Orik-vodhr, Lifēns sacīja.

Arja palūkojās uz Siltrimas pusi. Esmu kļūdījusies, skaitot

dienas; mums nevajadzēja būt pilsētas tuvumā Dagšelgra laikā Mūsu saturnālijas un svētki var izrādīties bīstami mirstīgajiem Mēs dziedam senvalodā, un dziesmu vārdos netrūkst kaisles un ilgu burvestības, kurai pat mēs spējam pretoties vien ar lielām grūtībām.

Nari nemierīgi sagrozījās. Mums būtu jādodas uz birzi.

-   Būtu gan, piekrita Arja, taču mēs pildīsim savu pienākumu un nogaidīsim.

Satriektais Eragons apsēdās tuvāk pie ugunskura, vēlēdamies kaut Safira būtu kaut kur tuvumā; viņš bija pārliecināts, ka pūķis būtu spējis pasargāt viņa prātu no mūzikas iespaida. Pastāstiet vairāk par Dagšelgru! viņš lūdza.

Arja nometās līdzās jauneklim, sakrustodama garās kājas Dagšelgrs gādā, lai mežs vienmēr būtu vesels un auglīgs. Katru pavasari mēs apdziedam kokus, apdziedam pārējos augus un apdziedam dzīvniekus. Ja nebūtu elfu, Duveldenvārdena būtu uz pusi mazāka. It kā apstiprinot Arjas teikto, putni, brieži rudās un pelēkās vāveres, svītrainie āpši, lapsas, truši, vilki, vardes, krupji, bruņrupuči un visas citas dzīvās radības, kas atradās tuvumā, aizmirsa par slēpšanos un sāka juceklīgi šaudīties pa mežu smilkstu un kaucienu kakofonijas pavadījumā. Tie vēlas pāroties un meklē otru pusīti, Arja paskaidroja. Šo dziesmu elfi dzied visā Duveldenvārdenā, katrā mūsu pilsētā. Jo vairāk mūsējo piedalās piesaukšanā, jo spēcīgāka kļūst burvestība un jo spēcīgāka burvestība, jo lielāka šogad kļūs Duveldenvārdena.

Eragons parāva nost roku, jo gar viņa gurnu aizvēlās trīs eži. Visās malās atbalsojās trokšņi. Es esmu nonācis pasakā, jauneklis nodomāja, apņemdams ar rokām ceļgalus.

Oriks atgriezās pie ugunskura un skaļā balsī, lai tā būtu sadzirdama apkārtējā kņadā, paziņoja: Zvēru pie savas bārdas un cirvja, es nepieļaušu, ka pret manu gribu pār mani valdītu maģija. Arja, ja tas notiks vēlreiz, zvēru pie Helcvoga akmens jostas, es atgriezīšos Farthendurā, un jums nāksies domāt, kā tikt galā ar Durgrimsta Ingeitumu dusmām.

-   Man nenāca ne prātā pakļaut jūs Dagšelgra ietekmei, Arja paskaidroja. Es lūdzu piedot manu kļūdu. Un, kaut gan es šobrīd atvairu Dagšelgra burvestību, Duveldenvārdenā no maģijas izbēgt nav iespējams, tā ir visur. ^

-   Tad, lūdzu, gādā, lai tā vismaz neapgānītu manu prātu. Oriks papurināja galvu un pārslidināja pirkstus pār cirvja kātu, vienlaikus vērodams dzīvnieku ēnas, kas klīda krēslā aiz ugunskura mestā gaismas loka robežām.

Tonakt negulēja neviens. Eragons un Oriks nespēja aizmigt, jo apkārt nerimās satraucošie trokšņi un gar telti ik pa brīdim aizšāvās kāds lielāks vai mazāks dzīvnieks; elfi negulēja, jo vēl arvien ieklausījās dziedāšanā. Lifēns un Nari nenogurstoši meta lokus ap ugunskuru, bet Arja ar izslāpušu skatienu vērās Siltrimas virzienā, un šonakt zem viņas gaišbrūnās ādas īpaši asi izcēlās augstie vaigu kauli.

Kad skaņu un kustību jampadracis bija ildzis stundas četras, pie tumšajām debesīm parādījās Safira. Viņas acis savādi mirdzēja. Pūķis nodrebēja un izlieca kaklu, elsodams puspavērtu muti. Mežs, viņa izgrūda, ir dzīvs. Un es esmu dzīva. Manas asinis kūsā tā, kā nekad iepriekš nav kūsājušas. Tās kūsā tā, kā kūsā tavējās, kad tu domā par Arju. Es… saprotu!

Eragons uzlika roku uz Safiras pleca un sajuta trīsas, kas brīdi pa brīdim pārskrēja viņas varenajam stāvam; viņas sāni vibrēja pūķis dungoja līdzi elfu dziedātajai melodijai. Safiras ziloņkaula nagi kārpīja zemi, viņas muskuļi savilkās un saspringa, pūķim cenšoties savaldīties, lai netrauktos naktī. Safiras astes galiņš ik pa brīdim noraustījās, it kā viņa būtu gatava kuru katru mirkli uzbrukt.

Arja piecēlās un pievienojās Eragonam un Safirai. Arī elfa uzlika roku uz pūķa pleca, un viņi trijatā vērās tumsā, vienoti dzīvā ķēdē.

Kad uzausa rīts, pirmais, ko Eragons ievēroja, bija spoži zaļas adatiņas priežu zaru galos. Viņš pieliecās, aplūkoja sniegogu puduri pie kājām un atklāja, ka ikviens krūmiņš, liels vai mazs, pa nakti ir laidis jaunus dzinumus. Mežs vibrēja krāsu spēkā, viss bija kupls, svaigs un tīrs. Gaiss smaržoja tā, it kā tikko būtu lijis.

Safira noskurinājās līdzās Eragonam un sacīja: Drudzis ir pārgājis; es atkal esmu es pati. Es izjutu ko tādu… It kā pasaule dzimtu no jauna un es palīdzētu to radīt ar uguni, kas plūst manos locekļos.

Kā jūties ? Proti, kā tu jūties iekšēji ?

Man būs vajadzīgs kāds laiks, lai saprastu, ko es šonakt piedzīvoju.

Tā kā mūzika bija noklususi, Arja noņēma burvestību no Eragona un Orika. Viņa piebilda: Lifēn, Nari, dodieties uz Siltrimu un sagādājiet mums visiem zirgus. Mēs nevaram visu ceļu no šejienes līdz Elesmērai iet kājām. Un brīdiniet kapteini Damitu, ka Serisai ir nepieciešami papildspēki.

Nari paklanījās. Un ko mums teikt, kad viņa vaicās, kāpēc esam pametuši savu posteni.

-   Pasakiet kapteinei, ka ir noticis tas, uz ko viņa reiz cerēja… un baidījās piedzīvot. Čūska ir iekodusies pati sev astē. Viņa sapratīs.

Viņi vispirms izkrāva mantas no laivām, tad abi elfi devās uz Siltrimu. Trīs stundas vēlāk Eragons izdzirda, kā mežā pārlūst zariņš, un, pacēlis acis, ieraudzīja elfus atgriežamies baltu, lepnu auļotāju mugurā. Elfiem sekoja vēl četri zirgi, cits citam līdzīgi kā ūdens lāses. Lieliskie dzīvnieki slīdēja starp kokiem neomulīgi klusu, un baltā spalva zaigoja smaragdzaļajā puskrēslā. Nevienam no zirgiem nebija nedz seglu, nedz iemauktu.

-   Blothr, blothr, Lifēns nomurmināja, un viņa kumeļš apstājās, kārpīdams zemi ar tumšajiem pakaviem.

-   Vai visi jūsu zirgi ir tikpat cēli kā šie? Eragons vaicāja. Dzīvnieku skaistuma pārsteigts, jauneklis uzmanīgi piegāja pie viena no tiem. Rikšotāji bija vien pāris collu augstāki par ponijiem tas ļāva tiem veikli līkumot starp kokiem arī biezā mežā. Nelikās, ka viņus īpaši uztrauktu Safira.

-     Visi nav, iesmējās Nari, sudraba matiem noplīvojot gaisā, bet vairums gan. Mēs tos esam audzējuši daudzu gadsimtu

garumā.

-   Kā uz tiem jāj?

Arja paskaidroja: Elfu zirgs klausa senvalodā dotām komandām, pasaki tam, kurp vēlies doties, un tas tevi nogādās vajadzīgajā vietā. Tomēr mūsu zirgiem nedrīkst darīt pāri nedz ar sitieniem, nedz lamām, jo tie ir nevis mūsu vergi, bet mūsu draugi un biedri. Tie nesīs tevi tik ilgi, cik vēlēsies; tas ir liels gods jāt ar elfu zirgu. Man izdevās izglābt Safiras olu tikai tāpēc, ka viens no mūsu zirgiem sajuta ko nelāgu un apstājās, neļaujot mums iejāt Durzas izliktajās lamatās… Tie neļaus tev nokrist no muguras, ja vien tu pats tīšām nelēkši nost, un tie ir gana prasmīgi, lai izvēlētos drošāko, ātrāko ceļu cauri bīstamām vietām. Šajā ziņā tie līdzinās rūķu feldunostiem.

-   Tas tiesa, Oriks norūca. Feldunosts tevi uznesīs klints virsotnē un nonesīs atkal lejā bez nevienas skrambiņas. Bet kā gan mēs nostiprināsim pārtiku un pārējās mantas, ja zirgiem nav seglu? Es nejāšu ar pilnu paunu mugurā.

Lifēns nosvieda Orikam pie kājām kaudzi ādas somu un norādīja uz sesto zirgu. Tev arī nenāksies to darīt.

Pagāja apmēram pusstunda, iekams viņi salika mantas somās un sasēja tās kunkuļainā vīstoklī uz zirga muguras. Pēc tam Nari pamācīja Eragonu un Oriku, ar kādiem vārdiem jāvada rikšotāji: Gānga fram lai zirgs ietu uz priekšu, blothr lai zirgs apstātos, hlaupa ja jālaižas rikšos, un gānga aptr lai ietu atpakaļ. Ja zināšanas senvalodā ir plašākas, zirgam var dot arī precīzākas pavēles. Elfs pieveda Eragonu pie zirga un iepazīstināja: Šis ir Folkvirs. Pastiep roku.

Eragons pacēla plaukstu, un rikšotājs, iepletis nāsis, nosprauslojās. Folkvirs apostīja Eragona pirkstus, tad pieskārās rokai ar purnu un ļāva jauneklim noglāstīt muskuļoto kaklu. Lieliski, Nari noteica, izskatīdamies gandarīts. Tad elfs lūdza Orikam līdzīgi iepazīties ar citu zirgu.

Kad Eragons uzkāpa mugurā Folkviram, Safira pienāca tuvāk. Jātnieks paskatījās uz savu pūķi, ievērodams, cik satraukts tas

ir vēl arvien kopš pagājušās nakts. Tikai vēl viena diena, viņā atgādināja.

Eragon… Safira apklusa. Atrazdamās elfu burvestības varā, es sāku domāt par kādu lietu. Līdz šim es to uzskatīju par mazsvarīgu, bet tagad tā slienas manī kā melnas neziņas kalns katram radījumam, lai cik tas būtu skaists vai kroplīgs, ir otra pusīte. Tikai man tādas nav. Viņa nodrebēja un aizvēra acis. Šajā ziņā es esmu viena.

Safiras teiktais atgādināja, ka viņa ir tikai astoņus mēnešus veca. Vairumā gadījumu viņas jaunība nebija manāma pateicoties iedzimto instinktu un atmiņu ietekmei -, taču šajā ziņā viņa bija vēl mazāk pieredzējusi par savu Jātnieku, kurš tomēr varēja palepoties ar pāris vārgām, romantiskām attiecībām Kārvahallā un Troņheimā. Eragonā pamodās līdzjūtība, taču viņš to apspieda, pirms emociju uzplūds pa prāta saikni sasniedza pūķi. Safirā šādas jūtas izraisītu tikai nicinājumu: ne tās atrisināja viņas problēmu, ne ļāva viņai justies labāk. Tā vietā Jātnieks atgādināja: Galbatoriksam ir vēl divas pūku olas. Kad mēs pirmo reizi tikāmies ar Hrotgaru, tu minēji, ka gribētu tās atgūt. Ja mēs spētu…

Safira sarūgtināti nosprauslojās. Līdz tam, iespējams, paies vairāki gadi, un, pat ja mums izdosies atkarot olas, es nevaru būt ' droša ne par to, ka tās vispār izšķilsies, ne par to, ka izšķīlušies pūki būs vīrišķa dzimuma, ne par to, ka mēs patiksim viens otram, ļ Liktenis ir nolēmis manu rasi iznīkšanai. Viņa izmisumā strauji sašūpoja asti, netīši nocirzdama pusaugu priedīti. Likās, ka Safira ir bīstami tuvu asarām.

Ko es varu teikt? Safiras bēdu uztraukts, sacīja Eragons. Tu nedrīksti zaudēt cerību. Tev vēl arvien ir cerība atrast dzīvesdraugu, tikai tev jāapbruņojas ar pacietību. Pat ja Galbatoriksa olas sagādās vilšanos, kaut kur plašajā pasaulē ir jāmīt arī citiem pūķiem, tāpat kā citiem cilvēkiem, citiem elfiem un citiem urgļiem. Tikko būsim izpildījuši mūsu pienākumu, es palīdzēšu tev viņus atrast. Sarunājuši?

Sarunājuši, pūķis nošņaukājās. Tad viņa atgāza galvu un izpūta baltu dūmu mutuli, kas izzuda starp koku zariem virs galvas. Man nevajadzētu ļaut sajūtām tā sajaukt galvu.

Nieki. Tad tev jābūt izkaltai no akmens, lai neko nejustu. Tas ir tikai dabiski… Tikai apsoli, ka nepārdzīvosi to, kad paliksi ciena.

Viņa pievērsa Jātniekam vienu no milzīgajām safīra acīm. Apsolos. Viņu pāršalca siltuma vilnis tā bija pūķa pateicība par litbalstu un izpratni. Noliecies Eragons pieskārās Safiras raupjajam vaigam ar plaukstu un mirkli to paturēja uz zvīņām. Jāj vien, mazais, viņa nomurmināja. Tiksimies vēlāk.

Eragonam pagalam nepatika pamest Safiru šādā noskaņojumā. Viņš nelabprāt iejāja mežā kopā ar Oriku un elfiem, lai dotos rietumu virzienā, uz pašu Duveldenvārdenas sirdi. Stundu lauzījis galvu, viņš par pūķa pārdzīvojumiem pastāstīja Arjai.

Arjas pierē ievilkās tikko manāmas krunciņas. Tas ir viens no Galbatoriksa briesmīgākajiem noziegumiem. Es nezinu, vai pastāv risinājums, bet cerība vienmēr paliek. Mums ir jācer.

♦ ♦ ♦

PRIEŽU PILSĒTA

Duveldenvārdenā jau bija pavadīts tik daudz dienu, k Eragons sāka ilgoties pēc klajumiem, laukiem, kaut v kalniem, lai tikai acs skatītu ko citu nekā bezgalīgos kok stumbrus un knapo pamežu. Lidojumi kopā ar Safiru nesniedza īpašas pārmaiņas viss, ko viņi redzēja, bija smaili roboti zaļum viļņi, kas aizvēlās tālumā līdzīgi smaragda jūrai.

Dažkārt zari virs galvas bija saauguši tik cieši, ka nebija iespējams saprast, kur saule lec un kur noriet. Puskrēsla apvienojumā ar ainu, kas likās bezgalīgi atkārtojamies, Eragonam radīja sajūtu, ka viņi ir bezcerīgi apmaldījušies par spīti tam, ka Arja un Lifēns atkal un atkal norādīja viņam uz debesu pusēm. Jauneklis bija pārliecināts ja nebūtu elfu, viņš varētu maldīties pa Duveldenvārdenu visu atlikušo dzīvi, tā arī neatrodot izeju no biezokņa.

Ja lija, mākoņi un mūžameža lapotne pārvērta dienu tumšā naktī, radot sajūtu, ka viņi pārvietojas dziļi pazemē. Lietus lāses sakrājās uz melno priežu skujām un tad krita lejup uz viņu galvām no simt vai pat vairāk pēdu augstuma līdzīgi tūkstoš maziem ūdenskritumiem. Šādās reizēs Arja uzbūra zaļi mirdzošu lodi, kas lidinājās gaisā virs viņas labās plaukstas un kļuva par vienīgo gaismas avotu sazarotai alai līdzīgajā silā. Reizēm viņi apstājās un saspiedās zem kāda koka, līdz vētra norima, bet pat tad uz daudzajiem zariem uzkrātais ūdens mēdza, niecīgākās vēja brāzmas sašūpots, nolīt pār jājēju galvām arī vairākas stundas pēc lietus beigām.

Jo dziļāk Duveldenvārdenas sirdī viņi jāja, jo resnāki un augstāki kļuva koki. Tāpat pieauga attālums starp stumbriem, lai rastu vietu varenajiem zariem. Priedes gludi, brūni masti, kas slējās augšup debesis nosedzošajos, ribotajos griestos, kuri ēnu dēļ likās neskaidri saskatāmi un pat mazliet izplūduši, bija vairāk nekā divsimt pēdu augstākas par jebkuru koku, ko viņš bija redzējis Korē vai Beoros. Eragons mēģināja nomērīt kāda koka apkārtmēru. Tas līdzinājās septiņdesmit pēdām.

Viņš par to ieminējās Arjai, un viņa pamājusi sacīja: Tas nozīmē, ka mēs tuvojamies Elesmērai. Elfa pastiepa roku un uzlika plaukstu uz mezglotas saknes ar tādu maigumu, it kā pieskartos drauga vai mīļotā plecam. Šie koki ir vienas no vecākajām dzīvajām būtnēm visā Alagēzijā. Elfi tos tur lielā godā, kopš mēs pirmo reizi ieraudzījām Duveldenvārdenu, un mēs esam darījuši visu iespējamo, lai tie te justos labi. Blāvs gaismas asmens izdūrās cauri nespodri zaļā smaragda zariem virs galvas un pārklāja elfas roku un seju ar plūstošu zeltu, kas uzmirdzēja žilbinoši spoži uz drūmā fona. Mēs, Eragon, esam ilgi ceļojuši kopā, bet tagad tu stāvi uz manas pasaules sliekšņa. Sper katru soli ar apdomu, jo zeme un gaiss te ir atmiņu caurausts, un nekas nav tāds, kā pirmajā acu uzmetienā izskatās… Šodien nelidojiet ar Safiru, jo mēs jau esam likuši strādāt vairākām burvestībām, kas sargā Elesmēru. Nebūtu prātīgi pamest šo taku.

Eragons pamāja un devās pie Safiras, kas gulēja saritinājusies uz sūnu paklāja un izklaidējās, izpūzdama no nāsīm dūmu mutulīšus un tad vērodama, kā tie aizvirmo gaisā. Bez kāda ievada viņa atzina: Tagad man arī uz zemes ir gana vietas. Man nebūs nekādu grūtību.

Jauki. Eragons uzlēca Folkvira mugurā un sekoja Orikam un elfiem dziļāk tukšajā, klusajā mežā. Safira lumpačoja viņam līdzās. Blāvajā puskrēslā gan viņa, gan baltie zirgi mirdzēja.

Eragons brīdi pakavējās, apkārtnes mierīgā skaistuma pārņemts. Viss apkārt likās sirmas senatnes piesātināts, it kā zem šīm skujām nekas nebūtu mainījies jau tūkstošiem gadu un nekas arī nemainīsies nākotnē; šķita, ka pats laiks ir aizmidzis, lai nekad vairs nemostos.

Vēlu pēcpusdienā puskrēslā pēkšņi parādījās elfs, kas stāvēja viņu priekšā neticami spilgtā gaismas starā, kas krita no spraugas lapotnē. Viņš bija tērpies brīvi plandošās drānās, bet galvu viņam apvija sudraba stīpiņa. Elfs likās sens, cēls un mierīgs.

Eragon, Arja pačukstēja. Parādi viņam plaukstu un gredzenu!

Uzlocījis labo piedurkni, Eragons pacēla roku, lai elfs vispirms ieraudzītu Broma gredzenu un pēc tam arī gedwēy ignasia. Elfs pasmaidīja, aizvēra acis un paplēta rokas viesmīlības žestā. Viņš sastinga un palika stāvam šādā pozā.

Ceļš ir brīvs, Arja paskaidroja. Izskanēja klusa pavēle, un viņas kumeļš devās uz priekšu. Ceļinieki apjāja apkārt elfam gluži kā straume, kas apliec mūžvecu klintsbluķi upes vidū, kad visi bija sargam garām, tas izslējās, saņēma rokas un izgaisa, bet gaisma, kas bija apspīdējusi elfu, izdzisa.

Kas viņš bija ? Safira vaicāja.

Arja atbildēja: Gilderiens Gudrais, Miolandras nama princis, Vandilas Baltās Liesmas nesējs un Elesmēras sargātājs kopš Du Fyrn Skulblaka mūsu kara ar pūķiem laikiem. Neviens nedrīkst ienākt pilsētā bez viņa atļaujas.

Ceturtdaļu jūdzes tālāk mežs kļuva retāks un lapotnes griestos iezīmējās robi, kas ļāva ņirbošas saules gaismas strēlēm ik pa brīdim šķērsot ceļu. Tad ceļinieki izjāja zem diviem punainiem stumbriem, kas augstāk balstījās viens pret otru, un apstājās tukša klajuma malā.

Zemi klāja blīvi saaugušu puķu puduri. Te bija gan sārtas rozes, gan meža hiacintes un lilijas. Pavasara gaisīgie dārgumi, kas atgādināja rubīnus, safīrus un opālus, likās sabērti kaudzēs. Reibinošā smarža bija pievilinājusi veselus kameņu spietus. Klajuma labajā pusē aiz krūmu rindas čaloja strauts, bet ap klintsbluķi viena otru dzenāja divas vāveres.

Pirmajā acu uzmetienā Eragonam likās, ka šī varētu būt vieta, ko naktsguļai izvēlētos brieži. Bet, ieskatoties ciešāk, viņš pamazām saskatīja takas, kas slēpās starp krūmiem un kokiem; siltu, maigu gaismu tur, kur vajadzēja būt ēnām; savādus rakstus zaru un puķu izkārtojumā visas šīs dīvainības bija tik tikko saskatāmas un norādīja, ka tas, ko viņš redzēja, nebija īsti dabas radīts. Tad Eragons samirkšķināja acis un pēkšņi visu ieraudzīja mazliet citādi it kā viņam acu priekšā būtu pieliktas lēcas. Viss ieguva pazīstamus apveidus. Jā, tie tiešām bija celiņi. Jā, tās tiešām bija puķes. Bet tas, ko viņš pirmajā brīdī uztvēra kā punainus, samežģītus zarus, izrādījās esam gaumīgi namiņi, kas likās izaugam tieši no priedēm.

Viens no kokiem uzbilda pie pamatnes, izveidojot divstāvu māju, zem kuras smilšmālā ieurbās sakņu vainags. Abi stāvi i/.skatījās sešstūraini, tiesa, otrais šķita reizes divas mazāks par pirmo, tāpēc namiņš atgādināja terasi. Jumtus un sienas veidoja I iklotas zaru segas, kas bija pārmestas pāri sešām resnām sijām. No jumtu pārkarēm nokarājās garas sūnu un dzeltenu ķērpju bārdas, kas daļēji aizsedza katrā šķautnē zaigojošos daudzkrāsu logus. Ieejas durvis atgādināja noslēpumainu tumšu siluetu, kas vīdēja zem aplodas, izgreznotas ar savādiem simboliem.

Cits nams bija iekārtojies starp trijām priedēm un balstījās uz vairākiem līkiem zariem. Pateicoties šiem vieglajiem balstiem, gaisīgā māja slējās piecu stāvu augstumā. Netālu no tās karājās neliels, no vītolu zariem un kizila nopīts namiņš, ko greznoja par pangāboliem nomaskēti bezliesmu lukturi.

Katra no ēkām bija unikāla, iekļaujoties un papildinot apkārtni, nemanāmi saplūstot ar pārējo mežu, līdz vairs nebija iespējams atšķirt, kur beidzās elfu radītais un sākās dabā dzimušais. Abas šīs puses atradās pilnīgā līdzsvarā. Tā vietā, lai mainītu apkārtējo, elfu izvēle bija pieņemt pasauli tādu, kāda tā bija, un pielāgoties tai.

Vēl pēc kāda brīža Eragons ar acu kaktiņu pamanīja pirmo Elesmēras iemītnieku kustības tās bija gandrīz neredzamas kā skuju šūpas vējā. Tad jauneklis pamanīja kādu plaukstu, kādu bālu seju, sandalē ieautu kāju, paceltu roku. Cits pēc cita klajumā parādījās elfi, piekaluši mandeļu acu skatienu Safirai, Arjai un Eragonam.

Sievietes nēsāja matus izlaistus. Tie viļņos plīvoja lejup pār viņu mugurām sudrabainos un sabuļkrāsas viļņos. Bieži matos pazibēja ievīti tikko plūkti ziedi, tāpēc mati mēdza atgādināt dārza ūdenskritumus. Viņas visas bija trausli, gaisīgi skaistas, kas likās esam pretrunā ar elfu nesalaužamo spēku; Eragonam viņas šķita esam pati pilnība. Vīriešu kārtas pārstāvji izskatījās tikpat skaisti augstiem vaigu kauliem, smalkiem deguniem un smagiem plakstiņiem. Abi dzimumi bija tērpušies vienkāršās zaļās un brūnās tunikās, ko izraibināja neuzkrītoši oranži, rūsas un zelta krāsas plankumi.

Nav melots, dēvējot viņus par Daiļajiem Ļaudīm, nodomāja Eragons. Sveicinot elfus, viņš pieskārās lūpām.

Elfi, visi kā viens, dziļi noliecās. Viņi pasmaidīja un sāka smieties patiesā priekā. Tad atskanēja sievietes balss: 1

Gala O Wyrda brunhvitr, Abr Berundal vandr-fodhr, Burthro laufsblādar ekar undir, Eom kona dauthleikr…

Eragons aizspieda ausis ar plaukstām, baidīdamies, ka arī šī dziesma ir burvestība līdzīgi tai, ko viņi bija dzirdējuši Siltrimā, bet Arja papurināja galvu un satvēra jaunekļa rokas. Tajā nav maģijas. Tad viņa, vērsdamās pie sava zirga, noteica: Gānga. Rikšotājs klusi iezviedzās un aizdipināja tālāk klajumā. Palaidiet vaļā savus zirgus! Mums tie vairs nebūs vajadzīgi, lai bauda pelnītu atpūtu mūsu staļļos.

Kamēr Arja soļoja uz priekšu pa bruģēto taku, kurā pa brīdim uzmirdzēja zaļi turmalīni un kura līkumoja starp kāršrozēm, mājām un kokiem, dziesma pieņēmās spēkā. Visbeidzot celiņš šķērsoja strautu. Elfi dejoja ap ceļotāju pulciņu, šaudīdamies šurpu turpu, kā nu viņiem ienāca prātā, visu laiku smiedamies un palaikam uzlēkdami kādā zarā, lai paskrietos virs pārējo galvām. Elfi sajūsminājās par Safiru, saukdami pūķi par "Dižnadzi", "Gaisa un uguns meitu" un "Visstipro".

Eragons smaidīja, tādas sagaidīšanas iepriecināts un apburts. Es varētu te dzīvot, viņš nodomāja, sajuzdams apkārt valdošo mieru. Kas nekaitētu iekārtoties Duveldenvārdenā, dzīvot tikpat pilsētā, cik mežā, drošībā no pārējās pasaules… Jā, viņam ļoti patika Elesmēra, krietni labāk par visām rūķu pilsētām. Viņš norādīja uz namiņu, kas atradās kādas priedes stumbra iekšpusē, un vaicāja Arjai: Kā tas ir iespējams?

Mēs dziedam mežam senvalodā un dodam tam savu spēku, lai tas augtu tā, kā mums nepieciešams. Visas mūsu ēkas un instrumenti ir radīti šādā veidā.

Taka beidzās pie sakņu tikla, kas veidoja pakāpienus tie ,'itgādināja lāsmainas māla saliņas. Uzkāpuši pa kāpnēm, viņi nonāca pie durvīm tievu dzinumu sienā. Kad durvis šķietami pašas no sevis atvērās un skatam atklājās no koku stumbriem veidota zāle, Eragona sirds sāka sisties straujāk. Daudzi simti /aru savijās kopā, veidojot šūnveidīgus griestus. Zemāk pie abām pretējām sienām atradās pa divpadsmit^krēsliem.

Tajos gaidīja divdesmit četri elfu augstmaņi gan vīrieši, gan sievietes.

Gaidītāji izskatījās cēli un viedi, ar gludām, laika neskartām sejām un dzīvām acīm, kurās mirdzēja lielu notikumu priekšnojauta. Tie visi kā viens paliecās uz priekšu, turēdamies pie krēslu paročiem, un nopētīja Eragona pulciņu ar neslēptu apbrīnu un cerībām. Atšķirībā no citiem elfiem augstmaņiem pie jostām karājās zobeni to spalus greznoja berili un granāti un pieres apvija diadēmas.

Zāles tālajā galā bija redzams balts paviljons, kurā slējās no samezglotām saknēm veidots tronis. Tajā sēdēja karaliene Islanzadi. Valdniece bija daiļa kā rudens saulriets, lepna un valdonīga, ar tumšām uzacīm, kas cēlās augšup kā savicināti spārni, lūpām akmeņozola ogu sārtumā un pusnakts melnuma matiem, saņemtiem ar dimantiem klātu diadēmu. Viņas tunika bija tumši sarkana. Zelta vijumu josta apņēma gurnus. Ap kaklu sasprādzēts, līdz pašai zemei lēzenās krokās nokarājās samta apmetnis. Par spīti karaliskajai sejas izteiksmei, valdniece likās trausla, it kā viņa glabātu sirdī dziļas sāpes.

Pie karalienes kreisās rokas atradās izliekts zizlis ar gravējumiem klātu šķērskoku galā. Uz tā tupēja spoži balts krauklis, kurš nepacietīgi mīņājās no kājas uz kāju. Tas pielieca galvu un ar krauklim neierasti saprātīgām acīm nopētīja Eragonu un tad gari, klusi noķērcās: Wyrda Eragons nodrebēja tik spēcīgs likās šis viens, ieplīsuša zvana dimdai līdzīgais vārds.

Durvis aiz ienācējiem aizvērās. Viņi devās dziļāk zālē uz karalienes troņa pusi. Arja pirmā nometās uz ceļa uz sūnām klātās grīdas un nolieca galvu; tieši tāpat rīkojās Eragons, Oriks, Lifēns

un Nari. Arī Safira, kura nekad nebija klanījusies, pat Ažihada va Hrotgara priekšā ne, pielieca galvu.

Islanzadi piecēlās un, apmetnim velkoties pa zemi, nokāp lejup pa pakāpieniem, kas veda uz troni. Viņa apstājās Arja priekšā, uzlika drebošas rokas uz Eragona ceļabiedres plecie un, valdīdama drebošo balsi, pavēlēja: Piecelies. Arja izpildīj teikto, un karaliene lēni un rūpīgi nopētīja viņas seju, līdz radās sajūta, ka valdniece cenšas atšifrēt noslēpumainu tekstu.

Beidzot Islanzadi, sāpīgi nopūtusies, apskāva Arju, sakot: 0, mana meita, es biju netaisna pret tevi!

KARALIENE ISLANZADI

Fantastiskajā zālē, ko veidoja augošu koku stumbri, teju mītiskajā zemē, Eragons nometās uz ceļa elfu karalienes un viņas padomnieku priekšā, tomēr satriekts viņš bija par kaut ko pilnīgi citu: Arja ir princese! Savā ziņā tas viņai pat piestāvētu elfa vienmēr bija izturējusies mazliet pavēlnieciski, taču Eragonam šis Jaunums sagādāja rūgtu vilšanos, jo uzcēla vēl vienu šķērsli starp viņiem abiem brīdī, kad viņš vairāk par visu alka tos visus noārdi!. Jaunums atstāja mutē mieles. Jauneklis atcerējās Andželas pravietojumu, ka iemīlēšot kādu augstdzimušu sievieti… un viņas brīdinājumu, ka viņa neredzot, vai tas beigšoties labi vai slikti.

Viņš sajuta, ka arī Safiru vispirms pārņem pārsteigums, bet tad pūķis likās esam uzjautrināts. Izskatās, ka, nemaz nezinot, esam ceļojuši karaliskas personas klātbūtnē.

Kāpēc viņa to mums nepateica?

Iespējams, tad viņai draudētu lielākas briesmas.

Islanzadi Drottning, Arja sausi noteica.

Karaliene parāvās atpakaļ, it kā viņai būtu iedzelts, un tad atkārtoja senvalodā: O, mana meita, es biju netaisna pret tevi! Valdniece aizklāja seju. Kopš brīža, kad tu pazudi, es nespēju ne aizmigt, ne norīt kaut kumosu. Man miera nelika tavs liktenis, un es baidījos, ka nekad vairs tevi neredzēšu. Aizliegums tev parādīties manā tuvumā ir lielākā kļūda, ko jelkad esmu pieļāvusi… Vai tu spēsi man piedot?

Sapulcējušies elfi pārsteigumā saknosījās.

Arja krietnu brīdi klusēja, bet tad beidzot teica: Septiņdesmit gadus es esmu dzīvojusi un mīlējusi, cīnījusies un nogalinājusi, nepārmijot ne vārda ar tevi, māt. Mūsu dzīves gan ir garas, bet, pat ņemot to vērā, tas nav nekāds īsais brīdis.

Islanzadi atlieca muguru un pacēla zodu. Pār viņas augumu pārskrēja trīsas. Es nespēju mainīt pagātni, Arja, lai kā es to vēlētos.

-   Un es nespēju aizmirst pārciesto.

-   Tev nekas nav jāaizmirst. Islanzadi saņēma meitas rokas.

-   Arja, es mīlu tevi. Tu esi man tuvākais cilvēks. Ej, ja tev jāiet, bet, ja vien tu nevēlies atteikties no manis, es gribētu izlīgt ar tevi.

Garu, biedējošu brīdi likās, ka Arja neatbildēs karalienei vai, vēl ļaunāk, noraidīs viņas piedāvājumu. Eragons redzēja, kā Arja svārstās un pārlaiž ašu skatienu pārējiem klātesošajiem. Tad viņa, nolaidusi acis, sacīja: Nē, māt. Es nespētu aiziet. Islanzadi nedroši pasmaidīja un vēlreiz apskāva meitu. Šoreiz arī Arja apskāva māti, un pārējo elfu sejās atplauka smaidi.

Baltais krauklis palēcās uz savas laktas, izķērkdams: Šais durvīs mūžu mūžos viedais raksts ir kalts, kas mūsu sirdīs allaž mājo tīrs un balts.

-   Kuš, Blagden! Islanzadi apsauca kraukli. Paturi savas peršas pie sevis! Atraisījusies no meitas skāviena, karaliene pagriezās pret Eragonu un Safiru. Man ir jāatvainojas, ka biju nepieklājīga un nepievērsos jums, mūsu svarīgākajiem viesiem.

Eragons pieskārās lūpām, bet labo roku uzlika saules pinumam, kā Arja bija to mācījusi. Islanzadi Drottning. Atra esterni ono thelduin. Viņam nebija ne mazāko šaubu par to, kuram šajā situācijā jārunā pirmajam.

Islanzadi tumšās acis iepletās. Atra du evarinya ono varda.

-Un atra mor'ranr lifa unin hjarta onr) Eragons atbildēja, pabeigdams rituālu. Viņš juta, ka elfu paražu pārzināšana ir pārsteigusi visus klātesošos. Prātā viņš dzirdēja, kā Safira atkārto viņa sveicienu karalienei.

Kad pūķis bija galā ar laba vēlējumiem, Islanzadi vaicāja:

-   Pūķi, kāds ir tavs vārds?

Safira.

Karalienes sejai pārslīdējusī izteiksme liecināja, ka viņa šo vārdu pazīst, tomēr viņa neko neteica. Laipni lūgta Elesmērā! Un kā sauc tevi, Jātniek?

-   Eragons Ēnkāvis, Jūsu Augstība. Šoreiz pār elfiem, kas sēdēja viņiem aiz muguras, pārskrēja labi dzirdamas sačukstēšanās vilnis; pat Islanzadi izskatījās pārsteigta.

-   Tu nes diženu vārdu, viņa klusi piebilda, mēs tādu reti ilodam saviem bērniem… Laipni lūgts Elesmērā, Eragon Ēnkāvi. Mēs gaidījām tevi ļoti ilgi. Karaliene pievērsās Orikam, apsveicinājās ar rūķi, tad atgriezās savā tronī un pārmeta samta apmetņa npakšmalas stūri pār roku. Spriežot pēc tā, ka tu atrodies šeit tik īsu brīdi pēc Safiras olas izšķilšanās, pēc gredzena tev pirkstā un zobena pie tava sāna, es noprotu, ka Broms ir miris un ka skološanās pie viņa palikusi nepabeigta. Es vēlos noklausīties visu tavu stāstu arī par to, kā krita Broms un kā tu satiki manu meitu vai kā viņa satika tevi, kā nu tur īsti bija. Tāpat es labprāt uzzinātu par tavu misiju, rūķi, un par tevis piedzīvoto, Arja, kopš nodevīgā uzbrukuma Duveldenvārdenā.

Eragons par pieredzēto bija stāstījis jau iepriekš, tāpēc viņam nenācās grūti to vēlreiz pārstāstīt karalienei. Nedaudzajās reizēs, kad jaunekli pievīla atmiņa, Safira spēja palīdzēt ar notikumu precīzu atstāstu. Par vairākiem piedzīvojumiem viņš vienkārši ļāva vēstīt pūķim. Kad viņi bija beiguši, Eragons no mugursomas izvilka Nasuadas tīstokli un pasniedza to Islanzadi.

Karaliene paņēma pergamenta rulli, pārlauza sarkano vaska spiedogu un, izlasījusi vēstījumu, nopūtās un uz brīdi aizvēra acis.

-   Tagad es saskatu savas kļūdīšanās patieso dziļumu. Manas sēras būtu galā krietni agrāk, ja es nebūtu atsaukusi mūsu kareivjus un nelikusies zinis par Ažihada ziņnešiem pēc tam, kad uzzināju par uzbrukumu Arjai. Es nedrīkstēju vainot vārdenus viņas bojāejā. Es reizēm rīkojos pārāk muļķīgi vismaz tik vecai elfai…

Iestājās ilgs klusums, jo neviens neuzdrīkstējās nedz piekrist, nedz iebilst. Saņēmis visu savu dūšu, Eragons sacīja: Ja reiz Arja ir atgriezusies dzīva, vai jūs piekristu palīdzēt vārdeniem tāpat kā iepriekš? Citādi Nasuadai nav nekādu cerību uz panākumiem, un es esmu zvērējis viņai palīdzēt.

-   Manas domstarpības ar vārdeniem ir kā putekļi vējā, Islanzadi atbildēja. Nebīsties mēs palīdzēsim vārdeniem, kā iepriekš to darījām, pat vairāk gan tevis dēļ, gan tāpēc, ka viņi uzvarēja urgļus. Atbalstījusies uz vienas rokas, karaliene paliecās uz priekšu. Vai tu, lūdzu, pasniegtu man Broma gredzenu? -

Nevilcinādamies ne mirkli, viņš novilka to no pirksta un padev karalienei, kas ar saviem smalkajiem pirkstiem paņēma gredzen no jaunekļa plaukstas. Tev, Eragon, nevajadzēja to nēsāt, jo ta nebija domāts tev. Tomēr, ņemot vērā visu, ko tu esi paveicis vārdenu un manas ģimenes labā, es tagad pasludinu tevi par Elfu Draugu un piešķiru šo gredzenu, sauktu par Ārenu, tieši tev, lai ikvien elfs, lai kurp tu dotos, zinātu, ka tev var uzticēties, un palīdzētu tev.

Eragons pateicās Islanzadi un uzmauca gredzenu atpakaļ pirk stā, juzdams, ka karaliene turpina viņu vērot ar satraucoši pētīgu, ciešu skatienu. Jauneklim šķita, ka Islanzadi zina visu, ko viņš varētu teikt vai darīt. Karaliene sacīja: Tik daudz jaunumu, cik pastāstīji tu, mēs te, Duveldenvārdenā, nebijām dzirdējuši daudzu gadu garumā. Mēs esam pieraduši pie lēnāka dzīves ritējuma nekā pārējā Alagēzija, un mani satrauc, ka daudz kas ir noticis tik strauji, bet ne vārds nav sasniedzis manas ausis.

-   Kā būs ar manām apmācībām? Eragons pameta žiglu skatienu uz sēdošajiem elfiem, prātodams, vai kāds no viņiem varētu būt Togira Ikonoka būtne, kas bija ienākusi viņa prātā un pēc Farthenduras kaujas atbrīvojusi no Durzas nelāgā nospieduma. Viņa bija iedrošinājusi Eragonu doties uz Elesmēru.

-   Tā sāksies, kad tai jāsākas. Tomēr baidos, ka tava apmācība būs veltīga, iekams tu neatbrīvosies no ievainojuma sekām. Ja tu nespēsi pieveikt Ēnas maģiju, tu būsi vien bandinieks. Tu vari būt noderīgs, bet tikai kā mūsu vairāk nekā gadsimtu loloto cerību ēna. Islanzadi balsī nedzirdēja pārmetumu, tomēr viņas vārdi ķēra Eragonu kā vesera triecieni. Viņš zināja, ka elfu valdniecei ir taisnība. Tu neesi vainīgs pie sava stāvokļa, un man ir sāpīgi nosaukt šīs lietas skaļi, tomēr tev ir jāsaprot šīs tavas varēšanas vai nevarēšanas nopietnās sekas… Man ļoti žēl.

Tad Islanzadi vērsās pie Orika: Ir pagājuši gari gadi, kopš kāds no tavas rases pārstāvjiem ir apciemojis mūsu pilsētas. Eragons-finiarels izskaidroja tavas klātbūtnes iemeslus, bet vai tev pašam arī ir kas piebilstams?

-   Es tikai vēlos nodot cieņas pilnus sveicienus no mūsu karaļa Hrotgara un lūgumu, kas nu jau ir lieks, atkal atbalstīt vārdenus.

Man jāpārliecinās, ka līgums, ko panāca Broms starp elfiem un cilvēkiem, turpina darboties.

-   Mēs pildām solījumus, dotus šajā mēlē vai senvalodā. Es pieņemu Hrotgara sveicienus un lūdzu nosūtīt viņam savējos. Visbeidzot Islanzadi pievērsās Arjai un Eragons bija pārliecināts, ka elfu valdniece gaidījusi šo mirkli jau kopš viesu ierašanās. Viņa palūkojās uz Arju un vaicāja: Pastāsti mums, ko tu esi piedzīvojusi!

Arja lēni plūstošā balsī izstāstīja vispirms par sagūstīšanu, tad par ilgo ieslodzījumu un spīdzināšanu Gileadā. Safira un Eragons apzināti bija izvairījušies izklāstīt gūsta šausmas, taču pati Arja par piedzīvoto likās stāstām bez kādām grūtībām. Viņas bezkaislīgie vārdi Eragonā iesvēla tikpat spējas dusmas kā tad, kad viņš pirmoreiz ieraudzīja ceļabiedres vātis. Elfi Arjas stāsta laikā neizdvesa ne skaņas, lai gan rokas sažņaudzās ap zobenu spaliem un seja meta nāvējoši asus, auksta naida pilnus skatienus. Pa Islanzadi vaigu noritēja viena vienīga asara.

Kad Arja apklusa, kāds smalks elfu augstmanis sāka soļot šurpu turpu starp krēsliem pa sūnu klāto velēnu. Es, Arja Drotningu, zinu, ka paudīšu mūsu visu domas, sakot, ka mana sirds gruzd skumjās, klausoties par tavām ciešanām. Tādam noziegumam nevar būt piedošanas vai izlīdzinājuma, un Galbatorikss par to ir jāsoda. Turklāt mēs esam tavi parādnieki, jo tu neizpaudi Ēnai mūsu pilsētu atrašanās vietu. Vien retais no mums būtu spējis pretoties viņam tik ilgi.

-   Pateicos tev, Dethedr-vor.

Tad ierunājās Islanzadi, un viņas balss starp kokiem dimdēja kā zvans. Gana. Mūsu viesi ir noguruši no garā ceļa, un mēs pietiekami ilgi esam klausījušies par briesmīgiem notikumiem. Es nevēlos, lai satikšanās prieku aptumšotu atmiņas par pagātnes ciešanām. Viņas lūpās uzmirdzēja žilbinošs smaids. Ir atgriezusies mana meita, mums ir piebiedrojies pūķis un Jātnieks, un es vēlos to pienācīgi nosvinēt! Karaliene piecēlās slaida un valdonīga tumši sarkanajā tunikā un sasita plaukstas. Pāri klātesošo galvām no divdesmit pēdu augstuma nolija liliju un rožu lietus.

Ziedi laidās lejup kā krāsainas sniegpārsliņas, piepildot gaisu ar galvu reibinošām smaržām.

Viņa neizmantoja senvalodu, ievēroja Eragons.

Jauneklis pamanīja, ka brīdī, kad visi apbrīnoja krītošos ziedus, Islanzadi maigi pieskaras Arjas plecam un teju nedzirdami nomurmina: Ja tu būtu paklausījusi mani, tev nebūtu nācies piedzīvot tādas ciešanas. Man bija taisnība, kad iebildu pret tavu lēmumu pieņemt yawē.

-   Tas bija lēmums, ko vajadzēja pieņemt man pašai.

Karaliene, brīdi klusējusi, pamāja un pastiepa roku. Blag-

den! Savicinājis spārnus, krauklis pārlaidās no laktas uz viņas kreiso plecu. Kad Islanzadi devās uz zāles galu, pārējie klātesošie nolieca galvas. Atgrūdusi durvis, kas atklāja skatienam pamatīgu elfu pulku, karaliene kaut ko īsi pateica senvalodā, bet Eragons viņas teikto nesaprata. Elfi uzgavilēja un sāka šaudīties šurpu turpu.

-   Ko viņa sacīja? Eragons čukstus jautāja Nari.

Elfs pasmaidīja. Viņa lika atvērt labāko dzērienu mucas un iekurt pavardus ēdienu gatavošanai, jo šī nakts piederēšot svi nēšanai un dziesmām. Nāc! Viņš paņēma Eragonu zem rokas un vadīja nopakaļ karalienei, kas aizlīkumoja starp pinkainām priedēm un spurainām paparžu audzēm. Kamēr viņi atradās zālē, saule bija nolaidusies zemu virs apvāršņa, pieliedama mežu ar dzintarainu gaismu, kas klāja kokus un augus kā mirdzoša eļļas kārtiņa.

Tu taču saprati, ierunājās Safira, ka Lifēna pieminētais karalis Evandars, visticamāk, ir Arjas tēvs ?

Eragons gandrīz paklupa. Tev taisnība… Un tas nozīmē, ka viņu nogalināja vai nu Galbatorikss, vai Atkritēji.

Apli, kas pārklājas.

Viņi apstājās neliela pakalna virsotnē, kur vairāki elfi bija uzstādījuši garu galdu uz steķiem un salikuši tam abās pusēs krēslus. Visapkārt mežs vai zumēja no priecīgas steigas. Vakaram tuvojoties, Elesmēru izraibināja ugunskuru jautrās liesmas, bet netālu no galda dega pamatīgs sārts.

Kāds pasniedza Eragonam kausu, kas bija pagatavots no tās pašas savādās koksnes, kuru viņš ievēroja jau Serisā. Jauneklis Iedzēra traukā ielieto caurspīdīgo dzērienu, un tā ugunīgums lika iii /.sisties elpai. Tas atgādināja sidra un miestiņa sajaukumu, kas uzkarsēts kopā ar garšvielām. Dzira lika tirpām pārskriet no pirkstu galiem līdz pat ausīm, un vēl pēc mirkļa viņu pārņēma brīnišķīgas skaidrības sajūta. Kas tas,ir? viņš jautāja Nari.

Elfs iesmējās. Fēlnirvs? Mēs to brūvējam no saspaidītām plūškoka ogām un savērptiem mēnesstariem. Ja nepieciešams, spēcīgs vīrs var ceļot trīs dienas, nebaudot neko citu.

Safira, tev tas ir jāpagaršo. Pūķis apostīja kausu, tad pavēra muti un ļāva Eragonam ieliet atlikušo fēlnirvu sev rīklē. Safiras acis iepletās, un aste noraustījās.

Garšīgs gan! Vai varam dabūt vēl kādu malku?

Pirms Eragons paguva atbildēt, piesoļoja Oriks. Karalienes meita, rūķis, purinādams galvu, norūca. Gribētu gan es šito izstāstīt Hrotgaram un Nasuadai. Viņi to labprāt uzzinātu.

Islanzadi apsēdās krēslā ar augstu atzveltni un vēlreiz sasita plaukstas. No pilsētas puses atsteidzās elfu četrotne ar mūzikas instrumentiem. Diviem muzikantiem bija ķirškoka arfas, trešajam no niedrēm gatavotas stabules, bet ceturtajai elfai bija vien viņas balss, kuru dziedātāja nekavējās likt lietā, izvijot rotaļīgu meldiju, kas klausītāju ausīm šķita viegla kā deja.

Eragons saprata vien katru trešo dziesmas vārdu, taču arī tie lika viņam pasmaidīt. Stāsts vēstīja par briedi, kurš nespēj nodzerties no ezera, jo šim nekādi neliek mieru kāda žagata.

Kamēr jauneklis klausījās dziesmā, viņa skatiens aizklīda mazliet nostāk, un viņš pamanīja mazu meiteni, kas līkņāja karalienei aiz muguras. Ieskatījies vērīgāk, Eragons saprata, ka pinkainie mati nav vis sudrabaini kā tik daudziem elfiem, bet gan vecuma izbalināti un ka večas seja ir grumbu izvagota kā izkaltis, sačervelējies ābols. Viņa nebija nedz elfu, nedz rūķu, nedz vismaz Eragonam tā likās cilvēku rases pārstāve. Savādā būtne uzsmaidīja jauneklim, un viņš pamanīja asu zobu rindu.

Kad dziesma beidzās, ieskanējās dūdas un lautas, un Eragons ievēroja, ka ap viņu drūzmējas krietns elfu pulciņš tie gribēja iepazīties ar viņu un vēl vairāk, Jātnieks nojauta ar Safiru.

Elfi stādījās priekšā, viegli paklanīdamies un pieskardamiea lūpām ar īkšķi un lielo pirkstu. Eragons atbildēja ar to pašu, atkal un atkal atkārtojot sveicienu senvalodā. Elfi pieklājīgi apvaicājās Jātniekam par viņa paveikto, taču krietni plašāk tie izvaicāja Safiru.

Sākumā Eragons pat priecājās, ka pūķis var izrunāties pēc sirds patikas, jo šī bija pirmā reize kopīgo gaitu laikā, kad kādu interesēja saruna tikai un vienīgi ar Safiru. Tomēr drīz viņu sāka kaitināt, ka par viņu neliekas ne zinis; Eragons bija pieradis, ka tad, kad runāja viņš, pārējie uzmanīgi ieklausījās. Aptvēris, ka ļāvies skaudībai, jauneklis drūmi pasmaidīja, samulsis par to, ka kopš pievienošanās vārdeniem kļuvis teju atkarīgs no apkārtējo uzmanības. Eragons piespieda sevi atslābt un ļauties svinībām.

Drīz vien klajumā sāka smaržot ēdiens, un ap galdiem šaudījās elfi, kas iznēsāja ar dažādiem gardumiem piekrautas paplātes. Izņemot siltas maizes klaipus un mazas, apaļas medusmaizītes, pārējie ēdieni bija gatavoti tikai un vienīgi no augļiem, dārzeņiem un ogām. Visvairāk bija ogu no tām bija gatavota gan melleņu zupa, gan aveņu mērce, gan kazeņu želeja. Ar sīrupu aplietas un meža zemenēm apbārstītas ābolu šķēles bija novietotas līdzās sēņu pīrāgiem ar spinātu, timiāna un upeņu pildījumu.

Gaļas ēdienus nemanīja, pat zivis vai putnus ne un tas mulsināja Eragonu. Kārvahallā un arī citur Impērijā gaļa bija sabiedriskā stāvokļa un greznības zīme. Jo vairāk zelta tev bija, jo biežāk tu varēji atļauties liellopa un teļa gaļu. Pat sīki muižnieciņi katrā ēdienreizē baudīja gaļu. Citāda rīcība nozīmētu apkaunojošu naudas trūkumu. Taču elfiem šāda pārliecība bija sveša par spīti viņu acīmredzamajai pārticībai un tam, cik viegli viņi spēja medīt, izmantojot maģiju.

Eragons nobrīnījās, ar kādu steigu elfi sasēdās pie galda. Goda vieta pienācās Islanzadi, kam uz pleca sēdēja krauklis Blagdens; pie viņas kreisās rokas apsēdās Dethedrs, pie labās Arja un

I'lragons. Otrā pusē galdam sēdēja Oriks, bet tālāk pārējie elfi, Htarp viņiem arī Nari un Lifēns. Galda tālajā galā krēslu nebija, I ikai milzīgs no koka izgrebts šķīvis Safirai.

Maltītei turpinoties, viss ap Eragonu notiekošais šķita izšķīstam čalu un smieklu ņirbā. Līksmības pārņemts, viņš aizmirsa lnika ritējumu, manīdams vien apkārt valdošo jautrību, nesaprotamus vārdus, kas virmoja virs galvas, un silto starojumu, kas pārņēma vēderu pēc pāris fēlnirva kausiem. Ausis palaikam noglāstīja gaisīgas arfu spēles melodijas, kas lika sajūsmas tirpām pārskriet pār muguru. Brīdi pa brīdim viņa uzmanību piesaistīja bērnsievietes ieslīpo acu laiski pētīgais skatiens, kuru viņa nenolaida no Eragona pat maltītes laikā.

Sarunu ieaijāts, Eragons pagriezās pret Arju, kura svinību laikā bija pateikusi labi ja duci vārdu. Jātnieks neko neteica, tikai skatījās uz elfu un prātoja, kāda viņa ir īstenībā.

Arja saknosījās. To nezināja pat Ažihads.

-   Par ko tu?

-   Ārpus Duveldenvārdenas par mani neviens neko nezināja. Vienīgais izņēmums bija Broms galu galā mēs iepazināmies šeit, bet pēc mana lūguma viņš neizpauda šo mazo noslēpumu.

Eragons prātoja, vai Arja viņam to skaidro pienākuma izjūtas dēļ vai arī juzdamās vainīga, ka slēpusi savu izcelsmi no viņa un Safiras. Broms reiz teica, ka tas, ko elfi noklusē, bieži esot svarīgāks par to, ko viņi pasaka.

-   Viņš mūs saprata labāk nekā daudzi citi.

-   Bet kāpēc? Vai tad kaut kas mainītos, ja kāds to zinātu?

Arja uz mirkli saminstinājās. Kad devos projām no Elesmē-

ras, es nevēlējos, lai kāds atcerētos manu vietu elfu sabiedrībā. Turklāt nelikās, ka tas palīdzētu pildīt man doto uzdevumu starp vārdeniem un rūķiem. Tam nebija nekādas nozīmes, darot to, ko es darīju… tajā, par ko es kļuvu… tajā, kas es esmu. Viņa paskatījās uz karalieni.

-   Varēji pateikt vismaz mums ar Safiru.

Likās, ka pārmetums Eragona balsī sadusmo Arju. Man nebija nekāda iemesla uzskatīt, ka Islanzadi ir mainījusi savas

domas par mani, turklāt tas, ka būtu jums to izstāstījusi, nek nemainītu. Manas domas pieder man vienai, Eragon. Viņ nosarka, nojauzdams, ko Arja gribēja teikt: kāpēc gan viņai, dip lomātei, princesei, elfai, kas bija vecāka gan par viņa tēvu, g vectēvu, lai kas viņi būtu, vajadzētu uzticēties sešpadsmitgadīgam cilvēku rases puišelim?

-   Tu vismaz, viņš nomurmināja, izlīgi ar māti.

Elfa savādi pasmaidīja. Vai man bija cita izvēle?

Tajā mirklī Blagdens nolaidās no Islanzadi pleca un pa galda

vidu, šūpodams galvu, it kā klanītos abās pusēs sēdošajiem, aizgāja līdz galda galam. Putns apstājās Safiras priekšā, dobji nokrekšķinājies, noķērca:

Pūķiem kā mucām Ir sāni.

Pūķiem kā krūkām Ir kakli.

Ja mucās un krūkās var alu liet, Tad pūķi briežu medībās iet!

Elfi sastinga, gaidot, kā rīkosies Safira. Pēc krietna klusuma brīža pūķis pacēla acis no sava cidoniju pīrāga un izpūta dūmu mutuli, kas uz brīdi paslēpa kraukli no skatiena. Mums garšo arī mazi putneļi, viņa noteica, ļaudama šīs domas saklausīt ikvie-j nam. Elfi atviegloti iesmējās, kad Blagdens, grīļodamies, sašu-j tumā ķērkdams un vicinādams spārnus, lai izkliedētu dūmus, pastreipuļoja atpakaļ.

-   Man jāatvainojas par Blagdena dīvainajiem skaitāmpanti-! ņiem, Islanzadi bilda. Mūsu krauklis vienmēr ir izcēlies ar veiklu mēli, kaut gan mēs esam mēģinājuši panākt, lai putns vismaz reizēm to pievalda.

Atvainošanos pieņemu, Safira mierīgi noteica un turpināja maltīti.

-   Kā krauklis nokļuva pie karalienes? Eragons vaicāja, no vienas puses, mēģinādams nolīdzināt uzsprēgājušos negludumus, no otras -, patiesi ieinteresēts dzirdēt ko vairāk par savādo putnu.

-    Blagdens, Arja atbildēja, reiz izglāba manam tēvam il/ivību. Cīnoties pret kādu urgli, Evandars paklupa un izlaida no rokām zobenu. Pirms urglis paguva viņu sakapāt, Blagdens uzmetās uzbrucējam uz sejas un ieknāba tam acī. Neviens nezina, kāpēc putns to izdarīja, taču tēvs atkal tika kājās un nogalināja briesmoni. Mans tēvs vienmēr izcēlies ar augstsirdību un dāsnumu, tāpēc viņš pateicās krauklim, maģiski apveltot putnu ar gudrību un ilgu mūžu. Tiesa, šīm burvestībām bija arī divas neparedzētas izpausmes: Blagdena spalva zaudēja krāsu un krauklis ieguva spēju reizēm pareģot gaidāmos notikumus.

-   Vai tas spēj saskatīt nākotni? Eragons pārsteigts vaicāja.

-   Saskatīt? Nē. Bet, iespējams, Blagdens spēj sajust to, kas gaidāms. Lai nu kā, krauklis vienmēr runā mīklās, kurās parasti ir krietna deva muļķību. Tāpēc, ja putns pienāk pie tevis un kaut ko saka un ja šis pateiktais nav joks vai vārdu spēle, labāk ieklausies tā vārdos.

Kad visi bija paēduši, Islanzadi piecēlās, liekot sarosīties un piecelties kājās arī pārējiem. Tad karaliene sacīja: Ir jau vēls, un es vēlos atgriezties savā lapenē. Safira, Eragon, nāciet man līdzi, es parādīšu, kur varat pārnakšņot. Islanzadi pamāja ar roku Arjai, tad devās projām no mielasta galda. Arja viņai sekoja.

Iedams apkārt galdam pie Safiras, Eragons apstājās pie bērnsievietes, viņas kaķīgā skatiena apburts. Viss viņas izskatā no acīm līdz pinkainajiem matiem un baltajiem ilkņiem viņam kaut ko atgādināja. Tu esi kaķace, vai ne? Būtne samirkšķināja acis un atieza zobus bīstamā smaidā. Es satiku vienu no tavas dzimtas, Solembumu, Teirmā un pēc tam arī Farthendurā.

Kaķaces smaids kļuva platāks. Ak jā. Viņš ir jauks. Cilvēki mani garlaiko, taču viņam liekas saistoši ceļot kopā ar to raganu, Andželu. Izgrūdusi skaņu, kas pa pusei atgādināja rūcienu, pa pusei atzinīgu murrājienu, būtne pievērsās Safirai.

Kā tevi sauc? Safira vaicāja.

-    Duveldenvārdenas sirdī vārdi var izrādīties neticami spēcīgi, tā gan, pūķi. Bet… starp elfiem mani dēvē par Vērotāju, Straujķepu un Sapņu Dejotāju, un jūs varat mani saukt par Modu.

Kaķace sapurināja krēpju stīvās, baltās lēkšķes. Steidziet pakaļ karalienei, jaunuļi; viņai nepatīk muļķi un sliņķi.

-   Bija prieks ar tevi, Mod, iepazīties, Eragons sacīja. Viņš paklanījās, un Safira pielieca galvu. Eragons pameta skatienu uz Oriku, prātodams, kur elfi izguldīs rūķi, un tad devās pakaļ Islanzadi.

Viņi panāca karalieni mirklī, kad Islanzadi piegāja pie viena no kokiem. Uz stumbra izcēlās smalki pakāpieni, kas aizvijās augšup līdz ieapaļu namiņu pudurim, kuru koka lapotnē balstīja zaru saišķi.

Islanzadi pacēla smalko roku un norādīja uz platformu kokā.

-   Tev, Safira, būs jāuzlido tur pašai. Audzējot kāpnes, mums. neienāca prātā, ka pa tām reiz varētu iet pūķis. Tad karaliene pievērsās Eragonam: Te parasti apmetās Pūķu Jātnieku vadonis, kad uzturējās Elesmērā. Es uzticu šo mājokli tev, ja reiz tu esi ieņēmis šo vietu… Tas ir tavs mantojums. Pirms jauneklis paguva pateikties, Islanzadi pagāja viņam garām. Arja veltīja Eragonam ilgu, ciešu skatienu, bet tad kopā ar māti izgaisa pilsētas krēslā.

Vai palūkosim, kādu naktsmītni elfi mums sarūpējuši ? apvaicājās Safira. Pūķis palēcās gaisā un ciešā lokā aplidoja kokam, pavērsis viena spārna galu pret zemi teju perpendikulāri zemei.

Eragons uzkāpa uz pirmā pakāpiena un ieskatījās Islanzadi bija taisnība, kāpnes un koks bija viens vesels. Miza zem kājām bija daudzu soļu nogludināta un izlīdzināta, tomēr tā vēl arvien bija daļa no stumbra, tāpat kā liektais, zirnekļtīkla smalkuma margu režģis un pašas margas zem viņa labās plaukstas.

Kāpnes bija veidotas, ņemot vērā elfu spēku un izveicību, tāpēc tās likās stāvākas nekā parasti, un Eragona kāju muskuļi drīz vien iesmeldzās. Kad jauneklis sasniedza mitekļus un cauri lūkai ielīda vienā no istabām, viņš elsoja tik smagi, ka nācās ar rokām atbalstīties pret ceļgaliem un noliekties, lai atgūtu elpu. Pēc vairākām dziļām ieelpām un izelpām viņš iztaisnojās un nopētīja telpu, kurā bija nonācis.

Eragons atradās apaļā priekšnamā ar paaugstinājumu vidū no tā slējās skulptūra, kurā divas rokas vijās viena ap otru, tā arī

nesaskaroties. Priekšnama sienās bija trīs durvis vienas veda uz vienkārši iekārtotu viesistabu, kurā varētu papusdienot ne vairāk pnr desmit cilvēkiem, aiz otrām atklājās neliels kambaris ar iedobumu grīdā, kura izmantojumu Eragons nespēja iedomāties, bet pēdējās durvis vērās uz guļamistabu, no kuras atklājās skats pāri I luveldenvārdenas koku galotnēm.

Nocēlis lukturi no āķa, piestiprināta pie griestiem, Eragons iegāja guļamistabā, likdams uzvirmot ēnu pulkam, kas virpuļoja un lēkāja pa telpu kā neprātīgu dejotāju viesulis. Arējā sienā bija izveidots ūdens lāses apveida atvērums gana liels, lai tur varētu iekārtoties pūķis. Gulta bija novietota tā, lai, guļot uz muguras, varētu vērot debesis un mēnesnīcu; pavards bija pagatavots no pelēka koka, kas zem pirkstu galiem likās ciets un auksts kā tērauds, it kā koksne būtu saspiesta līdz neticamam blīvumam; grīdā pletās milzīga, ar mīkstām segām izklāta "bļoda" ar zemām malām tā bija Safiras guļvieta.

Kamēr Eragons aplūkoja guļamistabu, pūķis nolaidās uz atvēruma malas. Safiras zvīņas zaigoja kā zilu zvaigznīšu galaktika. Aiz viņas pāri mežam plūda saules pēdējie stari, iekrāsodami pakalnus un kalnu grēdas dūmakaina dzintara tonī, kas lika skujām zaigot kā nokaitētai dzelzij un izdzenāja ēnas līdz pat violetajam apvārsnim. Viņi atradās tik augstu, ka no pilsētas varēja saskatīt vien vairākas spraugas bezgalīgajā lapotnē, atsevišķas miera saliņas šalcošajā okeānā. Tikai tagad varēja apjaust Elesmēras patieso lielumu tā aizstiepās vairākas jūdzes uz rietumiem un ziemeļiem.

Ja Vrēls parasti dzīvoja šādi, tad mana cieņa pret Jātniekiem tikai aug augumā, Eragons sacīja. Te ir daudz pieticīgāk, nekā biju iedomājies. Viss miteklis viegli nošūpojās vēja brāzmā.

Safira apostīja segas. Mēs vēl neesam bijuši Vrongārdā, viņa brīdināja, kaut gan varēja nojaust, ka pūķis viņam piekrīt.

Aizbīdīdams guļamistabas aizvirtni, Eragons telpas stūrī pamanīja vītņu kāpnes, kas pirmajā apskates reizē bija paslīdējušas garām skatienam. Tās aizvijās augšup tumša koka tunelī. Pacēlis lukturi virs galvas, viņš uzmanīgi, pakāpienu pa pakāpienam, devās augšup. Apmēram divdesmit pēdu augstāk jauneklis nonāca kabinetā ar rakstāmgaldu uz tā stāvēja spalvas, tintes pude lītes, papīrs, tikai pergamentu nemanīja un vēl vienu ligzdu kur iekārtoties pūķim. Kabinetā bija atvērta arī pretējā siena, la pūķis varētu izlidot cauri telpai.

Safira, paskaties uz šo!

Kā ? viņa jautāja.

Pa ārpusi. Eragons piemiedza acis, jo, Safirai pa mitekļa ārsienu rāpjoties augšup, gaisā nošķīda nagu atšķeltas mizas loks nes. Patīk? viņš apvaicājās, kad Safira tika līdz kabinetam. Pūķis palūkojās Jātniekā ar savām zilajām acīm, tad nopētīja telpas sienas un mēbeles.

Tikai vienu es nesaprotu, viņa noteica, kā elfi te nenosalst, ja telpas ir atklātas visām dabas stihijām ?

Nezinu gan. Eragons izpētīja sienas atveres abās pusēs, pārlaizdams roku abstraktajiem rakstiem, ko elfu dziesmas bija izvilinājušas no koka. Pēc mirkļa viņš sataustīja vertikālu izcilni mizā. Eragons to pavilka, un no gropes sienā izritinājās caurspīdīga, plāna žalūzija. Pavilcis to zemāk pāri atverei, viņš atklāja otru gropi, kurā varēja nostiprināt aizkara apakšmalu. Tikko Eragons to izdarīja, gaiss likās kļūstam biezāks un kabinetā kļuva krietni siltāk. Te arī ir atbilde uz tavu jautājumu, viņš noteica. Kad jauneklis atbrīvoja žalūzijas malu, tā, šūpodamās šurpu turpu, ieritinājās atpakaļ griestos.

Kad viņi atgriezās guļamistabā, Eragons izkravāja somas, bet Safira tikmēr saritinājās savā ligzdā. Jauneklis rūpīgi novietoja vairogu, rokusargus, kājsargus, bruņukapuci un ķiveri, tad novilka kamzoli un arī bruņukreklu ar ādas mugurdaļu. Izģērbies līdz viduklim, viņš apsēdās uz gultas un brīdi vēroja saeļļotos gredzenus, pārsteigts, cik ļoti tie līdzinās Safiras zvīņām.

Mēs esam to paveikuši, viņš mazliet samulsis noteica.

Garš ceļojums… bet, jā, mēs esam to pievārējuši. Laimīgā kārtā ceļā negadījās nekādas īpašas nelaimes.

Jātnieks pamāja. Drīz mēs uzzināsim, vai tas ir bijis visu grūtību vērts. Reizēm es prātoju, ka varbūt vajadzēja palikt, lai palīdzētu vārdeniem.

Eragon! Tu taču saproti, ka mums jāturpina apmācība. To būtu vēlējies arī Broms. Turklāt Elesmēra un Islanzadi vien ir ceļojuma vērta.

Iespējams. Visbeidzot viņš pajautāja: Kādi ir pirmie iespaidi ?

Safira mazliet pavēra žokļus tā, ka pazibēja asie zobi. Nezinu. Elfi man šķiet pat noslēpumaināki par Bromu, un ar burvestībām vini spēj paveikt to, kas man vienmēr ir licies neiespējami. Man nav ne mazākās nojausmas, kādus paņēmienus elfi izmanto, lai liktu šiem kokiem augt tik savādos veidos, tāpat es nesaprotu, kā Islanzadi uzbūra gaisā ziedus. Man pietrūkst padoma.

Eragons atviegloti uzelpoja neba viņu vienīgo šodien pieredzētais bija pārsteidzis. Un Arja?

Kas ir ar Arju ?

Nu, tas, ka viņa izrādījās karalienes meita.

Viņa nav m,ai,nījusies, mainījusies ir tikai tava uztvere. Dziļi Safiras rīklē atskanēja smiekli, kas atgādināja divu dzirnakmeņu beršanos vienam pret otru. Tad pūķis nolaida galvu uz priekškājām.

Debesīs spoži mirdzēja zvaigznes, un Elesmēras klusumā brīdi pa brīdim ieskanējās pūču klusā sasaukšanās. Nomierinājusies un pieklususi, pasaule ļāvās plūstošās nakts dusai.

Eragons ieritinājās zem pūkainajiem palagiem un pastiepa roku, lai aizvērtu luktura slēģīti, taču sastinga pussprīdi no gaismekļa durtiņām. Te nu viņš bija elfu galvaspilsētā, vairāk nekā simt pēdu augstumā, gultā, kurā reiz bija dusējis Vrēls.

Šī doma lika viņam nodrebēt.

Jauneklis pieslējās sēdus, ar vienu roku paķēra laternu, ar otru Zaroku un pārsteidza Safiru, ierāpdamies pūķa ligzdā un iekārtodamies pie viņas siltā sāna. Safira klusi iedūcās un ar samtaino spārnu pārsedza Jātnieku, bet viņš izdzēsa lukturi un aizvēra acis.

Tā viņi Elesmēras sirdī iegrima ilgā un dziļā miegā.

no pagātnes

Eragons pamodās, saulei austot, un jutās lieliski atpūties. Viņš paplikšķināja Safirai pa sāniem, un pūķis pacēla spārnu. Izslidinājis pirkstus caur matiem, jauneklis aizgāja līdz platformas malai un ar plecu atspiedās pret apmales raupjo mizu. Zemāk mežs zaigoja kā dimantu lauks, jo ikviens koks atstaroja rīta gaismu neskaitāmās rasas lāsēs.

Viņš pārsteigumā satrūkās, kad Safira aizšāvās garām, it kā taisītos ieurbties lapotnē, bet pēdējā mirklī uzšāvās augšup un izmeta loku debesīs, līksmi iekliedzoties: Rīts, mans mazais! Jātnieks pasmaidīja, juzdamies laimīgs, jo Safira jutās laimīga. i Atvilcis aizslietni, viņš aiz tā atrada divas paplātes ar ēdienu tur bija pārsvarā augļi. Pa nakti kāds bija nolicis traukus uz pārsedzes. Līdzās paplātēm stāvēja drānu sainītis ar tam piespraustu papīra zīmīti. Eragons ar grūtībām atšifrēja plūstošo rokrakstu galu galā viņš nebija lasījis vairāk kā mēnesi un daži burti bija piemirsušies. Beidzot viņš saprata, kas zīmītē rakstīts:

"Sveicināti, Safira Bjartskulara un Eragon Ēnkāvi. Es, Belēns no Miolandras nama, pazemīgi atvainojos Tev, Safira, par šo pieticīgo maltīti. Elfi nemedī, tāpēc nedz Elesmērā, nedz citās mūsu pilsētās galu neatrast. Ja vēlies, vari rīkoties kā seno laiku pūķi, kas paši medīja Duveldenvārdenas biezokņos. Mēs tikai lūgtu: nomedīto atstāj dziļāk mežā, lai mūsu gaisu un ūdeni neapgānītu ar asinīm.

Eragon, šīs drēbes ir domātas Tev. Tās kā dāvanu Tev ir noaudusi Nidēna no Islanzadi nama. Lai veiksme smaida pār Tevi, lai miers iemājo Tavā sirdī, un lai zvaigznes sargā Tevi!

Belēns du Hljodrs "

Kad Eragons pārstāstīja zīmītes saturu Safirai, viņa noteica: Ihm nav īpašas nozīmes; pēc vakardienas mielasta ēdiens man kādu brīdi nebūs vajadzīgs. Tomēr viņa uzkoda dažas sēklu maizītes. Lai nebūtu nepieklājīgi, viņa paskaidroja.

Kad Eragons bija paēdis brokastis, viņš nolika drānu saini uz gultas un uzmanīgi atlocīja tās. Sainī bija divas garas, rūsganas I unikas, apdarinātas ar lentēm kazeņu lapu zaļumā, tad krēmkrānas kājauti un trīs tik mīkstu zeķu pāri, ka tās atgādināja siltu ūdeni, kad tas plūst pāri plaukstai. Audums bija neticami mīksts un gluds ne Kārvahallas sievu, ne rūķu darinājumi, kuros Eragons bija tērpies šobrīd, nespētu ar to sacensties.

Eragons priecājās par jaunajām drēbēm. Viņa vecais kamzolis un bikses lietū un saulē aizvadītajās nedēļās kopš aizbraukšanas no Farthenduras bija krietni padilušas. Noģērbis vecās drānas, jauneklis apvilka vienu no jaunajām tunikām, izbaudīdams zīdaino pieskārienu ādai.

Eragonam saitējot zābakus, pie guļamistabas aizslietņa kāds pieklauvēja. Ienāciet, viņš uzsauca, pasniegdamies pēc Zaroka.

Vispirms parādījās Orika galva. Tad rūķis ienāca istabā, ik pa solim uzmanīgi ar kāju pārliecinādamies par grīdas stiprību. Oriks pameta skatienu pret griestiem. Es jau nu drīzāk izvēlētos alu šādas putnu ligzdas vietā. Kā pagāja nakts, Eragon? Safira?

-   Gluži jauki. Un kā gulēji tu? Eragons apvaicājās.

-   Kā akmens. Rūķis iespurdzās par savu joku, viņa zods ieslīga dziļāk bārdā un pirksti pārbrauca pār cirvja galvu. Skatos, ka esat paēduši, tāpēc aicināšu tevi nākt man līdzi. Arja, karaliene un pulciņš citu elfu gaida tevi pie koka saknēm. Viņš nopētīja Eragonu ar ciešu skatienu. Notiek kaut kas tāds, par ko viņi mums nav stāstījuši. Nezinu, ko elfi vēlas no tevis, tomēr tas ir kas svarīgs. Islanzadi izturas saspringti kā stūrī iedzīta vilcene… Man likās, labāk brīdināšu tevi laikus.

Eragons pateicās draugam, un abi pa kāpnēm devās lejup, bet Safira noplanēja zemē pa koka ārpusi. Pie koka viņus sagaidīja Islanzadi, tērpusies kuplā gulbja spalvu apmetnī, kas atgādināja sniega kupenu uz kardināla krūtežas. Padevusi labrītu, karalien sacīja: Nāciet man līdzi.

Vairāki līkloči aizveda gājēju pulciņu līdz Elesmēras nomalei kur namu bija krietni mazāk un retās takas likās aizaugušas jo diendienā pa tām neviens nestaigāja. Pie kokiem noauguš paugura Islanzadi apstājās un baisā balsī sacīja: Pirms mē dodamies tālāk, jums visiem trijiem senvalodā jāapzvēr, ka nekad nevienam svešiniekam nestāstīsiet par to, ko tūlīt redzēsiet, bea manas, manas meitas vai cita troņmantnieka atļaujas.

-   Kāpēc man aizbāzt sev muti? Oriks gribēja zināt.

Tiešām, kāpēc? Safira vaicāja. Vai jūs mums neuzticaties?

-   Runa nav par uzticēšanos, runa ir par drošību. Mums visiem iespējamiem līdzekļiem ir jāsargā šīs zināšanas jo tās ir mūsu lielākā priekšrocība pār Galbatoriksu un, ja jūs saistīs zvērests senvalodā, jūs nekad apzināti neatklāsiet šo noslēpumu. Orikvodhr, tu šeit ieradies, lai pārraudzītu Eragona apmācību. Ja tu nedosi man savu godavārdu, tu tikpat labi vari atgriezties Farthendurā.

Beidzot Oriks sacīja: Domāju, ka jūs nevēlaties nodarīt neko ļaunu rūķiem vai vārdeniem, citādi es nekad tam nepiekristu. Un ceru, ka jūsu troņa zāles un klana gods neļaus jums manu zvērestu izmantot, lai mūs pieviltu. Sakiet, kas man jāteic!

Kamēr karaliene mācīja Orikam pareizo izrunu, Eragons vaicāja Safirai: Vai man zvērēt?

Vai mums ir izvēle ? Eragons atcerējās, ka Arja vakar bija uzdevusi šo pašu jautājumu, un viņš sāka nojaust, ko ceļabiedre bija domājusi: karaliene neatstāja vietu nejaušībām.

Kad Oriks bija ticis galā ar sakāmo, Islanzadi gaidoši paraudzījās uz Eragonu. Viņš mirkli vilcinājās, tad pateica zvērestu, pēc tam zvērēja arī Safira. Paldies, karaliene pateicās. Mēs varam doties tālāk.

Paugura virsotnē aiz koku sienas pletās ar sarkanu āboliņu noaugusi klaja josla vairāku jardu platumā, kas aprāvās ar augstu krauju. Krauja stiepās vismaz līgu uz katru pusi un bija savas tūkstoš pēdas augsta. Zem kraujas pletās mežs, kas tālumā saplūda ar debesīm. Likās, it kā viņi stāvētu uz pasaules malas, raudzīdamies ļim i bezgalīgajam biezoknim.

Es zinu, kas šī ir par vietu, Eragons aptvēra, atcerēdamies vīziju ar Togiru Ikonoku.

Bom. Gaiss nodrebēja no satricinājuma spēka. Bom. Vēl viens Iruls blieziens lika noklabēt Eragona zobiem. Bom. Viņš iebāza pirkstus ausīs, cenzdamies pasargāt tās no sāpīgā spiediena. Elfi nekustīgi stāvēja turpat līdzās. Bom. Pēkšņa vēja brāzma pieplacināja āboliņu pie zemes.

Bom. No kraujas malas gaisā pacēlās milzīgs, zeltains pūķis,

kuram plecos sēdēja Jātnieks.

♦ ♦ ♦

PĀRLIECĪBA

Rorans paskatījās uz Horstu. Viņi abi atradās Baldora istabā. Rorans bija iekārtots sēdu gultā. Viņš klausījās kalēja vārdos: Kas man, tavupr bija jādara? Mēs nevarējām uzbrukt, kad tu paģībi. Turklāt vi nebija spējīgi doties kaujā. Un es nevaru viņus vainot. Es pa gandrīz nokodu sev mēli, kad ieraudzīju tos briesmoņus. Horst papurināja pinkainās krēpes. Roran, mēs esam iekūlušies kau kādā sendienu pasakā, un man tas nepavisam nepatīk. Roran turpināja klausīties ar akmens cietu sejas izteiksmi. Klausie Ja vēlēsies, varēsi slepkavot kareivjus, tikai tev ir jāatgūst spēki Brīvprātīgo tev netrūks; vīri kaujas laukā tev uzticas, jo īpaši kop pagājušās nakts, kad tu tiki galā ar krietnu bariņu. Rorans nea bildēja, tāpēc Horsts nopūtās, uzsita jauneklim uz veselā pleca un izgājis no istabas, aizvēra aiz sevis durvis.

Rorans pat nepamirkšķināja. Līdz šim viņam dzīvē bija rūpējušas tikai trīs lietas: viņa ģimene, viņa māja Palankāra ielejā un Katrīna. Pagājušajā gadā viņa ģimeni iznīcināja. Viņa māju sagrāva un nodedzināja, tiesa, zeme bija palikusi un tas, iespē jams, bija vissvarīgākais.

Bet tagad viņam bija atņemta arī Katrīna.

Kaklā iespraucās aizlauzts šņuksts. Roranu plosīja divas izvēles: vienīgā iespēja izglābt Katrīnu nozīmēja dzīties pakaļ razakiem un atstāt Palankāra ieleju aiz muguras, tomēr tad Kārvahalla būtu jāpamet karavīru varā, un to viņš nedrīkstēja pieļaut. Taču aizmirst Katrīnu jauneklis arī nespēja.

Mana sirds vai manas mājas, viņš ar rūgtumu nodomāja. Šīs lietas likās bezvērtīgas viena bez otras. Ja viņam izdotos apkaut kareivjus, tas, visticamāk, tikai kavētu razaku un, iespējams, arī Katrīnas atgriešanos. Turklāt uzbrukums būtu bezjēdzīgs, ja kaut kur tuvumā izrādītos Impērijas papildspēki to parādīšanās nozīmētu kārvahalliešu sakāvi.

Pārsieto plecu sagrāba jauna sāpju lēkme, Rorans sakoda zobus un aizvēra acis. "Es ceru, ka Slounu apēdis tāpat kā Kvimbiju." Tas nodevējs bija pelnījis visbriesmīgāko nāvi. Rorans nolādēja Slounu ar baisākajiem lāstiem, kādus zināja.

"Pat ja es varētu doties projām no Kārvahallas, kā es spētu atrast razakus? Kurš varētu zināt, kur tie mājo? Kurš uzdrošinātos atklāt Galbatoriksa kalpu atrašanās vietu?" Viņš brīdi lauzīja galvu par šo jautājumu, bet tad viņu pārmāca izmisums. Jauneklis iedomājās, ka nonācis vienā no Impērijas lielpilsētām un starp netīrām mājām un svešinieku pūļiem bezmērķīgi meklē kaut mazāko mājienu, kaut netveramākās pēdas, kaut vissīkāko pavedienu, kas varētu aizvest pie mīļotās.

Tas bija bezcerīgi.

Rorans nolieca galvu, un pāri vaigiem sāka līt asaru straumes. Šausmu un baiļu spēks lika jauneklim ievaidēties. Viņš šūpojās uz priekšu un atpakaļ, neredzēdams itin neko, tikai pasaules postu.

Pagāja krietns laika sprīdis, līdz Rorana šņuksti pierima un pārvērtās vārgās, nelaimīgās elsās. Viņš izslaucīja acis un ar lielu piespiešanos ievilka garu, drebelīgu elpu. Tad jauneklis saviebās. Likās, ka viņa plaušas ir pilnas ar stikla lauskām.

Man ir jādomā, viņš piekodināja pats sev.

Jauneklis atspiedās pret sienu un, likdams lietā visu gribasspēku, mēģināja citu pēc citas apvaldīt juceklīgās sajūtas, lai sakopotu domas vienīgajā, kas varēja paglābt viņu no sajukšanas prātā. Un šis vienīgais bija saprāts. No milzīgās piepūles Roranam drebēja gan kakls, gan pleci.

Jauneklis savaldījies sakārtoja domas, gluži kā labs amata meistars sakārto rindās savus amata rīkus. Kaut kur manā galvā ir jābūt risinājumam, tikai man ir jāliek lietā visa sava izdoma.

Sekot razakiem pa gaisu viņš nespēja. Tas nu reiz bija skaidrs. Kādam būtu jāatklāj viņam razaku slēptuve, un droši vien vārdeni to zinātu vislabāk. Tiesa, vārdenus atrast nebūtu vieglāk kā apgānītājus, un laika, lai meklētu viņus, Roranam, visticamāk, nebūs. Taču… Viņam galvā ieskanējās klusa balss, kas atgādināja no medniekiem un tirgotājiem dzirdētās baumas, ka Surda slepeni atbalstot vārdenus…

Surda. Šī valsts atradās Impērijas pašā tālākajā nostūrī vai vismaz Roranam tā bija stāstīts, jo jauneklis nekad nebija redzējis Alagēzijas karti. Ideālos apstākļos, lai sasniegtu Surdu, zirga mugurā būtu jāpavada vairākas nedēļas vai vēl ilgāk, ja būtu jābēguļo no kareivjiem. Protams, visātrāk tur varētu nokļūt, burājot uz dienvidiem gar krastu, bet tas nozīmētu došanos līdz Torkas upei un tad līdz Teirmai, lai atrastu piemērotu kuģi. Un tas prasītu pārāk daudz laika. Turklāt arī tur viņu varētu aizturēt kareivji.

-Jā, būtu, spētu, varētu, viņš nomurmināja pie sevis, sažņaugdams dūrē un atkal atlaizdams kreiso roku. Uz ziemeļiem no Teirmas Rorans zināja tikai vienu ostu Nardu, bet, lai sasniegtu šo pilsētu, viņam nāktos šķērsot Kori visā tās platumā un pat no mednieku mutes tādi varoņdarbi nebija dzirdēti.

Jauneklis klusi nolamājās. Šādi spriedelējumi bija bezjēdzīgi. Man būtu jādomā, kā izglābt Kārvahallu, nevis aizbēgt no šejienes. Problēma gan bija tāda, ka, viņaprāt, ciemats un visi cilvēki, kas tur palika, ir lemti postam. Acu kaktiņos atkal sariesās asaras. Visi, kas tur palika…

Kā… kā būtu, ja visi kārvahallieši dotos man līdzi vispirms uz Nardu un tad uz Surdu ? Tā viņš spētu sasniegt abus mērķus.

Domas pārdrošums apstulbināja Roranu.

Pieņemt, ka viņš spēs pārliecināt zemniekus pamest laukus un tirgotājus aizmirst par savām bodītēm, likās ķecerīgi, pat zaimojoši… un tomēr… un tomēr kāda gan cita iespēja, izņemot verdzību vai nāvi, viņiem atlika? Vārdeni bija vienīgie, kas dotu patvērumu bēgļiem no Impērijas, un Rorans bija pārliecināts, ka dumpinieki atplestām rokām pieņemtu veselu ciemu savā karapulkā, jo īpaši tāpēc, ka šis ciems bija pierādījis sevi arī kaujā. Turklāt, atvedot cieminiekus, viņš izpelnītos vārdenu uzticību; tas palīdzētu iegūt ziņas par razaku atrašanās vietu. Un varbūt viņi spēs man izskaidrot, kāpēc Galbatorikss tik loti vēlas sagūstīt mani.

Tiesa, lai šī iecere izdotos, viņiem bija jādodas projām, pirms papildspēki sasniegtu Kārvahallu un tās bija vien dažas dienas vni pat mazāk, lai sagatavotu ceļam savus trīssimt cilvēkus. Un ilnrba te bija tik daudz, ka bail.

Rorans zināja, ka ar saprātīgiem padomiem vien cieminiekus pārliecināt nebūs iespējams; viņš zināja, ka būs jāliek lietā mesinniska aizrautība, lai uzjundītu cilvēku emocijas, lai liktu viņiem iiirds dziļumos sajust vajadzību atteikties no savas patības, no līdz Mm dzīvotās dzīves. Bija skaidrs, ka arī ar baiļu iedvešanu vien l>ūs par maz, jo viņš zināja, ka apdraudētais bailēs mēdz pretoties jo spīvāk. Drīzāk Roranam būs jāiedveš cieminiekiem mērķa un misijas apziņa, lai liktu tiem noticēt kā bija noticējis viņš pats -, ka pievienošanās vārdeniem un pretestība Galbatoriksa tirānijai bija cēlākā iespējamā rīcība.

Un tam bija vajadzīga kaisme, kuru nespētu apdraudēt grūtības, aizkavēt ciešanas vai apdzēst nāve.

Rorana gara acu priekšā nostājās Katrīna bāla un spokaina, ar nopietnām dzintarkrāsas acīm. Viņš atcerējās meitenes ādas svelmi, viņas matus, kas smaržoja pēc piparkūkām, un visas tās tūkstoš sajūtas, kas saistījās ar divvientulību zem tumsas segas. Tad garā rindā aiz Katrīnas izkārtojās Rorana radi, draugi un visi, visi kārvahallieši, kurus viņš bija pazinis, gan dzīvie, gan mirušie. Ja ne Eragons… un ja ne es… razaki nekad nebūtu ieradušies šeit. Man ir jāizglābj ciemats no Impērijas un man ir jāizrauj Katrīna no to apgānītāju nagiem.

Vīzijas spēka pārņemts, Rorans izkāpa no gultas. Savainotajā plecā atkal iedūra nokaitēta sāpe. Viņš sagrīļojās un atspiedās pret sienu. Vai es vēl kādreiz spēšu izmantot labo roku? Jauneklis cerēja, ka sāpes norims, taču tās nepārgāja, tāpēc viņš sakoda zobus, izslējās un izgāja no istabas.

Gaitenī Elēna locīja dvieļus. Ieraudzījusi puisi, viņa pārsteigumā iesaucās: Roran! Ko tu…

-   Nāc, viņš noņurdēja, paiedams sievietei garām.

Ar bažīgu izteiksmi sejā Baldors panācās pāris soļu uz priekšu.

-   Roran, tev nevajadzētu staigāt apkārt. Tu esi zaudējis pārāk daudz asiņu. Es palīdzēšu…

-   Nāc.

Kāpdams lejup pa liektajām kāpnēm un dodamies uz māj ārdurvīm, Rorans dzirdēja, ka uzrunātie nāk viņam nopakaļ. Pi izejas runādamies stāvēja Horsts un Albrihs. Viņi izbrīnīti pask tījās uz Roranu.

-   Nāciet.

Viņš nelikās ne zinis par jautājumu krusu, atvēra durvis u izgāja vakara puskrēslā. Mākoņu grēdas virs galvas krāsojās sar kani zeltainas.

Rorans nelielā pulciņa priekšgalā turpināja soļot uz Kārvahal las nomali atkārtodams savu strupo aicinājumu ikvienam vīra vai sievai, ko satika ceļā. Tur viņš izrāva no stīgrajiem dubļie kārti, kuras galā bija piestiprināta lāpa, tad pagriezās un devā atpakaļ uz ciema galveno laukumu. Nostājies tā vidū, viņš ietriec kārti zemē, pacēla kreiso roku un ieaurojās: "NĀCIET!"

Varenais sauciens atbalsojās starp ciemata mājām. Rorans atkārtoja šo vienu vārdu atkal un atkal. Cilvēki sāka plūst no mājām un ēnainajām šķērsielām, lai pulcētos ap jaunekli. Daži likās ziņkāres pārņemti, citu sejās varēja nolasīt līdzjūtību, vēl kāds izskatījās apmulsis vai dusmīgs. Ielejā atkal un atkal nodārdēja Rorana aicinājums. Pienāca Lorings ar dēliem. No pretējās puses parādījās Birgita, Delvins un Fisks ar sievu Izoldi. Morns un Tara iznāca no krodziņa un pievienojās skatītājiem.

Kad ap viņu bija sapulcējies Kārvahallas iedzīvotāju vairākums, Rorans apklusa un sažņaudza kreiso dūri, līdz nagi iedūrās plaukstā. Katrīna. Pacēlis roku, viņš iztaisnoja pirkstus un ikvienam parādīja tumšsarkanās lāses, kas riesās brūcītēs un plūda lejup pa plaukstu.

-   Šīs, viņš sacīja, ir manas sāpes. Ieskatieties tajās rūpīgi, jo jums būs jāpārcieš kas līdzīgs, ja mēs nespēsim pieveikt lāstu, ko nežēlīgais liktenis mums uzsūtījis. Jūsu draugus un tuviniekus sakals ķēdēs un aizdzīs verdzībā uz tālām zemēm vai jūsu acu priekšā tos uzšķērdīs Impērijas algotņu nežēlīgie zobeni. Galbatorikss nobārstīs jūsu laukus ar sāli, lai tie nekad vairs nedotu ražu. Es esmu to piedzīvojis. Es to zinu. Viņš soļoja šurpu turpu kā būrī ieslodzīts vilks, drūmu sejas izteiksmi šūpodams galvu.

Jauneklim bija izdevies pievērst cieminieku uzmanību. Tagad it!lika vien iedegt viņos to pašu kaismi, kas kvēloja viņa krūtīs.

-   Manu tēvu nogalināja apgānītāji. Mans brālēns bija spiests liegt. Manu saimniecību nolīdzināja līdz ar zemi. Un manu līgavu nolaupīja viņas pašas tēvs, kurš noslepkavoja Bērdu un nodeva inus visus! Kvimbijs ir apēsts, siena šķūnis nosvilināts līdz ar h'iska un Delvina māju. Pars, Vīglifs, Geds, Bārdriks, Farolds, lleils, Gārners, Kelbijs, Melkolfs, Olbems un Elmunds visi nokauti. Daudzi nojums ir ievainoti līdzīgi man, un tāpēc jūs vairs nevarat uzturēt ģimeni. Vai tad vēl nepietiek ar to, ka mēs katru dzīves dienu aizvadām smagā darbā, cenzdamies savilkt galus par spīti dabas untumiem? Vai tad vēl nepietiek ar to, ka esam iipiesti dzelžaini maksāt Galbatoriksam nodokļus? Kāpēc mums ir jāpakļaujas šīm bezjēdzīgajām mocībām? Rorans maniakāli iesmējās, iekaucās pret debesīm un saklausīja pats savā balsī neprātu. Cieminieku pulkā neviens pat nepakustējās.

-   Es esmu izpratis Impērijas un paša Galbatoriksa patieso būtību; un tā ir ļauna. Galbatorikss ir sērga, kas piemeklējusi šo pasauli. Viņš iznīcināja Jātniekus un dižāko mieru un pārticību, ko cilvēki bija piedzīvojuši. Viņam kalpo kaut kādā aizlaiku bedrē dzimuši ļauni dēmoni. Bet vai Galbatoriksam ir gana ar to, ka viņš visus ir nospiedis zem sava papēža? Nē! Viņš vēlas saindēt visu Alagēziju, nosmacēt mūs ar savu posta apmetni. Mūsu bērniem un bērnu bērniem kā pazemotiem vergiem, tārpiem, kā salašņām būs jādzīvo viņa tumšajā ēnā līdz pat laika galam un jāpacieš viņa prieks par sagādātajām mocībām. Ja vien…

Rorans ieskatījās cieminieku plaši ieplestajās acīs, apzinādamies, ka tagad visi ir viņa varā. Neviens nekad nebija uzdrošinājies pateikt to, ko viņš tūlīt pateiks. Viņš ļāva, lai vārdi, kas izlaužas no rīkles, skan griezīgi: Ja vien mums nebūs drosmes stāties pretī ļaunumam.

Mēs esam cīnījušies pret kareivjiem un razakiem, jauneklis turpināja, bet tam nebūs nekādas nozīmes, ja mēs kritīsim šeit vieni un aizmirsti vai arī tad, ja mūs kā lopus aizdzīs no šejienes. Mēs nevaram palikt šeit, un es nepieļaušu, lai Galbatorikss iznīcinātu visu, kā dēļ ir vērts dzīvot. Es neļaušu viņam uzvarēt, tad

lai man drīzāk izrauj acis un nocērt rokas! Es izvēlos pretoties! E izvēlos celties no man izraktā kapa un darīt visu, lai iedzītu taj savus ienaidniekus! Es izvēlos doties projām no Kārvahallas, viņš noskaldīja.

Es šķērsošu Kori un tad ar kuģi došos no Nardas uz Surdu Tur es pievienošos vārdeniem, kuri jau gadu desmitiem cīnās, lai atbrīvotu mūs no apspiedējiem. Likās, ka cieminiekus šī doma ir satriekusi. Taču es nevēlos turp doties viens pats. Nāciet kopā ar mani un izmantojiet šo iespēju vērst savu dzīvi uz labu! Nometiet važas, kas jūs saista šeit! Rorans ar pirkstu norādīja te uz vienu te nākamo klausītāju. Kādi vārdi pēc simt gadiem skanēs no dziesminieku lūpām? Horsts… Birgita… Kiselts… Teins… Sāgajļ daudzinās mūsu paveikto. Viņi dziedās "Kārvahallas epu", jo mēa būsim vienīgais ciems, kam pietika dūšas nepakļauties Impērijai.

No Rorana acīm sāka plūst lepnuma asaras. Kas gan būtu vēl cēlāk par to, ka mēs iztīrītu Galbatoriksa traipu no Alagēzijas? Mums vairs nenāktos dzīvot bailēs, ka mūsu saimniecības kāds var izpostīt, ka mūs var nogalināt un pat apēst. Mūsu novāktā labība piederētu mums pašiem, un likumīgajam karalim mēs sūtītu tikai to, ko paši vēlētos tam dāvināt. Upes un strauti būtu zelta pilni. Mēs dzīvotu drošībā un laimē un pat pieņemtos miesās no visas 1 tās pārticības. Tāds ir mūsu liktenis, jauneklis pabeidza.

Rorans turēja roku priekšā savai sejai un lēnām salieca pirkstus pāri asiņojošajām brūcēm. Jauneklis stāvēja, mazliet saliecies, it kā sargātu ievainoto roku, un, daudzajiem skatieniem duroties viņā kā pīķiem, gaidīja atbildi uz savu runu. Neviens nebilda ne vārda. Pēc krietna klusuma brīža Rorans saprata, ka cieminieki vēlas, lai viņš turpina; tie vēlējās dzirdēt ko vairāk par viņa iztēloto mērķi un nākotni.

Katrīna.

Naktij satumstot ap lāpas mestās gaismas loku, Rorans izslējās taisnāk un turpināja. Viņš neko neslēpa, tikai pūlējās, lai cieminieki saprastu viņa domas un sajūtas, lai arī viņi sajustu mērķa apziņu, kas lika tā rīkoties viņam pašam. Mūsu iepriekšējā dzīve tuvojas galam. Mums ir jāceļas, jāmet kauliņi un jādodas pie vārdeniem, lai mums un mūsu bērniem būtu izredzes dzīvot kā

Iiriviem cilvēkiem. Viņa runā niknums un medus plūda vienādās ■ Ievās, taču visu caurstrāvoja kaismīga pārliecība un tas ļāva noturēt klausītāju uzmanību.

Kad visas tēlu bultas bija izšautas, Rorans ieskatījās draugu un kaimiņu sejās un sacīja: Es došos ceļā pēc divām dienām. Ja vēlaties, varat nākt man līdzi, bet es iešu projām, lai vai kā. Tad viņš nolieca galvu un izgāja no gaismas loka.

Dilstošais mēness virs galvas spīdēja aiz mākoņu stērbelēm. Cauri Kārvahallai izskrēja viegla vēja brāzma. Uz kāda jumta nočīkstēja tērauda vējrādis, pagriezdamies gaisa plūsmas virzienā.

Pacēlusi garos svārkus, lai nepakluptu, no pūļa gaismas lokā iznāca Birgita. Ar nomāktu sejas izteiksmi viņa sakārtoja lakatu.

Šodien mēs piedzīvojām… Sieviete aprāvās, sapurināja galvu un iesmējās, it kā būtu nokaunējusies. Man ir grūti runāt pēc Rorana. Man diez ko nepatīk viņa iecere, taču uzskatu, ka tā ir jāīsteno. Man gan ir cits iemesls: es vēlos sadzīt šo razaku pēdas un atriebt vīra nāvi. Es iešu kopā ar Roranu. Un ņemšu līdzi savus bērnus. Birgita izgāja no gaismas apļa.

Kādu brīdi valdīja klusums, tad, apskāvuši viens otru, uz priekšu panāca Delvins un viņa sieva Lenna. Lenna palūkojās uz Birgitu un ierunājās: Es saprotu tavu nodomu, māsiņ. Arī mēs vēlamies atriebties, tomēr vēl vairāk mēs vēlamies, lai mūsu pārējie bērni būtu drošībā. Un šī iemesla dēļ ceļā dosimies arī mēs. Tad runāja vēl vairākas sievietes, kuru vīri bija nogalināti, un piekrita Lennai.

Cieminieki kādu brīdi klusināti sarunājās savā starpā, tad pieklusa un palika stāvam savās vietās. Likās, neviens cits nevēlas runāt; tā bija pārāk liela izšķiršanās. Rorans saprata cilvēkus. Arī viņš pats vēl mēģināja aptvert iecerētās rīcības iespējamās sekas.

Vēl pēc brīža pie lāpas pienāca Horsts un saspringti paskatījās uz liesmu. Runāt vairs nav jēgas… Mums ir vajadzīgs laiks, lai visu apdomātu. Katram ir jāizlemj pašam. Rīt… rīt būs jauna diena. Iespējams, tad viss liksies skaidrāk. Viņš papurināja galvu un paņēma lāpu, tad pavērsa to lejup un izdzēsa pret zemi, likdams saprast, ka visiem jāmeklē mājupceļš, paļaujoties vien uz mēnessgaismu.

Rorans pievienojās Albriham un Baldoram, kuri soļoja gabaliņu aiz vecāku muguras, lai ļautu tiem netraucēti apspriesties. Neviens no brāļiem pat nepacēla skatienu uz Roranu. Satraukts par brāļa atturību, Rorans vaicāja: Vai domājat, ka vēl kāds cits arī posīsies ceļā? Vai es runāju gana labi?

Albrihs strupi iesmējās. Gana labi!

-   Roran, Baldors savādā balsī piebilda, šonakt tu būtu pārliecinājis urgli ķerties pie arkla un pārtapt par zemnieku.

-   Tiešām?

-   Kad tu beidzi runāt, es biju gatavs paķert šķēpu un pakaļ tev mesties pāri Korei. Un es nebiju vienīgais, kas tā jutās. Jautājums jau nav par tiem, kuri izlems doties tev līdzi, bet drīzāk par tiem, kuri nolems palikt. Tas, ko tu teici… es nekad iepriekš neko tādu nebiju dzirdējis.

Rorans sarauca pieri. Viņš bija gribējis pārliecināt cilvēkus pieņemt viņa ieceri, nevis sekot viņam pašam. "Bet, ja reiz tāda ir likme," jauneklis nodomāja un paraustīja plecus. Tomēr šāda iespēja pārsteidza viņu negaidot. Vēl pirms kāda laiciņa tāds pavērsiens būtu uztraucis Roranu, bet tagad viņš jutās pateicīgs par jebko, kas ļautu viņam izglābt Katrīnu un pasargāt cieminiekus.

Baldors paliecās uz brāļa pusi. Tēvam nāksies pamest šeit lielāko daļu darbarīku. Albrihs drūmi pamāja.

Rorans zināja, ka kalēji bieži gatavo palīgierīces kāda noteikta darba paveikšanai, un šie īpašie rīki bija tas mantojums, ko tēvs nodod dēlam vai meistars māceklim. Viena no galvenajām kalēja turības un amata prasmes mērauklām bija tieši darbarīku skaits. Horstam atteikšanās no lielākās daļas instrumentu būtu… "Tas nebūtu neko daudz smagāk par izvēlēm, ko nāktos izdarīt arī citiem kārvahalliešiem," nodomāja Rorans. Varēja vienīgi nožēlot, ka Horsta izvēle atņems daļu mantojuma gan Albriham, gan Baldoram.

Kad viņi nonāca līdz mājai, Rorans devās uz Baldora istabu un atlaidās gultā. Cauri sienām ilgi varēja dzirdēt Horsta un Elēnas sarunu. Jauneklis aizmiga, prātodams, ka līdzīgas sarunas risinās visā Kārvahallā, tā izšķirot viņa un pārējo cieminieku likteni.

ATBALSIS

Nākamajā rītā Rorans pamodies paskatījās ārā pa logu un ieraudzīja, kā ducis vīru iziet no Kārvahallas un dodas uz Igualdas ūdenskrituma pusi. Jauneklis nožāvājās un lejup pa kāpnēm aizkliboja līdz virtuvei.

Pie galda sēdēja viens pats Horsts, virpinādams rokā miestiņa krūzi. Labs rīts, kalējs sveicināja.

Rorans norūca atbildes sveicienu, paņēmis no letes maizes klaipu, nolauza tam galiņu un apsēdās galda pretējā galā. Ēzdams viņš ievēroja Horsta piesārtušās acis un izspūrušo bārdu. Rorans uojauta, ka kalējs pavadījis nomodā visu nakti. Vai zini, kāpēc tas vīru pulciņš devās kalnos?

Esot jāizrunājas ar ģimenēm, Horsts strupi paskaidroja.

Jau kopš pašas rītausmas vīri cits pēc cita dodas uz Kori. Kalējs ar paskaļu blīkšķi nolika krūzi uz galda. Tu laikam pat nesaproti, ko esi izdarījis, aicinot mūs doties projām. Viss ciems vārās. Tu iedzini mūs stūrī, no kura ir tikai viena izeja tevis piedāvātā. Būs cilvēki, kuri tevi par to ienīdīs līdz mūža galam. Protams, ne viens vien tevi ienīda tik un tā, uzskatot, ka tieši tu esi vainojams notiekošajā.

Maize Rorana mutē viļājās kā zāģskaidas, un krūtīs iesmeldza aizvainojums. "Olu mājās pārstiepa Eragons, nevis es." Un ko domā pārējie?

Horsts iedzēra malku alus un saviebās. Pārējie tevi dievina. Nedomāju, ka piedzīvošu dienu, kad vecā Garova dēls saviļņos manu sirdi ar kaut kādām tur runām, bet vakar tu to paveici, puis, paveici gan. Viņš ar mezglaino roku apmeta loku sev virs galvas. Un ko darīt ar šo? Es uzcēlu māju Elēnai un saviem dēliem. Es būvēju to septiņus gadus! Vai redzi to siju virs durvīm? Es salauzu trīs kājas pirkstus, pūlēdamies to iedabūt vietā. Un zini? Es atteikšos no tā visa, jo mani uzrunāja tas, ko tu vakar teici.

Rorans klusēja; tieši to viņš bija vēlējies. Kārvahallu vajadzēju pamest, par to nevarēja būt ne mazāko šaubu, un, ja reiz viņš biji pieņēmis šādu lēmumu, jauneklis neredzēja iemeslu mocīt sev ar vainas apziņu un nožēlu. Tas ir izlemts. Es pieņemšu sekai nežēlojoties, lai cik skarbas tās būtu, jo šī ir mūsu vienīgā iespēja paglābties no Impērijas nagiem.

-   Tomēr ir viens "bet", piebilda Horsts un, atbalstījies uz elkoņa, paliecās uz priekšu, melnajām acīm gailot zem uzacJ lokiem, tev jāpatur prātā, ka tad, ja īstenība izrādīsies draņķīgāka par tevis uzburtajām gaisa pilīm, tev nāksies par to samaksāt. Ja tu vispirms sniegsi tiem cerību, bet pēc tam to atņemsi, viņi tevi iznīcinās.

Roranu tas neuztrauca. "Ja mēs nokļūsim līdz Surdai, dumpinieki sagaidīs mūs kā varoņus. Ja mums tas neizdosies, mūsu nāve nolīdzinās visus parādus." Sapratis, ka kalējs pateicis visu, ko vēlējās, jauneklis pavaicāja: Kur ir Elēna?

Horsts saviebās par tik strauju sarunas pavērsienu. Aiz mājas. Viņš piecēlās un saraustīja kamzoli pār platajiem pleciem. Man ir jāsakārto smēde un jāizlemj, kurus darbarīkus? ņemt līdzi ceļā. Pārējos es paslēpšu vai iznīcināšu. Impērijai no mana darba netiks nekas.

-   Es palīdzēšu. Rorans atgrūda krēslu no galda.

-   Nevajag, Horsts strupi sacīja. To es varu darīt tikai kopā ar Albrihu un Baldoru. Šī smēde glabā visu manu dzīvi un arī viņējo… Turklāt savainotās rokas dēļ tu nekāds lielais palīgs nebūtu tik un tā. Paliec tepat. Varbūt noderēsi Elēnai.

Kad kalējs aizgāja, Rorans atvēra aizmugures durvis un ieraudzīja, ka Elēna runājas ar Ģertrūdi pie lielas malkas kaudzes, kurai Horsts neļāva noplakt visu cauru gadu. Dziedniece pienāca pie Rorana un pielika plaukstu jaunekļa pierei. Baidījos, vai tik tev pēc vakardienas satraukumiem nepiemetīsies drudzis. Tavā dzimtā visiem viss dzīst neticami ātri. Es nespēju noticēt savām acīm, kad Eragons sāka staigāt divas dienas pēc tam, kad bija nodīrājis kājas gluži jēlas. Brālēna piesaukšana lika Roranam saspringt, taču sieviete, šķiet, to pat nepamanīja. Vai palūkosimies, kā klājas tavam plecam?

Rorans nolieca galvu, lai Ģertrūde varētu atraisīt mezglu, kas turēja vietā vilnas lakatu, kurā karājās ievainotā roka. Kad mezgls bija vaļā, jauneklis iešinoto apakšdelmu uzmanīgi nolaida lejup, līdz roka iztaisnojās. Ģertrūde paslidināja pirkstus zem pārsēja, kas sedza ievainojumu, un noņēma to no brūces.

-   Kas mums te būs? viņa noteica.

Gaisā uzvēdīja biezs sasmakušu tauku smārds. Rorans sakoda zobus, lai savaldītu nelabumu, tad palūkojās lejup. Āda zem pārnēja bija kļuvusi bāla un valkana gluži kā milzīga dzimumzīme, kas atgādināja tārpu. Knābja cirtienu Ģertrūde bija sašuvusi, kamēr viņš gulēja bezsamaņā, tāpēc Rorans redzēja tikai nelīdzenu, sārtu, ar asinīm apkaltušu līniju pleca priekšpusē. Pietūkuma un iekaisuma dēļ no kaķu zarnām savītie pavedieni bija dziļi iegriezušies miesā, bet no paša ievainojuma sūcās caurspīdīgs šķidrums.

Pētīdama ievainojumu, Ģertrūde pa brīdim paklakšķināja mēli, tad sakārtoja pārsēju un ieskatījās Roranam acīs. Izskatās tīri ciešami, taču audi varētu iekaist. Pagaidām es to vēl nezinu. Ja tā notiks, mums nāksies plecu piededzināt.

Rorans pamāja. Vai roka darbosies, kad sadzīs?

-   Ja vien muskulis sadzīs pareizi. Turklāt tas ir atkarīgs no tā, ko tu taisies darīt. Tu…

-   Vai es varēšu karot?

-   Ja tu vēlies karot, Ģertrūde lēnām sacīja, es tev ieteiktu mācīties izmantot kreiso roku. Viņa papliķēja jauneklim pa vaigu un aizsteidzās atpakaļ uz savu namiņu.

Mana roka. Rorans paskatījās uz pārsieto locekli, it kā tas vairs nepiederētu viņam. Līdz šim brīdim jauneklis nekad nebija iedomājies, cik cieši sevis apzināšanās ir saistīta ar ķermeņa stāvokli. Miesas ievainojums radīja ievainojumu psihē un otrādi. Rorans lepojās ar savu ķermeni, un tagad, ieraugot to savainotu, viņš satrūkās, jo īpaši tāpēc, ka roka bija sakropļota uz visiem laikiem. Pat ja tā atkal darbosies, pamatīga rēta atgādinās par šo ievainojumu līdz pat mūža beigām.

Paņēmusi Roranu zem rokas, Elēna ieveda jaunekli atpakaļ mājā. Horsta sieva saplucināja pāris izkaltušu piparmētru stublāju tējkannā un uzlika to uz plīts uzvārīties. Tu viņu tie-J šām mīli, vai ne?

-   Ko? Rorans pārsteigts paskatījās uz Elēnu.

Kalēja sieva uzlika roku sev uz vēdera. Katrīnu. Viņa pasmaidīja. Es neesmu akla. Es zinu, ko tu izdarīji viņas dēļ, un es lepojos ar tevi. Ne katrs vīrs uzdrīkstētos ko tādu.

-   Tam nebūs nekādas nozīmes, ja nespēšu viņu atbrīvot.

Tējkanna sāka uzstājīgi svilpt. Tev tas izdosies, kaut kā, bet

izdosies… Elēna ielēja tēju. Mums būtu jāsāk gatavoties ceļam, Es sākšu ar virtuvi. Kamēr rosīšos šeit, vai tu varētu uziet augšā un nonest visas drēbes, gultas veļu un visu citu, kas, tavuprāt, noderētu ceļā?

-   Kur to visu salikt? Rorans vaicāja.

-   Viesistaba būs gana laba.

Tā kā kalni bija pārāk stāvi un meži pārāk biezi, lai izmantotu ratus, Rorans saprata, ka viņi var paņemt līdzi vien to, ko paši spēj panest vai ko var uzkraut mugurā abiem Horsta zirgiem. Tiesa, vienu no kumeļiem nevai'ēja īpaši pārslogot, lai Elēna I varētu kāpt tam mugurā ikreiz, kad ceļš izrādītos pārāk grūts  sievietei stāvoklī.

Visu vēl nelāgāku padarīja apstāklis, ka daudzām Kārvahallas  ģimenēm nemaz nebija gana zirgu gan nastām, gan tiem pārāk jaunajiem, pārāk vecajiem vai pārāk slimajiem, kas nespētu turēties līdzi pārējiem gājiena laikā. Bija skaidrs, ka kravas nāksies  dalīt. Jautājums gan bija: ar ko šī dalīšanās būs iespējama? Viņi vēl arvien nezināja, kurš, izņemot Birgitu un Delvinu, dosies ceļā  kopā ar kalēja ģimeni.

Tāpēc tad, kad Elēna beidza saiņot līdzņemamās mantas galvenokārt pārtiku un drānas -, viņa aizsūtīja Roranu noskaidrot,  vai kādam nav vajadzīga papildu vieta uz nastu nesējiem dzīvniekiem un, ja nav, vai viņa varētu uz kāda zirga novietot savas mantas, jo mājā palika krietni daudz mazāk nozīmīgu lietu, kuras viņa labprāt ņemtu līdzi, ja būtu brīva vieta, bet citādi pamestu tepat.

Par spīti tam, ka ļaudis šaudījās šurpu turpu pa Kārvahallas ieliņām, ciemā valdīja uzspiests stingums, nedabisks miers, kas slēpa drudžaino rosību aiz namu sienām. Gandrīz neviens nesarunājās, visi gāja nodurtām galvām, iegrimuši katrs savās domās.

Kad Rorans pienāca pie Orvala mājas, viņam nācās dauzīt ar klauvēkli teju veselu minūti, līdz zemnieks atvēra durvis. Ak, tas esi tu, Dižveseri. Orvals iznāca uzjieveņa. Piedod, ka tev nācās gaidīt, bet es biju aizņemts. Kā es varu tev palīdzēt? Viņš pret plaukstu izdauzīja garu, melnu pīpi un tad sāka to nervozi virpināt pirkstos. Rorans dzirdēja, kā mājas iekšienē tiek bīdīti krēsli un cits pret citu sitas kastroļi un pannas.

Rorans raiti pārstāstīja Elēnas piedāvājumu un lūgumu. Orvals paraudzījās augšup debesīs. Manuprāt, ar savām mantām es tikšu galā pats. Parunājies ar pārējiem, ja tev tomēr vajadzēs vietu, man ir pāris vēršu, kuriem varētu vēl kaut ko uzkraut.

-   Tātad tu nāksi?

Orvals apmulsis pārvēla ķermeņa smagumu uz otras kājas. Nu, es gluži tā neteiktu. Mēs vienkārši… gatavojamies, ja nu notiktu vēl viens uzbrukums.

-   Ak tā. Rorans nobrīnījās un smagi aiz soļoja uz Kiselta mājas pusi. Viņš drīz vien atklāja, ka neviens viņam nesaka, vai viņi izlēmuši doties projām no Kārvahallas, lai gan gatavošanās ceļam bieži bija acīmredzama.

Turklāt ciematnieki izturējās pret Roranu ar tādu bijību, ka viņam sametās neērti. Tas bija manāms katrā sīkumā: līdzjūtībā par viņa nelaimi, cieņpilnajā klusēšanā, kad viņš runāja, un piekrītošajā murmināšanā, kas pavadīja katru jaunekļa apgalvojumu. Likās, ka viņa rīcība kopš kareivju parādīšanās būtu cēlusi Rorana stāvokli sabiedrībā un iedvesusi bailes cilvēkos, kurus jauneklis pazina kopš bērna kājas, radot grūti pārvaramu atsvešinātību.

"Es esmu iezīmēts," Rorans nodomāja, soļodams pa dubļiem. Viņš apstājās pie kādas peļķes un pieliecās, lai izpētītu paša atspulgu, prātodams, vai pamanīs tajā kaut ko tik ļoti atšķirīgu no vecā Rorana.

Viņš redzēja vīru saplēstās, ar asinīm notraipītās drānās, 4s uzkumpušu muguru un pie krūtīm piesietu, neveikli savilkt» roku. Pakakli un vaigus klāja bārdas rugāji, bet mati bija sapin kājušies niknās virvēs, kas vijās ap galvu kā savāds oreols. Tai® visbiedējošākās bija acis tās bija iegrimušas dziļi dobumoll liekot viņam izskatīties teju apsēstam. Sajās divās baisajās alāfl kā nokaitēts tērauds kvēloja skatiens, kurā liesmoja zaudējuma! niknuma un nevaldāmu alku virpuļi.

Rorana sejai pārslīdēja greizs smaids, padarot tās izteiksmi vēl jo biedējošāku. Jauneklim patika, kā viņš izskatījās. Tas atbildi viņa sajūtām. Tagad Rorans saprata, kā viņam bija izdevies ietek mēt cieminiekus. Viņš atieza zobus. Man šis izskats vēl noderēs, Tas man palīdzēs iznīcināt razakus.

Pacēlis galvu, viņš, apmierināts pats ar sevi, devās tālāk pa ielu. Tajā brīdī Roranu panāca Teins un sagrāba jaunekļa apakšJ delmu sirsnīgā tvērienā. Dižveseri! Tu nemaz nevari iedomāties, kā es priecājos tevi redzēt!

Vai tiešām? Rorans nobrīnījās pa šo nakti pasaule tiešām likās apgriezušies ar kājām gaisā.

Teins sparīgi pamāja ar galvu. Kopš mēs uzbrukām kareivjiem, man viss likās bezcerīgi zaudēts. Man ir sāpīgi to atzīt, bet tā nu tas bija. Sirds visu laiku sitās tā, it kā man tūlīt, tūlīt būtu jāieveļas akā; rokas drebēja, un es jutos nedziedināmi slims. Man pat šķita, ka mani kāds ir saindējis! Tas bija ļaunāk par pašu nāvi! Bet tas, ko tu vakar pateici, mani uz vietas izdziedināja, ļāva atkal saskatīt pasaulē mērķi un jēgu! Es… es pat nespēju izskaidrot tās šausmas, no kurām tu mani izglābi. Esmu tavs parādnieks līdz mūža galam. Ja tev ir kas vajadzīgs, tikai pasaki man, un es palīdzēšu.

Arī Rorans aizkustinājumā satvēra zemnieka apakšdelmu un sacīja: Paldies tev, Tein. Paldies. Teinam acīs sariesās asaras, tad viņš nolieca galvu, atlaida Rorana roku un atstāja jaunekli stāvam vienu ielas vidū.

Ko es esmu izdarījis ?

ATVADAS

Kad Rorans iegāja "Septiņos klaipos", Morna krodziņā, viņu apņēma biezu garaiņu dūmaka. Viņš apstājās zem urgļa ragiem, kas bija piesisti virs durvījņ, un nogaidīja, līdz acis liļirod ar puskrēslu plašajā telpā. Vai te kāds ir? jauneklis uzsauca.

Durvis uz virtuvi atsprāga vaļā, pa tām izbrāzās Tara un aiz viņas arī Morns. Abi drūmi paglūnēja uz Roranu. Tara iesprauda |(ii|.īgās dūres gurnu apaļumos un prasīja: Ko tu te meklē?

Rorans mirkli pētīja sievieti, cenzdamies izprast pēkšņā naidīguma iemeslu. Vai esat izlēmuši doties kopā ar mani pāri Korei?

-   Tā nav tava darīšana! Tara atcirta.

Ir gan, ir gan. Taču jauneklis savaldījās un tā vietā atbildēja: Lai kādi būtu jūsu nodomi, ja jūs nolemtu nākt kopā ar mums, l'llēna vēlējās uzzināt, vai jūsu saiņos atrastos vieta dažām viņas mantām vai varbūt jums pašiem ir vajadzīga papildu vieta. Viņa…

-   Papildu vieta, kā tad! Morns izgrūda. Viņš pamāja uz sienu aiz bāra letes, kur rindojās ozolkoka mucas. Man tur, ievīstītas salmos, ir divpadsmit mucas visdzidrākā ziemas eila, kuras pēdējos piecus mēnešus esmu turējis tam mats matā nepieciešamajā vēsumā. Tas ir Kvimbija beidzamais brūvējums! Ko man ar tām iesākt? Un ko darīt ar miestiņa un tumšalus vātīm? Ja es tās atstāšu krogū, kareivji nedēļas laikā visu iztemps vai varbūt viņi mucas sadragās un alu izlies zemē, kur vienīgās radības, kas to nobaudīs, būs tārpi. Ko nu tur! Morns apsēdās un, purinādams galvu, sāka lauzīt rokas. Divpadsmit pūliņu gadi! Kopš tēva nāves es diendienā strādāju krogū, kā viņš to man ierādīja. Un tad jūs ar Eragonu savārāt šitās ziepes. Tas… Viņš, saraustīti elpodams, apklusa un tad ar piedurkni noslaucīja tuklo seju.

-   Būs jau labi, Tara noteica. Viņa aplika roku Mornam ap pleciem un ar varenu pirkstu pabakstīja Rorana virzienā. Kas tev ir devis tiesības ar savām savādajām runām sabuntot Kārv hallu? Ja mēs dosimies ceļā, kā mans nabaga vīrs nopelnīs iztiku Viņš nevar paņemt savu amatu līdzi kā Horsts vai Gedriks. Viņ nevar mitināties plikā laukā un audzēt tur labību kā tu! Tas na iespējams! Visi pametīs ciemu, un mums būs jācieš bads. Pat ta ja mēs dosimies tev līdzi, mums tik un tā būs jācieš bads. Tu e izpostījis mūsu dzīvi!

Rorans no sievietes piesarkušās, piktās sejas pārlaida skatien uz Morna satrauktajiem vaibstiem, tad pagriezās un atvēra dur vis. Uz sliekšņa viņš apstājās un klusā balsī teica: Es vienmēr uzskatīju jūs par saviem draugiem. Es nevēlos, lai Impērija jū nokautu. Izgājis pa durvīm, viņš savilka vesti ciešāk un devā projām no kroga, pa ceļam prātodams par tikko dzirdēto.

Kad viņš apstājās pie Fiska akas, lai padzertos, pienāca Bir gita. Viņa noskatījās, kā jauneklis nopūlas, ar vienu roku mēģino uzvilkt spaini. Ar dažām ierastām rokas kustībām sieviete izcēl spaini no akas un, pati nepadzērusies, pasniedza to Roranam. Viņ iedzēra pāris malku vēsā šķidruma, tad sacīja: Es priecājos, k izlēmi pamest Kārvahallu. Jauneklis pasniedza spaini atpak

Birgita nopētīja Roranu. Es pazīstu to dziņu, kas dod tev spēku, jo tā urda arī mani; mēs abi gribam dabūt rokā razakus. Tomēr, kad tas būs paveikts, es prasīšu no tevis atlīdzību pa Kvimbija nāvi. To gan nekad neaizmirsti. Viņa atlaida pilno spaini, un, vinčas rokturim zibot gaisā, tas aizlidoja lejup akā. Pēc mirkļa akas dziļumos atbalsojās skaļš plunkšķis.

Rorans pasmaidīja, noskatoties pakaļ aizejošajai Birgitai. Viņas paziņojums jaunekli drīzāk iepriecināja, nevis apbēdināja; viņš zināja, ka pat tad, ja visi kārvahallieši pamestu viņu vai mirtu, Birgita palīdzētu nomedīt razakus. Bet pēc tam ja vien šāds "pēc tam" vispār būs iespējams viņam nāktos samaksāt sievietes prasīto cenu vai arī nogalināt viņu. Tādās lietās cits risinājums nebija iespējams.

Pret vakaru mājā atgriezās Horsts un abi dēli, nesdami divus nelielus, vaskadrānā ievīstītus saiņus. Vai tas ir viss? vaicāja

Klēna. Horsts tikko jaušami pamāja, tad nolika saiņus uz galda un atritināja tos, atklādams apkārtējiem četrus veserus, trīs knaibles, skrūvspīles, vidēja izmēra plēšas un nelielu laktu.

Kad viņi visi piecatā sēdās pie vakariņu galda, Albrihs un Baldors sāka stāstīt, ka manījuši daudzus ciematniekus neuzkrītoši gatavojamies ceļam. Rorans uzmanīgi klausījās, cenzdamies izsekot, kurš kuram aizdevis ēzeļus, kurās saimniecībās nav manīta nekāda rosība un kuriem varētu būt vajadzīga palīdzība, lai sasaiņotu ceļam vajadzīgo.

-    Lielākā liksta, zināja teikt Baldors, ir ēdamais. Mēs varam paņemt līdzi tikai zināmu daudzumu pārtikas, bet Korē samedīt zvērus un putnus diviem vai trijiem simtiem cilvēku būs ļoti grūti.

-   Mmm. Horsts pakratīja pirkstu, jo mute bija pilna ar pupiņām, tad viņš tās norija. Nē, medības nederēs. Jāņem līdzi ganāmpulki. Mums pa visiem kopā būs gana aitu un kazu, lai pārtikas pietiktu mēnesim vai pat ilgākam laikam.

Rorans pacēla nazi. Vilki.

-   Mani vairāk uztrauc tas, ka dzīvnieki noklīdīs mežā, Horsts atbildēja. Ar ganīšanu mēs krietni pamocīsimies.

Nākamo dienu Rorans aizvadīja, palīdzēdams visiem, kam vien spēja. Viņš runāja maz, ļaujot cilvēkiem pašiem redzēt, kā viņš nopūlas ciema labā. Vēlu vakarā jauneklis pārguris, bet cerību pilns ievēlās gultā.

Pirmie saules stari pārdūra Rorana sapņus, un viņš pamodās, liktenīgu gaidu pārņemts. Jauneklis piecēlās un uz pirkstgaliem nogāja lejā pa kāpnēm, tad devās ārā no mājas un, rīta klusuma apņemts, paskatījās uz dūmakā tītajiem kalniem. Elpa uzmeta gaisā baltu mutuli, tomēr Roranam nesala, jo sirds sitās baiļu un cerību rakstā.

Pēc brokastīm, kuru laikā neviens neko daudz nerunāja, Horsts izveda zirgus mājas priekšā, kur Rorans palīdzēja Albriham un Baldoram piesprādzēt seglu somas un pārējos mantu saiņus. Tad Rorans pacēla savu nešļavu, sašutumā nošņākdamies, kad ādas siksna iegriezās ievainotajā plecā.

Horsts aizvēra mājas durvis. Kalējs mirkli pakavējās, ar pirkstiem noglāstīdams tēraudā kalto durvju rokturi, tad paņēma Elēnas roku un noteica: Iesim.

Kamēr viņi gāja cauri Kārvahallai, Rorans redzēja, kā norūpējušās ģimenes pulcējas pie saviem namiem starp iedzīves saiņiem un trokšņojošiem mājdzīvniekiem. Viņš manīja aitas un suņus ar mugurā uzsietām somām, noraudājušos bērnus ēzelīšu seglos un steigā sameistarotas ragavas, kurās bija iejūgti zirgi, kam pie sāniem karājās būri ar apjukušām, klukstošām vistām. Viņš redzēja savu vārdu triumfu un nezināja, priecāties vai raudāt.

Viņi apstājās Kārvahallas ziemeļu galā un gaidīja ļaudis, kas viņiem pievienotos. Pagāja neilgs brīdis, tad no sāniem parādījās Birgita kopā ar Nolfavrelu un mazākajiem bērniem. Birgita sasveicinājās ar Horstu un Elēnu un nostājās netālu no kalēja.

Vēl pēc brīža Ridlijs kopā ar savu ģimeni gar baļķu žoga ārpusi atdzina teju simt aitu no Palankāra ielejas austrumu puses. Nolēmu, ka labāk tās netriekt cauri Kārvahallai, Ridlijs uzsauca, cenzdamies pārkliegt aitu sacelto troksni.

-   Prātīga doma! atbildēja Horsts.

Tad parādījās Delvins, Lenna un viņu pieci bērni, Orvals ar savējiem, Lorings ar dēliem, Kalita un Teins viņš veltīja Roranam platu smaidu, pēc tam arī Kiselta saime. Sievietes, kuras nesen bija palikušas atraitnēs, pulcējās ap Birgitu. Pirms saule pakāpās pāri kalnu virsotnēm, ciematnieku lielākā daļa bija izvietojusies gar baļķu žogu. Tomēr daudzu vēl trūka.

Vajadzēja sagaidīt Mornu, Taru un vēl vairākus citus. Parādījās Ivors, taču bez mantām. Tu laikam paliec, Rorans secināja. Jauneklis pakāpās nostāk no spītīgu kazu pulciņa, ko mēģināja noganīt Ģertrūde.

-   Tā gan, Ivors noguris novilka. Viņš nodrebēja un, sakrustojis kaulainās rokas, it kā mēģinātu noturēt kādu nieku siltuma, pagriezās pret lēcošo sauli un pacēla galvu, lai caurspīdīgie stari apspīdētu seju. Svārts atteicās pamest mājas. Eh! Jau pierunāšana paslēpties Korē bija iršanās pret straumi. Kādam ir jārūpējas par viņu, un man nav bērnu, tāpēc… Viņš paraustīja plecus. Tiesa, šaubos, vai es spētu pamest sētu.

-   Un ko tu darīsi, kad ieradīsies kareivji?

-   Pacīnīšos, lai viņiem ir ko atcerēties.

Rorans izgrūda aizsmakušu smējienu un uzsita Ivoram uz pleca, cenzdamies neizrādīt, ka viņi abi saprot, kas sagaida visus palicējus.

Tievs, vidēju gadu vīrs, vārdā Etlberts, pienāca pie ceļam saposušos kārvahalliešu pulka un iekliedzās: Jūs visi esat muļķi! Pūlis draudīgi sakustējās, lai palūkotos uz apsūdzētāju. Visa šī neprāta laikā es centos saglabāt skaidru galvu un prātu, taču es nesekošu pļāpīgam apmātajam! Ja viņa vārdi nebūtu padarījuši jūs aklus, jūs saprastu, ka viņš ved jūs drošā nāvē! Lai nu kā, es nekur neiešu! Mēģināšu aizlavīties garām kareivjiem un meklēšu glābiņu Terinsfordā. Viņi vismaz ir mūsējie, ne kaut kādi tur Surdas barbari. Viņš nospļāvās un, apgriezies uz papēža, aizsoļoja atpakaļ.

Baidīdamies, ka Etlberta rīcība varētu likt pārdomāt vēl kādam, Rorans pārlaida skatienu tiem, kas bija sanākuši, lai dotos projām, un ar atvieglojumu manīja vien nemierīgu sačukstēšanos. Tomēr viņš negribēja vilcināties un ļaut ļaudīm mainīt savu lēmumu. Jauneklis klusu pavaicāja Horstam: Cik ilgi mēs gaidīsim?

-   Albrih un Baldor, cik ātri spējat, apskrieniet visas mājas un pārliecinieties, vai vēl kāds nāks mums līdzi. Un tad dodamies ceļā. Brāļi aizsteidzās uz pretējām pusēm.

Pēc pusstundas Baldors atgriezās ar Fisku, Izoldi un zirgu, ko viņiem bija izdevies aizņemties. Pametusi vīru velkamies aizmugurē, Izolde piesteidzās pie Horsta, ar rokām kā vējdzirnavām atgaiņādama ikvienu, kas trāpījās ceļā, laikam nemaz nemanīdama, ka puse matu ir izspraukušies no pavirši sapītā mezgla un tagad kūļājas dīvainās šķipsnās ap galvu. Sieviete apstājās un aizgūdamās mēģināja tikt pie elpas. Atvainojiet, ka tā aizkavējāmies, taču Fiskam bija grūti pamest darbnīcu. Nespēja izlemt, kuras ēveles un kaltus ņemt līdzi. Viņa spalgi, gandrīz histēriski iesmējās. Nabags izskatījās kā runcis, ko ielenkušas peles, tāpēc nevar izšķirties, kurai klupt virsū. Fisks cilāja te vienu instru mentu, te otru.

Horsta lūpas savilka līdzjūtīgs smaids. Es viņu lieliski sa protu. It

Rorans mēģināja saskatīt Albrihu, tomēr velti. Viņš sakoda zobus. Kur viņš ir?

Horsts uzsita jauneklim uz pleca. Izskatās, ka tur.

Starp mājām parādījās Albrihs ar uzmestu lūpu un mugurā uzsietām trim alus mučelēm. Skats bija gana komisks, lai Baldors un vēl vairāki cieminieki sāktu smieties. Vienā pusē Albriham, salīkuši zem milzīgiem saiņiem, nāca Morns ar Taru. Arī ēzelis un divas kazas, ko viņi vilka līdzi, teju ļima zem savām nastām Rorans ar pārsteigumu secināja, ka arī dzīvniekiem mugurā ir uzsietas mucas.

-   Viņi nespēs noiet ne jūdzi, Rorans norūca, dusmodamies par laulātā pāra muļķīgo izrīkošanos. Un ēdamā viņiem pietrūks. Vai viņi domā, ka pārējiem šie jābaro?…

Horsta apslāpētais smējiens pārtrauca jaunekļa pukošanos.

-   Par pārtiku es neko daudz neuztrauktos. Morna alus noderēs omas uzturēšanai un tā mums būs vajadzīga vairāk par vienu otru maltīti. Gan redzēsi.

Tikko Albrihs bija ticis vaļā no mucām, Rorans pārvaicāja abiem kalēja dēliem: Vai nu ir visi? Kad brāļi atbildēja apstiprinoši, Rorans nošķendējās pie sevis un trieca dūri pret gurnu. Bez Ivora Palankāra ielejā bija nolēmušas palikt vēl trīs Etlberta, Parra un Knuta ģimenes. "Es nevaru viņus piespiest doties projām." Rorans nopūtās. Labi. Nav nozīmes gaidīt ilgāk.

Cieminieku pūlis satraukumā noviļņojās; beidzot bija pienācis atvadu brīdis. Horsts un vēl pieci vīri pavilka sāņus žoga baļķus un tad pārmeta izraktajam grāvim dēļus, lai cilvēki un dzīvnieki vieglāk tiktu tam pāri.

Horsts pamāja. Es domāju, ka tev, Roran, būtu jāiet priekšgalā.

-   Pagaidiet! Fisks pieskrēja un ar acīmredzamu lepnumu pasniedza Roranam melninātu, sešas pēdas garu vilkābeles nūju ar nopulētu sakņu mezglu vienā un strupu zilgana tērauda uzgali otrā galā. Es to pagatavoju pagājušajā naktī, namdaris paskaidroja. Man likās, ka tev tas varētu noderēt.

Rorans pārslidināja kreiso roku pār nūju, apbrīnodams koka gludumu. Tā ir lieliska dāvana. Tava amata prasme ir tik izcila… Paldies. Fisks greizi pasmaidīja un pakāpās atpakaļ.

Apzinādamies, ka viņu vēro viss cieminieku pūlis, Rorans pagriezās pret kalniem un Igualdas ūdenskritumu. Plecs zem ādas siksnas pulsēja. Viņam aiz muguras palika tēva pīšļi un viss, ko viņš bija pieredzējis šajā dzīvē. Priekšā bālajās debesīs slējās robainas kalnu virsotnes, aizšķērsodamas ceļu uz nosprausto mērķi un pārbaudīdamas viņa apņēmību. Taču viņš izrādīsies stiprāks. Un viņš neatskatīsies.

Katrīna.

Ar paceltu zodu Rorans devās uz priekšu. Nūjas uzgalis noklaudzēja pret pārmestajām laipām, un jauneklis izgāja no Kārvahallas, vezdams cieminiekus kalnu pirmatnībā.

♦ ♦ ♦

UZ TELNĒRAS KRAUJAS

Bom.

Eragona un pārējo Telnēras kraujas malā sanākušo ļaužu priekšā gaisā varenos spārnus plivināja pūķis saules spožumā, apdvesdams visus ar ritmiskām vēja brāzmām. Žilbinošo rītausmas staru apspīdēts, pūķa ķermenis šķita liesmojam. Milzeņa zelta zvīņas izraibināja zemi un kokus ar ņirbošiem saules zaķīšiem. Pūķis bija krietni lielāks par Safiru un, spriežot pēc apmēriem, varēja būt vairākus gadsimtus vecs. Arī tā kakls, locekļi un aste bija krietni masīvāki. Pūķa mugurā sēdēja Jātnieks, kura baltās drēbes skaisti izcēlās uz spožo zeltaino zvīņu fona.

Pavērsis seju augšup, Eragons nometās ceļos. Es tomēr neesmuļ viens… Apbrīns un atvieglojums pārņēma sirdi. Tagad viņam vairs nenāksies vienam uzņemties atbildību par vārdenu un Galbatoriksa sadursmes iznākumu. Te bija viens no sendienu miernešiem, atvests šurp no laika dzīlēm, lai vadītu Eragona gaitas, dzīvs simbols un apliecinājums leģendām, kuras Safiras Jātnieks bija klausījies bērnībā. Te bija viņa skolotājs. Te bija dzīva leģenda!

Kad pūķis pagriezās, lai nolaistos, Eragonam aizrāvās elpa; milzīgā radījuma kreiso priekšķetnu bija nošķēlis briesmīgs cirtiens, reiz varenā ieroča vietā atstādams nevarīgu, baltu strupuli. Jauneklim acīs sariesās asaras. j j

Pūķis nolaidās mīkstajā āboliņā, kalna virsotnē saceļot izkaltušu zariņu un lapu virpuli, un sakļāva spārnus. Jātnieks uzmanīgi norausās pa pūķa veselo priekšķetnu un, salicis rokas pie krūtīm, pienāca pie Eragona. Elfam bija sudrabaini mati, un viņš izskatījās neiespējami vecs, lai gan vienīgā gadu nastas zīme bija bezgalīgas līdzjūtības un skumju izteiksme sejā.

Osthato Chetowā, Eragons sveicināja elfu. Sērojošo Zintniek… Tu mani sauci, un es esmu ieradies. Tad jauneklis pēkšņi atcerējās Arjas mācītos pieklājības rituālus un pieskārās lūpām. -Atra esterni ono thelduin.

Jātnieks pasmaidīja. Viņš saņēma Eragonu aiz pleciem un pacēla augšup, vērdamies jauneklī ar tādu sirsnību, ka Eragons nespēja novērst no elfa skatienu; viņš likās nogrimstam Jātnieka acu bezgalīgajā dzelmē. Eragon Ēnkāvi, mans īstais vārds ir Oromiss.

Tu to zināji, Islanzadi nočukstēja, un aizvainojums karalienes balsī strauji pārvērtās dusmu vētrā. Tu zināji par Eragona pastāvēšanu, tomēr man nebildi ne vārda? Kāpēc tu mani piekrāpi, Surtugal?

Atbrīvojis Eragonu no sava suģestējošā skatiena, Oromiss pievērsās karalienei. Es neko neteicu tāpēc, ka nebiju pārliecināts, vai Eragons un Arja nodzīvos gana ilgi, lai sasniegtu Elesmēru. Man nebija ne mazākās vēlēšanās dot tev tik trauslu cerību, kas varēja sašķīst jebkurā mirklī.

Islanzadi apmetās uz papēža, gulbja spalvu apmetnim uzsitoties gaisā kā spārniem. Tev nebija nekādu tiesību slēpt šādas ziņas no manis! Es varēju nosūtīt kareivjus, lai tie pasargātu Arju, Eragonu un Safiru jau Farthendurā un atgādātu viņus uz šejieni.

Oromiss skumji pasmaidīja. Es no tevis, Islanzadi, neko neslēpu tikai to, ko tu pati biji izvēlējusies neredzēt. Ja tu būtu pieredzējusi zemi, kā tev to pienāktos darīt, tu būtu pamanījusi Alagēziju piemeklējušo juku cēloni un uzzinājusi patiesību par Arju un Eragonu. To, ka savās sērās tu varēji piemirst par vārdeniem un rūķiem, es saprotu, bet kā tu varēji aizmirst Bromu? Vinr Alfakyn? Pēdējo no Elfu Draugiem? Tu, karalien, esi sēdējusi savā tronī akla un neuzmanīga pret pasauli. Es nevarēju atļauties novirzīt tavas domas vēl tālāk no valdīšanas pār elfu valsti, liekot tev pārdzīvot vēl vienu zaudējumu.

Islanzadi dusmas norima. Karaliene stāvēja klajumā ar bālu seju un nošļauptiem pleciem. Tu norādīji manu īsto vietu, viņa nočukstēja.

Zelta pūķis pieliecās, lai nopētītu Eragonu ar dzirkstoši zibošajām acīm, un apdvesa jaunekli ar karstu, miklu elpu. Es priecājos satikt tevi, Eragon Ēnkāvi. Es esmu Glēdrs. Pūķa balss jo viņš neapšaubāmi bija vīriešu dzimuma dunēja Eragona prātā kā kalnu lavīnas dārdoņa.

Jauneklis spēja vien pieskarties lūpām un pateikt: Tas man ir milzīgs gods.

Tad Glēdrs pievērsās Safirai. Viņa stāvēja nekustoties, stīv izliekusi kaklu, kamēr Glēdrs apostīja viņas vaigu un spārn malu. Eragons manīja, kā Safiras saspringtie ķetnu muskuļi nevilšus nodreb. Tu smaržo pēc cilvēkiem, Glēdrs bilda, un par savu rasi tu zini vien to, ko tev iemācījuši pašas instinkti, tomēr tev ir īsta pūka sirds.

Šīs klusās sarunas laikā Oriks stādījās priekšā Oromisam.

-   Patiesi, tas ir daudz vairāk, nekā es uzdrīkstējos cerēt vai iztēloties. Tu, Jātniek, esi patīkams pārsteigums šajos drūmajos laikos. Viņš piespieda dūri pie sirds. Ja vien es neatļaujos pārāk daudz, tad mana karaļa un mana klana vārdā es gribētu uzdot tev kādu jautājumu, kā tas ir ierasts starp rūķiem.

Oromiss pamāja. Un es uz to atbildēšu, ja vien tas būs manos spēkos.

-   Tad saki man, kāpēc tu visus šos gadus slēpies! Mums tevis, Argetlam, ļoti pietrūka.

-   Ak, nopūtās Oromiss. Šajā pasaulē sāpju ir pārpārēm, un viena no lielākajām ir nespēja palīdzēt tiem, kuri nonākuši postā. Es nedrīkstēju riskēt un pamest šo slēptuvi, jo, ja es būtu gājis bojā, pirms izšķiltos kāda no Galbatoriksa olām, tad vairs nepaliktu neviena, kas spētu nodot mūsu noslēpumus jaunajam Jātniekam, un tad pieveikt viltvārdi būtu krietni grūtāk.

-   Vai tas bija patiesais iemesls? Oriks izgrūda. Tie ir gļēvuļa vārdi! Olas varēja tā arī neizšķilties.

Klajumu pārņēma nāvējošs klusums, kurā varēja saklausīt vien Glēdra slāpēto ņurdēšanu. Ja tu nebūtu mans viesis, Islanzadi sacīja, es pati tevi nogalinātu par tādu apvainojumu.

Oromiss paplēta rokas. Nē, viņa teiktais mani neaizvainoja. Tā ir saprotama sajūta. Tev jāzina, Orik, ka mēs ar Glēdru nespējam cīnīties. Glēdrs ir smagi savainots, un es, elfs pielika roku pie deniņiem, arī esmu smagi cietis. Kad atrados Atkritēju gūstā, viņi manī kaut ko salauza. Tiesa, es vēl spēju mācīt un mācīties, taču es vairs nespēju valdīt pār maģiju, ja nu vienīgi likt lietā kādas

nenozīmīgas burvestības. Senais spēks neatgriežas manī, lai kā es Censtos. Kaujā es būtu nederīgāks par nederīgu es būtu mūsu armijas vājais posms un apdraudējums; kāds, kuru viegli sagūstit un pēc tam izmantot pret sabiedrotajiem. Tāpēc mūsu visu nākotnes vārdā es paslēpos no Galbatoriksa ietekmes uz visiem laikiem, kaut gan vairāk par visu alku atklāti stāties viņam pretī.

-   Veselais Kroplis, Eragons nomurmināja.

-   Piedod man, Oriks atvainojās^Viņš izskatījās pagalam Hatriekts.

-   Tam nav nozīmes. Oromiss uzlika roku uz Eragona pleca.

Ar jūsu atļauju, Islanzadi Drottning?

-   Ej, karaliene gurdi sacīja. Ej ar mieru.

Glēdrs pieplaka pie zemes, un Oromiss pa pūķa kāju izveicīgi uzrausās seglos. Lidojiet man līdzi, Eragon un Safira. Mums daudz kas jāpārrunā. Zeltainais pūķis pacēlās spārnos no kraujas malas un izmeta plašu loku, celdamies augšup ar gaisa strāvu.

Eragons un Oriks atvadījās ar ciešu rokasspiedienu. Nes godu mūsu klanam, rūķis noteica.

Kāpdams Safirai mugurā, Eragons jutās tā, it kā dotos bezgalīgā ceļojumā, un tāpēc viņam jāatvadās no visiem, kas paliek aiz muguras. Tomēr viņš vienkārši paskatījās uz Arju un pasmaidīja, ļaudams sejā uzplaukt sajūsmas un prieka izteiksmei. Elfa sarauca pieri, viņas vaibstos pazibēja satraukums, bet tad jau Eragons bija projām, Safiras aizrautīgā lidojuma uznests debesīs.

Abi pūķi gar balto klinti nolidoja vairākas jūdzes uz ziemeļiem. Varēja dzirdēt vien vareno spārnu radītos švīkstus. Safira lidoja līdzās Glēdram. Viņas dedzība savērpa mutulī Eragona prātu, padarīdama spēcīgākas arī jaunekļa izjūtas.

Viņi nolaidās kādā citā klajumā uz kraujas malas gandrīz tur, kur atklātā akmens siena bija nobrukusi līdz pašai zemei. Klaja taka veda no bezdibeņa malas līdz zemas, starp četru koku stumbriem izaudzētas, mājas slieksnim. Viens no kokiem auga pāri straumītei, kas iztecēja no meža noslēpumainajiem dziļumiem. Glēdram namiņš bija par mazu; tas bija tik pieticīgs, ka viegli ietilptu pūķa krūškurvī.

-   Laipni lūgts manās mājās, sacīja Oromiss, ar neparast izveicību nolēkdams uz zemes. Es mitinos šeit, Telnēras krauj jas pašā malā, jo tas man dod iespēju netraucēti domāt un pētīt Mans prāts labāk darbojas projām no Elesmēras un citu lauž traucējošās klātbūtnes.

Oromiss nozuda mājā, tad atgriezās ar diviem ķeblīšiem u divām dzidra, auksta ūdens krūkām. Viens ķeblītis un krūka tiki Eragonam. Jauneklis padzērās un, cenzdamies neizrādīt apbrīnr un nervozitāti, pārlaida skatienu plašajai Duveldenvārdenas aina» vai. Viņš gaidīja, kad elfs ierunāsies. Es esmu saticis vēl vienu Jātnieku! Safira, kas tupēja līdzās Eragonam, bija piekalusi skatienu Glēdram un starp varenajiem nagiem lēni mīcīja zemi.

Klusums stiepās arvien ilgāk un ilgāk. Pagāja desmit minū«ļ tes… pusstunda… tad arī stunda. Pēc tam Eragonam nācās sekot laika ritējumam, vērojot saules kustību debesīs. Sākumā viņam] prātā zumēja neskaitāmi jautājumi un domas, bet pamazām jauneklis klusi samierinājās ar notiekošo un vienkārši ar baudu vēroja aizejošo dienu.

Tikai tad Oromiss sacīja: Tu nupat iemācījies pacietības vērtību. Tas ir labi.

Pagāja brīdis, līdz Eragons atguva balsi. Tu nevari panākt briedi, ja steidzies.

Oromiss nolika ūdens krūku. Tiesa. Ļauj aplūkot tavas rokas. Esmu atklājis, ka tās spēj pastāstīt ļoti daudz par savu īpašnieku. Eragons novilka cimdus un ļāva elfam ar tievajiem, sausajiem pirkstiem satvert delnas. Viņš iztaustīja jaunekļa tulznas, tad minēja: Labo mani, ja kļūdos. Izkapti un arklu tu esi cilājis biežāk nekā zobenu, lai gan loks tev nav svešs.

-   Tiesa.

-   Un tev nav nācies daudz rakstīt vai zīmēt, varbūt tu vispār neesi ar to saskāries.

-   Broms man Teirmā ierādīja burtus.

-   Mmm. Bez darba un kara rīkiem,ko tev nācies cilāt, es vēl redzu, ka tu mēdz būt pārgalvīgs un nevērīgs pret paša drošību.

-  Pēc kā jūs spriežat, Oromis-elda? Eragons vaicāja, izmantodams viscienījamāko un oficiālāko pagodinājuma uzrunu, kādu vien spēja iedomāties.

-  Elda nav pareizi, Oromiss viņu izlaboja. Tu sauksi mani par skolotāju šajā valodā un ebrithil senvalodā, nekā citādi. Tāpat tev jāuzrunā Glēdrs. Mēs esam jūsu skolotāji, jūs esat mūsu audzēkņi, tāpēc izturieties ar pienācīgu cieņu un padevību. Oromiss runāja miei'īgi, bet ar tādu noteiktību, it kā būtu piei'adis pie bezierunu paklausības.

-   Jā, skolotāj Oromis.

-   Tas pats attiecas arī uz tevi, Safira.

Eragons juta, cik grūti Safirai nākas pārvarēt lepnumu, lai pateiktu: Jā, skolotāj.

Oromiss pamāja. Tā. Ikviens ar tik bagātu rētu klāstu ir vai nu bezcerīgs neveiksminieks, cīnās kā apmāts, vai tīšām meklē briesmas. Vai tu cīnies kā apmāts? -Nē.

-   Tāpat neliekas, ka tu būtu neveiksminieks, gluži otrādi. Tad mums atliek viens vienīgs izskaidrojums. Ja vien tev nav cita viedokļa?

Eragons atcerējās to, ko bija pieredzējis mājās un ceļā, lai labāk izprastu savu rīcību. Es drīzāk teiktu, ka tad, ja es apņemos kaut ko izdarīt, es to arī izdaru par katru cenu… īpaši, ja apdraudēts ir kāds, ko es mīlu. Viņš uzmeta žiglu mirkli Safirai.

-   Un vai tu ļaujies izaicinājumiem?

-   Man patīk izaicinoši notikumi.

-   Tātad tu izjūti vēlmi stāties kādam pretī, lai pārbaudītu savas spējas.

-   Man patīk pārvarēt izaicinājumus, taču es esmu piedzīvojis gana grūtību, lai zinātu, ka ir muļķīgi padarīt stāvokli vēl grūtāku, nekā tas jau ir. Reizēm nākas likt lietā visu izveicību, lai paliktu dzīvs.

-   Un tomēr tu nolēmi sekot razakiem, kaut gan vieglāk būtu bijis palikt Palankāra ielejā. Un tad tu ieradies šeit.

-   Tā rīkoties man likās pareizi… skolotāj.

Vairākas minūtes neviens nebilda ne vārda. Eragons mēģināja nojaust, ko elfs domā, taču nespēja nolasīt ne mazākās izjūtas mas» kai līdzīgajā sejā. Beidzot Oromiss sakustējās. Varbūt tev, Eragon, Tarnagā kaut ko iedeva? Rotaslietu, bruņas vai varbūt monētu?

-   Iedeva gan. Viņš pabāza roku zem kamzoļa un izvilku kaklarotu ar smalko sudraba veserīti. Pēc Hrotgara rīkojuma šo man pagatavoja Gannels, lai neļautu nevienam pieredzēt Safiru vai mani. Rūķi baidījās, ka Galbatorikss varētu būt uzzinājis, kfl es izskatos… Kā tu to zināji?

-   Jo, Oromiss atbildēja, es vairs nespēju tevi sajust.

-  Apmēram pirms nedēļas, kad bijām Siltrimā, kāds mēģināja mani pieredzēt. Vai tas biji tu?

Oromiss noliedzoši papurināja galvu. Pēc tam kad es pirmo reizi pieredzēju tevi kopā ar Arju, man vairs nevajadzēja izmantot tik rupju paņēmienu, lai atrastu tevi. Es spēju pieskarties tavam prātam ar savējo, piemēram, toreiz, kad tu gulēji ievainots Farthendurā. Paņēmis amuletu, viņš nomurmināja dažus teikumus senvalodā, tad atdeva veserīti Eragonam. Tajā nav citu burvestību, kuras es spētu noteikt. Vienmēr nēsā to sev līdzi; tā ir vērtīga dāvana. Viņš salika abu roku pirkstus citu pret citu. Elfa nagi bija apaļi un spoži kā zivs zvīņas. Tad skolotājs caur pirkstu spraugām palūkojās uz balto apvārsni. Kāpēc tu, Eragon, esi šeit ieradies?

-   Lai pabeigtu apmācību.

-   Un ko, tavuprāt, tas ietver?

Eragons apmulsis sagrozījās. Jaunas zināšanas par maģiju un cīņas mākslu. Broms nepaguva man iemācīt visu, ko zināja.

-   Maģija, prasme rīkoties ar zobenu un citas līdzīgas mākslas ir bezjēdzīgas, ja tu nezini, kur un kā tās izmantot. Un to tad arī es tev mācīšu. Tiesa, kā to pierādīja Galbatorikss, spēks bez sirdsskaidrības ir bīstamākais, kas šajā pasaulē ir iespējams. Tad nu mans galvenais uzdevums ir palīdzēt jums abiem saprast, kas jūs virza, lai jūs neizdarītu pareizās izvēles nepareizu iemeslu dēļ. Jums ir jāapgūst pašiem sevi tas, kas jūs esat, un tas, ko jūs spējat izdarīt. Tieši tāpēc jūs esat šeit.

Kad mēs sāksim apmācību? vaicāja Safira.

Oromiss gribēja kaut ko teikt, taču tad sastinga. Krūka izkrita elfam no rokas, seja tumši piesarka, bet pirksti savilkās līkos nagos, kas ķērās drānās kā smaildadža dzelkšņi. Pārvērtība bija biedējoša un pēkšņa. Pirms Eragons paguva sabīties, elfs atkal atbrīvojās, taču tagad likās, ka viņa ķermeni ir pārmācis nogurums.

Eragons norūpējies uzdrīkstējās pajautāt: Vai tu jūties labi?

Oromisa mutes kaktiņu augšup paviltā smaida atblāzma. Ne tik labi, kā vēlētos. Mēs, elfi, uzskatām sevi par nemirstīgiem, taču pat mums neiet secen daža laba miesas kaite, kuru pat mūsu maģijas zināšanas spēj vien pagausināt. Neuztraucies… tas nav nekas lipīgs, tomēr vaļā no šīs ligas es pats nespēju tikt. Viņš nopūtās. Jau gadu desmitiem ilgi es balstu sevi ar simtiem sīku, vāju burvestību, kas, klādamās cita pār citu, pastiprina senāku, man vairs neaizsniedzamu buramvārdu iedarbību. Tas man ļāvis nodzīvot gana ilgi, lai pieredzētu pēdējo pūķu dzimšanu un sekmētu Jātnieku atdzimšanu no mūsu pieļauto kļūdu krāsmatām.

-   Cik ilgi vēl…

Oromiss parāva uz augšu smailo uzaci. Cik ilgi vēl man atlicis līdz nāvei? Kāds laiciņš mums ir, bet tā nav daudz, īpaši, ja vārdeni izlems saukt tevi talkā. Tāpēc un tā, Safira, būs atbilde uz tavu jautājumu mēs sāksim apmācības nevilcinoties un mācīsimies ātrāk, nekā pagātnes un nākamības Jātnieki to jebkad darījuši vai darīs, jo man ir jāsaspiež desmitgadēm krātas zināšanas mēnešos un nedēļās.

-   Tu jau zini, Eragons sacīja, vaigiem mulsumā un kaunā svil stot, par manu… par manu ievainojumu. Viņš izmocīja pēdējo vārdu, ienīzdams pat to, kā tas skan. Arī es esmu sakropļots.

Oromisa skatienā iezagās līdzjūtība, taču balss skanēja tikpat stingri. Eragon, tu kļūsti par kropli tikai tad, kad uzskati sevi par tādu. Es saprotu, kā tu jūties, taču tu nedrīksti zaudēt cerību, jo sakāvi paredzošs noskaņojums ir briesmīgāka vaina par jebkuru miesīgu vāti. Es zinu, ko runāju, jo pats to esmu piedzīvojis. Sevis žēlošana nepalīdzēs nedz tev, nedz Safirai. Mēs kopā ar citiem zintniekiem izpētīsim tavu ievainojumu un raudzīsim, vai varam mazināt tā iespaidu, bet tikmēr tavas apmācības risināsie tā, it kā viss būtu kārtībā.

Iedomājies iespējamās sekas, Eragons juta, kā saules pinum savelkas kamolā un mutē pazib žults garša. Nevar būt, ka Oromis piespiedīs mani vēlreiz pārciest tādas mocības! Sāpes ir necieša mas, jauneklis drudžaini bilda. Tās mani nogalinās. Es…

Nē, Eragon. Tās tevi nenogalinās. Tik daudz par tavu lāstu es zinu. Tiesa, katram no mums ir savs pienākums: tev vārdenu bet man tavā priekšā. Mēs nevaram no tā izvairīties kaut kādu sāpju dēļ. Pārāk daudz ir likts uz spēles, tāpēc mums nedrīks neizdoties. Eragons spēja vien papurināt galvu, jo viņu draudēj pārņemt šausmu lēkme. Viņš mēģināja atvairīt Oromisa teikto, taču tajos ietvertā patiesība bija nenoliedzama. Eragon, tev jāuzņemas šī nasta no brīva prāta. Vai tad nav neviena, kura dēļ tu gribētu ziedot sevi?

Pirmo jauneklis iedomājās Safiru, bet viņas dēļ Eragons to nedarītu. Arī Nasuadas dēļ ne. Pat Arjas dēļ ne. Kas tad īsti viņu virzīja? Tad, kad viņš zvērēja uzticību Nasuadai, viņš to darīja Rorana un pārējo Impērijas apspiesto iedzīvotāju dēļ. Bet vai ļaudis viņam nozīmēja tik daudz, lai uzņemtos tādas ciešanas? Jā, viņš nolēma. Jā, viņi nozīmē tik daudz, jo es esmu vienīgais, kuram ir kaut mazākās izredzes palīdzēt viņiem. Turklāt es pats atbrīvošos no Galbatoriksa ēnas tikai tad, kad no tās būs brīvi arī visi pārējie. Un tas ir manas dzīves vienīgais mērķis. Kā citādi es varu rīkoties? Drebot pie visām miesām, Eragons izteica šos biedējošos vārdus: Es uzņemos šo cīņu Alagēzijas iedzīvotāju dēļ, visu to rasu dēļ, kas cietušas no Galbatoriksa varmācības. Lai kādas sāpes es ciestu, zvēru, ka būšu uzcītīgākais māceklis, kāds tev jelkad bijis.

Oromiss pamāja ar nopietnu izteiksmi sejā. Tieši to es no tevis sagaidu. Viņš uzmeta skatienu Glēdram, tad turpināja: Piecelies un novelc kamzoli. Paskatīsimies, ko tu spēj.

Paga, iejaucās Safira. Skolotāj, vai Broms zināja, ka jūs mājojat šeit ? Eragons sastinga, jo viņam šāds jautājums nebija ienācis prātā.

-  Protams, Oromiss atbildēja. Savulaik viņš bija mans midzēknis Ilirejā. Esmu pateicīgs, ka jūs viņu pienācīgi apglabājāt, jo dzīve viņam nebija viegla un reti kurš izrādīja viņam jelkādu :;irsnību. Es ceru, ka pirms izzušanas tukšumā viņš rada mieru.

Eragons lēnām sarauca pieri. Vai arī Morzanu tu pazini?

-   Viņš bija mans māceklis pirms Broma.

-   Un Galbatoriksu?

-  Es biju viens no Vecajiem, kas liedza viņam otru pūķi, kad pirmo nogalināja, bet, nē, man laimējās, jo pie manis apmācībā viņš nav bijis. Galbatorikss pats sameklēja un nogalināja visus savus skolotājus.

Eragons vēlējās uzdot vēl vairākus jautājumus, taču saprata, ka labāk to atlikt uz vēlāku laiku, tāpēc piecēlās un atraisīja kamzoļa saites. Izskatās, viņš vērsās pie Safiras, ka mēs nekad neuzzināsim visus Broma noslēpumus. Novilcis kamzoli, jauneklis nodrebinājās, jo gaiss likās dzestrs. Tad viņš atlieca plecus un izrieza krūtis.

Oromiss apgāja viņam apkārt, pārsteigti apstādamies un iesaukdamies, kad ieraudzīja rētu, kas stiepās pāri Eragona mugurai. Vai tad Arja vai kāds no vārdenu dziedniekiem nepiedāvāja noņemt sarētojumu? Tad mugura neizskatītos tik briesmīgi.

-Arja par to ieminējās, bet… Eragons apklusa, nespēdams izteikt savas sajūtas vārdos. Tad viņš piebilda: Tagad šī vāts ir daļa no manis, tāpat kā Murtaga rēta ir daļa no viņa.

-   Murtaga rēta?

-   Murtagam bija līdzīga zīme. To atstāja Zaroks, ar kuru viņam, vēl bērnam esot, svieda Morzans, viņa tēvs.

Oromiss krietnu brīdi nopietni pētīja savu audzēkni, tad pamāja un turpināja apskati. Tev ir tīri pieklājīgi muskuļi, turklāt tu neesi greizs kā vairums to, kas cīnās ar zobenu. Vai tu vienlīdz izveicīgi rīkojies ar abām rokām?

-   Ne gluži, taču man nācās mācīties izmantot kreiso roku, kad es pie Teirmas salauzu labo plaukstu.

-   Lieliski. Tā mēs ietaupīsim kādu laiku. Satver plaukstas aiz muguras un pacel, cik augstu spēj. Eragons izpildīja lūgumu, taču šāda stāja lika iesmelgties pleciem un viņam tikko izdevAO sadot pirkstus. Tagad paliecies uz priekšu, turot ceļgalus taifl nus. Mēģini pieskarties zemei. Šis uzdevums Eragonam padevāļ vēl grūtāk; beigu beigās viņš stāvēja sakumpis kā kuprītis, rokā™ bezspēcīgi nokarājoties, bet ceļgala saites likās svilstam ugunH Jaunekļa pirksti vēl arvien atradās krietnas deviņas desmit collaB no zemes. Vismaz tu vari staipīties, nenodarot sev pāri. Es uz t(ļ pat necerēju. Tu vari izpildīt vairākus lokanības vingrinājumus, pārāk nenomokot sevi. Lūk.

Tad Oromiss vērsās pie Safiras. Es vēlētos iepazīt arī tavas ļ spējas. Viņš piedāvāja pūķim ieņemt vairākus sarežģītus stāvok«j ļus, kas lika katrai viņas stiegrā auguma pēdai izlocīties visneie-j domājamākajos veidos. Vingrinājumu virkne noslēdzās ar tādiem! kūleņiem gaisā, kādus Eragons nekad nebija pieredzējis. Viņai] neizdevās izpildīt vien dažus Oromisa lūgumus, piemēram, apmesti atmugurisku cilpu, no liela augstuma spirālē traucoties lejup.

Kad Safira nolaidās, Glēdrs sacīja: Šķiet, mēs esam pārāk loloA juši mūsu Jātniekus. Ja pūkēniem būtu nācies rūpēties pašiem par sevi savvaļā kā tev un taviem senčiem tad, iespējams, viņu lidošanas prasmes būtu bijušas krietni labākas.

Nedomāju, Oromiss iebilda, pat ja Safira būtu uzaugusi ļ Vrongardā un apmācīta, izmantojot ierastos paņēmienus, viņa tik un tā būtu izcila lidotāja. Esmu reti redzējis debesīs tik izveicīgu pūķi. Safira samirkšķināja acis, tad sakārtoja spārnus un sāka tīrīt vienu no nagiem tā, ka viņas galva pazuda skatienam. Protams, tu vari vēl pilnveidot sevi tāpat kā mēs visi, tomēr tikai nedaudz, ļoti nedaudz. Elfs atkal apsēdās, izslējis muguru ļ pilnīgi taisni.

Nākamās piecas stundas vismaz tā Eragonam likās Oromiss tērpināja viņu un Safiru par zināšanām dažādās jomās no botānikas līdz kokapstrādei, no kalēja darbiem līdz ārstniecībai, kaut gan visvairāk elfu interesēja jaunā Jātnieka un viņa pūķa izpratne par vēsturi un senvalodu. Izvaicāšana nomierināja Eragonu, jo tā atgādināja Broma prašņāšanu garajos pārgājienos uz Teirmu un Drasleonu.

Kad viņi pārtrauca nodarbību, lai paēstu pusdienas, Oromiss ieaicināja Eragonu mājā, atstādams abus pūķus vienus. Elfa nams likās ļoti pieticīgi aprīkots te bija tikai kāds nieks pārtikas, bļoda, lai nomazgātos, un prāta meklējumiem nepieciešamais. I )ivas sienas bija klātas ar iedobēm, kurās glabājās tīstokļu simti. I līdzās galdam karājās zeltīta maksts Glēdra zvīņu krāsā un pieskaņots zobens, kura asmens zaigoja bronzas krāsā.

Durvju iekšpusē, iestrādāts koka serdē, bija sprīdi augsts un divus sprīžus plats četrstūris, kurā bija redzama skaista, stāvā nogāzē izbūvēta pilsēta. Tās daudzos torņus apgaismoja austoša pilnmēness sarkanīgā gaisma. Debesu ķermeņa rētaino seju pāršķēla apvārsnis, tāpēc tas atgādināja notraipītu kalna lieluma kupolu, kas slejas virs zemes. Aina bija tik skaidri un pilnīgi izzīmēta, ka pirmajā acumirklī Eragons noturēja to par burvju logu; tikai pēc tam, kad viņš saprata, ka attēls ir nekustīgs, jauneklis samierinājās, ka tas ir mākslas darbs.

-   Kur tas atrodas? viņš vaicāja.

Oromisa ieslīpie vaibsti uz mirkli saspringa. Iegaumē labi šo ainavu, jo tur slēpjas tava posta sakne. Tu šobrīd skati Ilirejas pilsētu tādu, kāda tā reiz izskatījās. Du Fyrn Skulblaka laikā to nodedzināja un pameta, tad tā kļuva par Broddringu karalistes galvaspilsētu, bet tagad to dēvē par melno Urubaenu. Es pagatavoju šo dailni naktī, kad kopā ar pārējiem biju spiests bēgt no mūsu mājām, jo pilsētai tuvojās Galbatorikss.

-   Vai tu uzgleznoji šo… dailni?

-   Nē, nē. Dailnis ir attēls, ko ar maģijas palīdzību saglabā uz četrstūrainas, iepriekš ar vairākām pigmenta kārtām pārklātas nopulēta slānekļa plāksnītes. Pie durvīm redzamā ainava attēlo Ilireju tieši tādu, kādu es to skatīju mirklī, kad izteicu buramvārdus.

-    Un, Eragons vaicāja, nespēdams neuzdot nākamo jautājumu, kas bija Broddringu karaliste?

Oromisa ieplestajās acīs pazibēja vilšanās. Tu to nezini? Eragons papurināja galvu. Kā gan tas iespējams? Ņemot vērā visu, kas ar tevi noticis, kā arī bailes, ko Galbatorikss iedveš jūsu puses ļaudīs, es vēl varu saprast, ka tevi audzinājuši neziņā par tavu mantojumu. Taču es nevaru paslavēt Bromu par tādu paviršību tavā apmācībā viņam vajadzēja pastāstīt tev to, ko zina vismazākais elfs vai rūķis. Jūsu vārdenu bērni spētu par pagātni man pastāstīt ko vairāk.

-   Bromam vairāk rūpēja, kā saglabāt manu dzīvību, nevis mācīt par jau mirušiem ļaudīm, Eragons saspurojās.

Šie vārdi lika Oromisam apklust. Beidzot elfs sacīja: Piedod man. Es negribēju apšaubīt Broma izvēli, mani tikai māc pārmērīga nepacietība; laika mums nav daudz, un katrs sīkums, kas tev jāapgūst, mazina tavas iespējas iemācīties kaut ko citu. Viņš atvēra pāris skapīšu, kas bija paslēpti izliektajā sienā, un izņēma maizes doniņas un augļu bļodas, kuras sarindoja uz galda. Pirms sākt maltīti, viņš mirkli sastinga ar aizvērtām acīm. Broddringu karaliste bija cilvēku zeme, kas pastāvēja pirms Jātnieku krišanas. Pēc tam kad Galbatorikss nonāvēja Vrēlu, viņš kopā ar Atkritējiem uzbruka Ilirejai un gāza karali Angrenostu, piesavinādamies tā troni un titulus. Tad Broddringu karaliste kļuva par Galbatoriksa mītni, no kuras viņš iekaroja citas zemes. Viltvārdis pievienoja tai Vrongardu un citas pilsētas uz austrumiem un dienvidiem, radīdams to Impēriju, kurā tu dzīvoji. Būtībā Broddringu karaliste turpina pastāvēt, taču šobrīd tā nav nekas vairāk kā nosaukums uz karaliskajām pavēlēm.

Baidīdamies tincināt elfu ar citiem jautājumiem, Eragons ķērās pie ēdiena. Laikam viņa sejā pazibēja kas tāds, kas lika Oromisam piebilst: Tu man atgādini Bromu laikā, kad izvēlējos viņu par savu mācekli. Viņš bija jaunāks par tevi, gadus desmit vecs, bet arī viņa zinātkāre vai plūda pāri malām. Manuprāt, veselu gadu no viņa mutes skanēja tikai "kā", "kas", "kad", bet visbiežāk "kāpēc". Nekautrējies vaicāt to, kas tev uz sirds.

-   Es vēlos uzzināt tik daudz ko, čukstus atzinās Eragons. Kas tu esi? No kurienes tu nāc?… Kur bija dzimis Broms? Kāds bija Morzans? Kā, kas, kad, kāpēc? Un es gribu zināt visu par Vrongardu un Jātniekiem. Tad varbūt arī manis paša ceļš kļūs skaidrāks.

Iestājās klusuma brīdis, kura laikā Oromiss rūpīgi sadalīja kazeni, pa vienai atdalīdams sulīgās kniepadatas galviņas. Kad pēdējā lodīte nozuda starp lūpām portvīna sārtumā, viņš saberzēja rokas Garovs būtu teicis, "nopulēja plaukstas" un turpināja: Tad nu par sevi. Esmu dzimis pirms vairākiem gadsimtiem elfu pilsētā Lutivirā, kas slējās mežos pie Tīdostena ezera. Divdesmit gadu vecumā, kā jau visus elfu bērnus, arī mani aizveda pie olām, ko pūķi bija dāvājuši Jātniekiem, un man izšķīlās Glēdrs. Mūs apmācīja par Jātniekiem, un gandrīz simt gadus mēs ceļojām pa pasauli, pildīdami Vrēla rīkojumus. Tad pienāca diena, kad mēs varējam aiziet no dienesta, lai nodotu savu pieredzi nākamajai paaudzei. Mēs apmetāmies Ilirejā un sākām apmācīt jaunos Jātniekus, līdz Galbatorikss mūs sakāva.

-   Un Broms?

-   Broms nāca no Kuastas grāmatu ilustrētāju ģimenes. Viņa māti sauca Nelda, bet tēvu Holkombs. Kuastu no pārējās Alagēzijas norobežo Kore, tāpēc laika gaitā tā ir kļuvusi par dīvainu vietu, kurā valda savādas ieražas un māņticība. Krietnu brīdi pēc ierašanās Ilirejā Broms mēdza trīs reizes pieklauvēt pie durvju aplodas gan ieejot telpā, gan izejot no tās. Citi mācekļi mēdza viņu par to vilkt uz zoba, tāpēc viņš atmeta klauvēšanu līdz ar citiem ieradumiem.

Morzans, elfs turpināja, izrādījās mana lielākā neveiksme. Hroms viņu dievināja. Vienmēr visur gāja kopā ar Morzanu, nekad tam neiebilda un neticēja, ka jelkad varētu Morzanu pārspēt. Morzans, man ar kaunu jāatzīst jo es būtu varējis to novērst -, l.o lieliski apzinājās un izmantoja Broma uzticēšanos visos iespējamos veidos. Morzans kļuva tik iedomīgs un nežēlīgs, ka es jau sāku apsvērt nepieciešamību nošķirt viņu no Broma. Taču, pirms paguvu to izdarīt, Morzans palīdzēja Galbatoriksam nozagt pūķēnu, Sruikanu, lai ar to aizstātu Galbatoriksa nonāvēto pūķi. Zādzības brīdī viņi nogalināja pūķēna īsto Jātnieku. Tad Morzans kopā ar Galbatoriksu aizbēga, lemdami mūs iznīcībai.

Tu pat nespēsi iedomāties, Oromiss sacīja, kā Morzana nodevība satrieca Bromu, iekams neizpratīsi, cik ļoti viņš bija I (ieķēries draugam. Un, kad beidzot Galbatorikss atgriezās un Atkritēji nogalināja Broma pūķi, Broms visas savas dusmas un sāpi vērsa pret to, kuru uzskatīja par vainīgu savas pasaules sagraušanā, proti, pret Morzanu.

Oromiss drūmu seju apklusa. Vai tu zini, kāpēc, Jātniekam zaudējot pūķi vai pūķim zaudējot Jātnieku, arī izdzīvojušais bieži iet bojā?

-   Es varu to iedomāties, Eragons atbildēja. Šī doma lika viņam nodrebēt.

-   Reizēm tam par cēloni kļūst briesmīgās sāpes, taču ne vienmēr. Krietni postošāka ir sajūta, ka nomirst daļa tava prāta, daļa tavas būtības. Kad šī liksta piemeklēja Bromu, baidos, viņš uz kādu laiku zaudēja sajēgu. Pēc tam kad nokļuvu gūstā un atkal izbēgu, es drošības labad atvedu Bromu uz Elesmēru, taču viņš atteicās te uzkavēties, lai kopā ar mūsu armiju dotos uz Ilirejas līdzenumiem, kur krita karalis Evandars.

Valdīja neticams apjukums, Oromiss turpināja. Galbatorikss sagrāba savās rokās arvien lielāku varu, rūķi atkāpās dziļāk kalnos, dienvidrietumos plosījās karš tur cilvēki sacēlās pret viltvārdi un nežēlīgās cīņās izveidoja Surdu. Mēs bijām tikko zaudējuši karali. Atriebes alku dzīts, Broms mēģināja apjukumu izmantot savā labā. Viņš sapulcināja ap sevi daudzus trimdā izdzītos, atbrīvoja vairākus sagūstītos un no šīs dumpinieku saujiņas izveidoja vārdenus. Dažus gadus viņš tos vadīja, tad nodeva šo amatu kādam citam, lai pats mēģinātu panākt savu patieso mērķi proti, Morzana bojāeju. Broms nogalināja trīs Atkritējus, starp viņiem arī Morzanu, turklāt palīdzēja iznīcināt vēl piecus. Dzīves laikā viņam nācās piedzīvot maz prieka, tomēr viņš bija labs Jātnieks un krietns vīrs, es lepojos, ka pazinu viņu.

-   Nekad nebiju dzirdējis pieminam viņa vārdu saistībā ar Atkritēju nāvi, Eragons iebilda.

-   Galbatorikss nevēlējās, lai cilvēki zinātu, ka viņa kalpus kāds tomēr spēj pieveikt. Liela daļa viņa varas slēpjas uzskatā, ka viltvārdis ir neievainojams.

Eragonam vēlreiz nācās mainīt savu priekšstatu par Bromu no ciema stāstnieka, kādu viņš to bija iepazinis, būdams bērns, uz kareivi un burvi, kurš kopā ar Eragonu bija ceļojis pa Alagēziju, līdz beidzot kļuvis par Jātnieku. Bet tagad izrādījās, ka Broms bijis arī dedzīgs dumpinieku vadonis un aukstasinīgs slepkava. Eragonam bija grūti aptvert, ka vienam cilvēkam varētu būt tik daudz lomu. Es jūtos tā, it kā tik tikko būtu pazinis viņu. Kaut man jel reizi būtu bijusi iespēja par to visu dzirdēt no viņa paša.

Viņš bija krietns vīrs, Eragons piekrita.

Jauneklis palūkojās ārā pa vienu no apaļajiem lodziņiem, kas atklāja skatu uz kraujas malu un ļāva^pēcpusdienas siltumam piestrāvot istabu. Viņš mirkli vēroja, kā Safira izturas Glēdra klātbūtnē viņa likās vienlaikus kautrīga un izaicinoša. Te viņa pagriezās, lai kaut ko rūpīgi nopētītu klajumā, bet jau pēc mirkļa cilāja spārnus šķita, ka viņa kaitina lielo pūķi, šūpodama galvu un kūļādama asti, it kā grasītos uzbrukt briedim. Safira Eragonam atgādināja kaķēnu, kurš mēģina iekost vecam runcim, lai tas paspēlētos ar viņu, taču Glēdrs saglabāja mieru par spīti viņas centieniem.

Safira, viņš pasauca. Pūķis atbildēja ar izklaidīgu domu uzplaiksnījumu, šķietami pat nepamanīdama savu Jātnieku. Safira, lūdzu, atbildi man.

Kas noticis?

Es zinu, ka esi satraukta, bet nepataisi sevi par muļķi.

Tu esi pataisījis sevi par muļķi ne vienu reizi vien, pūķis atcirta.

Safiras atbilde bija tik pārsteidzoša, ka apstulbināja Eragonu. Tā bija nevērīgi nežēlīga piezīme, ar kādām bieži apmainās cilvēki, taču no sava pūķa viņš ko tādu nebija gaidījis. Viņš beidzot spēja izgrūst: Bet tāpēc tava izturēšanās nekļūst prātīgāka. Viņa kaut ko noņurdēja un noslēdza savu prātu, lai gan Eragons vēl arvien spēja uztvert pūķa sajūtu pavedienu, kas abus saistīja.

Eragons attapa, ka Oromisa smagās, pelēkās acis viņu vēro. Elfa skatiens likās tik caururbjošs, ka Eragons bija pārliecināts skolotājs saprata, kas tikko bija norisinājies. Jauneklis izmocīja smaidu un pamāja uz Safiras pusi. Lai gan mēs esam saistīti, es nekad nespēju paredzēt, kā viņa rīkosies nākamajā mirklī. Jo vairāk es par viņu uzzinu, jo vairāk saprotu, cik ļoti mēs atšķiramies.

Tad Oromiss pateica pirmo apgalvojumu, kas Eragonam likās patiesi vieds: Tie, kurus mēs mīlam, mums bieži liekas vissvešākie. Tad elfs uz mirkli apklusa. Viņa ir ļoti jauna tāpat kā tu. Mums ar Glēdru bija vajadzīgas vairākas desmitgades, lfl iemācītos vienam otru saprast pilnībā. Jātnieka saikne ar pūķ līdzinās jebkurām citām attiecībām proti, tās vienmēr jāpiln veido. Vai tu uzticies viņai?

-   Esmu gatavs uzticēt viņai savu dzīvību.

-   Un vai viņa uzticas tev? -Jā.

-   Tad ļauj viņai vaļu. Tu uzaugi kā bārenis. Viņa uzauga, uzskatot, ka ir pēdējā pie pilna prāta esošā savas rases pārstāve. Un pēkšņi izrādās tā nav bijusi taisnība. Nebrīnies, ja būs vajadzīgs dažs labs mēnesis, pirms viņa beigs kaitēties ar Glēdru un atkal pievērsīsies tev.

Eragons paviļāja melleni starp īkšķi un rādītājpirkstu; ēstgriba likās nez kur pagaisusi. Kāpēc elfi nekad neēd gaļu?

-    Kāpēc gan mums to darīt? Oromiss paņēma zemeni un pagrozīja tā, lai gaisma atspīdētu uz tās bedrainās miziņas un izceltu sīkos matiņus, kas klāja ogu. Visu, kas mums nepieciešams, mēs izdziedam no augiem, to skaitā arī pārtiku. Būtu mežonīgi likt dzīvniekiem ciest tikai tāpēc, lai uz galda būtu vēl kāds ēdiens… Tu drīz vien labāk izpratīsi mūsu izvēli.

Eragons sarauca pieri. Viņš vienmēr bija ēdis gaļu, un iespēja pārtikt tikai no augiem un dārzeņiem visa Elesmēras apciemojuma laikā viņu diez ko nevilināja. Bet vai garšas jums nepietrūkst?

-   Tev nevar pietrūkt tā, ko tu neesi mēģinājis.

-   Un kā ar Glēdru? Viņš taču nespētu pārtikt no zāles vien? 1

-   Nē, bet viņš nekad nesagādā nevajadzīgas ciešanas. Mēs abi cenšamies pēc iespējas pilnīgāk sadzīvot ar to, kas mums dots. Tu nevari mainīt to, par ko esi piedzimis.

-   Un kā ar Islanzadi? Viņas apmetnis bija darināts no gulbju spalvām.

-   No gulbjiem izkritušajām spalvām, kas savāktas garu gadu garumā. Lai taptu viņas apģērbs, neviens putns nav cietis.

Abi pabeidza maltīti, un Eragons palīdzēja Oromisam noberzt šķīvjus ar smiltīm. Likdams tos atpakaļ skapītī, viņš vaicāja: Vai

I.u šorīt nomazgājies? Tāds jautājums pārsteidza Eragonu, taču viņš atbildēja, ka neesot vis. Lūdzu, rīt noteikti nomazgājies, l āpāt arī visās nākamajās dienās.

-   Katru dienu?! Ūdens ir pārāk auksts. Tā es dabūšu drudzi. Oromiss izbrīnīti paskatījās uz jaunekli. Tad sasildi to.

Tagad bija Eragona kārta brīnīties. Es neesmu tik spēcīgs, lai ar maģijas palīdzību sasildītu visu strautu.

Istabā noskanēja Oromisa smieklu atbalss. Glēdrs pagrieza galvu pret logu, lai nopētītu elfu, tad atgriezās iepriekšējā pozā.

-   Es pieļauju, ka tu vakar izpētīji savu mītni. Eragons pamāja.

-  Un vai tu pamanīji nelielu telpu ar padziļinājumu grīdā?

-   Es iedomājos, ka tā paredzēta drēbju un palagu mazgāšanai.

-   Tā ir paredzēta tevis mazgāšanai. Sānu sienā virs padziļinājuma ir paslēptas divas sprauslas. Atver tās un mazgājies jebkādas temperatūras ūdenī. Turklāt, viņš pamāja uz Eragona zodu,

kamēr tu esi mans audzēknis, tev vajadzēs būt gludi noskūtam līdz brīdim, kad varēsi atlaist kārtīgu bārdu ja tu to vēlēsies. Pašlaik tu atgādini koku, kam vējš nopūtis pusi lapu. Elfiem nav jāskujas, tomēr es palūgšu, lai tev sagādā skuvekli un spoguli.

Tas bija trieciens pašlepnumam, taču Eragons apsolīja pildīt šīs norādes. Viņi atkal izgāja ārā. Oromiss paskatījās uz Glēdru, un pūķis sacīja: Mēs esam izstrādājuši apmācības plānu jums ar Safiru.

Elfs turpināja: Jūs sāksiet apmācību… … rīt stundu pirms saullēkta, Sarkanās Lilijas laikā. Jums jāierodas šeit.

-   Un paņemiet līdzi Broma darinātos seglus, Oromiss piebilda. Pārējā laikā varat darīt, ko vēlaties. Elesmērā svešzemnieks atradīs gana daudz brīnumu, ja vien vēlēsies to ieraudzīt.

-   Es paturēšu to prātā, Eragons atbildēja un nolieca galvu.

-   Pirms es dodos projām, skolotāj, es vēlos tev pateikties, ka palīdzēji man Troņheimā, kad biju nogalinājis Durzu. Šaubos, vai būtu izdzīvojis bez tava atbalsta. Esmu tev parādā.

Mēs abi esam tev parādā.

Oromiss tikko jaušami pasmaidīja un pielieca galvu sāņus.

SKUDRU SLEPENĀ DZĪVE

Tikko Oromiss un Glēdrs nozuda skatienam, Safira sacīja: Eragon, vēl viens pūķis! Vai tu spēj to iedomāties? Jauneklis paplikšķināja viņai pa plecu. Tas ir brīnišķīgi. Augstu virs Duveldenvārdenas vienīgā pazīme par elfu klātbūtni mežā bija rets spokainu dūmu mutulītis, kas pacēlās no koka lapotnes, lai drīz vien izgaistu dzidrajā gaisā.

Es nebiju cerējusi, ka sastapšu vēl kādu pūķi, izņemot Sruikanu. Jā, varbūt izdotos atņemt olas Galbatoriksam, bet tas bija lielākais, uz ko es cerēju. Bet tagad! Viņa priekā izvijās zem Eragona. Glēdrs bija lielisks, vai ne? Viņš ir sens un spēcīgs, un viņa zvīņas ir tik žilbinošas. Viņš ir divas, nē, trīs reizes lielāks par mani. Vai tu redzēji viņa nagus? Tie…

Viņa turpināja tādā garā vairākas minūtes, daiļrunīgi aprakstīdama Glēdra satriecošās īpašības. Taču daudz izteiksmīgākas par vārdiem bija Safiras emocijas, kuru kūsāšanu Eragons juta pūķī: aizrautību un dedzību likās pārņēmusi sajūta, ko varētu dēvēt par ilgpilnu apbrīnu.

Eragons mēģināja izstāstīt Safirai, ko bija uzzinājis no Oromisa, jo jauneklis zināja, ka pūķis nebija pievērsis tam uzmanību, taču viņam tā arī neizdevās mainīt sarunas tematu. Eragons klusēdams sēdēja Safiras mugurā un, vērodams zaļo okeānu, kas pletās zem viņiem, jutās kā vientuļākais cilvēks pasaulē.

Atgriezies miteklī, Jātnieks nolēma atlikt Elesmēras apskati: dienas notikumi un ceļojums vairāku nedēļu garumā bija viņu pamatīgi nogurdinājuši. Un Safira likās ļoti apmierināta ar iespēju saritināties savā guļvietā un čalot par Glēdru, kamēr Eragons pētīja elfu mazgāšanās kambara noslēpumus.

Pienāca rīts, un līdz ar rītu arī Oromisa solītais pauspapīrā ietīts bārdas nazis un spogulis. Asmens bija elfu darināts, tāpēc tam nebija vajadzīga asināšana. Vispirms Eragons viebdamies

ielīda kūpoši karstā vannā, tad paņēma spoguli un ieskatījas sejā.

Es izskatos vecāks. Vecāks un vairāk noguris. Turklāt tagad vaibsti šķita stūraināki, piešķirdami viņam atturīgu, plēsējputnam līdzīgu izskatu. Viņš, protams, nebija elfs, taču, ja kāds papētītu uzmanīgāk, Eragonu nevarētu noturēt par tīrasiņu cilvēku. Atmetis atpakaļ matus, viņš atsedza ausis, kas likās veidojam smailus galus. Tā bija vēl viena liecība tam, ka jaunekli bija izmainījusi saikne ar Safiru. Eragons pieskārās vienai ausij, ļaujot pirkstiem pārslīdēt pār nepazīstamo apveidu.

Viņam nenācās viegli pieņemt pārmaiņas, kas notika ķermenī. Kaut gan Eragons zināja, ka tās notiks un reizēm pat gaidīja kā pēdējo apliecinājumu tam, ka viņš tiešām ir Jātnieks, īstenība lika viņam justies apjukušam. Jaunekli sarūgtināja doma, ka viņš nespēj ietekmēt to, kā mainījās ķermenis. Bet vienlaikus viņš vēlējās uzzināt, kā šīs pārmaiņas norisināsies turpmāk. Turklāt Eragons apzinājās, ka nav noslēdzies arī gluži parastais, cilvēku dzimumam raksturīgais pārejas vecums ar tam piemītošajiem noslēpumiem un grūtībām.

Kad es beidzot uzzināšu, kas es esmu ?

Jauneklis pielika skuvekļa asmeni pie vaiga tā, kā atcerējās Garovu to darām, un pārvilka pāri ādai. Viņam izdevās nošņāpt vienu otru rugāju, tomēr aiz bārdas naža palikušie bija gari un nevienādi. Eragons izmainīja asmens leņķi un mēģināja vēlreiz tagad viņam veicās jau mazliet labāk.

Taču tad, kad jauneklis nonāca līdz zodam, skuveklis paslīdēja un pāršķēla ādu no mutes kaktiņa līdz pat apakšžoklim. Viņš iekaucās un nometa bārdas nazi, ar plaukstu pārklādams brūci, no kuras lejup pa kaklu plūda asinis. Izgrūzdams vārdus caur atieztiem zobiem, viņš sacīja: Waise heill. Burvestībai savelkot brūci, sāpes uzreiz norima, taču sirds no pārdzīvotā vēl turpināja skaļi sisties.

Eragon! iesaucās Safira. Viņa iegrozīja galvu un plecus priekštelpā un ar purnu atvēra mazgāšanās kambara durvis. Sajūtot asins smaku, viņas nāsis iepletās jo plašas.

Es izdzīvošu, Eragons apsolīja pūķim.

Safira nopētīja iesarkano ūdeni. Esi uzmanīgāks. Tad labāk staigā noplucis kā briedis kažoka mešanas laikā nekā nogriez sev galvu, mēģinot iznesīgi noskaties.

Tā būtu arī mana izvēle. Ej vien, ar mani viss būs kārtībā.

Safira nosēcās un negribīgi izlocīja galvu no mitekļa.

Eragons apsēdās, blenzdams uz bārdas nazi. Visbeidzot viņš nomurmināja: Kam man tas? Saņēmies viņš pārcilāja savu senvalodas vārdu krājumu, izvēlējās nepieciešamos un tad izteica jaunizgudroto burvestību. Maģijai pārvēršot rugājus putekļos, no sejas nobira gaisīga melna pūdera straumīte. Vaigi tagad bija zīdaini gludi.

Apmierināts ar paveikto, Eragons devās apseglot Safiru. Pūķis nekavējoties pacēlās gaisā un devās ceļā gar Telnēras krauju. Pēc brīža viņi nolaidās namiņa priekšā, kur abus gaidīja Oromiss un Glēdrs.

Elfs izpētīja Safiras seglus. Viņš pārlaida pirkstus katrai siksniņai, īpašu vērību pievēršot šuvumam un sprādzēm, un tad atzina, ka, ņemot vērā to, kur un kā segli bija tapuši, tie ir visai prasmīgi pašūti. Bromam bija izveicīgas rokas. Izmanto šos seglus, kad tev ir jāceļo ļoti ātri. Bet ja vari atļauties ērtības… Oromiss uz mirkli nozuda mājā un atgriezās ar bieziem, izliektiem segliem, kuru sēdvietu un kāpšļu siksnas rotāja zeltīti raksti. Izmanto šos. Tie ir darināti Vrongardā un noburti tā, lai nekad nepieviltu tevi grūtā brīdī.

Paņemdams seglus no Oromisa, Eragons nogrīļojās tie bija ļoti smagi un līdzinājās Broma darinātajiem. Abās pusēs karājās pa sprādžu rindai, kam vajadzēja cieši saturēt viņa kājas. Dziļā sēdvieta bija izveidota no ādas tā, lai tajā varētu lidot stundām ilgi, gan sēžot taisni, gan noguļoties uz Safiras kakla. Pūķa krūtīm paredzētās siksnas bija aprīkotas ar cilpām un mezgliem, lai, pūķim augot, ļautu tās pagarināt vēl daudzus gadus uz priekšu. Tad Eragons pamanīja divas platu saišu rindas seglu priekšpusē. Jauneklis apvaicājās, kam tās paredzētas.

Glēdrs noducināja: Tās ļauj nostiprināt plaukstas un apakšdelmus, lai tu nemirsti kā līdz nāvei sapurināta žurka, kad Safira veic kādu īpaši sarežģītu kustību.

Oromiss palīdzēja noņemt Safiras vecos seglus. Safira, tu šodien dosies lidojumā kopā ar Glēdru, bet mēs ar Eragonu turpināsim darboties tepat.

Kā tu vēlies, viņa atsaucās un sajūsmā ierūcās. Glēdrs atrāva no zemes savu zeltīto, smago rumpi un devās uz ziemeļiem. Safira sekoja mazu gabaliņu aiz viņa.

Oromiss neļāva Eragonam ilgi apcerēt Safiras izgaišanu rīta debesīs. Elfs aizveda viņu līdz blīvi nomīdītas zemes četrstūrim, kas pletās tālajā malā zem vītola klajuma. Nostājies jauneklim pretī, Oromiss sacīja: Tagad es tev parādīšu Rimgaru jeb Čūskas un dzērves deju. Tā ir kustību virkne, ko mēs izstrādājām, lai sagatavotu kareivjus kaujai, kaut gan tagad to izmanto visi elfi, lai saglabātu veselību, lokanību un spēku. Rimgaram ir četri līmeņi, cits par citu sarežģītāki. Mēs sāksim ar pirmo.

Gaidāmo ciešanu priekšnojautā Eragonam kļuva tik slikti, ka viņš tik tikko spēja pakustēties. Jauneklis sažņaudza dūres un kumpi savilka plecus, juzdams, kā rēta uz muguras nostiepj ādu. Acis pētīja zemi starp pēdām.

-   Atbrīvojies, Oromiss lūdza. Eragons atlaida dūres un ļāva plaukstām atslābt, kaut gan rokas palika saspringtas. Es liku tev atbrīvoties, Eragon. Tu nevari izpildīt Rimgaru, ja esi stīvs kā nemiecēta teļāda.

-   Jā, skolotāj. Eragons viebdamies un nelabprāt atslābināja muskuļus un locītavas, lai gan spriedzes kamols vēderā tā arī neatlaidās.

-   Saliec pēdas kopā un nolaid rokas gar sāniem. Skaties taisni uz priekšu! Tagad dziļi ieelpo un pacel rokas virs galvas un saliec plaukstas kopā… Jā, tieši tā. Izelpo un noliecies uz priekšu, cik tālu spēj, pieliec plaukstas pie zemes, vēlreiz ieelpo… un lec atpakaļ. Labi. Ieelpo un atliecies, skatoties uz debesīm… tagad izelpo, pacel gurnus, līdz augums veido trijstūri. Dziļi ieelpo it kā ar rīkles aizmuguri… un izelpo. Iekšā… un ārā. Iekšā…

Eragonam par milzīgu atvieglojumu, kustības izrādījās pietiekami saudzīgas, lai neizraisītu sāpes mugurā, tomēr gana grūtas, lai pēc maza brīža liktu uz pieres izspiesties sviedru lāsītēm. Vēl pēc kāda laiciņa jauneklis jau elsoja. Tad viņš saprata, ka atvieglojuma priekā plati smaida. Piesardzība pagaisa, un Eragons it kā plūda kustībās daudzas no tām gan prasīja lokanību, kāda viņam nebija pa spēkam, ar tādu sparu un pārliecību, kādu nebija jutis kopš kaujas pie Farthenduras. Varbūt esmu izdziedinājies?

Oromiss izpildīja Rimgaru kopā ar Eragonu, parādīdams tādu spēku un lokanību, ka Eragons nespēja vien nobrīnīties īpaši ņemot vērā elfa vecumu. Skolotājs spēja pieliekt pieri pie kāju pirkstiem. Visā vingrojumu laikā viņš neizrādīja ne mazāko noguruma pazīmi, it kā tas, ko viņš darīja, būtu ikdienišķa pastaiga pa dārza celiņiem. Apmācību laikā Oromiss izturējās mierīgāk un pacietīgāk par Bromu, taču vienlaikus ļoti prasīgi. Viņš nepieļāva ne mazāko novirzi no pareizā ceļa.

Nomazgāsim sviedrus no mūsu miesām, Oromiss teica, kad vingrojumi bija galā.

Aizgājuši līdz piemājas strautiņam, viņi žigli noģērbās. Eragons slepus vēroja elfu viņš gribēja redzēt, kā skolotājs izskatās bez drēbēm. Oromiss bija ļoti tievs, tomēr zem ādas skaidri izcēlās muskuļi, atgādinot kokgriezuma precīzās līnijas. Uz krūtīm un kājām apspalvojumu nemanīja, pat uz kaunuma ne. Elfa ķermenis salīdzinājumā ar Kārvahallā redzēto vīru augumiem Eragonam likās pārāk smalks, pat grotesks, tomēr tam piemita galanta iznesība gluži kā mežakaķim.

Kad abi bija nomazgājušies, Oromiss aizveda Eragonu uz nelielu ieplaku dziļi Duveldenvārdenā. Noliekušies tumšie koku stumbri ar zariem un pinkainām ķērpju bārdām aizsedza debesis virs ieplakas. Viņu kājas iegrima sūnās pāri potītēm. Apkārt valdīja dziļš klusums.

Norādījis uz balti nopulētu, pēdas desmit platu celmu ieplakas vidū, Oromiss sacīja: Apsēdies uz tā. Eragons izpildīja lūgumu. Sakrusto kājas un aizver acis. Pasaule ap viņu satumsa. No labās puses atskanēja Oromisa čuksts: Eragon, atver savu prātu.

Atver prātu un ieklausies pasaulē ap sevi, katras šajā klajumā mītošās būtnes domās no skudrām koku galotnēs līdz sliekām dziļi zemē. Klausies, līdz tu spēsi sadzirdēt tās visas un saprast šo radībiņu dabu un mērķus. Klausies un tad, kad nedzirdēsi vairs neko jaunu, atnāc pie manis un izstāsti, ko būsi uzzinājis.

Tad mežs apklusa.

Nebūdams pārliecināts, ka Oromissjr projām, Eragons uzmanīgi pavēra barjeras, kas slējās ap viņa prātu, un paplašināja savu apziņu kā reizēs, kad mēģināja no liela attāluma sazināties ar Safiru. Sākumā viņu ieskāva tukšums, bet tad tumsā sāka parādīties gaismas un siltuma puteklīši, kas pieņēmās spēkā, līdz jauneklis sēdēja virpuļojošu zvaigznāju galaktikas vidū un katrs no mirdzošajiem punktiem nozīmēja dzīvību. Iepriekš, kad viņš ar kādu būtni Kadoku, Ledusliesmu vai Solembumu sazinājās ar prāta starpniecību, viņš vienmēr bija pievērsis visu uzmanību tai, ar kuru gribēja sarunāties. Bet tagad… tagad šķita, ka viņš būtu kā kurls stāvējis pūļa vidū, bet nu pēkšņi atklājis sarunu straumes, kas mutuļoja ap viņu.

Jauneklis pēkšņi jutās apdraudēts; viņš bija pilnībā atvēries apkārtējai pasaulei. Jebkurš vai jebkas, kam būtu vēlēšanās ielēkt Eragona prātā un pārņemt varu pār viņu, tagad varētu to viegli izdarīt. Viņš neapzināti saspringa, ieraudamies sevī, un klajuma apjausma pazuda. Atcerēdamies vienu no Oromisa mācībām, Eragons palēnināja elpošanu, iedziļinoties tajā, kā cilājas plaušas, līdz vēlreiz atbrīvojās un spēja atkal atvērt prātu.

Lielākā daļa dzīvo būtņu, ko viņš spēja sajust, bija kukaiņi. To daudzums pārsteidza. Desmiti tūkstoši mita vienā pēdā sūnu, mazajā ieplakā to bija vairāki miljoni, bet tālāk mežā mudžošo skaits bija vienkārši neaptverams. Tāda pārpilnība pat nobiedēja Eragonu. Jauneklis gan zināja, ka Alagēzijā cilvēku nav īpaši daudz, taču tik milzīgs parastu vaboļu pārsvars viņam pat prātā nebija ienācis.

Eragons pievērsa uzmanību sarkano skudru rindām, kas tipināja pa savām zemes takām un tad rāpās augšup pa savvaļas rožukrūma zariem, jo tās bija vienas no nedaudzajiem kukaiņiem, ko viņš pazina, un arī Oromiss tika tos pieminējis. To, ko jauneklis sajuta, nevarēja īsti nosaukt par domām skudru smadzenes bija pārāk vienkāršas -, bet drīzāk par vēlmēm: par vēlmi atrast pārtiku un izvairīties no ievainojumiem, par vēlmi aizsargāt savu teritoriju, par vēlmi kopoties. Pētīdams skudru instinktus, Eragons sāka prātot par kukaiņu uzvedību.

Sev par lielu pārsteigumu viņš atklāja izņemot dažas skudras, kas izlūkoja apkārtni aiz ierastās valstības robežām, kukaiņi skaidri zina, kurp dodas. Jauneklis nespēja īsti izprast, kas viņas vada, taču skudras pārvietojās pa skaidri noteiktām takām no pūžņa līdz ēdienam un tad atkal atpakaļ uz pūzni. Skudru pārtika sagādāja vēl vienu pārsteigumu. Eragons bija iedomājies, ka tās nogalina citus kukaiņus un apēd to līķīšus, taču vairums pūliņu skudras veltīja, aprūpējot… aprūpējot kaut ko, kas lielā skaitā apdzīvoja rožukrūmu. Lai kāds dzīvības paveids tas būtu, radībiņas bija tik sīkas, ka viņš tās tik tikko spēja sajust. Viņš pievērsās tām tik rūpīgi, cik vien spēja, cenzdamies saprast, kas īsti tās bija, un tādējādi apmierināt savu ziņkāri.

Atbilde izrādījās tik vienkārša, ka, aptvēris to, viņš skaļi iesmējās: tās bija laputis. Skudras ganīja laputis, pārdzīdamas tās no vienas vietas uz nākamo, aizsargādamas tās un, ar taustekļu galiņiem masējot laputu vēderus, iegūdamas no laputīm pārtiku. Sākumā Eragons nespēja tam noticēt, taču, jo ilgāk viņš vēroja notiekošo, jo vairāk pārliecinājās, ka tā tiešām ir.

Tad jauneklis izsekoja skudrām pazemē, kur pletās to sarežģītais midzeņu labirints, un pavēroja, kā tās rūpējas par savu ciltsmāsu, kas bija vairākas reizes lielāka par parastajām darba skudrām. Tiesa, Eragonam neizdevās īsti izprast milzenes lomu; viņš tikai redzēja, kā kalpotājas spieto ap to, pagriež uz vienu vai otru pusi un paņem kaut kādus pikucīšus, ko milzene izdalīja ar vienādām laika atstarpēm.

Pēc kāda laika Eragons nosprieda, ka ir uzzinājis par skudrām visu, ko spēj, galu galā viņš netaisījās te pavadīt visu dienu un jau grasījās atgriezties savā ķermenī, kad klajumā parādījās vāvere. Ņemot vērā to, cik cieši jauneklis bija pievērsies kukaiņiem, lielākas būtnes parādīšanās bija kā neticami spožs gaismas uzzibsnījums. Apdullināts viņš ļāvās maņu un sajūtu plūsmai, kas strāvoja no dzīvnieciņa. Eragons saoda mežu ar tās degunu, juta, kā tās līkie nadziņi iegrimst koka mizā un kā gaiss strāvo caur pacelto astes karogu. Salīdzinājumā ar skudru vāverē kūsāja neticama enerģija un tai neapšaubāmi piemita prāts.

Tad radībiņa pārlēca uz tālāku zarjj. un pagaisa no jaunekļa apziņas.

Kad Eragons atvēra acis, mežs likās krietni tumšāks un klusāks nekā iepriekš. Viņš dziļi ieelpoja un palūkojās apkārt, pirmo reizi mūžā ar izbrīnu aptverdams, cik gan pasaulē ir daudz dzīvības. Izlocījis stīvās kājas, viņš piegāja pie rožukrūma.

Jauneklis pieliecās un sāka pētīt zarus un lapas. Drīz vien viņš pamanīja laputis un to sarkanos apsargus. Pie krūma saknēm slējās priežu skuju uzkalniņš, kas iezīmēja ieeju skudru pūznī. Bija tik savādi redzēt to visu paša acīm; nekas neliecināja par daudzajām sīkajām norisēm, par kurām viņš nupat bija uzzinājis.

Iegrimis domās, Eragons atgriezās klajumā, prātodams, ko gan viņš samin katrā solī. Iznākot no biezokņa, viņš pārsteigts ieraudzīja, ka saule jau ir nolaidusies zemu virs apvāršņa. Es tur nosēdēju vismaz stundas trīs.

Oromisu jauneklis uzgāja namiņā kaut ko rakstām ar zoss spalvu. Elfs pabeidza rindiņu, tad, noslaucījis rakstāmspalvas galu un ielicis tintnīcā aizbāzni, vaicāja: Un ko tu, Eragon, dzirdēji?

Eragons aizrautīgi izstāstīja pieredzēto. Viņš dzirdēja, kā, stāstot par skudru sabiedrības gaitām, balss sajūsmā kļūst skaļāka. Jauneklis izklāstīja visu, ko spēja atcerēties, līdz pašiem niecīgākajiem un šķietami nesvarīgākajiem novērojumiem, lepns par visu uzzināto.

Kad stāsts bija galā, Oromiss pavilka uz augšu uzaci. Vai tas bija viss?

Es… Eragonu pārņēma vilšanās, jo viņš saprata, ka kaut ko nav uztvēris skolotāja uzdevumā. Jā, Ebrithil.

-   Un kā ar citiem zemes un gaisa radījumiem? Vai vari man pastāstīt, ko darīja tie, kamēr tavas skudras gādāja par saviem ganāmpulkiem?

-   Nevaru, ebrith.il.

-   Tā arī ir tava kļūda. Tev jāmācās apjaust viss apkārtējais vienlaikus, nevis ierobežot savu uzmanību, lai pievērstos kaut kam atsevišķam. Tā ir svarīga prasme, un, iekams tu to neapgūsi, tev katru dienu uz tā celma būs stundu jāmeditē.

-   Kā es zināšu, ka esmu to apguvis?

-   Tas būs tad, kad tu spēsi, raugoties uz vienu, zināt visu.

Oromiss ar mājienu aicināja Eragonu piesēst pie galda, tad

nolika jaunekļa priekšā tīru papīra lapu, spalvu un tintnīcu.

-   Līdz šim tu esi izticis ar nepilnīgām senvalodas zināšanām. Neviens no mums nezina visus tās vārdus, taču tev jāapgūst valodas gramatika un uzbūve, lai tu nenogalinātu sevi, izvēloties darbības vārdam nepareizu vietu teikumā vai kā citādi kļūdoties. Es neceru, ka tu runāsi mūsu valodā kā elfs lai to iemācītos, tev būtu vajadzīga visa dzīve, taču es ceru, ka tu apgūsi senvalodu gana labi, lai varētu prasmīgi lietot, par to nedomājot.

Turklāt, elfs turpināja, tev būs jāiemācās lasīt un rakstīt senvalodā. Tas ne vien palīdzēs tev atcerēties vārdus šī prasme ir ļoti svarīga, sacerot garākus buramvārdus, kad nevar paļauties uz atmiņu vien, vai arī tad, kad tu atklāj šādu burvestību jau pierakstītu un vēlies to izmantot.

Katrai rasei, Oromiss paskaidroja, ir savs senvalodas pieraksta paņēmiens. Rūķi izmanto savu rūnu alfabētu, ko no viņiem pārņēmuši arī cilvēki. Tiesa, tas ir pielāgots veids, kas nespēj pilnībā atklāt valodas dziļākos smalkumus tik labi kā mūsu Liduen Kvaedhi, Dzejiskais Raksts. Liduen Kvaedhi tika izveidots, lai būtu izsmalcināts, skaists un pēc iespējas precīzs. To veido četrdesmit divas atšķirīgas zīmes, kas atspoguļo dažādas skaņas. Šīs zīmes var apvienot dažādos hieroglifos, atveidojot vai nu atsevišķus vārdus, vai veselas frāzes. Viens šāds hieroglifs ir uz tava gredzena redzamais simbols. Cits simbols uz Zaroka… Tad nu sāksim: kāds ir senvalodas pamatpatskanis?

-Kas?

Drīz kļuva skaidrs, ka Eragona zināšanas par senvalodas pašiem pamatiem ir nožēlojamas. Kad viņi ceļoja kopā ar Bromu, vecais stāstnieks Eragonam parasti lika iegaumēt vārdus, kas varēja noderēt, lai izdzīvotu, vai arī slīpēja jaunekļa izrunu. Sajās divās jomās Eragonam veicās ļoti labi, taču viņš nespēja izskaidrot atšķirību pat starp priedēkli un piedēkli. Pat ja robi jaunekļa zināšanās sagādāja Oromisam vilšanos, viņš neizrādīja to nedz ar vārdiem, nedz rīcību, bet cītīgi gādāja par to aizpildīšanu.

Kādu brīdi pēc nodarbības sākuma Eragons ieminējās: Man burvestībās nekad nav nācies izmantot daudz vārdu; redzot, ko es spēju izdarīt ar vienu pašu brisingr, Broms domāja, ka man esot īpašas spējas. Šķiet, visvairāk vārdu senvalodā es izteicu tad, kad prātā sarunājos ar Arju un kad Farthendurā svētīju bāreni.

-   Tu svētīji bērnu senvalodā? pēkšņi uztraucies pārvaicāja Oromiss. Vai tu atceries svētības vārdus?

-Jā.

-   Noskaiti tos man. Eragons izpildīja lūgumu, un Oromisa seja savilkās patiesu šausmu izteiksmē. Viņš iesaucās: Tu izmantoji skolir?\ Vai esi pārliecināts? Varbūt tu lietoji skoliro?

Eragons sarauca pieri. Nē, skolir. Kāpēc man nevajadzēja to izteikt? Skolir taču nozīmē "pasargāt" "…un esi pasargāta no nelaimēm". Tā bija laba svētība.

-   Tā nebija nekāda svētība, bet gan lāsts. Tik uztraukušos Eragons elfu vēl nebija redzējis. Izskaņa "o" veido pagātni, ja darbības vārds beidzas ar "r" un "i". Skoliro nozīmē "pasargāt", bet skolir nozīmē "vairogs". Tātad tu pateici: "Lai laime un prieks tev seko un lai tu esi vairogs no nelaimēm." Tā vietā, lai paglābtu šo bērnu no likteņa triecieniem, tu esi licis viņam uzņemties citu nelaimes un ciest, lai apkārtējie varētu dzīvot mierā.

Nē, nē! Tā nevar būt! Notikušā baisums lika Eragonam sarauties. Burvestības ietekmi nosaka ne vien vārda nozīme, bet arī tās izteicēja nodoms, un es negribēju nodarīt kādam pāri…

-   Tu nevari pārvērst vārda patieso nozīmi uz pretmetu. Jā, ir iespējams vārdu pielāgot, to vadīt. Bet nav iespējams mainīt tā jēgu, lai tas nozīmētu pilnīgi pretējo. Oromiss sakrustoja pirkstus un nolaida skatienu pret galdu, sakniebis lūpas plānā, baltā svītrā. Es ticu, ka tu nevēlēji ļaunu, citādi atteiktos tevi apmācīt. Ja biji godīgs un tava sirds bija tīra, tad šī svētība, iespējams, nodarīs mazāk ļauna, nekā varētu nodarīt, taču, vienalga, nozīmēs vairāk sāpju, nekā mēs varētu vēlēties.

Kad Eragons saprata, ko viņš nodarījis nevainīgam bērnam, viņu pārņēma drudžainas trīsas. Iespējams, tas neizlabos manu kļūdu, viņš piebilda, taču varbūt mazinās tās iespaidu; Safira iezīmēja meitenes pieri, tāpat kā viņa iezīmēja manu plaukstu ar gedwēy ignasia.

Pirmo reizi dzīvē Eragons redzēja apstulbušu elfu. Oromisa pelēkās acis iepletās jo plati, mute pavērās, un viņš sažņaudza krēsla paroceņus ar tādu spēku, ka koks spriedzē ievaidējās. Kāds, kas nes Jātnieka zīmi, taču nav Jātnieks, viņš nomurmināja. Visā savā mūžā es neesmu sastapis tādus kā jūs abi. Ikviens lēmums, ko pieņemat, šķiet, izraisa neiedomājami tālas sekas. Jūs maināt pasauli ar savām iegribām.

-   Tas ir labi vai slikti?

-   Ne labi, ne slikti, tā vienkārši ir. Kur tagad ir meitenīte?

Eragonam vajadzēja kādu brīdi, lai sakopotu domas. Pie

vārdeniem vai nu Farthendurā, vai Surdā. Vai domā, ka Safiras zīme viņai palīdzēs?

-   Es nezinu, Oromiss atbildēja. Tas nekad iepriekš nav noticis, lai spriestu pēc pieredzes.

-   Ir taču jābūt kādam veidam, lai noņemtu šo svētību, lai apturētu burvestības darbību, Eragons gandrīz lūdzās.

-   Tāds ir. Taču, lai palīdzība būtu pēc iespējas iedarbīgāka, šis rituāls būtu jāizpilda tev pašam, taču šobrīd tava vieta ir šeit. Pat labākajā gadījumā tavas maģijas atliekas vajās meiteni līdz pat mūža galam. Tāds ir senvalodas spēks. Elfs apklusa. Es redzu, ka saproti stāvokļa nopietnību, tāpēc teikšu to tikai vienu reizi: uz tavas sirdsapziņas guļas visa atbildība par meitenītes likteni un, ņemot vērā tavu pāridarījumu, tieši tev jāpalīdz viņai, kad vien rodas tāda iespēja. Jātnieku likums uzstāj, ka, nodarot ko tādu, tu esi apkaunojis sevi, līdzīgi tam, it kā tu būtu viņu neprecētu padarījis grūtu, kas starp cilvēkiem skaitās netikums, ja es pareizi atceros.

-   Skaidrs, Eragons nočukstēja. Es visu saprotu. "Es saprotu, ka uzspiedu neaizsargātai mazulītei baisu likteni, nedodams viņai ne mazāko izvēli. Bet vai kāds var būt patiesi labs, ja viņam nav iespējas rīkoties slikti? Es padarīju viņujpar verdzeni." Tāpat jauneklis apzinājās: ja kāds būtu uzlicis šādu lāstu viņam bez viņa ziņas, viņš ienīstu savu pāridarītāju ar katru šūnu.

-   Tad vairs nerunāsim par to.

-   Jā, Ebrithil.

Dienas beigās Eragons vēl arvien jutās nomākts, pat satriekts. Viņš tik tikko pacēla skatienu, kad viņi izgāja no namiņa, lai sagaidītu atgriežamies Safiru un Glēdru. Koki nošūpojās abu pūķu spārnu saceltajā vētrā. Likās, Safira lepojas ar sevi; viņa izlieca kaklu un cilpoja uz Eragona pusi, atiezusi zobus plēsonīgā smīnā.

Brīdī, kad Glēdrs pagrozīja galvu un paskatījās uz Eragonu ar savu milzīgo aci tā bija pusdienu šķīvja lielumā -, zem mūžvecā pūķa kājas sabirza akmens. Glēdrs vaicāja: Kāds ir trešais likums, kas nosaka lejup ejošu gaisa strāvu atklāšanas paņēmienus, un piektais likums, kas norāda, kā no tām izvairīties ?

Izrauts no drūmajām pārdomām, Eragons apjucis pamirkšķināja acis. Es to nezinu.

Tad Oromiss pievērsās Safirai un jautāja: Kādus radījumus apkopj skudras, un kā tās iegūst no tiem pārtiku?

Kā lai es to zinu? Safira brīnījās. Viņa izskatījās teju apvainojusies.

Oromisa acīs pazibēja dusmīgs spīdums, un viņš sakrustoja rokas uz krūtīm, tiesa, sejas vaibsti palika miera pilni. Pēc tā, ko abi esat piedzīvojuši kopā, biju iedomājies, ka esat apguvuši galveno Shur'tugal mācību: dalies visā ar savu biedru. Vai tu no brīva prāta nocirstu sev labo roku? Vai tu mēģinātu lidot ar vienu spārnu? Nekad. Tad kāpēc jūs aizmirstat saikni, kas jūs vieno? Tā jūs atstumjat lielāko dāvanu un neizmantojat spēju, kas dod jums pārsvaru pār jebkuru atsevišķu pretinieku. Turklāt nepietiek ar sarunām prātā, jums drīzāk jāsakausē abas apziņas, līdz jūs spējat rīkoties un domāt kā viens vesels. Es ceru, ka turpmāk zināsiet, ko ir apguvis otrs.

-   Un kā tad ar mūsu privātumu?

Privātumu? Glēdrs pārvaicāja. Paturiet savas domas pie sevis, kad dosieties projām no šejienes, bet, kamēr mēs apmācām jūs, aizmirstiet par privātumu.

Eragons paskatījās uz Safiru, juzdamies vēl draņķīgāk nekā iepriekš. Pūķis izvairījās no viņa skatiena, tad piecirta kāju un ieskatījās Jātniekam acīs. Ko nu?

Viņiem ir taisnība. Mēs bijām pavirši.

Tā nav mana vaina.

Es jau nevainoju tevi. Taču viņa bija nojautusi Eragona viedokli. Jauneklim nepatika uzmanība, ko Safira veltīja Glēdram, vienlaikus attālinoties no sava Jātnieka. Nākamreiz mēs labosimies, vai ne?

Protams! Safira atcirta.

Tomēr viņa atteicās atvainoties Oromisam un Glēdram, atstādama to Eragona ziņā. Mēs neliksim jums vēlreiz vilties.

-   Pielūkojiet, lai tā arī būtu. Rīt mēs jums abiem atkal vaicāsim, ko otrs ir iemācījies. Ar šiem vārdiem Oromiss pavēra plaukstu uz tās stāvēja apaļš koka nieciņš. Ja neaizmirsīsiet to uzvilkt, šī ierīce ļaus ik rītus ierasties laikā. Atgriezieties šeit, tikko būsiet nomazgājušies un paēduši.

Eragons paņēma priekšmetu tas izrādījās neparasti smags. Ierīce nebija lielāka par valriekstu. Ap portulakas zieda apveidā izgrebto galviņu vijās dziļi iegriezti gredzeni. Jauneklis izmēģinot pagrieza galviņu un dzirdēja, kā iekšpusē trīs reizes noklikšķ paslēptais sprūdrats.

-   Paldies, viņš noteica.

ZEM MENOJAS KOKA

Kad Eragons un Safira bija atvadījušies no skolotājiem, viņi aizlidoja atpakaļ uz mitekli Elesmērā. Safira priekšķepās nesa jaunos seglus. Pat īsti to neaptverot, viņi bija pakāpeniski atvēruši prātus un ļāvuši saiknei starp abiem paplašināties un padziļināties, lai gan apzināti viņi viens pēc otra nebija sniegušies. Eragona jūtu mutulis gan noteikti bija pārāk spēcīgs, lai Safira to nepamanītu, tāpēc viņa pavaicāja: Kas īsti notika ?

Kamēr viņš stāstīja par Farthendurā nevilšus izdarīto baiso noziegumu, pakausī iemetās pulsējošas sāpes. Arī Safiru dzirdētais nomāca ne mazāk par jaunekli. Viņš paskaidroja: Iespējams, tava dāvana palīdzēs meitenītei, bet tam, ko izdarīju es, nav attaisnojuma, un šī aplamā svētība sagādās viņai tikai sāpes.

Tu neesi vienīgais vainīgais. Es par senvalodu zinu to pašu, ko tu, un arī es nepamanīju kļūdu. Kad Eragons neatbildēja, pūķis piebilda: Vismaz mugura tev šodien nesagādāja nepatīkamus pārsteigumus. Esi pateicīgs par to.

Eragons kaut ko norūca, nevēlēdamies, lai viņu aizvilina prom no nelāgās omas. Un ko tu iemācījies šajā jaukajā dienā ?

To, kā pazīt un izvairīties no bīstamiem laikapstākliem. Viņa apklusa, acīmredzot gatava ar Jātnieku dalīties atmiņās, taču Eragons, pārdzīvodams par kļūdaino svētību, bija pārāk aizņemts, lai uzdotu pūķim vēl kādu jautājumu. Turklāt šobrīd viņš nebija gatavs tik dziļai personiskai sarunai. Tā kā jauneklis vairs neko nevaicāja, arī Safira ierāvās sevī.

Kad Eragons atgriezās guļamistabā, viņš pie aizslietņa atrada paplāti ar ēdienu tāpat kā iepriekšējā vakarā. Aiznesis maltīti līdz gultai, uz kuras bija uzklāti tīri palagi, viņš nometās uz tās, lai paēstu, klusībā pukojoties par gaļas trūkumu. Pēc Rimgara vingrojumiem jūtot smeldzi visā ķermenī, viņš atbalstījās spilvenos un jau grasījās likt mutē pirmo kumosu, kad pie ieejas miteklī atskanēja klusa grabināšanās. Ienāciet, jauneklis norūca un iedzēra malku ūdens.

Tikai pēc tam Arja piegāja pie kalējas. "Atra esterni ono thelduin. "

Elfa pagriezās pret viesiem, un ogļu asinssarkanā gaisma no apakšas izgaismoja viņas seju. Vaibstus klāja sīku grumbiņu tīkls, kas atgādināja ādā iestrādātas, nospriegotas stieplītes. Tā bija izteikta vecuma pazīme, ko Eragons jebkad bija manījis elfā. Kalēja neatbildēja Arjai, kas, jauneklis zināja, bija aizvainojoši un nepieklājīgi, jo īpaši tāpēc, ka karalienes meita nepazīstamo elfu bija pagodinājusi, uzrunādama to pirmā.

-   Rhundn-elda, esmu atvedusi pie tevis jauno Jātnieku, Eragonu Ēnkāvi.

-   Es dzirdēju, ka esi mirusi, Runona uzrunāja Arju. Kalējas balss atšķīrās no visām līdz šim dzirdētajām elfu balsīm tik ļoti tā drebēja un čīkstēja. Tās skaņa Eragonam atgādināja Kārvahallas večukus, kuri sēdēja uz māju lieveņiem, pīpēja savas pīpītes un stāstīja savādas leģendas.

Arja pasmaidīja. Kad tu, Runona, pēdējo reizi izgāji no mājas.

-   Tev vajadzētu atcerēties. Toreiz tu mani piespiedi vilkties uz vasaras saulgriežu mielastu.

-   Tas bija pirms trim gadiem.

-   Tiešām? Runona sarauca pieri, tad sarausa ogles kaudzītē un pārsedza tās ar vāku. Nu, un kas par to? Mani sabiedrība nogurdina. Bezjēdzīgi čalojošs pūlis, kas… Viņa pablenza uz Arju. Kāpēc mēs runājam šajā nelāgajā valodā? Tu droši vien gribi, lai es izkalu viņam zobenu? Tu taču zini, ka es nozvērējos nekad vairs nedarināt nāves rīkus pēc tam, kad tas nodevīgais Jātnieks ar manu zobenu izpostīja pusi pasaules.

-   Eragonam jau ir zobens, Arja sacīja. Viņa pacēla roku un pasniedza kalējai Zaroku.

Paņemot Zaroku, Runonas acīs uzzibsnīja izbrīna. Viņa noglāstīja vīnsarkano maksti, pakavējās pie melnās, tajā iegrebtās zīmes, nobraucīja no spala kādu netlrumiņu, tad sažņaudza pirkstus ap rokturi un ar kareivja pārliecību izvilka zobenu no maksts. Kalēja nopētīja abas asmens malas un salieca zobenu rokās, līdz Eragons nobijās, ka tas varētu salūzt. Tad vienā vēzienā Runona pacēla zobenu virs galvas un trieca pret knaiblēm, kas vēl arvien stāvēja uz laktas, ar skanīgu troksni pārcirzdama tās uz pusēm.

-   Zarok, Runona noteica, es atceros tevi. Viņa saņēma ieroci tā, kā daždien māte saņem savu pirmdzimto. Tikpat lielisks kā dienā, kad tevi pabeidza. Uzgriezusi muguru, viņa paskatījās augšup uz mezglainajiem zariem, vienlaikus glāstīdama spala pogas liekumu. Visu dzīvi ešhiu aizvadījusi, kaldama no rūdas šos zobenus. Bet tad ieradās viņš un tos visus iznīcināja. Vienā acumirklī izdzēsa pūliņus daudzu gadsimtu garumā. Cik man bija zināms, ir saglabājušies vien četri manas mākslas radīti ieroči. Viņa zobens, Oromisa zobens un vēl divi citi, kurus sargājošajām dzimtām izdevās izglābt no Vīrdfeliem.

No Vīrdfeliem ? Eragons uzdrīkstējās prātā pavaicāt Arjai.

Tas ir otrs Atkritēju nosaukums.

Runona pievērsās Eragonam. Tagad Zaroks ir atgriezies pie manis. Divus zobenus es vairs necerēju turēt rokā šo un viņam piederošo. Kā tu tiki pie Morzana asmens?

-   Man to iedeva Broms.

-   Broms? Kalēja pašūpoja Zaroku. Broms… Es atceros Bromu. Viņš lūdza, lai izkalu viņam zobenu pazaudētā vietā. Patiesi, es labprāt būtu viņam palīdzējusi, taču tobrīd jau biju devusi savu zvērestu. Mans atteikums viņu pamatīgi sadusmoja. Oromisam nācās iezvelt Bromam tā, ka viņš zaudēja samaņu, tikai tā viņu dabūja no šejienes projām.

Eragons ziņkāri ieklausījās kalējā. Tavs darinājums, Rhunonelda, man ir kalpojis godam. Ja nebūtu Zaroka, es jau būtu miris. Es ar to nogalināju Ēnu Durzu.

-   Patiesi? Tad tas ir izdarījis arī kaut ko labu. Iestūmusi Zaroku atpakaļ makstī, Runona it kā mazliet nelabprāt to atdeva Eragonam, tad Jātniekam garām paskatījās uz Safiru. Ak! Esi sveicināta, Skulblaka.

Esi sveicināta, Rhunon-elda.

Nelikdamās ne zinis par atļaujas prasīšanu, Runona piegāja pie Safiras pleca un ar vienu no īsi apgrieztajiem nagiem uzsita pa kādu no zvīņām, tad brīdi grozīja galvu no vienas puses uz otru, mēģinādama ar acīm ieurbties caurspīdīgajā plāksnītē. Lieliska krāsa. Ne tāda kā tiem brūnajiem pūķiem, kas izskatās tumši kā dubļiem notašķīti. Godīgi sakot, Jātnieka zobena krāsai ir jāatbilst viņa pūķim, un no šī zilā būtu iznācis lielisks asmens… Likās, tikko izteiktā doma izsūc visu viņas sparu. Kalēja atkal pievērsās laktai un nopētīja sabojātās knaibles, it kā vēlme tās nomainīt būtu pametusi viņu.

Eragonam šķita, ka nebūtu lāgā pabeigt sarunu tik drūmā noskaņā, taču viņš nespēja iedomāties pieklājīgu veidu, kā mainīt sarunas tematu. Tad jaunekļa uzmanību piesaistīja zaigojošā bruņuveste un, pētot to, viņš pārsteigts atklāja, ka ikviens gredzens ir savienots sakaļot. Ņemot vērā, ka sīkie posmiņi atdzisa ļoti ātri, tos parasti nācās aizkalt pirms pievienošanas bruņām. Tas nozīmēja, ka pat vissmalkākajiem darinājumiem tādiem kā Eragona bruņukrekls sakaltie gredzeni mijās ar vienkārši sakniedētiem. Ja vien, kā jauneklis tagad saprata, kalējam piemita vecās elfas ātrums un precizitāte.

-   Es nekad neesmu redzējis bruņutērpu, kas līdzinātos tevis darinātajam, pat pie rūķiem ne. Kā gan tev pietiek pacietības aizkalt katru posmiņu? Kāpēc tu neizmanto maģiju un neaiztaupi savus pūliņus?

Runonas atbilde izrādījās negaidīti aizrautīga. Viņa papurināja īsi apgrieztos matus un sacīja: Un atņemt sev visu prieku, ko tas sagādā? Tiesa, teju katrs otrais elfs un arī es spētu likt lietā burvestības, lai apmierinātu mūsu vēlmes, un daži tā arī rīkojas -, bet kāda tad jēga ir dzīvei? Kā tu pavadītu laiku? Pastāsti man!

-   Es nezinu, atzinās Eragons.

-   Tikai pilnveidojot to, ko tu visvairāk mīli. Tad, kad tu vari izdarīt visu, ko vēlies, nomurminot pāris vārdu, mērķis zaudē nozīmi un jēgu saglabā vien ceļojums līdz tam. Lai tas kļūst tev par mācību! Ja nodzīvosi gana ilgi, tu saskarsies ar šo pašu izvēli… Bet tagad ejiet! Esmu nogurusi no šīm pļāpām. Ar šiem vārdiem Runona nocēla smēdes vāku, paņēma jaunas knaibles un, pilnīgi iegrimusi darbā, uzlika uz oglēm jaunu gredzenu, un ar otru roku sāka pūst plēšas.

-   Rhundn-elda, Arja sacīja, neaizmirsti, es atnākšu pēc tevis Agaeti Blodhren vakarā. Kā atbilde atskanēja kalējas rūciens.

Vientuļi kā nāvesputna kliedzieni naktī viņus cauri kizila tunelim līdz pašai takai pavadīja tērauda triecieni pret tēraudu. Runona viņiem aiz muguras atgādināja vien melnu stāvu, kas salīcis pār smēdes drūmo kvēli.

-   Vai viņa ir izkaluši visus Jātnieku zobenus? Eragons vaicāja. Pilnīgi visus?

-   Un ne tikai tos vien. Viņa ir izcilākā kalēja, kāda jebkad dzīvojusi. Man likās, ka jums vajadzētu satikties gan viņas, gan tevis paša dēļ.

-   Paldies.

Vai viņa vienmēr ir tik nelaipna? Safira vaicāja.

Arja iesmējās. Vienmēr. Pēc Runonas domām, nekam nav nozīmes, tikai viņas amatam. Un viņa ir slavena ar savu neiecietību pret jebko vai jebkuru, kas traucē viņai darbā. Taču izcilās meistarības un lielisko darinājumu dēļ mēs paciešam viņas īpatnības.

Kamēr Arja runāja, Eragons mēģināja izprast vārdu Agaeti Blodhren nozīmi. Viņš bija diezgan drošs, ka blodh nozīmē "asinis", tādējādi blodhren vajadzēja nozīmēt "asinszvērests", taču vārdu agaeti viņš nekad iepriekš nebija dzirdējis.

-   "Svinības", Arja paskaidroja, kad jauneklis uzdeva šo jautājumu. Mēs pulcējamies uz Asinszvēresta svinībām reizi gadsimtā, lai godinātu ar pūķiem noslēgto vienošanos. Jums abiem ir laimējies, ka esat Elesmērā, jo svinības notiks pavisam drīz… Elfa sarauca pieri, un viņas slīpās uzacis saskārās. Liktenis ir parūpējies par ļoti zīmīgu sagadīšanos.

Eragonam par lielu pārsteigumu, Arja vadīja viņus dziļāk Duveldenvārdenā, tālāk pa nātrēm un upeņu krūmiem apaugušām takām, līdz gaismas pagaisa aiz muguras un viņi nonāca nemierpilnā biezoknī. Lai nenomaldītos, Eragonam nācās paļauties uz

Safiras spēju redzēt tumsā. Raupjie koki kļuva arvien resnāki un auga arvien ciešāk cits citam līdzās, draudot izveidot necaurejamu šķērsli. Kad likās, ka tālāk viņi netiks, mežs beidzās un trijotne izgāja klajumā, ko izgaismoja zemu debesu austrumpusē spoži spīdošais mēness sirpis.

Klajuma vidū slējās vientuļa priede. Tā nebija augstāka par savām māsām bet tik resna kā simt parastu priežu. Līdzās šim kokam normāla priede līdzinājās trauslam, vēja locītam stādiņam. Sakņu sega pletās uz visām pusēm ap milzīgo stumbru, pārklādama zemi ar mizas klātiem asinsvadiem, tā radot sajūtu, it kā viss apkārtējais mežs izplūstu no šī koka, it kā tā būtu visas Duveldenvārdenas sirds. Priede valdīja pār mežiem kā lādzīga karaliene, ar saviem zariem pasargādama pārējos biezokņa iemītniekus.

Raugiet, šis ir Menojas koks, Arja pačukstēja. Agaeti Blodhren mēs svinam tā pavēnī.

Eragons atcerējās šo vārdu un pār viņa muguru pārskrēja aukstas skudriņas. Toreiz, kad Andžela Teirmā pareģoja viņa nākotni, pienāca Solembums un sacīja: Kad pienāks laiks un tev būs vajadzīgs ierocis, meklē to zem Menojas koka saknēm. Tad, kad liekas, ka viss ir zaudēts un tev pietrūkst spēka, dodies pie Kutiāna klints un pasaki savu vārdu, lai atvērtu Dvēseļu Kambari. Eragons nespēja iedomāties nedz to, kāds ierocis varētu būt paslēpts zem koka saknēm, nedz to, kā šo ieroci atrast.

Vai tu kaut ko redzi ? viņš vaicāja Safirai.

Neredzu gan. Lai gan nedomāju, ka Solembuma vārdu nozīme kļūs saprotama, pirms būs noskaidrojusies mūsu vajadzība.

Eragons pastāstīja Arjai par kaķača padoma abām daļām, lai gan tāpat kā sarunās ar Ažihadu un Islanzadi viņš neatklāja Andželas pareģojumu, jo tas attiecās uz viņu pašu, turklāt jauneklis baidījās, ka tas ļautu Arjai nojaust, ka elfa viņam liekas pievilcīga.

Kad Eragons beidza savu stāstu, Arja sacīja: Kaķači reti piedāvā savu palīdzību, un, ja viņi tā rīkojušies, šos padomus neklātos neņemt vērā. Cik man zināms, te nekāds ierocis nav paslēpts, vismaz par to nav dzirdēts pat dziesmās vai leģendās. Kas attiecas uz Kutiāna klinti… šis vārds skan manā galvā kā balss no pusaizmirsta sapņa it kā pazīstams, tomēr svešs. Es esmu to dzirdējusi jau iepriekš, tikai neatceros, kur īsti.

Kad viņi piegāja tuvāk Menojas kokam, Eragona uzmanību piesaistīja milzīgais skaits skudru, kas ložņāja pa tā saknēm. Tumsā kukaiņi atgādināja tikko redzamus melnus traipiņus, taču Oromisa dotais uzdevums bija padarījis jaunekli jutīgāku pret apkārtējo dzīvību, un ar prātu viņš spēja sajust skudru primitīvo apziņu. Viņš atvēra aizsargbarjeras un ļāva apziņai izplūst ap sevi, viegli pieskaroties Safirai un Arjai, pēc tam izplesties arvien plašāk, lai uzzinātu, kas vēl dzīvo šajā klajumā.

Negaidīti pēkšņi Eragons saskārās ar kaut ko milzīgu, ar tik bezgalīgi saprātīgu būtni, ka tās prāta robežas viņš pat nespēja nojaust. Pat Oromisa neticami plašais prāts, ar kuru Eragons bija sazinājies Farthendurā, salīdzinājumā ar šo klātbūtni likās sīks un niecīgs. Likās, ka pat gaiss zum no enerģijas un spēka, kas strāvoja no… kokal

Saprāta avots bija nepārprotams.

Mērķtiecīgās un neapturamās koka domas nesteidzīgi plūda visapkārt, lēnas kā šļūdoņa pārvietošanās pāri granīta klintij. Koks nelikās manām Eragonu vai, jauneklis bija pārliecināts, kādu citu atsevišķu personu. Tā domas bija nodarbinātas ar to, kā klājas augiem, kas aug un zeļ spožā saules gaismā: ar kaņepju kendiru un liliju, ar naktssveci un zīdaino uzpirkstīti, un dzelteno sinepi, kas slējās līdzās mežābelei ar tās violetajiem ziediņiem.

Koks ir nomodā! Eragons iesaucās, pārsteigumā paceldams balsi. Es gribēju teikt… tam piemīt saprāts. Viņš zināja, ka arī Safira to sajūt; viņa pielieca galvu uz Menojas koka pusi, it kā ieklausītos, tad uzlaidās uz viena no priedes zariem, kas bija tikpat plats kā ceļš no Kārvahallas uz Terinsfordu. Tur viņa nosēdās, ļaujot astei brīvi nokarāties lejup. Līgani šurpu turpu kustējās tikai pats tās galiņš. Pūķis koka zarā šī aina likās tik savāda, ka Eragons gandrīz iesmējās.

-   Protams, viņš ir nomodā, Arja sacīja. Viņas balss nakts gaisā izskanēja klusi un melodiski. Vai gribi, lai izstāstu tev teiksmu par Menojas koku?

-   Es labprāt to noklausītos.

Gaisā nozibēja kaut kas balts, spokam līdzīgs, un nometās blakus Safirai kraukļa Blagdena apveidā. Putna šaurie pleci un izliektais kakls padarīja to līdzīgu sīkstulim, kas tīksminās par savas zelta kaudzes mirdzumu. Krauklis pacēla bālo galvu un izkliedza savu draudīgo: Wyrda!

-   Lūk, kāds ir stāsts. Reiz, garšvielu un vīna laikmetā, vēl pirms mūsu kara ar pūķiem un pirms mēs kļuvām tik nemirstīgi, cik nu būtne ar ievainojamu miesu var būt, dzīvoja kāda sieviete, vārdā Lineja. Viņa sasniedza sirmu vecumu, tā arī neiepazīstot dzīvesdrauga plecu vai bērnu čalas, turklāt viņa nejuta vēlmi pēc tā tiekties. Lineja vadīja dienas, dziedot augiem un šajā ziņā viņa bija talantīgāka par daudziem citiem. Tas ir, līdz dienai, kad pa viņas durvīm ienāca jauns vīrietis un apbūra viņu ar mīlestības vārdiem. Jaunekļa uzmanības pierādījumi atmodināja Linejā jūtas, kuras viņa nekad iepriekš nebija izjutusi un pat nojautusi, ka viņai tādas piemīt. Viņa vēlējās izbaudīt to, ko nezinot bija ziedojusi. Otrā iespēja likās pārāk kārdinoša likteņa dāvana, lai no tās atteiktos. Lineja pameta novārtā savu darbu un veltīja sevi visu jaunajam vīrietim. Kādu laiku abi jutās laimīgi.

Taču jauneklis bija pārāk jauns, turpināja Arja, tāpēc drīz vien viņš sāka ilgoties pēc dzīvesdraudzenes paša vecumā. Viņš ieskatījās kādā jaunā sievietē, sāka aplidot un iekaroja tās sirdi. Un arī šie divi kādu laiku jutās laimīgi.

Kad Lineja atklāja, Arja teica, ka ir atraidīta, noniecināta un pamesta, viņa skumjās zaudēja prātu. Jauneklis bija izdarījis pašu briesmīgāko viņš bija ļāvis Linejai nobaudīt dzīves pilnības garšu, bet tad to atrāvis bez kāda apdoma, gluži kā gailis, kas, nominis vienu vistu, pārlaižas pie nākamās. Lineja sameklēja savu bijušo kopā ar jauno sievieti un neprātīgās dusmās nodūra.

Viņa zināja, elfa stāstīja, ka pastrādājusi briesmu darbu. Tāpat viņa zināja, ka pat tad, ja viņu apžēlotu par izdarīto slepkavību, viņa nespēs atgriezties iepriekšējā dzīvē, jo tā likās zaudējusi visu prieku. Tāpēc Lineja devās pie vecākā koka Duveldenvārdenā, piespiedās pie tā stumbra un iedziedāja sevi mizā, tā atteikdamās no savas rases. Viņa dziedāja trīs dienas un trīs naktis, un, kad dziesma bija galā, Lineja bija saplūdusi ar reiz mīlētajiem augiem. Un kopš tā laika viņa tūkstošiem gadu ir gādājusi par šo mežu… Tā ir radies Menojas koks.

Stāsta nobeigumā Arja un Eragons*sēdēja viens otram līdzās uz milzīgas saknes divpadsmit pēdu virs zemes. Jauneklis šūpoja kājas tā, ka papēži sitās pret koku, un prātoja, vai Arja šo skumjo notikumu izstāstījusi kā brīdinājumu viņam vai vienkārši kā parastu pagātnes notikumu.

Šaubas pārtapa pārliecībā, kad elfa apvaicājās: Vai tu uzskati, ka traģēdijā bija vainojams jaunais vīrietis?

-   Es domāju, Eragons sacīja, zinādams, ka neveikla atbilde noskaņos Arju pret viņu, ka viņš rīkojās nežēlīgi… bet arī Lineja rīkojās pārsteidzīgi. Taisnība nav nedz vienam, nedz otram.

Arja cieši skatījās Eragonam acīs, līdz viņš bija spiests novērst skatienu. Viņi nebija piemēroti viens otram.

Jauneklis grasījās noliegt to, bet tad apklusa. Elfai bija taisnība. Un viņa bija palīdzējusi Eragonam nokļūt apstākļos, kur viņam nācās to skaļi atzīt, turklāt atzīt viņai. Iespējams, viņš piekrita.

Klusums krājās starp abiem kā smiltis, kas pamazām veido sienu, kuru nevēlas nojaukt nedz viens, nedz otrs. No klajuma malas skanēja cikāžu spalgā dziesma. Beidzot viņš ierunājās: Izskatās, ka atgriešanās mājās tev ir nākusi par labu.

-   Tā gan. Ar nevērīgu vieglumu viņa noliecās un pacēla tievu, no Menojas koka nokritušu zariņu un sāka pīt skuju slotiņas, pārvēršot tās mazā groziņā.

Kamēr Eragons vēroja Arju, viņam sejā iesitās asinis. Viņš cerēja, ka mēness nav tik gaišs, lai atklātu, ka vaigi pārklājušies ar sarkaniem plankumiem. Kur… kur tu dzīvo? Vai jums ar Islanzadi ir pils vai cietoksnis?

-   Mēs dzīvojam mūsu senču namā, Tialdari zālē, tā atrodas Elesmēras rietumu daļā. Es labprāt tev to izrādītu.

-   Ah. Pēkšņi Eragona juceklīgajās domās iešāvās tīri praktisks jautājums, kas ļāva aizgaiņāt kauna izjūtu. Arja, vai tev ir brāļi vai māsas? Elfa papurināja galvu. Tātad tu esi elfu troņa vienīgā mantiniece?

-   Protams. Kāpēc tu to jautā? Likās, viņu mulsina jaunekļa ziņkāre.

-   Nesaprotu, kāpēc tev atļāva kā sūtnei doties pie vārdeniem un rūķiem, kā arī pārvest Safiras olu no šejienes uz Troņheimu. Tas taču ir bezgala bīstams uzdevums princesei, turklāt tādai, kas ir karalienes tiešā mantiniece.

-    Tu gribēji teikt, ka tas ir pārāk bīstami cilvēku sievietei. Es jau reiz tev teicu, ka neesmu viena no jūsu bezpalīdzīgajām meičām. Tu nesaproti vienu: mēs uz saviem valdniekiem raugāmies citādi nekā jūs vai rūķi. Mums karaļa vai karalienes augstākais pienākums ir kalpot savai tautai, kur vien un kā vien iespējams. Ja tāpēc ir jāupurē dzīvība, mēs to uzņemamies kā iespēju pierādīt savu uzticību kā rūķi teiktu pavardam, mājai un godam. Ja es, pildot savus pienākumus, būtu gājusi bojā, elfi starp mūsu daudzo namu pārstāvjiem izvēlētos citu mantinieku. Pat tagad neviens neuzstās, lai kļūstu par karalieni, ja man šī iespēja nešķitīs vēlama. Mēs neizraugāmies vadoņus, kuri nevēlas veltīt turpmāko dzīvi savu pienākumu pildīšanai. Viņa mirkli vilcinājās, tad ar rokām pievilka ceļgalus pie krūtīm un atbalstīja pret tiem zodu. Man ir bijusi iespēja gadiem ilgi slīpēt šos pamatojumus sarunās ar māti. Kādu brīdi nekas netraucēja cikāžu dziesmai, kas skanēja klajumā. Tad elfa vaicāja: Kā veicas apmācībās pie Oromisa?

Eragons kaut ko noburkšķēja, jo līdz ar nepatīkamo atmiņu vilni atgriezās nelāgā oma, sabojājot patīkamo vakaru kopā ar Arju. Tagad viņš gribēja tikai vienu ierāpties gultā, aizmigt un aizmirst piedzīvoto. Oromis-elda, jauneklis sacīja, pirms izteikšanas rūpīgi apviļādams mutē katru vārdu, ir diezgan rūpīgs skolotājs.

Eragons saviebās, kad Arja ar biedējošu spēku satvēra viņa augšdelmu. Kas ir noticis?

Jauneklis mēģināja izraut roku. Nekas.

-   Esmu pietiekami daudz laika pavadījusi kopā ar tevi, lai saprastu, kad tu esi laimīgs, dusmīgs… vai kad tev sāp. Vai starp tevi un Oromisu notika kas nelāgs? Ja tā, tad tev viss man jāizstāsta, lai nekavējoties varētu labot, kas labojams. Vai varbūt tev atkal sāpēja mugura? Mēs varam…

-   Es neesmu radīts šai apmācībai! -^Par spīti aizvainojumam, Eragons pamanīja, ka elfas uztraukums likās patiess, un tas sniedza kaut nelielu, bet gandarījumu. Pajautā Safirai. Viņa tev izstāstīs visu.

-   Es vēlos to dzirdēt no tavas mutes, Arja klusi uzstāja.

Eragons sakoda zobus tik cieši, it kā žokļu muskuļos būtu

iemeties krampis. Tad viņš klusā, par čukstiem tik tikko skaļākā balsī vispirms izstāstīja, kā izgāzies, meditējot ieplakā, un pēc tam par notikumu, kas saindēja sirdi kā krūtīs saritinājusies odze: par viņa doto svētību.

Arja atlaida jaunekļa roku un, lai noturētu līdzsvaru, satvēra Menojas koka sakni. Barzūl. Rūķu lāsts satrauca Eragonu; nekad iepriekš viņš no Arjas mutes nebija dzirdējis lamas, bet šis lāsts bija biedējoši trāpīgs, jo nozīmēja "ļaunu likteni". Es, protams, zināju, ka tu Farthendurā to izdarīji, tikai nespēju iedomāties… Man neradās ne mazākās aizdomas, ka varētu notikt kaut kas tāds. Piedod, lūdzu, ka šovakar izvilku tevi no mājām. Es nezināju, ka jūties tik draņķīgi. Tu droši vien gribi palikt viens.

-   Nē, Eragons atbildēja. Nē, paldies par sabiedrību un par visu, ko man parādīji. Viņš uzsmaidīja elfai, un pēc brīža viņa atbildēja ar to pašu. Abi sēdēja kopā pie mūžsenā koka saknēm, sīki un nekustīgi, un vēroja, kā mēness apmet augstu loku pāri mierpilnajam mežam, līdz nozūd aiz mākoņu segas. Es tikai uztraucos, kas notiks ar meitenīti.

Augstu virs viņu galvām Blagdens saboza kaula baltās spalvas un griezīgi iesaucās: Wyrda!

PRETESTĪBAS LABIRINTS

Nasuada sakrustoja rokas uz krūtīm, nemaz necenzdamās slēpt nepacietību, un nopētīja abus priekšā stāvošos vīriešus. Milzim, kas stāvēja pa labi, kakls bija tik resns, ka likās izbīdījis galvu uz priekšu teju taisnā leņķī pret pleciem, piešķirot vīram stūrgalvīgu, aprobežotu izskatu. To vēl vairāk pastiprināja smagā piere ar divām sapinkājušos uzacu klintīm tās izskatījās gana garas, lai teju varētu aizsegt acis, un uzblīdušās lūpas, kas atgādināja sārtu sēni pat tad, kad viņš runāja. Taču vārdenu vadone gluži labi zināja, ka neklājas viņu vērtēt pēc nepatīkamā izskata. Par spīti neglītajam mājoklim, vīra mēle bija izveicīga kā galma ākstam.

Otrā vīra vienīgā iezīme bija bālā āda, kas spītīgi nekļuva tumšāka arī Surdas svilinošajā saulē, kaut gan vārdeni galvaspilsētā Aberonā bija ieradušies jau pirms vairākām nedēļām. Pēc ādas, matu un acu krāsas Nasuada sprieda, ka viņš dzimis Impērijas pašos ziemeļos. Vīrs rokā turēja adītu vilnas cepurīti, ko uztraukumā bija savērpis ciešā virvē.

-   Tā, pastāsti, viņa sacīja, norādīdama uz bālo. Cik vistu šis īsti nokāva?

-   Trīspadsmit, kundze.

Nasuada atkal pievērsās neglītenim. Nelaimīgs skaitlis, meistar Gembl, lai kā mēs uz to raudzītos. Un tāds tas ir izrādījies arī tev. Tu esi vainīgs zādzībā un otra vārdena īpašuma iznīcināšanā, nemaksājot pienācīgu atlīdzību.

-   Es nekad to neesmu noliedzis.

-   Brīnos tikai par vienu kā tev izdevās apēst trīspadsmit vistu četrās dienās. Vai tu, meistar Gembl, kādreiz jūties paēdis?

Neglītenis rotaļīgi pasmīnēja un pakasīja vaigu. Neapgriezto nagu švīkstēšana pret bārdas rugājiem kaitināja Nasuadu, un viņai nācās likt lietā visu savu gribasspēku, lai nepavēlētu viņam rimties.

-   Kundze, es nevēlos izrādīt necieņu, taču mana vēdera piepildīšana neradītu nekādas grūtības, ja jūs mūs pienācīgi barotu, ņemot vērā visus darāmos darbus. Es esmu pamatīgs vīrs, un man tak vajag kādu kriksīti gaļas vēderā pēc tam, kad pusi dienas esmu ar lauzni dauzījis akmeņus. Es daru, ko spēju, lai pārvarētu kārdinājumu, tā gan. Taču trūcīgas maltītes trīs nedēļu garumā, ja zemnieki visapkārt gana trekni nobarotus mājlopus un putnus, ar kuriem šie nav gatavi dalīties pat tad, ja tu, cilvēks, ciet badu… Nu ko, atzīstos, tas mani salauza. Ja runājam par pārtiku, tad es neesmu pārlieku savaldīgs. Man patīk, ja ēdiens ir karsts un ja tā ir daudz. Turklāt nedomāju, ka esmu vienīgais; kurš vēlas kādu lieku kumosu sagādāt sev pats.

Tur jau tas suns aprakts, nodomāja Nasuada. Vārdeni nespēj pienācīgi pabarot visus savējos, kaut gan Surdas karalis Orins palīdz viņiem, cik spēj. Orins pat ļāva vārdeniem ņemt naudu no karalistes kases, taču atteicās rīkoties, kā to parasti darīja Galbatorikss, kurš, armijai pārvietojoties pa Impēriju, vienkārši atņēma pārtiku zemniekiem, neko par to nemaksājot. Cēla nostāja, kas gan padara manu uzdevumu vēl grūtāku. Tomēr Nasuada saprata, ka šāda rīcība atšķīra viņu, Orinu, Hrotgaru un Islanzadi no Galbatoriksa despotisma. Pārkāpt šo robežu, nemaz nemanot, būtu pavisam viegli.

-   Meistar Gembl, es saprotu tevis teikto. Kaut gan vārdeni nav valsts un mēs nepakļaujamies nevienam, izņemot mūs pašus, tomēr tas nedod tiesības nedz tev, nedz kādam citam neievērot manu priekšteču rakstītos likumus vai tos, kas tiek ievēroti šeit, Surdā. Tāpēc es pavēlu tev samaksāt vara grasi par katru nozagto vistu.

Gembls pārsteidza Nasuadu, piekrizdams bez kādām iebildēm. Kā pavēlēsiet, kundze, viņš atbildēja.

-   Tik vien? iesaucās bālais. Viņš savērpa savu cepuri vēl ciešāk. Tā nav godīga cena. Ja tās pārdotu tirgū, es saņemtu…

Nasuada vairs nespēja valdīties. Tiesa, tu saņemtu vairāk! Bet tā nu ir sanācis, ka es zinu meistars Gembls nevar atļauties tev atlīdzināt pilnu vistas cenu, jo es esmu tā, kas maksā viņam algu! Tāpat kā es maksāju arī tev. Tu piemirsti, ka tad, ja es nolemtu iegādāties tavas vistas vārdenu vajadzībām, tu, iespējams, pat grasi par katru nesaņemtu un varētu priecāties par to. Vai tu mani saprati?

-   Viņš nedrīkst…

-   Vai tu mani saprati?

Pēc brīža bālais vīrs padevās un nomurmināja: Jā, kundze.

-   Lieliski. Jūs abi varat iet. Ar nievājošas apbrīnas izteiksmi sejā Gembls pacēla roku pie pieres un paklanījās Nasuadai, tad, kāpdamies atmuguriski, kopā ar savu pretinieku izgāja no akmenī kaltās telpas. Arī jūs esat brīvi, viņa piebilda, vērsdamās pie sargiem, kas stāvēja durvju abās pusēs.

Tikko visi bija projām, Nasuada ar nogurušu nopūtu atgāzās krēslā un pasniedzās pēc vēdekļa, veltīgi cenzdamās nožāvēt sviedru lāsītes, kas bija izspiedušās uz pieres. Nemitīgais karstums izsūca pēdējos spēkus un pat sīkāko pienākumu padarīja par smagu darbu.

Jaunajai sievietei bija aizdomas, ka arī tad, ja tagad būtu ziema, viņa justos nogurusi. Lai cik labi Nasuada pārzināja vārdenu lielākos noslēpumus, tomēr visa dumpinieku pulka pārcelšana no Farthenduras cauri Beoru kalniem uz Aberonu Surdā bija prasījusi krietni vairāk pūliņu, nekā viņa bija iedomājusies. Viņa nodrebinājās, atcerēdamās garās, mokošās dienas, ko nācās pavadīt seglos. Aizceļošanas plānošana un pēcāk arī pati došanās uz Surdu bija ļoti sarežģīta tāpat kā iedzīvošanās jaunajā vidē, ko nācās savienot ar gatavošanos iebrukumam Impērijā. Man dienā pietrūkst stundu, lai atrisinātu visas šis problēmas, viņa sūrojās.

Galu galā viņa nosvieda vēdekli un paraustīja zvana auklu, izsaukdama istabeni Fariku. Aizkars pa labi no ķirškoka galda nošūpojās, atveroties slepenām durvīm. Farika ieslīdēja telpā un, nolaidusi acis, nostājās līdzās Nasuadai.

-   Vai vēl kāds? vārdenu vadone vaicāja.

-   Nē, kundze.

Nasuada apvaldījās, lai atvieglojums nebūtu pārāk acīmredzams. Reizi nedēļā viņa noturēja atklātas tiesas sēdes, lai atrisinātu dažādus strīdus starp vārdeniem. Ikviens, kuram likās, ka viņam nodarīts pāri, varēja lūgt pieņemšanu pie Nasuadas un uzklausīt viņas spriedumu. Jaunajai sievietei bija grūti iedomāties sūrāku un nepateicīgāku uzdevumu. Nasuada atcerējās, kā tēvs mēdza teikt pēc sarunām ar Hrotgaru: Pēc laba kompromisa panākšanas visi ir pikti. Tagad viņa to izbaudīja uz savas ādas.

Aizgainījusi drūmās domas, viņa vērsās pie Farikas: Es vēlos, lai Gemblu nozīmētu kaut kur citur. Tur, kur noderētu viņa izveicīgā mēle. Varbūt armijas apgādē? Tikai skaties, lai viņš saņemtu pilnu pārtikas devu. Es nevēlos, lai man vēlreiz būtu jārunā ar viņu par zagšanu.

Farika pamāja un piegāja pie galda, kur uz pergamenta pierakstīja Nasuadas rīkojumus. Šīs prasmes dēļ vien istabene bija nenovērtējama. Farika pavaicāja: Kur varu viņu sameklēt?

-   Akmeņlauztuvēs.

-   Tiks izpildīts, kundze. Starp citu, kamēr bijāt aizņemta, karalis Orins lūdza, lai jūs ienākot viņa laboratorijā.

-   Ko tad viņš tur atkal sadarījis izdedzinājis sev acis? Nasuada apslacīja iekšdelmus un kaklu ar lavandas ūdeni, Orina dāvinātajā, spoži pulētajā sudraba spogulī paskatoties, pārliecinājās, ka mati ir kārtībā, un saraustīja uz leju kamzoļa piedurknes.

Apmierināta ar savu izskatu, vārdenu vadone kopā ar Fariku izgāja no saviem apartamentiem. Todien saule spīdēja tik spoži, ka Boromeo pils izgaismošanai nebija vajadzīgas lāpas, un tas bija patīkams atvieglojums, jo karstums tāpat likās nomācošs. Cauri krustveida bultu lūkām puskrēslā iespīdēja gaismas strēles un izgaismoja gaiteņa dziļāko sienu, ik pēc pāris soļiem sasvītrodamas gaisu ar zelta puteklīšu stariem. Pa vienu no šaujamlūkām Nasuada palūkojās ārā uz vārtu nocietinājumiem, kur aptuveni trīs desmiti oranžajos kamzoļos tērptu Orina jātnieku devās vienā no ierastajām patruļām ap Aberonu.

Neko daudz jau tas nedotu, ja Galbatorikss pats nolemtu mums uzbrukt, vārdenu vadone ar rūgtumu nodomāja. Vienīgais, kas Surdu un vārdenus no tā pasargāja, bija viltvārža pašlepnums un viņa cerēja Galbatoriksa bailes no Eragona. Visi valdnieki apjēdza, ka viņu troni kāds var apdraudēt, taču paši uzurpatori jo īpaši baidījās no iespējas, ka viens apņēmīgs karotājs var viņus iznīcināt. Nasuada apzinājās, ka iesaistījusies ļoti bīstamā spēlē ar visvarenāko neprāti visā Alagēzijā. Ja viņa bija pārvērtējusi Galbatoriksa pacietību, gan viņa pati, gan pārējie vārdeni varēja aiziet bojā un līdz ar viņiem zustu arī cerība gāzt viltvārdi.

Pils tīrā smarža Nasuadai atgādināja reizes, kad viņa te viesojās agrā bērnībā, vēl Orina tēva, karaļa Larkina, valdīšanas laikā. Tolaik viņa Orinu nekad nesatika. Princis bija piecus gadus vecāks par meiteni un jau pildīja troņmantnieka pienākumus. Taču tagad bieži likās, ka viņa ir vecākā no abiem.

Pie Orina laboratorijas durvīm Nasuadai nācās apstāties un pagaidīt, kamēr karaļa miesassargi pieteica ierašanos karalim. Drīz vien kāpņu telpā nodimdēja Orina balss: Lēdija Nasuada! Priecājos, ka varēji atnākt. Gribu kaut ko parādīt.

Sakopojusi visu iecietību, viņa kopā ar Fariku iegāja laboratorijā. Galdu labirintu klāja neticams retoršu, menzūru un kolbu jūklis, kas kā stikla biezoknis ar neskaitāmiem trausliem zariem snaikstījās pēc svešinieku drānu krokām. Metālu garaiņu smagais smārds iecirtās Nasuadai acīs, liekot tām asarot. Pacēlušas kleitas apakšmalu, abas sievietes viena aiz otras aizlīkumoja uz telpas tālo galu, garām smilšu pulksteņiem un svariem, noslēpumainiem sējumiem ar melnas dzelzs apkalumiem, rūķu darinātiem astrolabiem un fosforescējoša kristāla prizmu kaudzēm, kas ik pa mirklim drudžaini uzplaiksnīja ar zilu gaismu.

Orins stāvēja pie galda ar marmora virsmu un ar trīs pēdas garu, bet tikai ceturtdaļcollu resnu stikla caurulīti, kurai viens gals bija aizkausēts, bet otrs atvērts, maisīja tīģelī dzīvsudrabu.

-Augstība, Nasuada sacīja. Būdama līdzvērtīga karalim, viņa sasveicinājās pilnā augumā, bet Farika dziļi pakniksēja. Izskatās, ka esat atlabis pēc pagājušās nedēļas sprādziena.

Orins labsirdīgi saviebās. Esmu secinājis, ka nav īpaši prātīgi slēgtā traukā sajaukt fosforu un ūdeni. Iznākums var izrādīties visai neparedzams.

Vai dzirde ir atjaunojusies?

-   Ne pilnīgi, tomēr… Smaidīdams kā puika, kam uzdāvināts pirmais īstais duncis, viņš pie ogļu pannā gailošajām oglēm aizdedzināja tievu sveci. Nasuada nesaprata, kā viņš tādā svelmē spēj paciest vēl vienu karstuma avotu. Tad ar degošo sveci rokā Orins piegāja pie sola un aizdedzināja ar aromātiskām tabakas lapām piebāztu pīpi.

-   Nezināju, ka jūs pīpējat.

-  Īstenībā es nemaz nepīpēju, karalis atzinās, tikai atklāju, ka mana bungādiņa nav pilnībā noslēgusies, tāpēc pagaidām spēju izdarīt šādi… Ievilcis dūmu, viņš piepūta vaigus, un pēc īsa mirkļa pa Orina kreiso ausi izplūda tieva dūmu strūkliņa un, gluži kā čūska izvijusies no sava midzeņa, saritinājās gaisā līdzās viņa galvai. Notikušais tā pārsteidza Nasuadu, ka viņa sāka smieties. Nākamajā mirklī Orins viņai pievienojās, izpūzdams atlikušos dūmus pa muti. Ļoti savāda sajūta, viņš atzinās. Dūmiem izplūstot no auss, neprātīgi kut.

Atguvusi nopietnību, Nasuada apvaicājās: Vai bija vēl kas, ko vēlējāties apspriest ar mani?

Karalis uzsita knipi. Protams. Iegremdējis garo stikla caurulīti atpakaļ tīģelī, viņš piepildīja to ar dzīvsudrabu, aizspieda atvērto galu ar pirkstu un parādīja caurulīti Nasuadai. Vai piekrītat, ka šajā caurulītē ir tikai dzīvsudrabs?

-   Piekrītu. Vai tas ir vienīgais, kāpēc viņš vēlējās mani satikt?

-   Un tagad? Ar žiglu kustību viņš apgrieza caurulīti otrādi un ievietoja atvērto galu tīģelī, pirms tam parāvis sāņus pirkstu. Nasuada gaidīja, ka viss dzīvsudrabs izlīs no caurulītes, taču izlija tikai apmēram puse, bet pārējais metāls palika caurulītē. Orins norādīja uz tukšumu virs dzīvsudraba līmeņa. Karalis vaicāja: Un kas atrodas šeit?

-   Laikam jau gaiss, sprieda Nasuada.

Orins pasmaidīja un papurināja galvu. Ja tas tā būtu, kā gan gaiss būtu ticis garām dzīvsudrabam? Vai varbūt iesūcies cauri stiklam? Gaiss nekādi nevarēja nokļūt caurulītē. Tad viņš pamāja Farikai. Un kāds ir tavs viedoklis, jaunkundz?

Farika palūkojās uz caurulīti, tad paraustīja plecus un noteica: Tur neatrodas nekas, Augstība.

-   Ak, manuprāt, tur ir tieši tas, ko tu teici: nekas. Uzskatu, ka esmu atrisinājis vienu no dabas filozofijas senākajām mīklām, man ir izdevies radīt vakuumu un pierādīt tā esamību. Tas pilnībā apgāž Vahera teoriju un nozīmē, ka Lādins bija īsts ģēnijs. Nolāpītajiem elfiem vienmēr izrādās taisnība!

Nasuadai nācās savaldīties, lai saglabātu balsī sirsnību. Un kāda gan ir šī atklājuma nozīme?

-    Nozīme? Orins palūkojās uz vārdenu vadoni ar patiesu pārsteigumu. Nozīmes tam nav nekādas. Vismaz nespēju to iedomāties. Tomēr šis atklājums palīdzēs izprast mūsu pasaules mijiedarbības, dažādu parādību izcelsmi un norisi. Tas ir brīnišķīgs atklājums. Kas gan to zina, kādus vēl noslēpumus mums izdosies uzzināt, pateicoties šim atklājumam? Runādams viņš iztukšoja caurulīti un uzmanīgi ielika ar samtu iztapsētā kastē līdzās citiem smalkiem rīkiem. Tiesa, mani īpaši saista iespēja izmantot maģiju, lai izvilinātu no dabas tās noslēpumus. Piemēram, vakar ar vienu vienīgu burvestību Trianna palīdzēja man atklāt divas pilnīgi jaunas gāzes. Iedomājieties, ko visu mēs varētu uzzināt, ja mērķtiecīgi izmantotu maģiju dažādās dabas filozofijas jomās?! Es apsveru iespēju pats apgūt burvestības, ja atklātos, ka man piemīt vajadzīgās dotības, un man izdotos pierunāt kādus maģijas lietpratējus atklāt viņu noslēpumus. Žēl, ka ar jums nav Pūķu Jātnieka Eragona; esmu pārliecināts, ka viņš spētu man palīdzēt.

Paskatījusies uz Fariku, Nasuada lūdza: Pagaidi mani ārpusē. Sieviete pakniksēja un izgāja no laboratorijas. Kad Nasuada saklausīja aizveramies durvis, viņa sacīja: Orin. Vai esat zaudējis prātu?

-   Ko jūs ar to gribat teikt?

-   Kamēr jūs aizvadāt cauras dienas, veicot nevienam nesaprotamus eksperimentus, un apdraudat savu dzīvību, jūsu valstij kuru katru brīdi var uzbrukt. Jūsu lēmumus gaida simtiem jautājumu, bet jūs pūšat no ausīm dūmus un spēlējaties ar dzīvsudrabu.

Karaļa sejas vaibsti nocietinājās. Nasuada, es lieliski apzinos savus pienākumus. Jūs vadāt vārdenus, bet es vēl arvien esmu Surdas valdnieks un ieteiktu jums to atcerēties, pirms ņemat mutē tik nicīgus vārdus. Vai man atgādināt, ka jūsu atrašanās šeit ir atkarīga tikai un vienīgi no manas labvēlības?

Nasuada apzinājās, ka tie ir tukši draudi; pārāk daudzi surdieši bija rados ar vārdeniem. Abas puses bija gana cieši saistītas, lai pamestu viena otru nelaimē. Nē, TDrina aizvainojuma īstais iemesls bija viņa varas apšaubījums. Ņemot vērā, ka ilglaicīgi turēt kaujas gatavībā lielus kareivju pulkus nebija iespējams Nasuada pati bija pārliecinājusies, ka tik liela bezdarbībā nīkstošu vīru skaita pabarošana ir murgains pārbaudījums viņas apgādniekiem, vārdeni pamazām sāka meklēt darbu, iekopa zemi un citādi iekļāvās Surdas saimnieciskajā dzīvē. Ko pēc kāda laiciņa darīšu es pati ? Komandēšu neesošu armiju ? Kalpošu par Orina ģenerāli vai padomnieku ? Stāvoklis bija neskaidrs. Ja viņa rīkotos pārāk strauji un uzņēmīgi, Orins varētu to uztvert kā apdraudējumu un nostāties pret viņu, jo īpaši tagad, kad Nasuada varēja gozēties vārdenu pie Farthenduras izcīnītās uzvaras slavā. Taču, ja viņa vilcinātos pārāk ilgi, viņi zaudētu iespēju izmantot Galbatoriksa mirkļa vājumu. Nasuadas vienīgais trumpis cīņā pret apkārt valdošo šaubu un pretestības mudžekli bija iemesls, kāpēc viņa bija rīkojusies tik izlēmīgi, proti, Eragons un Safira.

Es neapšaubu jūsu varu, Orin. Tāds nekad nav bijis mans nodoms un atvainojiet, ja jums radās aplams iespaids. Viņš stīvi palocīja galvu. Domādama, kā turpināt sarunu, viņa ar pirkstiem atbalstījās pret sola malu. Vienīgais… tik daudz kas ir jāpaveic. Es strādāju dienu un nakti pat turu pierakstu tāfelīti blakus gultai, ja nu miegā kas iešaujas prātā, un tik un tā nespēju pagūt visu; mani nepamet izjūta, ka visu laiku staigāju pa briesmīgas nelaimes asmeni.

Orins paņēma lietošanas nomelninātu piestu un sāka to virpināt starp plaukstām vienmērīgā, hipnotizējošā ritmā. Pirms jūs te ieradāties… Nē, tā nebūs pareizi. Pirms jūsu Jātnieks uzradās no zila gaisa, gluži kā Moratensiss no savas strūklakas, biju iedomājies, ka nodzīvošu savu mūžu līdzīgi tēvam un vectēvam. Proti, slepeni nepakļaujoties Galbatoriksam. Piedodiet, man droši vien būs vajadzīgs kāds laiciņš, lai sarastu ar jaunajiem apstākļiem.

Nez vai viņa varēja vēlēties dziļāku atvainošanos. Es visu saprotu.

Piesta uz mirkli apstājās karaļa plaukstās. Jūs vārdenu vadību uzņēmāties ļoti nesen, bet es tronī esmu jau vairākus gadus. Ja varu atļauties pārdrošību un piedāvāt jums padomu, esmu atklājis: lai nezaudētu spriestspēju, man zināma dienas daļa jāatvēl tam, kas mani saista.

Es nevaru to atļauties, Nasuada iebilda. Katrs mirklis, ko izniekoju, var izrādīties izšķirošais cīņā ar Galbatoriksu.

Piesta atkal apstājās. Jūs kaitējat vārdeniem, nemitīgi pārpūloties. Neviens nespēj, kā nākas, rīkoties, ja nevelta laiku mieram un klusumam. Šiem atelpas brīžiem nav jābūt gariem, bieži pietiek ar piecām vai desmit minūtēm. Tās var veltīt kaut vai loka šaušanai arī pēc tam var tiekties pēc augstā mērķa, tomēr tas izdosies pilnvērtīgāk… Tieši šī iemesla dēļ es liku iekārtot laboratoriju. Tieši šī iemesla dēļ es pūšu dūmus no ausīm un spēlējos ar dzīvsudrabu, kā jums labpatikās to apzīmēt, es tā rīkojos tāpēc, lai atlikušo dienas daļu man nenāktos gaudot bezspēcīgās dusmās.

Lai gan viņai nenācās viegli mainīt viedokli par Orinu kā par bezrūpīgu vējgrābsli, Nasuada atzina, ka Surdas karaļa vārdos ir patiesības grauds. Es paturēšu prātā jūsu ieteikumu.

Atgriežoties omulīgajai jautrībai, Orins pasmaidīja. Tas ir viss, ko varu lūgt.

Piegājusi pie loga, Nasuada atgrūda slēģus un pavērās lejup uz Aberonu. Lejāk žiglpirkstu tirgotāji mēģināja iemānīt savu preci lētticīgajiem garāmgājējiem; pa rietumu ceļu, saceļot dzeltenus putekļu mākoņus, pilsētas vārtiem tuvojās karavāna, virs jumtu māla dakstiņiem virmoja uzkarsušais gaiss, kurā jautās tabakas lapu un vīraka smarža, kas pacēlās no marmora tempļiem. Ap Aberonu kā ziedlapiņas gūlās lauki.

Nepagriezdamās pret karali, vārdenu vadone jautāja: Vai esat saņēmis mūsu pēdējos ziņojumus no Impērijas?

-   Esmu. Arī Orins pienāca pie loga.

-   Ko jūs par tiem domājat?

-   Ka tie ir pārāk nepilnīgi un neskaidri, lai izdarītu tālejošus secinājumus.

-   Nekā labāka mums diemžēl nav. Pastāstiet par savām aizdomām un sajūtām! Spriediet, izmantojot jūsu rīcībā esošos faktus, it kā šis būtu viens no jūsu izmēģinājumiem. Viņa pasmaidīja pie sevis. Apsolu, ka jūsu teikto neuztveršu pārāk nopietni.

Orina atbildi Nasuadai nācās kādu mirkli gaidīt, un tad tā izskanēja ar sēru pastardienas pareģojuma nopietnību. Paaugstināti nodokļi, tukšas kazarmas, zirgu un vēršu atņemšana armijas vajadzībām visā Impērijā… Šķiet, ka Galbatorikss gatavo karaspēku, lai stātos mums pretī, tiesa, es pagaidām nesaprotu, vai viņš gatavojas uzbrukt vai aizsargāties. Aiz loga strazdu bars apmeta vairākus lokus, aizsedzot sauli, un ņirbošās ēnas atvēsināja sakarsušās sejas. Šobrīd manas domas nodarbina viens jautājums: cik ilgā laikā viņš spēs pabeigt gatavošanos karam? Jo tam būtu jānosaka mūsu stratēģija.

-   Pēc pāris nedēļām. Vai mēnešiem. Vai varbūt gadiem. Es nespēju paredzēt viņa rīcību.

Karalis pamāja. Vai jūsu aģenti turpina izplatīt ziņas par Eragonu?

-   Turpina gan, taču tas kļūst arvien bīstamāk. Es ceru: ja mums izdosies pārplūdināt tādas pilsētas kā Drasleona ar baumām par mūsu Jātnieka izveicību un spēku, kad mūsu pulki nonāks pie šīm pilsētām un to iedzīvotāji ieraudzīs Eragonu, tie brīvprātīgi pievienosies mums. Tā mēs varētu izvairīties no aplenkumiem.

-   Karš parasti nav tik vienkāršs.

Nasuada neiebilda. Un kā jums veicas ar armijas mobilizēšanu? Vārdeni kā vienmēr ir gatavi cīņai.

Orins paplēta rokas, it kā lūgtu atvainošanos. Ziniet, ir grūti uzjundīt tautu cīņai. Man ir jāpārliecina galminieki, jāsagādā bruņas un ieroči, jānodrošina pārtika…

-   Bet kā man pa to laiku pabarot savējos? Mums būtu vajadzīgs vairāk zemes, nekā esat piešķīris…

-   Nu, to es saprotu, viņš sacīja.

-   …un pie zemes mēs tiksim tikai tad, kad iebruksim Impērijā, -ja vien jūs negrasāties padarīt vārdenus par Surdas pastāvīgajiem iedzīvotājiem. Ja tā, jums nāksies atrast mājas tūkstošiem ļaužu, kas kopā ar mani ieradās no Farthenduras, un tas nez vai patiks Surdas pilsoņiem. Lai kāda būtu jūsu izvēle, lemiet ātri, jo es baidos: ja turpināsiet vilcināties, vārdeni pārtaps nevaldāmā pūlī. Nasuada pacentās, lai šie vārdi neizklausītos pēc draudiem.

Lai nu kā, Orinam pārmetums diez ko negāja pie sirds. Karaļa augšlūpa savilkās, un viņš sacīja: Jūsu tēvs vienmēr turēja vārdenu vīrus cieši kā dūrē. Es ceru, ka tas izdosies arī jums, ja gribat arī turpmāk būt vārdenu pavēlniece. Kas attiecas uz mūsu gatavošanos karam mēs nevaram pagūt visu tik īsā laikā; jums nāksies nogaidīt, līdz būsim gatavi.

Nasuada sažņaudza palodzi ar tādu spēku, ka uz rokām izspiedās asinsvadi un nagi iedzēlās plaisās starp akmeņiem, taču viņa parūpējās, lai uzbangojušās dusmas nebūtu dzirdamas balsī: Vai šādā gadījumā jūs varētu aizdot vārdeniem vairāk zelta pārtikas iegādei?

-   Nē. Es jums atvēlēju visu naudu, ko varēju atļauties.

-   Tad kā es pabarošu savējos?

-   Es ieteiktu jums pašiem mēģināt sagādāt līdzekļus.

Pārskaitusies Nasuada uzsmaidīja karalim platāko, žilbinošāko smaidu un smaidīja tik ilgi, līdz Orins neomulīgi saknosījās. Tad vārdenu vadone dziļi kā kalpone pakniksēja, visu laiku paturot seju savilktu nievājošā grimasē. Palieciet sveiks, Jūsu Augstība. Es ceru, ka dienas atlikusī daļa jums būs tikpat patīkama kā mūsu saruna.

Orins nomurmināja kaut ko nesaprotamu nopakaļ jaunajai sievietei, kas pagriezās un devās uz laboratorijas durvīm. Dusmās Nasuada ar labo piedurkni aizķēra nefrīta pudelīti un to apgāza. Plānais akmens saplīsa, un viņas piedurkni un svārkus notašķīja dzeltena šķidruma šalts. Neapstādamās viņa atmeta ar roku.

Trepēs Nasuadai piebiedrojās Farika, un viņas abas kopā devās cauri gaiteņu labirintam uz vārdenu vadones mitekli.

PAVEDIENS

Atgrūdusi durvis, Nasuada aizsoļoja līdz galdam un iezvē1ās krēslā, nemanīdama apkārt notiekošo. Mugura bija tā saspringta, ka lāpstiņas nepiesjķārās atzveltnei. Vārdenu neatrisināmās grūtības viņu gluži vai stindzināja. Kādu brīdi krūtis strauji cilājās, tad trauksmainais ritms pierima, līdz to vairs nevarēja manīt. Man nekas neizdosies, bija vienīgā doma, kas šaudījās galvā.

-   Kundze, jūsu piedurkne!

Izrauta no pārdomām, Nasuada pēkšņi pamanīja, ka Farika dauza viņas labo roku ar putekļu lupatu. No mežģīņotās piedurknes vijās tik tikko jaušama dūmu strūkliņa. Vārdenu vadone pielēca no krēsla un pacēla roku, mēģinādama ieraudzīt dūmu avotu. Tērpa piedurkne un svārki lēnām pārvērtās krītainos zirnekļa tīmekļos, turklāt gaisā jautās nelāgs smārds.

-   Palīdzi man to novilkt, Nasuada pavēlēja.

Pastiepusi notraipīto roku, viņa piespieda sevi nekustēties, lai Farikai būtu vieglāk atraisīt tērpa saites. Kalpones pirksti izmisīgā steigā piņķerēja vaļā mezglus, līdz beidzot vilnas tērps, kas ieskāva ķermeni, kļuva vaļīgāks. Tikko tas notika, Nasuada izrāva rokas no piedurknēm un izlocījās no kleitas.

Jaunā sieviete elsodama stāvēja pie galda, tērpusies tikai kurpēs un plānos lina apakšsvārkos. Par laimi, šķidrums nebija sabojājis dārgo un smalko veļas audumu, kaut gan tas nelāgi oda.

-   Vai jūs apdedzinājāties? Farika uztraucās. Nasuada papurināja galvu, īsti neuzticēdamās mēlei. Farika pabakstīja zemē nokritušo tērpu ar kurpes purngalu. Kas tā par nejaucību?

-   Viens no Orina dīvainajiem brūvējumiem, Nasuada klusi noteica. Es to uzgāzu uz tērpa viņa laboratorijā. Vairākkārt dziļi ievelkot elpu, vārdenu vadone nomierinājās un skumji nopētīja sabojāto apģērba gabalu. To bija audušas Durgrimsta Ingeitumu sievietes kā dāvanu Nasuadas pēdējā dzimšanas dienā un šī

kleita bija viens no viņas smalkākajiem tērpiem. Nekā cita, ko varētu vilkt sabojātā apģērba vietā, Nasuadai nebija, turklāt, ņemot vērā vārdenu naudas grūtības, viņa nevarēja atļauties pasūtīt jaunu kleitu. Kaut kā nāksies izlāpīties ar tiem tērpiem, kas man palikuši.

Farika nogrozīja galvu. Žēl izmest tik skaistu kleitu. Kalpone apgāja apkārt galdam, sameklēja šujamlietu groziņu un atgriezās ar šķērēm, ko rotāja gravējumi. Kādu daļu auduma mēs varam saglābt. Es nogriezīšu sabojāto un sadedzināšu.

Nasuada, savilkusi skābu seju, sāka soļot šurpu turpu pa istabu, piktodamās par pašas neveiklību un vēl vienām galvassāpēm, kas nu papildināja jau tā bezgalīgo rūpju sarakstu. Ko tagad es vilkšu galmā? viņa vaicāja.

Šķēres iedzēlās mīkstajā vilnā ar griezīgu uzstājību. Varbūt lina kleitu?

-   Tā ir pārāk ikdienišķa, lai stātos Orina un viņa augstmaņu priekšā.

-   Kundze, ļaujiet man padarboties. Esmu pārliecināta, ka varētu to uzlabot, lai tā ir ģērbjama arī svinīgākos gadījumos. Kad būšu tikusi galā, kleita izskatīsies divreiz lepnāk par sabojāto.

-   Nē, nē. Tur nekas nesanāks. Viņi mani izsmies. Jau pienācīgās drānās viņu cieņa ir grūti panākama, kur nu vēl tad, ja es galmā parādīšos lāpītos tērpos, kas liecinās par vārdenu trūkumu.

Sirmā sieviete uzmeta Nasuadai stingru skatienu. Viss būs kārtībā, ja vien jūs pati nejutīsieties vainīga par savu tērpu. Turklāt varu apsolīt, ka jūsu tērps apkārtējām dāmām tā patiks, ka viņas gribēs jūs atdarināt. Pati redzēsiet. Piegājusi pie durvīm, viņa pavēra tās un atdeva sabojāto auduma gabalu vienam no sargiem. Kundze vēlas, lai šis tiktu sadedzināts. Izdari to slepus un nebilsti nevienam ne vārda, citādi es likšu tev trūkties. Sargs salutēja un devās izpildīt rīkojumu.

Nasuada bija spiesta pasmaidīt. Kā gan es iztiktu bez tevis?

-   Domāju, gluži labi.

Uzvilkusi zaļu medību kostīmu, kura plānie svārki izrādījās patīkams atvieglojums dienas karstumā, Nasuada nolēma, ka, par spīti dusmām pret Orinu, viņa paklausīs Surdas valdnieka padomam un atliks iecerētos valstiskos darbus, lai vienkārši palīdzētu Farikai izārdīt sabojātās kleitas vīles. Atklājās, ka vienmuļā nodarbe lieliski palīdz sakopot domas. Raustīdama diedziņus, viņa ar Fariku izrunāja vārdenu likstas, cerot, ka kalpotāja, iespējams, iedomāsies risinājumu, kas viņai pašai paslīdējis garām.

Galu galā Farikas vienīgā palīdzība bija acīmredzams vērojums: Izskatās, ka teju viss šajā pasaulē ir saistīts ar zeltu. Ja mums tā būtu gana daudz, mēs vienkārši varētu nopirkt melno troni no paša Galbatoriksa… iespējams, mums pat nenāktos cīnīties ar viņa vīriem.

Vai tiešām es iedomājos, ka manu darbu kāds cits izdarīs manā vietā? Nasuada nokaunināja pati sevi. Es ievedu vārdenus šajā strupceļā un man jāatrod izeja.

Mēģinot atārdīt vīli, Nasuadas roka paslīdēja un naža gals aizķēra smalko mežģīņu apdari, pāršķeļot to uz pusēm. Viņa noskatījās uz uzplēsto brūci smalkajā vijumā pergamenta krāsas pavedienu atrisušie gali locījās pār kleitas audumu kā neskaitāmi ņudzoši tārpi. Kaklā skrāpējās histēriski smiekli, bet acīs sariesās asaras. Kādas nelaimes vēl viņu gaidīja?

Mežģīnes bija vērtīgākā kleitas daļa. Lai gan mežģīņu izgatavošanai bija vajadzīgi izveicīgi pirksti, to retumu un augsto cenu galvenokārt noteica milzīgs, prātam neaptverams laika patēriņš. Mežģīņu aušana aizņēma tik daudz laika, ka tad, ja kāds mēģinātu pagatavot vienkāršu plīvuru pats, tam nāktos rēķināties nevis ar daudzām nedēļām, bet gan ar daudziem mēnešiem. Ar zelta vai sudraba unci bija krietni par maz, lai nopirktu unci mežģīņu.

Jaunā sieviete pārslidināja pirkstus pār smalkajiem pavedieniem, apstādamās pie iegriezuma, kurā varēja vainot vienīgi pati sevi. Lai noaustu mežģīnes, nav nepieciešams daudz enerģijas, tikai daudz laika. Viņa dusmojās uz sevi par tādu neveiklību. Enerģija… enerģija… Tajā mirklī Nasuadas prātā uzzibēja atmiņu ainas: viņa atcerējās, kā Orins stāstīja par maģijas izmantošanu pētījumos; par Triānu sievieti, kas kopš Dvīņu nāves bija stājusies Duvrangragātas priekšgalā; to, kā reiz piecu sešu gadu vecumā bija klausījusies, kā viens no vārdenu dziedniekiem izskaidro burvestību pamatus. Šie dažādie notikumi izveidoja spriedumu virkni, kas pirmajā mirklī likās tik neprātīgi un neticami, ka viņa beidzot ļāva vaļu kaklā iesprūdušajiem smiekliem.

Farika uzmeta kundzei izbrīnītu skatienu un gaidīja paskaidrojumu. Piecēlusies Nasuada ļāva kleitas daļai no klēpja nokrist uz grīdas. Tūlīt sameklē man Triānu, vārdenu vadone lika. Lai ko viņa darītu, sūti viņu nekavējoties pie manis.

Ap Farikas acīm savilkās grumbiņas, taču kalpotāja pakniksēja un atbildēja: Kā vēlaties, kundze. Viņa izgāja pa slepenajām kalpu durvīm.

Paldies, Nasuada nočukstēja, stāvēdama viena tukšajā telpā.

Viņa gluži labi saprata kalpones nepatiku. Nasuada pati jutās neomulīgi ikreiz, kad nācās saskarties ar burvjiem. Vārdenu vadone tā īsti uzticējās vienīgi Eragonam, jo viņš bija Jātnieks tiesa, viņa apzinājās, ka tas vēl neko nenozīmē, kā to bija pierādījis Galbatorikss, un viņš bija devis vārdenu vadonei uzticības zvērestu, kuru, Nasuada bija pārliecināta, jauneklis nekad nelauztu. Tomēr viņu biedēja burvju un magu spēks. Bija grūti iedomāties, ka šķietami parasts cilvēks spēja nogalināt ar vienu vārdu; ielauzties tavā prātā, ja to vēlējās; krāpties, melot un zagt nesodīti; un arī citādi kaitēt līdzcilvēkiem teju bez kāda riska, ka viņu varētu notvert…

Nasuadas sirds sāka sisties straujāk.

Kā gan panākt likuma varu, ja daļai tavu padoto piemīt īpašas spējas? Vārdenu karš pret Impēriju patiesībā bija vien mēģinājums saukt pie atbildības cilvēku, kurš savas maģiskās spējas izmantoja nelietīgiem mērķiem. Galbatoriksu vajadzēja apturēt, lai viņš nepastrādātu jaunus noziegumus. Visas šīs ciešanas un posts tikai tāpēc, ka neviens nespēja sakaut viltvārdi. Viņš nav miris, kaut nodzīvojis krietni ilgāk par parastam cilvēkam atvēlēto mūžu!

Kaut gan Nasuadai maģija nepatika, viņa zināja, ka tai būs milzīga loma Galbatoriksa gāšanā un ka viņa nedrīkst sanaidoties ar burvjiem, pirms nav izcīnīta izšķiroša uzvara. Pēc tam vārdenu vadone bija nolēmusi atrisināt ar magiem saistītās problēmas.

Viņas domas pārtrauca drošs klauvējiens pie durvīm. Savilkusi lūpas patīkamā smaidā un parūpējusies^ par prāta aizsardzību tā, kā bija mācīta, Nasuada sacīja: Ienāciet! Bija svarīgi izturēties pieklājīgi pēc tik nepieklājīgas pavēles ierasties nekavējoties.

Durvis atvērās, un telpā ienāca Triāna. Viņas tumšie mati bija saņemti augstu virs galvas acīmredzamā steigā. Izskatījās, ka burve ir piecelta no gultas. Paklanījusies, kā tas bija ierasts pie rūķiem, viņa sacīja: Jūs gribējāt mani redzēt?

-   Gribēju gan. Atlaidusies krēslā, Nasuada ļāva skatienam nomērīt Triānu no galvas līdz kājām. Sajutusi vārdenu pavēlnieces acu skatienu, burve paslēja zodu augstāk. Atgādini man, lūdzu: kāds ir maģijas galvenais likums?

Triāna sarauca pieri. Lai ko tu darītu ar maģiju, tas prasa tikpat daudz enerģijas, cik būtu nepieciešams, lai paveiktu to ar citiem līdzekļiem.

-   Un to, ko burvis spēj izdarīt, ierobežo vien viņa dotības un senvalodas zināšanas.

-    Pastāv arī citi ierobežojumi, taču būtībā tā ir. Kundze, kāpēc jūs to vaicājat? Kaut arī par šiem maģijas principiem nerunā uz katra stūra, esmu pārliecināta, ka jums tie ir lieliski zināmi.

-   Tas tiesa. Gribēju pārliecināties, ka es tos saprotu pareizi. Nepieceldamās no krēsla, Nasuada pieliecās un paņēma kleitu, lai Triāna redzētu sabojātās mežģīnes. Tātad, piemēram, šo dotību, zināšanu un ierobežojumu ietvaros tu spētu radīt burvestību, kas ļautu tev izgatavot mežģīnes, izmantojot maģiju.

Burves tumšajās lūpās iezagās augstprātīgs smīns. Duvrangragāta pilda svarīgākus pienākumus nekā jūsu apģērba lāpīšana. Mūsu māksla nav tik vienkārša, lai izmantotu visādiem niekiem. Esmu pārliecināta, ka jūsu šuvējas un drēbnieki lieliski tiks galā ar šo vajadzību. Ja jūs mani atvainotu, es…

-   Apklusti, Nasuada noteica bezkaislīgā balsī. Pārsteigtā Triāna aprāvās pusvārdā. Redzu, ka man jāatgādina Duvrangragātai tas pats, ko reiz biju spiesta iemācīt Vecajo padomei, jā, es esmu jauna, bet es vairs neesmu bērns, pret kuru jāizturas aizbildnieciski. Es vaicāju par mežģīnēm tāpēc, ka tad, ja tu spētu tās ātri un viegli izgatavot ar maģijas palīdzību, tad tas mums ļautu papildināt vārdenu kasi. Mēs pārdotu mežģīnes par saprātīgu cenu visā Impērijā, tādējādi Galbatoriksa ļaudis mums sagādātu izdzīvošanai nepieciešamos līdzekļus.

-   Bet tas taču ir smieklīgi, Triāna iebilda. Pat Farika, šķiet, šaubījās. Nav iespējams samaksāt par karu ar mežģīnēm.

Nasuada sarauca uzacis. Kāpēc gan ne? Sievietes, kuras nekad nav varējušas atļauties mežģīnes, būs laimīgas par iespēju iegādāties mūsējās. Tās iekāros ikviena zemnieka sieva, kas grib izskatīties turīgāka nekā patiesībā ir. Pat bagāti tirgotāji un augstmaņi labprāt atvērs savus zelta muķus, jo mūsu mežģīnes būs smalkākas par tām, kas darinātas ar rokām. Mēs drīz būsim tikpat bagāti kā rūķi. Protams, ja tu esi pietiekami prasmīga maģijā, lai paveiktu to, ko vēlos.

Triāna atmeta matus. Jūs apšaubāt manas spējas?

-   Tātad tas ir iespējams!

Triāna mirkli vilcinājās, tad paņēma kleitu no Nasuadas un krietnu brīdi pētīja mežģīņu joslu. Beidzot viņa sacīja: Tam vajadzētu būt iespējamam, taču man vēl ir vajadzīgs laiks, lai visu izpētītu un pārbaudītu, pirms kaut ko apsolu.

-   Tad nekavējoties ķeries pie darba! No šī brīža tas ir tavs galvenais uzdevums. Un sameklē pieredzējušu mežģīņu darinātāju, lai palīdz tev ar rakstiem.

-   Jā, Nasuadas kundze.

Nasuada ļāva balsij atmaigt. Lieliski. Vēl es gribu tevi lūgt sapulcināt spējīgākos Duvrangragātas magus un kopā ar viņiem radīt jaunus maģiskus paņēmienus, kas varētu palīdzēt vārdeniem. Tas tad būtu tavs pienākums, nevis manējais.

-   Jā, Nasuadas kundze.

-   Tagad tu vari iet. Es gaidīšu tavu ziņojumu rīt no rīta.

-   Jā, Nasuadas kundze.

Nasuada apmierināta noskatījās pakaļ burvei, tad aizvēra acis un ļāvās izbaudīt lepnuma mirkli par tikko paveikto. Viņa zināja, ka neviens vīrietis, pat ne viņas tēvs, nebūtu iedomājies šādu risinājumu. Šis tad būs mans ieguldījums vārdenu uzvarā, viņa noteica pati pie sevis, vēlēdamās, kaut Ažihads būtu līdzās. Skaļāk viņa sacīja: Farika, vai es tevi pārsteidzu?

-   Jūs vienmēr pārsteidzat mani, kundze.

ELVA

Kundze?… Kundze, ir vajadzīga jūsu klātbūtne. Kas lēcies? Nevēlēdamās nekur iet, Nasuada pavēra acis un ieraudzīja telpā ienākam Jormunduru. Stiegrainais kareivis noņēma bruņucepuri, pasita to zem labās rokas un pienāca tuvāk, kreiso roku uzlicis uz zobena spala.

Bruņukrekla gredzeni nožvadzēja, viņam paklanoties. Mana pavēlniece.

-  Sveicināts, Jormundur. Kā šodien jūtas dēls? Viņa priecājās par bruņinieka klātbūtni. Starp visiem Vecajo padomes locekļiem viņš visvieglāk bija pieņēmis Nasuadas patstāvīgumu un kalpoja viņai ar to pašu sunisko uzticību un apņēmību, ar kādu bija kalpojis Ažihadam. Ja visi mani kareivji būtu kā viņš, neviens nespētu mūs apturēt.

-   Viņa kāss ir pierimis.

-   Priecājos to dzirdēt. Kāpēc esi ieradies?

Jormundurs sarauca pieri. Ar brīvo roku viņš pārbrauca pār matiem, kas aizmugurē bija saņemti zirgastē, tad attapās un nolaida roku atpakaļ pie sāniem. Maģija, turklāt ļoti dīvaina maģija.

-   Tiešām?

-   Vai atceraties meitenīti, kuru Eragons svētīja?

-Atceros gan. Nasuada mazulīti bija redzējusi tikai reizi, taču bija dzirdējusi pārspīlētus stāstus, kas klīda starp vārdeniem, kā arī zināja par cerībām, kuras vārdeni loloja tad, kad meitenīte pieaugs. Nasuada pret to visu izturējās lietišķāk. Lai par ko kļūtu mazulīte, tas notiks pēc daudziem, daudziem gadiem, bet tad kauja ar Galbatoriksu jau būs uzvarēta vai zaudēta.

-   Mani lūdza aizvest jūs pie viņas.

-   Lūdza? Kurš? Un kāpēc?

-  Kāds zēns apmācību laukumā minēja, ka jums vajadzētu redzēt bērniņu. Teica, ka jums būšot interesanti. Viņš atteicās nosaukt savu vārdu, bet izskatījās kā mūsu raganas kaķacis, kad tas pārvēršas par cilvēku, tāpēc es iedomājos… Lai nu kā, tagad jūs visu zināt. Jormundurs izskatījās samulsis. Es apvaicājos par meitenīti ļaudīm un dzirdēju visādas savādas lietas… viņa esot citāda.

-   Kādas lietas?

Vecais karavīrs paraustīja plecus. Gana savādas, lai uzskatītu, ka jums jāizpilda kaķača lūgums.

Nasuada sarauca pieri. Seni stāsti nebeidza atgādināt, ka nelikties ne zinis par kaķača padomiem ir muļķības kalngals un bieži var iznīcināt cilvēku. Tiesa, kaķača pavadone zālīšu pazinēja Andžela bija vēl viena maģijas pratēja, kurai Nasuada īsti neuzticējās; viņa likās pārāk neatkarīga un neparedzama. Maģija, viņa novilka, it kā tas būtu lāsts.

-   Maģija, piekrita Jormundurs, tikai viņa mutē šim vārdam bija apbrīnas un baiļu pieskaņa.

-   Lieliski! Dosimies pie meitenītes. Vai viņa dzīvo pilī?

-    Orins viņai un aprūpētājai ierādījis mitekli pils rietumu spārnā.

-   Aizved mani pie viņas.

Sakārtojusi svārkus, Nasuada lika Farikai atcelt visas todien paredzētās tikšanās un izgāja no sava kambara. Vārdenu pavēlniece dzirdēja, kā Jormundurs viņai aiz muguras uzsit knipi un pavēl četriem sargiem pavadīt viņus. Pēc mirkļa viņš panāca Nasuadu un izstāstīja, kur jāiet.

Boromeo pils bija sakarsusi tā, ka likās viņi ir iesprostoti milzīgā maizes krāsnī. Gaiss virs palodzēm virmoja kā izkausēts stikls.

Lai gan Nasuada nejutās īpaši ērti, viņa zināja, ka tumšās ādas dēļ pacieš karstumu krietni labāk nekā daudzi citi vārdeni. Visgrūtāk svelmi izturēt bija kareivjiem teiksim, Jormunduram un apsargiem, kuri visu dienu aizvadīja bruņās pat tad, ja nācās stāvēt ārpusē saules nežēlīgajos staros.

Nasuada vēroja piecus vīrus, kas viņu pavadīja. Vārdenu vadone redzēja, kā uz ādas izspiežas sviedru lāsītes un elpa kļūst arvien saraustītāka. Kopš ierašanās Aberonā vairāki vārdeni karstuma dūriena dēļ bija zaudējuši samaņu un divi dažas stundas vēlāk pat miruši. Viņa netaisījās zaudēt vēl vairāk savu pavalstnieku, liekot pārpūlēties tik necilvēcīgos apstākļos.

Kad likās, ka kareivjiem vajadzīga atpūta, Nasuada, neņemot vērā vīru iebildes, lika apstāties un pavēlēja kādam kalpam sagādāt ko dzeramu. Es negribu, lai kāds nogāžas kā ķeglis.

Pirms nonākt līdz mērķim parastām durvīm gaiteņa sienā -, gājējiem nācās apstāties vēl divas reizes. Grīda pie durvīm bija piekrauta ar dāvanām.

Jormundurs pieklauvēja, un no iekšienes atsaucās trīcoša balss: Kas tur ir?

-   Lēdija Nasuada, kas atnākusi, lai satiktu meitenīti, viņš sacīja.

-   Vai jūsu sirds ir atklāta un apņēmība cieša?

Šoreiz atbildēja Nasuada: Mana sirds ir tīra un apņēmība dzelžaina.

-   Tad laipni lūgti pār slieksni.

Durvis pavērās, un viņi nonāca priekšnamā, ko apgaismoja viens vienīgs rūķu lukturis ar sarkanu blāzmu. Pie durvīm neviena nebija. Iegājusi dziļāk, Nasuada ievēroja, ka sienas un griestus klāj tumša auduma drapērijas, kas telpu padarīja līdzīgu alai vai midzenim. Viņai par lielu izbrīnu gaiss istabā šķita diezgan vēss, gandrīz dzestrs gluži kā skaidrā rudens naktī. Tad drūma nojauta ietrieca savus indīgos nagus Nasuadai pakrūtē. Maģija.

Ceļu aizšķērsoja melns šķidrauts. Pašķīrusi to malā, jaunā sieviete nonāca telpā, kas reiz likās bijusi viesistaba. Visas mēbeles bija aizvāktas, atstājot vien dažus krēslus, kas bija sarindoti gar audumā tītajām sienām. Vaļīgā auduma krokā pie griestiem karājās blāvs rūķu lukturu ķekars, kas meta savādas daudzkrāsainas ēnas uz visām pusēm.

No viena kakta Nasuadu vēroja salīkusi veča. Abās pusēs tai stāvēja zālīšu pazinēja Andžela un kaķacis, kura spalva šķita saslējusies stāvus. Istabas vidū tupēja bāla meitenīte, kas Nasuadai likās trīs vai četrus gadus veca. Bērniņš kaut ko ēda no paplātes, kuru turēja klēpī. Visi klusēja.

Nasuada apmulsusi vaicāja: Kur tad ir zīdainis?

Meitenīte pacēla galvu.

Nasuadai aizrāvās elpa uz bērna pieres spoži mirdzēja pūķa zīme. Vārdenu vadone dziļi ieskatījās meitenītes violetajās acīs. Bērns savilka lūpas baisā veca cilvēka smaidā. Es esmu Elva.

Nasuada neapzināti sarāvās un satvēra dunci, ko nēsāja piesprādzētu pie kreisā augšdelma. Tā bija pieauguša cilvēka balss, pilna ar pieauguša cilvēka pieredzi un izsmieklu. No bērna mutes tā skanēja zaimojoši.

-   Nebēdz, Elva sacīja. Es esmu tavs draugs. Viņa nolika tukšo paplāti sāņus un pavēlēja večiņai: Vēl ēdamo! Sirmgalve izsteidzās no istabas. Elva paplikšķināja pa grīdu sev līdzās. Lūdzu, apsēdies! Es gaidu tevi jau kopš dienas, kad iemācījos runāt.

Neatlaizdama dunča spalu, Nasuada nometās uz akmeņiem klātās grīdas. Kad tas notika?

-   Pagājušajā nedēļā. Elva salika rokas klēpī. Viņa piekala spocīgās acis Nasuadai, ar sava skatiena nedabisko spēku saistīdama jauno sievieti sev līdzās. Vārdenu pavēlniecei likās, it kā galvaskausā būtu ietriekts violets šķēps, kuru kāds groza viņas prātā, saplosīdams domas un atmiņas. Viņa apvaldīja vēlmi iekliegties.

Paliekusies uz priekšu, Elva pasniedzās un uzlika mīkstu bērna rociņu Nasuadai uz vaiga. Zini, Ažihads nespētu vadīt vārdenus labāk par tevi. Tu izvēlējies pareizo ceļu. Gadsimtiem ilgi tavu vārdu daudzinās par drosmi un tālredzību pārcelt vārdenus uz Surdu un uzbrukt Impērijai tad, kad visi citi to uzskatīja par neprātu.

Nasuada apstulbusi skatījās uz meitenīti. Gluži kā atslēga atbilst slēdzenei, tā Elvas vārdi ideāli atbilda Nasuadas dziļākajām bailēm un šaubām, kas neļāva vārdenu pavēlniecei naktīs gulēt, bet lika svīstot svaidīties tumsā. Viņu pāršalca neapzinātu emociju vilnis, atstājot aiz sevis pārliecības un miera izjūtu, kādu viņa nebija baudījusi kopš Ažihada nāves. Acīs sariesās atvieglojuma asaras un sāka plūst lejup pa vaigiem. Likās, Elva bija pateikusi īstos vārdus, lai nomierinātu Nasuadu.

Tieši tāpēc vārdenu pavēlniecei meitenīte šķita jo bīstamāka.

Svētlaime viņā cīnījās ar nepatiku pret to, kā šis vājuma mirklis tika izraisīts un pret to, kas to bija izdarījis. Viņa neuzticējās Elvas labajiem nodomiem.

-   Kas tu esi? Nasuada uzstājīgi vaicāja.

-   Es esmu tā, par ko Eragons mani padarīja.

-   Viņš svētīja tevi.

Baisās, mūžsenās acis uz mirkli novērsās no Nasuadas Elva tās pamirkšķināja. Viņš neapzinājās, ko dara. Kopš Eragons mani nobūra, es, satiekot cilvēku, uzreiz jūtu visu, kas viņu nomāc un kas viņu nomāks nākotnē. Kad biju mazāka, nevarēju neko iesākt. Tāpēc es nolēmu paaugties.

-   Kāpēc…

-   Manās asinīs tagad rit burvestība, kas liek man aizsargāt cilvēkus no sāpēm… par spīti tam, kādas ciešanas tas sagādā man pašai, par spīti tam, vai es vēlos palīdzēt vai ne. Bērna smaidā iezagās rūgtums. Man nākas maksāt pārāk dārgi, ja es mēģinu pretoties šai vēlmei.

Nasuada saprata, ka nemieru, ko iedvesa Elva, izraisa ciešanas, kurām meitenīte bija pakļauta. Vārdenu pavēlniece nodrebinājās, iedomājoties visas mocības, ko bērniņš pārcietis. Tas droši vien ir briesmīgi, ja tevi plosa šī vajadzība palīdzēt, bet tu neko nespēj izdarīt. Par spīti saprāta balsij, viņu pārņēma līdzjūtība pret Elvu.

-   Kāpēc tu man visu to stāsti?

-   Man likās, ka tev jāzina, kas es esmu. Elva apklusa, un uguns viņas skatienā kļuva jo dzelošāka. Un ka es cīnīšos par tevi ar visiem spēkiem un līdzekļiem. Izmanto mani tā, kā izmantotu slepkavu, slepeni, nakts tumsā un bez žēlastības. Meitenīte iesmējās augstā, stindzinoši griezīgā balsī. Tu jautā sev, kāpēc es tā rīkojos. Es redzu tavas šaubas. Redzi ja šis karš nebeigsies turklāt, jo drīzāk, jo labāk, es zaudēšu prātu. Man ir gana grūti tikt galā ar ikdienišķām ciešanām, lai vēl uzņemtos kaujas lauka nežēlības. Izmanto mani, lai beigtu karu, un es gādāšu, lai tava dzīve būtu tik laimīga, cik vien cilvēks var vēlēties.

Tajā mirklī istabā iesteidzās sirmgalve, paklanījās Elvai un pasniedza viņai jaunu ēdiena paplāti. Nasuada izjuta teju fizisku atvieglojumu, kad bērns paskatījās uz maltīti un uzbruka jēra ciskai, ar abām rokām stūķējot mutē gaļu. Meitenīte rija ar izsalkuša vilka alkatību, nelikdamās ne zinis par manierēm. Tagad, kad melnās cirtas bija nosegušas violetās acis un pūķa zīmi, viņa atkal izskatījās pēc parasta, nevainīga bērniņa.

Nasuada nogaidīja, līdz saprata, ka ETva ir pateikusi visu, ko gribēja teikt. Tad Andžela pamāja vārdenu pavēlniecei un kopā ar zālīšu pazinēju pa sāndurvīm izgāja no istabas, atstādamas bālo meitenīti vienu tumšās, ar audumu izklātās istabas vidū gluži kā bīstamu, milzīgas sievietes klēpī paslēptu augli, kas gaida īsto brīdi, lai nāktu pasaulē.

Pārliecinājusies, ka durvis ir cieši aizvērtas, Andžela pačukstēja: Elva tikai ēd un ēd. Mēs nespējam apmierināt viņas ēstgribu ar pašreizējām pārtikas devām. Vai jūs varētu…

-   Es par to parūpēšos. Neuztraucies par ēdienu. Nasuada saberzēja rokas, it kā mēģinot izdzēst atmiņas par baisajām, draudīgajām acīm…

-   Pateicos jums.

-   Vai kas līdzīgs ir noticis ar vēl kādu?

Andžela papurināja galvu tik izteiksmīgi, ka sprogainie mati gluži vai lēkāja pa pleciem. Nekas tāds nav piedzīvots visā maģijas vēsturē. Es mēģināju pareģot meitenes nākotni, taču tas ir bezcerīgs muklājs jauks vārds, muklājs -, jo viņas dzīve savijas ar tik daudzām citām.

-   Vai viņa ir bīstama?

-   Mēs visi esam bīstami.

-   Tu saprati, ko es jautāju.

Andžela paraustīja plecus. Viņa ir bīstamāka par daudziem un mazāk bīstama par citiem. Taču, ja viņa kādu nogalinās, tad tā, visticamāk, būs viņa pati. Ja Elva satiek kādu, kam draud briesmas, un Eragona burvestība iedarbojas, pirms viņa pagūst to aizkavēt, viņa ieņems nolemtā cilvēka vietu. Tāpēc Elva lielāko laika daļu pavada savā kambarī.

-   Cik tālu nākotni viņa spēj paredzēt?

-   Divas trīs stundas, augstākais.

Atspiedusies pret sienu, Nasuada apsvēra jaunāko sarežģījumu savā dzīvē. Ja Elvu izmantotu pareizi, viņa varētu kļūt par draudīgu ieroci. Ar viņas palīdzību es varētu izzināt pretinieku grūtības un vājās vietas, kā arī to, kas viņus gandarītu un padarītu pretimnākošākus. Briesmu gadījumā viņa varētu kalpot kā nemaldināms sargs, ja būtu jāpasargā kāds no vārdeniem, teiksim, Eragons vai Safira.

Viņu nedrīkst atstāt bez uzraudzības. Man ir vajadzīgs kāds, kas viņu pieskata. Kāds, kas saprot maģiju un savā ādā jūtas gana labi, lai pretotos Elvas ietekmei… turklāt šim cilvēkam ir jābūt uzticamam un godīgam. Viņa uzreiz atmeta domu par Triānu.

Nasuada paskatījās uz Andželu. Kaut gan zālīšu pazinējas klātbūtnē īsti omulīgi nejutās, Nasuada zināja, ka Andžela palīdzējusi vārdeniem ļoti svarīgos un jutīgos jautājumos piemēram, ārstējot Eragonu, un nekad nav prasījusi nekādu atlīdzību. Nasuada nespēja iedomāties nevienu citu, kam būtu gana laika, vēlmes un prasmes pieskatīt Elvu.

-   Es apzinos, vārdenu vadone sacīja, cik tas ir pārgalvīgi no manas puses, jo tu neesi manā pakļautībā un es neko nezinu par tavu dzīvi un pienākumiem, tomēr es vēlētos lūgt tev palīdzību kādā jautājumā.

-   Turpiniet! Andžela pamāja ar roku.

Nasuada mirkli vilcinājās, tad izteica visu, ko bija iecerējusi. Vai tu pieskatītu ar vienu aci Elvu? Manis dēļ. Man ir…

-  Protams! Turklāt pieskatīšu ar abām, kad vien būs nepieciešams. Es ļoti priecātos par iespēju papētīt meitenīti sīkāk.

-   Tev nāksies ziņot man, Nasuada brīdināja.

-Ak, rozīņu maizītē paslēptais saindētais dzelksnis! Manuprāt, es tikšu ar to galā.

-   Vai esam vienojušās?

-   Sieva un vārds.

Nasuada, atviegloti uzelpodama, atslīga tuvējā krēslā. Kas par jucekli. Kas par muklāju. Kā Eragona pavēlniece esmu atbildīga par viņa rīcību, taču nekad nebiju iedomājusies, ka viņš būtu spējīgs uz kaut ko tik briesmīgu. Tas ir traips gan viņa, gan manam godam.

Telpu pāršalca spalgu knakšķu kārta tur Andžela izlocīja pirkstu kauliņus. Patiesi. Arī man būs kāds vārds bilstams, kad viņš atgriezīsies no Elesmēras.

Zālīšu pazinējas sejas izteiksme bija tik skarba, ka Nasuada teju nobijās. Tikai nesavaino viņu. Viņš mums vēl noderēs.

Nesolu… bet tas nebūs nekas nedziedināms.

ATGĀDINĀJUMS

Badīga vēja kauciens pamodināja Eragonu no miega. Vētra ielauzās viņa guļamkambarī, segas plandījās kā karogi, mantas lidoja pa gaisu, un lukturi sitās pret sienu. Ārā debesis klāja melni negaisa mākoņi.

Safira noskatījās, kā Eragons pieslienas stāvus, cenšoties noturēt līdzsvaru, jo koks līgojās kā kuģis bangojošā jūrā. Viņš nolieca galvu pret vēju un, turēdamies pie sienas, aizcīnījās pāri istabai, līdz nonāca pie ovālas atveres sienā, caur kuru telpā pūta brāzmainais vējš.

Eragons paskatījās pāri šūpīgās grīdas malai lejup. Likās, ka šurpu turpu viļņojas zeme. Jauneklis norija siekalas un centās nemanīt bangošanos paša vēderā.

Tad viņš sataustīja auduma pārklāja malu, ko varēja izvilkt no koka pāri atverei. Eragons jau taisījās mesties uz atveres otru pusi. Ja paslīdētu kāja, starp viņu un koka saknēm būtu vien simt pēdu brīva gaisa.

Pagaidi, Safira sacīja.

Viņa nokāpa no zemā paaugstinājuma, uz kura gulēja, un nolaida asti tā, lai Eragons varētu to izmantot kā margas.

Turēdams pārklāju vienā rokā un tas prasīja sasprindzināt visus spēkus -, Eragons izmantoja dzelkšņu rindu uz Safiras astes, lai pārvilktos līdz atveres otrai pusei. Ticis tik tālu, viņš satvēra audumu ar abām rokām un iespieda tā malu paredzētajā gropē.

Istabā valdīja klusums.

Vējš iepūta auduma gabalā, taču nelikās, ka tas varētu pārplīst. Eragons pabakstīja ar pirkstu: audums bija nostiepts kā bungu āda.

Elfu prasmes ir satriecošas, viņš sacīja.

Safira pielieca galvu un, pacēlusi to pret griestiem, ieklausījās. Vajadzētu aizvērt ari darbistabu, citādi vētra to izpostīs.

Kāpjot augšup pa kāpnēm, koks pamatīgi šūpojās. Eragonam saļodzījās kāja, un viņš stipri sadauzīja ceļgalu.

Nolādēts! jauneklis norūca.

Darbistabā gaisā virpuļoja papīri un spalvaskāti, it kā tiem būtu izauguši spārni. Aizklājis ar rokām galvu, Eragons metās viesulī. Kad viņam trāpīja spalvu asie gali, likās, it kā kāds viņu sāpīgi apmētātu ar sīkiem akmentiņiem.

Eragonam nācās papūlēties, lai aizvilktu atveri bez Safiras palīdzības. Mirklī, kad viņš to bija paveicis, muguru pāršķēla sāpes bezgalīgas, apdullinošas sāpes.

Jauneklis iekliedzās, un balss pēkšņi aizlūza no kliedziena spēka. Acu priekšā pazibēja sarkani un dzelteni plankumi, tad tie sakusa melnā šķidrautā un Eragons novēlās uz sāniem. Viņš dzirdēja, kā lejā bezspēcībā iekaucas Safira kāpņu telpa bija pārāk šaura, bet vējš ārā pārāk spēcīgs, lai pūķis nokļūtu līdz Jātniekam. Saikne ar Safiru atslāba. Viņš ļāvās apkārt valdošajai tumsai, lai tā atbrīvotu viņu no briesmīgajām sāpēm.

Eragons pamodās ar skābenu garšu mutē. Viņš nezināja, cik ilgi bija nogulējis uz grīdas, taču roku un kāju muskuļi bija notirpuši no savilkšanās ciešā kamoliņā. Vētra vēl arvien tricināja koku, turklāt tagad to pavadīja lietus dārdoņa, kas likās sitamies vienā ritmā ar viņa sirdi.

Safira?…

Es esmu tepat. Vai spēsi nokāpt lejā ?

Mēģināšu.

Eragons jutās pārāk vārgs, lai nostāvētu uz grīļīgās grīdas, tāpēc aizrāpoja līdz kāpnēm un pakāpienu pa pakāpienam vēlās lejup, katru reizi sāpēs saviebdamies. Pusceļā viņu sagaidīja Safira, kas, iebāzusi galvu un kaklu tik tālu ejā, cik spēja, izmisumā plosīja koku.

Mans mazais. No pūķa mutes pašāvās milzīga mēle, un tās asais gals skāra Jātnieka roku. Viņš pasmaidīja. Tad pūķis izlieca kaklu un mēģināja pavilkt galvu atpakaļ, bet nespēja to pat izkustināt.

Kas notika?

Esmu iesprūdusi.

Tu esi… Eragons nespēja novaldīties. Lai gan sāpēja visas maliņas, viņš iesmējās. Abu stāvoklis bija pārāk nejēdzīgs.

Safira nošņācās un sasprindzināja vareno ķermeni. Koks nodrebēja, un Eragons novēlās uz sāniem. Pūķis elsodams saļima. Klau, nesēdi tur, smīnēdams kā pārgudra lapsa! Palīdzi man!

Apspiezdams vēlmi iesmieties, viņš atbalstīja kāju pret pūķa degunu un grūda to tik stipri, cik uzdrīkstējās, bet Safira tikmēr mētājās un locījās, mēģinot atbrīvoties.

Pagāja minūtes desmit, līdz viņai tas izdevās. Tikai tad Eragons ieraudzīja, kāds posts bija nodarīts kāpnēm. Viņš ievaidējās. Asās zvīņas bija saplosījušas mizu un iznīcinājušas smalkos, kokā ieaudzētos rakstus.

Vai! noteica Safira.

Vismaz to izdarīji tu, nevis es. Tev elfi, iespējams, piedos. Viņi caurām dienām un naktīm dziedātu rūku mīlas balādes, ja tu viņiem to lūgtu.

Eragons piebiedrojās Safirai viņas midzenī, atspiedās pret pūķa vēdera gludajām zvīņām, ieklausīdamies vētrā, kas rēkdama plosījās apkārt. Drāna atveres priekšā caurspīdīgi izgaismojās ik reizes, kad otrā pusē uzplaiksnīja zibens robotās šautras.

Kā tu domā, cik ir pulkstenis ?

Līdz brīdim, kad mums jātiekas ar Oromisu, ir palikušas vairākas stundas. Ej gulēt un atjauno spēkus! Es palikšu nomodā.

Un, par spīti koka šūpām, Eragons iemiga.

PAR KO TU CĪNIES

Oromisa dotā ietaise dūca kā milzīgs sirsenis, drebinādama Eragona bungādiņas, līdz viņš sameklēja knibuli un uzvilka mehānismu. ^

Sasistais ceļgals bija zils; gan no piedzīvotās lēkmes, gan elfu Čūskas un Dzērves Dejas sāpēja visas maliņas, turklāt kakls bija tā aizsmacis, ka jauneklis tik tikko spēja parunāt. Tomēr lielākais ievainojums bija nelāgā priekšnojauta, ka šī nav pēdējā reize, kad Durzas cirstā brūce liks sevi manīt. No šīs domas vien viņam sametās nelaba dūša, tā izsūca gan viņa spēkus, gan gribu.

Kopš iepriekšējās lēkmes bija pagājušas jau tik daudzas nedēļas, viņš ierunājās, ka es jau sāku cerēt iespējams, brūce tomēr ir sadzijusi… Tagad iznāk, ka ilgais brīdis starp lēkmēm ir tikai laimīga sagadīšanās.

Pastiepusi kaklu, Safira piegrūda purnu Eragonam pie rokas. Tu taču zini, ka neesi viens, mazais. Es darīšu visu iespējamo, lai tev palīdzētu. Jātnieks vārgi uzsmaidīja pūķim. Tad Safira nolaizīja viņam seju un piebilda: Mums ir jāpošas.

Zinu. Puisis nodūra galvu, saprazdams, ka viņam nepavisam negribas kaut kur posties, tad piespieda sevi aizvilkties līdz mazgāšanās kambarim. Tur viņš kārtīgi noberzās un, izmantojot burvestību noskuvās.

Slaucīdamies Eragons pēkšņi sajuta kādu pieskārāmies savam prātam. Viņš tūlīt sāka stiprināt prāta aizsardzību, pievērsis absolūtu uzmanību kājas īkšķim, lai norobežotos no visa pārējā. Tad viņš izdzirda Oromisu. Pieklājīgi, bet lieki. Šodien paņem līdzi Zaroku. Tad klātbūtne pagaisa.

Eragons satraukti elpoja. Man ir jābūt modrākam, viņš vērsās pie Safiras. Ja tas būtu bijis ienaidnieks, viņš pārņemtu mani savā varā.

Ne tad, ja es esmu līdzās.

Saposies Eragons atsprādzēja atveres pārvalku un, pasitis Zaroku padusē, uzkāpa Safiras seglos.

Pūķis pacēlās spārnos, apdvesdams viņu ar vēja brāzmu, tad sasvērās uz Telnēras kraujas pusi. No lidojuma augstumiem viņi varēja redzēt postu, ko vētra bija nodarījusi Duveldenvārdenai. Elesmērā nebija nolauzts ne koks, bet tālāk, kur elfu maģija kļuva vājāka, varēja redzēt daudzas nolauztas priedes. Vējš vēl arvien bija diezgan pamatīgs, tas lika zariem un stumbriem berzēties citam pret citu, piepildot biezokni ar spalgu čīkstienu un vaidu kori. No kokiem un puķēm pacēlās zelta putekšņu mākonīši, biezi kā putekļi.

Lidojot pie Oromisa, Eragons un Safira atgādināja viens otram iepriekšējās dienas mācības. Jātnieks izstāstīja pūķim, ko bija uzzinājis par skudrām un apguvis senvalodā, bet viņa jauneklim pastāstīja visu par lejupejošajām gaisa strāvām un citām bīstamām gaisa plūsmām, kā arī to, kā no tām izvairīties.

Tāpēc tad, kad viņi nolaidās pie Oromisa mājas un elfs iztaujāja Eragonu par Safiras apmācību, bet Glēdrs Safiru par Jātnieka apgūto, viņi spēja atbildēt uz visiem jautājumiem.

-   Ļoti labi, Eragon-uodhr.

Tiešām, krietni pastrādāts, Bjartskular, Glēdrs uzslavēja Safiru.

Tāpat kā iepriekš Safira aizlidoja kopā ar Glēdru, bet Eragons palika uz klints. Šoreiz viņi pievērsa lielāku uzmanību saiknei starp abiem, lai varētu sekot viens otra apmācībai.

Kad pūķi bija aizlidojuši, Oromiss apvaicājās: Šodien, Eragon, tava balss ir raupjāka. Vai nejūties labi?

-   Naktī man atkal sāpēja mugura.

-   Ak tā. Izsaku līdzjūtību. Tad skolotājs pamāja ar vienu pirkstu. Pagaidi tepat.

Eragons noskatījās, kā Oromiss ieiet namiņā un tad atkal iznāk no tā, izskatīdamies skarbs un kareivīgs, viņa sudrabotās krēpes plandījās vējā un rokā viņš turēja bronzas krāsas zobenu. Šodien, viņš sacīja, izlaidīsim Rimgaru un tā vietā krustosim mūsu zobenus, Nēglingu un Zaroku. Izvelc savu zobenu un notrulini tā asmeni, kā tev mācīja tavs pirmais skolotājs.

Eragons vairāk par visu gribēja atteikties. Taču viņam nebija ne mazākās vēlmes lauzt doto solījumu vai ļaut apņēmībai saļodzīties

Oromisa priekšā. Jauneklis norija bailes. Lūk, ko nozīmē būt Jātniekam, viņš nodomāja.

Saņēmis visus spēkus, Eragons dziļi prātā sameklēja pavedienu, kas savienoja viņu ar maģijas mežonīgo straumi. Jauneklis iegrima tās plūdumā, un viņu pārņēma enerģija. Gēuloth du knifr, Eragons sacīja, un starp labo īkšķi un rādītājpirkstu uzzibsnīja un sāka lēkāt šurpu turpujdla zvaigznīte viņš ar to apstrādāja Zaroka bīstamo asmeni.

Mirklī, kad abu zobeni saskārās, Eragons saprata, ka Oromiss pārspēj viņu, tāpat kā viņu pārspēja Durza un Arja. Starp cilvēkiem Eragons tiktu uzskatīts par izcilu zobena meistaru, taču viņš nespēja sacensties ar kareivjiem, kuru dzīslās ritēja senāka maģija. Jaunekļa roka bija pārāk vāja, bet refleksi pārāk gausi. Tomēr tas nekavēja viņu turpināt cīņu un mēģināt uzvarēt. Viņš cirta zobenu, cik labi vien spēja, pat tad, ja galu galā viss būtu veltīgi.

Oromiss pārbaudīja Eragonu tūkstoš dažādos veidos, piespiezdams izmantot visu viņa cirtienu, pretcirtienu un bloku klāstu. Tomēr viss bija velti. Jauneklis nespēja aizsniegt elfu. Beigu beigās viņš ķērās pie pēdējā salmiņa mēģināja mainīt cīņas stilu, kas spētu izsist no ritma pat rūdītāko veterānu. Tas beidzās ar šauru, sāpīgu skrambu uz gurna.

Kājām jākustas ātrāk, uzsauca Oromiss. Tas, kurš kaujas laukā stāv, iemiets kā stabs, tur arī paliek. Tas, kurš lokās kā niedre, uzvar!

Elfs bija lielisks, ideāls pašsavaldīšanās un nevaldāma spēka sakausējums. Viņš lēca kā kaķis, cirta kā gārnis, kā arī zvārojās un izlocījās ne sliktāk par lunkanu zebieksti.

Abi cīnījās jau teju divdesmit minūšu, kad Oromiss saminstinājās un viņa asos vaibstus uz mirkli sastindzināja sāpju izteiksme. Eragons saprata, ka tā ir Oromisa noslēpumainās kaites izpausme, un metās uz priekšu ar Zaroku. Tas bija negodīgs paņēmiens, taču jaunekli tā mocīja paša neveiklības apzināšanās, ka viņš bija gatavs izmantot jebkuru iespēju, lai cik tā būtu zemiska, lai vismaz vienreiz aizsniegtos līdz Oromisam un ar gandarījumu atstātu Zaroka zīmi arī uz elfa ķermeņa.

Taču zobens mērķi nesasniedza. Eragons griezdamies sastiepa muguru.

Bez kāda brīdinājuma to atkal sagrāba sāpes.

Pēdējais, ko viņš dzirdēja, bija Safiras kliedziens. Eragon!

Par spīti lēkmes stiprumam, Eragons samaņu nezaudēja ne uz mirkli. Tiesa, apkārt notiekošo viņš nemanīja, tikai juta liesmas, kas svilināja augumu un katru sekundi pārvērta bezgalībā. Visļaunākais viņš nespēja iesākt neko, lai pārtrauktu ciešanas, viņš varēja vien gaidīt…

…un gaidīt…

Eragons elsodams gulēja aukstajos dubļos. Juzdams, ka redze atgriežas, viņš samirkšķināja acis un ieraudzīja, ka Oromiss sēž uz sola līdzās viņam. Pierausies uz ceļiem, Eragons ar nožēlu un riebumu nopētīja jauno kamzoli. Smalkais, brūnganais audums, viņam raustoties krampjos, bija aplipis ar dubļiem. Arī mati bija pieķepuši ar netīrumiem.

Viņš juta prātā arī Safiru pūķis izstaroja bažas, gaidot, kad Jātnieks viņu ievēros. Kā tu spēj to turpināt? Safira pukojās. Sāpes tevi iznicinās.

Pūķa šaubas sašķobīja Eragona gara spēka beidzamās atliekas. Safira nekad iepriekš nebija bažījusies par to, ka viņam iecerētais varētu neizdoties, nedz Drasleonā, nedz Gileadā, nedz Farthendurā, lai arī kādas briesmas viņiem draudētu. Pūķa pārliecība deva Eragonam drosmi. Tagad viņš bija patiesi nobijies.

Tev jādomā par mācībām, jauneklis sacīja.

Man ir jādomā par tevi.

Liec mani mierā! Eragons uzšņāca viņai kā ievainots dzīvnieks, kas vēlas laizīt savas brūces klusumā un tumsā. Safira apklusa, atstādama atvērtu vien sīku saiknes stīdziņu tik vien, lai viņš neskaidri nojaustu, ka Glēdrs māca viņai par ugunspuķi, kas pūķiem jākošļā, lai uzlabotu gremošanu.

Eragons notrausa dubļus no matiem, tad izspļāva asiņu kamolu. Sakodu mēli.

Oromiss pamāja, it kā būtu ko tādu paredzējis. Vai man to sadziedēt?

-Nē.

-   Lieliski. Saved kārtībā zobenu, tad nomazgājies un dodies uz celmu pļaviņā, lai klausītos meža domas. Noklausies un, kad vairs neko nedzirdēsi, atgriezies, lai izstāstītu man, ko būsi uzzinājis.

-   Jā, skolotāj.

Sēdēdams uz celma, Eragons aptvēra, ka domu un jūtu vētra neļauj viņam pienācīgi sakopot uzmanību, lai atvērtu prātu un sajustu klajumā mītošās radības. Turklāt šobrīd tas viņu nesaistīja.

Tomēr apkārtnes miers pamazām izkliedēja aizvainojumu, apjukumu un spītīgās dusmas. Tas nepadarīja Eragonu laimīgu, taču atnesa zināmu fatālistisku samierināšanos. Tāds nu ir mans liktenis, tāpēc labāk pie tā pierast, jo drīzā nākotnē uz labu nekas nemainīsies.

Pēc stundas ceturkšņa jaunekļa maņas atguva ierasto asumu un viņš atsāka pētīt vakar atklāto sarkano skudru pūzni. Ņemot vērā Oromisa norādi, jauneklis centās aptvert arī visu pārējo, kas notika klajumā.

Šis tas Eragonam izdevās gluži labi. Ja viņš atbrīvojās un ļāva paša būtībai uzsūkt svārstības, ko izraisīja visi apkārtējie saprāti, viņa galvā uzbangoja attēlu un sajūtu tūkstoši, žiglos skaņas un krāsas, taustes un smaržas, sāpju un baudas zibšņos nomainīdami cits citu. Informācijas apjoms bija milzīgs. Ieraduma dēļ jaunekļa prāts no tēlu straumes paķēra te vienu, te citu detaļu, izslēgdams visas pārējās, līdz viņš pamanīja kļūmi un piespieda sevi atgriezties pasīvas uztveres stāvoklī. Šie uzmanības atplūdi viņu pārņēma ik pēc dažām sekundēm.

Par spīti tiem, viņš spēja pilnveidot savu izpratni par skudru pasauli. Eragons sāka aptvert katras skudras lomu pūznī, kad saprata, ka milzīgā skudra pazemes midzeņa vidū ik pa minūtei dēj oliņas tātad tai vajadzēja būt sieviešu dzimuma. Izsekojot sarkano skudru pulciņam ceļā augšup pa mežrozītes stiebru, Eragons ļoti spilgti piedzīvoja kāda skudru ienaidnieka uzbrukumu no lapas apakšas izšāvās kaut kas un nogalināja vienu no skudrām, kuras viņš vēroja. Jauneklim bija grūti nojaust, kas īsti šis radījums bija, jo skudras redzēja tikai atsevišķas tā ķermeņa daļas, turklāt kukaiņi vairāk paļāvās uz ožu, nevis redzi. Ja skudru vietā būtu cilvēki, viņš uzbrucēju būtu mēģinājis aprakstīt kā baisu pūķa lieluma nezvēru, kura žokli likās milzīgi kā Teirmas nolaižamo vārtu pīķi un kurš spēja pārvietoties ar vēja ātrumu.

Skudras ielenca briesmoni kā zirgupuiši, kas gūsta izbēgušu zirgu. Tās cita pēc citas bezbailīgi metās uz priekšu, kozdamas briesmoņa punainajās kājās un atraudamās atpakaļ mirklī, pirms sīkaļu satvēra briesmoņa dzelžainās spīles. Aplenkuma lokam pievienojās arvien vairāk un vairāk skudru. Tās darbojās kopīgi, lai pieveiktu uzbrucēju, neatkāpdamās ne soli, kaut gan milzenis divas skudras pamanījās noķert un nogalināt, bet vairākas citas novēlās no zara zemē.

Tā bija izmisīga kauja: nedz viena, nedz otra puse nevēlējās piekāpties ne par mata tiesu. No briesmīgas nāves cīnītājus varēja glābt vien bēgšana vai uzvara. Eragons vēroja sadursmi, elpu aizturējis. Jaunekli izbrīnīja skudru bezbailība, tas, kā tās turpināja cīnīties par spīti ievainojumiem, kas jebkuru cilvēku būtu padarījuši rīkoties nespējīgu. Par tādiem varoņdarbiem vajadzētu sacerēt dziesmas un dziedāt visā karalistē.

Eragons tā aizrāvās ar cīniņa vērošanu, ka tad, kad skudras galu galā guva virsroku, viņš sajūsmā iekliedzās tik skaļi, ka no ligzdām tuvējos kokos gaisā uzspurdza putni.

Ziņkāres pārņemts, Eragons atgriezās ķermenī un piegāja pie mežrozīšu krūma, lai savām acīm aplūkotu briesmoni. Viņš ieraudzīja parastu brūnu zirnekli ar kamolā savilktām kājām, kuru skudru pūlītis stiepa uz pūzni notiesāšanai.

Satriecoši.

Viņš jau grasījās doties projām no klajuma, kad aptvēra, ka atkal bija zaudējis vērību un piemirsis sekot pārējiem neskaitāmi daudzajiem kukaiņiem un dzīvniekiem, kas mita klajumā. Jauneklis aizvēra acis un izšāvās cauri vairāku desmitu radību prātiem, cenzdamies iegaumēt pēc iespējas vairāk saistošu sīkumu. Tie bija vājš ilgstošu novērojumu aizvietotājs, taču viņš bija izsalcis un skolotāja dotā stunda arī bija pagājusi.

Kad Eragons atgriezās pie Oromisa namiņa, elfs vaicāja: Ko uzzināji šoreiz?

-   Skolotāj, es varētu dienu un nakti nākamo divdesmit gadu garumā sēdēt uz celma, bet ari tad es nezinātu visu, kas notiek mežā.

Oromiss pacēla vienu no uzacīm. Tu esi šo to sapratis. Pēc tam kad Eragons izstāstīja, ko bija pieredzējis, Oromiss secināja: Domāju, ar to tomēr ir par maz. Tev, Eragon, ir jāstrādā cītīgāk. Es zinu, ka tu to spēj. Tu esi saprātīgs un neatlaidīgs, tev ir dotības, lai kļūtu par dižu Jātnieku. Lai cik grūti tas liktos, tev jāiemācās aizmirst par satraukumiem un bailēm, kas tevi māc, lai visu uzmanību pievērstu uzdotajam. Atrodi mieru sevī un ļauj, lai tava rīcība izrietētu no šīs sajūtas.

-   Es daru visu, ko spēju.

-   Nē, tas nav viss. Tu pats jutīsi, kad būsi izdarījis visu iespējamo. Elfs domīgi apklusa. Iespējams, tev veiktos labāk, ja tu varētu sacensties ar otru mācekli… Es par to padomāšu.

Oromiss izņēma no skapīšiem svaigi ceptas maizes klaipu, lazdu riekstu sviesta podiņu to elfi izmantoja sviesta vietā un pāris bļodiņu, kurās viņš iesmēla dārzeņu sautējumu, kas virda katlā virs stūra pavardā kvēlošajām oglēm.

Eragons ar nepatiku palūkojās uz sautējumu viņam elfu ēdiens bija noriebies kā rūgta nāve. Viņam kārojās gaļas, zivju vai medījuma, kaut kā sātīga, kur iecirst zobus, nevis bezgalīga augu klāsta. Skolotāj, jauneklis iejautājās, lai izkliedētu nelāgās domas, kāpēc tu liec man meditēt? Vai tikai tāpēc, lai es saprastu dzīvnieku un kukaiņu gaitas, vai arī tajā slēpjas kas vairāk?

-   Vai tu nespēj iedomāties citu iemeslu? Kad Eragons papurināja galvu, Oromiss nopūtās. Tas notiek ar katru manu jauno mācekli, un jo īpaši ar cilvēkiem; prāts ir beidzamais muskulis, kuru viņi vingrina vai lieto, turklāt arī nekādā augstā vērtē tas netiek turēts. Pavaicā viņiem par zobena mācību, un viņi atcerēsies katru cirtienu, ko izmantojuši divcīņā pirms mēneša, bet atliek lūgt atrisināt kādu uzdevumu vai savirknēt vārdus saprātīgā atziņā, un… man jāpriecājas, ja atbilde nav tukša blenšana. Tu esi jaunienācējs gramārijas pasaulē tā pareizi sauc maģiju -, taču tev jāsāk apzināties tās lietošanas iespējamās sekas.

-   Proti?

-   Uz mirkli iedomājies, ka tu esi Galbatorikss un ka tavā rīcībā ir karapulki, zelts, burvestības un viss pārējais. Vārdeni ar jauna Pūķa Jātnieka palīdzību ir sakāvuši tavu urgļu armiju. Tu zini, ka viņu vismaz daļēji ir apmācījis Broms, viens no taviem bīstamākajiem un nesamierināmākajiem ienaidniekiem. Tev ir ziņas, ka ienaidnieki pulcina spēkus Surdā, lai, iespējams, iebruktu tavā Impērijā. Ņemot to visu vērā, kāds, tavuprāt, būtu vienkāršākais visu šo draudu novēršanas veids, ja pieņemam, ka tu pats kaujā nedosies.

Pārdomādams uzdoto jautājumu, Eragons apmaisīja sautējumu, lai tas ātrāk atdzistu. Manuprāt, viņš lēnām sacīja, visvienkāršāk būtu apmācīt burvju vienības tiem pat nevajadzētu būt pārāk vareniem, likt tiem zvērēt man uzticību senvalodā, tad iesūtīt tos Surdā, lai viņi traucētu vārdenu pūliņiem, saindētu akas, noslepkavotu Nasuadu, karali Orinu un citus pretošanās kustības vadoņus.

-   Un kāpēc Galbatorikss to līdz šim brīdim nav izdarījis?

-   Jo līdz šim brīdim Surda viņu neinteresēja, bet vārdeni gadu desmitiem ilgi mitinājās Farthendurā, kur viņi varēja pārbaudīt katru jaunpienācēju, vai tā prātā neslēpjas ļauni nodomi. Tagad Surdā tas nav iespējams, jo valsts ir pārāk plaša un iedzīvotāju pārāk daudz.

-   Mani secinājumi bija tieši tādi paši, Oromiss noteica. Ja vien Galbatorikss nepametīs savu midzeni Urubaenā, vislielākās briesmas vārdenu karagājiena laikā tev, visticamāk, draudēs no citiem maģijas lietotājiem. Tu ne sliktāk par mani zini, cik grūti ir aizsargāties no burvestībām, īpaši, ja ienaidnieks senvalodā zvērējis tevi par katru cenu nogalināt. Tāpēc tā vietā, lai vispirms mēģinātu iebrukt tavā prātā, šāds burvis vienkārši raidītu pret tevi nāvējošu lāstu, tiesa gan mirklī pirms bojāejas tu vēl spētu atbildēt ar to pašu. Tomēr ir viens "bet" tu nevari satriekt savu slepkavu, ja nezini, kurš tas ir un kur atrodas.

-   Tātad reizēm nemaz nav nepieciešams iebrukt pretinieka prātā?

-   Reizēm, tomēr tas ir risks, no kura vajadzētu vairīties. Oromiss apklusa, lai iestrēbtu pāris karošu sautējuma. Tagad, lai izprastu šīs mūsu sarunas būtību, gribu tev vaicāt kā tu aizsargāsies no nezināmiem ienaidniekiem, kuri spēj ignorēt jebkādus reālus drošības pasākumus un nogalina ar klusi nomurminātu vārdu?

-   Es nezinu, ja vien… Eragons saminstinājās un tad pasmaidīja. Ja vien es neuztvertu visu apkārtējo cilvēku apziņu. Tad es spētu sajust, ja kāds vēlētu man ļaunu.

Izskatījās, ka Oromisu jaunekļa atbilde ir iepriecinājusi. Tieši tā, Eragon-finiarel. Un tā arī ir atbilde uz tavu jautājumu. Meditācija māca tavam prātam atklāt un izmantot spraugas tavu pretinieku prāta bruņojumā, lai cik niecīgas tās būtu.

-   Bet vai tad cits maģijas lietotājs nejutīs, ja es pieskaršos viņa prātam?

-   Tiesa, viņi zinās, taču vairums cilvēku to nemanīs. Bet, kas attiecas uz magiem, viņi to zinās, bet baidīsies tikt atklāti, tāpēc bailēs pastiprinās savu prāta aizsardzību, un tieši tāpēc tu viņus pamanīsi.

-   Vai nav bīstami atstāt apziņu neaizsargātu? Ja man uzbruktu garīgi, mani viegli varētu sakaut.

-   Tas ir mazāk bīstami nekā klīst pa pasauli aklam.

Eragons pamāja. Iegrimis domās, viņš sāka ritmiski klaudzināt ar karoti pa bļodu, tad sacīja: Kaut kas te nav kārtībā.

-   Vai tiešām? Paskaidro.

-   Kā tad ar ļaužu privātumu? Broms mani mācīja nekad nelauzties otra cilvēka prātā, ja vien tas nav absolūti nepieciešami… Laikam man īsti nepatīk doma par lūrēšanu citu cilvēku noslēpumos… tajos noslēpumos, ko ikvienam ir tiesības paturēt pie sevis. Viņš piešķieba galvu. Kāpēc gan Broms man to visu neizstāstīja, ja reiz tas ir tik svarīgi? Kāpēc viņš pats to man neiemācīja?

-   Broms tev izstāstīja to, Oromiss sacīja, kas tev bija jāzina noteiktos apstākļos. Iegrimšana prātu jūrā var izraisīt atkarību, jo īpaši tad, ja cilvēkam ir ļaunprātīga daba vai viņš raujas pie varas. Jātnieku mācekļiem to nemācījām lai gan mēs likām tiem meditēt visas apmācības laikā, tāpat kā to darīsi tu, iekams nebijām pilnīgi pārliecināti, ka viņi ir gana nobrieduši, lai neļautos kārdinājumam.

Tas ir privātuma pārkāpums, elfs atzina, un šādā veidā tu uzzināsi daudz ko tādu, ko nekad neesi vēlējies uzzināt. Tomēr tas ir nepieciešams tevis paša drošībai un vārdenu mērķu sasniegšanai. Es to varu apgalvot no savas pieredzes, turklāt esmu vērojis, kā citi Jātnieki piedzīvo to pašu, šī prasme labāk par jebko citu palīdzēs tev saprast, kas tad īsti virza cilvēkus. Un izpratne dzemdina iejūtību un līdzcietību pat pret nejaukāko ubagu Alagēzijas nemīlīgākajā pilsētā.

Kādu brīdi viņi klusēdami ēda, tad Oromiss pavaicāja: Vai vari man nosaukt svarīgāko prāta rīku, kas kādam var piederēt?

Tas bija ļoti nopietns jautājums, tāpēc Eragons tikai pēc krietna pārdomu brīža atbildēja: Apņēmība.

Oromiss ar garajiem, baltajiem pirkstiem pārlauza maizes klaipu uz pusēm. Es spēju saprast, kāpēc tu nonāci pie šāda secinājuma, apņēmība tev ir lieti noderējusi ceļojumu laikā -, tomēr tā nav pareizā atbilde. Es vaicāju par rīku, kas vislabāk der, lai noteiktos apstākļos izvēlētos vispareizāko rīcību. Apņēmību mēs varam sastapt neattapīgos un glupos cilvēkos tikpat bieži kā gudros un apgarotos. Tātad apņēmība nav tas, ko mēs meklējam.

Šoreiz Eragons pievērsās jautājumam kā atjautības uzdevumam viņš saskaitīja zilbju skaitu frāzē, izrunāja vārdus skaļi, lai noskaidrotu, vai tajos ir kādas atskaņas, un mēģināja atklāt to slēpto nozīmi. Diemžēl atjautības uzdevumu risināšanā viņa spējas bija knapi viduvējas pat Kārvahallas gadskārtējā atjautības uzdevumu sacensībā viņš nekad nebija ieņēmis augstas vietas. Eragons domāja pārāk burtiski, lai atrisinātu uzdevumus, ar kuriem iepriekš nebija saskāries, tās acīmredzot bija Garova praktiskās audzināšanas sekas.

-   Gudrība, viņš beidzot sacīja. Gudrība ir svarīgākais rīks, kas var būt cilvēka rīcībā.

-   Prātīgs minējums, tomēr atkal kļūdains. Atbilde ir loģika. Vai, citiem vārdiem, spēja spriest analītiski. Ja to izmanto pareizi, loģika aizstās gudrības trūkumu, jo gudrību var iegūt, tikai gadu gaitā krājot pieredzi.

Eragons sarauca pieri. Jā, bet vai tad laba sirds nav svarīgāka par loģiku? Tīra loģika var novest pie morāli nepieņemamiem secinājumiem, taču, ja tu esi tikumīgs un taisnīgs, tu nevarēsi rīkoties apkaunojoši.

Oromisa lūpas savilkās smaidā tik plānā kā nazis. Tu jauc divas dažādas lietas. Es vēlējos zināt, kas ir lietderīgākais rīks, kas var būt cilvēka rīcībā neatkarīgi no tā, vai viņš ir labs vai ļauns. Es piekrītu, ka tikumīga daba ir svarīga,"tomēr uzskatu: ja būtu jāizvēlas dot cilvēkam cēlu raksturu vai iemācīt viņam skaidri domāt es izvēlētos skaidru domāšanu. Pārāk daudz nelaimju šajā pasaulē izraisa cilvēki ar cēlu dabu un izplūdušu prātu.

Pagātnē ir neskaitāmi piemēri, Oromiss atgādināja, kad cilvēki, uzskatot, ka dara labu, šo cēlo mērķu dēļ pastrādājuši baisus noziegumus. Atceries, Eragon, neviens neuzskata sevi par ļaundari, un retais atzīst, ka pieņemtais lēmums ir bijis kļūdains. Pat tad, ja cilvēkam paša izvēle nepatīk, viņš turas pie tās, jo pat nelāgākajos apstākļos viņš uzskatīs, ka tā attiecīgajā brīdī bijusi labākā iespējamā izvēle.

Tas, ka tu esi lāga cilvēks, elfs sprieda, vēl nenozīmē, ka tu rīkosies pareizi, tāpēc mums jāatgriežas pie vienīgā, kas mūs spēj pasargāt no demagogiem, krāpniekiem un pūļa neprāta. Mūsu drošākais ceļvedis cauri dzīves neparedzamajām zemūdens klintīm ir skaidra un argumentēta domāšana. Loģika tevi nekad nepievils, ja vien tu neapzinies vai tīši neliecies zinis par savas rīcības sekām.

-   Ja reiz elfi ir tik loģiski, Eragons sacīja, tad jums ļoti viegli jāvienojas par jebkuru jautājumu.

-   Nebūt ne, Oromiss iebilda. Tāpat kā katrā rasē, arī starp mums valda dažādi uzskati, tāpēc mēs bieži pat identiskās situācijās nonākam pie pretrunīgiem secinājumiem. Pie secinājumiem, es varu piebilst, kas šķiet pilnīgi loģiski no katra atsevišķa elfa viedokļa. Un, kaut gan man ir kauns to atzīt, ne visi elfi pienācīgi vingrina savu prātu.

-   Kā tu grasies man iemācīt šo loģiku?

Oromisa smaids kļuva platāks. Ar vecāko un iedarbīgāko paņēmienu ar sarunām. Es tev uzdošu jautājumu, tu uz to atbildēsi un aizstāvēsi savu viedokli. Elfs pagaidīja, kamēr Eragons ielej sev vēl kausiņu sautējuma. Piemēram, kāpēc tu cīnies pret Impēriju?

Pēkšņā sarunas priekšmeta maiņa pārsteidza Eragonu nesagatavotu. Viņam bija sajūta, ka Oromiss visas sarunas laikā apzināti virzījis viņu uz šo jautājumu. Es jau teicu lai, pirmkārt, palīdzētu tiem, kas smok zem Galbatoriksa jūga, un, otrkārt, es pats vēlos viņam atriebties.

-   Tātad tu cīnies humānu mērķu dēļ?

-   Kā tu to domā?

-   Proti, tu cīnies, lai palīdzētu cilvēkiem, kuriem Galbatorikss ir nodarījis pāri, un lai gādātu, ka viņi vairs necieš.

-   Tieši tā, Eragons apstiprināja.

-   Ak, manu jauno Jātniek, tad atbildi man uz šādu jautājumu: vai tad tavs karš pret Galbatoriksu neradīs vairāk ciešanu nekā novērsīs? Vairums Impērijas iemītnieku dzīvo vienkāršu, lietderīgu dzīvi, valdnieka neprāta neskarti. Kā tu attaisnosi iebrukumu viņu valstī, viņu māju izpostīšanu, viņu dēlu un meitu nogalināšanu?

Eragons palika sēžam pārsteigumā pavērtu muti kā gan Oromiss varēja uzdot šādu jautājumu? Galbatorikss taču bija ļaunuma iemiesojums. Taču vēl vairāk jaunekli pārsteidza nespēja viegli rast atbildi. Eragons zināja, ka viņam ir taisnība, bet kā gan lai to pierāda? Vai tad tu neuzskati, ka Galbatoriksu vajadzētu gāzt no troņa?

-   Jautājums nav par to.

-   Vai tad attaisnojums nav Galbatoriksa despotisms? Eragons uzstāja. Kaut vai tas, ko viņš nodarīja Jātniekiem.

Pamērcējis maizi sautējumā, Oromiss turpināja maltīti, ļaudams Eragonam pukoties klusumā. Pabeidzis ēst, elfs sakrustoja rokas klēpī un vaicāja: Vai es tevi sadusmoju?

-   Sadusmoji gan.

-   Skaidrs. Labi, tad nu turpini prātot par šo jautājumu, līdz radīsi atbildi. Un ceru, ka tā būs pārliecinoša atbilde.

MELNAIS DIŽTĪTENIS

Abi nokopa galdu un traukus iznesa ārā pie mājas, kur noberza tos ar smiltīm. Oromiss sadrupināja atlikušo maizi un izbārstīja zemē putniem, tad viņi atgriezās istabā.

Oromiss sarūpēja spalvas un tinti, un viņi atkal ķērās pie Liduen Kvaedhi, senvalodas rakstītā paveida, kas bija krietni izsmalcinātāks par cilvēku vai rūķu rūnām. Eragons iegrima savādo zīmju pasaulē, laimīgs, ka šajā nodarbībā nebija nepieciešams nekas vairāk par mehānisku iekalšanu.

Kad viņi bija aizvadījuši vairākas stundas, nolīkuši pār papīra lapām, Oromiss pamāja ar roku un teica: Būs gana. Turpināsim rīt. Eragons atliecās atpakaļ un izapļoja plecus, bet Oromiss tikmēr no padziļinājumiem sienās izvilka piecus vīstokļus. Divi no tiem ir senvalodā, pārējie trīs tavā dzimtajā mēlē. Vīstokļi tev palīdzēs labāk apgūt abus alfabētus, tāpat sniegs vērtīgu informāciju, kuras skandēšana man aizņemtu pārāk daudz laika.

-   Skandēšana?

Ar nekļūdīgu precizitāti Oromisa rokas pašāvās un izvilka no sienas vēl vienu īpaši resnu vīstokli. Elfs to pievienoja piramīdai, ko Eragons turēja rokās. Šī ir vārdnīca. Šaubos, vai spēsi, bet mēģini to izlasīt no viena gala līdz otram.

Kad elfs pavēra durvis, izlaizdams Eragonu no mājas, jauneklis ierunājās: Skolotāj?

-   Jā, Eragon?

-   Kad mēs sāksim apgūt maģiju?

Oromiss ar vienu roku atspiedās pret durvju aiļu, saļimdams, it kā būtu zaudējis gribu noturēties stāvus. Tad viņš nopūtās un teica: Tev, Eragon, ir jāuzticas man, es virzīšu tavu apmācību, cik labi spēšu. Lai gan, šķiet, būtu muļķīgi to atlikt uz vēlāku laiku. Atstāj vīstokļus uz galda un nāc man līdzi ieskatīsimies gramārijas noslēpumos.

Stāvēdams zālienā mājas priekšā, Oromiss pavērās tālē aiz Telnēras kraujas. Elfs stāvēja ar muguru pret Eragonu, iepletis

kājas un rokas saņēmis uz krustiem. Neatskatoties viņš vaicāja: Kas ir maģija?

Enerģijas pārveide, izmantojot senvalodu.

Oromiss atbildēja pēc klusuma brīža. Ja skaidro burtiski, tev ir taisnība, un daudzi, kas niekojas ar buramvārdiem, nekad neko vairāk arī nesaprot. Taču tava definīcija neskar maģijas būtību. Maģija ir domāšanas māksla, nevis spēka vai valodas māksla tu jau zini, ka ierobežots vārdu krājums nekavē maģijas izmantošanu. Tāpat kā viss cits, kas tev jāapgūst, arī maģija balstās uz sakārtotu prātu.

Broms neievēroja ierasto apmācības secību, Oromiss skaidroja, un neņēma vērā gramārijas smalkumus, lai tu apgūtu prasmes, kas tev bija nepieciešamas izdzīvošanai. Arī man ir jāmaina apmācības kārtība, lai lielāku uzmanību pievērstu prasmēm, kuras tev, visticamāk, noderēs drīzajās kaujās. Tiesa, Broms tev iemācīja maģijas mehāniskos paņēmienus, bet es tev palīdzēšu apgūt tās smalkākos pielietojumus, tos noslēpumus, kurus parasti mācīja tikai gudrākajiem Jātniekiem: kā nogalināt, netērējot vairāk enerģijas, cik nepieciešams, lai pakustinātu pirkstu; paņēmienu, kas ļauj vienā acumirklī pārcelt kādu priekšmetu no vienas vietas uz otru; buramvārdus, kas tev palīdzēs noteikt indi ēdienā un dzērienā; pieredzēšanas paņēmienu, kas ļauj tev ne vien redzēt, bet arī dzirdēt; to, kā uzsūkt enerģiju no apkārtnes, lai taupītu savējo, kā arī visus iespējamos veidus, kā daudzkāršot spēkus.

Šie paņēmieni ir enerģijas pilni un bīstami, tos nekad nemācīja jaunajiem Jātniekiem tādiem kā tu, taču apstākļi paģēr, lai es tos tev atklāju. Tomēr es paļaujos, ka tu tos izmantosi, kā pienākas. Pacēlis labo roku pie sāniem, savilcis plaukstu kā putna nagus, Oromiss iesaucās: -Adurna!

Eragons vēroja, kā no strauta savēlās ūdens lode un pa gaisu aizslīdēja līdz Oromisa izstieptajiem pirkstiem.

Straume zem koku zariem likās tumši brūna, taču no ūdens uzburtā lode bija bezkrāsaina kā stikls. Tajā lēnām peldēja sūnu, smilšu un vēl citi nenosakāmas izcelsmes krikumi.

Vēl arvien raudzīdamies uz apvārsni, Oromiss uzsauca: Ķer! Viņš pasvieda lodi pāri plecam uz Eragona pusi.

Jauneklis mēģināja noķert bumbu, taču, tikko tā pieskārās viņam, ūdens zaudēja savilkšanās spēku un izšķīda pret krūtīm.

-   Ķer to ar maģijas palīdzību, Oromiss pamācīja. Tad atkal iesaucās: Adurna! Un no strauta virsmas vēlreiz pacēlās ūdens sfēra un nolaidās uz elfa rokas kājDieradināts vanags, kas paklausa saimniekam.

Šoreiz Oromiss svieda lodi bez brīdinājuma. Taču Eragons bija sagatavojies un sagaidīja to ar vārdiem: Reisa du adurna, vienlaikus paceldams bumbai pretī roku. Ūdens lode apstājās mata tiesu no plaukstas.

-   Ne pārāk veikla vārdu izvēle, Oromiss sacīja, tomēr burvestība nostrādāja.

Eragons pasmaidīja un nočukstēja: Thrjsta.

Lode mainīja kustības virzienu un aizšāvās Oromisa sirmās galvas virzienā, taču nepiezemējās tur, kur Eragons bija iecerējis, tā pašāvās garām elfam, apmeta loku un ar milzīgu paātrinājumu lidoja atpakaļ Eragona virzienā.

Ūdens izrādījās ciets un smags kā pulēts marmors, kad tas trāpīja Eragonam, ar dobju būkšķi atsizdamies pret jaunekļa pieri. Blieziens notrieca viņu zemē. Jauneklis mirkli gulēja apdullis, mirkšķinādams acis, bet debesīs tikmēr ņirbēja pulsējošas gaismiņas.

-   Jā, Oromiss sacīja. Labāks vārds varēja būt letta vai kodthr. Viņš beidzot pagriezās, lai palūkotos uz Eragonu, un tad acīmredzamā pārsteigumā sarauca uzacis. Ko tu tur dari? Celies! Mēs nevaram visu dienu vāļāties zālītē.

-   Jā, skolotāj, Eragons novaidējās.

Kad jauneklis atkal pieslējās kājās, Oromiss lika viņam izpildīt dažādus maģiskus vingrinājumus ar ūdeni tas bija jāsasien sarežģītos mezglos, jāpanāk, lai mainītos ūdens uztvertā vai atstarotā gaisma, tad jāsasaldē dažādos veidos. Visu to Eragons paveica bez kādas piepūles.

Vingrinājumi turpinājās tik ilgi, līdz jaunekļa sākotnējā ziņkāre pagaisa un tās vietā stājās nepacietība un apjukums. Viņš negribēja aizvainot elfu, taču pašreizējā nodarbe viņam šķita pilnīgi bezjēdzīga; likās, ka Oromiss izvairās izmantot kaut vienu burvestību, kurai būtu vajadzīgs mazliet vairāk par kripatiņu viņa spēka. Es jau esmu parādījis, ko protu. Kāpēc viņš uzstāj, lai es niekotos ar šīm bērniškībām? Beidzot Eragons neizturēja: Skolotāj, šo visu es zinu. Vai mēs varētu ķerties pie kaut kā grūtāka?

Oromisa kakla muskuļi saspringa, bet pleci gluži vai pārvērtās nesatricināmā, kaltā granītā; pat elfa elpa aizrāvās, pirms viņš pateica: Vai tu, Eragon-vodhr, reiz iemācīsies, ko nozīmē cieņa? Lai būtu, kā vēlies! Skolotājs pateica četrus vārdus senvalodā tik klusu, ka Eragons nesaprata to nozīmi.

Juzdams, ka kājas līdz ceļgaliem sagrābj savāds spiediens, kas neļauj paspert ne soli, jauneklis iesmilkstējās. Augstāk ķermenis un kājas saglabāja kustīgumu, bet sajūta bija tāda, it kā kāds viņu būtu iegremdējis kaļķa javā un ļāvis tai sacietēt.

Atbrīvojies, Oromiss sacīja.

Šis bija pārbaudījums, ar kādu Eragons nekad iepriekš nebija saskāries, kā tikt galā ar kāda cita uzliktu burvestību. Neredzamās važas varēja pārraut ar diviem atšķirīgiem paņēmieniem. Lai izmantotu pirmo, jauneklim bija jāzina, kā Oromiss bija saistījis viņu vai nu noburot tieši locekļus, vai lietojot kādu ārēju avotu -, jo tad viņš varētu novirzīt stihiju vai spēku, lai tas izkliedē Oromisa burvestību. Otrs paņēmiens ļāva izmantot vispārīgāku, aptuvenāku burvestību, kas aizkavētu Oromisa rīcību. Šīs pieejas lielākais trūkums tā nozīmētu mērošanos ar spēkiem viņu abu starpā. Reiz tam bija jānotiek, Eragons nodomāja. Viņš neloloja ne mazāko cerību, ka varētu pārspēt elfu.

Apdomājis nepieciešamos vārdus, viņš sakārtoja tos teikumā: Losna kalfya iet. "Atbrīvo manas kājas."

Enerģijas vilnis, kas aizplūda no Eragona, izrādījās krietni pamatīgāks, nekā jauneklis bija gaidījis, no mērena noguruma, ko bija atstājušas sāpju lēkmes un nodarbības, līdz pārgurumam, it kā viņš kopš rīta būtu strauji gājis pa šķēršļotu apvidu kalnos. Tad spiediens no kājām pagaisa un Eragonam nācās grīļojoties paspert pāris soļu, lai atgūtu līdzsvaru.

Oromiss papurināja galvu. Muļķīgi, viņš nopūtās, ļoti muļķīgi. Ja es būtu papūlējies mazliet vairāk, lai noturētu savu burvestību, tu aizietu bojā. Nekad neizmanto absolūtus.

-   Absolūtus?

-   Nekad neveido savas burvestības tā, ka ir iespējami tikai divi iznākumi: panākums vai nāve. Ja tavas kājas būtu saistījis ienaidnieks un viņš izrādītos stiprāks par tevi, tu iztērētu visu savu enerģiju, mēģinot atbrīvoties no viņa burvestības. Un tu nomirtu, jo nespētu apturēt pats savus buramvārdus, kad saprastu, ka mēģinājums izrauties ir veltīgs.

-   Tad kā no tā izvairīties? Eragons vaicāja.

-   Drošāk ir padarīt burvestību par procesu, kuru tu spēj pārtraukt jebkurā mirklī. Tā vietā, lai teiktu "atbrīvo manas kājas", kas ir absolūts, tu varētu teikt "vājini maģiju, kas saista manas kājas". Mazliet garāk, toties tev būtu iespēja pašam izlemt, cik ļoti tu vēlies mazināt pretinieka buramvārdu spēku un vai ir droši atbrīvoties no tiem pilnībā. Mēģināsim vēlreiz!

Tikko Oromiss bija izteicis nedzirdamo burvestību, Eragona kājas atkal apņēma spiediens. Jauneklis jutās tik noguris, ka šaubījās, vai spēs izrādīt kaut cik vērā ņemamu pretestību. Tomēr viņš ķērās pie maģijas.

Taču, pirms Eragons paguva izteikt senvalodas vārdus, viņš sajuta kaut ko savādu likās, ka kājas saistošais spēks pakāpeniski atslābst. Kājas kutēja, un sajūta bija tāda, it kā kāds viņu celtu ārā no aukstu, slidenu dubļu staignāja. Jauneklis pameta skatienu uz Oromisu elfa sejā jautās savāda aizrautība, it kā viņš būtu ieguvis kaut ko sirdij dārgu, kaut ko tādu, ko baidītos pazaudēt vairāk par visu pasaulē. Oromisa deniņos pulsēja asinsvads.

Burvju važām pagaistot, elfs sarāvās, it kā viņam būtu iedzēlusi lapsene, un kādu laiku stāvēja, blenzdams uz savām plaukstām. Oromisa krūtis smagi cilājās. Apmēram minūti viņš nostāvēja šādā pozā, tad izslējās taisni un aizgāja līdz pašai Telnēras kraujas malai, iezīmēdams vientuļu apveidu pret blāvajām debesīm.

Eragonu pārņēma nožēla un skumjas gluži kā toreiz, kad viņš pirmo reizi ieraudzīja Glēdra sakropļoto priekšķetnu. Jauneklis aprāja sevi par augstprātīgo izturēšanos pret Oromisu, par nevērību pret elfa kaitēm un par neuzticēšanos skolotāja viedoklim. Es neesmu vienīgais, kuram jātiek galā ar seniem ievainojumiem. Toreiz, kad Oromiss paskaidroja, ka tagad spēj tikt galā tikai ar pašu vienkāršāko maģiju, Eragons nebija pilnībā izpratis, ko elfs ar to gribēja teikt. Tagad jauneklis apjauta skolotāja stāvokļa traģismu un sāpes, ko tas viņam sagādāja, īpaši ņemot vērā viņa rasi, kurā katrs bērns dzima ar šūpulī ieliktu maģiju un jau no agras bērnības tika apmācīts to izmantot.

Eragons piegāja pie Oromisa, nometās uz ceļiem, paklanījās, kā to mēdza darīt rūķi, un piespieda sāpošo pieri pie zemes.

-   Ebrithil, es lūdzu, piedod man.

Elfs neizrādīja, ka būtu dzirdējis jaunekļa vārdus.

Abi palika kā sastinguši, bet saule viņu priekšā tikmēr laidās arvien zemāk, putni sāka vīterot vakara dziesmas, bet gaiss kļuva vēsāks un mitrāks. No ziemeļu puses atskanēja tikko dzirdamie Safiras un Glēdra spārnu švīksti arī pūķi atgriezās no apmācībām.

Tad Oromiss ierunājās klusā, svešādā balsī: Rīt atkal ķersimies pie darba, mūs gaida gan maģija, gan citi priekšmeti. No elfa profila Eragons sprieda, ka skolotājs ir atguvis ierasto mierīgo atturību. Vai tev tas būtu pieņemami?

-   Jā, skolotāj, Eragons atbildēja, pateicīgs par uzdoto jautājumu.

-   Manuprāt, būtu labi, ja kopš šī brīža tu mēģinātu sarunāties tikai senvalodā. Mums ir ļoti maz laika, un tā tu visātrāk apgūsi valodu.

-   Pat tad, kad es sazinos ar Safiru?

-   Pat tad.

Eragons elfu valodā apņēmās: Tad es strādāšu bez atelpas, līdz ne tikai domāšu, bet arī sapņošu tavā valodā.

-Ja tev tiešām tas izdosies, Oromiss atbildēja senvalodā,

-   mēs būsim guvuši lielu panākumu. Skolotājs apklusa. Rīt no rīta nelido uzreiz uz šejieni. Es aizsūtīšu pie tevis kādu elfu, lai aizved tevi uz Elesmēras kareivju apmācības laukumu. Padarbojies tur stundu ar zobenu, tad atgriezies šeit.

-   Vai tu pats mani nemācīsi? Eragons vaicāja, juzdamies noniecināts.

-   Man tev nav ko mācīt. Tu esi starp labākajiem zobena meistariem, kādus esmu saticis. Es par zobena cīņām zinu ne vairāk par tevi, bet to, kas piemīt man un tev ne, nespēju tev iedot. Tev atliek vien saglabāt prasmi pašreizējā līmenī.

-   Kāpēc es nevaru vingrināties kopā ar tevi… skolotāj?

-   Tāpēc, ka man nepatīk sākt dienu* ar trauksmi un zobenu cilāšanu. Viņš paskatījās uz Eragonu, tad piekāpās un piebilda: Un arī tāpēc, ka tev būtu labi iepazīties ar citiem mūsu pilsētas iemītniekiem. Es neesmu vienīgais savas rases pārstāvis. Bet gana par to! Skaties, viņi tuvojas.

Pūķi slīdēja pāri saules plakanajam aplim. Pirmais, gaisam vaidot, lidoja Glēdrs, pirms nolaišanās zālē ar savu vareno stāvu aizsegdams teju pusi debesjuma. Piezemējies viņš salocīja zeltītos spārnus. Mirklīti pēc viņa nolaidās arī Safira, ātra un žigla, gluži kā zvirbulis līdzās ērglim.

Tāpat kā no rīta Oromiss un Glēdrs uzdeva vairākus jautājumus, lai pārliecinātos, ka Eragons un Safira sekojuši viens otra nodarbībām. Brīžam saikne bija pārtrūkusi, tomēr, sadarbojoties un apmainoties ar informāciju savā starpā, viņi spēja atbildēt uz visiem jautājumiem. Vienīgais klupšanas akmens bija svešā valoda, kurā viņiem lūdza sazināties.

Labāk, pēc iztaujāšanas noducināja Glēdrs. Krietni labāk. Viņš pagriezās, lai uzmestu skatienu Eragonam. Tev drīz būs jāsāk apmācības kopā ar mani.

-   Protams, Skulblaka.

Vecais pūķis nosprauslojās un aizčāpoja pie Oromisa. Brīžam Glēdram nācās zaudētā locekļa dēļ palēkties ar veselo priekškāju. Pašāvusies uz priekšu, Safira iekampa Glēdra astes galā, pasviezdama to gaisā ar strauju galvas kustību, kādu viņa reizēm izmantoja, lai pārlauztu kaklu nomedītam briedim. Kad Glēdrs apsviedās uz riņķi un nošņakstināja milzīgos ilkņus sprīža tiesu no Safiras kakla, nemiera cēlēja atsprāga atpakaļ.

Eragons saviebās un mazliet par vēlu aizsedza ausis, lai pasargātu tās no Glēdra rēciena. Glēdra straujā un izteiksmīgā rīcība liecināja, ka šī nav pirmā reize, kad Safira viņu kaitina. Taču nožēlas vietā Eragons savā pūķī sajuta teju aklu pieķeršanos otram pūķim un satrauktu rotaļīgumu. Safira izturējās kā bērns, kam parādījusies jauna spēļmantiņa.

Safira, uzvedies piedienīgi! Oromiss uzsauca. Zilais pūķis palēca pāris soļu atpakaļ un apsēdās uz pakaļkājām, taču viņas izteiksmē nemanīja ne mazāko vainas izjūtu. Eragons nomurmināja vārgu atvainošanos, bet Oromiss pamāja ar roku, noteikdams: Pazūdiet, jūs abi!

Eragons uzrausās Safirai mugurā. Jauneklim nācās paskubināt pūķi pacelties spārnos. Safira uzstāja, ka apmetīs trīs lokus pāri pļaviņai. Tikai tad Eragonam izdevās piedabūt pūķi pagriezties uz Elesmēras pusi.

Kas tev uznāca, kāpēc tu viņam iekodi? viņš jautāja. Eragonam likās, ka viņš nojauš iemeslu, taču vēlējās, lai pūķis to apstiprina.

Es tikai spēlējos.

Tai vajadzēja būt patiesībai, jo viņi sarunājās senvalodā, tomēr jauneklim bija aizdomas, ka tā ir vien daļiņa no kādas lielākas patiesības. Skaidrs. Un kas tā bija par spēli? Pūķis zem viņa saspringa. Tu aizmirsti savu pienākumu. Tā… Viņš brīdi meklēja īsto vārdu. Nespēdams to atrast, viņš pārgāja uz dzimto valodu: Izaicinot Glēdru, tu novērs viņa, Oromisa un manu uzmanību un kavē to, kas mums kopā jāpaveic. Iepriekš tu nekad neesi bijusi tik bezrūpīga.

Nemēģini kļūt par manu sirdsapziņu.

Tad Eragons iesmējās, pirmajā mirklī nelikdamies ne zinis, ka sēž augstu mākoņos. Jātnieks parāvās sāņus tik spēji, ka teju nokrita no pūķa pleciem. Ak, kāda smalka sagadīšanās pēc tām neskaitāmajām reizēm, kad tu mani esi pamācījusi, kā pareizi rīkoties. Es, Safira, esmu tava sirdsapziņa, tāpat kā tu esi manējā. Pagātnē tev ir bijis iemesls strostēt un brīdināt mani, un tagad man ir jārīkojas tieši tāpat: beidz kacināt Glēdru ar saviem uzmanības pierādījumiem.

Pūķis klusēja.

Safira?

Es tevi dzirdu.

Cerams.

Pēc neilga klusuma brīža Safira apvaicājās: Divas lēkmes vienā dienā ? Kā tu jūties ?

Vārīgs kā jēla ola. Viņš saviebās. Dala smeldzes laikam ir no Rimgara un zobena apmācības, bet lielais vairums, šķiet, ir lēkmju sekas. Tās ir kā inde, kas vājina muskuļus un aizmiglo prātu. Ceru, ka nezaudēšu prātu pietiekami ilgi, lai pabeigtu mūsu apmācību. Taču pēc tam… es nezinu, ko darīt. Skaidrs ir viens šādi nekāds lielais palīgs vārdenu karā es nebūšu.

Par to nedomā, pūķis sacīja. Tu neko nevari mainīt savā stāvoklī un, ja šaustīsi sevi, jutīsies tikai sliktāk. Dzīvo tagadnē, atceries pagātni un nebaidies no nākotnes, jo tās nav un nekad nebūs. Ir tikai šis brīdis.

Eragons paplikšķināja Safirai pa plecu un pasmaidīja, pateicības pilns. Pa labi no viņiem siltā gaisa strāvā planēja vistu vanags, vērodams vētras sagāztos kokus un mēģinādams starp tiem ieraudzīt savas vakariņas. Eragons brīdi vēroja putnu, lauzīdams galvu par Oromisa uzdoto jautājumu: kā gan attaisnot cīņu pret Impēriju, ja šī cīņa sagādās tik daudz posta un sāpju?

Man ir atbilde, Safira ieminējās.

Un kāda tā būtu ?

Ka Galbatorikss… Tad viņa saminstinājās un pēc mirkļa piebilda: Nē, es tev to neteikšu. Tev jāizdomā pašam.

Safira! Esi nu prātīga!

Tieši tāda es esmu. Ja tu nezini, kāpēc tas, ko mēs darām, ir pareizi, tu tikpat labi vari padoties Galbatoriksam. Lai cik pārliecinoši Eragons pamatotu savu lūgumu, jauneklis nespēja neko izmānīt no Safiras, jo pūķis vienkārši izslēdza viņu no atbilstošās sava prāta daļas.

Kad abi atgriezās ligzdā, Eragons paēda vieglas vakariņas un jau grasījās atritināt vienu no Oromisa vīstokļiem, kad klusumu pārtrauca klauvējiens pie aizvirtņa.

Ienāciet, viņš uzsauca, cerēdams, ka atkal atnākusi Arja.

Tā patiesi bija viņa.

Elfa sasveicinājās ar Eragonu un Safiru un tad teica: Es iedomājos, ka jums varētu sagādāt prieku Tialdari nama un tā dārzu apmeklējums vismaz vakar tu izteici tādu vēlmi. Protams, ja neesi pārāk noguris. Arja bija tērpusies plandošā sarkanā kleitā, kas bija izšūta ar smalkiem, melniem rakstiem. Krāsu izvēle atgādināja karalienes drānas un uzsvēra pārsteidzošo līdzību starp māti un meitu.

Eragons vīstokļus pastūma sāņus. Es tiešām priecātos tos apskatīt.

Viņš gribēja teikt, ka mēs priecātos, piebilda Safira.

Arja šķita izbrīnīta, ka viņi abi runā senvalodā, tāpēc Eragons pastāstīja par Oromisa norādi. Lieliska doma, Arja atzina un arī pārgāja uz senvalodu. Turklāt, atrodoties šeit, tā būs krietni piedienīgāk.

Kad visi trīs bija tikuši lejā no koka, Arja veda viņus uz rietumu pusi, uz Elesmēras daļu, kurā pilsētas viesi vēl nebija bijuši. Pa ceļam viņi sastapa ne vienu vien elfu un tie visi apstājās, lai paklanītos Safirai.

Eragons ievēroja, ka nekur nemana elfu bērnus. Viņš ieminējās par to Arjai, un viņa atbildēja: Tas tiesa, bērnu mums nav daudz. Šobrīd Elesmērā ir tikai divi Dusans un Alana. Bērnus mēs vērtējam augstāk par visu, jo tie ir tik reti. Bērns tas ir lielākais gods un lielākā atbildība, kādu var uzņemties dzīva būtne.

Galu galā gājēji nonāca pie ribveida balstiem nostiprinātas smailarkas tā bija ieaudzēta starp diviem kokiem un kalpoja par ieeju plašā pagalmā. Arja noskaitīja senvalodā: O, koku saknes, o, staipekņu stīgas, manām asinīm veriet uz mājām stigu!

Arkā paslēptās durvis nodrebēja, tad abas puses atvērās uz āru, izlaizdamas piecus monarhtauriņus, kas aizplivinājās krēslainajās debesīs. Aiz arkas pavērās milzīgs puķu dārzs, kas bija iekopts tā, lai būtu tikpat mežonīgs un dabisks kā meža pļava. Vienīgās pazīmes, kas liecināja par to, ka dārzs tomēr ir stādīts, bija neticamā augu bagātība; daudzas puķes ziedēja, kaut arī tām nebija ziedēšanas laiks; daudzas no tām nāca no siltākām vai aukstākām vietām, tāpēc pašas nespētu zelt un plaukt bez elfu maģijas palīdzības. Ainu izgaismoja dārgakmeņiem līdzīgi bezliesmas lukturi, kurus papildināja virmojoši naktstauriņu zvaigznāji.

Arja uzrunāja Safiru: Pieskati, lūdzu, asti, lai tā netrāpa kādā dobē.

Trijotne šķērsoja dārzu un iegāja izklaidus augošu koku mežiņā. Pirms Eragons aptvēra, kur atrodas, koku kļuva arvien vairāk, līdz tie izveidoja sienu. Viņš attapās stāvam uz pulētā kokā izaudzētas zāles sliekšņa, pat neapzinādamies, ka iegājis namā.

Telpa likās silta un mājīga vieta, kurā valda miers, pārdomas un ērtības. Zāli veidoja koku stumbri, kam no vienas puses bija nolobīta miza. Pēc tam tie bija nospodrināti un ieziesti ar eļļu, līdz koksne spīdēja kā dzintars. Spraugas starp stumbriem kalpoja kā logi. Gaisā jautās saberztu priežu skuju smarža. Zālē atradās vairāki elfi viņi lasīja un rakstīja, bet tumšākā stūrī kāds spēlēja meldru stabuli. Visi klātesošie pārtrauca savas nodarbes un pielieca galvu, lai sasveicinātos ar Safiru.

-   Jums būtu jāpaliek šeit, Arja paskaidroja, ja jūs nebūtu Jātnieks un pūķis.

-   Šeit ir lieliski, Eragons atbildēja.

Arja izvadāja viņus pa visām telpām, kur vien pūķis varēja iekļūt. Katra nākamā istaba sagādāja jaunu pārsteigumu tās nelīdzinājās cita citai, un katra telpa atšķirīgi izmantoja meža klātbūtni. Vienā istabā lejup pa mezglaino sienu plūda sidraba strauts, kas pa oļiem izliktu gultni aizčaloja pāri telpai, lai pēc tam iztecētu atpakaļ zem debesīm. Citā istabā visas sienas bija noaugušas ar vīteņiem, to nebija tikai uz grīdas. Stīgas veidoja lapām klātu zaļu kažoku, ko greznoja maigi sārtas un baltas ziedu taurītes. Arja paskaidroja, ka tas esot liānu vītenis.

Daudzās telpās viņi redzēja izcilus mākslas darbus te bija gan daiļņi un gleznas, gan skulptūras un zaigojošas krāsaina stikla mozaīkas -, tie visi kā viens attēloja augu un dzīvnieku vijīgos apveidus.

Atvērtā paviljonā, kas ar segtiem gaiteņiem bija savienots ar divām citām ēkām, viņi uz īsu mirkli sastapa Islanzadi. Karaliene apvaicājās par Eragona mācībām un arī par ievainojumu mugurā. Uz abiem jautājumiem jauneklis atbildēja ar īsiem, pieklājīgiem teikumiem. Likās, ka tas pilnībā apmierina elfu valdnieci. Viņa pārmija dažus vārdus ar Safiru un devās savās karaliskajās gaitās.

Pastaigas beigās trijotne atkal atgriezās dārzā. Eragons gāja līdzās Arjai, bet Safira sekoja abiem aiz muguras. Jauneklis kā apburts klausījās elfas balsī, kas stāstīja par dažādām puķēm kur tās cēlušās, kā tās tiek koptas un kā pārveidotas, izmantojot maģiju. Viņa zināja arī augus, kas ziedlapiņas pavēra tikai naktī, piemēram, balto velnābolu.

-   Kura no puķēm tev patīk vislabāk?

Arja pasmaidīja un pieveda Eragonu pie koka dārza tālajā malā tas auga meldru ieskauta dīķīša krastā. Ap koka viszemāko zaru bija apvijies dižtītenis ar trijiem melniem, samtainiem aizvērtiem ziediem.

Uzpūtuši ziediem elpu, Arja nočukstēja: Atveries!

Ziedlapas čaukstēdamas atritinājās un izpleta savus tintes krāsas svārkus, lai atklātu nektāra slēptuvi puķes sirdī. Ziedu mutes likās izstarojam karaliski zilu gaismu, kas pakāpeniski pārgāja piķa melnā zieda vainagā, gluži kā dienas atblāzma pārtop naktī.

-   Vai tad šis zieds nav pati pilnība? Arja vaicāja.

Eragons uzmeta elfai garu mirkli, lieliski apzinādamies, cik

viņi ir tuvi. Jā… pati pilnība, jauneklis teica un, pirms drosme bija viņu pametusi, piebilda: Tāpat kā tu.

Eragon! iesaucās Safira.

Arja cieši paskatījās uz jaunekli un pētīja viņu, līdz Eragons bija spiests novērsties. Kad viņš uzdrošinājās atkal pacelt acis uz elfu, jaunekļa kauns kļuva tikai vēl dziļāks Arja smaidīja, it kā Eragona rīcība viņu uzjautrinātu. Tu esi pārāk labs, viņa nomurmināja. Pastiepusies augšup, viņa pieskārās zieda malai un paskatījās uz jaunekli. Faolins pirms daudziem gadiem kādos vasaras saulgriežos to radīja īpaši man.

Eragons neveikli pamīņājās no kājas uz kāju un nomurmināja pāris nesaprotamu vārdu, sāpināts un apvainojies, ka elfa viņa komplimentu neuztver necik nopietni. Viņš vēlējās, kaut spētu kļūt neredzams, un pat apsvēra domu izmēģināt burvju vārdus, lai to īstenotu.

Galu galā viņš izslējās pilnā augumā un sacīja: Lūdzu, piedod mums, Arja Svit-kona, tomēr ir gana vēls, tāpēc mums jāatgriežas mājās.

Elfas smaids kļuva dziļāks. Protams, Eragon. Es visu saprotu. Viņa aizvadīja viesus līdz galvenajai ieejai, atvēra durvis un atvadījās: Arlabunakti, Safira. Arlabunakti, Eragon.

Arlabunakti, atbildēja Safira.

Par spīti piedzīvotajam kaunam, Eragons nespēja aiziet nepavaicājis: Vai rīt mēs tevi satiksim?

Arja pielieca galvu. Manuprāt, es rīt būšu aizņemta. Tad durvis aizvērās, aizsegdamas skatam elfu, kas atgriezās lielajā pagalmā.

Pieliekusies jo zemu, Safira iebadīja ar degunu Eragonam sānos. Beidz sapņot un rausies man mugurā. Pakāpies uz pūķa kreisās priekšķetnas, viņš ieņēma ierasto vietu, tad ciešāk pieķērās kakla dzelksnim, jo Safira piecēlās pilnā augumā. Pēc pāris soļiem viņa vaicāja: Kā tu vari man pārmest izturēšanos pret Glēdru un pēc tam pats izstrādāt ko tādu ? Par ko tu domāji ?

Tu taču zini par manām jūtām pret Arju, jauneklis norūca.

Ak! Ja tu esi mana sirdsapziņa un es esmu tavējā, tad mans pienākums ir tev atklāt, ka tu tikko uzvedies kā driģenes saēdies papagailis. Tu neizmanto loģiku, kaut gan Oromiss mums stingri piekodināja to darīt. Ko īsti tu domā kas var būt starp tevi un Arju ? Viņa taču ir princese!

Un es esmu Jātnieks.

Viņa ir elfa, tu esi cilvēks!

Es ar katru dienu arvien vairāk izskatos pēc elfa.

Eragon, viņa ir vairāk nekā simt gadu veca!

Es nodzīvošu tikpat ilgi kā viņi vai jebkurš cits elfs.

Tikai tu vēl neesi nodzīvojis tikpat ilgi tur jau tā atšķirība. Un tu nevari vienā mirklī pārlēkt pāri tik milzīgai atšķirībai. Viņa ir pieaugusi sieviete ar pieredzi gadsimta garumā, bet tu esi…

Kas? Kas es esmu? Viņa balss skanēja izaicinoši. Bērns? Vai to tu gribēji teikt?

Nē, ne jau bērns. īpaši pēc tā visa, ko esi redzējis un paveicis kopš mūsu satikšanās. Bet tu esi jauns pat tavas īsmūžu rases mērogā nemaz nerunājot par rūķiem, pūķiem un elfiem.

Tāpat kā tu.

Eragona piezīme lika Safirai uz brīdi apklust. Es tikai vēlos pasargāt tevi, Eragon. Tas arī viss. Es vēlos, lai tu būtu laimīgs, un es baidos, ka tu tāds nekad nekļūsi, ja uzstājīgi mēģināsi iekarot Arjas sirdi.

Abi jau taisījās doties pie miera, kad priekšnamā pēkšņi atsprāga ieejas lūka un, bruņām žvadzot, kāds ienāca viņu miteklī. Paķēris Zaroku, Eragons atgrūda vaļā ieejas durvis, gatavs stāties ceļā nelūgtajam viesim.

Kad jauneklis uz grīdas ieraudzīja Oriku, roka ar zobenu nolaidās. Rūķis ierāva kārtīgu malku no pudeles, ko turēja kreisajā rokā, tad piemiegtām acīm palūkojās uz Eragonu, Kalni un kauli, kur tad tu eš? O, tepat arī štāvi. Es domāju, kur tu palicš. Nevarēju atrast, tāpēc nospriedu, ka šajā jaukajā, škumju pilnajā vakarā iešu tevi sameklēšu… un te tu eši! Par ko mēš abi parunāsim, tagad, kad ešam kopā šitajā omulīgajā putna ligzdiņā.

Satvēris rūķa brīvo roku, Eragons uzvilka draugu kājās, kārtējo reizi nobrīnīdamies par Orika smagajiem kauliem likās, ka rūķis ir neliela klintsbluķa svarā. Kad jauneklis atlaida viesi, tas draudīgi nozvārojās, brīžam nonākdams tik bīstamā leņķī, ka, likās, mazākais pieskāriens viņu apgāztu.

Nāc dziļāk, Eragons cilvēku valodā aicināja, aizvērdams ieejas lūku. Vēl saaukstēsies.

Oriks pablenza uz Eragonu un samirkšķināja savas apaļās, acu dobumos dziļi paslēptās acis. Neešmu tevi redžējš savā lapainajā izšūtījumā, neešmu gan. Eši pametis mani tajā elfu barā… nožēlojama, garlaicīga publika šie ir, jā gan.

Viegla vainas apziņa lika Eragonam paslēpties aiz neveikla smaida maskas. Jauneklis, jauno pienākumu un iespaidu pārņemts, patiešām bija aizmirsis par rūķi. Piedod, Orik, ka neaizstaigāju pie tevis, taču man šobrīd daudz jāmācās. Padod apmetni. Palīdzējis druknajam stāvam izkļūt no virsdrēbēm, Eragons vaicāja: Ko tu dzer?

-   Fēlnirvu, Oriks atbildēja. Varen jauka, smieklīga džiriņa. Labākaiš un dižākaiš no elfu viltīgajiem izdomājumiem taš padara tevi dikti runīgu. Vārdi plūšt no tavaš mēleš kā špuras plīkšķinošu grunduļu pulki, kā alpaini kolibri bari, kā ņudzošu čūšku upeš. Rūķis apklusa, laikam paša vareno salīdzinājumu aizgrābts. Kad Eragons ievirzīja viesi guļamistabā, Oriks sveicināja Safiru, novicinot gaisā savu pudeli, un sacīja: Sveicināta, o, Dželzšžobe. Lai tavaš žvīņaš mirdz špoži kā Morgotala šmēdeš uguniš.

Sveicināts, Orik, Safira atbildēja, nolikdama galvu uz guļvietas apmales. Kas tevi novedis tādā stāvoklī? Tu nemaz nelīdzinies pats sev. Eragons atkārtoja viņas jautājumu rūķim.

-   Kaš mani novedis tādā štāvoklī? Oriks pārvaicāja. Viņš iegāzās Eragona pasniegtajā krēslā (tagad rūķa kājas šūpojās plaukstas tiesu virs grīdas) un sāka purināt galvu. Sarkana mičīte, zaļa mičīte, elfi pa labi un elfi pa kreisi. Es slīkstu elfoš un viņu trīškārt nolāpītajā pieklājībā. Kaut šie bež ašinīm paliktu. Nerunīgie koka gabali. Jā, kungs, nē, kungs, trīš pilni maiši, kungs. Un neko vairāk eš no šiem nevaru izšpiest. Viņš palūkojās Eragonā ar sērpilnu sejas izteiksmi. Ko man darīt, kamēr tu staigā zinību ceļu līkločus? Vai man šēdēt un virpināt īkšķuš, līdz pārvērtīšoš akmenī un piepulcēšoš savu senču gariem? Atbildi man, ak, viedo Jātniek!

Vai tad tev nav kādas prasmes vai aizraušanās, kas palīdzētu īsināt tavas dienas ? Safira vaicāja.

-   Ir gan, Oriks atbildēja. Ešmu gluži ciešams kalējš, ja nu kādš to gribētu zināt. Bet kāpēc gan man kalt spožaš bruņaš un zobenuš tiem, kaš toš nešpēj novērtēt? Šeit eš neešmu nevienam vajadzīgš. Tikpat nevajadzīgš kā trejkāju feldunoštš.

Eragons pastiepa roku pēc pudeles. Uzcienāsi? Oriks paskatījās vispirms uz draugu, tad uz pudeli, novaibstījās un padeva dzērienu jauneklim. Fēlnirvs ielija Eragona kaklā auksts kā ledus, dzeldams un skrāpēdams. Viņš samirkšķināja acis, jo tajās sariesās miklums. Iedzēris vēl vienu malku, jauneklis atdeva pudeli Orikam, kuram niecīgais dziras atlikums, šķiet, sagādāja pamatīgu vilšanos.

-   Un ko gudru, Oriks vaicāja, jums ir izdevieš izmānīt no Oromisa un šiem bukoliskajiem mežiem?

Rūķis te smējās, te vaidēja, kamēr Eragons stāstīja par apmācību, kļūmīgo svētību Farthendurā, Menojas koku, muguras savainošanu un pārējiem notikumiem, kas bija aizņēmuši pāris beidzamo dienu. Eragons beidza stāstu ar to, kas viņam pašam šobrīd likās vissvarīgākais, ar Arju. Dzēriena iedrošināts, jauneklis atzinās savās jūtās un aprakstīja, kā elfa bija atraidījusi viņa uzmanības apliecinājumus.

Purinādams pirkstu, Oriks sacīja: Klintš, uz kuras tu štāvi, nav droša, Eragon. Neizaicini likteni. Arja… Rūķis apklusa, ierūcās un tad ieņēma vēl vienu fēlnirva malku. Ak, ir pārāk vēlš tādām runām. Kaš eš tādš ešmu, lai noteiktu, kaš ir prātīgi un kaš nav?

Safira pirms mirkļa bija aizvērusi acis. Nepavērdama tās, viņa pajautāja: Vai tu esi precējies, Orik? Šis vaicājums pārsteidza Eragonu viņš vienmēr bija prātojis, kāda ir Orika privātā dzīve.

-   Ne-e, Oriks atbildēja. Lai gan esmu apsolītš daiļajai Hvedrai, Torgerda Vienača un Himingladaš meitai. Mumš vajadzēja apprecētieš šajā pavasarī, bet tad uzbruka urgļi un Hrotgarš aizsūtīja mani šitajā nolāpītajā ceļojumā.

-   Vai viņa ir no Durgrimstu Ingeitumiem? Eragons vaicāja.

-   Protamš! Oriks ierēcās, triekdams dūri pret krēsla malu. Vai tad tu iedomājieš, ka eš varētu izprecētieš ārā no sava klana? Viņa ir manaš tanteš Vardrunas Hrotgara trešāš pakāpeš māsīcaš mazmeita ar baltiem, apaļiem, atlaša maiguma lieliem un ābolu šarkanuma vaigiem viņa ir daiļākā rūķu jaunava, kāda jebkad dzīvojuši.

Bez šaubām, Safira novilka.

-   Esmu pārliecināts, ka drīz vien tu atkal satiksi viņu, Eragons sacīja.

-   Hm. Oriks pašķielēja uz Eragonu. Vai tu tici milžiem? Milzīgiem milžiem, štipriem milžiem, rešņiem un bārdainiem milžiem ar lāpstas lieluma pirkštiem?

-   Neesmu nevienu redzējis, nedz arī dzirdējis par kādu, Eragons atzinās, ja nu vienīgi pasakās. Ja tādi kaut kur dzīvo, tad ne Alagēzijā.

-   Nē, viņi paštāv! Paštāv! izsaucās Oriks, šūpodams pudeli virs galvas. Pasaki man, Jātniek, ja baisš milziš tevi satiktu uz dārza takaš, par ko viņš tevi sauktu, ja ne par vakariņām?

-   Manuprāt, par Eragonu.

-    Nē, nē. Viņš sauktu tevi par rūķi, jo tu viņam liktos kā rūķis. Oriks vareni iesmējās un iebakstīja Eragonam sānos ar cieto elkoni. Vai tagad saproti? Cilvēki un elfi ir milži. Visaš malaš ir pilnaš ar šiem, te, tur, visur kur, šie tik štampā apkārt uz savām milzu kājām un met uz mumš bezgalīgaš ēnaš. Viņš turpināja smieties, šūpodamies krēslā, līdz tas apgāzās un rūķis ar skaļu būkšķi nokrita uz grīdas.

Palīdzējis Orikam tikt uz kājām, Eragons sacīja: Labāk paliec tepat pa nakti. Tavā stāvoklī nebūtu īpaši prātīgi rausties lejā pa šīm kāpnēm aklā tumsā.

Oriks jautrā bezrūpībā piekrita. Viņš ļāva Eragonam atsprādzēt bruņukreklu un noguldīt sevi vienā gultas pusē. Tad Eragons nopūtās, aizsedza lukturus un atlaidās otrā guļvietas malā.

Jauneklis aizmiga, klausoties, kā rūķis murmina: Hvedra… Hvedra… Hvedra…

ĻAUNUMA DABA

Saulainais rīts pienāca pārāk agri.

Vibrējošā laikrāža uzrauts no miega, Eragons sagrāba medību dunci un izlēca no gultas, jo viņam likās, ka jāatvaira uzbrukums. Jauneklim aizrāvās elpa no pēdējo divu dienu pārslodzes ķermenis teju ievaimanājās pie katras kustības.

Samirkšķinājis acis, lai slēptu asaras, Eragons uzgrieza laikrādi. Oriks jau bija projām acīmredzot rūķis bija aizlavījies vēl pirms ausmas. Eragons aizkliboja līdz mazgāšanās kambarim, kur dienišķos rīta rituālus izpildīja kā vecs, reimatisma mocīts vīrs.

Kad viņi abi ar Safiru koka pakājē bija gaidījuši minūtes desmit, pienāca nopietns elfs ar melniem matiem. Viņš paklanījās, pieskārās ar diviem pirkstiem pie lūpām Eragons atkārtoja to pašu un tad pasteidzās pirmais novēlēt: Lai veiksme smaida pār tevi!

Un lai zvaigznes sargā tevi, Eragons atbildēja. Vai tevi atsūtīja Oromiss?

Nelikdamies ne zinis par uzdoto jautājumu, elfs vērsās pie Safiras: Esi sveicināts, pūķi! Es esmu Vanirs no Haldtinu nama. Eragons aizkaitināts saviebās.

Esi sveicināts, Vanit:

Tikai tad elfs uzrunāja Eragonu: Es tev parādīšu, kur tu varēsi vingrināties zobena mākslā. Ar šiem vārdiem viņš pagriezās un devās projām, negaidīdams, kad Eragons viņu panāks.

Apmācību laukumā varēja redzēt krietnu pulku abu dzimumu elfu, kas cīnījās pāros vai lielākos pulciņos. īpašās ķermeniskās dotības padarīja cirtienu virknes tik straujas, ka tās skanēja līdzīgi krusas graudu triecieniem pa dzelzs zvanu. Zem kokiem, kuri lokā ieskāva laukumu, vairāki elfi izpildīja Rimgara vingrinājumus ar tādu lokanību un cēlumu, kādu, Eragonam šķita, viņš nekad nespēs sasniegt.

Pēc tam kad visi laukumā esošie elfi pārtrauca katrs savu nodarbi, lai sasveicinātos ar Safiru, Vanirs izvilka savu šauro asmeni. Ja tu, Sudrabroci, nodrošinātu savu zobenu, mēs varētu sākt.

Eragons ar apbrīnu vēroja pārējo elfu pārcilvēcisko izveicību, cīnoties ar zobenu. Kāpēc man tas jādara? viņš vaicāja. Tas beigsies ar pazemojumu.

Ar tevi viss būs kārtībā, Safira sacīja, taču jauneklis sajuta, ka arī viņa ir norūpējusies.

Labi.

Kamēr Eragons gatavoja Zaroku, rokas drebēja nelāgās priekšnojautās. Cīņas sākumā viņš nemetās uz priekšu, bet centās paturēt Vaniru mazliet tālāk no sevis. Jauneklis izvairījās, pieliecoties un metoties te pa labi, te pa kreisi, vienlaikus cenzdamies nepārpūlēties, lai nesāktos jauna sāpju lēkme. Par spīti Eragona izvairīšanās mēģinājumiem, Vanirs straujām kustībām četrreiz pieskārās viņam pie sāniem, kājas un abiem pleciem.

Vanira sākotnējā pacietīgas bezkaislības izteiksme drīz vien pārtapa atklātā nicinājumā. Paspēris pāris dejojošu soļu uz Eragona pusi, elfs pārslidināja savu zobenu Zarokam visā tā garumā, vienlaikus sagriezdams jaunekļa zobenu tā, ka tas izlauza Eragona plaukstas locītavu. Eragons ļāva Zarokam izlidot no rokas, nevis mēģināja pretoties elfam, kurš spēka ziņā bija krietni pārāks.

Vanirs nolaida zobenu uz Eragona kakla un noteica: Miris. Atgrūzdams notrulināto asmeni, Eragons aizvilkās pēc zemē nokritušā Zaroka. Tu esi miris, Vanirs atkārtoja. Kā tu iedomājies sakaut Galbatoriksu? Es biju iedomājies, ka pat vārgs cilvēciņš ir spējīgs uz ko vairāk.

Tad kāpēc tu pats nepieveic Galbatoriksu, bet slēpies Duveldenvārdenā?!

Vanirs dusmās sastinga. Tāpēc, viņš ledaini un augstprātīgi atbildēja, ka es neesmu Jātnieks. Un, ja es būtu Jātnieks, tad ne tāds gļēvulis kā tu.

Laukumā visi stāvēja sastinguši un nebilda ne vārda.

Uzgriezis muguru Vaniram, Eragons pārliecās pāri Zarokam un, pavērsis skatienu pret debesīm, nikni pie sevis nošņāca: Viņš neko nezina. Šis ir tikai vēl viens pārbaudījums, kas tev jāiztur.

Es vēlreiz saku gļēvulis. Tavas asinis ir tikpat šķidras kā pārējiem tavas rases ļautiņiem. Manuprāt, Galbatoriksa burvestības ir sajaukušas Safirai galvu, tāpēc viņa izvēlējās nepareizo Jātnieku. Elfiem, kas vēroja notiekošo, pēc Vanira vārdiem aizrāvās elpa, un viņi sāka sačukstēties, atklāti izrādot nepatiku pret tik klaju un nekaunīgu etiķetes pārkāpumu.

Eragons sakoda zobus. Jauneklis bija gatavs paciest pret sevi vērstus apvainojumus, bet ne tos, kas noniecināja Safiru. Pūķis jau virzījās uz viņu pusi, kad Eragona vilšanās, bailes un sāpes uzsprāga kā milzīgs vulkāns un viņš, sagriezies kā atspere, lika Zaroka smailei nosvilpt gaisā.

Cirtiens būtu nogalinājis Vaniru, ja vien elfs nebūtu pēdējā mirklī to nobloķējis. Izskatījās, ka uzbrukuma spīvums bija viņu pārsteidzis. Nelikdamies ne zinis par iespējamām sekām, Eragons lika lietā visus spēkus, visu izveicību, lai, neprātīgi durdams un cirzdams, piespiestu Vaniru atkāpties līdz laukuma vidum, cieši nolēmis, ka ievainos elfu, kā vien spēs. Viņš trāpīja Vaniram pa gurnu pietiekami spēcīgi, lai tur, par spīti Zaroka notrulinātajam asmenim, parādītos asinis.

Tajā mirklī pār Eragona muguru pārskrēja tik spēja sāpju lavīna, ka viņš to sajuta ar visām piecām maņām: kā apdullinoši dārdošu ūdenskritumu, kā dzelzs garšu uz mēles, kā svilinošu, etiķim līdzīgu smārdu nāsīs, kā pulsējošas krāsas un pāri visam kā sajūtu, ka Durza tikko vēlreiz pāršķēlis viņa muguru.

Eragons redzēja, ka Vanirs stāv virs viņa, nicinoši smīnēdams. Tad Jātnieks aptvēra, ka elfs ir ļoti jauns.

Lēkmei beidzoties, Eragons ar plaukstu noslaucīja asinis no mutes un parādīja tās Vaniram, vaicādams: Vai gana šķidras? Vanirs neaplaimoja viņu ar atbildi, ielika zobenu atpakaļ makstī un devās projām.

-   Kur tad tu iesi? Eragons vaicāja. Mēs nepabeidzām to, ko iesākām.

-   Tu neesi spējīgs cīnīties, elfs izsmējīgi novilka.

-   Paskatīsimies. Pat ja Eragons daudzējādā ziņā atpalika no elfiem, viņš netaisījās padoties bez cīņas, lai ļautu kādam ar gandarījumu gūt apliecinājumu zemajam viedoklim par viņu. Jauneklis vēlējās panākt cieņu kaut vai ar bezgalīgu neatlaidību, ja ne ar ko citu.

Viņš uzstāja, ka pabeigs Oromisa noteikto stundu. Safira piegāja pie Vanira un pieskārās elfa krūtīm ar vienu no saviem ziloņkaula krāsas nagiem. Miris, viņa sacīja. Vanirs nobālēja. Pārējie elfi atkāpās no viņa.

Kad abi bija pacēlušies gaisā, Safira sacīja: Oromisam bija taisnība.

Kādā ziņā ?

Tu spēj vairāk, ja tev ir pretinieks.

Pie Oromisa būdas diena ieguva ierasto ritumu: Safira kopā ar Glēdru aizlidoja, bet Eragons palika kopā ar Oromisu.

Eragons ar šausmām uzzināja, ka papildus zobena apmācībām Oromiss vēlas, lai jauneklis izpildītu arī Rimgara vingrojumus. Jauneklim nācās saņemt visu drosmi, lai paklausītu. Taču bažas izrādījās veltīgas, jo Čūskas un Dzērves Deja bija pārāk līgana, lai savainotu viņu.

Rimgars un tam sekojošā meditācija vientuļajā pļaviņā ļāva Eragonam pirmo reizi kopš vakardienas sakārtot domas un apsvērt Oromisa uzdoto jautājumu.

Vienlaikus jauneklis vēroja, kā sarkanās skudras, pieveikdamas pretiniekus un nolaupīdamas to krājumus, ieņem mazāku skudru pūzni. Kaujas beigās dzīva bija palikusi vien saujiņa sāncenšu, kas tagad vientuļi un bezmērķīgi klīda milzīgajos un naidīgajos priežu skuju līdzenumos.

Gluži kā pūķi Alagēzijā, Eragons nodomāja. Tikko viņš iedomājās par pūķu briesmīgo likteni, saikne ar skudrām pagaisa. Pamazām atklājās atbilde uz skolotāja jautājumu atbilde, kurai viņš spēja ticēt un ziedot savu dzīvi.

Beidzis meditāciju, jauneklis atgriezās pie namiņa. Šoreiz Oromiss izskatījās gluži apmierināts ar Eragona paveikto.

Kamēr Oromiss klāja pusdienu galdu, Eragons sacīja: Es zinu, kāpēc ir vērts cīnīties pret Galbatoriksu, kaut gan, iespējams, mirs tūkstošiem cilvēku.

-   Tiešām? Oromiss apsēdās. Tad pastāsti man!

-   Jo pēdējo simt gadu laikā Galbatorikss ir sagādājis vairāk ciešanu nekā visi citi nelieši Alagēzijas pastāvēšanas vēsturē. Turklāt viņš nav parasts tirāns, lai vienkārši gaidītu viņa nāvi. Ja mēs viņu negāzīsim no troņa, viņš var valdīt gadsimtiem vai pat gadu tūkstošiem ilgi, visu šo laiku vajādams un mocīdams savus pavalstniekus un visus apkārtējos. Ja Galbatorikss kļūtu vēl stiprāks, viņš varētu doties iekarot rūķu pilsētas un arī Duveldenvārdenu, slepkavojot vai paverdzinot abas šīs rases. Un… Eragons paberzēja plaukstu pret galda malu, … tikai atņemot viņam atlikušās divas olas, mēs varam cerēt, ka izglābsim pūķus.

Oromisa tējkannas spalgais vīteris iejaucās sarunā, pieņemdamies spēkā, līdz Eragonam ausīs sāka zvanīt. Elfs piecēlās un noņēma to no uguns, lai uzlietu melleņu tēju. Grumbiņas ap viņa acīm atmaiga. Tagad, Oromiss sacīja, tu to saproti.

-   Saprast gan saprotu, bet gandarījumu tas man nesagādā.

-   Nu protams! Bet tagad mēs varam būt pārliecināti, ka tu nenovērsīsies no mērķa, saskaroties ar netaisnībām un vardarbību, ar kurām tev neizbēgami nāksies saskarties arī vārdenu rīcībā. Mēs nevaram atļauties, lai tu šaubītos brīžos, kad tavs spēks un apņēmība ir visvairāk vajadzīgi. Oromiss salika pirkstus kā lūdzoties un brīdi vērās tējas tumšajā spogulī, pārdomādams naksnīgajā atspulgā ieraudzīto. Vai tu uzskati, ka Galbatorikss ir ļauns?

-   Bez šaubām!

-   Kā tu domā, vai viņš pats sevi uzskata par ļaunu?

-   Nē, nedomāju vis.

Oromiss pabungoja rādītājpirkstus vienu pret otru. Tad tu droši vien uzskati, ka arī Durza bija ļauns?

Atgriezās saraustītās atmiņas, kuras Eragons bija manījis Durzas prātā tad, kad abi cīnījās pie Troņheimas. Tās atgādināja, kā jauno Ēnu toreiz vēl sauktu par Karsaibu sev pakļāva lietuvēni, kurus viņš bija izsaucis, lai atriebtu sava skolotāja Hēga nāvi. Viņš pats nebūt nebija ļauns tādi izrādījās gari, kas ieguva varu pār viņu.

-   Un kā ar urgļiem? Oromiss jautāja, malkodams tēju. Vai viņi ir ļauni?

Eragons tik cieši sažņaudza karoti, ka pirkstu kauliņi kļuva balti. Kad es domāju par nāvi, es redzu urgļa seju. Viņi ir ļaunāki par plēsoņām. Tas, ko tie nodarīja… Jauneklis papurināja galvu, nespēdams pabeigt teikumu.

-   Eragon, kāds būtu tavs viedoklis par cilvēkiem, ja vienīgais, ko tu par viņiem zinātu, būtu kareivju rīcība kaujas laikā?

-   Tas nav… Viņš dziļi ieelpoja. Tas ir citādi. Urgļus vajadzētu noslaucīt no zemes virsas, visus līdz pēdējam.

-   Arī viņu sievietes un bērnus? Tos, kuri nekad nav nodarījuši tev neko ļaunu un, visticamāk, arī nenodarīs? Visus nevainīgos? Vai tu nogalinātu arī viņus un nolemtu veselu rasi iznīcībai?

-   Ja rastos tāda iespēja, viņi mūs nesaudzētu.

-   Eragon! Oromiss dzēlīgi iesaucās. Es negribu, lai tu vēl kaut reizi izmantotu šo aizbildināšanos, proti, ka tev jārīkojas noteiktā veidā tāpēc, ka tā rīkojies vai varētu rīkoties kāds cits. Tas ir truli, pretīgi un norāda uz zemisku prātu. Vai skaidrs?

-   Jā, skolotāj.

Elfs pacēla krūzi pie lūpām un padzērās, ne uz mirkli nenolaizdams spožās acis no Eragona. Ko īsti tu zini par urgļiem?

-   Es zinu viņu stiprās un vājās puses, un es zinu, kā viņus nogalināt. Tas ir viss, kas man jāzina.

-   Kāpēc viņi neieredz cilvēkus un karo pret tiem? Kā ar viņu vēsturi, ar viņu leģendām, kā ar viņu dzīvesveidu?

-   Vai tam ir kāda nozīme?

Oromiss nopūtās. Atceries vienu, viņš klusi sacīja, var pienākt brīdis, kad tavi ienaidnieki var kļūt par taviem sabiedrotajiem. Tā ir iekārtota dzīve.

Eragons apspieda vēlmi iebilst. Viņš saskaloja tēju, pārvērzdams šķidrumu melnā atvarā ar baltu putu vainadziņu virpuļa dziļumā. Vai tāpēc Galbatorikss nolīga urgļus?

-   Šis nav piemērs, kuru es būtu izvēlējies, bet jā.

-   Liekas tik dīvaini, ka viņš spēj sadzīvot ar tiem. Galu galā tieši viņi nogalināja Galbatoriksa pūķi. Rau, ko viņš izdarīja ar mums, ar Jātniekiem, kaut gan mēs pat nebijām vainīgi viņa zaudējumā.

-   Ak, Oromiss atbildēja, Galbatorikss gan ir neprātīgs, tomēr viņš vienlaikus ir arī viltīgs kā lapsa. Manuprāt, viņš grasījās izmantot urgļus, lai sakautu vārdenus un rūķus, un jebkuru citu, kas stātos ceļā, ja viņam būtu izdevies uzvarēt Farthendurā. Tā Galbatorikss būtu iznīcinājis divus savus ienaidniekus un piedevām padarījis krietni vājākus urgļus, no kuriem viņš pēc tam varētu atbrīvoties daudz vieglāk.

Senvalodas nodarbībās pēcpusdiena aizlidoja nemanot, bet pēc tam viņi ķērās pie maģijas. Oromisa mācības lielākā daļa vēstīja par to, kā pareizi vadīt dažādas enerģijas piemēram, gaismu, siltumu, elektrību un pat gravitāciju. Skolotājs paskaidroja, ka šie spēki enerģiju patērē krietni straujāk nekā cita veida buramvārdi, tāpēc drošāk bija tos atrast jau pastāvošus dabā un tikai tad pārveidot ar gramārijas palīdzību, nevis mēģināt šos spēkus radīt no nekā.

Mainīdams sarunas tematu, Oromiss pavaicāja: Kā tu nonāvētu ar maģiju?

-   Esmu jau to darījis, turklāt dažādos veidos, Eragons atbildēja. Es esmu medījis ar oli vadot un nomērķējot to ar maģiju, esmu izmantojis vārdu jierda, lai salauztu urgļiem kājas un kaklu. Reiz ar thrysta apstādināju kāda vīra sirdi.

-   Ir ari iedarbīgāki paņēmieni, atklāja Oromiss. Eragon, kas ir vajadzīgs, lai nogalinātu cilvēku? Ietriekt zobenu krūtīs? Pārlauzt sprandu? Likt viņam noasiņot? Pietiek saspiest vienu vienīgu artēriju smadzenēs vai pāršķelt noteiktu nervu. Ar piemērotu burvestību var iznīcināt veselu armiju.

-   Man vajadzēja par to iedomāties Farthendurā, Eragons novilka, lādēdams sevi par neattapību. Turklāt ne tikai Farthendurā, bet arī tad, kad kuiļi dzinās mums pakaļ no paša Hadaraka tuksneša. Atkal jāvaicā: kāpēc Broms man to neiemācīja?

-Jo viņš neiedomājās, ka tev tuvāko mēnešu vai pat gadu laikā nāksies stāties pretī veselai armijai; šīs burvestības parasti nemāca nepārbaudītiem Jātniekiem.

-   Ja nogalināt cilvēkus ir tik viegli, kādēļ mēs un Galbatorikss pulcina armiju?

-   īsos vārdos taktika. Kad magi cīnās garīgajā sfērā, viņus var viegli pārsteigt ar fizisku uzbrukumu. Tāpēc ir vajadzīgi kareivji, lai burvjus aizsargātu. Savukārt burvjiem ir japarūpējas, lai kareivji, vismaz zināmā mērā, būtu pasargāti no maģiskiem uzbrukumiem, citādi tos apkaus pāris minūšu laikā. Šie trūkumi nozīmē, ka tad, kad armijas stājas viena otrai pretī, magi ir izkaisīti pa visu karaspēku, tuvu priekšējām līnijām, tomēr ne tik tuvu, lai būtu apdraudēti. Magi abās pusēs atver prātu un mēģina noteikt, vai kāds izmanto vai grasās izmantot maģiju. Ņemot vērā apstākli, ka ienaidnieki var atrasties ārpus magu aizsniedzamības robežas, burvji vienlaikus izveido ap sevi un saviem karavīriem garīgas aizsardzības līnijas, lai novērstu vai vismaz aizkavētu uzbrukumus no lielāka attāluma, piemēram, no jūdzes attāluma ar maģiju triekts olis, kas varētu trāpīt magam pa galvu.

-  Viens burvis taču nespētu pasargāt visu armiju, Eragons sacīja.

-Vienatnē nespētu, taču, ja magu ir gana daudz, tad viņi var nodrošināt tīri pieklājīgu aizsardzību. Šādas sadursmes laikā bīstamākais drauds ir atjautīgs mags, kurš spēj izdomāt nepieredzētu uzbrukumu, kas apiet aizsardzības līnijas, neiedarbinot tās. Ar to vien var būt gana, lai izšķirtu kaujas likteni.

Vēl, Oromiss turpināja, jāņem vērā, ka spēja izmantot maģiju ir ļoti reti sastopama visās rasēs. Mēs, elfi, neesam izņēmums, kaut gan būrēju īpatsvars starp mums ir lielāks. Tam par iemeslu ir zvēresti, ar kuriem saistījām sevi pirms daudziem gadsimtiem. Vairumam ar maģiju svētīto nav vērā ņemama talanta. Viņi ar grūtībām spēj sadziedēt parastu zilumu.

Eragons pamāja. Viņš starp vārdeniem bija sastapis arī šādus magus. Tomēr, lai kaut ko paveiktu, tik un tā ir jāpatērē tāds pats enerģijas daudzums.

-   Par enerģiju tev taisnība, taču vājāki magi sliktāk par tevi vai mani sajūt maģijas plūsmu un nespēj tai pieslēgties. Vien retais mags ir gana spēcīgs, lai apdraudētu veselu armiju. Un tie, kuri tādi ir, visbiežāk kaujas lielāko daļu aizvada, izvairoties cits no cita, mēģinot atrast cits citu un tad cīnoties savā starpā. No parasto karavīru viedokļa tā ir milzu veiksme, jo citādi tie aizietu bojā pāris acumirkļos.

Eragons satraukts atzina: Starp vārdeniem magu ir ļoti maz.

-   Šis ir viens no iemesliem, kāpēc tu esi tik svarīgs.

Pagāja krietns brīdis, kamēr Eragons pārdomāja Oromisa beidzamos vārdus. Vai tad, kad aizsardzības līnijas nostrādā, tās patērē tavu enerģiju?

-   Patērē gan.

-   Vai mēs varam apgalvot, ka, paejot pietiekami ilgam laikam, mags var izveidot ap sevi neskaitāmas aizsardzības līnijas? Viņš var kļūt… Eragons mēģināja atrast senvalodā piemērotu vārdu, …neaizskarams?… pasargāts?… pasargāts no jebkura maģiska vai fiziska uzbrukuma.

-   Šāda aizsardzība, Oromiss paskaidroja, ir saistīta ar tava ķermeņa spēku. Ja ķermeņa iespējas tiks pārsniegtas, tu aiziesi bojā. Lai cik aizsardzības līniju tu būtu ap sevi izveidojis, tu spēsi novērst uzbrukumus tikai tik ilgi, kamēr tavs ķermenis spēs nodrošināt pietiekamu enerģiju.

-   Un Galbatoriksa spēks ar katru gadu tikai pieaug… Kā tas ir iespējams?

Tas bija retorisks jautājums, taču, kad Oromiss klusēdams piekala mandelēm līdzīgās acis bezdelīgu trijotnei, kas šaudījās virs galvas, Eragons saprata, ka elfs apsver, kāda būtu labākā atbilde. Putni dzenāja cits citu vairākas minūtes. Kad bezdelīgas pagaisa no skatiena, Oromiss sacīja: Šis brīdis nav īsti piemērots sarunai par tevis uzdoto jautājumu.

-   Tātad tu zini, kā viņam tas izdodas? Eragons pārsteigts iesaucās.

-   Zinu gan. Taču, pirms to atklāju, tev būtu vēl šis tas jāapgūst. Tu vēl neesi tam gatavs. Oromiss paskatījās uz Eragonu, it kā gaidītu, ka jauneklis iebildīs.

Eragons paklanījās. Kā vēlies, skolotāj. Viņam nekad iepriekš nebija izdevies izvilināt no elfa ko tādu, ko skolotājs nevēlējās atklāt, tad kāpēc velti mēģināt? Tiesa, jauneklis prātoja, kas varētu būt tik bīstams, lai Oromiss neuzdrošinātos to atklāt, un kāpēc elfi to bija paturējuši noslēpumā no vārdeniem. Tad Eragonam prātā iešāvās kāda cita doma un viņš sacīja: Ja kaujas starp magiem notiek tā, kā tu aprakstīji, tad kāpēc pie Farthenduras Ažihads ļāva man cīnīties bez kādas aizsardzības? Es pat nezināju, ka man jāpatur prāts atvērts, lai laikus pamanītu ienaidniekus. Un kāpēc Arja nenogalināja vairumu vai pat visus urgļus? Viņu armijā nebija citu magu, izņemot Durzu, un viņš nespētu pasargāt savus kareivjus, atrodoties pazemē.

-   Vai tad Ažihads nelūdza Arjai vai kādam no Duvrangragātas izveidot aizsardzības līnijas ap tevi? Oromiss brīnījās.

-   Nē, skolotāj!

-   Un tu cīnījies tāpat?

-   Jā, skolotāj!

Oromisa skatiens aizklīda tālumā, un viņš, nekustīgi stāvēdams mauriņa vidū, likās ieraujamies sevī. Rūķis pēkšņi ierunājās: Es sazinājos ar Arju viņa teica, ka vārdenu Dvīņiem bija pavēlēts novērtēt tavas spējas. Viņi esot paziņojuši Ažihadam, ka tu lieliski pārvaldot visus maģijas veidus, to skaitā aizsardzības apļu izveidi. Nedz Ažihadam, nedz Arjai nebija iemesla apšaubīt viņu atzinumu.

-   Nodevīgie, utainie suņi ar lunkanajām mēlēm un plikajiem pauriem! Eragons šķendējās. Viņi gribēja, lai mani nogalina! Pārgājis uz cilvēku valodu, viņš veltīja burvjiem pāris vēl niknāku lamuvārdu.

-   Neapgāni gaisu, Oromiss samierinieciski viņu pārtrauca. Tas tev nepiedien… Katrā ziņā man ir aizdomas, ka Dvīņi raidīja tevi kaujā bez aizsardzības nevis tāpēc, lai tevi nogalinātu, bet gan tāpēc, lai Durza spētu tevi sagūstīt.

-   Kā tā?

-   Tu taču pats stāstīji Ažihadam bijušas aizdomas, ka starp vārdeniem ir kāds nodevējs, kad Galbatorikss ļoti mērķtiecīgi sāka vajāt jūsu sabiedrotos Impērijā. Dvīņiem vārdenu cilvēki bija labi zināmi. Turklāt Dvīņi aizmānīja tevi uz Troņheimas sirdi, tādējādi atšķirot no Safiras un padarot aizsniedzamu Durzam. Tātad secinājums, ka viņi varēja būt nodevēji, ir tikai loģisks.

-   Ja viņi bija nodevēji, Eragons sacīja, tagad tam vairs nav nozīmes viņi sen jau ir miruši.

Oromiss pielieca galvu. Lai nu kā, Arja teica, ka urgļu armijā pie Farthenduras esot bijuši daudzi magi viņa pati ar vairākiem esot cīnījusies. Vai neviens no tiem tev neuzbruka?

-   Nē, skolotāj!

-   Tikai vēl viens pierādījums tam, ka Durzam vajadzēja sagūstīt jūs ar Safiru un nogādāt pie Galbatoriksa. Smalkas lamatas.

Nākamās stundas laikā Oromiss iemācīja Eragonam desmit nonāvēšanas veidus un neviens no tiem neprasīja vairāk enerģijas kā tintē iemērktas spalvas pacelšana. Kad jauneklis bija iegaumējis pēdējo no šīm burvestībām, kāda prātā iešāvusies doma lika viņam pasmaidīt. Nākamajā reizē, kad razaki man stāsies ceļā, tiem nebūs ne mazāko izredžu.

-   No tiem neradījumiem tev vajadzētu piesargāties, Oromiss brīdināja.

-   Kāpēc gan? Trīs vārdi un tie būs pagalam!

-   Ko ēd zivjērgļi?

Eragons samiedza acis. Zivis, protams.

-   Un, ja kāda zivs būtu mazliet ātrāka un prātīgāka par citām ciltsmāsām, vai tā spētu izbēgt no ērgļa nagiem?

-   Šaubos, Eragons nogrozīja galvu. Vismaz ne pārāk ilgi.

-   Tāpat kā zivjērgļi ir izveidojušies par labākajiem zivju medniekiem, tā vilki ir kļuvuši par labākajiem briežu un citu meža zvēru medniekiem. Katram dzīvniekam ir īpašas spējas, kas padara to sevišķi piemērotu tā dzīvesveidam. Un razaki ir īpaši piemēroti, lai medītu cilvēkus. Tie ir tumsā mītoši briesmoņi, mikli naktsmurgi, kas vajā jūsu rasi.

Eragonam pārskrēja baiļu trīsas. Kas tie īsti ir par radījumiem?

-   Tie nav nedz elfi, cilvēki, rūķi, pūķi; nedz zvīņoti, spalvoti vai kažokoti zvēri, abinieki, kukaiņi vai jebkādi citādi dzīvnieki.

Eragons māksloti iesmējās. Kas tad tie ir augi, vai?

-   Nē, arī augi tie nav. Razaki vairojas, dējot olas, gluži kā pūķi. Kad izšķiļas mazuļi vai drīzāk kūniņas -, tie apaug ar melnu ārējo skeletu, kas līdzinās cilvēka stāvam. Tas ir ļoti aptuvens, grotesks atdarinājums, taču gana pārliecinošs, lai razaki spētu tuvoties izvēlētajam upurim, to lieki nesatraucot. Visās jomās, kurās cilvēki ir vāji, razaki ir stipri. Tie spēj redzēt pat nomākušās naktīs, dzīt pēdas ne sliktāk par medību suni, tie lec augstāk un vispār kustas krietni ātrāk. Tiesa, spilgta gaisma sagādā razakiem sāpes, un tie nāvīgi baidās no dziļa ūdens, jo nespēj peldēt. Razaku bīstamākais ierocis ir to nelāgā elpa, kas aptumšo cilvēka prātu un daudzus pat padara rīkoties nespējīgus -, tiesa, rūķi ir krietni mazāk uzņēmīgi pret to, bet elfus tā neapdraud itin nemaz.

Eragons nodrebēja, atcerējies pirmo reizi, kad Kārvahallā ieraudzīja razakus un kā nespēja ne pakustēties, kad tie pamanīja viņu. Tas likās kā sapnis, kurā es gribu bēgt, taču nevaru, lai kā censtos.

-   Ļoti atbilstošs apraksts, Oromiss atzina. Kaut gan razaki nespēj izmantot maģiju, neklājas tos novērtēt par zemu. Ja tie nojautīs, ka tu tiem dzen pēdas, razaki nerādīsies atklātās vietās, bet turēsies ēnā, kur tie ir īpaši spēcīgi, un mēģinās uzbrukt tev no slēpņa, kā tie rīkojās pie Drasleonas. Pat Broma pieredze nepasargāja viņu no razakiem. Nekļūsti pašpārliecināts, Eragon! Nekļūsti augstprātīgs, jo tad tu kļūsi paviršs un taviem ienaidniekiem radīsies iespēja izmantot tavu vājumu.

-   Jā, skolotāj!

Oromiss cieši paskatījās uz Eragonu. Razaki, pamazām pieaugot, kūniņā pavada divdesmit gadus. Divdesmitā gada pirmajā pilnmēnesī tie nomet ārējos skeletus, izpleš spārnus un iznāk no kūniņas, gatavi medīt jebkuru dzīvu radību, ne tikai cilvēkus.

-   Tātad spārnotie radījumi, uz kuriem razaki pārvietojas pa gaisu, īstenībā ir…

-   Jā, tie ir razaku vecāki.

PATI PILNĪBA

Beidzot es saprotu manu ienaidnieku dabu, Eragons nodoKopš razaku pirmās parādīšanās Kārvahallā jauneklis bija izjutis dziļas bailes ne tikai tāpēc, ka bija pieredzējis to briesmu darbus, bet arī tāpēc, ka par šiem radījumiem zināja tik maz. Šīs neziņas dēļ jauneklis bija piedēvējis razakiem draudīgākas spējas, nekā tiem patiešām piemita, un uztvēris tos ar teju māņticīgām šausmām. īsti naktsmurgi. Bet tagad, kad Oromisa skaidrojums bija izkliedējis razaku noslēpumainības auru, tie vairs nelikās tik draudīgi. Tas, ka razaki baidījās no gaismas un ūdens, stiprināja Eragona pārliecību, ka nākamajā tikšanās reizē viņš iznīcinās briesmoņus, kas nogalināja Garovu un Bromu.

-   Vai to vecākus arī sauc par razakiem? jauneklis vaicāja.

Oromiss papurināja galvu. Mēs tos saucam par letrblakiem.

Un, ja to kūniņas ir viltīgas, tomēr aprobežotas, letrblaki saprāta ziņā neatpaliek no pūķiem. Nežēlīgiem, ļauniem un samaitātiem pūķiem.

-   No kurienes tie parādījās Alagēzijā?

-   No zemes, kura savulaik pameta tavi senči. Iespējams, karali Palankāru viņa dzimto zemi atstāt piespieda tieši letrblaku uzbrukumi. Kad mēs, Jātnieki, uzzinājām par razaku parādīšanos Alagēzijā, darījām visu iespējamo, lai tos izskaustu, gluži kā lapu puvi. Diemžēl mums tas līdz galam neizdevās. Divi letrblaki izbēga, un tieši tie kopā ar savām kūniņām arī sagādāja tev tik daudz sāpju. Nogalinājis Vrēlu, Galbatorikss tos sameklēja un nolīga savā dienestā, apsolot aizstāvēt un nodrošināt viņus ar iecienīto pārtiku. Tieši tāpēc Galbatorikss atļauj tiem dzīvot netālu no Drasleonas tā tomēr ir viena no Impērijas lielākajām pilsētām.

Eragons sakoda zobus. Viņiem nāksies atbildēt par daudziem pāri darījumiem. Un reiz tas notiks, ja vien man būs lemts dabūt tos rokās.

Tas gan tiesa, Oromiss piekrita. Nozudis namiņa ieejas melnajā ēnā, viņš pēc brīža atgriezās, nesdams pusduci apmēram puspēdu platu un pēdu augstu slānekļa plāksnīšu. Skolotājs pasniedza vienu no tām Eragonam. Atliksim nepatīkamās sarunas uz kādu brīdi! Iedomājos, ka tu labprāt iemācītos pagatavot dailni. Turklāt tas ir lielisks paņēmiens, kad nepieciešams sakopot domas. Slāneklis ir piesūcināts ar tinti, lai uz tā varētu uzburt jebkuru krāsu. Tev tikai cieši jāieskatās ainā, ko vēlies iemūžināt, un tad jāsaka: Lai tas, ko es redzu ar prāta acīm, atainojas uz šīs plāksnītes virsmas! Kamēr Eragons pētīja mālam līdzīgo, gludo slānekli, Oromiss pamāja ar roku uz klajumu. Paskaties apkārt, Eragon, un atrodi kaut ko iemūžināšanas cienīgu.

Vispirms Eragons pamanīja acīm redzamo, taču gan dzeltenā lilija, kas auga pie kājām, gan Oromisa vīteņiem klātais namiņš, gan dzidrais strauts un pati ainava likās pārāk banāla. Te nebija nekā vienreizīga. Neviens neliktos ne zinis par tādu dailni, nedz arī par personu, kas to radījusi. Saglabāt ir vērts tikai to, kas mainās un zūd, jauneklis nodomāja. Viņa skatiens apstājās pie gaiši zaļajiem pavasara dzinumiem koka zaru galos, kā arī pie dziļās, šaurās plaisas, kas pāršķēla stumbru vietā, kur vētra bija nolauzusi pamatīgu zaru, noplēšot arī garu mizas sloksni. Gar plaisu gaismu uztvēra un atstaroja caurspīdīgi sastingušu sveķu burbulīši.

Eragons nostājās pie stumbra, lai redzētu, kā koka sakaltušo asiņu izliektie puni izceļas sānskatā un tos ietver jauno, spožo skuju slotiņas. Tad viņš rūpīgi iegaumēja ainu un izteica buramvārdus.

Pelēkās plāksnītes virsma sāka mainīties kā hameleona āda spilgtu krāsu traipi izpletās un sajaucās, līdz ieguva vajadzīgos toņus. Kad attēls sastinga, Eragonam atklājās kaut kas gluži cits nekā aina, kuru viņš bija gribējis iemūžināt. Sveķi un skujas mirdzēja sulīgās krāsās un izteiksmīgās detaļās, bet viss pārējais bija izplūdis un izsmērēts, it kā būtu skatīts caur puspievērtām acīm. Eragona veikums krietni atšķīrās no Oromisa darinātā Ilirejas daiļņa skaidrības.

Kad skolotājs pamāja, Eragons pasniedza plāksnīti viņam. Elfs kādu mirkli to pētīja, tad atzina: Tev, Eragon-finiarel, ir neparasts domu gājiens. Vairums cilvēku nespēj pienācīgi sakopot domas, lai radītu atpazīstamu attēlu. Tu savukārt pamani teju visu, kas tevi varētu interesēt. Tomēr tas ir šaurs skatījums. Šeit tu saskaries ar tām pašām grūtībām, kas tevi vajā meditācijas laikā. Tev ir jāatbrīvojas, jāpaplašina redzes apvārsnis un jāļauj sev uztvert visu apkārtējo, nemēģinot atdalīt svarīgo no mazsvarīgā. Nolicis attēlu sāņus, Oromiss pacēla no zāles nākamo plāksnīti un pasniedza to Eragonam. Mēģini vēlreiz, ņemot vērā to, ko es…

-   Sveicināts, Jātniek!

Pārsteigtais Eragons pagriezās un ieraudzīja no meža iznākam Oriku un Arju. Rūķis pacēla roku sveicienam. Milzīgā bārda bija nesen apgriezta un sapīta bizē, mati saņemti atpakaļ kārtīgā zirgastē, bet tērpies viņš bija jaunā, elfu dāvinātā kamzolī no sarkani brūna auduma ar zelta izšuvumiem. Orika izskatā nekas neliecināja par viņa vakardienas stāvokli.

Eragons, Oromiss un Arja sasveicinājās, kā tas bija pieņemts pie elfiem, tad Oromiss, pārgājis no senvalodas uz cilvēku un rūķu mēli, sacīja: Kāds iemesls ir šim apmeklējumam? Es labprāt uzņemtu jūs savā namiņā, tikai šobrīd, kā redzat, es strādāju ar Eragonu un tas ir ļoti svarīgi.

-Es atvainojos par traucējumu, Oromis-elda, Arja iesāka, taču…

-   Šoreiz es esmu vainīgs, Oriks iejaucās. Viņš paskatījās uz Eragonu, tad turpināja: Mani uz Elesmēru atsūtīja Hrotgars, lai es pārliecinātos, ka Eragons saņem labāko apmācību. Es par to nešaubos, tikai vēlējos pats savām acīm skatīt kādu apmācības dienu, lai, atgriežoties Troņheimā, varētu sniegt mūsu karalim patiesu liecību par Elesmērā pieredzēto.

Oromiss atbildēja: Tas, ko mācu Eragonam, nav paredzēts nevienam citam. Jātnieku noslēpumi ir domāti tikai viņam vienam.

-   Un to es lieliski saprotu. Tomēr mēs dzīvojam nedrošos laikos. Akmens, kas reiz bija ciets un nemainīgs, tagad ir sācis ļodzīties. Lai izdzīvotu, mums ir jāpielāgojas. No Eragona veiksmes ir atkarīgs pārāk daudz, tāpēc mums, rūķiem, ir tiesības zināt, ka viņa apmācība norisinās tā, kā mums solīts. Vai tu uzskati, ka šādam viedoklim nav pamata?

-   Tu, godājamo rūķi, runā prātīgi, Oromiss atzina. Tikpat neizprotams kā vienmēr, elfs pāris reižu sasita kopā abu plaukstu pirkstgalus. Vai varu uzskatīt, ka tev tas ir uzticēts kā pienākums?

-   Reizē pienākums un gods.

-   Un ne viens, ne otrs tev neļaus piekāpties šajā jautājumā?

-   Domāju, ka ne, Oromis-elda, Oriks atbildēja.

-   Lieliski. Tu drīksti palikt šeit un noskatīties šo mūsu nodarbību. Vai ar to būs gana?

Oriks sarauca pieri. Vai nodarbības beigas ir tuvu?

-   Mēs tikko sākām.

-   Tad, jā, man būs gana. Vismaz šim brīdim.

Kamēr rūķis sarunājās ar elfu, Eragons centās saskatīties ar Arju, taču viņas uzmanība bija pievērsta tikai un vienīgi Oromisam.

-   …Eragon!

Jauneklis samiedza acis, izrauts no romantiskajām domām. Jā, skolotāj?

-   Nenovērsies, Eragon! Es vēlos, lai tu izgatavo vēl vienu dailni. Paturi prātu atvērtu, kā es tev mācīju iepriekš.

-   Jā, skolotāj! Eragons paņēma plāksnīti jaunekļa rokas bija mazliet miklas, jo viņa veikumu šoreiz vērtēs arī Oriks un Arja. Viņš vēlējās izpildīt uzdevumu pēc iespējas labāk, lai pierādītu, ka Oromiss ir lielisks skolotājs. Tomēr viņam neizdevās sakopot uzmanību uz priedes skujām un sveķiem. Viņa domas pievilka Arja, tāpat kā ziemeļi pievelk kompasa adatu, piesaistot uzmanību ik reizes, kad Eragons pievērsās kaut kam citam.

Beidzot jauneklis saprata, ka pretoties viņas valdzinājumam ir veltīgi. Viņš prātā pievērsās elfas tēlam tam bija nepieciešams viens vienīgs mirklis, jo Eragons zināja katru viņas vaibstu labāk par savējiem, un izteica buramvārdus senvalodā, ielikdams pārpasaulīgās maģijas plūsmā visu savu apbrīnu, mīlestību un bailes, kas saistījās ar Arju.

Iegūtais iznākums satrieca jaunekli tā, ka viņš zaudēja valodu.

Dailnī Arjas galva un pleci izcēlās uz tumša, neskaidra fona. No labās puses elfu izgaismoja ugunskura liesmas, un viņa vērās skatītājā ar izpratnes pilnu skatienu turklāt attēlā jautās kas vairāk par viņas ikdienas izskatu; to papildināja arī tas, kā elfu redzēja Eragons viņa bija noslēpumaina, savdabīga un skaistākā sieviete pasaulē. Portrets nekādā ziņā nebija pati pilnība, taču no tā elpoja tāda spriedze un alkas, ka Eragons nodrebēja. Vai es tiešām redzu Arju šādi ? Lai kas būtu šī sieviete, viņa bija pārāk vieda, pārāk varena un pārāk harismātiska bija skaidrs, ka viņa iznīcinās jebkuru parastu mirstīgo.

No milzu tāluma atskanēja Safiras čuksts: Esi piesardzīgs…

-   Eragon, ko tu uzbūri? Oromiss apvaicājās.

-   Es… es nezinu. Kad Oromiss pastiepa roku pēc daiļņa, Eragons mirkli vilcinājās, jo nevēlējās, lai viņa veikumu redzētu kāds cits, jo īpaši Arja. Pēc garas, baisas pauzes jauneklis ar mokām atlaida sažņaugtos pirkstus un atdeva plāksnīti Oromisam.

Kad elfs pavērās uz dailni, viņa vaibsti, ja tas vien bija iespējams, kļuva vēl nopietnāki, tad viņš atkal paskatījās uz Eragonu. Jauneklis sarāvās zem skolotāja smagā skatiena. Nebildis ne vārda, Oromiss pasniedza plāksnīti Arjai.

Kad elfa noliecās pār dailni, mati aizsedza viņas seju, taču Eragons pamanīja, kā uz rokām, kas cieši sakļāvās ap slānekļa attēlu, izspiežas dzīslas un asinsvadi. Plāksnīte Arjas tvērienā drebēja.

-   Nu, kas tur ir? Oriks jautāja.

Pacēlusi dailni virs galvas, Arja trieca to pret zemi, sašķaidīdama tūkstoš lauskās. Tad viņa izslējās pilnā augumā un ar milzīgu pašcieņu sejā pagāja garām Eragonam, šķērsoja klajumu un nozuda Duveldenvārdenas mežonīgajā biezoknī.

Oriks pacēla vienu no slānekļa lauskām. Uz tās nekā nebija plāksnītei sašķīstot, attēls bija pagaisis. Rūķis paraustīja bārdu.

-   Visus gadu desmitus, kopš pazīstu Arju, šī ir pirmā reize, kad viņa zaudē savaldīšanos. Pirmā. Ko tu izdarīji, Eragon?

Apjukušais jauneklis atbildēja: Izgatavoju viņas attēlu.

Oriks samulsis sarauca pieri. Attēlu? Kāpēc gan tas tā…

-   Manuprāt, tev tagad vajadzētu iet, Oromiss viņu pārtrauca. Katrā ziņā nodarbība ir beigusies. Atnāc vēlreiz rīt vai parīt, ja vēlies uzzināt ko vairāk par Eragona apmācību.

Rūķis piemiegtām acīm pavērās uz Eragonu, tad pamāja un notrausa gružus no plaukstām. Jā, tā arī darīšu. Pateicos par tavu laiku, Oromis-elda. Es to vērtēju ļoti augstu. Dodoties atpakaļ uz Elesmēru, Oriks pār plecu uzsauca Eragonam: Ja vēlāk gribēsi ar mani aprunāties, es būšu Tialdari namā.

Kad Oriks bija projām, Oromiss pavilka uz augšu tuniku, nometās tupus un sāka lasīt lauskas. Eragons skatījās uz skolotāju, nespēdams ne pakustēties.

-   Kāpēc tā? viņš vaicāja senvalodā.

-   Iespējams, Oromiss atbildēja, tu nobiedēji Arju.

-   Nobiedēju? Es viņu nekad neesmu redzējis nobijušos. Taču, tikko izteicis šos vārdus, Eragons aptvēra, ka tā nav taisnība. Vienkārši viņa savas bailes spēja paslēpt labāk nekā citi. Nometies uz viena ceļa, jauneklis pacēla daiļņa lausku un iespieda to Oromisam plaukstā. Kāpēc lai viņa baidītos no manis? viņš vaicāja. Izskaidrojiet, lūdzu!

Oromiss piecēlās un aizgāja līdz strautiņam, kur nobēra slānekļa lauskas straumes malā, ļaudams pelēkajām pārslām izslīdēt caur pirkstiem. Daiļņi rāda tikai to, ko tu vēlies. Ar daiļņa palīdzību ir iespējams melot, radīt viltus attēlu, taču tam ir nepieciešama krietni augstāka prasme, un tev tāda vēl nepiemīt. Arja to zina. Tātad viņa saprot, ka dailnis attēloja tavas patiesās jūtas pret viņu.

-   Bet kāpēc lai tas viņu tā nobiedētu?

Oromiss skumīgi pasmaidīja. Jo dailnis atklāja tavas apmātības spēku. Elfs salika abu roku pirkstus citu pret citu, izveidojot arku virkni. Paraudzīsimies uz notikušo no malas. Lai gan tu esi gana vecs, lai starp cilvēkiem tevi uzskatītu par pieaugušu vīrieti, mūsu acīs tu esi vien bērns. Eragons saviebās kaut ko līdzīgu vakar bija teikusi arī Safira. Parasti es nemēdzu salīdzināt cilvēka un elfa vecumu, taču tev reiz piemitīs mūsu ilgais mūžs, tāpēc man tevi jāmēra ar elfu mērauklu.

Turklāt tu esi Jātnieks, Oromiss atgādināja. Mēs paļaujamies uz tavu palīdzību, lai sakautu Galbatoriksu. Ja kaut jel kas novērstu tavas domas no mācībām, sekas varētu būt baisas visai Alagēzijai.

Tātad, elfs turpināja, kā Arja varēja uztvert tavu dailni? Skaidrs ir viens tu uz viņu lūkojies ar mīlas pilnām acīm, tomēr un man nav ne mazāko šaubu, ka arī Arjai tu patīc, savienība starp jums abiem nav iespējama tavas jaunības, audzināšanas, rases un pienākumu dēļ. Tava aizrautība nostāda Arju nelāgā stāvoklī. Viņa neuzdrošinās tev to atklāti pateikt, baidoties, ka tas var nelāgi ietekmēt mācības. Tomēr kā karalienes meita viņa nevar nelikties par tevi ne zinis un aizvainot jo īpaši to Jātnieku, no kura tik daudz kas ir atkarīgs… Pat tad, ja jūs būtu viens otram piemēroti, Arja vairītos dot tev kādas cerības, jo tev visa enerģija ir jāvelta apmācībai. Viņa ziedotu savu laimi kopīgās lietas labad. Oromisa balss kļuva dobjāka: Tev, Eragon, jāsaprot viens Galbatoriksa sakāve ir kas svarīgāks par katra atsevišķa cilvēka, elfa vai rūķa likteni. Visam citam nav nekādas nozīmes. Skolotājs apklusa, līdzjūtīgi paskatījās uz Eragonu un tad piebilda: Ja ņemam vērā visu izklāstīto, vai tev vēl arvien liekas savādi, ka Arja nobijās, sapratusi tavas jūtas pret viņu var apdraudēt visu, kā vārdā mēs esam cīnījušies?

Eragons papurināja galvu. Viņam bija dziļš kauns, ka neapdomīgā rīcība bija satraukusi Arju. Jauneklis saprata, ka uzvedies pārgalvīgi un bērnišķīgi. Es varēju aiztaupīt visus šos pārdzīvojumus gan sev, gan citiem, ja vien būtu mazliet labāk valdījis pār sevi.

Oromiss pieskārās Eragona plecam un ieveda jaunekli atpakaļ namiņā. Nedomā, ka es nenovērtēju tavas jūtas, Eragon. Ikvienam no mums dzīvē pienāk mirklis, kad piedzīvojam kaislības un alkas. Tā ir daļa no mūsu likteņa. Un es lieliski zinu, cik tev ir grūti atteikties no dzīves mazajiem priekiem, tomēr tas ir nepieciešams, ja mēs gribam sasniegt mērķi.

-   Jā, skolotāj.

Viņi abi sēdēja pie galda, un Oromiss sāka izkārtot Eragona priekšā rakstāmlietas Liduen Kvaedhi apguvei. Būtu neprāts uzskatīt, ka tu aizmirsīsi savas jūtas pret Arju, tomēr es gribētu, lai tās nekad vairs netraucē mūsu mācības. Vai vari man to apsolīt?

-Jā, skolotāj. Es apsolu.

-   Un kā ar Arju? Kāda būtu visgodprātīgākā rīcība, lai arī viņa lieki neciestu?

Eragons vilcinājās. Es nevēlos zaudēt viņas draudzību.

-   Tiesa.

-   Tāpēc… es došos pie viņas, atvainošos un apņemšos nekad vairs apzināti neradīt viņai tādas grūtības. Eragonam nenācās viegli izteikt šos vārdus, bet, kad tie bija izskanējuši, viņš izjuta zināmu atvieglojumu, it kā kļūdas atzīšana būtu atbrīvojusi viņu no nesenā pārpratuma.

Oromiss likās apmierināts. Tavi vārdi liecina, ka tu kļūsti pieaugušāks.

Eragona rokas nolīdzināja papīra lapas pret galdu. Viņš kādu brīdi vēroja balto laukumu, tad iemērca spalvu tintē un sāka pārrakstīt zīmju stabiņu. Katra dzelkšņainā līnija atgādināja viņam nakts iecirstu švīku, bezdibeni, kurā viņš varēja mesties, lai aizmirstu savas mulsās jūtas.

IZDZĒSĒJAS

Nākamajā rītā Eragons devās meklēt Arju, lai atvainotos. Viņš vairāk nekā stundu aizvadīja elfas meklējumos, taču veltīgi. Likās, ka viņa būtu izgaisusi kādā no Elesmēras daudzajiem slepenajiem nostūriem. Brīdī, kad jauneklis gaidīja pie Tialdari nama ieejas, viņš tālumā pamanīja Arju un mēģināja pasaukt, taču, pirms Eragons paguva viņu panākt, Arja jau bija izgaisusi. Viņa izvairās no manis, jauneklis beidzot saprata.

Dienām ritot, Eragons ķērās pie Oromisa uzdevumiem ar tādu aizrautību, ka vecais Jātnieks viņu uzslavēja. Jauneklis visus spēkus veltīja mācībām, lai nebūtu jādomā par Arju.

Dienu un nakti Eragons apguva kaut ko jaunu. Viņš iegaumēja radīšanas, piesaistes un izsaukšanas buramvārdus, iemācījās augu un dzīvnieku patiesos nosaukumus, kā arī pētīja ar pārvēršanos saistītās briesmas, apguva prasmi uzrunāt vēju un jūru, kā arī daudzas citas prasmes, kas palīdzēja saprast pasaulē valdošos spēkus. īpaši labi jauneklim padevās burvestības, kas prasīja milzīgu enerģijas patēriņu un bija saistītas, piemēram, ar gaismu, siltumu un magnētismu, jo viņam piemita spēja ļoti precīzi noteikt, cik tieši spēka būs vajadzīgs, lai paveiktu iecerēto, un vai tas nepārsniegs viņa ķermeņa iespēju robežas.

Ik pa laikam parādījās Oriks. Ne vārda neteikdams, rūķis stāvēja klajuma malā un vēroja, kā Oromiss apmāca Eragonu vai Eragons vienatnē nopūlas, apgūstot kādu īpaši grūtu burvestību.

Oromiss gādāja, lai Eragonam netrūktu izaicinājumu. Lai jauneklis spētu smalkāk valdīt pār gramāriju, elfs lika viņam izmantojot maģiju uzvārīt ēdienu. Pirmie mēģinājumi beidzās ar piededzinātiem katliem. Tad elfs ierādīja Eragonam, kā noteikt un padarīt nekaitīgas dažādas indes. Pēc tam māceklim nācās ik reizes pārbaudīt ēdienu, jo Oromiss mēdza tiem piejaukt vienu vai otru bīstamu vielu. Ne vienu reizi vien Eragonam bija jāiztiek bez

maltītes, ja viņš nespēja noteikt indi vai nespēja to neitralizēt. Divas reizes jauneklis tā saindējās, ka Oromisam nācās viņu dziedēt. Vēl elfs lika Eragonam izteikt vairākas burvestības vienlaikus tas prasīja milzīgu uzmanību, lai buramvārdi iedarbotos tieši uz paredzētajiem priekšmetiem, nevis juceklīgi mētātos starp tiem.

Oromiss ilgas stundas veltīja prasmei piesātināt matēriju ar enerģiju, lai vajadzīgā brīdī to atbrīvotu vai lai piešķirtu priekšmetam noteiktas īpašības. Elfs paskaidroja: Tieši tā Runona ir nobūrusi Jātnieku zobenus, lai tie nekad nelūztu un nekļūtu neasi; tieši tā mēs apdziedam augus, lai tie augtu tā, kā mēs vēlamies; tieši tā mēs varam paslēpt kārbiņā lamatas, kas aizkritīs tikai tad, kad kāds to atvērs. Ar šīs burvestības palīdzību elfi un rūķi izgatavo mūsu lukturus, erisdarus, un tā var dziedināt ievainotos. Turklāt tie ir tikai daži no veidiem, kā izmantot šo paņēmienu. Šādas burvestības ir neticami varenas, jo tās spēj mierīgi snaust kādā slēptā vietā veselu gadu tūkstoti. Turklāt tās ir grūti gan noteikt, gan novērst. Visa Alagēzija ir pilna ar tām enerģijas burvestības veido šo zemi un nosaka tajā mītošo likteņus.

Eragons jautāja: Šķiet, šo paņēmienu varētu izmantot, lai pārvērstu paša ķermeni, vai ne? Vai varbūt tas ir pārāk bīstami?

Oromisa lūpās pazibēja tik tikko jaušams smaids. Ak vai, tu esi izpratis elfu lielāko vājību mūsu paštīksmināšanos. Mēs mīlam skaistumu visās tā izpausmēs, tāpēc tiecamies atklāt tā ideālu mūsu pašu izskatā. Tieši tāpēc mūs dēvē par Daiļo Cilti. Katrs elfs izskatās tieši tā, kā vēlas izskatīties. Kad mēs apgūstam buramvārdus, kas ļauj audzēt un mainīt visu dzīvo, bieži nolemjam mainīt izskatu, lai tas labāk atainotu katra iekšējo būtību. Ir daži elfi, kuri ir gājuši vēl tālāk, viņi ir mainījuši ne vien savu izskatu, bet pat anatomiju, lai labāk piemērotos vienai vai otrai videi. Par to tu varēsi pārliecināties pats Asinszvēresta svinību laikā. Bieži viņos ir vairāk no dzīvnieka nekā no elfa.

Tiesa, enerģijas pārnese uz dzīvu būtni, Oromiss turpināja skaidrot, ir citāda nekā enerģijas pārnese uz nedzīvu priekšmetu. Ne visas matērijas ir piemērotas enerģijas uzglabāšanai vairums vai nu ļauj enerģijai izkliedēties, vai arī uzlādējas tik spēcīgi, ka tad, kad kāds pieskaras uzlādētajam priekšmetam, to ķer zibens spēriens. Mēs esam atklājuši, ka vispiemērotākie šim mērķim ir dārgakmeņi. Kvarcs, ahāti un citi zemākas raudzes akmeņi nav tik labi kā, piemēram, dimants, taču noderēs arī citi dārgakmeņi. Tieši tāpēc Jātnieku zobena pogā vienmēr ir iestrādāts kāds vērtīgs akmens. Un tāpēc tavai rūķu kaklarotai vienmēr būs jāuzsūc enerģija no ārēja avota tā ir gatavota no metāla un tajā saglabāt enerģiju nav iespējams.

Arī tad, kad Eragons nebija kopā ar Oromisu, viņš papildināja zināšanas, lasot elfa dotos daudzos vīstokļus, un drīz vien šis paradums kļuva par atkarību. Eragona sākotnējā skološanās cik nu par tādu varēja uzskatīt trūcīgās mācības pie Garova bija saistīta tikai ar tām zināšanām, kādas bija nepieciešamas zemnieka sētas darbos. Jaunais, ko Eragons atklāja, pārskatot papīra jūdzes, iesūcās viņā kā lietus lāses izkaltušā tuksnesī un remdēja nekad iepriekš nepazītas slāpes. Viņš, var teikt, "aprija" vīstokļus, kas stāstīja par ģeogrāfiju, bioloģiju, anatomiju, filozofiju un matemātiku, tāpat arī slavenu cilvēku atmiņas, dzīvesstāstus un sacerējumus par vēsturi. Vēl svarīgāk par pašiem faktiem bija tas, ka viņš apguva alternatīvus domāšanas veidus. Tie lika apšaubīt līdzšinējos uzskatus un vēlreiz pārbaudīt pieņēmumus par itin visu no indivīda tiesībām sabiedrībā līdz iemesliem, kāpēc saule kustas debesīs.

Viņš ievēroja, ka viens otrs vīstoklis stāsta arī par urgļiem un to kultūru. Eragons tos gan izlasīja, bet Oromisam neko vairāk nevaicāja, un arī skolotājs par tiem pēc tam neieminējās.

Pētot vīstokļus, jauneklis uzzināja daudz jauna arī par elfiem šai jomai viņš pievērsa īpašu uzmanību, jo cerēja, ka tas ļaus viņam labāk izprast Arju. Sev par lielu pārsteigumu Eragons atklāja, ka elfu sabiedrībā laulāties nav pieņemts, ka viņi vienkārši atrod sev piemērotu pāri uz vēlamo laika sprīdi vai nu tā būtu diena, vai gadsimts. Bērnu elfiem bija maz, un, ja kāds dzima, to uzskatīja par augstāko mīlestības izpausmi.

Tāpat Eragons uzzināja, ka kopš abu rasu sastapšanās ir bijuši tikai daži elfu un cilvēku pāri visbiežāk Jātnieki no cilvēku vidus atrada sev piemērotu otru pusīti starp elfiem. Tiesa, cik nu varēja noprast no mīklainajiem pārstāstiem, vairums šādu attiecību beidzās ar traģēdiju vai nu tāpēc, ka mīlnieki nespēja atrast kopīgu valodu, vai tāpēc, ka cilvēki novecoja un mira, bet elfi spēja izbēgt no laika postošās rokas.

Oromiss bieži deva Eragonam ne tikai zinātniskos vīstokļus, bet arī elfu izcilāko dziesmu, dzejoļu un epu manuskriptus. Tie aizrāva jaunekļa iztēli, jo līdz šim viņš bija saskāries tikai ar Broma skandētajām vārsmām Kārvahallā. Eragons baudīja epus kā labi pagatavotu maltīti, atkal un atkal pārlasīdams Gedas darbus vai Balādi par Umhodanu un atkal un atkal gūdams bezgalīgu prieku no šīm leģendām.

Arī Safiras apmācība virzījās uz priekšu straujiem soļiem. Ņemot vērā prātu saikni, Eragons varēja vērot, ka vingrinājumi, kurus Glēdrs uzdod Safirai, nav ne par kripatiņu vieglāki par Oromisa nodarbībām. Viņa mācījās teju nekustīgi turēties gaisā, vienlaikus paceļot klintsbluķus. Tam sekoja uzrāvieni, pikējumi un citi akrobātiski triki. Lai uzlabotu pūķa izturību, Glēdrs lika stundām ilgi pūst liesmas uz akmens stabu, mēģinot to izkausēt. Sākumā Safira spēja izturēt tikai pāris minūšu, bet pēc kāda laiciņa svilinošā liesmu upe no viņas purna vēlās nepārtraukti jau vairāk nekā pusstundu, balti nokaitējot akmens bluķi. Eragons sekoja arī pūķu zintīm, par kurām Glēdrs stāstīja Safirai, stāsti par pūķu dzīvi un vēsturi papildināja viņas instinktīvās apjausmas. Daudz ko Eragons nesaprata, turklāt viņam bija aizdomas, ka šo to Safira no viņa slēpj tie bija pūķu rases noslēpumi, kurus tie neatklāja nevienam, izņemot savus ciltsbrāļus un ciltsmāsas. Vienu gan jauneklis uzzināja un tas Safirai bija ļoti svarīgi, proti, ka viņas tēva vārds bija Jormungrs un māti saukuši par Vervadu senvalodā tas nozīmēja "Vētras Asmens". Jormungrs bija saistīts ar Jātnieku, bet Vervada mitinājās savvaļā; viņa savulaik izdējusi neskaitāmas olas, bet tikai vienu uzticēja Jātniekiem proti, Safiru. Abi pūķi gāja bojā Kritiena laikā.

Dažas dienas Eragons un Safira pavadīja kopā ar Oromisu un Glēdru, apgūstot gaisa kaujas prasmes vai dodoties uz senām drupām dziļi Duveldenvārdenas biezokņos. Citās dienās jaunais Jātnieks un viņa pūķis mainījās ar skolotājiem Eragons pavadīja laiku kopā ar Glēdru, bet Safira palika uz Telnēras kraujas kopā ar Oromisu.

Katru rītu Eragons vismaz stundu aizvadīja, cīnoties ar Vaniru. Cīņas ikreiz beidzās ar vienu vai pat vairākām sāpju lēkmēm. Stāvokli vēl ļaunāku padarīja elfa augstprātīgi visžēlīgā attieksme. Viņš atkal un atkal izmeta netiešas nievas, kas ārēji nekad nepārkāpa pieklājības robežas, un neļāvās dusmām, lai kādas dzēlības izteiktu Eragons. Jauneklis neieredzēja elfu, tā savaldību un labi audzināto izturēšanos, kas bija vien ārēja. Likās, ka Vanirs apvaino Eragonu ar katru savu kustību. Turklāt arī Vanira biedri, spriežot pēc visa, elfu jaunākās paaudzes pārstāvji pret Eragonu izturējās ar līdzīgu slēptu nepatiku, kaut gan attieksme pret Safiru bija cieņas pilna.

Sāncensība sasniedza kulmināciju brīdī, kad Vanirs, pieveicis Eragonu sešas reizes pēc kārtas, nolaida zobenu un sacīja: Atkal miris, Ēnkāvi. Cik garlaicīgi vienmēr viens un tas pats. Vai vēlies turpināt? Elfa balss tonis liecināja, ka, viņaprāt, tas būtu bezjēdzīgi.

-   Jā, norūca Eragons. Torīt viņš jau bija pārdzīvojis kārtējo sāpju vilni, tāpēc tagad viņam nebija ne mazākās vēlmes mētāties ar dzēlībām.

-   Vai atklāsi man kādu noslēpumu? Vanirs vaicāja. Es nekādi nesaprotu, kā nonāvēji Durzu, ja reiz esi tik gauss? Es nespēju iedomāties, kā tev tas izdevās.

Eragons neizturēja un nošņāca: Es viņu pārsteidzu nesagatavotu.

-   Piedod man vajadzēja aizdomāties, ka esi izmantojis kādu netīru paņēmienu.

Eragons savaldījās, lai nesāktu griezt zobus. Ja es būtu elfs vai tu cilvēks, tev nebūtu ne mazāko iespēju sacensties ar mani izveicībā ar zobenu.

-   Iespējams, Vanirs atbildēja. Viņš ieņēma divcīņas pozīciju un tad trijās sekundēs ar diviem cirtieniem atbruņoja Eragonu.

Kaut gan es tā nedomāju. Tev nevajadzētu plātīties izcilāka karavīra priekšā, citādi viņš var nolemt, ka tevi jāsoda par pārdrošību.

Tajā mirklī Eragons zaudēja savaldīšanos. Viņš iesniedzās dziļi savā būtībā un pieslēdzās maģijas strāvām. Jātnieks atbrīvoja uzkrāto enerģiju ar vienu no vājākajiem sasaistes vārdiem, izsaukdamies: Malthinae! Tā viņš savažoja Vanira kājas un rokas, kā arī sastindzināja viņa žokļus, lai elfs nespētu izteikt pretburvestību. Vanira acis dusmās teju izsprāga no pieres.

Eragons piebilda: Un tev nevajadzētu plātīties izcilāka maga priekšā.

Vanira tumšās uzacis savilkās pieres vidū.

Bez kāda brīdinājuma, bez mazākās skaņas neredzams spēks triecās pret Eragona krūtīm un atsvieda viņu jardus desmit atpakaļ. Viņš nokrita uz sāniem zālē belziens bija aizsitis jauneklim elpu. Trieciens bija pārtraucis Eragona maģijas plūsmu un atbrīvojis Vaniru.

Kā viņš to spēja?

Pienācis pie pakritušā, Vanirs sacīja: Tava neizglītotība tevi pieviļ, cilvēciņ. Tu nesaproti, par ko runā. Man ir sāpīgi iedomāties, ka tu esi izvēlēts, lai stātos Vrēla vietā, ka tu esi iemitināts viņa mājoklī, ka tev ir tas gods kalpot Sērojošajam Zintniekam… Elfs papurināja galvu. Man metas nelaba dūša, ka tādi pagodinājumi tiek kādam tik necienīgam. Tu pat nesaproti, kas ir maģija un kā tā darbojas.

Eragona dusmas uzbangoja ar jaunu spēku. Ko gan tādu, viņš sacīja, es esmu izdarījis, lai tu mani ienīstu? Vai tad tu justos labāk, ja nebūtu Jātnieka, kas spētu stāties pretī Galbatoriksam?

-   Manam viedoklim nav īpašas nozīmes.

-   Tiesa, tomēr es to labprāt uzklausītu.

-   Klausīšanās, Nuala rakstīja savā vīstoklī "Sasaukšanās", ir ceļš uz viedumu tikai tad, ja tā izriet no apzināta lēmuma, nevis uztveres spējas trūkuma.

-   Vanir, runā skaidru valodu un vienkārši atbildi man!

Vanirs dzestri pasmaidīja. Kā pavēlēsi, Jātniek. Pieliecies tuvāk, lai tikai Eragons dzirdētu viņa kluso balsi, elfs sacīja: Astoņdesmit gadu garumā kopš Jātnieku sakāves mums nebija ne mazāko cerību uz uzvaru. Mēs izdzīvojām, slēpdamies ar viltus un maģijas palīdzību, bet tas ir īslaicīgs glābiņš, jo pienāks brīdis, kad Galbatorikss būs gana spēcīgs, lai dotos karagājienā pret mums un satriektu mūsu aizsardzību. Tad, kad mēs jau bijām samierinājušies ar nenovēršamo likteni, Broms un Džeods izglāba Safiras olu un atkal parādījās cerība pieveikt nešķīsto viltvārdi. Tu vari iedomāties, kāds prieks un gaviles te valdīja! Mēs apzinājāmies, ka jaunajam Jātniekam, lai stātos pretī Galbatoriksam, būs jābūt varenākam par visiem saviem priekštečiem, varenākam par pašu Vrēlu. Un kā mūsu pacietība tiek atalgota? Ar vēl vienu cilvēku, tādu pašu kā Galbatorikss. Vēl ļaunāk… ar kropli. Brīdī, kad tu, Eragon, pieskāries Safiras olai, tu pazudināji mūs visus. Tāpēc nebrīnies, ja mēs nepriecājamies par tavu klātbūtni. Vanirs pieskārās lūpām ar īkšķi un rādītājpirkstu, tad apgāja apkārt Eragonam un atstāja apmācību lauku, pamezdams Eragonu guļam zemē.

Viņam ir taisnība, Eragons nodomāja. Es neesmu īpaši piemērots šim uzdevumam. Jebkurš no šiem elfiem, pat Vanirs, kļūtu par labāku Jātnieku nekā es.

Safira padarīja saikni starp abiem plašāku. Eragons juta, ka pūķī kūsā dusmas. Vai tu, Eragon, tik zemu vērtē manu spriestspējui? Tu aizmirsti, ka tad, kad es biju olā, Arja mani parādīja ikvienam no šiem elfiem tāpat kā neskaitāmiem vārdenu bērniem bet es noraidīju tos visus. Es neizvēlētos par Jātnieku kādu, kurš nespētu palīdzēt tavai, manai un elfu rasei, jo visām trijām ir kopīgs liktenis. Tu esi īstā persona īstajā vietā un īstajā laikā. Nekad to neaizmirsti.

Ja arī tā bija, jauneklis iebilda, tad pirms Durza mani ievainoja. Tagad es mūsu nākotnē redzu vien tumsu un ļaunumu. Es nepadošos, bet mani māc bažas, ka mums var neizdoties. Varbūt mūsu uzdevums nav gāzt Galbatoriksu, bet gan sagatavot ceļu nākamajam Jātniekam, kuru izvēlēsies kāda no atlikušajām olām.

Atgriezies pie Telnēras kraujas, Eragons sastapa Oromisu sēžam pie galda namiņā un ar melnu tinti gleznojam ainavu tikko pabeigta vīstokļa apakšmalā.

Eragons paklanījās un nometās uz ceļa. Skolotāj.

Pagāja apmēram stundas ceturksnis, kamēr Oromiss pabeidza izzīmēt skuju pušķīšus greiza kadiķa zaros, nolika tintnīcu sāņus, izskaloja sabuļa spalvas otiņu māla podiņā ar ūdeni un tad vērsās pie Eragona ar vārdiem: Kāpēc tu ieradies tik agri?

-   Piedod, ka traucēju tevi, taču Vanirs nodarbības vidū aizgāja no laukuma, un es nezināju, ko citu darīt.

-   Kāpēc Vanirs aizgāja, Eragon-vodhrl

Oromiss salika rokas klēpī, un Eragons izstāstīja par sadursmi, pabeigdams atzīšanos ar atvainošanos: Man nevajadzēja zaudēt savaldīšanos, tomēr es to zaudēju, tāpēc izskatījos jo smieklīgāk. Es esmu pievīlis tevi, skolotāj.

-   Esi gan, piekrita Oromiss. Pat ja Vanirs tevi apvainoja, tev nebija nekāda iemesla atbildēt ar to pašu. Tev, Eragon, ir jāiemācās labāk valdīt pār savām jūtām. Tu vari zaudēt dzīvību, ja kaujas laikā ļausi dusmām aptumšot veselo saprātu. Turklāt šādas bērnišķības ir kā medusmaize tiem elfiem, kam tu nepatīc. Mūsu rīcībai ir jābūt smalkākai, tajā nedrīkst būt šādas kļūdas.

-   Piedod, skolotāj. Tas vairs neatkārtosies.

Likās, ka Oromiss ir noskaņots pagaidīt, līdz pienāks brīdis, kad viņi kā vienmēr nodarbosies ar Rimgaru, tāpēc Eragons izmantoja iespēju un pajautāja: Kā Vanirs spēja izmantot maģiju bez vārdiem?

-   Vai tiešām? Iespējams, kāds cits elfs nolēma izpalīdzēt viņam.

Eragons papurināja galvu. Pirmajā dienā, kad mēs ieradāmies Elesmērā, es redzēju, kā Islanzadi izsauc puķu lietu, vienkārši sasitot plaukstas. Un Vanirs teica, ka es nesaprotot, kā darbojas maģija. Ko viņš ar to gribēja teikt?

-   Tu atkal, Oromiss rezignēti noteica, mēģini izprast to, kam vēl neesi gatavs. Tomēr, ņemot vērā mūsu apstākļus, es nevaru tev liegt izskaidrojumu. Tikai zini vienu: to, ko tu jautā, parasti nemāca Jātniekiem un nemāca arī mūsu magiem, pirms viņi ir apguvuši visus citus maģijas veidus, jo šis ir maģijas un senvalodas patiesās būtības noslēpums. Tie, kuriem šis noslēpums ir atklāts, var iegūt milzu spēku, tas tiesa, tomēr arī risks ir milzīgs. Skolotājs uz mirkli apklusa. Kā senvaloda ir saistīta ar maģiju, Eragon-vodhr?

-   Senvalodas vārdi spēj atbrīvot ķermenī uzkrāto enerģiju un tādējādi iedarbināt burvestību.

-    Tātad tu gribi teikt, ka noteiktas skaņas, noteiktas gaisa vibrācijas kaut kā ierosina šo enerģiju? Skaņas, ko var izraisīt jebkura dzīva radība vai lieta?

-   Jā, skolotāj!

-   Vai tas neliekas mazliet absurdi?

Eragons apjucis atbildēja: Tam, ka tas varētu likties absurdi, nav nekādas nozīmes, skolotāj! Tas vienkārši tā ir. Vai tad es varu uzskatīt par absurdu Mēness pieaugšanu un dilšanu vai gadalaiku maiņu, vai to, ka putni ziemā dodas uz dienvidiem?

-   Protams, ne. Bet kā visnotaļ parasta skaņa spēj paveikt kaut ko tik neaptveramu? Vai īpaši skaņas augstuma un skaļuma sakopojumi tiešām spēj ierosināt reakcijas, kas ļauj mums izmantot enerģiju tā, kā vēlamies?

-   Un tomēr tās spēj.

-   Skaņa nevalda pār maģiju. Svarīgi ir nevis izteikt vārdu vai to virkni senvalodā, svarīgi ir nodomāt tos senvalodā. Oromiss pamāja ar plaukstu, un uz tās parādījās zeltaina liesma. Nākamajā mirklī tā pagaisa. Tiesa, ja vien stāvoklis neliek ķerties pie šī paņēmiena, mēs cenšamies izrunāt buramvārdus skaļi, lai kāda juceklīga doma neizjauktu iecerēto burvestību šāda iespēja apdraud pat vispieredzējušākos maģijas zinātājus.

Šī atklāsme satrieca Eragonu. Viņš atcerējās, kā reiz teju noslīka Kostamernas ezera ūdenskritumā, jo nespēja izmantot maģiju tāpēc, ka visapkārt bija ūdens. Ja es būtu zinājis, ka burvestību var izsaukt ar domām, es toreiz būtu spējis izglābties pats, viņš nodomāja. Skolotāj, jauneklis sacīja, ja skaņa neietekmē maģiju, kāpēc to spēj domas?

Oromiss pasmaidīja. Tiešām, kāpēc? Gribu uzsvērt mēs paši neesam maģijas avots. Maģija var pastāvēt pati par sevi neatkarīgi no burvestībām. Tādas, piemēram, ir maldugunis purvos pie Arougsas, sapņu aka Mani alās, kas atrodas Beoru kalnos, vai Eoamas lidojošais kristāls. Šāda mežonīga maģija ir bīstama, neparasta un bieži stiprāka par to, ko spējam izsaukt mēs.

Pirms daudziem jo daudziem gadu tūkstošiem visa maģija bija šāda. Lai to izmantotu, bija nepieciešama vien spēja sajust maģiju ar prātu un bez šādas spējas tu nemaz nevari kļūt par magu -, kā arī vēlēšanās un spēks, lai to izmantotu. Bez sakārtotības, ko maģijai piešķir senvaloda, burvji nespēja savaldīt savu talantu un tādējādi atbrīvoja neskaitāmus lāstus, kas nogalināja tūkstošus. Pamazām viņi atklāja, ka ieceres nosaukšana tālaika valodā ļauj sakārtot domas un izvairīties no bīstamām kļūdām. Taču arī šis paņēmiens nebija drošs. Tad notika briesmīga nelaime, kas teju iznīcināja visas dzīvās būtnes pasaulē. Mēs zinām par šo notikumu no vīstokļu atliekām, kas saglabājušās no tiem laikiem, taču nezinām, kas izmantoja liktenīgo burvestību. Manuskripti stāsta, ka pēcāk rase, ko dēvēja par Pelēko Cilti tie nebija elfi, mēs tobrīd bijām pārāk jauni -, sakopoja visas savas zināšanas un radīja, iespējams, diženākos buramvārdus pasaules vēsturē. Pelēkā Cilts kopīgiem spēkiem pārvērta pašu maģijas dabu. Viņi panāca, ka Pelēkās Cilts valoda senvaloda spēj valdīt pār to, ko burvestība paveic… tā spēja ierobežot maģiju tā, ka, piemēram, ja tu pateici "durvis, aizdedzieties", bet nejauši paskatījies uz mani un nodomāji par mani, maģija tomēr aizdedzināja durvis, nevis mani. Un vēl Pelēkā Cilts piešķīra senvalodai divas īpašas iezīmes tas, kurš runā šajā valodā, nespēj melot, un senvaloda spēj aprakstīt lietu patieso būtību. Kā viņi to paveica, ir un paliek noslēpums.

Manuskriptos, elfs turpināja, var atrast divus dažādus viedokļus par to, kas notika ar Pelēko Cilti, kad šis milzu darbs bija pabeigts, taču rodas iespaids, ka šie buramvārdi izsūca visu tās spēku un pārvērta senās varenības blāvos atspulgos. Viņi pamazām izgaisa, izvēlēdamies palikt savās pilsētās, līdz akmeņi sabirza putekļos, vai atrada dzīvesdraugus starp jaunākām rasēm, tā pagaistot mūžības tumsā.

-   Vai tas nozīmē, Eragons vaicāja, ka vēl arvien ir iespējams izmantot maģiju bez senvalodas?

-   Kā tad Safira, tavuprāt, spēj spļaut uguni? Un tu taču pats stāstīji, ka viņa neizmantoja vārdus, lai pārvērstu Broma kapu dimantā vai lai svētītu meitenīti Farthendurā. Pūķu prāts atšķiras no mūsējā; tam nav vajadzīga aizsardzība no maģijas. Viņi nespēj to izmantot apzināti, izņemot uguns spļaušanu, bet, ja pūķis ir apveltīts ar maģijas talantu, tā spēks var būt neaptverams… Eragon, tu izskaties satraukts. Kas noticis?

Eragons palūkojās lejup uz plaukstām. Ko tas nozīmē man, skolotāj?

-   Tas nozīmē, ka tu turpināsi apgūt senvalodu, jo ar tās palīdzību tu vari paveikt to, kas citādi būtu pārāk sarežģīti vai bīstami. Tas nozīmē, ka pat tad, ja esi sasiets un tev ir aizbāzta mute, tu spēsi izmantot maģiju, lai atbrīvotos, kā to izdarīja Vanirs. Tas nozīmē, ka tad, ja tevi sagūstītu un sazāļotu tā, ka tu nespētu atcerēties senvalodu, jā, pat tad tu spētu lietot burvestības, bet tikai tad, ja tā ir vienīgā izeja. Un tas nozīmē, ka tad, ja tu vēlētos ar burvestību izraisīt darbību, kam nav nosaukuma senvalodā, tu to spētu. Elfs apklusa. Taču piesargies no kārdinājuma likt šīs spējas lietā. Pat viedākie starp mums nevēlas ar tām spēlēties, jo bīstas no nāves vai vēl kā ļaunāka.

Nākamajā rītā un arī visos turpmākajos rītos, kamēr Eragons uzturējās Elesmērā, viņš cīnījās ar Vaniru, taču vairs nekad nezaudēja savaldīšanos, lai ko elfs teiktu vai darītu.

Turklāt Eragons nolēma netērēt enerģiju šai sāncensībai. Mugura sāpēja arvien biežāk, brīžam likās, ka jauneklis neizturēs. Plosošās lēkmes padarīja ķermeni jutīgāku; darbības, kas iepriekš neradīja nekādas grūtības, tagad reizēm beidzās, sāpēs lokoties uz zemes. Sāpju eksplozijas sāka izraisīt pat Rimgars, jo īpaši tagad, kad vingrinājumi bija kļuvuši grūtāki. Bija reizes, kad vienā dienā viņam nācās pārciest trīs četras lēkmes.

Eragona sejā ievilkās asas līnijas. Jauneklis gāja, smagi ceļot kājas, kustības kļuva lēnākas un piesardzīgākas, jo viņš mēģināja saglabāt spēkus. Skaidri domāt un sekot Oromisa nodarbībām kļuva arvien grūtāk, turklāt sāka parādīties pārrāvumi atmiņā, kad viņš neatcerējās, ko darīs. Brīvajā laikā Eragons atsāka darboties ar Orika gredzenu, labprātāk sakopodams visu uzmanību uz mulsinoši savītajiem gredzeniem, nevis domādams par veselības stāvokli. Kad Safira bija kopā ar Jātnieku, pūķis uzstāja, lai jauneklis visur dotos jāšus viņa mugurā. Viņa darīja visu iespējamo, lai Eragons justos ērti un piepūlētos pēc iespējas mazāk.

Kādu rītu, turēdamies pie Safiras kakla dzelkšņa, Eragons ierunājās: Es izdomāju jaunu nosaukumu savām sāpēm,.

Un kāds tas būtu ?

Izdzēsējas. Jo tad, kad uznāk lēkme, viss pārējais beidz pastāvēt. Nav nedz domu, nedz sajūtu. Tikai alkas paglābties no sāpēm. Ja Izdzēsējas ir gana stipras, tās atņem mums visu, kas mēs esam, līdz padara par radījumiem, kas ir primitīvāki par dzīvniekiem, kam ir tikai viena vienīga vēlme un mērķis paglābties.

Labs vārds.

Safira, es tūlīt sabrukšu. Kā vecs zirgs, kas aparis pārāk daudz lauku. Turi mani ar savu prātu, citādi es aizklīdīšu zūdībā un aizmirsīšu, kas esmu.

Es tevi nekad neatlaidīšu.

Drīz pēc tam Eragonu piemeklēja trīs sāpju lēkmes viena, cīnoties ar Vaniru, un vēl divas, izpildot Rimgaru. Kad viņš atritinājās no kamola, kurā bija sāpēs savilcies, Oromiss sacīja: Eragon, saku vēlreiz: tev ir jāuzlabo līdzsvars.

Eragons papurināja galvu un tik tikko dzirdamā balsī novaidējās: Nē. Jauneklis sakrustoja rokas, lai nebūtu redzams, kā tās dreb.

-   Ko tu teici? -Nē.

-   Eragon, piecelies un mēģini vēlreiz.

-   Nē! Pildi tos vingrojumus pats! Es neko nedarīšu.

Oromiss notupās līdzās Eragonam un uzlika vēsu plaukstu uz jaunekļa vaiga. Neatraudams roku, viņš paskatījās uz Eragonu ar tādu sirsnību, ka jauneklis saprata, cik dziļa ir elfa līdzjūtība. Ja tas būtu iespējams, Oromiss labprāt uzņemtos Eragona sāpes, lai atvieglotu baisās ciešanas. Nezaudē cerību, Oromiss sacīja. Nekad nezaudē cerību. Likās, ka no elfā plaukstas Eragonā ieplūst jauni spēki. Mēs esam Jātnieki. Mēs stāvam starp gaismu un tumsu un gādājam, lai abas būtu līdzsvarā. Neziņa, bailes, naids tie ir mūsu ienaidnieki. Cīnies pret tiem ar visiem spēkiem, citādi mēs paliksim zaudētājos. Elfs piecēlās un pastiepa roku Eragonam. Tagad celies, Ēnkāvi, un pierādi, ka spēj būt pārāks par miesas instinktiem!

Eragons dziļi ieelpoja un, saviebdamies no piepūles, atspiedās uz vienas rokas. Viņš spēja notupties, tad, mirkli nogaidījis, pieslējās stāvus un ieskatījās Oromisam acīs.

Elfs uzmundrinoši pamāja.

Eragons nebilda ne vārda, pirms bija pabeidzis Rimgaru. Tad, dodoties uz upīti, lai nomazgātos, viņš ierunājās: Skolotāj?

-   Jā, Eragon?

-   Kāpēc man ir jāpacieš šī spīdzināšana? Tu varētu izmantot maģiju, lai dotu man vajadzīgās iemaņas, lai izveidotu manu ķermeni tāpat, kā jūs veidojat kokus un augus.

-  Jā, es to spētu, taču, ja es to izdarītu, tu nesaprastu ne to, kā ieguvi savu ķermeni, ne savas spējas, ne to, kā tās uzturēt. Tajā ceļā, kas tev, Eragon, ejams, nav taisnāko taku.

Eragons ienira strautiņā, un pār viņa ķermeni sāka plūst ledains ūdens. Jauneklis pabāza galvu zem ūdens un pieķērās pie akmens, lai straume viņu neaiznestu. Viņš gulēja izstiepies un jutās kā bulta, kas šķeļ ūdeni.

NARDA

Rorans atbalstījās uz viena ceļgala un, kasīdams ceļojuma laikā izaugušo jauno bārdiņu, paskatījās lejup uz Nardu. Mazā pilsētiņa slējās tumša, eg cieši kopā sabūvētiem namiem, gluži kā rupjmaizes garoziņa, kas iekritusi aizā piejūras krasta. Rietošās saules pēdējos staros mirgoja vīnsarkanā jūra. Ūdens apbūra jaunekli: tas pilnībā atšķīrās no ainavas, kādu viņš bija vērojis visu dzīvi.

Mums tas izdevās.

No skatu laikuma kalna galā Rorans devās atpakaļ uz savu steigā uzslieto telti, dziļi ieelpodams sāļo gaisu. Kārvahallieši bija apmetušies augstu Kores piekalnēs, lai viņus nepamanītu kāds, kurš par bēgļu atrašanās vietu varētu brīdināt Impēriju.

Iedams starp ciematnieku pulciņiem, kas bija satupuši zem kokiem, Rorans vēroja savējos ar skumjām un dusmām. Ceļš no Palankāra ielejas izrādījās ļoti grūts visi bija nomocījušies un pārguruši, daudzi arī slimi; ļaužu sejas bija izkritušās pārtikas trūkuma dēļ; drēbes noplīsušas. Gandrīz visiem ap rokām bija satītas lupatas, lai pasargātu pirkstus no sala dzestrajās kalnu naktīs. Garās, ar smagām nešļavām plecos pavadītās nedēļas bija saliekušas reiz tik lepnos vīrus. Visgrūtāk klājās bērniem: tie visi bija izkāmējuši un nedabiski klusi.

Viņi ir pelnījuši ko labāku, Rorans nodomāja. Es šobrīd būtu razaku nagos, ja viņi nebūtu mani aizstāvējuši.

Vairāki kārvahallieši pienāca pie jaunekļa. Vairumam vajadzēja vien uzsitienu uz pleca vai uzmundrinošu vārdu. Daži piedāvāja kādu ēdiena kumosu, taču no tā viņš atteicās. Ja nu ciematnieks uzstāja, pāi'tika tika kādam citam. Tie, kuri turējās no Rorana pa gabalu, vēroja viņu ar apaļām, izbalējušām acīm. Viņš zināja, ko tie aiz muguras runā, jauneklis esot traks, garu apsēsts, pat razaki nespējot viņu pieveikt kaujas laukā.

Kores šķērsošana izrādījās grūtāka, nekā Rorans bija iedomājies. Mežā vienīgie ceļi bija dzīvnieku iemītas takas, kas izrādījās pārāk šauras, stāvas un līkumotas, lai ciematnieki tās varētu izmantot. Tāpēc bēgļiem bieži nācās izcirst jaunus ceļus starp kokiem un krūmiem. Tas bija grūts darbs, ko visi ienīda, turklāt tas atvieglotu pakaļdzīšanos, ja Impērijas kareivji nolemtu viņiem sekot. Vienīgais labums šis darbs Roranam ļāva pamazām ievingrināt savainoto plecu, līdz tas atguva agrāko spēku; tiesa, viņam vēl arvien bija grūti pacelt roku noteiktā leņķī.

Netrūka arī citu pārbaudījumu. Reiz pēkšņa vētra pārsteidza kārvahalliešus uz klajas pārejas, tur, kur koki vairs neauga. Sniegā nosala trīs cilvēki Hida, Brenna un Nesbits -, visi jau krietnos gados. Tajā naktī Rorans pirmo reizi pārbijās, ka viss ciemats var aiziet bojā tikai tāpēc, ka ļaudis viņam sekoja. Drīz pēc tam kāds zēns pakrita un salauza roku, un vēl pēc pāris dienām Sausvels noslīka ledāja straumē. Vilki un lāči pastāvīgi uzglūnēja lopiem, neliekoties zinis par ugunskuriem, kurus ciematnieki iededzināja naktīs, kad viņus no Palankāra ielejas vairs nespēja saskatīt nīstamie Galbatoriksa kareivji. Izsalkums mocīja viņus kā nežēlīgs parazīts, grauzdams lielu un mazu vēderus, aprīdams kārvahalliešu spēkus un izsūkdams gribasspēku doties tālāk.

Taču viņi bija izdzīvojuši, parādot to pašu stūrgalvību un apņēmību, kas reiz viņu senčiem ļāva izturēt Palankāra ielejā par spīti badam, kariem un sērgām. Kārvahallas ļaudīm reizēm bija vajadzīga puse mūža, lai pieņemtu lēmumu, taču tad, kad bija nolemts, nekas nespēja novirzīt viņus no izvēlētā ceļa.

Tagad, kad bija sasniegta Narda, nometnē valdīja cerību un izdošanās gaisotne. Neviens nezināja, kas notiks rīt, taču apstāklis, ka viņi bija nokļuvuši tik tālu, deva paļāvību uz pašu spēkiem.

Mēs nebūsim, drošībā, kamēr netiksim projām no Impērijas, Rorans nodomāja. Un man ir jāgādā, lai mūs nenoķertu. Tagad es esmu atbildīgs par visiem šiem cilvēkiem… Šo atbildību jauneklis bija uzņēmies ar vieglu sirdi, jo tā ļāva gan pasargāt ciematniekus no Galbatoriksa nagiem, gan tuvināja viņu otram mērķim izglābt Katrīnu. Pagājis jau tik ilgs laiks kopš viņas sagūstīšanas. Nez vai viņa vēl ir dzīva? Rorans nodrebinājās un aizgainīja nelāgās domas. Viņš zināja, ka sajuks prātā, ja ļausies šaubām par Katrīnas likteni.

Rītausmā Rorans, Horsts, Baldors, Loringa trīs dēli un Ģertrūde devās uz Nardu. Viņi piesardzīgi, lai neviens viņus nepamanītu, nokāpa no kalniem līdz lielceļam, kas veda uz pilsētu. Zemienē gaiss Roranam likās biezs un stīgrs; jauneklim bija sajūta, it kā būtu jāelpo zem ūdens.

Kad gājēji tuvojās Nardas vārtiem, Rorans satvēra pie jostas piekārto veseri. Ieeju pilsētā sargāja divi kareivji. Viņi skarbiem skatieniem nopētīja kārvahalliešu pulciņu, īpašu uzmanību pievēršot noskrandušajām drānām, tad ar āvām aizšķērsoja viņiem ceļu.

-   No kurienes nākdami? vaicāja labajā pusē stāvošais sargs. Vīrs nevarēja būt vecāks par divdesmit pieciem gadiem, taču galva viņam jau bija pilnīgi sirma.

Izriezis krūtis, Horsts sakrustoja rokas un atbildēja: No Teirmas apkaimes, ja jums tā labpatikas.

-   Kāpēc esat atnākuši?

-   Lai tirgotos. Mūs atsūtīja vietējie veikalnieki, kuri vēlas iegādāt preces tieši no Nardas, nevis caur ierastajiem starpniekiem.

-   Vai patiesi? Un kas tās par precēm?

Kad Horsts saminstinājās, Ģertrūde pārņēma sarunas pavedienu: Man ir uzticēts sagādāt dažādas zālītes ārstniecībai. Tās, ko mums piegādāja tirgotāji, izrādījās nekam nederīgas vai nu vecas, vai pat sapelējušas. Gribu iepirkt svaigas.

-   Mēs ar brāļiem, piebilda Darmens, gribam salīgt preces no jūsu kurpniekiem. Pēc ziemeļu parauga taisītas kurpes ir modē gan Drasleonā, gan Urubēnā. Viņš saviebās. Vai vismaz bija, kad mēs devāmies ceļā.

Atguvis pārliecību, Horsts apstiprinoši pamāja. Tiesa. Un es esmu ieradies, lai sava saimnieka uzdevumā saņemtu dzelzslietu sūtījumu.

-   Tā tu saki. Un kā ar šo te? Ar ko viņš nodarbojas? kareivis vaicāja, norādīdams ar ieroci uz Roranu.

-   Ar podniecību, Rorans sacīja.

-   Ar podniecību?

-   Ar podniecību.

-   Tad kam tev āmurs?

-   Kā tad, tavuprāt, var panākt plaisiņu rakstu uz pudeles vai krūkas glazūras? Tas, vai zini, nenotiek pats no sevis. Pa to trauku ir jāuzšauj. Rorans ar vienaldzīgu sejas izteiksmi izturēja sirmā vīrieša neticīgo skatienu, it kā izaicinātu sargu apšaubīt tikko teikto.

Karavīrs norūcās un vēlreiz pārlaida skatienu pulciņam. Pēc tirgotājiem jūs neizskatāties. Vairāk pēc izbadējušamies bezmāju runčiem.

-   Ceļš nebija viegls, Ģertrūde sacīja.

-   Tam gan es labprāt ticu. Ja ceļojāt no Teirmas, kur ir jūsu zirgi?

-  Atstājām nometnē, Hamunds paskaidroja. Viņš norādīja uz dienvidiem, uz pretējo pusi no kalna nogāzes, kur gaidīja pārējie kārvahallieši.

-   Nepietiek naudas, lai nakšņotu pilsētā? Ar nicīgu smējienu kareivis pacēla savu āvu un pamāja biedram, lai tas rīkotos tāpat. Labi, ejiet, tikai pielūkojiet lai nebūtu nepatikšanu. Citādi jūsu ciemošanās beigsies siekstā vai kādā vēl nelāgākā vietā.

Tikko viņi bija tikuši cauri vārtiem, Horsts pavilka Roranu ielas malā un ieņurdēja jauneklim ausī: Tā nu gan bija muļķība. Vai nevarēji izdomāt kaut ko ticamāku? Glazūras uzšāvējs! Vai tu gribi kautiņu? Mēs nedrīkstam… Ģertrūde paraustīja kalēja piedurkni, un viņš apklusa.

-   Paskaties, nomurmināja dziedniece.

Pa kreisi no pilsētas vārtiem slējās pēdas sešas augsts ziņojumu dēlis ar mazu jumtiņu, kam vajadzēja pasargāt dzeltējošās pergamenta loksnes no lietus. Puse no dēļa bija atvēlēta pilsētas tēvu ziņojumiem un pavēlēm. Otru pusi klāja plakāti ar dažādu noziedznieku attēliem. Pašā redzamākajā vietā bija Rorana portrets, tiesa gan, tajā viņam nebija bārdas.

Rorans satraukti palūkojās apkārt, lai pārliecinātos, ka neviens garāmgājējs neatrodas pārāk tuvu, lai salīdzinātu oriģinālu ar zīmējumu, un sāka pats pētīt plakātu. Jauneklis nebija cerējis, ka Impērija tā vienkārši liksies mierā un aizmirsīs par viņu, tomēr vajāšanas apliecinājums satrieca viņu. "Galbatorikss tērē milzīgas pūles, lai mūs noķertu." Kamēr kārvahallieši atradās Korē, bija viegli aizmirst par apkārtējās pasaules pastāvēšanu. "Varu saderēt, ka mans ģīmis ir sanaglots pie ziņojumu dēļiem visā Impērijā." Viņš pasmīnēja, nopriecādamies, ka pārstājis skūties un ka viņi izlēmuši Nardā saukties izdomātos vārdos.

Atlīdzība bija pierakstīta ar tinti plakāta apakšā. Garovs netika mācījis Roranam un Eragonam lasīt, tomēr ciparos gan bija puikas iedīdījis, jo, kā viņš mēdza teikt: "Tev ir jāzina, kas tev pieder, ko tas ir vērts un par cik tev tas ir jāpārdod, lai tevi nevarētu apšmaukt kāds divkosīgs blēdis." Rorans saprata, ka Impērija par viņu piedāvā desmit tūkstoš kronu pietiekami daudz, lai vairākas desmitgades varētu nodzīvot, cepuri kuldams. Dīvainā kārtā atlīdzības lielums jaunekli iepriecināja tas liecināja, ka viņš ir svarīgs putns.

Tad Rorans pamanīja nākamo plakātu.

Tajā bija attēlots Eragons.

Rorana iekšas savilkās, it kā kāds viņam būtu iesitis. Pāris sekunžu viņš pat nespēja paelpot.

Brālēns ir dzīvs!

Kad sākotnējais atvieglojums norima, Rorans sajuta vecās dusmas par Eragona lomu Garova nāvē un saimniecības nopostīšanā. Vienlaikus viņam ļoti kārojās uzzināt, kāpēc Impērija medī arī Eragonu. Iespējams, tam ir kāda saistība ar zilo akmeni un razaku pirmo parādīšanos Kārvahallā. Roranam atlika vien atkal lauzīt galvu, kādos velnišķos notikumu līkločos ir sapinies viņš pats kopā ar pārējiem ciematniekiem.

Atlīdzības skaitļa vietā uz Eragona plakāta bija divas rūnu rindas. Kādā noziegumā viņu apsūdz? Rorans vaicāja Ģertrūdei.

Ģertrūde ņēmās pētīt uzrakstīto, un āda ap viņas acīm savilkās sīkās krunciņās. Jūs abus apsūdz nodevībā. Te ir rakstīts, ka Galbatorikss Eragona notvērējam kā atlīdzību piešķiršot grāfisti. Un piebilsts, ka visiem, kas to mēģināšot darīt, jābūt varen piesardzīgiem, jo Eragons esot ļoti bīstams.

Rorans pārsteigumā samiedza acis. Eragons? Tas likās neticami, bet tad Rorans atcerējās, kā pats mainījies pēdējo nedēļu laikā. "Mūsu dzīslās rit vienas asinis. Iespējams, Eragons kopš nozušanas ir paveicis tikpat, cik es, vai pat vairāk."

Klusā balsī ierunājās Baldors: Ja Galbatoriksa vīru nonāvēšana un nepakļaušanās razakiem ir tikai desmit tūkstoš kronu vērta un tā nav maza nauda kas gan ir jāizdara, lai par tavu galvu solītu veselu grāfisti?

-   Jāuzkāpj uz varžacīm pašam karalim, Larne ieminējās.

-   Nu būs gana, Horsts noskaldīja. Pievaldi mēli, Baldor, citādi mūsu nāciens beigsies važās. Un tu, Roran, mēģini nepievērst sev uzmanību. Ieraugot tādu atlīdzību, ne viens vien alkatīgais droši vien nopēta katru svešinieku, vai nepamanīs kaut ko aizdomīgu. Izlaidis pirkstus caur matiem, Horsts savilka jostu un sacīja: Labi. Mums katram ir savi darbi darāmi. Atgriezīsimies šeit pusdienlaikā un izstāstīsim, kā veicies.

Kārvahalliešu pulciņš sadalījās trijās grupās. Darmens, Larne un Hamunds devās iegādāt pārtiku gan lai nodrošinātu cieminieku šībrīža vajadzības, gan lai sagatavotu uzkrājumus turpmākajam ceļa posmam. Ģertrūde kā jau bija klāstījusi sargam vēlējās papildināt dziedniecības augu, smērīšu un uzlievju krājumus. Savukārt Rorans, Horsts un Baldors lejup pa slīpajām ielām soļoja uz piestātni, kur cerēja nolīgt kuģi, kas ciematniekus aizvestu līdz Surdai vai vismaz līdz Teirmai.

Kad vīri nonāca līdz vēju, saules un ūdens izbalinātajai dēļu grīdai, kas klāja pludmali, Rorans apstājās un paskatījās uz okeānu. Zemo mākoņu dēļ tas viļņojās pelēks, bet brāzmainais vējš izraibināja viļņu galotnes ar baltām putu cepurēm. Viņš nekad nebūtu spējis iedomāties, ka apvārsnis var būt tik nevainojami taisns. Ūdens dobjie būkšķi, zem kājām sitoties pret pāļiem, radīja sajūtu, it kā viņš stāvētu uz milzīgām bungām. Zivju smārds svaigu, izķidātu un trūdošu pārmāca visas citas smaržas.

Paskatījies uz Baldoru, kurš arī kā apburts vērās bezgalīgajā plašumā, Horsts sacīja: Iespaidīgs skatiņš, ne?

-   Tiesa, Rorans atbildēja.

-   Liek cilvēkam justies diezgan niecīgam, ko?

-   Tiesa, atsaucās Baldors.

Horsts pamāja. Atceros, kad es pirmo reizi redzēju okeānu, mani pārņēma līdzīga bijība.

-    Kad tas bija? Rorans vaicāja. Starp kaiju bariem, kas lidinājās virs līča, jauneklis pamanīja uz piestātnes sēžam kādu citu, iepriekš nekad neredzētu putnu. Tam bija šķietami neveikls, sodrēju melns ķermenis, balta galva un kakls, bet svītroto knābi putns turēja, atspiedis pret krūtīm kā vecs, augstprātīgs vīrs. Putns pacēla knābi, un zem tā atklājās ādas maiss.

-   Bartrams, kalējs, kurš strādāja Kārvahallā pirms manis, Horsts stāstīja, nomira, kad man bija piecpadsmit, gadu pirms mācību laika beigām. Man nācās meklēt kalēju, kurš būtu ar mieru pabeigt cita vīra iesākto, tāpēc es aizceļoju uz Ceunonu, kas stiepjas gar Ziemeļu jūru. Tur es sastapu Keltonu, negantu vecu vīru, bet labu kalēja amata pratēju. Viņš piekrita izskolot mani līdz galam. Horsts iesmējās. Kad apmācība bija galā, es nevarēju izšķirties pateikties viņam vai nolādēt.

-   Manuprāt, tev vajadzētu pateikties, Baldors sacīja. Citādi tu nebūtu apprecējis mammu.

Rorans saviebās un nopētīja piestātnes. Te nav diez cik daudz kuģu, viņš vēroja. Ostas dienvidu galā bija noenkuroti divi kaut cik vērā ņemami kuģi, bet trešais gaidīja pretējā pusē. Pa starpu bija tikai zvejas laivas. Vienam no kuģiem dienvidu pusē bija nolauzts masts. Rorans neko daudz nesaprata no kuģiem, bet, viņaprāt, neviens no tiem neizskatījās gana liels, lai pārvadātu teju trīssimt cilvēku.

Apstaigājuši kuģus, Rorans, Horsts un Baldors uzzināja, ka tie visi jau ir nolīgti vai citu iemeslu dēļ neizmantojami. Jauna masta uzstādīšana nolauztā vietā prasītu mēnesi vai pat ilgāk. Tam līdzās stāvošais kuģis, "Viļņskrējis", bija aprīkots ar ādas burām, lai dotos uz ziemeļiem, uz grūti sasniedzamām salām, kurās bija sastopams seitra augs. Savukārt "Albatross", pēdējais kuģis, tik tikko bija ieradies no tālās Feinsteras un pēc šuvju pārdrīvēšanas posās tālāk ar savu vilnas kravu.

Kāds doka krāvējs tikai pasmējās par Horsta jautājumiem.

-  Jūs esat ieradušies gan par vēlu, gan par agru. Vairums pavasara kuģu te jau piestāja un tad pirms divām trijām nedēļām atkal devās tālāk. Pēc kāda mēneša sāks pūst ziemeļrietumu vēji tad atgriezīsies roņu un jūraslauvu mednieki, tāpat parādīsies kuģi no Teirmas un citām Impērijas ostām, lai iepirktu ādas, gaļu un taukus. Tad varbūt jums būtu iespēja nolīgt kapteini bez kravas. Pārējā laikā kuģu ir tikpat maz kā tagad.

Izmisušais Rorans vaicāja: Vai būtu vēl kāds veids, kā pārvest preces no šejienes uz Teirmu? Pat ja tas nebūtu īpaši ātri vai ērti.

-   Nu, brīdi padomājis, vīrs atbildēja un uzmeta plecos pamatīgu kasti, ja kuģim nav jābūt ātram un jūs dodaties tikai līdz Teirmai, varat mēģināt aprunāties ar Klovisu. Krāvējs norādīja uz peldošu, laivu glabāšanai paredzētu nojumju rindu starp divām piestātnēm. Viņam pieder vairākas baržas, kas rudenī pārvadā graudus. Pārējo gadu Kloviss iztiek ar zveju tā kā vairums Nardas iedzīvotāju. Vīrs sarauca pieri. Kādas preces jūs taisāties pārvadāt? Aitas jau ir nocirptas, un labība vēl nav ienākusies.

-   Šo un to, Horsts atbildēja un pameta vīram sīku vara monētu.

Krāvējs iebāza to kabatā un piemiedza aci. Tiesa, kungs. Šo un to. Es saprotu, ja cilvēks negrib par kaut ko runāt. Taču nebīstieties no vecā Ulrika. Viņš prot turēt mēli aiz zobiem. Līdz vēlākam, kungs. To pateicis, vīrs svilpodams aizgāja.

Kā izrādījās, Klovisa ostā nemaz nebija. Uzzinājuši ceļu līdz viņa namam, kārvahallieši pusstundas laikā tika līdz otram Nardas galam, kur viņi satika Klovisu stādām īrisus pie celiņa, kas veda uz mājas durvīm. Kloviss izrādījās dūšīgs vīrs ar saules apsvilinātiem vaigiem un sirmumu bārdā. Pagāja vesela stunda, līdz vīriem izdevās pārliecināt kuģotāju, ka viņus patiešām interesē iespēja nolīgt viņa baržas, neraugoties uz savādo gadalaiku. Tad viņi visi kopā devās atpakaļ uz nojumēm. Kloviss tās atslēdza, parādot trīs vienādas baržas "Meribellu", "Edelīnu" un "Sarkano Vepri".

Katra no baržām bija septiņdesmit piecas pēdas gara, divdesmit pēdu plata un nokrāsota rūsas sarkana. Liellaivām bija atklātas kravas tilpnes, kuras varēja pārvilkt ar brezentu, ligzda uzslejamam mastam, kas spēja nest vienu kvadrātveida buru, kā arī vairākas kajītes kuģa pakaļgalā.

-   Tām ir dziļāka iegrime nekā plakandibena liellaivām, kas paredzētas piekrastes pārvadājumiem,^ Kloviss paskaidroja, tāpēc nav jābaidās no apgāšanās nemierīgā jūrā, kaut gan lielā vētrā nevajadzētu doties ārā no ostas. Šīs baržas nav paredzētas atklātai jūrai. Krastam vienmēr jābūt saskatāmam. Tāpēc tagad nebūtu lāga laiks posties ceļā. Zvēru pie sava goda nākamo mēnesi vai katru pēcpusdienu gaidāmi pērkona negaisi.

-   Vai jums ir apkalpe visām trijām? Rorans vaicāja.

-   Tā arī ir problēma. Vairums vīru, kas strādā pie manis, pirms pāris nedēļām devās medīt roņus, kā viņi to dara ik gadu. Tā kā es šos varu izmantot tikai ražas laikā, pārējo gadu viņi iet un nāk, kā uzskata par vajadzīgu… Esmu pārliecināts, ka jūs, kungi, to saprotat. Kloviss mēģināja pasmaidīt, tad pārlaida skatienu Roranam, Horstam un Baldoram, it kā nesaprastu, pie kā īsti viņam jāvēršas.

Rorans izstaigāja "Edelīnu", pētīdams, vai nemanīs kādus bojājumus. Liellaiva izskatījās veca, taču koks bija stiprs un krāsa svaiga. Ja mēs sameklēsim aizstājējus trūkstošajiem vīriem, cik mums izmaksātu brauciens līdz Teirmai ar visām trijām baržām?

-   Tad man jāpadomā, Kloviss sacīja. Jūrnieks parasti saņem piecpadsmit vara grašu dienā, kā arī kārtīgu ēdienu, cik lien, un viskija šļuku piedevām. Cik jūs maksājat savējiem, ir jūsu pašu ziņā. Es viņus nerēķināšu. Parasti es salīgstu arī sargus, taču šobrīd…

-   Es saprotu arī medībās, Rorans viņu pārtrauca. Mēs sagādāsim arī sargus.

Ādamābols Klovisa nosauļotajā kaklā nolēkāja vīrs norija siekalas. Izklausās gana pieņemami. Bez apkalpes algām es prasu vēl divsimt kronu, kā arī atlīdzību par jebkādiem bojājumiem, ko laivām nodarītu jūsu vīri, turklāt kā īpašnieks un kapteinis divpadsmit procentu no kopējās kravas pārdošanas peļņas.

-   Mums peļņas nebūs.

Tas likās satraucam Klovisu vairāk nekā visa līdzšinējā saruna. Viņš ar kreiso īkšķi paberzēja bedrīti zodā, divreiz sāka kaut ko teikt, atkal aprāvās, līdz beidzot izmocīja: Tādā gadījumā es vēlos vēl četrsimt kronu brauciena beigās. Ko, ja drīkstu vaicāt, jūs taisāties pārvadāt?

Mēs viņu nobiedējām, Rorans nodomāja. Lopus.

-   Aitas, govis, zirgus, vēršus?…

-   Mūsu ganāmpulkos ir dažādi lopi.

-   Un kāpēc jūs taisāties tos vest uz Teirmu?

-   Mums ir savi apsvērumi. Redzot Klovisa apjukumu, Rorans gandrīz pasmaidīja. Vai jūs apdomātu braucienu arī tālāk par Teirmu?

-   Nē! Tālāk gan ne. Es nepazīstu ūdeņus aiz Teirmas, turklāt nevēlos uz ilgāku laiku šķirties no sievas un meitas.

-   Kad varat būt gatavs ceļam?

Kloviss vilcinājās un paspēra divus mazus solīšus. Kādas piecas vai sešas dienas… Nē… nē, labāk lai būtu pilna nedēļa. Man pirms prombraukšanas vēl šis tas jānokārto.

-   Mēs piemaksāsim vēl desmit kronu, lai dotos projām parīt.

-   Es nezinu…

-   Divpadsmit kronu.

-   Parīt. Lai būtu, Kloviss piekrita. Lai nu kā, es tikšu galā līdz tam laikam.

Pārlaidis roku liellaivas margapmalei, Rorans pamāja un, nepaskatīdamies uz Klovisu, lūdza: Vai es varu mirkli apspriesties ar saviem biedriem vienatnē?

-   Kā vēlaties, kungs. Kamēr jūs runāsieties, es apmetīšu kādu loku pa ostu. Iedams ārā no nojumes, kapteinis pārvaicāja: Piedodiet, kāds bija jūsu vārds? Baidos, ka iepriekš tam nepievērsu uzmanību vai arī aizmirsu atmiņa beidzamajā laikā niķojas.

-   Dižveseris. Mani sauc par Dižveseri.

-   Ak jā, protams. Labs vārds.

Kad durvis aizvērās, Horsts un Baldors pieliecās tuvāk Roranam. Baldors uztraucās: Mēs nevaram atļauties viņu nolīgt.

-   Mēs nevaram atļauties nenolīgt, Rorans iebilda. Mums nav zelta, lai nopirktu baržu, turklāt es negribētu pats mācīties ar to kuģot tad, kad no tā ir atkarīgas visa ciema dzīvības. Būs ātrāk un drošāk samaksāt par apkalpi.

-   Tas tomēr ir pārāk dārgi, Horsts papurināja galvu.

Rorans pabungoja ar pirkstiem pa margapmali. Mēs varam

samaksāt Klovisa prasītās divsimt kronas. Kad tiksim līdz Teirmai, mēs vai nu nozagsim baržas, izmantojot apgūtās kuģošanas iemaņas, vai sasiesim Klovisu un viņa vīrus, līdz tiksim projām kā citādi. Tādējādi mums nebūs jāmaksā atlikušās četrsimt kronas un jūrnieku algas.

-   Man īsti nepatiktu nokrāpt kādam viņa godīgi nopelnīto naudu, Horsts sacīja. Es nejustos diez cik labi.

-   Arī man tas nepatīk, bet vai mums ir kāda cita iespēja?

-   Kā mēs visi satilpsim uz baržām?

-   Lūgsim, lai Kloviss piestāj kādu līgu tālāk, kur tas no Nardas nebūtu redzams.

Horsts nopūtās. Labi, tā arī darām, kaut gan īsti priecīgs es neesmu. Baldor, pasauc Klovisu atpakaļ līgsim viņu.

Tovakar kārvahallieši sapulcējās ap mazu, zemē ieraktu ugunskuru, lai dzirdētu par Nardā notikušo. Tupēdams zemē, Rorans raudzījās kvēlojošajās oglēs un klausījās Ģertrūdes un trīs brāļu stāstā par viņu piedzīvojumiem. Ziņas par Rorana un Eragona plakātiem ciematnieki sagaidīja ar tramīgu murdoņu.

Kad Darmens bija beidzis, viņa vietā stājās Horsts un īsos, strupos teikumos izstāstīja par to, ka kārtīgu kuģu Nardā nav, par krāvēja ieteikto Klovisu un pēcāk noslēgto vienošanos. Taču tajā mirklī, kad no Horsta mutes izskanēja vārds "baržas", klausītāju dusmīgie un neapmierinātie izsaucieni pārmāca kalēja balsi.

Iznācis priekšā, Lorings pacēla rokas, pievērsdams ciematnieku uzmanību. Baržas? iesaucās kurpnieks. Baržas? Mēs nevēlamies nekādas smirdīgas baržas! Viņš nospļāvās pie kājām, skanot atbalsta saucieniem no pūļa.

-   Klusāk! Delvins sacīja. Ja tā bļaustīsimies, mūs sadzirdēs. Kad uguns sprakstēšana atkal bija skaļākais dzirdamais troksnis, viņš lēnā balsī turpināja: Es piekrītu Loringam. Baržas mums neder. Tās ir pārāk lēnas un nedrošas. Turklāt mēs būsim saspiesti kā siļķes vienā mucā, bez mazākās iespējas mirklim vienatnē, bez kāda patvēruma. Un cik ilgi? Horst, Elēne ir sestajā mēnesī. Tu taču negribi, lai viņa un citi, kas nejūtas veseli vai gana stipri, nedēļām ilgi sēdētu svelmainos saules staros.

-   Mēs varam pārvilkt pāri tilpnēm brezentu, Horsts atbildēja. Nekas labs jau tas nav, bet vismaz pasargātu mūs no saules un lietus.

Kārvahalliešu sačukstēšanos pārtrauca Birgitas balss: Mani uztrauc vēl kas cits. Ļaudis pašķīrās, lai viņa varētu iznākt pie ugunskura. Ja sarēķinām divus simtus Klovisam maksājamo kronu un naudu, ko Darmens ar brāļiem iztērēja šodien, esam palikuši teju tukšiem makiem. Mūsu bagātība atšķirībā no pilsētnieku bagātības nekad nav slēpusies zeltā, bet mājlopos un saimniecībās. Mūsu saimniecības palika Kārvahallā, un atlicis ir vien pāris lopiņu. Pat ja mēs kļūstam par pirātiem un baržas nozogam, kā mēs nopirksim pārtiku ceļojumam līdz Teirmai un pēc tam tālāk uz dienvidiem?

-   Svarīgi, Horsts noducināja, būtu vispirms nokļūt līdz Teirmai. Kad būsim tur, tad domāsim par to, kā rīkoties turpmāk… Iespējams, mums nāksies ķerties pie krasākiem paņēmieniem.

Loringa kaulainā seja savilkās grumbu mudžeklī. Pie krasākiem? Ko tu ar to gribi teikt? Vai tad līdzšinējais ceļojums nebija gana krass? Lai ko tu teiktu, es nesēdīšos tajās nolāpītajās baržās, vēl jo vairāk pēc tā visa, ko mēs pārcietām Korē. Baržas ir paredzētas graudiem un lopiem. Mums ir vajadzīgs kuģis ar kajītēm un nārām, kurās var ērti izgulēties. Kāpēc nepagaidīt vēl nedēļu vai mazliet ilgāk, ja nu ierodas kāds kuģis, kuru varam nolīgt? No tā taču nekļūs ļaunāk, ko? Vai varbūt… Lorings turpināja skaļi prātot krietnu stundas ceturksni, sadomādams veselu iebildumu gūzmu, tad deva vārdu Teinam un Ridlijam, kuri atbalstīja viņa viedokli.

Taču runas aprāvās, kad Rorans izlocīja kājas un izslējās pilnā augumā, ar piecelšanos vien apklusinādams kārvahalliešus. Viņi aizturētu elpu gaidīja vēl vienu aizrautīgu runu.

Vai nu baržas, vai gājiens kājām, jauneklis pateica.

Un tad devās gulēt.

KAD VESERIS KRĪT

Kad Rorans izrausās no telts, kurā nakšņoja kopā ar Baldoru, augstu virs galvas karājās spožs mēness. Jauneklis aizčāpoja līdz nometnes robežai un nomainīja sardzē stāvošo Albrihu.

Neko neparastu nemanīju, Albrihs nočukstēja un aizslīdēja tumsā.

Rorans nospriegoja loku un iesprauda zemē pa ķērienam trīs bultas ar zosu spalvām galā, tad ietinās ciešāk segā un saritinājās pie klints, kas slējās pa kreisi no viņa. No šīs vietas varēja lieliski pārskatīt nogāzi un tuvējos tumšos pakalnus.

Rorans bija pieradis sadalīt apkārtni kvadrātos un tad katru rūpīgi pētīt veselu minūti, mēģinot ieraudzīt kādu kustību vai gaismas atblāzmu, kas varētu liecināt par ienaidnieka tuvošanos. Taču drīz vien jaunekļa domas aizklīda no šīs garlaicīgās nodarbes, sapņainā juceklībā svaidīdamās no viena priekšmeta pie cita. Viņš iekoda vaiga iekšpusē, lai piespiestu sevi sakopot uzmanību. Tik siltā laikā bija grūti palikt nomodā…

Rorans priecājās, ka viņam nebija iekritusi kāda no divām sardzes maiņām pirms rītausmas, jo tās neļāva kārtīgi izgulēties, tāpēc visu dienu viņš jutās noguris.

Uzbrāzmoja vējš, pakutinādams ausi un likdams pār kaklu pārskriet nelāgai nojausmai. Savādais pieskāriens nobiedēja Roranu, nodzēsdams visas sajūtas un to vietā atstādams vien pārliecību, ka viņam un pārējiem kārvahalliešiem draud nāves briesmas. Sirdij strauji sitoties, viņš drebēja kā drudzī, savaldīdamies, lai nebūtu jāņem kājas pār pleciem.

Kas ar mani notiek ?! Pat bultas uzlikšana uz stiegras prasīja neticamu piepūli.

Austrumos pie apvāršņa pavīdēja ēna. Saskatāma vien kā tukšums starp zvaigznēm, tā līdzīgi saplosītam šķidrautam slīdēja pār debesīm, līdz aizsedza mēnesi, kur tā uz brīdi aizkavējās.

Izgaismotus no aizmugures, Rorans ieraudzīja razaku dīvainā auļotāja caurspīdīgos spārnus.

Melnais neradījums atvēra knābi un izgrūda garu, griezīgu spiedzienu. Rorans saviebās skaņas skaļums un augstums sāpīgi iedzēla ausīs, asinis stindzināja, bet prieku un cerību pārvērta nomāktībā un izmisumā. Kliedziens pamodināja visu mežu. Putni un dzīvnieki daudzu jūdžu apkārtnē pamodās ar satrauktu, baiļu pārņemtu balsu kori, un, Roranam par lielu satraukumu, tiem pievienojās arī kārvahalliešu nu jau pavisam nelielais ganāmpulks.

Streipuļodams no koka pie koka, Rorans atgriezās nometnē, čukstēdams ikvienam sastaptajam: Tuvumā ir razaki. Esiet klusi un palieciet savās vietās. Viņš ievēroja, ka arī pārējie sargi steidzīgi apstaigā ciematniekus, atgādinādami tiem ko līdzīgu.

No telts ar šķēpu rokā izmetās Fisks un ierēcās: Vai mums uzbrūk? Kas sacēla šo nolāpīto… Tajā mirklī Rorans uzgāzās virsū namdarim, lai apklusinātu viņu, un, nogāzies uz ievainotā labā pleca, sāpēs izgrūda apslāpētu vaidu.

-   Razaki, Rorans nogārdza.

Fisks sastinga un čukstus vaicāja: Ko man darīt?

-   Palīdzi nomierināt lopus.

Abi kopā aizlavījās cauri nometnei uz tuvējo pļaviņu, kur nakšņoja kazas, aitas, ēzeļi un zirgi. Zemnieki, kam piederēja vairums mājlopu, gulēja tuvāk saviem aizbilstamajiem; viņi bija pamodušies un mēģināja nomierināt dzīvniekus. Rorans pateicās liktenim, ka savā paranojā bija uzstājis, lai lopus piesietu gar pļavas malu, kur koki un krūmi palīdzētu tos paslēpt no nevēlamām acīm.

Mēģinādams nomierināt aitu pulciņu, Rorans pacēla skatienu uz baiso melno ēnu, kas vēl arvien aizsedza mēnesi kā milzīgs sikspārnis. Jauneklis ar šausmām pamanīja, ka tā sāk virzīties uz viņu slēptuves pusi. "Ja tas briesmonis atkal iebrēksies, mēs būsim pagalam."

Tad, kad razaks parādījās virs nometnes, vairums dzīvnieku bija apklusuši, izņemot kādu ēzelīti, kurš spītīgi turpināja īdēt.

Rorans, ilgi negaidīdams, nometās uz viena ceļa, uzmeta bultu uz stiegras un ietrieca to lopiņam starp ribām. Šāviens trāpīja tieši mērķī, un dzīvnieks bez skaņas novēlās zemē.

Tomēr izrādījās par vēlu ēzeļa brēcienus bija sadzirdējis razaks. Briesmonis pagrieza galvu klajuma virzienā un sāka nolaisties, izstiepis nagus uz priekšu un apdvesdams visu ar neizturamu smirdoņu.

"Ir pienācis laiks, lai pārliecinātos, vai mēs spējam nogalināt visļaunākos murgus," Rorans nodomāja. Fisks, nometies kņūpus viņam līdzās, pasvārstīja rokā šķēpu, gatavodamies sviedienam, tikko bi'iesmonis nonāktu aizsniedzamības robežās.

Mirklī, kad Rorans uzvilka loku cerēdams sākt un beigt kauju ar vienu trāpīgu šāvienu -, viņa uzmanību novērsa kustību vilnis mežmalā. No krūmiem izlēkšoja briežu bars. Tie aizauļoja pāri pļavai, nelikdamies ne zinis par kārvahalliešiem un lopiem, jo dzīvniekus dzina vienīgi alkas izglābties no razaka. Gandrīz veselu minūti brieži šāvās garām Roranam, sacirzdami mālaino augsni ar saviem asajiem nagiem un pa brīdim pazibinādami mēnessgaismā balto ieloku ieskautās acis. Pārbiedētie radījumi atradās tik tuvu, ka jauneklis spēja saklausīt to saraustīto elpu.

Šķita, ka daudzie brieži izkliedējuši briesmoņa aizdomas un novērsuši tā uzmanību no ciematniekiem, jo spārnotais monstrs likās pārdomājam, tad apmeta vēl vienu loku pār pļavu, lai pēcāk pagrieztos uz dienvidu pusi un aizslīdētu tālāk gar kori, beigu beigās pazuzdams naktī.

Rorans un pārējie kārvahallieši palika kā sastinguši savās slēptuvēs, līdzīgi plēsoņas medītiem trušiem, kuri baidās, ka razaka aizlidošana ir tikai manevrs, lai izvilinātu tos atklātā vietā, kur tiem uzbruktu otrs radījums, kas palicis uzglūnēt no slēpņa. Saspringuši un uztraukti viņi nogaidīja vairākas stundas, vairīdamies pakustināt kaut pirkstu, ja nu vienīgi tādēļ, lai uzvilktu loku.

Kad mēness sāka laisties uz rietu, tālumā atskanēja razaka sirdi stindzinošā kliedziena atbalss… un tad viss noklusa.

"Mums paveicās," Rorans nosprieda, pamozdamies nākamajā rītā. "Bet mēs nevaram paļauties, ka veiksme mūs izglābs arī nākamajā reizē."

Pēc razaka parādīšanās nevienam vairs nebija iebildumu pret ceļošanu baržā. Gluži pretēji, visi vēlējās pēc iespējas ātrāk doties projām, daudzi pat apjautājās Roranam, vai nevar sarunāt aizceļošanu jau šodien, nevis gaidīt līdz rītam.

-   Kaut nu tas būtu iespējams, viņš atbildēja, taču mums vēl ir pārāk daudz darāmā.

Vēl pirms brokastīm viņš kopā ar Horstu un vēl vairākiem vīriem devās uz Nardu. Rorans apzinājās, ka viņš riskē, jo varēja tikt sazīmēts, tomēr veicamais uzdevums bija pārāk svarīgs, lai uzticētu to kādam citam. Turklāt jauneklis bija pārliecināts, ka šobrīd viņa izskats stipri atšķiras no plakātā attēlotā, tāpēc nevienam neienāks prātā, ka tas varētu būt viens un tas pats cilvēks.

Šoreiz viņi iekļuva pilsētā bez kādām grūtībām, jo pie vārtiem stāvēja cits sargu pāris. Viņi devās uz ostu un aizgādāja Klovisam salīgtos divus simtus kronu. īpašnieks komandēja vīru pulciņu, kas gatavoja baržas braucienam.

-   Paldies tev, Dižveseri, kapteinis pateicās, piesiedams maisiņu ar monētām pie jostas. Kas gan labāk par zeltu padara gaišāku cilvēka dienu? Viņš aizveda kārvahalliešus pie darba galda un izritināja uz tā Nardas apkārtnes ūdeņu karti ar piezīmēm par dažādu straumju stiprumu, klinšu, smilšu sēkļu un citu bīstamu veidojumu izvietojumu un dziļuma mērījumiem daudzu gadu desmitu garumā. Ar pirkstu novilcis līniju līdz mazam līcītim tieši uz dienvidiem no Nardas, Kloviss sacīja: Te mēs uzņemsim jūsu lopus. Šajā gadalaikā paisumi un bēgumi nav lieli, taču mēs nevēlamies cīnīties ar tiem, tāpēc neņemiet ļaunā, bet mums jādodas projām tūlīt pēc tam, kad paisums sasniegs augstāko punktu.

-   Paisums? Rorans pārvaicāja. Vai tad vieglāk nebūtu sagaidīt bēgumu un ļaut tam iznest mūs jūrā?

Kloviss pielika pirkstu pie deguna un piemiedza aci. Jā, tas tiesa, un arī es esmu tā sācis ne vienu vien braucienu. Taču šoreiz negribam atrasties pludmalē, dzenot jūsu lopus uz klāja, kad sāk celties ūdens, tas aiznestu mūs tālāk uz zemes pusi. Ja izvēlēsimies paisumu, tad tādas briesmas nedraudēs. Tiesa, mums jākustas raiti, lai nepaliktu uz sēkļa, kad ūdeņi sāks atkāpties. Ja tas izdosies, jūra papūlēsies mūsu vietā, ko?

Rorans pamāja. Viņš uzticējās Klovisa pieredzei. Cik viru vajadzēs, lai aizpildītu komandas?

-   Nu, man izdevās atrast septiņus puišus spēcīgus, uzticamus, labus jūrniekus, kas piekrita šim mazajam, dīvainajam piedzīvojumam. Lieciet aiz auss, vairums vīru vakar, kad viņus sadzinu rokā, strēba grādīgo, nodzerdami pēc pēdējā brauciena saņemto algu, bet rīt no rīta viņi būs skaidri kā stikliņi, to es varu apsolīt. Tā kā varēju atrast tikai septiņus, man vajadzētu vēl četrus.

-   Skaidrs. Būs četri, Rorans atbildēja. Mani vīri neko nesaprot no jūrā braukšanas, toties ir spēcīgi un gatavi mācīties.

Kloviss nokrekšķējās. Katrā braucienā es šā vai tā parasti ņemu līdzi pārīti jauniņo. Ja tik šie izpildīs pavēles, viss būs kārtībā. Ja ne, dabūs ar atsaites tapu pa galvu, to es apsolu. Man vajadzēs deviņus sargus pa trim uz katras liellaivas. Bet tiem nu gan nevajadzētu būt tik zaļiem kā jūsu jūrnieki, citādi es nekustēšu projām no šīs piestātnes, pat ja jūs piesolītu man visu pasaules viskiju.

Rorans atļāvās drūmi pasmaidīt. Katrs mans vīrs ir daudzkārt pārbaudīts kaujā.

-   Un viņi visi pakļaujas tev, Dižveseri? vaicāja Kloviss. Vērodams Gedriku, Delvinu un pārējos, kurus viņš redzēja pirmo reizi, kapteinis pakasīja zodu. Cik daudz vīru tev ir?

-   Pietiekami.

-   Pietiekami, tu saki. Es tikai lauzīju galvu. Tad Kloviss atmeta ar roku. Neliecies par mani ne zinis! Mana mēle reizēm skrien pa priekšu veselajam saprātam vismaz tēvs mani par to strostēja. Mans pirmais palīgs, vārdā Torsons, šobrīd pie tirgotāja iepērk pārtiku un aprīkojumu. Jums tak lopi būs jābaro, ja pareizi saprotu?

-   Tas tiesa.

-   Tad varbūt atgādājiet barību šurp! Sakrausim tilpnēs, tikko būsim uzslējuši mastus.

Visu rīta cēlienu un pēcpusdienu Rorans un pārējie Kārvahallas vīri nopūlējās vaiga sviedros, lai nogādātu Loringa dēlu sagādāto pārtiku no noliktavas, kur tā glabājās, uz nojumēm, kur ceļam tika postas baržas.

Kad Rorans pa laipu uznesa uz "Edelīnas" klāja un padeva jūrniekam, kas gaidīja tilpnē, maisu ar miltiem, Kloviss nogrozīja galvu: Vairums te nebūt nav lopu barības, Dižveseri.

-   Tas tiesa, Rorans atbildēja. Bet mums tas viss ir vajadzīgs. Viņam par lielu atvieglojumu, Kloviss neuzmācās ar izprašņāšanu.

Kad viss bija sanests tilpnēs, Kloviss pasauca Roranu. Jūs varat doties atpakaļ. Mēs ar puišiem sakārtosim pārējo. Tikai atceries trīs stundas pēc saullēkta tev ar visiem solītajiem vīriem ir jābūt piestātnē, citādi mēs nokavēsim paisumu.

-   Mēs būsim klāt.

Atgriezies nometnē, Rorans palīdzēja Elēnai un pārējiem sasaiņot mantas. Tam nevajadzēja daudz laika, jo viņi bija pieraduši ik rītu nometni nojaukt. Tad viņš izvēlējās duci vīru, kuriem kopā ar viņu nākamajā rītā vajadzēja doties uz Nardu. Visi ciema vīri bija dūšīgi karotāji, taču Rorans lūdza labākos, tādus kā Horsts un Delvins, palikt kopā ar pārējiem kārvahalliešiem, gadījumāja parādītos Impērijas kareivji vai atgrieztos razaki.

Kad iestājās nakts, ciematnieki sadalījās divās grupās. Rorans, tupēdams uz klintsbluķa, noskatījās, kā Horsts aizved ļaužu rindu lejup pa nogāzi uz līcīti, kur tie rīt sagaidīs liellaivas.

Pienāca Orvals un sakrustoja rokas uz krūtīm. Kā tu, Dižveseri, domā, vai viņi būs drošībā? Viņa balsī jautās uztraukums, gluži kā uzvilkta loka stiegra.

Arī Rorans bija nemierīgs, tomēr viņš atbildēja: Domāju, ka viss būs kārtībā. Varu saderēt ar tevi uz mucu sidra, ka viņi vēl saldi gulēs, kad mēs rīt piestāsim krastā. Tu, sev par prieku, varēsi pamodināt Nollu. Kā tas izklausās? Orvals pasmaidīja, kad Rorans pieminēja viņa sievu, un pamāja, vismaz ārēji atguvis sirdsmieru.

Es ceru, ka man ir taisnība. Rorans palika tupam uz bluķa, salīcis kā skarba gārgola, kamēr ciematnieku tumšā virkne nepagaisa no skatiena.

Vīri pamodās stundu pirms rītausmas, tikko debesis sāka iekrāsoties gaiši zaļas. Miklais nakts gaiss stindzināja roku pirkstus. Rorans apslacīja seju ar ūdeni, tad uzsēja mugurā loku un bultu maku, aizbāza aiz jostas veseri un paņēma rokās Fiska gatavoto vairogu un Horsta kalto šķēpu. Arī pārējie apbruņojās līdzīgi, tikai aplikdami kaujās pie Kārvahallas iegūtos zobenus.

Visi trīspadsmit vīri skriešus devās lejup pa nogāzi, līdz nonāca pie Nardas ceļa un drīz pēc tam arī pie pilsētas galvenajiem vārtiem. Rorans ar bažām ievēroja, ka sardzē atkal stāv tie divi kareivji, kuri bija prašņājuši viņus pirmajā reizē. Arī tagad ieeju pilsētā aizšķērsoja sakrustotas āvas.

-   Šoreiz jūsu ir krietni vairāk, sirmais secināja. Arī sejas ir citas. Izņemot tevi. Viņš norādīja uz Roranu. Laikam tu gribi, lai es noticu, ka arī šķēpu un vairogu tu izmanto, lai virpotu podus?

-   Nē. Mūs salīga Kloviss, lai mēs aizsargātu viņa liellaivas ceļā līdz Teirmai.

-   Jūs? Algotņi? Kareivji sāka smieties. Tak iepriekš teicāt, ka tirgotāji.

-   Par sargāšanu maksā labāk.

Sirmais vīrs saviebās. Tu melo. Es reiz izmēģināju algotņa amatu un biežāk gāju gulēt neēdis nekā ēdis. Cik tad jūsu tirgotāju pulks ir liels? Septiņi vakar un divpadsmit šodien trīspadsmit, ieskaitot tevi. Izskatās pārāk liels pulks pāris veikalnieku pavadīšanai. Sarga acis samiedzās šaurāk, kad viņš ņēmās pētīt Rorana seju. Tu izskaties kaut kur redzēts. Kā tad tevi godāt?

-   Dižveseris.

-   Un varbūt tavs priekšvārds ir Rorans, ko…

Rorans trieca šķēpu uz priekšu, caururbdams sirmā kareivja kaklu. Izšļācās spilgti sarkanu asiņu šalts. Atlaidis šķēpa kātu, Rorans izrāva veseri un pagriezās, lai ar vairogu atvairītu otra kareivja āvu. Tad veseris apmeta gaisā slaidu loku un Rorans sašķaidīja vīra bruņucepuri.

Viņš elsodams stāvēja starp abiem līķiem. Tagad esmu nogalinājis desmit. ^

Orvals un pārējie vīri satriekti vērās uz Roranu. Nespēdams izturēt viņu skatienus, Rorans uzgrieza tiem muguru un pamāja uz caurteku, kas bija izbūvēta zem ceļa. Paslēpiet ķermeņus, pirms kāds tos ir pamanījis, viņš strupi pavēlēja. Vīri metās izpildīt rīkojumu, bet Rorans tikmēr nopētīja mūrus, vai nemanīs vēl kādu sargu. Par laimi, nevienu nemanīja nedz uz mūriem, nedz uz ielas vārtu tuvumā. Viņš noliecās un izrāva savu šķēpu, ar zāles kumšķi notīrīja asmeni.

-    Darīts, izrāpies no grāvja, ziņoja Mandels. Par spīti bārdai, jaunais vīrietis izskatījās bāls.

Rorans pamāja un, saņēmis dūšu, vērsās pie vīriem. Klausieties. Mēs dosimies uz piestātnēm raitā, bet nosvērtā solī. Mēs neskriesim. Ja sacelsies trauksme iespējams, kāds tomēr kaut ko dzirdēja vai manīja -, izturieties pārsteigti, izrādiet ziņkāri, bet ne bailes. Lai ko jūs darītu, nedodiet cilvēkiem iemeslu turēt mūs aizdomās. No tā ir atkarīgas jūsu tuvinieku un draugu dzīvības. Ja mums uzbruktu, jāparūpējas tikai par vienu lai baržas dotos ceļā. Nekam citam nav nozīmes. Vai visi visu saprata?

-   Skaidrs, Dižveseri, vīri atbildēja.

-   Tad ejam.

Soļodams cauri Nardai, Rorans izjuta tādu spriedzi, ka likās viņš varētu uzsprāgt tūkstoš sīkās lauskās. Par ko es esmu sevi padarījis? viņš prātoja. Jauneklis nopētīja katru pretimnācēju vīrus, sievietes, bērnus, pat suņus, mēģinādams saskatīt iespējamos ienaidniekus. Viss apkārt šķita nedabiski spilgts un izzīmēts līdz katram sīkumam; likās, ka viņš spēj saskatīt katru diedziņu cilvēku drānās.

Ostā viņi nonāca bez kādiem kavēkļiem. Kloviss ieminējās: Agri gan, Dižveseri. Man tas cilvēkos patīk. Ļaus mums visu sakārtot uz Ūsiņu, pirms dodamies jūrā.

-   Vai mēs varam būrāt projām jau tagad? Rorans vaicāja.

-   Tas nu gan nebūtu prāta darbs. Jāpagaida, līdz paisums būs beidzis kāpt, jā gan. Kloviss apklusa un pirmo reizi kārtīgi nopētīja trīspadsmitnieku. Tad kapteinis sacīja: Klau, kas noticis, Dižveseri? Jūs izskatāties tā, it kā būtu redzējuši vecā labā Galbatoriksa rēgu.

-   Tas nav nekas tāds, ko pāris stundās svaigā jūras gaisā nevarētu izvēdināt, Rorans attrauca. Viņš bija tā uztraucies, ka nespēja pasmaidīt, tomēr izdarīja visu iespējamo, lai sejas izteiksme kļūtu kaut nedaudz rāmāka, tā cerot nomierināt kapteini.

Kloviss uzsvilpa un pasauca divus jūrniekus no baržām. Abi bija nosauļojušies lazdu rieksta brūnumā. Šis te ir Torsons, mans pirmais palīgs, kapteinis iepazīstināja, norādīdams uz vīru labajā pusē. Uz Torsona kailā pleca bija ietetovēts lidojošs pūķis. Viņš būs galvenais uz "Meribellas". Un šis melnais suns ir Flints. Viņš komandēs "Edelīnu". Kamēr esat uz klāja, katrs viņu vārds ir likums tāpat kā manējais uz "Sarkanā vepra". Jūs visi paklausieties viņiem un man, nevis Dižveserim… Tagad, ja sapratāt mani, varat to apliecināt ar skaļu "jā".

-   Jā, atsaucās kārvahallieši.

-   Tā, tagad tiekam skaidrībā: kuri būs palīgi un kuri apsargi? Pat ja no tā būtu atkarīga mana dzīvība, es nespētu atšķirt vienus no otriem.

Jau piemirsuši Klovisa piekodinājumu, ka tagad visu noteiks viņš, nevis Rorans, ciematnieki pievērsās jauneklim, lai saprastu, vai paklausīt kapteinim. Rorans pamāja, un vīri sagrupējās divos pulciņos, kurus Rorans sadalīja vēl sīkākās grupiņās, norādot, uz kuras baržas katram kārvahallietim kāpt.

Turpmākās pusstundas laikā Rorans kopā ar jūrniekiem beidza gatavot "Sarkano vepri" ceļam, vienlaikus klausīdamies, vai nemanīs kādu trauksmes zīmi. Mūs sagūstīs vai pat nogalinās, ja kavēsimies ilgāk, viņš nodomāja un, uzmetis skatienu ūdenslīmenim pie piestātņu pāļiem, norausa no pieres sviedrus.

Rorans satrūkās, kad Kloviss saņēma viņa apakšdelmu.

Gluži neapzināti jauneklis paķēra veseri un līdz pusei izvilka no aizjostes. Nemiers bija aizžņaudzis kaklu.

Klovisu šāda iztrūkšanās pārsteidza. Klau, Dižveseri, es tevi visu laiku vēroju un netieku gudrs kā tu panāc tādu uzticību no saviem vīriem? Esmu burājis ar neskaitāmiem kapteiņiem, pat nespēšu visus atcerēties, tomēr neviens no tiem nav spējis panākt tādu paklausību, nepaceļot balsi.

Rorans nesavaldījās un iesmējās. Es tev atklāšu savu noslēpumu. Es viņus izglābu no verdzības vai pat apēšanas.

Klovisa uzacis uzrāvās augšup teju līdz vietai, kur sāka augt mati. Vai tiešām? Tas nu būtu stāsts, ko es gribētu dzirdēt.

-   Negribētu vis.

Pēc mirkļa Kloviss atzina: Nē, laikam tev taisnība. Viņš paskatījās pāri bortam. Kaut mani pakārtu. Cik nu saprotu, mēs varam atdot galus. O, un tur nāk mana mazā Galina, tieši laikā kā tāds pulkstenītis.

Ducīgais vīrs pārlēca uz laipas, no tās uz piestātnes, kur apskāva tumšmatainu, gadus trīspadsmit vecu meiteni un sievieti, kura, pēc visa spriežot, bija viņas māte. Kloviss sabužināja meitenes matus un noteica: Uzvedies godīgi, kamēr būšu projām, sarunājuši?

-   Jā, tēt.

Vērodams, kā Kloviss atvadās no savējiem, Rorans iedomājās kareivjus, kas gulēja grāvī pie pilsētas vārtiem. "Arī viņiem, iespējams, bija ģimene. Sievas un bērni, kuri viņus mīlēja, un mājas, kurās katru vakaru atgriezties…" Kaklā sakāpa nelabums, tāpēc, lai nesāktu vemt, viņš piespieda sevi domāt par gaidāmo ceļojumu.

Kārvahallieši uz liellaivām izskatījās arvien satrauktāki. Baidīdamies, ka viņi varētu zaudēt savaldību, Rorans izstaigājās pa klāju un izstaipījās, izlikdamies pilnīgi mierīgs. Beidzot Kloviss uzkāpa atpakaļ uz "Sarkanā vepra" un uzsauca: Atdodam galus, puiši! Mūs sauc sāļie plašumi!

Viri uzvilka laipas uz klāja, atraisīja virves, kas noturēja liellaivas pie piestātnēm, un uz visām trijām baržām pacēla buras. Gaisā ieskanējās pavēles, ko drīz nomainīja dziedoša sasaukšanās tur vīri ritmā vilka tauvas.

Viņiem aiz muguras uz piestātnes palika stāvam Galina un viņas māte, vērodamas, kā baržas dodas jūrā. Viņas sastingušas klusēja, un pāri abu drūmajām sejām tumšas ēnas meta kapuces.

-   Mums, Dižveseri, ir paveicies, Kloviss noteica, uzsizdams jauneklim pa plecu. Šodien vējš mums bišķi palīdz. Varbūt mums pat nevajadzēs ķerties pie airiem, lai tiktu līdz līcītim, pirms paisumu nomainīs bēgums!

Kad "Sarkanais vepris" bija Nardas līča vidū un vēl savas desmit minūtes līdz atklātas jūras solītajai brīvībai, notika tas, par ko Rorans bija baidījies, pāri viļņiem no akmens ēku puses atskanēja zvanu un tauru skaņas.

-   Kas tur? viņš vaicāja.

-   Nezinu gan, Kloviss novilka. Saraucis pieri, viņš vēroja pilsētu. Varētu būt ugunsgrēks, tiesa, dūmus nekur nemana. Varbūt apkaimē pamanīti urgļi… Tad kapteiņa sejā iezagās rūpju rieva. Vai jūs no rīta kādu uz ceļa nemanījāt?

Rorans papurināja galvu, baidīdamies, ka balss viņu var nodot.

Flints iznāca viņiem līdzās uz "Edelīnas" klāja un uzsauca:

-   Kaptein, vai griezīsimies atpakaļ? Rorans sagrāba baržas sānu ar tādu spēku, ka sadzina skabargas zem nagiem, gatavs iejaukties, tomēr negribēdams izskatīties pārāk satraukts.

Atrāvis skatienu no Nardas, Kloviss noaurojās: Nē. Mēs nokavēsim paisumu.

-   Skaidrs, kaptein! Bet es atdotu dienas algu, lai uzzinātu, kas tur par traci.

-   Es arī, Kloviss nomurmināja.

Ēkām un mūriem aiz muguras sarūkot arvien mazākiem, Rorans notupās baržas pakaļgalā, apņēma ceļgalus ar rokām un atspiedās pret kajītēm. Viņš paskatījās debesīs, izbrīnīts par to dziļumu, dzidrumu un krāsu, tad pameta skatienu atpakaļ "Sarkanā vepra" mutuļojoši zaļajā ķīļūdenī, kurā plīvoja jūraszāļu lentes. Liellaivas šūpošanās ieaijāja viņu kā šūpulis. "Cik gan skaista diena," viņš nodomāja, pateicīgs, ka var to piedzīvot.

Kad baržas tika ārā no ostas Roranam par milzīgu atvieglojumu jauneklis pa kāpnēm uzkāpa uz klāja aiz kajītēm, kur stāvēja Kloviss, turēdams roku uz stūres sviras un vadīdams liellaivu. Kapteinis sacīja: O, ceļojuma pirmā diena vienmēr ir priecīga satraukuma pilna, tikai vēlāk tu saproti, cik draņķīgs ir ēdamais, un sāc ilgoties pēc mājām.

Rorans apzinājās, ka viņam vajag izdibināt pēc iespējas vairāk par baržas vadīšanu, tāpēc iztaujāja Klovisu par dažādu uz klāja redzamu ierīču nosaukumiem un pielietojumu. Kapteinis ar lielu prieku izstāstīja jauneklim par baržu un kuģu vadīšanu, kā arī par burāšanas mākslu kopumā.

Pēc divām stundām Kloviss norādīja uz šauru pussalu, kas stiepās šķērsām viņu kursam. Aiz tās būs mūsu līcītis. Rorans izslējās pilnā augumā pie laivas borta un izstiepa kaklu, mēģinādams pārliecināties, ka ar kārvahalliešiem viss ir kārtībā.

Kad "Sarkanais vepris" aplieca akmeņaino zemesragu, līcīša tālajā malā atklājās balta smilšu pludmale, kurā bija sapulcējušies bēgļi no Palankāra ielejas. Ļaudis uzgavilēja un sāka māt, kad aiz klintīm parādījās baržas.

Rorans atviegloti nopūtās.

Līdzās stāvošais Kloviss nešpetni nolamājās. Man bija nelāga nojauta no pirmā brīža, kad tu, Dižveseri, parādījies manā pagalmā. Mājlopi, ko tu neteiksi. Bāc! Apvedi mani ap stūri kā puiku, tā gan!

-   Tu aizvaino mani, Rorans atbildēja. Es nemeloju. Šis ir mans ganāmpulks, un es esmu tā gans. Vai tad es nedrīkstu viņus nosaukt par "avīm", ja vēlos?

-   Sauc šos, kā gribi, bet es nesalīgu vest cilvēkus uz Teirmu. Kādēļ gan tu man neatklāji, ko taisies pārvadāt, es tagad sāku prātot un vienīgā atbilde, ko spēju saskatīt pie apvāršņa, liecina: lai kas tev būtu aiz ādas, tas nozīmē nepatikšanas… nepatikšanas tev un nepatikšanas man. Man vajadzētu jūs vienkārši izsēdināt krastā un atgriezties Nardā.

-   Bet tu to nedarīsi, Rorans stindzinoši klusi noskaldīja.

-   Tiešām? Kāpēc tad ne?

-   Tāpēc, Klovis, ka man šīs baržas ir vajadzīgas, un es darīšu visu iespējamo, lai tās paturētu. Visu. Izpildi salīgto, un tevi gaida mierīgs ceļojums un atkalredzēšanās ar Galinu. Ja ne… Draudi izklausījās draņķīgāk, nekā bija domāti; Rorans netaisījās nogalināt Klovisu, tomēr, ja kapteinis nepiekristu, viņš bija gatavs nardieti izsēdināt jebkurā piekrastē.

Klovisa seja piesarka, taču viņš pārsteidza Roranu, nokremšļojoties un nosakot: Skaidrs, Dižveseri. Apmierināts ar kapteiņa piekrišanu, Rorans atkal pievērsās pludmalei.

Tad aiz viņa kaut kas noklakšķēja.

Gluži instinktīvi Rorans pieliecās, palēca sāņus un aizsedza galvu ar vairogu. Viņa roka nodrebēja, kad pret vairogu sašķīda atsaites tapa. Rorans nolaida aizsegu un drūmi paskatījās uz Klovisu, kurš pa klāju lēnām kāpās atpakaļ.

Rorans papurināja galvu, nenovērsdams acis no pretinieka.

-   Tu, Klovis, mani nepieveiksi. Es vaicāšu vēlreiz: vai tu pildīsi salīgto? Ja ne, es izsēdināšu tevi krastā, pārņemšu laivas savā ziņā un piespiedīšu tavus vīrus kopā ar mani doties līdz Teirmai. Es nevēlos izpostīt tavu arodu, bet ja tu mani piespiedīsi to darīt… Kā būs? Šis var būt parasts, mierīgs brauciens, ja tu mums palīdzēsi. Atceries, mēs tev jau samaksājām.

Saņēmies un lepni izriezis krūtis, Kloviss atbildēja: Ja es piekritīšu, tad tev būs jāpagodina mani ar skaidrojumu, kāpēc bija vajadzīga šī krāpšanās, kāpēc šie cilvēki atrodas krastā un no kurienes viņi nāk. Lai cik zelta tu man solītu, es nedarīšu neko tādu, kas neatbilst maniem uzskatiem; nedarīšu gan. Vai jūs esat laupītāji? Vai kalpojat nolāpītajam karalim?

-   Tas, ko es varu izstāstīt, pakļaus tevi vēl lielākām briesmām.

-   Es uzstāju.

-   Vai esi dzirdējis par Kārvahallu Palankāra ielejā? Rorans vaicāja.

Kloviss pasvārstīja plaukstu. Reizi vai divas. Kāpēc tu jautā?

-   Tu redzi šo ciematu tur, pludmalē. Mums bez kāda iemesla uzbruka Galbatoriksa kareivji. Mēs pretojāmies, bet, kad stāvoklis kļuva ļaunāks, šķērsojām Kori un gar krastu sasniedzām Nardu. Galbatorikss ir piedraudējis ikviens kārvahallietis, lai tas būtu vīrs, sieva vai bērns, tiks nogalināts vai padarīts par vergu. Lai izdzīvotu, mums ir tikai viena iespēja nokļūt līdz Surdai. Rorans apzināti neminēja razakus; viņš negribēja pārbiedēt Klovisu līdz nāvei.

Rūdītais jūras vilks izskatījās nobālējis. Vai jums vēl arvien dzenas pakaļ?

-   Dzenas gan. Tikai Impērijai mūs vēl ir jāatrod.

-   Un vai tu zini, kāpēc pilsētā sacēlās trauksme?

Ļoti klusu Rorans atzina: Es nogalināju divus kareivjus, kas atpazina mani. Atzīšanās pārsteidza Klovisu kapteinim iepletās acis, viņš paspēra pāris soļu atpakaļ, un, sažņaudzoties dūrēm, zem apakšdelmu ādas noviļņoja muskuļi. Kāda būs tava izvēle, Klovis? Krasts jau ir tuvu.

Kad jūrnieka pleci nošļuka un no sejas nozuda bramanīgā izteiksme, Rorans zināja, ka guvis virsroku. Velns par stenderi! Es karalim neesmu nekāds draugs; aizgādāšu jūs līdz Teirmai. Bet pēc tam vairs negribu jūs ne acīs redzēt.

-   Vai apsoli, ka nemēģināsi kādu nakti aizšmaukt vai kā citādi mūs piemānīt?

-   Apsolu, apsolu.

Smiltis un akmeņi nošvirkstēja zem "Sarkanā Vepra" priekšvadņa, baržai piestājot pludmalē. Tai sekoja arī abas pārējās baržas. Ūdens bezgalīgā, ritmiskā sišanās pret krastu atgādināja milzīga briesmoņa elpošanu. Kad buras bija nolaistas un laipas izmestas krastā, Torsons un Flints ieradās uz "Sarkanā Vepra", lai noprasītu Klovisam, kas te īsti notiek.

-   Mums ir mainījušies plāni, Kloviss atbildēja.

Rorans izskaidroja stāvokli paturēdams pie sevis patieso iemeslu, kāpēc kārvahallieši bija spiesti pamest Palankāra ieleju, tad izlēca smiltīs un devās ļaužu pūlī sameklēt Horstu. Pamanījis kalēju, Rorans pavilka viņu sāņus un izstāstīja par diviem nogalinātajiem Nardā. Ja viņi sapratīs, ka es aizburāju jūrā kopā ar Klovisu, mums pakaļ var dzīties jātnieki. Tāpēc, jo ātrāk visi tiks uz baržām, jo labāk.

Horsts ieskatījās jauneklim dziļi acīs. Tu esi kļuvis par skarbu vīru, Roran, par tik skarbu, kāds es nekad nebūšu.

-   Dzīve mani piespieda.

-   Tikai neaizmirsti, kas tu esi.

Nākamās trīs stundas Rorans pavadīja, kraudams un kārtodams ciematnieku mantas "Sarkanajā Veprī", līdz Kloviss atzina, ka viss ir kārtībā. Saiņus vajadzēja nostiprināt, lai tie, pēkšņi veļoties, kādu nesavainotu, turklāt tos nācās izvietot tā, lai barža taisni sēdētu ūdenī. Tas izrādījās visai sarežģīts uzdevums, jo saiņi bija dažāda lieluma un smaguma. Tad nācās uzmānīt uz klāja arī dzīvniekus, kuriem tas diez ko nepatika, un piesiet tos pie laivu bortā iestiprinātajiem dzelzs riņķiem.

Visbeidzot laivās sāka kāpt cilvēki. Arī viņus vajadzēja sasēdināt līdzsvarā, lai baržas neapgāztos. Galu galā Kloviss, Torsons un Flints stājās liellaivu priekšgalā un izrīkoja tilpnē sakāpušos kārvahalliešus.

Kas tur noticis? Rorans izdzirdēja, ka pludmalē uzplaiksnījis strīds. Viņš aizspraucās līdz vietai, kur skanēja paceltās balsis, un ieraudzīja Kalitu tupam līdzās savam patēvam Veilandam un mēģinām nomierināt veco vīru.

-   Nē! Es nekāpšu tajā briesmonī! Jūs mani nepiespiedīsiet, sūrojās Veilands. Viņš mētājās ar izkaltušajām rokām un daudzīja papēžus pret zemi, mēģinot izrauties no Kalitas skavām. No vīra mutes uz visām pusēm šķīda siekalas. Atlaid mani, es teicu! Atlaid!

Vairīdamās no sitieniem, Kalita sacīja: Viņš izturas dīvaini kopš pagājušā vakara.

"Visiem būtu bijis labāk, ja vecais vīrs būtu nomiris Korē, nevis sacēlis tādu traci tagad," Rorans nodomāja. Viņš pievienojās Kalitai, un kopā viņiem izdevās nomierināt Veilandu tiktāl, ka večuks pārstāja aurot un vicināt rokas. Kā atlīdzību par labo uzvedību

Kalita sagādāja viņam kaltētas gaļas gabaliņu, kas novērsa sirmā vira uzmanību. Kamēr Veilands savā bezzobu mutē kāri žļembāja gaļu, Roranam izdevās uzmānīt viņu uz "Edelīnas" klāja un iekārtot nomaļākā stūrītī, kur viņš pārāk netraucētu pārējos.

-   Kustiniet savas pēcpuses, miegamices, Kloviss uzsauca. Tūlīt sāksies bēgums. Hop, hop, hop.

Liellaivās vēl tika sasteigti pēdējie kārtošanas darbi, tad laipas ievilka baržās. Pludmalē palika savi divdesmit vīri, kas sadalījās pulciņos pie katras no baržām, lai iestumtu tās atpakaļ ūdenī.

Rorans vadīja vīrus pie "Sarkanā vepra". Skaļi saukdams, lai saskaņotu grūšanas ritmu, viņš kopā ar pārējiem pielika plecu milzīgajai baržai. Kājas dziļi grima pelēkajās smiltīs, baļķi un virves vaidēja, un gaisā jautās sviedru smārds. Brīdi likās, ka viņiem neizdosies izkustināt liellaivu, taču tad "Sarkanais vepris" nodrebēja un ieslīdēja par pēdas tiesu dziļāk ūdenī.

-   Vēlreiz! Rorans uzsauca. Pēdu pa pēdai viņi iestūma baržu jūrā, līdz aukstais ūdens sniedzās stūmējiem līdz viduklim. Kāds lielāks vilnis pārvēlās pāri Rorana galvai, piešļākdams muti ar sālsūdeni. Viņš krietnu brīdi spļaudījās, mēģinot atbrīvoties no neparastās garšas, sāļums izrādījās krietni izteiktāks, nekā viņš bija iedomājies.

Kad barža bija nostumta no krasta un sāka līgoties viļņos, Rorans piepeldēja pie "Sarkanā vepra" un pa vienu no pāri bortam pārmestajām virvēm uzrāpās uz klāja. Tikmēr jūrnieki ar garām kārtīm ņēmās stumt liellaivu arvien tālāk no krasta; tāpat rīkojās arī "Meribellas" un "Edelīnas" komandas.

Tikko viņi bija nonākuši gana tālu no pludmales, Kloviss pavēlēja aizvākt kārtis un ķerties pie airiem; ar tiem jūrnieki iegrieza "Sarkanā vepra" priekšvadni līcīša mutes virzienā. Tad tika uzvilkta bura, iegriezta vieglajā vējiņā, un baržu trijotnes priekšgalā "Sarkanais vepris" pāri bangojošās jūras noslēpumainajai dzelmei uzņēma kursu uz Teirmu.

VLEDUMA PIRMSĀKUMI

Dienas, ko Eragons pavadīja Elesmērā, saplūda vienā virknē bez kādām atšķirībām; šķita, ka laikam šajā priežu pilsētā nav varas. Nekas nevēstīja par iespējamu gadalaiku maiņu, kaut gan pēcpusdienas un vakari stiepās garāki, piepildīdami mežu ar dziļām ēnām. Elfu maģijas mudinātas, pilsētā ziedēja visu gadskārtu puķes, ko baroja ar burvestībām pilnais gaiss.

Eragons iemīlēja Elesmēras skaistumu un klusumu, graciozās ēkas, kas likās izplūstam no kokiem, valdzinošās dziesmas, kas atbalsojās puskrēslā, noslēpumainajos mitekļos paslēptos mākslas darbus un pašu elfu dziļo ieskatīšanos sevī, kas mijās ar jautrības uzplaiksnījumiem.

Duveldenvārdenas meža zvēri nebaidījās no medniekiem. Eragons no savas ligzdas bieži vēroja, kā elfs noglāsta staltbriedi vai pelēko lapsu vai murmina kaut ko kautrīgam lācim, kas kaut kur lavās gar klajuma malu, nevēlēdamies parādīties atklātā vietā. Dažiem dzīvniekiem pat nebija sava veidola. Tie mēdza parādīties naktīs, lai rūkdami klīstu pa krūmājiem un izgaistu, kad Eragons uzdrīkstējās pienākt tuvāk. Reiz viņš pamanīja kādu radījumu, kas līdzinājās čūskai ar biezu kažoku, bet citā vakarā baltā tērpušās sievietes stāvs nozvārojās un izgaisa viņa acu priekšā, tā vietā atklājot savādi smīnošu vilcēni.

Eragons un Safira turpināja pētīt Elesmēru, kad vien radās tāda iespēja. Viņi devās pastaigās vai nu vieni, vai kopā ar Oriku, jo Arja viņiem vairs nepievienojās. Kopš tās reizes, kad elfa sašķaidīja Eragona uzburto dailni, jauneklis ar viņu nebija runājis. Reižu reizēm viņš Arju manīja pazibam starp kokiem, bet vienmēr, kad viņš mēģināja tuvoties, cerot atvainoties, viņa pagaisa, pamezdama Eragonu vienu starp senajām priedēm. Beidzot jauneklis aptvēra, ka nāksies uzņemties iniciatīvu, lai paliktu kaut mazākā cerība izlīgt ar elfu. Tāpēc kādu vakaru Eragons saplūca

puķes turpat netālu no taciņas, kas veda uz viņa koku, un tad ar lielu piespiešanos aizvilkās uz Tialdari namu, kur kādam koptelpā satiktam elfam palūdza izstāstīt ceļu līdz Arjas miteklim.

Kad Eragons nonāca līdz elfas kambariem, vieglās durvis bija pavērtas. Viņš pieklauvēja, taču neviens neatbildēja. Jauneklis iegāja plašā viesistabā ar vīnstīgām noaugušām sienām un pavērās apkārt, ieklausīdamies, vai nedzirdēs tuvojamies soļus. No lielās telpas pavērās skats uz mazu guļamistabu vienā un kabinetu otrā pusē. Uz sienas bija redzami divi daiļņi: viens portrets attēloja bargu, lepnu elfu ar sudrabotiem matiem Eragons nojauta, ka tas varētu būt karalis Evandars, bet otrā bija redzams jaunāks elfs, kuru jauneklis nepazina.

Eragons klīda pa apartamentiem, pētīdams iedzīvi, bet neko neaiztikdams, baudīdams iespēju ieskatīties Arjas dzīvē, vērodams, vai neuzzinās ko jaunu par to, ar ko viņa aizrāvās, par to, kā viņa pavadīja savu brīvo laiku. Līdzās elfas gultai viņš pamanīja stikla lodi ar tajā iekausētu melnā dižvīteņa ziedu; uz galda ievēroja kārtīgi saliktus vīstokļus ar tādiem nosaukumiem kā "Osilons: ziņojums par ražu" un "Armijas pārvietošanās pie Gileadas sargtorņa"; uz erkerā ierīkotā atvērtā loga palodzes stāvēja trīs mazmazītiņi koki, kas bija izaudzēti kā senvalodas rakstu zīmes un nozīmēja "miers", "spēks" un "viedums"; līdzās kociņiem gulēja papīra strēmele, uz kuras varēja izlasīt nepabeigtu dzejoli, ko izraibināja izsvītroti vārdi un steigā uzšņāptas piezīmes. Dzejolis skanēja šādi:

Zem mēness, baltā mēness Rāms sudrabezers plešas Starp biezokņiem un brikšņiem, Un tumšām priedēm.

Krīt akmens, dzīvais akmens. Lūst spožie mēness stari Starp biezokņiem un brikšņiem, Un tumšām priedēm.

Lūk, gaismas strēles ņirbot

Pār ūdens virsmu plešas,

Un klusais kalnu ezers

Kā snaudā nodreb.

Un naktī, tumšā naktī

Klīst apmulsušas ēnas,

Kas kādreiz…

Uz mazā galdiņa pie ieejas Eragons nolika savu ziedu pušķi un pagriezās, lai dotos projām. Jauneklis sastinga durvīs stāvēja Arja. Šķiet, elfu viņa klātbūtne pārsteidza, taču vēl pēc mirkļa karalienes meita paslēpa savas jūtas zem bezkaislīgas maskas.

Viņi klusēdami vērās viens otrā.

Eragons pacēla ziedus un nedroši pastiepa uz Arjas pusi. Es neprotu radīt īpašu, tev veltītu puķi, kā to izdarīja Faolins, taču šīs ir skaistākās, ko spēju atrast, un es tās atnesu no tīras sirds.

-   Es, Eragon, nevaru tās pieņemt.

-   Nu, tā nav… tā nav tāda dāvana, nepārproti. Jauneklis apklusa. Es nemēģinu taisnoties, taču pirms daiļņa uzburšanas neaptvēru, ka tas nostādīs tevi tik nelāgā stāvoklī. Es to dziļi nožēloju un gribēju tev atvainoties… Es tikai gribēju izgatavot dailni, nevis radīt sarežģījumus. Un es lieliski saprotu manu nodarbību svarīgumu tu vari būt droša, ka nepametīšu tās novārtā, lai sapņotu par tevi. Eragons sašūpojās un atspiedās ar plecu pret sienu, jo viņam pēkšņi noreiba galva un bija vajadzīgs vēl kāds atbalsts, lai noturētos kājās. Tas arī viss.

Elfa krietnu brīdi vēroja jaunekli, tad lēnām pastiepa roku, paņēma ziedus un pacēla tos, lai pasmaržotu. Arjas skatiens ne uz mirkli nenovērsās no Eragona acīm. Ziedi, nesti no tīras sirds, viņa beidzot piekāpās. Elfas skatiens pārskrēja jaunekļa augumam, tad viņa atkal ieskatījās Eragonam acīs. Slimoji?

-   Nē. Mugura.

-   Biju par to dzirdējusi, taču neiedomājos…

Jauneklis atgrūdās no sienas. Man būtu jāiet.

-   Pagaidi. Arja mirkli vilcinājās, tad aizveda viņu pie atvērtā loga un apsēdināja uz mīksti tapsēta sola, kura liektā virsma likās izaugam no sienas. Izņēmusi no skapīša divus kausus, Arja saberza tajos izkaltētas nātru lapas, tad piepildīja traukus ar ūdeni un, pateikusi "Vārīties!", sasildīja tēju.

Vienu no kausiem elfa pasniedza Eragonam, kurš saņēma to abās rokās, lai ķermenis uzsūktu izstrāvoto siltumu. Viņš paskatījās ārā pa logu pāris desmitu pēdu z&māk pa karalisko dārzu pastaigājās Arjas ciltsbrāļi. Viņi sarunājās un dziedāja, bet tumstošajā vakara gaisā sāka lidināties jāņtārpiņi.

-   Es vēlētos… Eragons ierunājās, es vēlētos, kaut šādi būtu vienmēr. Tik klusi, tik mierīgi.

Arja apmaisīja tēju. Kā klājas Safirai?

-   Kā jau vienmēr. Un tev?

-   Es pošos atpakaļ pie vārdeniem.

Eragona ķermeni kā zibens šautra pārskrēja satraukums. -Kad?

-   Pēc Asinszvēresta svētkiem. Esmu iestrēgusi te krietni par ilgu, tomēr gribēju vēl pakavēties; arī Islanzadi vēlas, lai pagaidām palieku Elesmērā. Turklāt… es nekad neesmu piedalījusies Asinszvēresta svinībās un tie ir svarīgākie no mūsu svētkiem. Pāri kausa malai elfa nopētīja Eragonu. Vai Oromiss nekā nespēj tev palīdzēt?

Jauneklis gurdi paraustīja plecus. Viņš izmēģināja visu, ko zināja.

Abi turpināja malkot tēju un vēroja pārus, kas klīda pa dārza celiņiem. Kā veicas mācībās? elfa vaicāja.

-   Labi. Klusuma brīdī, kas iestājās pēc tam, Eragons pacēla papīra loksni, kas gulēja starp kociņiem un pārskrēja ar acīm Arjas rakstītajām vārsmām, it kā lasītu tās pirmoreiz. Vai tu bieži raksti dzeju?

Elfa pastiepa roku pēc papīra un, kad jauneklis viņai to pasniedza, saritināja lapu, lai vārdi vairs nebūtu redzami. Ieraža nosaka katram, kas piedalās Asinszvēresta svinībās, jāsacer dzejolis, dziesma vai kāds cits paša radīts mākslas darbs, ko svētku laikā celt priekšā pārējiem. Esmu tikai sākusi pie tā strādāt.

-   Manuprāt, tas būs labs dzejolis.

-   Ja tu būtu lasījis vairāk dzejas…

-   Es esmu lasījis vairāk dzejas…

Arja aprāvās un, pieliekusi galvu, sacīja: Piedod. Tu vairs neesi tas cilvēks, ko es satiku Gileadā.

-   Neesmu gan. Es… Viņš apklusa un, meklēdams īstos vārdus, pavirpināja kausu starp plaukstām. Arja… tu drīz dosies projām. Būtu žēl, ja šī kļūtu par mūsu pēdējo tikšanos pirms tavas aizbraukšanas. Varbūt mēs varētu palaikam satikties kā iepriekš un tu mums ar Safiru parādītu citas Elesmēras ievērojamākās vietas?

-   Tā nebūtu prātīga rīcība, elfa atbildēja klusā, bet izlēmīgā balsī.

Eragons paskatījās uz Arju. Vai tad man par neapdomību būs jāsamaksā ar mūsu draudzību? Es nespēju neko mainīt tajā, ko jūtu pret tevi. Taču es drīzāk ļautu, lai mani vēlreiz pāršķeļ Durzas zobens, nevis piedzīvotu brīdi, kad biedriskumu, kas valdīja mūsu starpā, iznīcina paša muļķība. Man tas nozīmē pārāk daudz.

Pacēlusi kausu, Arja izdzēra pēdējo tējas malku. Mūsu draudzība, Eragon, nekur nepazudīs. Kas attiecas uz kopīgu laika pavadīšanu… Elfu meitenes lūpās iezagās smaida atblāzma.

-   Iespējams. Tiesa, mums ir jānogaida, lai zinātu, kā attīstīsies notikumi, šobrīd es esmu pārāk aizņemta un nevaru tev neko apsolīt.

Eragons saprata, ka elfas vārdi bija tuvākais izlīgumam, ko viņš varēja sagaidīt, tāpēc jauneklis jutās pateicīgs par tiem.

-   Protams, Arya Svit-kona, viņš sacīja un nolieca galvu.

Viņi vēl apmainījās ar dažām pieklājības frāzēm, taču bija skaidrs, ka Arja šajā dienā vēl uz kādām citām laipnībām nav gatava, tāpēc Eragons ar atjaunotām cerībām sirdī atgriezās pie Safiras. Tagad lai visu izšķir liktenis, viņš nodomāja, ķerdamies pie pēdējā Oromisa dotā vīstokļa.

Iebāzis roku pie jostas piesietajā maisiņā, Eragons izvilka ziepjakmens trauciņu ar nalgasku bišu vaska un lazdu riekstu eļļas maisījumu un uzsmērēja ziedi uz lūpām, lai pasargātu tās no aukstā vēja, kas šaustīja seju. Aizsējis maisiņu, viņš apskāva ar rokām Safiras kaklu un apslēpa seju elkoņa ielokā, lai piesegtu acis, kuras žilbināja saules stari, kas dzirkstīja cauri zemāk peldošo, sakulto mākoņu spraugām. Visskaļāk jaunekļa ausīs dunēja Safiras spārnu plīkšķi augstāki un biežāki nekā viņiem pa priekšu lidojošā Glēdra spārnu vēzienu duna.

No rītausmas līdz agrai pēcpusdienai viņi lidoja uz dienvidrietumiem, bieži uz brīdi aizkavēdamies, lai Safira un Glēdrs varētu izcīnīt aizrautīgas gaisa divcīņas. Šo cīniņu laikā Eragonam nācās piesprādzēt rokas pie segliem, lai galvu reibinošo piruešu laikā nenoveltos no pūķa muguras. Pēc gaisa kaujām jauneklis ar zobiem raisīja vaļā savilkušos mezglus.

Ceļojums noslēdzās pie četriem kalniem, kas slējās pāri koku galotnēm. Tās bija pirmās augstienes, ko Eragons bija redzējis Duveldenvārdenā. Vēju šaustītās, sniegiem klātās smailes dūrās cauri mākoņu segai un atklāja robotās kraujas spožajai saulei, kas tik lielā augstumā īsti nesildīja.

Salīdzinājumā ar Beoriem tie izskatās tik sīki, Safira sacīja.

Kā ierasts nedēļām ilgo meditācijas vingrinājumu laikā, Eragons izpleta prātu uz visām pusēm, pieskardamies apkārtējām apzinām un mēģinādams sajust, vai kāda no tām varētu vēlēt viņam ļaunu. Jauneklis sajuta alā silti saritinājušos murkšķi, kraukļus, dzilnīšus un vanagus, neskaitāmas vāveres, kas skraidīja augšup lejup pa koku stumbriem, un lejāk pa kalna nogāzi arī vairākas klinšu čūskas, kas slīdēja pa krūmājiem, meklēdamas kādu peli. Protams, apkārt mudžēja arī visuresošo kukaiņu mākoni.

Kad Glēdrs nolaidās uz pirmā kalna kailās kores, Safirai nācās pagaidīt, līdz viņš salocīja varenos spārnus, lai atbrīvotos gana daudz vietas arī viņai. Klintsbluķiem nokaisīto nogāzi, virs kuras piezemējās pūķi, spilgti dzeltenu padarīja asu, smalku ķērpju paklājs. Pāri viņiem slējās melna, kaila klints. Tā kalpoja reizē kā balsts un aizsprosts zila ledus apmalei, kas vējā te ievaidējās, te sašķēlās, nosēdama granīta nogāzi ar robainiem ledus blāķiem.

Šo virsotni sauc par Fionulu, Glēdrs paskaidroja. Tās brāļi ir Etrundrs, Merogovens un Griminsmals. Par katru no tiem ir cita leģenda es tās pārstāstīšu atpakaļceļā. Bet tagad vēlos izstāstīt šī ceļojuma mērķi, proti, par saikni, kas tika izveidota vispirms starp pūķiem un elfiem, bet pēcāk arī starp pūķiem un cilvēkiem, par šīs saiknes būtību. Jūs abi kaut ko par to zināt un es esmu Safirai devis mājienus par tās visaptverošo nozīmi, bet tagad ir pienācis laiks izprast savienības dziļāko jēgu, lai jūs spētu to saglabāt, kad Oromisa un m,anis vairs nebūs.

-   Skolotāj? Eragons ievaicājās, ciešāk ietīdamies apmetnī, lai tik ļoti nesaltu.

Jā, Eragon.

-   Kāpēc Oromiss nelidoja kopā ar mums?

Tāpēc, nodimdināja Glēdrs, ka šis ir mans pienākums tāpat kā iepriekšējos gadsimtos tas vienmēr ir bijis vecākā pūka pienākums gādāt, lai Jātnieku jaunākā paaudze izprastu savu pienākumu patieso svarīgumu. Turklāt Oromiss nebūt nav tik vesels, kā izskatās.

Kad Glēdrs saritinājās uz nogāzes akmeņiem un nolika majestātisko galvu uz zemes šķērsām Eragonam un Safirai, klintsbluķi zem viņa svara vaidēdami saplaisāja. Vecais pūķis nopētīja abus ar vienu no milzīgajām zelta acīm vairoga lielumā, kas bija rūpīgi nopulēta vismaz divreiz spožāka par metālu. No viņa nāsīm cēlās pelēku dūmu strūkliņas, ko drīz vien izgaiņāja vēja brāzmas. Daudz kas no tā, ko es atklāšu, ir labi zināms gan elfiem, gan Jātniekiem, gan mācītiem cilvēkiem, taču daļu no tā zināja tikai Jātnieku vadonis, saujiņa elfu, tābrīža cilvēku valdnieks un, protams, paši pūķi.

Tagad klausieties, mani jaunuļi, Glēdrs iesāka. Kad mūsu kara beigās tika noslēgts miers starp pūķiem un elfiem, mūsu senči nolēma radīt Jātniekus, lai šāda sadursme starp mūsu rasēm vairs nekad nebūtu iespējama. Elfu karaliene Tarmunora un pūķis, kuram bija uzticēts pārstāvēt mūs visus un kura vārdu… tad viņš apstājās un noraidīja Eragonam ainu virkni: garš zobs, balts zobs, nodrupis zobs; uzvarētas cīņas, zaudētas cīņas; neskaitāmi apēsti šrrgi un nagras; septiņas un divdesmit radītas olas un deviņpadsmit līdz briedumam izaudzināti pēcnācēji, …nav iespējams izteikt nevienā valodā, nolēma, ka ar parastu līgumu nebūs gana. Parakstīts papīrs pūķim neko nenozīmē. Mūsu asinis ir pārāk karstas un biezas, tāpēc bija skaidrs, ka pēc zināma laika notiks jauna sadursme ar elfiem tāpat kā mēs tūkstošiem gadu esam atkal un atkal karojuši ar rūķiem. Tomēr atšķirībā no kariem ar rūķiem nedz mēs, nedz elfi nevarēja atļauties vēl vienu sadursmi. Abas rases bija pārāk varenas, tāpēc varēja iznīcināt viena otru. Viens no veidiem, kā to novērst un izveidot ilgstošu saskaņu, bija vienot mūsu rases, izmantojot maģiju.

Eragons nodrebinājās, un Glēdrs mazliet izbrīnīts noteica: Safira, tu rīkotos prātīgi, ja ar savu uguni uzkarsētu vienu no šiem klintsblukiem, lai tavs Jātnieks nesasaltu ragā.

Safira izlieca kaklu, un starp viņas varenajiem, milzu zāģim līdzīgajiem zobiem izšāvās zila liesma un triecās pret akmeņiem, nosvilinādama ķērpjus un piepildīdama gaisu ar rūgtu deguma smārdu. Gaiss tā sakarsa, ka Eragons bija spiests novērsties. Viņš juta, kā kukaiņi zem akmeņiem izcepas šajā ellē. Pēc minūtes Safira aizcirta žokļus un nogāzē vīdēja piecas pēdas plats, ķiršu sarkanumā nokaitētu akmeņu loks.

Paldies, pateicās Eragons. Jauneklis notupās sakarsētā granīta apļa malā un sasildīja virs tā rokas.

Safira, neaizmirsti izmantot mēli, lai virzītu liesmu, atgādināja Glēdrs. Un tā… elfu viedākajiem magiem bija vajadzīgi deviņi gadi, lai radītu iecerētos buramvārdus. Kad tie bija gatavi, efli un pūķi sapulcējās Ilirejā. Elfi deva burvestības būtību, pūķi piešķīra tai spēku, un tā viņi kopīgām pūlēm sakausēja elfu un pūku dvēseles.

Šis savienojums mainīja mūs visus. Mēs, pūķi, kopš tā laika spējam izmantot valodu un citas civilizācijas iezīmes, savukārt elfi, kuru dzīves līdz tam bija tikpat īsas kā cilvēkiem, ieguva pūķiem raksturīgo ilgmūžību. Galu galā elfi pārvērtās vairāk. Mūsu maģija, pūķu maģija kas caurstrāvo katru mūsu dzīslu tika nodota elfiem un ar laiku piešķīra tiem daudzināto spēku un izveicību. Cilvēkus pūku maģija nekad nav ietekmējusi tik spēcīgi, jo jūs pievienoja burvestībai vēlāk, tādējādi tai ir bijis krietni mazāk laika iedarboties uz jums. Tomēr… Glēdra acis iezaigojās, …mūsu maģija rupjos mežoņus, kas reiz ieradās Alagēzijā, spēja padarīt laipnākus un gudrākus, tiesa, pēc Krišanas jūs atkal pamazām pārvēršaties uz slikto pusi.

Vai rūķi jelkad ir bijuši piederīgi šai burvestībai? Eragons vaicāja.

Nē, un tāpēc neviens rūķis nekad nav kļuvis par Jātnieku. Viņiem pūki ir vienaldzīgi tāpat kā viņi mums un rūķiem doma par savienību ar mums likās pretīga. Iespējams, ka rūku atteikšanās pievienoties burvestībai izrādīsies veiksme, jo viņi ir izvairījušies no pagrimuma, kas skāris cilvēkus un elfus.

No pagrimuma, skolotāj? ievaicājās Safira, turklāt Eragons varēja zvērēt, ka saklausīja viņas balsī kaitēšanos.

Jā, no pagrimuma. Ja kādu no mūsu trijām rasēm piemeklē posts, tas skar arī pārējās divas. Nogalinādams pūķus, Galbatorikss nodarīja pāri arī savai rasei un elfiem. Jūs to, visticamāk, nejūtat, jo esat Elesmērā pirmo reizi, taču elfi kļūst vājāki; viņu spēks ir krietni sarucis. Arī cilvēki ir zaudējuši krietnu daļu kultūras, viņu sabiedrību ir pārņēmis haoss un pagrimums. Tikai tad, ja izdosies atjaunot līdzsvaru starp mūsu trijām rasēm, pasaulē atgriezīsies kārtība.

Vecais pūķis ar nagiem sadrupināja oļos pāris klintsbluķu, lai varētu ērtāk iekārtoties nogāzē. Burvestībā, kas bija radīta karalienes Tarmunoras aizgādībā, bija iestrādāts veids, kā saistīt pūka mazuli ar viņa vai viņas Jātnieku. Kad pūķis izlemj nodot olu Jātniekiem, ola tiek apvārdota ar noteiktu burvestību, kuru es jums vēlāk iemācīšu. Tā neļauj pūkītim olā izšķilties, pirms viņš nenonāk saskarsmē ar personu, ar kuru izlemj savienoties. Ņemot vērā to, ka pūķis spēj palikt olā bezgalīgi ilgi, laikam nav īpašas nozīmes, jo mazulim nekādi netiek kaitēts. Tu, Safira, pati tam esi lielisks piemērs.

Saikne, kas izveidojas starp Jātnieku un pūki, ir vien senās, starp mūsu rasēm pastāvošās saiknes pilnīgāks veids. Cilvēks vai elfs kļūst spēcīgāks un glītāks, savukārt pūka negantākās iezīmes izlīdzina Jātnieka saprātīgais skatījums… Eragon, es redzu, ka tev uz mēles ir kāds jautājums. Kāds tas būtu ?

-   Redzi… Viņš vilcinājās. Man ir grūti iedomāties, ka tu vai Safira varētu būt vēl negantāki. Nu, nav jau tā, viņš uztraucies piebilda, ka tas būtu kas slikts…

Zeme nolīgojās, it kā būtu sākusies lavīna, Glēdrs iesmējās, paslēpdams milzīgo aci zem ragainā plakstiņa un tad atkal atvērdams to. Tad, ja tev kādreiz izdosies sastapt nesaistītu pūki, tu vairs tā neteiksi. Pūķis viens nejūtas atbildīgs neviena priekšā, tas ņem, ko vēlas, un pat neiedomājas par žēlastību pret kādu, kas nav tā tuvākais rads. Mežonīgie pūki bija nešpetni un lepni, pat iedomīgi… To mātītes izturējās tik draudīgi, ka starp Jātnieku pūķiem pārošanās ar tām skaitījās milzīgs panākums.

Tieši tādēļ, ka trūkst šīs saiknes, Galbatoriksa saikne ar savu otro pūki, Sruikanu, ir tik samaitāta. Sruikans neizvēlējās Galbatoriksu par savu biedru; kalpot viltvārža neprātam pūki ir piespiedusi melnā maģija. Galbatorikss ir radījis starp tevi, Eragon, un tevi, Safira, valdošo attiecību samaitātu atdarinājumu kādu viņš pats zaudēja, kad urgļi nonāvēja viņa pirmo pūki.

Glēdrs apklusa un paskatījās vispirms uz Eragonu, tad uz Safiru. Kustējās tikai viņa acs. Tas, kas jūs saista, ir kas pārāks par jebkādu iespējamu prātu savienību. Jo pirmelementu līmenī ir sakausētas jūsu dvēseles, jūsu būtības. Zelta acs pievērsās Eragonam. Vai tu tici, ka cilvēka dvēsele ir kaut kas no viņa ķermeņa atsevišķi pastāvošs?

-   Es nezinu, Eragons atzinās. Reiz Safira palīdzēja man iziet no mana ķermeņa un ieraudzīt pasauli caur viņas acīm… Man likās, ka es vairs neesmu saistīts ar savu miesu. Un, ja spēj pastāvēt riebēja izsaukti gari, tad, iespējams, arī mūsu apziņa nav atkarīga no ķermeņa.

Pastiepis priekšķetnas nagu, kas likās ass kā adata, Glēdrs apvēla akmeni, zem kura savā midzenī slēpās klinšu žurka. Pūķis pazibināja sarkano mēli, un žurka nozuda starp viņa žokļiem; Eragons juta, kā izdzisa zvēriņa dzīvība, un saviebās.

Kad tiek iznīcināta miesa, tiek iznīcināta arī dzīvība, Glēdrs sacīja.

-   Bet dzīvnieks taču nav cilvēciska radība, Eragons iebilda.

Vai tad pēc garajām meditāciju stundām tu vēl arvien uzskati,

ka mēs atšķiramies no klinšu žurkas ? Ka mēs esam apveltīti ar kādām brīnumainām īpašībām, kādas nepiemīt citām dzīvām būtnēm un kaut kā saglabā mūsu būtību arī pēc nāves ?

-   Nē, nomurmināja Eragons.

Tā jau es domāju. Mēs esam tik cieši saistīti, ka tad, ja ievaino vai nu pūki, vai Jātnieku, otram ir jānocietina sirds un jāsarauj saikne starp abiem, lai pasargātu sevi no nevajadzīgām ciešanām, pat neprāta. Un, ņemot vērā to, ka dvēseli nav iespējams atraut no miesas, jums ir jāpretojas kārdinājumam ielaist otra dvēseli savā ķermenī, lai sniegtu tai patvērumu, jo šādi jūs aiziesiet bojā abi. Pat ja tas būtu iespējams, vairāku apziņu pastāvēšana vienā ķermenī būtu kaut kas šausmīgs.

-   Cik briesmīgi, Eragons iestarpināja, būtu mirt vienatnē, šķirtam no sev tuvākās būtnes pasaulē.

Ikviens, Eragon, mirst vienatnē. Lai tu būtu karalis kaujas laukā vai trūcīgs zemnieks, kas guļ gultā ģimenes lokā, neviens nespēj tevi pavadīt tukšumā… Tagad es jum,s iemācīšu atdalīt jūsu apziņas. Sāksim ar…

Eragons paskatījās uz paplāti ar vakariņām, kas bija nolikta viņa koka mājas priekštelpā. Viņš pārlaida acis ēdienam: maize ar lazdu riekstu sviestu, ogas, pupiņas, bļodiņa ar zaļajiem salātiem, divas cieti vārītas olas kuras saskaņā ar elfu ticējumiem nebija apaugļotas -, kā arī krūka, kurā dzirkstīja svaigs avota ūdens. Viņš zināja, ka visi ēdieni ir gatavoti ar īpašu rūpību, ka elfi liek lietā visu savu pavārmākslu, lai viņa maltītes garšotu izcili, un ka pat karalienei Islanzadi netiek pasniegti labāki ēdieni.

Viņš nespēja noskatīties uz pasniegtajiem ēdieniem un novērsās.

Es vēlos gaļu, jauneklis ievaidējās un aizsoļoja atpakaļ uz guļamistabu. Safira pacēla galvu no guļvietas. Mani apmierinātu kaut zivs vai putns, jebkas, tikai ne šī nebeidzamā dārzeņu straume. Es nespēju no tiem paēst. Es neesmu zirgs tad kāpēc mani baro kā tādu rikšotāju ?

Safira izlocīja kājas, piegāja pie atvēruma, no kura pavērās skats pāri Elesmērai, un sacīja: Arī man vajadzētu ieturēties. Vai gribi lidot kopā ar mani ? Varēsi izcept tik gaļas, cik kārosies, turklāt elfi neko neuzzinās.

Tas būtu lieliski, Eragons atplauka. Vai paņemt seglus?

Mēs nelidosim īpaši tālu.

Eragons savās somās sameklēja sāli, garšvielas un citus gatavošanai vajadzīgus sīkumus, tad uzmanīgi, lai nepārpūlētos, ierausās spraugā starp diviem dzelkšņiem Safirai uz muguras.

Pūķis palēcās un ļāva augšup ejošai gaisa strāvai pacelt viņu virs pilsētas, tad noslīdēja no siltā gaisa plūsmas un sāka planēt lejup, mezdama līkločus virs upītes, kas, te sadalīdamās vairākās straumēs, te atkal saplūzdama vienā, vijās cauri Duveldenvārdenai. Pēc pāris jūdzēm upe aizveda viņus līdz dīķim. Tā krastā Safira nolaidās un pietupās ciešāk pie zemes, lai Eragonam būtu vieglāk nokāpt.

Pūķis sacīja: Zālēs gar krastu parasti slēpjas truši. Mēģini kādu noķert. Es tikmēr pamedīšu briežus.

Vai tad tu negribi dalīties medījumā ar mani ?

Negribu gan, viņa īdzīgi novilka. Lai gan, protams, arī tev kaut kas tiks, ja tās lielās peles negribēs doties tev rokās.

Eragons pasmaidīja un, kad Safira atkal pacēlās spārnos, pievērsās samudžinātajiem zāles un latvāņu ceriem un sāka pētīt, vai nemanīs kaut kur lecam savas vakariņas.

Pēc nepilnas minūtes Eragons izcēla no migas pārīti beigtu trušu. Lai ar prātu tos atrastu un tad nogalinātu ar vienu no divpadsmit nāves vārdiem, bija vajadzējis vien pāris mirkļu. Tas, ko viņam bija iemācījis Oromiss, atņēma medībām jebkādu izaicinājumu un spriedzi. Man pat nevajadzēja tiem piezagties, viņš nodomāja, atcerēdamies garos gadus, ko bija pavadījis, lai pilnveidotu pēdu dzīšanas iemaņas. Viņš saviebās gandarījumā jautās arī rūgtums. Es beidzot varu nonāvēt jebkuru medījumu, kādu vien vēlos, un tas man liekas bezjēdzīgi. Tad, kad kopā ar Bromu es medīju ar oļa palīdzību, bija vajadzīga vismaz kaut kāda izveicība, bet tagad… tagad tā ir tīrā slepkavošana.

Tad viņš atcerējās zobenu kalējas Runonas brīdinājumu: Tad, kad tu vari izdarīt visu, ko vēlies, nomurminot pāris vārdu, mērķis zaudē nozīmi un jēgu saglabā vien ceļojums līdz tam.

Man vajadzēja rūpīgāk ieklausīties viņas vārdos, Eragons aptvēra.

Ar ierastu kustību viņš izvilka veco medību dunci, nodīrāja un izķidāja trušus un tad, atlicis malā sirdis, plaušas, nieres un aknas, apraka pārējās atliekas, lai smaka nepievilinātu maitēdājus. Tad jauneklis izraka bedri, piepildīja to ar malku un, izmantojot burvestību aizdedzināja nelielu ugunskuru, jo bija piemirsis paķert līdzi kramu un tēraudu uguns uzšķilšanai. Nogriezis kizila stibu, viņš novilka tai mizu un apdedzināja koksni uz oglēm, lai nosvilinātu rūgto sulu, tad uzdūra trušus uz iesma un uzlika to uz divām zemē iedzītām staklēm. Paglabātās iekšas Eragons uzlika uz iepriekš ietaukota akmens, pārvērzdams to savdabīgā pannā, un akmeni novietoja uz oglēm.

Kad atgriezās Safira, viņš tupēja pie ugunskura un, lai gaļa izceptos vienmērīgi, lēnām grozīja iesmu. Pūķis nolaidās līdzās savam Jātniekam žokļos tam karājās ļengans brieža ķermenis, bet nagos bija sagrābtas otra brieža atliekas. Atlaidusies smaržīgajā zālē, viņa turpināja mieloties ar medījumu, apēzdama visu briedi, pat tā ādu. Kauli krakšķēja starp zobena asuma zobiem kā zari, kad mežu plosa vētra.

Kad truši bija gatavi, Eragons pavicināja iesmu gaisā, lai tie ātrāk atdzistu, tad paskatījās uz spīdīgo, zeltaino gaļu un ievilka nāsīs neizturami kārdinošo cepeša smaržu.

Kad jauneklis pavēra muti, lai nokostu pirmo kumosu, domas nelūgtas pievērsās garajām meditāciju stundām. Viņš atcerējās, kā bija iegājis putnu, vāveru un peļu apziņā, cik enerģijas pilni šie radījumi viņam bija šķituši un cik apņēmīgi tie cīnījās par iespēju saglabāt dzīvību pat vislielāko briesmu priekšā. Un, ja šī dzīvība ir viss, kas tiem pieder…

Pretīguma pārņemts, Eragons aizsvieda gaļu, uztraucies par trušu nogalināšanu tik ļoti, it kā būtu nonāvējis divus nevainīgus cilvēkus. Vēderā kaut kas sagriezās, un viņam likās, ka tūlīt būs jāsāk vemt.

Safira pārstāja gremot, lai uzmestu viņam norūpējušos skatienu.

Dziļi ievilcis elpu, Eragons atspieda dūres pret ceļgaliem, mēģinādams savaldīties un saprast, kāpēc kaut kas tik ierasts kā medījums bija viņu tā satricinājis. Visu dzīvi viņš bija ēdis gaļu, zivis, arī putnus. Un ēdis ar baudu. Taču tagad pat doma par iespējamo ieturēšanos ar truša gaļu lika justies viņam fiziski slimam. Eragons palūkojās uz Safiru. Es to nespēju, viņš noteica.

Pasaule ir tā iekārtota visi ēd visus. Kāpēc tu pretojies šai dabiskajai kārtībai ?

Viņš pārdomāja pūķa uzdoto jautājumu. Eragons nenosodīja tos, kas uzturā lietoja gaļu, viņš zināja, ka trūcīgam zemniekam tā ir vienīgā iztikšana. Taču pašam ēst gaļu likās nepieņemami, ja nu tikai tad, ja viņš ciestu badu. Tad, kad tu esi bijis truša apziņā un jutis to, ko jūt trusis… ēst šādu dzīvu radību būtu tāpat kā ēst pašam sevi. Jo mēs varam kļūt labāki, Eragons atbildēja Safirai. Vai mums ir jāļaujas vēlmei ievainot vai nogalināt katru, kas mūs sadusmo, atņemt vājākajam visu, ko iekārojam, un nelikties ne zinis par citu jūtām ? Mēs dzimstam nepilnīgi, tāpēc mums jāsargājas no pašu trūkumiem, lai tie mūs neiznīcinātu. Viņš pamāja uz trušiem. Kā Oromiss teica kāpēc gan mums izraisīt nevajadzīgas ciešanas ?

Vai tas nozīmē, ka tu noliegsi visas savas vēlmes ?

Tikai postošās.

Vai esi cieši apņēmies tā rīkoties ?

Jā gan.

Tādā gadījumā, Safira noteica, panākdamās uz viņa pusi, šis būs lielisks saldais. Vienā acumirklī viņa aprija ceptos trušus, tad nolaizīja no akmens iekšas, ar mēles dzelkšņiem saskrāpēdama plāksni. Es galu galā, nespētu izdzīvot no augiem vien tā ir medījuma, ne pūka barība. Un es atsakos kaunēties par to, kā man ir jāuztur savi dzīvības spēki. Visam pasaulē ir sava vieta. To zina pat trusis.

Es nemēģinu piespiest tevi izjust vainu, Eragons iebilda, uzsizdams viņai pa ķetnu. Tas ir mans iekšējs lēmums. Un es negrasos savu izvēli uzspiest kādam citam.

Prātīgi darīts, pūķis sacīja, balsī ieskanoties tik tikko jaušamam izsmieklam.

SAPLĒSTĀ OLA UN IZPOSTĪTĀ LIGZDA

Saņemies, Eragon, Oromiss mudināja, tomēr balsī varēja saklausīt arī līdzjūtību. Eragons samiedza un izberzēja acis, cenzdamies sakopot uzmanību uz priekšā izklātās, ar zīmēm izraibināto papīra loksni. Atvainojiet, skolotāj! Nogurums gausināja katru viņa kustību kā locekļiem piesieti svina smagumi. Piemiedzis acis, viņš vēlreiz nopētīja zīmju liekumus un spices, tad pacēla zoss spalvu un atsāka pārrakstīt tekstu.

Cauri logam, kas atradās Oromisam aiz muguras, zaļo joslu virs Telnēras kraujas izraibināja rietošās saules mestās ēnas. Tālumā debesis sašvīkoja viegli, gaisīgi mākoņi.

Pēkšņi Eragonam kājā iecirtās sāpju adata. Nodrebot rokai, viņš nolauza spalvas galu un izlēja tinti uz papīra, sabojādams to. Satrūkās arī galda otrā pusē sēdošais Oromiss un satvēra savu labo roku.

Safira! Eragons iesaucās. Viņš ar prātu mēģināja sasniegt pūķi un, sev par lielu pārsteigumu, atdūrās pret nepārvaramu aizsardzību, ko Safira bija izveidojusi ap sevi. Jauneklis tik tikko spēja sajust viņu. Eragonam likās, ka viņš mēģina satvert spoži nopulēta granīta lodi, kas pārklāta ar eļļu. Safira atkal un atkal izslīdēja no viņa apziņas.

Viņš paskatījās uz Oromisu. Ar viņiem kaut kas ir noticis, vai ne?

Es nezinu. Glēdrs atgriežas, tomēr atsakās runāt ar mani. Paņēmis no sienas savu zobenu Nēglingu, Oromiss izgāja no namiņa un apstājās kraujas malā, ar paceltu galvu gaidīdams zeltītā pūķa parādīšanos.

Eragons nostājās viņam līdzās, prātā pārcilādams visas iespējamās un neiespējamās likstas, kas varētu būt piemeklējušas Safiru. Abi pūķi aizlidoja uz ziemeļu pusi pusdienlaikā, lai apmeklētu vietu, ko dēvēja par Sašķaidīto Olu Akmeni, sensenos laikos tur bija ligzdojuši savvaļas pūķi. Lidojums bija licies vienkāršs un drošs. Tie nevarēja būt urgļi elfi viņus neielaiž Duveldenvārdenā, Jātnieks sevi mierināja.

Beidzot augstu starp tumstošajiem mākoņiem parādījās punktiņš tas bija Glēdrs. Kad viņš nolaidās, Eragons pūķa labās priekšķetnas aizmugurē pamanīja brūci šņāpiens zvīņu klājumā bija jaunekļa rokas platumā. Zvīņu starpās varēja manīt asinis.

Tikko Glēdrs pieskārās zemei, Oromiss metās tam klāt, bet sastinga, pūķim draudīgi ieņurdoties. Lēkdams uz ievainotās kājas, Glēdrs aizvilkās līdz mežmalai, tad, uzgriezis Eragonam muguru, saritinājās zaru pavēnī un ņēmās laizīt ievainojumu.

Oromiss pagājās uz viņa pusi un notupās āboliņā netālu no Glēdra, tomēr ievērodams pieklājīgu attālumu. Bija skaidrs, ka elfs gaidīs tik ilgi, cik būs nepieciešams. Minūtes ritēja, un Eragons kļuva arvien nemierīgāks. Beidzot kāda nepateikta zīme ļāva Oromisam pienākt tuvāk Glēdram un apskatīt ievainojumu. Kad elfs uzlika roku uz cirtiena pūķa zvīņās, no viņa gedwēy ignasia uzmirdzēja maģiska gaisma.

-   Kā ievainojums? vaicāja Eragons, kad Oromiss atkal atgriezās pie viņa.

-   Izskatās briesmīgi, tomēr tik lielai būtnei kā Glēdrs tā ir vien sīka skramba.

-   Kas noticis ar Safiru? Es vēl arvien nespēju ar viņu sazināties.

-   Tev būtu jādodas pie viņas, Oromiss sacīja. Viņa ir ievainota turklāt ne vienā vien veidā. Glēdrs par notikušo neko daudz nepastāstīja, tomēr, ja nojautas mani neviļ, tev vajadzētu pasteigties.

Eragons palūkojās apkārt, mēģinādams iedomāties kādu par kājām ātrāku pārvietošanās līdzekli, un tad ievaidējās, šausmās saprazdams, ka tāda nav. Kā gan es nokļūšu līdz viņai? Tas ir pārāk tālu, lai vienkārši aizskrietu turp, nekādi ceļi turp neved, un es nespēšu…

-   Nomierinies, Eragon. Kā sauca zirgu, uz kura tu atjāji šurp no Siltrimas?

Eragonam bija vajadzīgs mirklis, lai to atcerētos. Folkvirs.

-   Tad sasauc to, izmantojot gramarye zināšanas. Nosauc zirga vārdu un savu vajadzību visvarenākajā no valodām, un tas steigsies tev palīgā.

Ļaudams maģijai pārņemt balsi, Eragons pasauca Folkviru, sūtot steidzamo lūgumu pāri mežotajiem pakalniem uz Elesmēru.

Oromiss apmierināts pamāja. Lieliski.

Pēc divpadsmit minūtēm no tumšajām ēnām starp kokiem kā sudrabots spoks izšāvās Folkvirs, mētādams kuplās krēpes un satraukumā sprauslādams. Ērzeļa sāni pēc straujā skrējiena cilājās.

Uzlēcis nelielā elfu zirdziņa mugurā, Eragons atvadījās: Es atgriezīšos, tikko spēšu.

-   Dari, kas tev jādara, Oromiss novēlēja.

Tad Eragons ar papēžiem pieskārās Folkvira sāniem un uzsauca: Traucies, Folkvir! Traucies! Zirgs metās uz priekšu un ieskrēja Duveldenvārdenā, ar neticamu izmanību mezdams līkločus starp mezglainajām priedēm. Eragons vadīja rikšotāju uz Safiras pusi, izmantodams prāta ainas.

Ņemot vērā to, ka ceļa cauri pamežam nebija, nokļūšana līdz Sašķaidīto Olu Akmenim tādam zirgam kā Ledusliesma būtu prasījusi trīs četras stundas. Folkvirs turp nokļuva pēc mazliet vairāk nekā stundas.

Bazalta klints pakājē, kas pacēlās no zemes kā zaļi plankumots pīlārs un slējās krietnas simt pēdas virs koku galotnēm, Eragons nomurmināja: Stāt! un noslīdēja zemē. Viņš paskatījās uz tālumā vīdošo Sašķaidīto Olu Akmens virsotni. Safira atradās tur, augšā.

Jauneklis apgāja apkārt klintij, meklēdams augšupceļu, taču velti laikazoba noslīpētais akmens izskatījās nepieejams. Nekur zemes tuvumā nemanīja plaisas, izciļņus vai citus negludumus, ko viņš varētu izmantot, lai uzrāptos pa stāvo sienu.

"Tas var izrādīties pagrūti," viņš nodomāja.

-   Gaidi tepat, Eragons pavēlēja Folkviram. Zirgs paskatījās uz viņu saprātīgām acīm. Paganies, ja gribi, bet gaidi tepat, sarunājuši? Folkvirs klusi iezviedzās un ar samtaino purnu pabakstīja Eragona roku. Jā, labs puika. Tu man krietni izlīdzēji.

Piekalis skatienu klints virsotnei, jauneklis sakopoja visus savus spēkus un tad iesaucās senvalodā: Augšup!

Tikai pēc tam viņš aptvēra ja nebūtu pieradis atrasties gaisā Safiras mugurā, pieredzētais varēja izrādīties tik satraucošs, ka viņš būtu zaudējis burvestībai nepieciešamo uzmanību un nosities. Zeme zem kājām strauji attālinājās, bet koku stumbri kļuva arvien tievāki. Viņš ielidoja zaru biežņā un turpināja traukties augšup, pretī tumstošajām vakara debesīm. Zari šaustīja seju un plecus, bet Eragons tikai lauzās augšup. Tomēr atšķirībā no Safiras pikējumiem šoreiz svara sajūta nezuda likās, it kā zem kājām viņam vēl arvien būtu stingrs pamats.

Pacēlies virs Sašķaidīto Olu Akmens virsotnes, Eragons palidoja gabaliņu uz priekšu, atlaidās no burvestības un piezemējās sūnām klātā laukumiņā. Piepūles nogurdināts, viņš nometās tupus un mirkli nogaidīja, lai pārliecinātos, vai sasprindzinājums neliks iesāpēties mugurai. Tomēr nekas nenotika, un jauneklis atviegloti nopūtās.

Klints virsotni veidoja vairāki roboti torņi, ko norobežoja dziļas un platas vagas, kurās auga vien reta savvaļas puķe. Smailes bija sacaurumojušas neskaitāmas alas. Dažas bija dabiski veidojušās, bet citas milzīgu nagu izkasītas bazaltā. Alu grīdu klāja biezs ķērpju izraibinātu kaulu slānis tās bija seno pūķu medījumu atliekas. Tur, kur reiz bija ligzdojuši pūķi, tagad mājoja putni vanagi, piekūni un ērgļi, kas no ligzdām vēroja svešinieku, gatavi uzbrukt, ja tas apdraudētu viņu perējumu.

Eragons devās uz priekšu pa nemīlīgo kori, uzmanīdamies, lai uz ļodzīgajiem akmeņiem neizmežģītu potīti vai lai nepieietu pārāk tuvu aizām, kas ik pa brīdim šķērsoja kolonnu. Ja viņš tādā ieveltos, kritiens nozīmētu drošu nāvi. Vairākas reizes viņam nācās rāpties pāri paaugstām akmeņu sienām, bet vēl divas reizes pacelties gaisā ar maģijas palīdzību.

Pūķu pazīmes varēja manīt visur te vīdēja dziļi skrāpējumi bazaltā, te skatam pavērās izkausēta akmens apļi, te plaisās starp akmeņiem līdz ar citiem gružiem varēja manīt krāsu zaudējušas zvīņas. Viņš pat uzmina uz kādas asas šķembas, kas, apskatot tuvāk, izrādījās zaļas pūķa olas lauska.

Klints austrumu pusē slējās visaugstākais tornis, kura vidū kā uz sāniem sagāzta ogļraktuve vīdēja vislielākā ala. Tajā Eragons beidzot uzgāja Safiru. Pūķis gulēja, saritinājies pie tālākās sienas un uzgriezis muguru alas mutei. Safiras ķermeni raustīja trīsas. Uz alas sienām varēja manīt svaigas liesmu pēdas, un trauslo kaulu kaudzes bija izvandītas pa grīdu, it kā te būtu notikusi nežēlīga cīņa.

Safira, Eragons ierunājās balsī, jo viņas prāts vēl arvien bija slēgts.

Pūķa galva uzšāvās gaisā, un Safira paskatījās uz savu Jātnieku tā, it kā viņš būtu kāds svešinieks. Pielāgojoties saulei, kas spīdēja jauneklim aiz muguras, pūķa acu zīlītes sarāvās šaurās, melnās spraudziņās. Safira ierūcās atņirgtiem zobiem, gluži kā noklīdis suns, un tad atkal novērsās. Tajā mirklī viņa pacēla kreiso spārnu, atklādama garu, nelīdzenu brūci gurna augšpusē. Eragonam likās, ka sirds apstāsies krūtīs.

Jātnieks saprata, ka pūķis neļaus tuvoties, tāpēc rīkojās tāpat, kā bija darījis Oromiss, nogaidot Glēdra vēlību: jauneklis notupās starp izmētātajiem un sašķaidītajiem kauliem un gaidīja. Gaidīja nekustīgi, nebilzdams ne vārda, līdz kājas notirpa un rokas sasala ragā. Taču viņš nežēlojās par neērtībām. Tā bija cena, ko Eragons bija gatavs maksāt, lai palīdzētu Safirai.

Pēc krietna brīža viņa ierunājās: Es izturējos kā muļke.

Ikviens no mums reizēm izturas kā muļķis.

Tas nepadara vieglāku brīdi, kad saproti, ka šī ir tava kārta.

Laikam jau ne.

Es vienmēr esmu zinājusi, kā jārīkojas. Kad gāja bojā Garovs, es zināju, ka pareizi būtu dzīties razakiem pa pēdām. Kad mira Broms, zināju, ka, mums jādodas vispirms uz Gileadu un tad pie vārdeniem. Un, kad nogalināja Ažihadu, es zināju, ka tev jāzvēr uzticība Nasuadai. Man vienmēr ir bijis skaidrs, kurš ceļš jāizvēlas. Izņemot šo brīdi. Šobrīd es neko nesaprotu.

Safira, kas īsti notika ?

Taču tā vietā, lai atbildētu, pūķis mainīja sarunas tematu un sacīja: Vai tu zini, kāpēc šo vietu sauc par Sašķaidīto Olu Akmeni ?

Nezinu gan.

Tāpēc, ka kara laikā starp pūķiem un elfiem elfi mūs izsekoja līdz šai vietai un apkāva visus, kamēr mēs gulējām. Viņi izpostīja mūsu ligzdas, tad, izmantojot maģiju sašķaidīja olas. Todien mežos zem šīs klints lija asiņu lietus. Kopš tās nakts te nav dzīvojis neviens pūķis.

Eragons klusēja. Ne jau šī iemesla dēļ viņš bija atsteidzies šurp. Jauneklis bija gatavs gaidīt, līdz Safira spēs saņemties, lai runātu par to, kas bija noticis pirms viņa ierašanās.

Pasaki taču kaut ko! uzstāja pūķis.

Vai ļausi sadziedēt kāju ?

Liec tai mieru.

Tad es klusēšu kā statuja un sēdēšu alas stūrī, līdz pārvērtīšos putekļos, jo tu taču man esi dāvājusi pūka cienīgu pacietību.

Vēl pēc brīža sāka plūst vārdi saraustīti, rūgtuma un pašironijas pilni: Man ir kauns to atzīt. Kad mēs ieradāmies Elesmērā un es ieraudzīju Glēdru, mani pārņēma milzīgs prieks, ka ir izdzīvojis vēl kāds manas rases pārstāvis, izņemot Sruikanu. Iepriekš pūki es biju līdzējusi tikai Broma atmiņās. Un es iedomājos… es iedomājos, ka Glēdrs priecāsies par manu pastāvēšanu tikpat ļoti, kā es priecājos par viņējo.

Bet viņš taču arī priecājās.

Tu nesaproti. Es iedomājos, ka viņš kļūs par manu dzīvesbiedru, kaut gan iepriekš biju pārliecināta, ka nāksies visu mūžu aizvadīt vienai. Es iedomājos, ka mēs kopā ļausim atdzimt pūku rasei. Viņa nosprauslojās, un no nāsīm izšāvās liesmu mēles. Taču es kļūdījos. Viņš mani nevēlas.

Eragons rūpīgi izsvēra atbildi, lai neaizvainotu Safiru un vienlaikus nomierinātu viņu. Tas ir tāpēc, ka viņš zina tavs liktenis slēpjas vienā no divām atlikušajām olām. Turklāt nebūtu īsti pareizi, ja viņš pārotos ar tevi, būdams skolotājs.

Vai varbūt viņš neuzskata mani par gana pievilcīgu…

Safira, pūķi nemēdz būt neglīti, un tu esi visskaistākā starp visiem pūķiem.

Es esmu muļke, viņa novilka. Taču tad Safira pacēla kreiso spārnu, aicinādama apkopt viņas ievainojumu.

Eragons piekliboja pie pūķa un nopētīja tumši sarkano brūci, pateicīgs Oromisam par daudzajiem vīstokļiem, kas stāstīja par pūķu anatomiju. Cirtiens viņš šaubījās, kas bija vainīgs, nags vai zobs, bija pāršķēlis četrgalvaino muskuli zem Safiras ādas, tomēr ne tik dziļi, lai atsegtu kaulu. Eragons neskaitāmas reizes bija apārstējis virspusējas skrambas, taču šoreiz ar to vien nebūtu gana bija jāsadziedē arī savainotais muskulis.

Eragons izmantoja garus un sarežģītus buramvārdus, kaut gan pat nesaprata visas to daļas, jo bija iegaumējis burvestību no kāda sena teksta, kas neko daudz nepaskaidroja, tikai norādīja, ka tad, ja nav lauzti kauli vai skarti iekšējie orgāni, "šie burvju vārdi izārstēs jebkuru varmācīgā ceļā gūtu brūci, izņemot drūmo nāvi". Tikko jauneklis bija beidzis burties, viņš ar apbrīnu vēroja, kā Safiras muskulis sakustējās zem plaukstas, vēnas, nervi un muskuļu šķiedras saauga kopā un šķēlums aizvērās. Ievainojums bija tik liels, ka, ņemot vērā paša vājumu, viņš neuzdrīkstējās to dziedēt tikai ar paša enerģiju, tāpēc Eragons izlīdzējās arī ar Safiras spēku.

Tagad tur niez, pūķis noteica, kad dziedēšana bija galā.

Eragons nopūtās un atslīga pret raupjo bazalta sienu, cauri puspievērtajiem plakstiņiem vērodams saulrietu. Rādās, ka tev mani nāksies stiept projām no šejienes uz savas muguras. Esmu pārāk noguris, lai pakustētos.

Pūķim pagriežoties, sausi nočabēja alas grīda, un Safira nolika galvu turpat uz kauliem līdzās Eragonam. Kopš ierašanās Elesmērā esmu izturējusies pret tevi nelāgi. Es neņēmu vērā tavu padomu, kaut gan man vajadzēja klausīt tevi. Tu brīdināji mani par Glēdru, bet es biju pārāk lepna, lai saklausītu tavu vārdu patiesumu… Es izrādījos slikts biedrs, es nodevu pūku dzimuma būtību un aptraipīju Jātnieku godu.

Nē, tā nekad nerunā, Eragons kaismīgi iebilda. Safira, tu pildi savu uzdevumu godam. Iespējams, ir pieļauta kāda kļūda, taču tā ir godīga kļūda, turklāt tāda, ko tavā stāvoklī varēja pieļaut ikviens no mums.

Tas neattaisno manu izturēšanos pret tevi.

Jauneklis mēģināja ieskatīties Safiras acīs, taču viņa izvairījās no Eragona skatiena, līdz viņš pieskārās pūķa kaklam un sacīja: Safira, ģimenes locekļi piedod cits citam pat tad, ja ne vienmēr saprot, kāpēc tuvinieks rīkojas tieši tā, kā rīkojas… Tu esi mana ģimene tikpat, cik Rorans, pat vairāk. Un to nekas nespēs mainīt. Nekas. Kad Safira neatbildēja, Eragons pasniedzās un pakutināja aiz vienas no pūķa ausīm. Vai dzirdi mani? Nekas!

Safira, mēģinot apvaldīt smieklus, noklepojās, tad izlieca kaklu un pacēla galvu, lai izvairītos no Jātnieka dancojošajiem pirkstiem. Kā gan es spēšu paskatīties acīs Glēdram ?! Viņš bija drausmīgi nikns… Visa klints notrīcēja, kad viņš dusmās sāka plosīties.

Tu vismaz stājies viņam pretī, kad Glēdrs uzbruka.

Bija otrādi.

Eragons pārsteigumā sarauca uzacis. Lai būtu kā būdams, ir tikai viena iespēja tev jāatvainojas viņam.

Jāatvainojas!?

Tieši tā. Aizlido pie viņa un pasaki, ka jūties vainīga, ka tas nekad vairs neatkārtosies un ka tu vēlies turpināt mācīties pie viņa. Esmu pārliecināts, ka viņš visu piedos, ja tu dosi viņam tādu iespēju.

Lieliski, viņa klusā balsī novilka.

Kad būsi to izdarījusi, jutīsies labāk. Viņš pasmaidīja. To es zinu no paša pieredzes.

Safira norūcās un aizčāpoja līdz alas ieejai. Tur viņa nometās kņūpus un pārlaida skatienu bezgalīgajam mežam. Mums vajadzētu doties ceļā. Drīz iestāsies tumsa. Sakodis zobus, Eragons pieslējās stāvus katra kustība likās prasām pēdējos spēkus un, rausdamies pūķa mugurā, patērēja divreiz vairāk laika nekā parasti. Eragon?… Paldies, ka atsteidzies pie manis! Es zinu, cik bīstami tas bija muguras ievainojuma dēļ.

Viņš viegli uzsita pūķim pa plecu. Vai mēs atkal esam viens?

Mēs esam viens.

PŪKU DĀVANA

Dienas pirms Agaeti Blodhren svinībām Eragonam nesa reizē prieku un ciešanas. Muguras trauma lika sevi manīt biežāk nekā iepriekš, iedragādama viņa veselību un izturību, kā arī izpostīdama sirdsmieru: viņš visu laiku baidījās izraisīt jaunu lēkmi. Toties attiecības ar Safiru bija tuvākās kopš pūķa izšķilšanās. Viens otra prātā viņi pavadīja tikpat laika, cik paši savā. Reižu reizēm, kad Arja apciemoja kokā ieaudzēto mitekli, viņi devās pastaigās pa Elesmēru. Tomēr elfa nekad nenāca viena viņai līdzi vienmēr bija vai nu Oriks, vai kaķace Moda.

Šo pastaigu laikā Arja iepazīstināja Eragonu un Safiru ar izcilākajiem elfiem dižiem karotājiem, dzejniekiem un māksliniekiem. Viņa veda abus uz koncertiem, kas norisinājās zem priežu zariem, un izrādīja viņiem daudzus nemanāmus Elesmēras brīnumus.

Eragons izmantoja katru iespēju aprunāties ar Arju. Viņš izstāstīja elfai par puikas gadiem Palankāra ielejā, par Roranu, Garovu un Marianas tanti, atsauca atmiņā savādus atgadījumus ar Slounu, Etlbertu un citiem ciematniekiem, atzinās mīlestībā uz kalniem, kas slējās apkārt Kārvahallai, un uzbūra šaudīgos gaismas palagus, kas naktīs mēdza greznot ziemīgās debesis. Jauneklis atcerējās reizi, kad Gedrika miecēšanas mucā bija iekritusi lapsa, kuru nācās zvejot ārā ar tīklu. Viņš pastāstīja, kādu prieku sagādāja dārzeņa stādīšana, ravēšana un aprūpēšana, tas, kā zaļie asni, viņa koptie asni pabāza galvu no zemes Eragons zināja, ka Arja spēs to novērtēt labāk par daudziem citiem.

Arī Eragons uzzināja dažādus sīkumus par elfas dzīvi. Viņš dzirdēja pieminam viņas bērnību, viņas draugus un radus, atklāja daudz ko jaunu par to, ko Arja bija piedzīvojusi starp vārdeniem, par to viņa runāja visatklātāk, piesaukdama reidus un kaujas, kurās piedalījusies, līgumus, kurus palīdzējusi noslēgt, bezgalīgās pārrunas ar rūķiem un dižākos notikumus, kurus pieredzējusi, kalpodama par elfu vēstnieci.

Eragonam pavadot daudz laika kopā ar Arju un Safiru, viņa sirdi pārņēma miers, taču tas bija tik trausls, ka mazākais trieciens spētu to sagraut. Pat laiku jauneklis uztvēra kā ienaidnieku, jo pēc Agaeti Blodhren svinībām Arja grasījās doties projām no Duveldenvārdenas. Tāpēc Eragons turēja augstā vērtē katru ar elfu kopā pavadītu mirkli un ar bažām gaidīja svētku tuvošanos.

Elfi Agaeti Blodhren svinēšanai gatavojās ar lielu aizrautību visa pilsēta, var teikt, mutuļoja. Eragons nekad iepriekš nebija redzējis šīs rases pārstāvjus tik satrauktus. Viņi izgreznoja mežu ar krāsainiem audumiem un lukturiem, jo īpaši Menojas koka apkārtnē. Pašam Menojas kokam tika pa lukturim katra zara galā tie tur karājās kā mirdzošas asaras. Eragons ievēroja, ka pat augi, šķiet, gatavojās svētkiem, ietērpdamies jaunu, spilgtu ziedu rotās. Viņš bieži dzirdēja, kā elfi vēlu vakaros tiem dzied.

Katru dienu Elesmērā no citām mežos izkaisītajām pilsētām ieradās simtiem elfu, jo neviens nevēlējās palaist garām gadsimtkārtējās svinības par godu līgumam ar pūķiem. Eragons nojauta, ka daudzi no viņiem ieradušies arī tāpēc, lai satiktu Safiru. Brīžam rodas sajūta, ka es to vien daru kā atņemu viņu sveicienus, jauneklis nodomāja. Elfi, kuri pienākumu dēļ nevarēja ierasties Elesmērā, gatavojās svinēt svētkus vienlaikus ar svētkiem galvaspilsētā. Zināmu līdzdalības izjūtu bija iecerēts radīt, ar apburtu spoguļu palīdzību pieredzot Elesmēras ceremonijas. Turklāt galvaspilsētā novietotajos spoguļos varētu redzēt arī skatītājus, tā novēršot domu, ka svētku dalībniekus kāds izspiego.

Nedēļu pirms Agaeti Blodhren svinībām, kad Eragons un Safira grasījās atgriezties no Telnēras kraujas savā miteklī, Oromiss ieminējās: Jums abiem vajadzētu padomāt, ko ņemsiet līdzi uz Asinszvēresta svētkiem. Ja vien iecerēto darbu radīšanai vai darbībai nav vajadzīga maģija, es ieteiktu izvairīties no gramarye izmantošanas. Neviens necienīs jūsu veikumu, ja to būs radījusi burvestība, ne jūsu pašu rokas. Tāpat es ieteiktu katram pagatavot kaut ko savu. Tāda ir ieraža.

Kad abi lidoja mājup, Eragons jautāja Safirai: Vai tev ir kas padomā?

Iespējams. Bet, ja neiebilsti, es gribētu pārliecināties, ka viss notiek tā, kā esmu iedomājusies, pirms savu ideju atklāju tev. Viņš paguva ievērot daļu ainas akmens pirkstu, kas slējās no meža sūnām, bet tad pūķis noslēpa šo attēlu viņa gara acīm.

Jauneklis pasmaidīja. Varbūt dosi vismaz kādu mājienu ?

Liesmas. Vesela liesmu jūra.

Atgriezies mājās un pārdomājis visas savas prasmes, Eragons nosprieda: Visvairāk es zinu par laukiTkopšanu, taču nez vai ar to kādu varētu pārsteigt. Es nespēšu sacensties ar elfiem nedz maģijas ziņā, nedz tajos amatos, no kuriem kaut ko saprotu. Elfu prasmes ir krietni izcilākas par Impērijas labāko meistaru spējām.

Taču tev ir kāda īpašība, kuras nav nevienam citam, Safira atgādināja.

Un kāda tā būtu ?

Tava būtība. Tevis piedzīvotais, tavs veikums, tavs stāvoklis. Izmanto to visu, lai radītu kaut ko vienreizēju. Lai ko tu izvēlētos, liec tam pamatā to, kas tev ir vissvarīgākais. Tikai tad tam būs dziļums un nozīme, un tikai tad tas uzrunās apkārtējos.

Eragons pārsteigts palūkojās uz Safiru. Nebiju iedomājies, ka tu tik daudz zini par mākslu.

Neko daudz jau es nezinu, viņa atzinās. Tikai tu aizmirsti, ka es pavadīju vienu pēcpusdienu, vērodama, kā Oromiss apglezno savus vīstokļus, kamēr tu lidoji kopā ar Glēdru. Toreiz Oromiss diezgan plaši apsprieda šo priekšmetu.

Ak jā. Pavisam biju piemirsis.

Kad Safira aizlidoja, lai ķertos pie savas ieceres, Eragons sāka staigāt šurpu turpu gar plašo atvērumu guļamistabas sienā, pārdomādams pūķa teikto. Kas man ir vissvarīgākais ? viņš vaicāja pats sev. Protams, Safira un Arja. Tāpat es gribu kļūt par labu Jātnieku, bet ko gan es varu pateikt par šīm tēmām tādu, kas nebūtu garlaikojoši acīmredzams ? Mani saista skaistais dabā, tomēr arī šajā ziņā elfi mani ir sen apsteiguši. Pati Elesmērā ir dzīvs piemineklis viņu aizrautībai. Viņš ieskatījās sevī un mēģināja aptvert, kas aizskar patības dziļākās, tumšākās stīgas. Kas uzjunda gana kaismes lai tā balstītos mīlestībā vai naidā ko viņš aizrautīgi vēlētos pavēstīt apkārtējiem?

Pēc garām pārdomām Eragons izlēma par trijām lietām: Durzas cirsto ievainojumu, bailēm, ka pienāks diena, kad viņam būs jāsatiekas kaujas laukā ar Galbatoriksu, un elfu epiem, kas viņu tik ļoti sajūsmināja.

Kad prātā sāka veidoties stāsts, kas apvienoja šos trīs elementus, Eragona domas pārņēma spējš satraukums. Viņš viegli uzskrēja augšā pa vītņu kāpnēm, vienā reizē pārlēkdams diviem pakāpieniem, iesteidzās kabinetā, tad apsēdās pie galda, iemērca spalvu tintē un drebēdams sastinga virs baltas papīra lapas.

Spalva iečirkstējās, uzrakstīdama pirmās rindiņas:

Jūras malā karaļvalsts Zilu kalnu pakājē…

Vārdi likās paši plūstam no spalvas. Eragons jutās tā, it kā nevis radītu šo stāstu, bet kalpotu par starpnieku jau gatava stāsta nākšanai pasaulē. Nekad iepriekš jauneklis neko nebija sacerējis, tāpēc tagad viņu pārņēma atklājuma prieks, kas saistās ar jauniem apvāršņiem, jo īpaši tāpēc, ka iepriekš viņam ne mirkli nebija radušās aizdomas par gandarījumu, ko varētu sagādāt barda loma.

Viņš kā apmāts turpināja rakstīt, aizmirsdams par maizi un ūdeni, uzrotījis piedurknes pāri elkoņiem, lai pasargātu tās no tintes šļakatām, kas neprātīgajā rakstīšanas ritmā šķīda pa gaisu. Eragons bija tā iegrimis radīšanā, ka dzirdēja vien dzejoļa pantmēru, redzēja vien balto lapu un domāja tikai un vienīgi par rindām, kas liesmoja viņa acu priekšā.

Pēc pusotras stundas jauneklis izlaida spalvu no stīvuma savilktajiem pirkstiem, atgrūda krēslu no galda un piecēlās. Viņa priekšā gulēja četrpadsmit pierakstītu lapu. Nekad iepriekš viņš vienā ņēmienā nebija uzrakstījis tik daudz. Eragons apzinājās, ka viņa dzejolis nelīdzināsies elfu un rūķu dižāko poētu darbiem, taču cerēja, ka tā tiešums liegs elfiem izsmiet viņa pūliņus.

Kad pārradās Safira, Eragons nolasīja dzejoli viņai. Ak, Eragon, tu esi tik ļoti mainījies kopš brīža, kad mēs devāmies projām no Palankāra ielejas. Domāju, tu nemaz nepazītu to zaļo puiku, kurš, atriebes alku dzīts, metās pa pēdām ļaundariem. Tas Eragons nespētu uzrakstīt elfu cienīgu epu. Es labprāt redzētu, par ko tu kļūsi nākamo piecdesmit vai simt gadu laikā.

Viņš pasmaidīja. Ja vien es nodzīvošu tik ilgi.

-   Skarbi, bet patiesi, Oromiss atzina, kad Eragons nolasīja dzejoli arī viņam.

-   Tad tev tas patīk?

-   Tas labi ataino tavu pašreizējo prāta stāvokli, un to bija interesanti klausīties, taču dzejolis nebūt nav meistardarbs. Vai tev likās, ka atzīšu to par tik izcilu?

-   Laikam jau ne.

-   Tomēr esmu pārsteigts, ka spēji ko tādu radīt senvalodā. Šajā mēlē ir iespējams sarakstīt izdomātus notikumus. Grūtības rodas, ja sacerējums ir jānolasa, jo maģija neļauj izteikt nepatiesību.

-   Es varu to noskaitīt arī balsī, Eragons atbildēja, jo uzskatu, ka viss tur rakstītais ir patiess.

-   Un tas piešķir tavam sacerējumam milzu spēku… Esmu patīkami pārsteigts, Eragon-finiarel. Tavs dzejolis kļūs par cienīgu Asinszvēresta svinību papildinājumu. Pacēlis pirkstu, Oromiss iebāza roku drēbju krokās un iedeva Eragonam ar lenti pārsietu vīstokli. Uz šīs lapas ir deviņi atbūrumi es vēlos, lai tu ar tiem aizsargātu sevi un rūķi Oriku. Kā tu ievēroji Siltrimā, mūsu svinības ir spēka pilnas un var nodarīt postu tiem, kuru gars ir vājāks par mūsējo. Bez aizsardzības pastāv iespēja, ka jūs nomaldīsieties mūsu maģijas tīklos. Es esmu to pieredzējis. Pat ar šiem atbūrumiem jums ir jāpiesargās, lai vēja nestas ģeķības nesagrozītu galvu. Esi modrs, jo šajā laikā mēs, elfi, mēdzam ļauties neprātam brīnišķīgam, pacilājošam, tomēr neprātam.

Agaeti Blodhren svinību priekšvakarā svētki parasti ilga trīs dienas Eragons, Safira un Oriks kopā ar Arju aizstaigāja līdz

Menojas kokam, kur bija sapulcējies krietns elfu bariņš. Viņu melnie un sudrabotie mati ik pa brīdim uzmirdzēja lukturu gaismā. Islanzadi stāvēja uz saknes, kas bija pacēlusies virs zemes netālu no stumbra, slaida, bāla un skaista kā bērzs. Blagdens tupēja uz karalienes kreisā pleca, bet kaķace Moda ložņāja viņai aiz muguras. Te bija arī Glēdrs, sarkanās un melnās drānās tērpies Oromiss, kā arī citi elfi, kurus Eragons pazina, piemēram, Lifēns un Nari, un, jauneklim par lielu nepatiku, Vanirs. Virs galvas samtainajās debesīs mirdzēja zvaigznes.

-   Pagaidiet šeit, Arja lūdza. Viņa izslīdēja cauri pūlim un atgriezās kopā ar Runonu. Kalēja, vērodama apkārt notiekošo, mirkšķināja acis kā pūce. Eragons sasveicinājās ar sirmo elfu, un viņa pamāja jauneklim un Safirai. Priecājos atkal satikt jūs, Spožzvīne un Ēnkāvi. Tad viņa pamanīja Oriku un uzrunāja viņu rūķiski. Oriks atsaucās ar lielu aizrautību, acīmredzot priecādamies aprunāties ar kādu dzimtās zemes raupjajā valodā.

-   Ko viņa teica? Eragons pieliekdamies pavaicāja.

-   Viņa ielūdza mani ciemos, lai es varētu aplūkot viņas veikumu un aprunāties par metāla apstrādi. Orika sejā atplauka apbrīnas pilna izteiksme. Eragon, viņa amatu esot mācījusies no paša Futarka viena no Durgrimsta Ingeitumu slavenākajiem grimstboritniem! Ko gan es atdotu, lai varētu viņu sastapt!

Kopā viņi sagaidīja pusnakts stundu, tad Islanzadi pacēla kailu kreiso roku kā marmora šķēpu pret jauno mēnesi. Virs viņas plaukstas no Menojas kokā sakārtajiem lukturiem savilkās maigi baltas gaismas lode. Tad Islanzadi pa sakni aizgāja līdz milzīgajam stumbram un ielika lodi mizas iedobumā, kur tā turpināja pulsējot spīdēt.

Eragons pagriezās pret Arju. Vai svētki ir sākušies?

-   Tie ir sākušies! Viņa iesmējās. Un beigsies, kad māņuguns izdzisīs.

Elfi sadalījās mazākos pulciņos un izklīda mežā un klajumā ap Menojas koku. Šķietami no nekurienes viņi uzbūra ar fantastiskiem ēdieniem augsti piekrautus galdus, kuru pārpasaulīgais izskats liecināja, ka to radīšanā vienlīdz papūlējušies gan magi, gan pavāri.

Tad elfi sāka dziedāt savās dzidrajās, flautām līdzīgajās balsīs. Viņi dziedāja dažādas dziesmas, taču tās visas bija lielāka skaņdarba dala, kas caurauda šo sapņaino nakti ar savu nobūrumu, saasinādama sajūtas, izgaisinādama kavēkļus un likdama svinībām uzmirdzēt ar pārdabisku maģiju. Dziesmu vārdi stāstīja par varoņdarbiem un tāliem ceļojumiem uz senaizmirstām zemēm zem kuģu burām un zirgu mugurās, kā arī pauda skumjas par zaudēto skaistumu. Pulsējošā mūzika apņēma Eragonu, un viņš juta, kā visu būtni atraisa mežonīga brīvības izjūta, trakojoša vēlme aizbēgt no savas dzīves un visu atlikušo mūžu aizvadīt, dejojot elfu valstības silos. Līdzās jauneklim, puspievērusi stiklainās acis, Safira mēģināja dūkt līdzi melodijai.

To, kas notika pēc tam, Eragons nekad nespēja īsti atsaukt atmiņā. Likās, it kā viņu pārņemtu drudzis, kas lika te zaudēt, te atgūt apziņu. Atsevišķus notikumus viņš atcerējās spilgti un skaidri spožus, smaržīgus, jautrības pārpilnus uzplaiksnījumus -, tomēr viņš nespēja tos sarindot uz laika ass kādā noteiktā secībā. Viņš vairs nesaprata, vai bija diena vai nakts, jo jebkurā diennakts laikā mežā valdīja krēsla. Tāpat viņš nespētu atbildēt, vai svinību laikā kaut uz mirkli iesnaudās vai viņam šajās trijās dienās vispār nāca miegs…

Eragons atcerējās, kā dejojot meta lokus, sadevies rokās ar elfu jaunavu ķiršsarkanām lūpām, kā garšoja medus uz mēles un kā gaisā smaržoja pēc kadiķiem…

Viņš atcerējās uz Menojas koka varenajiem zariem satupušos elfus, kas atgādināja strazdu baru. Viņi strinkšķināja zeltītās arfas un uzdeva mīklas Glēdram, kas bija nometies pie koka saknēm, un brīdi pa brīdim pacēla pirkstu pret debesīm, kas lika krāsainu uguntiņu mākoņiem izveidot dažādus apveidus, kas pamazām izkusa tumsā…

Viņš atcerējās sevi sēžam nelielā ieplakā ar muguru pret Safiru un skatāmies, kā tā pati elfu jaunava šūpojas klausītāju priekšā, dziedādama:

Projām, projām, tev jālido projām Pāri kalniem un lejām

Uz tāltālām zemēm.

Projām, projām, tev jālido projām,

Lai neatgrieztos pie manis.

Projām! Projām tu būsi no manis, Un neredzēšu vairs tevi. Projām! Projām tu būsi no manis, Bet gaidīšu tevi es mūžam.

Viņš atminējās bezgalīgus dzejoļus: dažus skumjus, citus priecīgus, lai gan vairums bija reizē bēdīgi un līksmi. Viņš noklausījās Arjas dzejoli no pirmās līdz pēdējai rindiņai un viņam tas likās patiešām izcils. Islanzadi dzejolis bija garāks, bet tikpat labs. Visi elfi sapulcējās pie Menojas koka, lai dzirdētu šos divus sacerējumus…

Viņš atcerējās dažādus brīnumus, ko elfi bija pagatavojuši svinībām, daudzus no kuriem viņš pirms tam būtu uzskatījis par neiespējamiem, pat ne ar maģijas palīdzību. Galvlauži un rotaļlietas, mākslas darbi un ieroči, kā arī neskaitāmi priekšmeti, kuru pielietojums viņam nebija saprotams. Kāds elfs bija apbūris stikla lodi tā, lai tās vidū ik pēc pāris sekundēm uzziedētu jauna puķe. Cits bija pavadījis vairākas desmitgades, lai apceļotu Duveldenvārdenu un atcerētos dabā saklausītās skaņas un tagad skaistākās no tām viņš atskaņoja no simt baltu liliju taurītēm.

Runona bija atnesusi nepārcērtamu vairogu, no tērauda pavediena novītu cimdu pāri, kas nēsātājam ļāva turēt plaukstā izkausētu svinu un līdzīgus metālus, nebaidoties apdedzināties, kā arī smalku, lidojumā attēlotu žubīti, kas bija izkalta no vesela metāla kluča un izkrāsota tik prasmīgi, ka izskatījās kā dzīva.

Oriks bija pagatavojis astoņas collas augstu koka piramīdu, ko veidoja piecdesmit astoņas savstarpēji sastiprināmas detaļas. Elfus rūķa darinājums tā sajūsmināja, ka viņi atkal un atkal lūdza izjaukt un atkal salikt piramīdu. Viņi dēvēja Oriku par "meistaru Garbārdi" un nebeidza skandināt: Gudri pirksti norāda uz gudru prātu…

Eragons atcerējās mirkli, kad Oromiss pavilka viņu sāņus, kur mūzika neskanēja tik skaļi. Viņš pajautāja elfām: Vai kaut kas noticis?

-   Tev ir jānoskaidro prāts. Oromiss aizvadīja jaunekli līdz nokritušam kokam un lika viņam apsēsties. Pasēdi te dažas minūtes. Tu jutīsies labāk.

-   Es jau jūtos labi. Man nav vajadzīga atpūta, Eragons iebilda.

-   Tu šobrīd nespēj spriest pats par savu stāvokli. Es gribu, lai tu pasēdi šeit, līdz vari uzskaitīt visas gan lielās, gan mazās pārvērtību burvestības -, tad vari atgriezties pie pārējiem. Apsoli to man!

Eragons atcerējās tumšus un savādus radījumus, kas atklīda uz svinību vietu no meža biezokņiem. Vairums bija dzīvnieki, kurus pārvērtušas Duveldenvārdenā sakrājušās burvestības un kurus Agaeti Blodhren vilināja tāpat, kā slāpēs mirstošu cilvēku vilina ūdens. Likās, ka elfu maģijas klātbūtne liek tiem atdzīvoties. Vairums uzdrīkstējās atklāt sevi tikai kā ārpus lukturu mestās gaismas loka gailoši acu pāri. Viens no dzīvniekiem, kas atklāja sevi pilnībā, bija vilcene, kura pārvērtās balti tērptā sievietē un kuru Eragons bija saticis jau iepriekš. Viņa trīņājās aiz kāda kizila krūma, atiezusi dunčiem līdzīgos zobus izbrīnītā smaidā un šaudīdama dzeltenās acis uz visām pusēm.

Taču ne visi radījumi bija dzīvnieki. Te bija vairāki elfi, kas likās mainījuši savu sākotnējo veidolu, lai iegūtu jaunas spējas vai tiektos pie jauna skaistuma ideāla. Kāds brūni svītrotām spalvām klāts elfs pārlēca pāri Eragonam un tad turpināja spriņģot pa klajumu te uz visām četrām, te tikai uz pakaļkājām. Dīvainā elfa galva bija šaura un garena, ausis vedināja domāt par kaķi, rokas nokarājās līdz pat ceļgaliem, bet plaukstu savādumu uzsvēra garie pirksti un raupjie spilventiņi zem tiem.

Pēcāk iepazīties ar Safiru ienāca divas pilnīgi vienādas elfas. Viņām paceļot rokas pie lūpām tradicionālajā sveicienā, katra kustība bija neticami lēna un neticami gracioza. Eragons starp elfu pirkstiem pamanīja caurspīdīgu plēvi. Mēs esam ieradušās no tālām zemēm, viņas čukstus sacīja. Kad elfas runāja, uz viņu slaidajiem kakliem pulsējošās trīs žaunu rindas atklāja sārtu gļotādu zem tām. Abu āda mirdzēja, it kā būtu pārklāta ar eļļu. Taisnie, it kā miklie mati nokarājās uz elfu šaurajiem pleciem.

Vēl jauneklis sastapa elfu, kuru, gluži kā pūķi, klāja cita citu pārklājošas zvīņas. Uz galvas viņam slējās no kaula veidojusies sekste, pāri mugurai stiepās dzelkšņu rinda, bet no paplestajām nāsīm ik pa brīdim izšāvās divas blāvas liesmiņas.

Viņš satika arī citas dzīvas būtnes, kuras nebija tik viegli sazīmēt: elfus, kuru apveids likās izplūdis, it kā to skatītu caur ūdeni; elfus, kurus, ja tie sastinga, nebija iespējams atšķirt no kokiem; slaidus, biedējoši skaistus elfus ar pilnīgi melnām acīm pat acāboli tiem bija melni -, kuri, saskaroties gan ar lietām, gan citiem elfiem, izslīdēja tiem cauri kā ēnas.

Šīs parādības spilgtākais piemērs bija pats Menojas koks, kas reiz bija mitis Elesmērā kā elfa Lineja. Šķita, ka, pateicoties svinību dunai klajumā, sulas tā zaros sāk ritēt straujāk. Zari ik pa brīdim nolīgojās, kaut vēju nemanīja; reižu reizēm stumbra iečīkstēšanās šķietami sasaucās ar mūzikas plūdumu, turklāt no koka likās strāvojam gaiša labvēlība, kas gūlās pār visiem tuvumā esošajiem…

Tad vēl Eragons atcerējās divas sāpju lēkmes, to, kā viņš bija kliedzis un vaidējis šaudīgajās ēnās, kamēr elfi turpināja līksmot viņam apkārt un tikai Safira piesteidzās, lai palīdzētu…

Agaeti Blodhren svinību trešajā dienā bet to Eragons uzzināja tikai pēcāk viņš stājās elfu priekšā, lai noskaitītu savas vārsmas. Jauneklis piecēlās un paziņoja: Es neesmu nedz kalējs, nedz prasmīgs grebējs, audējs, podnieks, gleznotājs vai kādu citu mākslu piekopējs. Es nevaru līdzināties jums spējā veikt brīnumus ar buramvārdiem. Tāpēc vienīgais, kas man atliek, ir manis paša piedzīvotais, ko esmu centies atainot stāstā, kaut gan arī

bards es neesmu. Tad, gluži kā Broms savulaik Kārvahallā bija cēlis priekšā savas dziesmas, Eragons sāka skandēt:

Jūras malā karaļvalsts

Zilu kalnu pakājē;

Tur saltā ziemas mijkrēslī

Reiz dzima vīrs, kam mērķis viens:

Sakaut naidnieku no Durzas, Tālās ēnu zemes.

Viedu vīru audzināts Seno koku paēnā,

Viņš noskrēja briežus un uzveica lāčus, Un vecajo padomus guva,

Kā uzveikt naidnieku no Durzas, Tālās ēnu zemes.

Mācījās viņš zagli tvert, Kas pēc laupījuma tīko, Un atvairīt bultas, un nelabo veikt Ar senajām gudrības zintīm,

Lai kautu naidnieku no Durzas, Tālās ēnu zemes.

Ātri gadi projām trauc, Jauneklis jau kļuvis vīrs, Tā dzīslās degošs nemiers verd Un jauno sirdi plosa kvēls.

Drīz viņš sastop meiteni, Slaidu, prātīgu un daiļu, Kam apkārt Gedas Gaisma plūst Un apmirdz viņas balto pieri.

Viņas acīs zila nakts Blāzmo tā kā ūdens klaids;

Jauneklis tajās rītu redz, Kad būs tie kopā un nebīsies

Vairs naidnieka no Durzas, Tālās ēnu zemes.

Nākamajos pantos Eragons atklāja, kā dziesmas varonis dodas uz Durzas zemi, kur viņš atrod naidnieku un cīnās pret to, par spīti ledainajām šausmām, kas stindzina viņa sirdi. Un, lai gan apdziedātais vīrs galu galā uzvarējis, viņš atturējies no pēdējā cirtiena, jo tagad, kad viņš bija pieveicis ienaidnieku, viņu vairs nebiedēja mirstīga cilvēka liktenis. Viņam vairs nevajadzēja nogalināt pretinieku Durzā. Tad dziesmas varonis ieslidinājis zobenu atpakaļ makstī, lai atgrieztos mājās un kādā vasaras vakarā apņemtu par sievu savu mīļoto. Abi kopā viņi aizvadījuši daudzas gaišas dienas, līdz vīra garā bārda nosirmojusi. Taču

Tumsā, pirms vēl gaisma svīst, Istabā dus sirmais vīrs. Redzot pretnieku tik vāju, Naidnieks pielavās pie cisām.

Paceļ galvu vecais vīrs, Paraugās bez baiļu sejā Saltai, drūmai, bargai Nāvei, Mūžīgai nakts karalienei.

Sen jau vīra vecā sirds Mierā pieņēmusi to; Tagad klusu gaida viņš Pēdējo nakts apskāvienu.

Maigi tā kā rīta vējš Nāve noliecas pār vīru, Atņem pulsējošo garu. Un tie dodas no tā laika Mūžam mājot Durzā, Tālā ēnu zemē.

Eragons apklusa un, juzdams, ka visi uz viņu skatās, ierāva galvu plecos un aši atrada savu vietu. Viņam bija kauns, ka atklājis tik daudz par sevi.

Tad ierunājās elfu augstmanis Datedrs: Tu, Ēnkāvi, noniecini savu veikumu. Liekas, tu esi atklājis sevī jaunas spējas.

Islanzadi pacēla bālo roku. Eragon-finiarel, tavas vārsmas nonāks Tialdari nama dižajā bibliotēkā, lai tās varētu baudīt ikviens, kas vēlas. Lai gan tavs sacerējums ir alegorija, tas palīdzēja daudziem no mums labāk izprast grūtības, ar kurām tev nācās saskarties kopš Safiras olas parādīšanās tavā dzīvē par to lielā mērā esam atbildīgi arī mēs. Nolasi mums dzejoli vēlreiz, lai mēs varētu dziļāk izprast katru rindu!

Gandarītais Eragons pamāja ar galvu un izpildīja karalienes lūgumu. Pēc tam pienāca Safiras kārta rādīt elfiem savu veikumu. Viņa pacēlās spārnos un aizlidoja naktī, lai atgrieztos ar melnu akmeni reizes trīs lielāku par dūšīgu vīru. Nolaidusies uz pakaļkājām, viņa nolika akmeni stāvus klajuma nostūrī, kur tas ikvienam bija redzams. Spīdīgais bluķis likās izkausēts un pēc tam nesaprotamā veidā pārveidots savādos lokos, kas vijās cits ap citu kā sasaluši viļņi. Rievotās akmens mēles vijās tik dīvainos rakstos, ka acij bija grūti izsekot vienai līnijai no pamatnes līdz virsotnei skatiens nevilšus pārlēca no viena spirāles loka uz nākamo.

Šī bija pirmā reize, kad Eragons redzēja Safiras skulptūru, tāpēc viņš vēroja to ar tikpat lielu interesi kā elfi. Kā tu to izveidoji ?

Safirai acīs uzdzirkstīja gandarījuma prieks. Laizot izkusušu klinti. Tad viņa pieliecās un apdvesa akmeni ar liesmu straumi, ieskaudama milzu stabu zeltainā kolonnā, kas cēlās augšup pret zvaigznēm, mēģinādama tās nogrābt no debesīm ar saviem mirdzošajiem pirkstiem. Kad Safira aizvēra žokļus, skulptūras malas papīra plānumā meta ķiršsarkanu atblāzmu, bet akmens tumšajās iedobēs un rievās lēkāja mazas liesmiņas. Klints plūstošie loki likās kustamies hipnotizējošā gaismā.

Starp elfiem atskanēja apbrīnas izsaucieni, viņi sāka aplaudēt un dejot ap akmeni. Kāds iesaucās: Labi pastrādāts, Spožzvīne!

Tik skaisti, Eragons sacīja.

Safira ar purnu pieskārās jaunekļa rokai. Paldies, mazais.

Tad savu darinājumu izrādīja Glēdrs tas bija no sarkanā ozola bluķa ar viena naga smaili izgrebts Elesmēras skats no putna lidojuma. Pēc tam pienāca Oromisa kārta elfs bija pabeidzis vīstokli, kuru viņš mēdza ilustrēt Eragona stundu laikā. Vīstokļa augšmalā virknējās zīmju rinda "Dziesma par Vestari Jūrasbraucēju", bet apakšpusi greznoja ar elpu aizraujošu prasmi vissīkākajās detaļās izzīmēta fantastiska ainava.

Nākamajā mirklī Arja saņēma Eragona roku un izvadīja cauri mežam pie Menojas koka. Tur elfa sacīja: Skaties, kā dziest māņuguns. Līdz rītausmai mums ir atlikušas vien dažas stundas un tad visiem nāksies atgriezties aukstajā saprāta pasaulē.

Ap koku pulcējās arī citi elfi, kuru sejās gaiši mirdzēja aizrautīgas gaidas. No viņu vidus cēli iznāca Islanzadi un pa koka sakni takas platumā uzkāpa līdz vietai, kur tās lēzenais slīpums kļuva krietni stāvāks, līdz izliecās pāri viņas galvai. Karaliene apstājās uz mezglainās plaknes virs savu slaido, gaidošo pavalstnieku galvām. Kā nosaka mūsu paraža un līgums, ko Pūķu kara beigās noslēdza karaliene Tarmunora, pirmais Eragons un baltais pūķis, kurš pārstāvēja savu rasi un kura vārdu nedrīkst nosaukt nedz šajā, nedz kādā citā valodā, saistot elfu un pūķu likteņus, mēs esam satikušies, lai godinātu mūsu asinszvērestu ar dziesmām un dejām, un mūsu darba augļiem. Pirms daudziem jo daudziem gadiem, pēdējā reizē, kad notika šīs svinības, mūsu stāvoklis likās bezcerīgs. Kopš tā laika, pateicoties mūsu, rūķu un vārdenu pūliņiem, tas ir nedaudz uzlabojies, tomēr pār Alagēziju vēl arvien klājas Wyrdfell, Atkritēju, tumšā ēna, un mums vēl arvien ir jāsadzīvo ar apkaunojošo apziņu, ka esam pievīluši pūķus.

No senatnes jātniekiem, karaliene turpināja, ir izdzīvojis vien Oromiss un Glēdrs. Pagājušajā gadu simtā tukšumā aizgāja gan Broms, gan daudzi citi. Taču tagad mums ir jauna cerība Eragona un Safiras veidolā, tāpēc viņu atrašanās šeit šajā brīdī ir tikai pašsaprotama, jo mēs taču vēlreiz apliecinām zvērestu starp visām trijām rasēm.

Karaliene pamāja, un elfi atbrīvoja plašu laukumu Menojas koka pakājē. Visapkārt šim aplim viņi sasprauda zemē kokgriezumiem rotātas kārtis ar lukturiem, bet tikmēr mūziķi ar flautām, arfām un bungām sapulcējās uz vienas no garajām saknēm. Arjas aizvadīts līdz laukuma malai, Eragons tika apsēdināts starp elfu un Oromisu, bet abās pusēs trijotnei nometās Safira un Glēdrs kā divi dārgakmeņiem izrotāti klintsbluķi.

Oromiss uzrunāja Eragonu un Safiru: Esiet uzmanīgi, jo tas būs ļoti svarīgi jums kā Jātniekiem.

Kad visi elfi bija iekārtojušies, divas elfu jaunavas aizgāja līdz apļa vidum un nostājās ar muguru viena pret otru. Abas bija ļoti skaistas un pilnīgi vienādas, izņemot matu krāsu: vienai cirtas bija melnas kā aizmirsts dīķis, bet otras elfas mati mirdzēja kā spulga sudraba pavedieni.

Tās ir Sargātājas, Iduna un Neija, Oromiss pačukstēja.

Uz Islanzadi pleca sēdošais Blagdens iesaucās: Wyrda!

Kustēdamās pilnīgā saskaņā, abas elfas pacēla rokas pie kakla un atsprādzēja piespraudes, kas ļāva baltajiem tērpiem noslīdēt zemē. Viņas palika pilnīgi kailas, tiesa, abu ķermeņus klāja lāsmojošs pūķa tetovējums. Tas sākās ar pūķa asti, kas bija apvijusies ap Idunas kreiso potīti, tad vijās augšup pa elfas kāju un gurnu, tad šķērsoja Neijas muguru, lai beigtos ar galvu, kas atdusējās uz Neijas krūtīm. Katra pūķa zvīņa bija citā krāsā; spilgtie toņi padarīja tetovējumu līdzīgu varavīksnei.

Elfas savija rokas tā, ka pūķis saplūda vienā veselā, līgani, bez kādiem pārrāvumiem pārvilnīdams no viena ķermeņa uz otru.

Tad abas pacēla gaisā pa kailai pēdai un ar klusu būkšķi cirta tās pret nomīdīto zemi.

Atskanēja vēl viens būkšķis.

Kad klajumā atbalsojās trešais būkšķis, bundzinieki uztvēra ritmu. Vēl pēc viena būkšķa artisti ķērās pie savu zeltīto instrumentu stīgām, bet vēl pēc mirkļa pulsējošajai melodijai pievienojās elfi ar flautām.

Iduna un Neija sāka dejot, sākumā lēni, bet tad arvien ātrāk, iezīmēdamas ritmu ar kāju cirtieniem pret zemi un izvīdamās tā, ka šķita kustas nevis elfās, bet gan uz viņu ķermeņiem uztetovētais pūķis. Abas meta loku pēc loka, un pūķis likās traucamies apkārt pa apli.

Tad dvīnes pievienoja melodijai savas balsis, pastiprinot dunošo ritmu ar spalgiem izsaucieniem. Buramvārdu vārsmas bija tik sarežģītas, ka Eragons nesaprata to jēgu. Kā vējš pieņemas spēkā pirms vētras, tā elfi pievienojās skandējumam, dziedādami vienā valodā, vienā garā un vienā saliedētībā. Eragons nezināja vārdus, taču kādā brīdī aptvēra, ka, neapturamās skaņu straumes aizrauts, izrunā tos kopā ar pārējiem. Viņš dzirdēja, ka arī Safira un Glēdrs ducina līdzi melodijai šī pulsējošā skaņa bija tik spēcīga, ka likās vibrējam viņa kaulu smadzenēs, liekot pār kaklu pārskriet tirpām un gaisam ņirbēt.

Iduna un Neija griezās arvien straujāk, līdz viņu pēdas pārvērtās putekļainā viesulī, mati kā vēdekļi planda ap galvu, bet elfu ādu pārklāja tikko jaušama sviedru membrāna. Drīz viņas kustējās pārcilvēciskā ātrumā un arī mūzika kulminēja neprātīgi izkliegtu vārsmu vētrā. Tad pār pūķa tetovējumu pārskrēja gaismas zibsnis, no galvas līdz pat astes galiņam, un pūķis sakustējās. Pirmajā mirklī Eragons nodomāja, ka tas ir māns, bet tad radījums samirkšķināja acis, pacēla spārnus un salieca asos nagus.

No pūķa žokļiem izšāvās liesmu strūkla, un tas metās uz priekšu, atbrīvodamies no elfu ādas, pacēlās gaisā, tur brīdi sastinga uz vietas, tikai vēcinot spārnus. Astes galiņš palika savienots ar dvīnēm uz zemes gluži kā zaigojoša nabassaite. Milzīgais nezvērs pacēlās augstāk pretī melnajam mēnesim, izgrūda nepieradinātas būtnes senlaiku rēcienu, tad pagriezās un pārlaida acis elfu pulkam.

Kad pūķa draudīgā acs pievērsās Eragonam, viņš saprata, ka šis radījums nav vis uzburts rēgs, bet maģijas saistīta un uzturēta saprātīga būtne. Safiras un Glēdra dungošana kļuva arvien skaļāka, līdz tā bija vienīgā skaņa, ko Eragons spēja saklausīt. Viņu rases gars nolaidās zemāk pār elfiem, skardams tos ar bezmiesisku spārnu. Pūķis apstājās Eragona priekšā, piekaldams jauneklim bezgalīgu, atvaram līdzīgu skatienu. Nezināma instinkta vadīts, Eragons pacēla labo roku. Pār plaukstu pārskrēja tirpas.

Jaunekļa prātā atbalsojās ugunīga balss: Tā ir mūsu dāvana tev, lai tu varētu veikt to, kas tev jāpaveic.

Pūķis pielieca kaklu un ar purnu pieskārās Eragona gedwēy ignasia. Starp abiem nosprakšķēja dzirkstele, un Eragons sastinga, juzdams, kā viņa ķermenī ielīst baltkvēles karstums un izkausē visu ap sevi. Acu priekšā uzplaiksnīja sarkans un melns, tad rēta uz muguras sāka sūrstēt tā, it kā tiktu dedzināta ar nokaitētu dzelzi. Mēģinādams nokļūt drošībā, Eragons iekrita jo dziļi sevī, kur viņu satvēra tumsa un viņam nebija spēka tai pretoties.

Pēdējais, ko Jātnieks dzirdēja, bija ugunīgā balss: Tā ir mūsu dāvana tev.

ZVAIGŽŅOTAJĀ KLAJUMĀ

Kad Eragons pamodās, viņš bija viens. Viņš atvēra acis un virs galvas ieraudzīja mitekļa kokgriezumiem rotātos griestus. Ārā vēl valdīja tumsa, un no mirgojošās pilsētas cēlās elfu svinību skaņas.

Pirms viņš paguva aptvert ko vairāk, prātā iešāvās norūpējusies un uztraukusies Safira. Viņa noraidīja ainu, kurā stāvēja līdzās Islanzadi zem Menojas koka, tad apvaicājās: Kā tu jūties ?

Es jūtos… labi. Labāk, nekā esmu juties pēdējā laikā. Cik ilgi es…

Tikai kādu stundu. Es būtu palikusi kopā ar tevi, bet elfiem bija vajadzīga Oromisa, Glēdra un mana klātbūtne, lai pabeigtu ceremoniju. Ja tu būtu redzējis viņu sejas, kad zaudēji samaņu! Nekas tāds iepriekš nebija pieredzēts.

Vai tu, Safira, to izdarīji ?

Es viena to nespētu, un pat Glēdrs ne. Mūsu rases atmiņas, kam veidolu un saturu piešķīra elfu maģija, svētīja tevi ar tām prasmēm, kādas mums, pūķiem, piemīt, jo vienīgi tu spēj paglābt mūs no nebūtības.

Es neko nesaprotu.

Ieskaties spogulī, pūķis ieteica. Tad atpūties un atgūsti spēkus es rītausmā atgriezīšos.

Safira izgāja no viņa apziņas. Eragons piecēlās un izstaipījās, pārsteigts par labo sajūtu, kas caurstrāvoja visu ķermeni. Aizgājis līdz mazgāšanās kambarim, viņš sameklēja spoguli, kuru izmantoja skujoties, un iznesa to tuvākā luktura gaismā.

Jauneklis pārsteigumā sastinga.

Daudzās fiziskās pārmaiņas, kas laika gaitā pārvērš cilvēku rases Jātnieka izskatu un ko Eragons jau bija sācis izjust, kopš izveidoja saikni ar Safiru, bija guvušas beigu veidolu īsajā brīdī, kamēr viņš bija gulējis bezsamaņā. Viņa seja tagad bija gluda un stūraina kā elfam, ausis smailas un acis ieslīpas kā viņiem, bet bālā alabastra krāsas āda likās tikko jaušami zaigojam, it kā maģiskas gaismas apspīdēta. "Es izskatos kā princis." Eragons nekad nebija lietojis apzīmējumu "skaists" attiecībā uz vīrieti, kur nu vēl sevi, taču šobrīd tas likās vienīgais vārds, kā raksturot paša izskatu. Tomēr no elfa viņš vēl arvien atšķīrās. Žoklis bija izteiktāks, uzacis biezākas, un seja platāka. Viņš šķita glītāks par teju ikvienu cilvēku un tomēr raupjāks par ikvienu elfu.

Ar drebošiem pirkstiem Eragons pasniedzas, lai sataustītu rētu pie kakla pamatnes.

Viņš neko nejuta.

Eragons norāva kamzoli un pagriezās ar muguru pret spoguli. Tā bija tikpat gluda kā pirms Farthenduras kaujas. Pārslidinot roku pār vietu, kur vēl nesen bija Durzas cirstais ievainojums, Eragonam acīs saskrēja asaras. Jauneklis zināja, ka viņš uz visiem laikiem var aizmirst par mežonīgajām muguras sāpēm.

Bija pagaisis ne vien baisais lāsts, kuru viņš savulaik nolēma paturēt, bet arī visas citas rētas un skrambiņas, padarot viņu tīru kā tikko dzimušu zīdaini. Eragona pirksti pārslīdēja vietai, kuru viņš savulaik bija sagriezis, asinot Garova izkapti. No ievainojuma nebija ne miņas. Bija pazudušas arī plankumainās rētas no augšstilbiem atmiņas par pirmo lidojumu Safiras mugurā. Pirmajā mirklī viņam to likās pietrūkstam, gluži kā būtu zudušas liecības par piedzīvoto, taču nožēla ātri pagaisa, kad viņš saprata, ka pat vissīkākā ievainojuma sekas ir novērstas.

"Es esmu kļuvis par to, par ko man bija jākļūst," viņš nodomāja un dziļi ieelpoja reibinošo gaisu.

Jauneklis nometa spoguli uz gultas un ietērpās vissmalkākajās drānās: viņš uzmeta mugurā ar zelta pavedienu izšūtu sarkanu kamzoli, aplika ar baltu nefrītu rotātu jostu, uzvilka siltas, cieši piegulošas filca bikses, elfu darinātus auduma zābakus un rūķu savulaik dāvinātus ādas uzročus.

Nokāpis no koka, Eragons devās paklaiņot pa ēnu sašvīkoto Elesmēru un pavērot, kā elfi līksmo drudžainajā naktī. Neviens viņu nepazina, taču sveicināja kā vienu no savējiem un aicināja pievienoties priekpilnajā uzdzīvē.

Eragons slīdēja tumsā, apzinādamies, ka viņa maņas kļuvušas daudz asākas, tāpēc viņš uztver neredzētas ainas, nedzirdētas skaņas, nebaudītas smaržas un nepiedzīvotas sajūtas. Viņš spēja ar vienu pieskārienu sajust matiņu skaitu uz koka lapas. Viņš spēja saost apkārt virmojošās smaržas ne sliktāk par vilku vai pūķi. Viņš spēja saklausīt peļu soļus tuvējos krūmos un bērza tāss strēmelītes nolaišanos uz zemes, bet paša sirdspuksti dunēja ausīs kā bungas.

Brīdi bezmērķīgi klīdis, viņš attapās pie Menojas koka un sāka vērot Safiru līksmojošā elfu pulka vidū, pats palikdams meža pavēnī un neatklādams sevi apkārtējiem.

Kur tu ej, mazais ? pūķis ievaicājās.

Eragons pamanīja, kā karalienei līdzās sēdošā Arja pieceļas, izlīkumo starp līksmojošajiem elfiem un tad kā meža feja ieslīd starp kokiem klajuma malā. Es eju starp sveci un tumsu, viņš atbildēja un devās Arjai pa pēdām.

Eragons spēja sajust elfu, pateicoties viņas atstātajai vieglajai saberztu skuju smaržai, pateicoties viņas pēdu gaisīgajiem pieskārieniem zemei, pateicoties tikko jaušamajiem virpuļiem, kas palika aiz viņas gaisā. Viņš uzgāja Arju vienu stāvam klajuma malā, saspringtu un nepieradinātu. Elfa vēroja zvaigznāju kustību debesīs.

Kad Eragons iznāca no meža, Arja paskatījās uz viņu. Likās, it kā elfa redzētu viņu pirmo reizi. Arjas acis iepletās, un viņa vaicāja: Vai tas esi tu, Eragon?

-   Jā gan.

-   Ko viņi ar tevi ir izdarījuši?

-   Es nezinu.

Viņš nostājās līdzās Arjai, lai abi kopā dotos paklejot pa meža biezokņiem, kas atbalsoja no svinību vietas skanošo mūziku un balsis. Notikušās pārmaiņas ļāva Eragonam daudz skaidrāk izjust Arjas klātbūtni, viņas drānu sačukstēšanos ar ādu, gaišo, maigo kakla liekumu un skropstas, kas bija ieziestas ar eļļu, tāpēc likās uzmirdzam un izliecamies kā melnas, rasas slacītas ziedlapiņas.

Viņi apstājās šauras upītes krastā. Tā bija tik dzidra, ka blāvajā gaismā likās neredzama. Vienīgais, kas liecināja par tās klātbūtni, bija ūdens dobjā šalkšana pār akmeņiem. Apkārt cieši saaugušo priežu zari šķita veidojam alu, kas paslēpa Eragonu un Arju no pārējās pasaules un apslāpēja skaņas dzestrajā gaisā, kurā nejuta ne vēsmiņas. Klajums likās pārlaicīgs, it kā būtu nodalīts no pārējās pasaules un dīvainas maģijas pasargāts no laika rituma postošā pieskāriena.

Šajā noslēpumainajā vietā Eragons pēkšņi sajuta īpašu tuvību ar Arju, un viņa apziņu pārņēma jūtas, ko jauneklis loloja pret elfu. Cauri dzīslām pulsējošā spēka un dzīvīguma, kā arī meža nostūri pārņēmušās maģijas apreibināts, viņš atmeta jebkādu piesardzību un sacīja: Cik gan koki ir slaidi, cik gan zvaigznes ir spožas… un cik gan skaista tu esi, Arya Svit-kona. Ikdienišķos apstākļos viņš uzskatītu šādu rīcību par muļķības kalngalu, taču šajā pārpasaulīgajā, neprātīgajā naktī tā likās pilnībā pieņemama.

Elfa saspringa. Eragon…

Viņš nelikās ne zinis par brīdinājumu. Arja, es darīšu visu iespējamo, lai iekarotu tavu roku un sirdi. Es sekošu tev līdz pasaules malai. Es ar kailām rokām uzcelšu tev pili. Es…

-   Vai tu reiz pārstāsi mani vajāt? Vai tu vari man to apsolīt? Kad jauneklis saminstinājās, elfa pienāca tuvāk un klusā, mierīgā balsī sacīja: Eragon, tas nav iespējams. Tu esi jauns, un es esmu veca tas nekad nemainīsies.

-   Vai tu pret mani neko nejūti?

-   Es tevi mīlu kā draugu, viņa atbildēja, bet ne vairāk. Esmu pateicīga, ka izglābi mani Gileadā, man ir patīkama tava sabiedrība. Tas arī viss… Atsakies no šiem veltīgajiem mēģinājumiem tie sagādās tev tikai sirdēstus un atrodi kādu sava vecuma būtni, ar kuru kopā aizvadīt garus un laimīgus gadus.

Jauneklim acīs sariesās asaras. Kā gan tu spēj būt tik nežēlīga?

-   Es neesmu nežēlīga, gluži pretēji. Mēs neesam paredzēti viens otram.

Viņš izmisis ierosināja: Ja tu dalītos ar mani savās atmiņās, mana pieredze un zināšanas līdzinātos tavām.

Tā būtu zaimošana. Arja pacēla zodu augšup. Nopietno, cēlo seju sudraboja tālo zvaigžņu mirga. Elfas balss skanēja cieti kā tērauds. Uzklausi mani uzmanīgi, Eragon! Tas nevar notikt un nekad arī nenotiks. Un, pirms tu iemācies valdīt pats pār sevi, mūsu draudzībai ir jābeidzas, jo tavas jūtas traucē mums pildīt mūsu pienākumus. Viņa paklanījās. Paliec sveiks, Eragon Ēnkāvi. Tad Arja pagāja garām jauneklim un izgaisa Duveldenvārdenā.

Asaras nevaldāmā straumē sāka līt pār Eragona vaigiem un lāsot sūnās zem kājām, kur tās mirdzēja kā pa smaragdzaļu samtu izkaisītas pērles. Garīgi iztukšots, jauneklis apsēdās uz trūdoša stumbra un, paslēpis seju rokās, raudāja par to, ka viņa kaislei pret Arju tā arī lemts palikt bez atbildes, un arī par to, ka ar savu rīcību viņš atgrūdis elfu vēl tālāk projām no sevis.

Pēc īsa mirkļa parādījās Safira. Ak, mazais. Viņa ar purnu pabakstīja savu Jātnieku. Kāpēc tev vajadzēja to sev nodarīt ? Tu taču zināji, kas notiks, ja tu vēlreiz mēģināsi aplidot Arju.

Es nespēju savaldīties. Eragons, apņēmis sevi ar rokām, šūpojās šurpu turpu, nespēdams savaldīt žagām līdzīgās elsas, ko bija izraisījis prātam neaptveramais izmisums. Pārsegusi viņu ar siltu spārnu, Safira pievilka jaunekli sev tuvāk, gluži kā piekūnu māte piekļauj tuvāk savu mazuli. Jātnieks, savilcies kamoliņā cieši pie pūķa sāniem, sagaidīja brīdi, kad nakts pārvērtās dienā un Agaeti Blodhren svinības beidzot bija galā.

ZEME

Rorans stāvēja uz klāja "Sarkanā Vepra" pakaļgalā, sakrustojis rokas uz krūtīm un kājas papletis plecu platumā, lai saglabātu līdzsvaru, baržai šūpojoties viļņos. Sāļais vējš jauca matu cirtas, pluinīja biezo bārdu un kutinoši šķirstīja spalviņas uz kailajiem apakšdelmiem.

Līdzās pie stūres vadaira stāvēja Kloviss. Rūdītais jūrnieks norādīja uz krastu virs lēzena kalna, kas iestiepās visai tālu okeānā, slējās kaijām noklāta klints. Teirma atrodas tūlīt aiz tās virsotnes.

Rorans piemiedza acis pēcpusdienas saulē, kas žilbinoši atspīdēja no ūdens virsmas. Tad pagaidām piestāsim tepat.

-   Vai tu vēl nevēlies doties uz pilsētu?

-   Visiem kopā tas būtu pārāk riskanti. Sazinies ar Torsonu un Flintu un pavēli piestāt krastā. Liekas, šī būs piemērota vieta nometnei.

Kloviss saviebās. Eh. Biju cerējis šovakar tikt pie silta ēdiena. Rorans viņu labi saprata: Nardā sapirktā svaigā pārtika sen jau bija apēsta, tāpēc viņi iztika ar sālītu cūkgaļu un siļķēm, marinētiem dārzeņiem, skābētiem kāpostiem un sausiņiem, ko kārvahallieši bija pagatavojuši no iegādātajiem miltiem; svaiga gaļa bija liels retums ja nu kāds no ciematniekiem nokāva vienu no nedaudzajiem atlikušajiem lopiņiem vai viņiem, piestājot krastā, izdevās kaut ko nomedīt.

Klovisa raupjā balss pārvēlās pāri viļņiem, sasaucot abu pārējo liellaivu stūrmaņus. Kad tie piebrauca tuvāk, kapteinis pavēlēja doties uz krastu, izraisot abu vīru kaismīgus iebildumus. Gan stūrmaņi, gan pārējie jūrnieki bija cerējuši todien tikt līdz Teirmai un patērēt nopelnīto algu par pilsētas piedāvātajiem labumiem.

Kad baržas bija izstumtas krastā, Rorans apstaigāja ciematniekus, šur tur palīdzēdams uzsliet kādu telti, izkraut vajadzīgās mantas, atnest ūdeni no tuvējās upītes, līdz visi bija iekārtojušies pludmalē. Viņš pakavējās mirkli, lai uzmundrinātu Mornu un

Taru, jo abi izskatījās pagalam sadrūvējušies, bet viņu atbilde likās ļoti piesardzīga. Kopš Palankāra ielejas pamešanas krodzinieks un viņa sieva izturējās pret Roranu ne visai laipni. Kopumā kārvahallieši jutās labāk nekā pirms ierašanās Nardā, jo brauciens baržās bija ļāvis vairumam atgūt spēkus, tomēr stāvoklis nebija tik labs, kā Rorans bija cerējis, nemitīgie uztraukumi un dabas stihiju plosīšanās prasīja savu.

-   Dižveseri, vai tu šovakar pavakariņosi kopā ar mums? pienācis pie Rorana, apvaicājās Teins.

Rorans atteica viņam, cik nu laipni spēja, tad pagriezās, lai ieraudzītu savā priekšā stāvam Feldu, kuras vīru Bīrdu bija nogalinājis Slouns. Viņa žigli pakniksēja un tad vaicāja: Vai es varu aprunāties ar tevi, Roran Garova dēls?

Viņš uzsmaidīja sievietei. Protams, Felda. Tu taču to lieliski zini.

-   Paldies. Ar tramīgu izteiksmi sejā knibinādama lakata bārkstis, viņa atskatījās uz savu telti. Es gribēju lūgt tavu palīdzību. Runa ir par Mandeļu… Rorans pamāja. Feldas vecākais dēls bija kopā ar viņu tajā liktenīgajā gājienā uz Nardu, kad viņam nācās nogalināt abus sargus. Toreiz Mandels turējās dūšīgi, arī pēcāk viņš palīdzēja jūrniekiem uz "Edelīnas" klāja un apguva, ko nu spēja, par kuģošanu ar baržām. Viņš ir diezgan cieši sadraudzējies ar mūsu liellaivas jūrniekiem un pasācis spēlēt kauliņus ar tiem bezgožiem. Ne jau uz naudu tās mums gluži vienkārši nav -, bet uz visādiem sīkumiem. Vajadzīgiem sīkumiem.

-   Vai lūdzi, lai viņš to pārstāj darīt?

Bārkstis savijās ap Feldas pirkstu. Kopš tēva nāves viņš man vairs neklausa tā kā agrāk. Kļuvis nešpetnāks un spītīgāks.

Mēs visi esam kļuvuši nešpetnāki, Rorans nodomāja. Un kā, tavuprāt, es te varētu līdzēt? viņš iejūtīgi apvaicājās.

-   Tu vienmēr esi pratis atrast ar viņu kopīgu valodu. Mandels tevi ļoti ciena. Ja tu aprunātos ar viņu, puika paklausītu.

Rorans brīdi domāja, tad atbildēja: Labi, es darīšu, ko spēšu. Feldas saspringtais augums atvieglojumā atslāba. Tikai ko īsti viņš ir nospēlējis kauliņos?

-   Galvenokārt ēdienu. Felda mirkli vilcinājās, tad piebilda: Taču es zinu, ka reiz viņš riskēja ar manas vecmāmiņas rokassprādzi, lai tiktu pie truša, ko vīri bija noķēruši cilpā.

Rorans sarauca pieri. Nomierinies, Felda. Es visu nokārtošu, tiklīdz spēšu.

-    Paldies tev. Felda atkal pakniksēja, tad aizslīdēja starp teltīm, pamezdama Roranu pārdomājam tikko dzirdēto.

Dodamies tālāk, viņš izklaidīgi pakasīja bārdu. Turklāt Mandela un jūrnieku attiecības nebija vienīgā problēma; Rorans bija pamanījis, ka ceļojuma laikā no Nardas viens no Torsona vīriem, vārdā Frevins, ir sācis pievērst uzmanību Katrīnas draudzenei Odelei. Kad mēs šķirsimies no Klovisa, tur var rasties pamatīgs saspīlējums.

Cenzdamies nepievērst lieku uzmanību, Rorans izgāja cauri nometnei un sapulcināja ciematniekus, kuriem uzticējās visvairāk, un lūdza tiem visiem sanākt Horsta teltī. Kad visi bija klāt, Rorans sacīja: Kā vienojāmies, pieci izvēlētie cilvēki dosies ceļā tūlīt, lai mūs nepārsteigtu tumsa. Horsts paliks par galveno manas prombūtnes laikā. Atcerieties vissvarīgākais ir gādāt, lai Kloviss neaizmūk ar baržām vai kā citādi tās nesabojā. Var izrādīties, ka liellaivas ir vienīgais veids, kā nokļūt līdz Surdai.

-   Un vēl sargieties, lai jūs nepamana, Orvals piebilda.

-   Tieši tā. Ja neviens no mums neatgriežas līdz aizparītdienas vakaram, uzskatiet, ka esam sagūstīti. Ņemiet baržas un burājiet uz Surdu, tikai nepiestājiet Kuastā, lai iepirktu pārtiku. Iespējams, tur jums var uzglūnēt Impērijas armija. Ēdienu nāksies meklēt kaut kur citur.

Kamēr ceļabiedri posās, Rorans aizgāja līdz Klovisa kajītei uz "Sarkanā vepra". Jūs iesiet tikai piecatā? Kloviss pārjautāja, kad Rorans bija izklāstījis savu ieceri.

-   Tieši tā. Viņš paskatījās uz Klovisu ar savu dzelžaino skatienu un ļāva tam ui'bties jūrnieka acīs tik ilgi, līdz vīrs nemierīgi saknosījās. Un, kad atgriezīšos, es ceru, ka gan tu, gan šīs baržas, gan visi tavi vīri vēl arvien būsiet tepat.

-   Kā tu uzdrošinies apšaubīt manu godaprātu pēc tam, kad es esmu pildījis visu, ko salīgām?

-   Es neko neapšaubu, tikai paskaidroju, ko sagaidu. Pārāk daudz ir likts uz spēles. Ja tu mūs tagad nodotu, viss ciemats tiktu nolemts nāvei.

-   To es saprotu, Kloviss nomurmināja un novērsās.

-   Mani vīri aizstāvēsies, kamēr būšu projām. Kamēr vien viņi elpos, nevienam neizdosies viņus sagūstīt, piekrāpt vai pamest. Un, ja ar viņiem gadīsies kāda liksta, es atriebšu ikvienu kārvahallieti, kaut man nāktos kājām noiet tūkstoš līgu un sakaut pašu Galbatoriksu. Piemini manus vārdus, kapteini Klovis, jo es runāju patiesību.

-   Mēs nebūt neesam tik lielā sajūsmā par Impēriju, kā tu, šķiet, uzskati, Kloviss iebilda. Es viņu labā nepakustinātu ne mazo pirkstiņu.

Rorans drūmi pasmaidīja. Cilvēki mēdz darīt savādas lietas, lai pasargātu savus tuviniekus un mājas.

Kad Rorans pacēla durvju aizvaru, Kloviss vēl pajautāja: Ko tu darīsi, kad nokļūsi līdz Surdai?

-Mēs…

-   Es nejautāju pārjums visiem, bet tieši par tevi. Ko tu darīsi, Roran? Es klausos, ko tur runā. Un tu izskaties lāga vīrs, lai gan man ne visai patika, kā tu izrīkojies ar mani. Taču es nespēju iedomāties, ka tu, nonācis Surdā, noliksi malā veseri un atkal ķersies pie arkla.

Rorans sažņaudza aizvaru rokā tik spēcīgi, ka pirkstu kauliņi kļuva balti. Kad es būšu nogādājis visus kārvahalliešus Surdā, viņš atbildēja balsī, tukšā kā izdedzis tuksnesis, es došos medīt.

-   Ak tā. To savu rudmataino skuķi? Šo to esmu par to dzirdējis, taču nepievērsu tam…

Roranam izejot no kajītes, durvis skaļi aizcirtās. Viņš ļāva dusmām acumirklī uzplaiksnīt līdz baltkvēlei izbaudīdams straujo jūtu uzplūdu, tad ņēmās savaldīt savas vētrainās kaislības. Rorans aizgāja līdz Feldas teltij, pie kuras Mandels mētāja medību dunci pret satrunējušu celmu.

Feldai bija taisnība: kādam jāved šis puisis pie prāta. Tu velti tērē savu laiku, Rorans ierunājās.

Mandels pārsteigumā pagriezās pret runātāju. Kāpēc tu tā saki?

-   īstā kaujā tu tā drīzāk izbakstīsi sev acis, nevis ievainosi pretinieku. Ja tu nezini precīzu attālumu starp sevi un mērķi… Rorans paraustīja plecus. Tad labāk svaidi akmeņus.

Viņš ar slēptu ziņkāri vēroja, kā jaunajā puisī uzsprakstī lepnums. Gunārs man stāstīja par Sitri pusē satiktu vīru, kurš spējis astoņās reizēs no desmit trāpīt lidojošai vārnai.

-   Un atlikušajās divās reizēs tevi nogalinās. Parasti kaujas laukā nav prātīgi aizsviest savu ieroci. Rorans pamāja ar roku, apklusinādams Mandela iebildi. Savāc savas mantas un pēc stundas ceturkšņa gaidi mani tajā pakalnā otrpus upītei. Esmu nolēmis, ka tu nāksi mums līdzi uz Teirmu.

-   Klausos! Ar aizrautīgu smaidu sejā Mandels iemetās teltī un sāka gatavoties ceļam.

Iedams projām, Rorans sastapa Feldu. Uz viena gurna viņa nesa jaunāko meitiņu. Sieviete palūkojās vispirms uz Roranu, tad uz Mandela rosīšanos teltī, un viņas vaibsti saspringa. Gādā, lai viņš būtu drošībā, Dižveseri! Nolikusi mazulīti zemē, viņa devās palīgā Mandelam sakārtot visu nepieciešamo.

Norunātajā vietā pirmais ieradās Rorans. Viņš notupās uz balta akmens un, vērodams jūru, izplānoja gaidāmo gājienu. Kad ieradās Lorings, Ģertrūde, Birgita un viņas dēls Nolfavrels, Rorans nolēca no bluķa un sacīja: Mums vēl ir jāsagaida Mandels; viņš nāks kopā ar mums.

-   Kāpēc tā? Lorings gribēja zināt.

Arī Birgita sarauca pieri. Manuprāt, mēs vienojāmies, ka neviens cits mums nepiebiedrosies. Jo īpaši Mandels, jo viņu redzēja Nardā. Jau tava un Ģertrūdes klātbūtne ir bīstama, bet Mandels tikai vairos risku, ka mūs var sazīmēt.

-   Esmu gatavs uzņemties šo risku. Rorans ieskatījās acīs visiem ceļabiedriem pēc kārtas. Viņam ir jābūt kopā ar mums. Galu galā pārējie paklausīja Roranam, un, kad ieradās Mandels, viņi sešatā devās uz dienvidu pusi, uz Teirmu.

TEIRMA

Piekrasti pa ceļam uz Teirmu veidoja zemi, lēzeni pakalni, ko klāja sulīga zāle un dažs labs mežrozīšu krūms, vītols un papele. Mīkstā, miklā zeme grima zem kājām un apgrūtināja iešanu. Pa labi no viņiem pletās ņirbošā jūra. Tālumā pa kreisi bija manāms Kores purpura siluets. Sniegiem klātās virsotnes tinās mākoņos un dūmakā. >

Kad Rorana pulciņš sasniedza īpašumus, kas bija izvietojušies Teirmas pievārtē te bija gan mazākas saimniecības, gan pamatīgas muižas -, viņi darīja visu iespējamo, lai paliktu nepamanīti. Nonākuši līdz ceļam, kas veda uz Teirmu no Nardas, viņi aši pārskrēja tam pāri un nogāja vairākas jūdzes uz austrumu pusi, uz kalniem, un tikai tad atkal pagriezās uz dienvidiem. Pārliecinājušies, ka apmetuši pilsētai līkumu, viņi atkal devās okeāna virzienā, līdz sasniedza ceļu, kas veda uz Teirmu no dienvidu puses.

Kamēr viņi burāja uz "Sarkanā vepra", Rorans apsvēra, ka Nardas priekšnieki, iespējams, nosprieduši, ka sargu slepkavas varēja atrasties starp vīriem, kuri aizburāja uz Klovisa baržām. Ja tā, ziņneši brīdinātu Teirmas garnizonu, lai tie pievērš uzmanību ikvienam, kurš varētu atbilst ciematnieku aprakstiem. Un, ja Nardu tomēr apciemojuši razaki, tad kareivji varēja zināt arī to, ka jāmeklē ne vien saujiņa slepkavnieku, bet Rorans Dižveseris un Kārvahallas bēgļi. Tādējādi Teirma varēja kļūt par milzīgām lamatām. Tomēr apiet pilsētu nebija iespējams, jo viņiem vajadzēja pārtiku un citu pārvietošanās līdzekli.

Rorans nolēma, ka labākā piesardzība pret iespējamo sagūstīšanu būtu gājienam uz Teirmu neizvēlēties tos, kurus redzēja Nardā. Izņēmums būtu Ģertrūde un viņš pats Ģertrūde tāpēc, ka viņa vienīgā zināja zālēm vajadzīgās sastāvdaļas, bet Rorans tāpēc, ka, par spīti vislielākajai atpazīšanas iespējai, viņš neuzdrīkstējās uzticēt nevienam citam to, kas bija jāpaveic Teirmā. Jauneklis apzinājās, ka viņam piemita spēja rīkoties tad, kad citi vilcinājās, piemēram, kā reizē, kad nācās nogalināt sargus. Pārējos gājējus izvēlējās, lai raisītu pēc iespējas mazāk aizdomu. Lorings bija pavecs, tomēr sīksts cīnītājs un lielisks melis. Birgita bija pierādījusi, ka spēj būt gan viltīga, gan stipra, bet viņas dēls, par spīti nedaudzajiem gadiem, jau bija nogalinājis karavīru kaujas laukā. Rorans cerēja, ka kopā viņi atgādinās vien ceļojošu radinieku pulciņu. "Proti, tad, ja Mandels kaut ko nesalaidīs dēlī," nodomāja Rorans.

Arī to, ka ienākt Teirmā vajadzētu no dienvidu puses, bija izdomājis Rorans. Tādējādi aizdomas, ka viņi nāk no Nardas, būtu krietni mazākas.

Tuvojās vakars, kad viņi ieraudzīja Teirmu, baltu un spokainu rietošās saules staros. Rorans apstājās, lai nopētītu pilsētu. Mūru ieskauta, tā slējās liela līča malā, neatkarīga un labi pasargāta pret jebkādu uzbrukumu. Starp mūra "zobiem" dega lāpas tur lokiem bruņoti kareivji devās bezgalīgās apgaitās. Augstu virs sienām pacēlās cietoksnis, bet virs tā daudzšķautņaina bāka, kuras dūmakainais stars taustīja tumšos ūdeņus.

-   Tā gan ir liela, Nolfavrels sacīja.

Neatraudams skatienu no Teirmas, Lorings nošūpoja galvu. Tas gan tiesa.

Rorana uzmanību pievērsa kuģis, kurš bija pietauvots pie vienas no akmens piestātnēm, kas stiepās ārpus pilsētas. Trīsmastu burinieks izskatījās lielāks par visiem Nardā redzētajiem. Tam bija augsts priekšgals, divas airu rindas un divpadsmit pamatīgu, šķēpu šaušanai piemērotu ballistu katrā klāja pusē. Lieliskais kuģis izskatījās vienlīdz piemērots kā tirdzniecībai, tā karošanai. Vēl svarīgāk Roranam likās, ka tas varētu varētu uzņemt visus ciematniekus.

-   Tas ir tas, kas mums vajadzīgs, viņš noteica, norādīdams uz kuģi.

Birgita rūgti nogremzās. Mums nāksies pārdoties verdzībā, lai atļautos braucienu ar to briesmoni.

Kloviss bija brīdinājis, ka Teirmas vārtus saulrietā aizslēdz, tāpēc viņi pielika soli, lai nakti nenāktos pavadīt klajā laukā. Jo tuvāk gaišajām sienām viņi nāca, jo blīvāka kļuva divkāršā ļaužu straume: vieni steidzās pamest Teirmu, otri tur nokļūt.

Rorans nebija iedomājies, ka satiksme uz ceļa izrādīsies tik dzīva, taču drīz vien aptvēra, ka tas palīdzēs viņu pulciņam izvairīties no nevēlamas uzmanības. Pasaucis Mandeļu, Rorans sacīja:

-   Atpaliec pārdesmit soļus un cauri vārtiem nāc kopā ar citiem ļaudīm, lai sargi nedomātu, ka esi kopā ar mums. Mēs tevi pagaidīsim mazu strēķīti aiz vārtiem. Ja tev ko jautā, atbildi, ka vēlies salīgt darbu uz kāda kuģa.

-   Skaidrs.

Kad Mandels bija drošā attālumā, Rorans nošļaupa vienu plecu, ļāva gaitā iezagties klibumam un ņēmās galvā atkārtot stāstu, ko Lorings bija izdomājis, lai izskaidrotu viņu klātbūtni Teirmā. Kad garām aizzvārojās rati ar tajos iejūgtiem vēršiem, Rorans nolēca ceļmalā un nolieca galvu, pateicīgs par ēnām, kas paslēpa viņa vaibstus.

Gājēju priekšā parādījās vārti, kurus izgaismoja raustīgi oranžos lāpturos iestiprināto pagaļu uguns abpus ieejai. Zem lāpām stāvēja pāris kareivju, uz kuru sarkanajiem kamzoļiem bija izšūta Galbatoriksa līkloču liesma. Apbruņotie vīri nepievērsa ne mazāko uzmanību nedz Roranam, nedz viņa ceļabiedriem, kas gausi izsoļoja zem vārtu pīķiem un tālāk cauri īsajam tunelim aiz tiem.

Rorans atlieca plecus un juta, ka daļa spriedzes pagaist. Kārvahallieši sanāca pulciņā pie kāda mājas stūra, kur Lorings nomurmināja: Pagaidām viss kārtībā.

Kad pārējiem pievienojās arī Mandels, viņi devās sameklēt lētu iebrauktuvi, kurā varētu noīrēt istabu. Ejot Rorans izpētīja pilsētas izkārtojumu aizsardzībai piemērotās mājas, jo tuvāk cietoksnim atradās, jo augstāk slējās. Ielas bija izplānotas ļoti precīzi. Ziemeļu-dienvidu virzienā ejošās apjoza citadeli, kā stari apjož debesu spīdekli, savukārt austrumu-rietumu virzienā izvietotās bija nedaudz izliektas, visas kopā veidodamas zirnekļa tīklam līdzīgu rakstu un nodrošinādamas neskaitāmas vietas, kur varēja uzbūvēt barikādes un izvietot karavīrus.

"Ja Kārvahalla būtu bijusi uzcelta šādi, viņš nodomāja, mūs nespētu uzveikt neviens, izņemot pašu karali."

Līdz krēslas laikam viņi bija salīguši naktsmājas "Zaļajā kastanī" visai draņķīgā krogū ar neciešamu alu un blusu apsēstām gultām. Vienīgā priekšrocība bija neticami zemā maksa par istabu. Lai ietaupītu mazumiņu naudas, viņi devās pie miera nevakariņojuši, saspiežoties pēc iespējas ciešāk, lai kāds no pārējiem krogus viesiem nenočieptu viņu makus.

Nākamajā rītā vēl pirms rītausmas Rorans kopā ar saviem biedriem pameta "Zaļo kastani", lai salūkotu pārtiku un jaunu pārvietošanās līdzekli.

Ģertrūde ieminējās: Esmu dzirdējusi stāstām par kādu izcilu zālīšu pazinēju, vārdā Andžela, kura dzīvojot Teirmā un protot vārīt brīnumainas ziedes un mikstūras. Iespējams, viņa pat pieprotot kādu nieku maģijas. Es labprāt viņu sameklētu, jo, ja kādam ir tas, ko es meklēju, tad tā būs viņa.

Tev nevajadzētu doties turp vienai, Rorans bilda. Tad viņš paskatījās uz Mandeļu. Pavadi Ģertrūdi, palīdzi ar iepirkumiem un dari visu iespējamo, lai pasargātu viņu, ja nu gadījumā jums uzbrūk. Iespējams, reizēm spriedze būs liela, tomēr pacenties, lai nesaceltu trauksmi, citādi tu nodosi savus draugus un ģimeni.

Mandels piešāva roku pie pieres un pamāja, ka visu sapratis. Tad viņš un Ģertrūde aizgāja taisnā leņķī pa tuvāko šķērsielu, bet Rorans un pārējie turpināja savas gaitas.

Roranam piemita upurim uzglūnošas plēsoņas pacietība, taču pat viņš sāka nepacietīgi dungot, kad rīts bija pārvērties pēcpusdienā, bet viņiem tā arī nebija izdevies atrast kuģi, kas varētu aizvest kārvahalliešus uz Surdu. Jauneklis bija uzzinājis, ka noskatītais trīsmastnieks, kuru sauca par "Pūķa spārnu", esot tik tikko uzbūvēts un tiekot posts pirmajam jūrasbraucienam; un ka viņiem neesot ne mazāko cerību salīgt to ar Blekmūra kuģošanas kompāniju, ja vien viņi negrasoties piebērt kapteiņa kajīti ar rūķu sarkano zeltu; turklāt Rorans lieliski apzinājās, ka ciematniekiem nebija naudas, lai noīrētu pat visdraņķīgāko tupeli. Problēmu neati'isinātu pat Klovisa baržu piesavināšanās, jo paliktu neatbildēts jautājums: ko viņi ēstu ceļojuma laikā?

Tas būs ļoti grūti, novilka Birgita, būs ļoti grūti nozagt kaut ko nepieciešamu šeit, kur čum un mudž no kareivjiem, kur mājas ir sabūvētas cieši jo cieši līdzās, bet vārtus vienmēr pieskata sargi. Ja mēs mēģināsim izvest no Teirmas ar pārtiku piekrautus ratus, viņi gribēs zināt, kur esam to dabūjuši.

Rorans pamāja. Ari tas.

Rorans bija ieminējies Horstam: ja ciematniekiem nākšoties bēgt no Teirmas tikai ar tiem pārtikas atlikumiem, kas bija palikuši no Nardas, viņi varētu aplaupīt dažu labu saimniecību, lai nebūtu jāmirst badā. Tiesa, Rorans lieliski saprata, ka tad viņi nebūtu ne ar ko labāki par nīstajiem ienaidniekiem. Un tas nu viņam galīgi negāja pie sirds. Viena lieta bija cīnīties pret Galbatoriksa pakalpiņiem un nogalināt tos vai pat atņemt Klovisam baržas, jo viņam galu galā bija citas iespējas sagādāt sev iztiku; bet gluži kas cits bija atņemt krājumus nevainīgiem zemniekiem, kuri cīnījās par izdzīvošanu tikpat izmisīgi, kā bija cīnījušies kārvahallieši Palankāra ielejā. Tā līdzinātos slepkavošanai.

Šie acīmredzamie fakti nospieda Rorana sirdi kā smagi akmens bluķi. Viņa iecere jau no sākta gala bija bijusi ļoti riskanta; tā vienlīdz balstījās uz bailēm, izmisumu, optimismu un pēdējā mirkļa improvizāciju. Viņš baidījās, ka ir ievedis ciematniekus ienaidnieku midzenī, kur viņus pieķēdēs pašu nabadzība. Es varētu glābties vienatnē un turpināt Katrīnas meklējumus, bet kas gan tā būtu par uzvaru, ja es pamestu pārējos ciematniekus vergot Impērijas labā? Lai kā mums veiktos Teirmā, es palikšu kopā ar tiem, kas man uzticējās tik ļoti, ka manu vārdu dēļ bija gatavi pamest senču mājas.

Lai remdētu izsalkumu, viņi iegāja kādā maizes ceptuvē un nopirka svaigi ceptas rudzu maizes klaipiņu, kā arī mazu podiņu medus, lai nebūtu jāēd gluži sausa maize. Maksājot par pirkumu, Lorings ieminējās maiznieka palīgam, ka viņi meklējot kuģi, aprīkojumu un pārtiku.

Sajutis uzsitienu uz pleca, Rorans pagriezās. Vīrs ar pinkainiem melniem matiem un pamatīgi izspīlētu vēderu sacīja: Piedodiet, ka noklausījos jūsu sarunu ar jaunskungu, bet, ja jūs interesē kuģi un tamlīdzīgas lietas par labu cenu, tad es jums ieteiktu doties uz izsoli.

-   Kas tā par izsoli? Rorans apvaicājās.

-  Ak, skumjš stāsts, lai gan tagadiņās tādu nav retums. Vienu no mūsu tirgotājiem, vārdā Džeods Džeods Garkājis, kā mēs viņu mēdzam dēvēt šim aiz muguras, beidzamā laikā piemeklējusi gara nelaimju virkne. Nepilna gada laikā viņš zaudēja četrus kuģus un, kad mēģināja pārvest savas preces pa sauszemi, viņa karavānai uzbruka laupītāji un iznīcināja visu, ko nenozaga. Tie, kas šim bija aizdevuši naudu, piespieda Džeodu pasludināt bankrotu, un tagad aizdevēji grasās izpārdot viņa īpašumus, lai atgūtu zaudēto zeltu. Nezinu, kā izsolē būs ar pārtiku, bet esmu pārliecināts, ka gandrīz visu citu jūs tur atradīsiet.

Rorana krūtīs iegailējās vārga cerības dzirkstele. Kad izsole notiks?

-   Nu, diena ir atrodama uz visiem pilsētas ziņojumu dēļiem. Tas būs parīt, tā gan.

Nu Rorans saprata, kāpēc viņi par izsoli nebija uzzinājuši agrāk; kārvahallieši turējās no ziņojumu dēļiem pa gabalu, lai kāds neatpazītu Roranu no plakāta ar izziņoto atlīdzību.

-   Lielum lielais paldies, viņš pateicās vīram. Iespējams, jūs aiztaupījāt mums lielas klapatas.

-   Bija prieks izpalīdzēt.

Iznākuši no maiznīcas, Rorans un pārējie kārvahallieši sanāca ciešā lokā ielas malā. Rorans vaicāja: Kā jūs domājat, vai mums vajadzētu apsvērt šo iespēju?

-   Tā ir vienīgā iespēja, ko mēs varam apsvērt, norūca Lorings.

-   Birgita?

-   Man vari nevaicāt tas taču ir acīm redzams. Tiesa, mēs nevaram gaidīt līdz parītdienai.

-   Nevaram gan. Mēs varētu mēģināt tikties ar šo Džeodu un noslēgt darījumu pirms izsoles. Vai visi tam piekrīt?

Tā kā iebildumu nebija, viņi, apbruņojušies ar kāda pretimnācēja norādēm, devās meklēt Džeoda namu. Māja vai drīzāk neliela pils atradās Teirmas rietumu pusē, netālu no cietokšņa, starp citām tikpat greznām mājām, ko rotāja arabeskas, kaltas dzelzs vārti, statujas un jautri čalojošas strūklakas. Rorans nemaz īsti nespēja aptvert tādu pārticību; viņu pārsteidza, cik ļoti šo ļaužu dzīve atšķīrās no viņējās.

Rorans pieklauvēja pie Džeoda nama parādes durvīm, kas atradās līdzās slēgtam veikalam. Pēc mirkļa tās atdarīja tukls virssulainis, kura muti rotāja neticami spoži zobi. Viņš nopētīja četrus uz sliekšņa stāvošos svešiniekus ar nicīgu skatu, tad žilbinoši uzsmaidīja un pavaicāja: Kā varu jums palīdzēt, kungi un dāma?

-   Mēs labprāt tiktos ar Džeodu, ja viņam būtu brīvs brīdis.

-   Vai jums ir norunāta tikšanās?

Rorans nosprieda, ka virssulainis lieliski apzinās nekādas norunas nav bijis. Mūsu uzturēšanās Teirmā ir pārāk īsa, tāpēc nepaguvām pieteikt viesošanos iepriekš.

-   Ak, tad man ar nožēlu jāsaka, ka velti esat tērējuši savu laiku. Manam kungam ir jārisina neskaitāmas problēmas. Viņš nevar veltīt uzmanību kuram katram skrandainu klaidoņu bariņam, kas iedomājas klauvēt pie viņa durvīm, lai lūgtu žēlastības dāvanas, virssulainis paziņoja. Viņš vēlreiz nozibināja izcilos zobus un sāka vērt ciet durvis.

-   Pagaidiet! Rorans iesaucās. Mums nav vajadzīgas dāvanas; mēs esam atnākuši pie Džeoda ar lietišķu piedāvājumu.

Viena no sulaiņa uzacīm parāvās uz augšu. Vai tiešām?

-   Tiešām. Palūdziet, lai viņš mūs uzklausa. Mēs esam pārvarējuši ceļu neiedomājami daudzu līgu garumā, un mums būtu ļoti svarīgi tikties ar Džeodu tieši šodien.

-   Vai drīkstu apvaicāties par jūsu piedāvājuma dabu?

-   To es jums diemžēl nevaru atklāt.

-    Lieliski, kungs, virssulainis sacīja. Es nodošu jūsu lūgumu, taču man jūs jābrīdina, ka šobrīd Džeods ir aizņemts, un es šaubos, vai viņš vēlēsies atrauties no pašreizējās nodarbes. Kā man jūs pieteikt?

-   Piesakiet mani kā Dižveseri. Virssulaiņa mute noraustījās, it kā vārds būtu viņu uzjautrinājis, tad tuklais vīrs nozuda durvīs un aizvēra tās.

-   Ja viņa vaigi būtu vēl mazliet apaļāki, viņš ne mazmājiņā netilptu iekšā, caur mutes kaktiņu nomurmināja Lorings. Nolfavrels nokrekšķēja īsu smiekliņu.

Birgita ieteicās: Cerēsim, ka kalps neatdarina sava kunga manieres.

Pēc kāda brīža durvis atkal pavērās un virssulainis visai strupi paziņoja: Džeods ir piekritis pieņemt jūs savā kabinetā. Viņš pagāja sāņus un ar roku pamāja, lai kārvahallieši nāk dziļāk. Iesim turp! Kad visi bija sapulcējušies lepnajā priekšnamā, virssulainis paslīdēja viņiem garām un devās pāri zālei ar pulēta koka apdari, līdz apstājās pie vienas no daudzajām durvīm, atvēra tās un vedināja ciematniekus ienākt.

DŽEODS GARKĀJIS

Ja Rorans prastu lasīt, viņu būtu vairāk pārsteigušas retās grāmatas, kas no grīdas līdz griestiem bija izkārtotas plauktos gar kabineta sienām. Taču tagad viņš lielāko uzmanību pievērsa slaidam vīram ar sirmot sākušiem matiem, kurš stāvēja pie ovāla rakstāmgalda. Vīrs Rorans pieņēma, ka tas ir pats Džeods, izskatījās tikpat noguris, cik noguris jutās Rorans. Kabineta saimnieka seju klāja grumbas, vaibsti likās rūpju nomākti un skumji. Kad viņš pagriezās pret ienācējiem, pie kreisajiem deniņiem pazibēja nelāga rēta. Pēc Rorana domām, tā liecināja par to, ka šajā vīrā slēpjas tērauds. Iespējams, dziļi noglabāts un sen nelietots, tomēr tērauds.

-   Sēdieties, lūdzu, Džeods aicināja. Es savā mājā nemīlu ceremonijas. Viņš ar ziņkāres pilnām acīm vēroja kārvahalliešus, kas uzmanīgi iekārtojās ar mīkstu ādu apvilktajos klubkrēslos. Vai varu piedāvāt jums smalkmaizītes un glāzīti aprikožu liķiera? Es šobrīd nevaru runāties īpaši ilgi, bet redzu, ka esat pavadījuši ceļā ne vienu vien nedēļu, un es pats gluži labi atceros, cik sausa bija mana rīkle pēc tādiem ceļojumiem.

Lorings pasmaidīja. Tiesa gan. Malciņš liķiera mums patiešām noderētu. Jūs esat ļoti laipns, kungs.

-   Manam puikam gan tikai glāzi piena, Birgita piekodināja.

-   Protams, kundze. Džeods piezvanīja virssulainim, nodeva rīkojumus, tad atkal atlaidās savā krēslā. Baidos, ka esmu nelabvēlīgākā stāvoklī. Cik noprotu, jūs zināt manu vārdu, bet es nezinu jūsējos.

-   Dižveseris, gatavs jums pakalpot, Rorans sacīja.

-   Mardra, gatava jums pakalpot, piebalsoja Birgita.

-   Kells, gatavs jums pakalpot, Nolfavrels teica.

-   Un es būšu Volijs, gatavs jums pakalpot, pabeidza Lorings.

-   Esmu jūsu rīcībā, atsaucās Džeods. Rolfs minēja, ka jums esot kāds lietišķs piedāvājums. Būs tikai godīgi, ja darīšu jums zināmu, ka šobrīd nevaru nedz pirkt, nedz pārdot preces, turklāt man nav zelta, lai ieguldītu, vai lepnu kuģu, lai pārvadātu vilnu un pārtiku, dārgus akmeņus un smalkas garšvielas pāri nemierīgajai jūrai. Ko es varu darīt jūsu labā?

Rorans atbalstīja elkoņus pret ceļgaliem, tad sakrustoja pirkstus un, skatīdamies uz tiem, sakopoja domas. Viens neveikls vār'ds var mās nogalināt, viņš sev atgādināja. Es runāšu vienkārši, kungs. Mēs pārstāvam cilvēku grupTi, kurai dažādu iemeslu dēļ ir jāiegādājas krietns daudzums preču par ļoti nelielu naudas summu. Mēs zinām, ka jūsu īpašumus aizparīt pārdos izsolē, lai atgūtu naudu parādu atmaksai, tāpēc mēs vēlētos piedāvāt tik, cik spējam, par tām lietām, kas mums būtu vajadzīgas. Mēs labprāt sagaidītu izsoli, taču apstākļi neļauj mums kavēties vēl divas dienas. Ja mēs varam noslēgt ar jums darījumu, tam ir jānotiek šovakar vai, vēlākais, rīt.

-   Kas īsti jums ir nepieciešams? Džeods vaicāja.

-   Pārtika un citas kuģa aprīkošanai noderīgas lietas mēs pošamies tālākā jūras braucienā.

Džeoda nogurušajā sejā uzdzirkstīja ziņkāre. Vai jums padomā ir kāds noteikts kuģis? Jo es zinu ikvienu burinieku, kas vagojis šos ūdeņus beidzamo divdesmit gadu laikā.

-   Mēs vēl neesam izlēmuši.

Džeods šo atbildi pieņēma bez turpmākas iztaujāšanas. Tagad es saprotu, kāpēc nolēmāt ierasties pie manis, taču domāju, ka jūs īsti neizprotat manu stāvokli. Viņš paplēta rokas, norādīdams uz apkārtējo telpu. Viss, ko jūs redzat, vairs nepieder man, bet gan maniem kreditoriem. Es nedrīkstu pārdot savus īpašumus un, ja es to darītu bez viņu piekrišanas, visticamāk, nonāktu cietumā par aizdevēju krāpšanu.

Kad kabinetā ar lielu sudraba paplāti, uz kuras atradās smalkmaizītes, slīpēta kristāla biķeri, glāze piena un karafe ar liķieri, ienāca virssulainis, nama saimnieks apklusa. Kalpotājs nolika paplāti uz polsterēta kāju soliņa un tad pasniedza dzērienus un uzkodas. Rorans paņēma savu biķeri un iemalkoja izturēto liķieri, prātodams, cik drīz būtu pieklājīgi atvadīties no Džeoda un turpināt meklējumus.

Kad Rolfs izgāja no istabas, nama saimnieks vienā rāvienā iztukšoja biķeri un tad turpināja: Es laikam jums nevarēšu palīdzēt, taču es pazīstu vairākus savas jomas pārstāvjus, kuri, iespējams… iespējams… spētu nākt jums talkā. Ja jūs man izklāstītu mazliet sīkāk, ko vēlaties nopirkt, es labāk saprastu, kuru no šīm paziņām jums ieteikt.

Neredzēdams šajā lūgumā nekādus draudus, Rorans sāka uzskaitīt to, bez kā kārvahallieši nevarēja iztikt, tad to, kas viņiem varēja noderēt, un, visbeidzot, lietas, kuras viņi gribēja, bet nekad nevarētu atļauties, ja vien neuzsmaidītu negaidīta veiksme. Brīdi pa brīdim Birgita vai Lorings atgādināja kaut ko, ko Rorans bija piemirsis, piemēram, lampu eļļu. Sajās reizēs Džeods uz mirkli pievērsās viņiem bet tad atkal ar smago plakstiņu aizēnotajām acīm arvien ciešāk uzlūkoja Roranu. Džeoda interese darīja Roranu nemierīgu; likās, ka tirgotājs zina vai vismaz nojauš, kas viņiem slēpjams.

-   Cik nu es noprotu, ierunājās Džeods, kad Rorans tika galā ar visu vajadzību uzskaiti, ka ar jums vajadzīgo pietiktu, lai nogādātu vairākus simtus cilvēku līdz Feinsterai vai Arougsai… vai pat tālāk. Atzīšos, beidzamajās nedēļās esmu bijis visai aizņemts, taču neesmu dzirdējis par tādu ļaužu pulku tuvākajā apkaimē, turklāt nespēju iedomāties, no kurienes tāds varētu rasties.

Nekustīgu seju Rorans izturēja Džeoda skatienu, taču neko neatbildēja. Iekšēji viņš vārījās dusmās pats uz sevi par to, ka ļāvis Džeodam uzzināt pietiekami daudz, lai izdarītu šādu secinājumu.

Džeods paraustīja plecus. Labi, lai nu kā būtu, tā ir jūsu pašu darīšana. Kas attiecas uz pārtiku, es ieteiktu jums aprunāties ar Galtonu Tirgus ielā, bet ar visu pārējo jums varētu palīdzēt vecais Hamils ostā. Abi ir godavīri un jūs neapkrāps. Viņš pastiepās, paņēma no paplātes smalkmaizīti, nokoda kumosu un, kad bija to apēdis, vērsās pie Nolfavrela: Nu, ko, Kell, kā tev patika viesošanās Teirmā?

-   Tīri labi, kungs, puisis atbildēja un pasmaidīja. Nekad nebiju redzējis tik lielu pilsētu, kungs.

-   Vai tiešām?

-   Jā, kungs. Es…

Juzdams, ka saruna ieguvusi bīstamu pavērsienu, Rorans pārtrauca Nolfavrelu: Es, kungs, gribēju apvaicāties, kas tas par veikaliņu līdzās jūsu mājai? Likās savādi, ka starp tik smalkām ēkām iekārtojusies tik necila bodīte.

Pirmo reizi sarunas laikā, kaut arī tik tikko manāms, smaids izgaismoja Džeoda seju, likdams viņam izskatīties par vairākiem gadiem jaunākam. Nu, tas piederēja kādai mazliet savādai sievai, zālīšu pazinējai Andželai, vienai no labākajām dziedniecēm, kādu man jelkad nācies sastapt. Viņa saimniekoja tajā bodītē vairāk nekā divdesmit gadu, bet tad pirms pāris mēnešiem pārdeva veikaliņu un devās projām nezināmā virzienā. Viņš nopūtās. Žēl gan, viņa bija interesanta kaimiņiene.

-   Tā taču ir tā dziedniece, kuru gribēja satikt Ģertrūde? Nolfavrels iejautājās un paskatījās uz māti.

Rorans tik tikko apvaldīja uzbrēcienu un uzmeta puikam tik brīdinošu skatienu, ka tas lika Nolfavrelam ierauties dziļāk krēslā. Vārds Džeodam droši vien neko nenozīmēja, taču, ja Birgitas dēls nepievaldīs mēli, viņš varēja izpļāpāt arī bīstamākas lietas. "Laiks doties projām", Rorans nosprieda un nolika savu biķeri.

Taču tad viņš saprata, ka dzirdētais vārds Džeodam kaut ko tomēr nozīmēja. Tirgotāja acis izbrīnā iepletās, un viņš sagrāba roku balstus ar tādu spēku, ka pirkstgali kļuva balti kā kauls.

-   Tas nevar būt! Džeods ieurbās ar acīm Roranā, pētīdams jaunekļa seju tā, it kā mēģinātu saskatīt, kas slēpjas aiz biezās bārdas, un tad izdvesa: Rorans… Rorans Garova dēls.

NEGAIDĪTS SABIEDROTAIS

Rorans jau bija izrāvis aiz jostas aizbāzto veseri un lēca kājās, kad atskanēja viņa tēva vārds. Tikai tas atturēja viņu mesties pāri istabai un triekt ieroci Džeodam pret galvu. Kā gan viņš zina, kas ir Garovs? Blakus kājās pielēca arī Lorings un Birgita, izraudami dunčus no piedurknēm. Pat Nolfavrels sagatavojās cīņai, satvēris rokā nazi.

-   Tu taču esi Rorans, vai ne? Džeods klusi pārvaicāja. Nelikās, ka kārvahalliešu ieroči viņu īpaši uztrauktu.

-   Kā tu to nojauti?

-   Jo Broms pirms kāda laika bija atvedis uz šejieni Eragonu un tu esi mazliet līdzīgs savam brālēnam. Kad es ieraudzīju tavu plakātu līdzās Eragona plakātam, es sapratu, ka Impērijas ļaudis ir mēģinājuši sagūstīt tevi, bet tev ir izdevies izmukt no viņu nagiem. Tiesa, Džeods pievērsās pārējiem trijiem, pat vispārgalvīgākajās fantāzijās es nespēju iedomāties, ka būsi devies bēgļu gaitās kopā ar visu Kārvahallu.

Rorans apstulbis atkrita krēslā un nolika veseri uz ceļgaliem, gatavs jebkurā brīdī likt to lietā. Eragons bija šeit?

-   Bija gan. Kopā ar Safiru.

-   Ar Safiru?

Tagad pārsteigums pavīdēja Džeoda sejā. Tad jūs neko nezināt?

-   Ko īsti?

Džeods krietnu brīdi pētīja jaunekli. Manuprāt, Roran Garova dēls, ir pienācis laiks nomest maskas un izrunāties atklāti, bez meliem. Es varu atbildēt uz daudziem jautājumiem, kas nodarbina tevi, piemēram, kāpēc Impērija dzen tev pēdas, taču tev būs jāizstāsta man iemesls, kāpēc ieradāties Teirmā… īstais iemesls.

-   Kāpēc mums uzticēties tev, Garkāji? Lorings vaicāja. Iespējams, tu darbojies Galbatoriksa labā, ļoti iespējams.

-   Es sadraudzējos ar Bromu divdesmit gadu pirms tam, kad viņš kļuva par stāstnieku Kārvahallā, Džeods sacīja, un es darīju visu, kas bija manos spēkos, lai palīdzētu viņam un Eragonam, kamēr abi mitinājās zem mana jumta. Bet, ņemot vērā, ka neviena no viņiem šeit nav, lai apliecinātu manus vārdus, es labprāt nodošu savu dzīvību jūsu rokās dariet, kā vēlaties. Es varētu saukt palīgā, bet to nedarīšu. Un nepretošos jums. Es lūdzu tikai vienu izklāstiet savu stāstiTun uzklausiet manējo. Tad varēsiet paši izlemt, kāda rīcība būtu visatbilstošākā. Tūlītējas briesmas jums nedraud; ko gan ļaunu varētu nodarīt īsa saruna?

Rorans pamanīja, ka Birgita nepārliecināti saviebās. Iespējams, viņš mēģina glābt savu ādu.

-   Iespējams, Rorans piekrita, taču mums ir jānoskaidro viss, ko viņš zina. Rorans pārvilka pāri telpai klubkrēslu un atbalstīja atzveltni pret durvīm, pēc tam apsēdās krēslā, lai neviens nevarētu iebrukt kabinetā un pārsteigt viņus nesagatavotus. Tad Rorans ar veseri pamāja Džeodam. Labi. Tu gribēji aprunāties? Tad aprunāsimies.

-   Būs labāk, ja tu sāksi pirmais.

-   Ja mēs rīkosimies šādi, bet pēcāk mūs neapmierinās tavas atbildes, mums nāksies tevi nogalināt, Rorans brīdināja.

Džeods sakrustoja rokas uz krūtīm. Lai tā būtu.

Par spīti aizdomām, Roranu pārsteidza tirgotāja bezbailība; likās, ka Džeodu neuztrauc paša liktenis, ja nu vienīgi viņu nodeva drūmi savilktā mute. Lai tā būtu, Rorans piekrita.

Jauneklis gana bieži bija pārcilājis galvā visu, kas notika pēc razaku parādīšanās Kārvahallā, taču nekad iepriekš viņam nebija nācies notikušo visos sīkumos izklāstīt svešiniekam. Stāstīdams viņš pēkšņi aptvēra, cik gan daudz un cik īsā laikā bija piedzīvojis gan viņš pats, gan pārējie ciematnieki. Vēl viņu satrieca vieglums, ar kādu Impērija bija iznīcinājusi viņu dzīvi Palankāra ielejā. Piedzīvoto šausmu atsaukšana atmiņā sāpināja Roranu, taču gandarījumu sagādāja Džeoda neviltotais apbrīns, kad tirgotājs dzirdēja, kā ciematnieki patrieca karavīrus un razakus no šo nometnes, par sekojušo Kārvahallas aplenkumu, Slouna nodevību, Katrīnas nolaupīšanu, kā arī par to, kā Roranam bija izdevies pārliecināt ciematniekus doties bēgļu gaitās un kādas grūtības viņi bija piedzīvojuši, līdz sasniedza Teirmu.

-   Pie Zudušajiem Karaļiem! Džeods izsaucās. Viens no neparastākajiem stāstiem, kādu man jebkad nācies dzirdēt. Satriecoši! Iedomājies tik, jūs uzdrīkstējāties nepakļauties Galbatoriksam un šobrīd visa Kārvahalla slēpjas rokas stiepiena attālumā no Teirmas vienas no Impērijas lielākajām pilsētām, bet karalis to pat nenojauš… Tirgotājs apbrīnā papurināja galvu.

-   Jā, te nu mēs esam, Lorings norūca, un mūsu stāvoklis nav diez cik drošs, tāpēc labāk izstāsti labi rūpīgi, kāpēc mums riskēt un atstāt tevi dzīvu.

-   Tas mani nostāda…

Džeods apklusa, jo kāds nospieda durvju rokturi aiz Rorana krēsla un mēģināja atvērt durvis. Kad tas neizdevās, atskanēja nepacietīgi klauvējieni pa ozolkoka dēļiem. Priekšnamā atskanēja skaļa sievietes balss: Džeod! Laid mani iekšā, Džeod! Tu nevari mūžīgi slēpties savā alā!

-   Atļausiet? Džeods nomurmināja.

Rorans uzsita knipi un pamāja Nolfavrelam, lai puika pamet viņam nazi, tad, noķēris to, Rorans aizslīdēja aiz galda un piespieda asmeni Džeodam pie kakla. Saki, lai viņa aiziet.

Paceldams balsi, Džeods uzsauca: Es tagad nevaru ar tevi runāt. Man ir tikšanās.

-   Meli! Kāda gan tikšanās?! Tu esi mūs izputinājis! Iznāc ārā un paskaties man acīs, gļēvuli! Vai tu esi vīrietis vai neesi, ja nespēj pat atzīt savu muļķību paša sievai? Viņa apklusa uz mirkli, it kā gaidītu atbildi, bet tad spiedzieni kļuva vēl skaļāki: Gļēvulis! Tu, bezmugurkaula žurka, smirdīgais, dzeltenvēderainais aitu kosli, kuram trūkst apķērības, lai saimniekotu miesnieka bodītē, kur nu vēl vadītu kuģniecības uzņēmumu! Ja ne tu, mans tēvs nebūtu zaudējis tādu lērumu naudas!

Apvainojumu straumei turpinoties, Rorans saviebās. "Es nevarēšu savaldīt Džeodu, ja viņa drīzumā neapklusīs."

-   Apklusti, sieviete! pavēlēja Džeods, un iestājās klusums. Iespējams, viss vēl varētu vērsties uz labu, ja tev pietiktu prāta pievaldīt mēli un nelamāties kā zivju tirgus ķideniecei.

Sekoja ledaina atbilde: Es uzgaidīšu ēdamistabā, mīļo lauleni, līdz tev labpatiksies man pievienoties, bet, ja tu pie vakariņu galda man nepaskaidrosi savu rīcību, es pametīšu šo nolādēto māju un nekad te vairs neatgriezīšos. Tad aiz durvīm atskanēja soļi un pagaisa nama dziļumā.

Pārliecinājies, ka nemiera cēlēja ir projām, Rorans noņēma dunci no Džeoda kakla, tad atdeva ieroci Nolfavrelam un atkal apsēdās pie durvīm piestumtajā krēslā.

Džeods paberzēja kaklu un tad ironiski piebilda: Ja mums neizdosies vienoties, labāk nogaliniet mani; tā būs vienkāršāk, nevis skaidrot Helēnai, kāpēc es uz viņu sakliedzu par niekiem.

-   Izsaku tev līdzjūtību, Garkāji, Lorings novilka.

-    Tā nav viņas vaina… nepavisam. Viņa vienkārši nesaprot, kāpēc mūs piemeklējušas tādas likstas. Džeods nopūtās. Iespējams, pats esmu pelnījis pārmetumus, jo neuzdrošinājos viņai visu izstāstīt.

-   Ko visu? Nolfavrels iepīkstējās.

-   To, ka esmu vārdenu aģents. Džeods uz mirkli apklusa, vērodams kārvahalliešu apstulbušās sejas. Varbūt man būtu jāsāk no paša sākuma. Roran, iespējams, beidzamo mēnešu laikā tavas ausis ir sasniegušas baumas par jaunu Jātnieku, kas gatavs stāties pretī Galbatoriksam?

-Jā, šādas tādas pļāpas ir dzirdētas, bet es tām īsti neticu.

Džeods vilcinājās. Es nezinu, kā citādi to pateikt, Roran… taču Alagēzijā i?- jauns Jātnieks un tas ir tavs brālēns Eragons. Korē atrastais akmens īstenībā bija pūķa ola, kuru vārdeni pirms daudziem gadiem ar manu palīdzību nozaga Galbatoriksam. Pūķis pieņēma Eragonu un izšķīlās viņa aizgādībā, brālēns nosauca pūķi par Safiru. Šī iemesla dēļ razaki parādījās Palankāra ielejā pirmo reizi. Viņi atgriezās, jo Eragons bija kļuvis par bīstamu Impērijas ienaidnieku un Galbatorikss cerēja, ka, sagūstot tevi, viņiem izdosies savaldīt arī tavu brālēnu.

Rorans atgāza galvu un sāka neprātīgi, kaucoši smieties, līdz acīs sariesās asaras un vēders sāka sāpēt no krampjiem. Lorings, Birgita un Nolfavrels uzlūkoja smējēju ar izteiksmi, kas likās radniecīga bailēm, taču Roranam viņu viedoklis tobrīd bija vienaldzīgs. Viņš smējās par Džeoda apgalvojuma absurdumu. Viņš smējās par baiso iespējamību, ka tirgotāja stāstītais ir patiesība.

Dziļi, gārdzoši rīdams gaisu, Rorans pamazām atguvās, kaut gan brīdi pa brīdim viņu tomēr pārņēma ne visai līksmu spurdzienu lēkmes. Noslaucījis seju piedurknē, viņš ar skarbu smaidu lūpās paskatījās uz Džeodu. Faktiem tevis stāstītais atbilst; tas man ir jāatzīst. Bet tiem atbilst vēl savs pusducis skaidrojumu, par kuriem esmu domājis savā prātā.

Tad ierunājās Birgita: Ja Eragona akmens bija pūķa ola, no kurienes tā radās?

Ak jā, Džeods atbildēja, par šiem notikumiem es visu zinu sīki un smalki…

Iekārtojies krēslā ērtāk, Rorans, nespēdams noticēt pats savām ausīm, klausījās, kā Džeods risina fantastisku stāstu par to, ka Broms vecais īgņa Broms! reiz esot bijis Jātnieks un pat palīdzējis izveidot vārdenus, tad Džeods atklājis slepenu pazemes eju uz Urubēnu. Pēc tam vārdeni izdomājuši, kā nozagt Galbatoriksam trīs atlikušās pūķa olas, tomēr kad Broms stājies pretī Atkritēju Morzanam un nogalinājis viņu izdevies izglābt tikai vienu olu. It kā viss iepriekš stāstītais neizklausītos pilnīgi neiespējami, Džeods sāka klāstīt par vienošanos starp vārdeniem, rūķiem un elfiem, ka ola tikšot ik pa laikam nogādāta no Duveldenvārdenas uz Beoru kalniem un atpakaļ tāpēc ola un tās pavadoņi atradušies netālu no milzīgā meža, kad tiem no slēpņa uzbrucis Ēna.

Ēna gan ha! nodomāja Rorans.

Kaut arī Rorans vēl arvien nespēja noticēt tam, ko dzirdēja, viņš pievērsās Džeoda stāstam ar divkāršu uzmanību, kad sākās runa par to, kā Eragons atrada olu un uzaudzēja Safiru mežā netālu no Garova saimniecības. Tolaik arī Rorans pats bija ļoti aizņemts viņš gatavojās pārcelties uz Demptona dzirnavām

Terinsfordā taču jauneklis ļoti labi atcerējās, cik izklaidīgs bija Eragons, kā viņš katru brīvu mirkli pavadīja ārpus mājas, darot sazin ko…

Kad Džeods izskaidroja, kā un kāda iemesla dēļ gāja bojā Garovs, Rorans pārskaitās uz brālēnu kā gan viņš uzdrīkstējās turēt pūķa parādīšanos noslēpumā, ja tā nepārprotami apdraudēja visus apkārtējos?! Viņš ir vainīgs rņana tēva nāvē!

-   Ko gan viņš domāja? Rorans izgrūda.

Džeods paskatījās uz jaunekli ar mierīgu izpratni un Roranu tas satracināja vēl vairāk. Tirgotājs teica: Es šaubos, vai Eragons visu saprata. Jātnieki un viņu pūķi ir saistīti tik cieši, ka parasti ir grūti nodalīt vienu no otra. Eragons vienkārši nespētu nodarīt pāri Safirai ne vairāk kā spētu no brīva prāta nozāģēt sev kāju.

-   Labāk būtu to izdarījis, Rorans nomurmināja. Viņa dēļ es esmu piedzīvojis ne mazāk sāpīgus notikumus.

-   Tev ir tiesības justies tā, kā jūties, Džeods piekrita, taču neaizmirsti, ka Eragons devās projām no Palankāra ielejas tādēļ, lai pasargātu tevi un pārējos kārvahalliešus. Uzskatu, ka viņam tā bija ļoti grūta izšķiršanās. No Eragona viedokļa raugoties, viņš upurēja sevi, lai parūpētos par tavu drošību un mēģinātu atriebt tava tēva nāvi. Un, kaut gan viņa bēgšana tomēr nedeva iecerēto iznākumu, domāju, sekas būtu daudz briesmīgākas, ja Eragons būtu palicis Kārvahallā.

Rorans nebilda ne vārda līdz brīdim, kad Džeods minēja iemeslu, kāpēc Broms un Eragons ieradušies Teirmā, proti, lai izpētītu pilsētas kuģu grāmatas un mēģinātu noskaidrot razaku midzeņa atrašanās vietu. Un vai viņiem tas izdevās? izsliedamies pilnā augumā, iesaucās Rorans.

-   Izdevās gan.

-   Nu, kur tad viņi slēpjas? Žēlīgā debess, Džeod, saki ātrāk! Tu taču saproti, cik tas man ir svarīgi!

-   No ierakstiem bija acīmredzams un vēlāk es saņēmu ziņu no vārdeniem, ka Eragons apstiprinājis mūsu pieņēmumu, razaku midzenis atrodas vietā, ko sauc par Helgrindu, netālu no Drasleonas.

Rorans satraukumā sažņaudza dūrē vesera kātu. Līdz Drasleonai ir tāls ceļš, taču pie Teirmas atrodas vienīgā izmantojamā pāreja starp šejieni un Kores dienvidu galu. Ja man izdotos visus droši aizvadīt ceļā, tad es varētu doties uz šo Helgrindu, izglābt Katrīnu, ja viņa tur atrastos, un tad gar Džietas upi doties lejup uz Surdu.

Laikam Rorana domas bija atspoguļojušās viņa sejā, jo Džeods papurināja galvu: Tas nav iespējams, Roran.

-Kas?

Nav vēl piedzimis vīrs, kurš spētu vienatnē nokļūt Helgrindā. Tā ir melna, kaila klints, kurā nav iespējams uzrāpties. Turklāt neaizmirsti par razaku negantajiem lidoņiem; visticamāk, viņu ligzda atrodas tuvu Helgrindas virsotnei, nevis tās pakājē, kur tiem varētu visvieglāk uzglūnēt. Ja tā, kā tu tiksi viņiem klāt? Un, ja tomēr spētu, vai tu tiešām tici, ka varēsi pieveikt abus razakus un abus lidoņus ja vien tur to nav vairāk? Es nešaubos, ka esi varens karotājs galu galā tavās un Eragona dzīslās rit vienas asinis -, taču šie briesmoņi ir pārāk baisi, lai tos spētu pieveikt parasts mirstīgais.

Rorans papurināja galvu. Es nespēju aizmirst Katrīnu. Tas var izrādīties veltīgi, taču man jāmēģina viņu atbrīvot, pat ja tas maksātu man dzīvību.

-Ja tu aiziesi bojā, Katrīnai tas nekādi nenāks par labu, Džeods atgādināja. Ja drīkstu dot padomu: mēģini tikt līdz Surdai, kā biji iecerējis. Kad nonāksi tur, esmu pārliecināts, varēsi saukt talkā Eragonu. Pat razaki nespētu pieveikt Jātnieku un pūķi atklātā cīņā.

Rorans acu priekšā ieraudzīja milzīgos, pelēkos nezvērus, uz kuriem jāja razaki. Lai kā tas viņu sāpinātu, jauneklim nācās atzīt, ka viņš nespētu nogalināt šādus monstrus, lai cik spēcīgs vai apņēmīgs viņš būtu. Tajā mirklī, kad Rorans pieņēma šo patiesību, jauneklis beidzot noticēja Džeoda stāstam jo, ja viņš tā nerīkotos, Katrīna viņam būtu zudusi uz visiem laikiem.

Eragons, viņš nodomāja. Eragons! Pie asinīm, ko esmu izlējis, pie posta, ko esmu nesis, un pie sava tēva kapa es zvēru, ka piespiedīšu tevi izlīdzināt visu, ko esi nodarījis, kopā ar mani dodoties uzbrukumā Helgrindai. Ja tu visu šo putru savārīji, tad man nāksies to izstrēbt.

Rorans pamāja Džeodam. Turpini vien. Mēs labprāt uzklausītu šīs skumjās lugas nākamo cēlienu, pirms vēl nav pienācis vakars.

Tad Džeods pavēstīja par Broma nāvi; par Murtagu Morzana dēlu; par gūstu un glābšanos Gileadā; par izmisīgo lidojumu, lai izglābtu kādu elfu; par urgļiem, rūķiem un milzu kauju vietā, ko sauca par Farthenduru; par kauju, kurā Eragons pieveica Ēnu. Un tad Džeods darīja viņiem zināmu, ka vārdeni esot pametuši Beoru kalnus, lai dotos uz Surdu, un ka arī šobrīd Eragons atradās dziļi Duveldenvārdenas biezokņos, kur viņš apguva elfu maģijas un karamākslas lielākos noslēpumus, bet ka drīz varēja gaidīt viņa atgriešanos pie vārdeniem.

Kad tirgotājs apklusa, Rorans sapulcināja Loringu, Birgitu un Nolfavrelu kabineta tālajā galā un vaicāja viņu domas. Pieklusinājis balsi, Lorings atzina: Es tā arī netiku gudrs, vai viņš melo vai stāsta patiesību, taču vīrs, kurš spēj savērpt tādu stāstu brīdī, kad viņam pie rīkles pielikts nazis, ir pelnījis palikt dzīvs. Jauns Jātnieks! Un Eragons piedevām! Viņš papurināja galvu.

-   Birgita? Rorans vaicāja.

-   Nezinu. Izklausās tik pārpasaulīgi… Viņa saminstinājās. Taču laikam jau būs tiesa. Vēl viens Jātnieks varētu būt vienīgais iemesls, kāpēc Impērija mūs tik uzstājīgi vajā.

-   Tiesa, Lorings piekrita. Vīra acis saviļņojumā spoži mirdzēja. Mēs esam iejaukti krietni svarīgākos notikumos nekā spējām iedomāties. Jauns Jātnieks. Padomā tik! Ka es jums saku, vecajai kārtībai drīz vien pienāks gals… Tev, Roran, bija taisnība.

-   Nolfavrel?

Aicinājums izteikt viedokli padarīja zēnu jo īpaši nopietnu. Viņš iekoda lūpā, tad noteica: Džeods liekas esam godīgs vīrs. Es domāju, mēs varam viņam uzticēties.

-   Lai tā būtu, Rorans sacīja. Viņš atgriezās pie Džeoda, atbalstījās uz sažņaugtām dūrēm pret galda malu un vaicāja: Man,

Garkāji, ir vēl divi jautājumi: kā izskatījās Broms un Eragons un kā tu zināji Ģertrūdes vārdu?

-   Ģertrūdi savulaik pieminēja Broms, sakot, ka atstājis pie viņas tev adresētu vēstuli. Bet izskatījās viņi šādi: Broms bija mazliet īsāks par mani, ar biezu bārdu, līku degunu un kokgriezumiem rotātu nūju pie rokas. Es teiktu, ka viņš reizēm mēdza būt viegli aizkaitināms. Rorans pamāja: tas bija par Bromu. Eragons bija… jauniņš. Brūniem matiem un acīm, ar rētu uz plaukstas locītavas, un viņam mūžīgi bija kāds jautājums uz mēles. Rorans vēlreiz pamāja: tas bija par viņa brālēnu.

Rorans aizbāza vesera kātu aiz jostas. Birgita, Lorings un Nolfavrels paslēpa makstīs dunčus. Tad Rorans nostūma krēslu no durvīm un visi četri apsēdās, kā labi audzinātiem ļaudīm pieklājās. Kā rīkosimies, Džeod? Rorans jautāja. Vai tu vari mums palīdzēt? Es zinu, ka esi grūtā stāvoklī, bet mēs… mēs esam izmisumā, un mums nav neviena cita, pie kā vērsties. Vai kā vārdenu pārstāvis tu vari mums apsolīt vārdenu aizstāvību? Mēs esam gatavi kalpot viņiem, ja vārdeni pasargās mūs no Galbatoriksa dusmām.

-   Vārdeni, Džeods sacīja, ar prieku uzņemtu jūs. Ar lielu prieku. Domāju, ka to jūs nojautāt paši. Ja runājam par palīdzību… Viņš pārlaida roku pāri kalsnajai sejai un garām Loringam paskatījās uz grāmatu rindām plauktos. Pēdējā gada laikā es atkal un atkal pārliecinos, ka par manu un man līdzīgu tirgotāju gan šeit, gan citās Impērijas pilsētās darbību vārdenu labā kāds ziņo Impērijai. Šī iemesla dēļ es neuzdrošinājos bēgt uz Surdu. Ja es to mēģinātu, Impērija mani apcietinātu, un, kas zina, kādas šausmas tad mani gaidītu. Tā nu man nācās vērot, kā pakāpeniski tiek iznīcināts mans uzņēmums, nespējot tam pretoties vai izvairīties no tā. Turklāt, vēl ļaunāk, tagad, kad vairs nespēju neko nosūtīt vārdeniem un viņi neuzdrošinās sūtīt ziņnešus pie manis, es baidos, ka lords Risthārts pavēlēs iekalt mani važās un ieslodzīs pazemes cietumā, jo Impēriju es vairs neinteresēju. Jau kopš brīža, kad paziņoju, ka esmu izputināts, es gaidu viņa sargus kuru katru dienu.

-   Iespējams, ieminējās Birgita, viņi vēlas, lai tu bēgtu, lai varētu sagūstīt tevi kopā ar tiem, kas dosies tev līdzi?

Džeods pasmaidīja. Iespējams. Bet tagad, kad esat ieradušies Teirmā, man ir parādījusies iespēja, kuru viņi nebūs iedomājušies.

-   Tātad tev ir plāns? Lorings vaicāja.

Džeoda seja atplauka smaidā. O jā, man ir plāns. Vai jūs redzējāt "Pūķa spārnu", kuģi, kas noenkurots ostā?

Rorans atcerējās vareno burinieku. Redzējām gan.

-    "Pūķa spārns" pieder Blekmūra kuģniecības uzņēmumam, kas ir Impērijas armijas aizsegs. Viņi apgādā karaspēku, kas beidzamajā laikā tiek mobilizēts ar satraucošu sparu armijā iesauc pat zemniekus, rekvizē zirgus, ēzeļus, vēršus. Džeods sarauca uzacis. Neesmu pārliecināts, ko īsti tas nozīmē, bet, iespējams, Galbatorikss gatavojas uzbrukt Surdai. Lai nu kā, "Pūķa spārnam" pēc nedēļas ir jādodas uz Feinsteru. Šis ir viens no labākajiem kuģiem, kāds jebkad uzbūvēts, tas ir kuģubūves meistara Kinnela jaunākais brīnumdarbs.

-   Un tu esi iecerējis to nozagt, Rorans secināja.

-   Tieši tā. Ne tikai tāpēc, lai ieriebtu Impērijai, vai tāpēc, ka "Pūķa spārnu" uzskata par ātrāko sava tilpuma buru kuģi, bet arī tāpēc, ka tas ir pilnībā apgādāts ar visu garam jūras braucienam vajadzīgo. Un, ņemot vērā, ka kravā ir pārtika, tās pietiks arī veselam ciematam.

Lorings saspringti iesmējās. Es ceru, ka tu spēj tādu milzeni vadīt, Garkāji, jo mēs neprotam apieties ne ar ko lielāku par baržu.

-   Daži vīri no manu kuģu komandām vēl arvien ir Teirmā. Viņu stāvoklis ir līdzīgs manējam viņi nevar nedz cīnīties, nedz bēgt. Esmu pārliecināts, ka vīri ļoti priecātos par iespēju nokļūt Surdā. Viņi jums iemācīs, ko darīt uz "Pūķa spārna" klāja. Tas nebūs viegli, taču šajā ziņā, šķiet, mums nav lielu izvēles iespēju.

Rorans pasmaidīja. Plāns viņam tīri labi gāja pie sirds straujš, izlēmīgs un negaidīts.

-   Tu minēji, atgādināja Birgita, ka pagājušajā gadā neviens no taviem kuģiem tāpat kā citu vārdeniem draudzīgo tirgotāju kuģiem nesasniedza galamērķi. Tad kāpēc būtu jāizdodas tik pārgalvīgai iecerei, ja daudzas citas piedzīvoja neveiksmi?

Džeodam par atbildi nebija jādomā. Jo šoreiz mūsu pusē ir pārsteigums. Likums pieprasa, lai tirdzniecības kuģi iesniedz savu maršruta pieteikumu apstiprinājumam ostas pārvaldei vismaz divas nedēļas pirms izbraukšanas. Lai sagatavotu kuģi ceļojumam, ir vajadzīgs krietns laiks, tāpēc tad, ja mums izdotos izrauties no ostas bez brīdinājuma, Galbatoriksam vajadzētu vismaz nedēļu vai pat ilgāk, lai raidītu mums pakaļ vajātājus. Ja mums paveiksies, viss, ko mēs redzēsim, būs Impērijas kuģu mastu gali. Tātad, Džeods turpināja, ja jūs esat gatavi šim pārgalvīgajam pasākumam, tad mums būtu jārīkojas šādi…

BĒGŠANA

Apsprieduši Džeoda piedāvājumu no visiem iespējamiem skatpunktiem un piekrituši, ka tā ir cerīga iespēja, kār vahallieši ieteica pāris izmaiņu Plānā, bet Rorans aizsūtīja Nolfavrelu uz "Zaļo kastani" pēc Ģertrūdes un Mandela, jo Džeods piedāvāja ciematniekiem apmesties viņa namā.

-   Tagad lūgšu mani atvainot, pieceldamies sacīja Džeods, es vēlos izklāstīt sievai to, ko man nekad nevajadzēja no viņas slēpt, un pajautāt, vai viņa man pievienosies ceļā uz Surdu. Jūs varat iekārtoties otrā stāva istabās. Rolfs jūs pasauks, kad vakariņas būs galdā. Ar gariem, gausiem soļiem viņš izgāja no kabineta.

-   Vai ir prātīgi ļaut viņam visu stāstīt tai briesmonei? Lorings šaubījās.

Rorans paraustīja plecus. Nezinu, prātīgi vai ne, tomēr mēs nevaram viņam to liegt. Un, manuprāt, viņš neatgūs sirdsmieru, kamēr nebūs to izdarījis.

Rorans negāja uz istabu, bet devās pastaigā pa namu, instinktīvi izvairīdamies no kalpotājiem un pārdomādams Džeoda stāstīto. Viņš apstājās pie erkera loga, no kura varēja redzēt aiz mājas uzcelto stalli, un ievilka plaušās dzestro gaisu, kurā jautās dūmu smarža un tik pazīstamais kūtsmēslu smārds.

-   Vai tu viņu ienīsti?

Rorans satrūkās un pagriezās durvīs stāvēja Birgita. Nākdama tuvāk, viņa cieši savilka ap pleciem lakatu.

-   Ko tad? jauneklis pārvaicāja, kaut gan labi zināja, par ko Birgita jautā.

-   Eragonu. Vai tu viņu ienīsti?

Rorans palūkojās tumstošajās debesīs. Es nezinu. Es ienīstu to, ka viņa rīcība kļuva par iemeslu tēva nāvei, tomēr viņš ir un paliek mans brālēns, tāpēc es viņu arī mīlu… Iespējams, ja man nebūtu vajadzīga Eragona palīdzība, lai izglābtu Katrīnu, es krietnu laiciņu negribētu neko par viņu dzirdēt.

-   Tieši to pašu es izjūtu pret tevi, Dižveseri, tu reizē man esi vajadzīgs un nīstams.

Viņš iespurdzās drūmā priekā. Jā, mēs esam sasieti vienā jūgā, vai ne? Tev jāpalīdz man atrast Eragonu, lai es varētu atriebties razakiem par Kvimbija nāvi.

-   Un lai pēcāk es varētu atriebties tev…

-   Protams! Rorans izturēja Birgitas vērīgo skatienu, saprazdams, cik cieša ir saite, kas viņus vieno. Kopīgais mērķis, kopīgā dusmu liesma, kas ļāva viņiem rīkoties, kad citi nolaida rokas, likās sniedzam viņam savādu gandarījumu. Viņš šajā sievietē juta radniecīgu dvēseli.

Klīzdams tālāk pa māju, Rorans pie ēdamistabas izdzirdēja Džeoda balsi un apstājās. Ziņkāres dzīts, jauneklis piespieda aci spraugai pie durvju vērtnes. Džeods stāvēja pretī slaidai, gaišmatainai sievietei, kura, pēc visa spriežot, bija Helēna.

-   Ja tas, ko tu apgalvo, ir patiesība, vai tu vari prasīt, lai es tev uzticos?

-   Nevaru, Džeods atbildēja.

-   Un tomēr tu piedāvā man kļūt par bēgli tevis dēļ?

-   Reiz tu solīji pamest savu ģimeni un klīst pa plašo pasauli kopā ar mani. Tu lūdzi, lai es aizvedu tevi no Teirmas.

-   Reiz. Toreiz tu ar savu zobenu un rētu man likies satriecoši pievilcīgs.

-   Zobens un rēta man vēl arvien ir, viņš klusi piebilda. Es esmu pieļāvis ne vienu vien kļūdu attiecībās ar tevi, Helēna. Tagad es to apzinos. Tomēr es tevi vēl arvien mīlu un vēlos, lai tu būtu drošībā. Šeit mums nav nākotnes. Ja palikšu šeit, es tikai kaitēšu tavai ģimenei. Tu vari atgriezties pie tēva vai nākt man līdzi. Rīkojies tā, kā tev liekas labāk. Tomēr es lūdzu tevi dod man vēl vienu iespēju, uzdrošinies pamest šo pilsētu un atstāt aiz muguras rūgtās atmiņas, kas saistās ar mūsu dzīvi Teirmā. Mēs varam sākt visu no sākuma Surdā.

Sieviete krietnu brīdi klusēja. Vai tas jaunais puisis, kurš te pirms kāda laika mitinājās, patiešām bija Jātnieks?

-   Patiešām. Helēna, pūš pārmaiņu vēji. Vārdeni gatavojas uzbrukumam, rūķi pulcē spēkus, un pat elfi ir sarosījušies savos senajos mājokļos. Tuvojas karš un, ja mums paveiksies, arī Galbatoriksa krišana.

-   Vai tu esi vārdeniem svarīgs cilvēks?

-   Viņi augstu vērtē manu ieguldījumu, palīdzot iegūt Safiras olu.

-   Tātad viņi tev Surdā varētu piešķirt kādu amatu?

-   Ļoti iespējams. Viņš uzlika rokas sievai uz pleciem, un viņa neatstūma Džeodu.

Tad Helēna nočukstēja: Džeod, Džeod, nesteidzini mani. Es nevaru šādu lēmumu pieņemt vienā mirklī.

-   Bet vai tu par to padomāsi?

Sieviete notrīsēja. O jā. Es par to noteikti padomāšu.

Iesmeldzoties sirdij, Rorans devās projām.

Katrīna.

Pie vakariņu galda Rorans ievēroja, ka Helēnas skatiens bieži kavējas pie viņa, pētot un novērtējot un, jauneklis bija pārliecināts, salīdzinot viņu ar Eragonu.

Pēc vakariņām Rorans pasauca Mandeļu un izveda viņu pagalmiņā aiz mājas.

-   Kas noticis? Mandels apvaicājās.

-   Es gribēju aprunāties ar tevi zem četrām acīm.

-   Par ko?

Rorana pirksti pārslīdēja pār vesera ieliekto galvu, un viņš iedomājās, ka jūtas gluži kā Garovs toreiz, kad tēvs izklāstīja viņam savus uzskatus par atbildību; Rorans pat juta, ka uz mēles gulstas tie paši vārdi. "Un tā viena paaudze nomaina otru," viņš nodomāja. Tu pēdējā laikā esot cieši sadraudzējies ar jūrniekiem.

-   Viņi taču nav mūsu ienaidnieki. Mandels bija gatavs aizstāvēties.

-   Šobrīd visi ir mūsu ienaidnieki. Kloviss un viņa vīri kuru katru mirkli var nostāties pret mums. Tiesa, tā būtu tikai puse nelaimes, bet kopā ar jūrniekiem pavadītais laiks ir licis tev aizmirst savus pienākumus. Mandels saspringa, un puiša vaigi piesarka, taču viņš nemēģināja noliegt Rorana pārmetumu, tā nopelnīdams vecākā biedra cieņu. Rorans gandarīts pajautāja: Kas, Mandel, ir svarīgākais, ko mēs šobrīd spējam darīt?

-   Aizsargāt mūsu ģimenes.

-   Tiesa. Un kas vēl?

Mandels mirkli vilcinājās, tad atzinās: Es nezinu.

-   Mēs varam palīdzēt cits citam. Tā ir vienīgā iespēja izdzīvot. Mani īpaši sarūgtināja, ka tu esot kauliņos nospēlējis pārtiku, tā apdraudot visu ciematu. Labāk aizvadi laiku medījot, nevis mētājot kauliņus vai nažus. Tagad, kad tavs tēvs ir miris, tev ir jārūpējas par mammu un mazajiem. Viņi paļaujas uz tevi. Vai tas tev ir skaidrs?

-   Skaidrs, aizlūzušā balsī atbildēja Mandels.

-   Vai kaut kas tāds vēl notiks?

-   Nekad.

-   Lieliski. Galu galā es tevi pasaucu šurp, nejau lai strostētu. Tu izskaties apķērīgs puika, tāpēc vēlos tev uzticēt ko tādu, ko neuzticētu nevienam citam, izņemot sevi pašu.

-   Es klausos!

-   Es vēlos, lai rīt no rīta tu atgriezies nometnē un nodod ziņu Horstam. Džeodam ir aizdomas, ka spiegi uzmana viņa māju, tāpēc ir ļoti svarīgi pārliecināties, ka tev neviens neseko. Vispirms tiec ārā no pilsētas, tad sajauc pēdas, ja kāds mēģina tev dzīties pakaļ. Ja nav citas izejas, nogalini sekotāju. Kad satiksi Horstu, izstāsti viņam… Kamēr Rorans izklāstīja norādes, viņš vēroja, kā Mandela sejā izbrīnu nomaina šoks, bet šoku apbrīns.

-   Un ja nu Kloviss nepiekritīs? Mandels vaicāja.

-   Tad naktī salauziet liellaivu stūres, lai tās kļūtu nevadāmas. Ne visai jauka rīcība, taču, ja Kloviss vai kāds no viņa vīriem tiks līdz Teirmai pirms tevis, sekas var būt briesmīgas.

-   Es gādāšu, lai tas nenotiktu, Mandels apņēmās.

Rorans pasmaidīja. Lieliski. Apmierināts, ka izdevies tikt

galā ar Mandela uzvedību, un pārliecināts, ka puisis izdarīs visu iespējamo, lai nogādātu ziņas Horstam, Rorans iegāja atpakaļ namā un, pirms doties pie miera, novēlēja saimniekam labu nakti.

Rorans un pārējie uz Teirmu atnākušie kārvahallieši, izņemot Mandeļu, nākamo dienu aizvadīja Džeoda namā, izmantodami aizkavēšanos, lai atpūstos, savestu kārtībā ieročus un vēlreiz pārspriestu pārdrošo ieceri.

Laikā starp saullēktu un vakara krēslu viņi vairākkārt redzēja Helēnu steidzam no vienas telpas uz nākamo; vēl biežāk ciematnieki manīja Rolfu un viņa pērļainos zobus; Džeoda savukārt mājās nebija sirmais tirgotājs bija devies pastaigā pa pilsētu, lai šķietami nejauši satiktos ar vairākiem vīriem, kuriem viņš uzticējās un kurus vēlējās iesaistīt karakuģa nolaupīšanā.

Atgriezies mājās, viņš ziņoja Roranam: Mēs varam rēķināties ar vēl pieciem roku pāriem. Cerēsim, ka ar to būs gana. Atlikušo vakara daļu Džeods aizvadīja kabinetā, sagatavodams šādus tādus juridiskus papīrus un nokārtodams jautājumus, kurus varēja pagūt nokārtot.

Trīs stundas pirms saullēkta Rorans, Lorings, Birgita, Ģertrūde un Nolfavrels piecēlās un, cīnīdamies ar milzu žāvām, sapulcējās tirgotāja nama priekštelpā. Tur viņi ietinās garos apmetņos un paslēpa sejas. Kad Džeods piebiedrojās kārvahalliešiem, viņam pie sāniem karājās rapieris. Rorans nosprieda, ka šaurais asmens piestāv slaikajam vīram un atgādināja Džeodam, kas viņš īstenībā ir.

Džeods aizdedzināja luktura dakti un pacēla gaismekli. Vai esam gatavi? viņš vaicāja. Kārvahallieši pamāja. Tad Džeods atbīdīja durvju bultu un viņi izgāja uz tukšās ielas. Tirgotājs mirkli aizkavējās aiz ciematniekiem un pameta ilgpilnu skatienu uz kāpnēm, kas atradās pa labi no viņa, taču Helēna tā arī neparādījās. Džeods nodrebinājās, izgāja no savas mājas un aizvēra durvis.

Rorans uzlika plaukstu vīram uz rokas. Kas darīts, tas darīts.

Es zinu.

Viņi sīkā riksī devās cauri tumšajai pilsētai, palēninādami soli tikai tad, kad sastapās ar sargiem vai kādu citu nakts radību tiesa, vairums nozuda kā ēnas, tikko pamanīja nācēju pulciņu.

Reiz viņi dzirdēja soļus uz blakus esošās mājas jumta. Pilsēta ir uzbūvēta tā, Džeods paskaidroja, ka zagļiem ir ļoti viegli pārvietoties, pārlecot no jumta uz jumtu.

Nonākuši pie Teirmas austrumu vārtiem, viņi atkal pagausināja soli. Šie vārti veda uz pilsētas ostu, tāpēc tos slēdza tikai četras stundas naktī, lai nekaitētu tirdzniecībai un kravu pārvadājumiem. Patiešām par spīti agrajai stundai, cauri vārtiem jau staigāja pirmie vīri.

Lai gan Džeods bija viņus brīdinājis, ka sargi reizēm mēdz iztaujāt nācējus, bet, kad kārvahalliešu priekšā nolaidās pīķi un kareivis vaicāja, kurp šie dodoties, Roranu pārņēma bailes. Viņš mēģināja rīt siekalas izkaltušajā mutē un centās stāvēt nedīdoties, kamēr vecākais karavīrs pētīja Džeoda padoto vīstokli. Pēc gara pārdomu brīža sargs pamāja un atdeva pergamentu tirgotājam. Jūs varat iet.

Kad gājēji bija nonākuši līdz piestātnei un sargi vairs nevarēja viņus sadzirdēt, Džeods atviegloti nopūtās: Labi gan, ka viņš neprata lasīt.

Seši ceļotāji apstājās uz miklajām laipām un sāka gaidīt. Drīz cits pēc cita no miglas, kas klāja krastu, parādījās Džeoda vīri. Viņi bija drūmi un klusi, bizēs sapītie mati sniedzās pāri lāpstiņām. Rorans ar cieņu noskatījās uz pamatīgajām, ar darvu notrieptajām plaukstām un daudzajām rētām. Jauneklim jūrnieki likās uzticami un viņš juta, ka arī viņš ir izpelnījies jūras vilku cieņu. Taču Birgita vīriem nepatika.

Viens no jūrniekiem, plecīgs milzenis, pameta ar īkšķi uz viņas pusi un pārmeta Džeodam. Tu neteici, ka uz kaušanos ņemsi līdzi sievišķi. Kā gan lai es cīnos, ja man pa kājām maisās tās lauķes brunči?

-   Neuzdrīksties tā runāt par viņu, caur sakostiem zobiem nošņācās Nolfavrels.

-   Ak, te ir arī viņas kucēns?

Džeods mierīgā balsī sacīja: Birgita ir stājusies pretī razakiem. Un viņas dēls jau ir nogalinājis vienu dūšīgu Galbatoriksa algotni. Vai tu, Utar, vari ar to palepoties?

-   Lāgā tas nav, galvu nošūpoja kāds cits jūrnieks. Es nejūtos īsti droši, kad bābietis blakus. Šīs tikai pievelk nelaimi. Dāmai nevajadzētu…

Tomēr teikumu viņš nepaguva pabeigt, jo tajā mirklī Birgita izdarīja ko pagalam "nedāmīgu". Panākusies soli uz priekšu, viņa iespēra Utaram starp kājām, tad sagrāba otru vīru un piespieda nazi šim pie kakla. Mirkli paturējusi jūrnieku iespiestu zem varenās paduses, lai visi redzētu, ko viņa spēj, Birgita atlaida savu gūstekni. Utars tikmēr vāļājās pa piestātnes dēļiem dūšīgajai kārvahallietei pie kājām, turēdams savu vīrieša mantību un bārstīdams nešpetnus lāstus.

-   Vai vēl kādam ir iebildes? Birgita vēlējās zināt. Viņai līdzās, pārsteigumā par mātes apņēmīgo rīcību ieplētis muti, stāvēja Nolfavrels.

Rorans pavilka kapuci zemāk priekšā sejai, lai slēptu smaidu. Labi, ka jūrnieki nepamanīja Ģertrūdi, viņš nodomāja.

Kad uz Birgitas izaicinājumu neviens neatbildēja, Džeods sacīja: Vai jūs atnesāt to, ko es lūdzu? Jūrnieki izvilka no azotes pa smagai, īsai vālei un virves ritulim.

Tā bruņojušies, viņi lavījās cauri ostai uz "Pūķa spārna" pusi, darīdami visu iespējamo, lai viņus nepamanītu. Rorans nesa savu lukturi aizvērtu. Pie karakuģa doka viņi paslēpās aiz noliktavas un brīdi vēroja, kā šurpu turpu pa klāju šūpojas gaismiņas sargu rokās. Tiltiņš, kas pa dienu veda uz krastu, pa nakti bija pacelts.

-   Atcerieties, Džeods čukstus atgādināja, galvenais, lai līdz brīdim, kad būsim gatavi pacelt buras, nevienam neizdotos sacelt trauksmi.

-   Divi vīri uz klāja, divi zem? Rorans pārjautāja.

Utars atbildēja: Tā ir pieņemts.

Rorans un Utars noģērbās līdz apakšbiksēm, apsēja pāris virves līkumu un vāli ap vidukli Rorans savu veseri atstāja krastā -, tad aizsteidzās uz doka tālo galu, kur sargi viņus neredzēja, un lēnām iebrida ledainajā ūdenī.

-   Brr, kā man nepatīk šis darbiņš! Utars nodrebinājās.

-   Vai tev jau ir nācies darīt ko līdzīgu?

Jau ceturtā reize. Kusties, citādi nosalsi!

Tverdamies pie glumajiem pāļiem, kas balstīja piestātni, viņi aizpeldēja atpakaļ līdz vietai, kur sākās akmens mols, kas veda uz "Pūķa spārnu", tad pagriezās pa labi. Utars, pieliecies tuvāk, iečukstēja Roranam ausī: Es ņemšu labās puses enkuru. Rorans pamāja, ka sapratis jūrnieku.

Tad abi ienira melnajā ūdenī un aizpeldēja katrs uz savu pusi. Utars kā varde panira zem kuģa priekšvadņa, bet Rorans devās taisnā ceļā pie kreisā enkura un pieķērās pie tā resnās ķēdes. Viņš no vidukļa atraisīja vāli un saņēma to starp zobiem gan lai atbrīvotu rokas, gan lai zobi no aukstuma neklabētu, tad sāka gaidīt. Raupjais metāls izsūca siltumu no viņa rokām tikpat ātri kā ledus.

Nepagāja ne trīs minūtes, kad Rorans izdzirda Birgitas zābakus noklaudzam viņam virs galvas drošsirdīgā kārvahalliete aizgāja līdz mola galam un, nostājusies pretī "Pūķa spārna" vidum, sāka sarunāties ar kuģa sargiem. Tagad atlika cerēt, ka viņai izdosies novērst kareivju uzmanību no burinieka priekšgala.

Uz priekšu!

Rorans sāka vilkties augšup pa ķēdi. Labais plecs vietā, kur bija iecirtis razaks, dega kā ugunī, tomēr jauneklis nelikās par to ne zinis. Ticis līdz iluminatoram, pa kuru enkura ķēde nozuda kuģa iekšienē, Rorans pa ribām, kas balstīja izkrāsoto priekšvadņa figūra, uzrāpās uz klāja. Utars pilēdams un elsodams viņu jau gaidīja.

Satvēruši vāles, viņi, pārskriedami no aizsega uz aizsegu, lavījās uz kuģa vidu, līdz nonāca pēdas desmit aiz sargkareivjiem. Vīri, pārliekušies pār margām, bezrūpīgi čaloja ar Birgitu.

Vienā acumirklī Rorans un Utars izlēca no savas slēptuves un iezvēla abiem pa galvu, pirms tie paguva izraut zobenu. Birgita uz mola pamāja Džeodam un pārējiem, tad viņi kopīgiem spēkiem nolaida tiltiņu un Utars to ar virvi piesēja pie kuģa margām.

Kad Nolfavrels uzskrēja uz klāja, Rorans pasvieda viņam virvi. Sasien viņus kārtīgi! Un aizbāz mutes arī.

Tad visi, izņemot Ģertrūdi, nokāpa zem klāja, lai sameklētu pārējos sargus. Kārvahallieši atrada vēl četrus vīrus naudzini, bocmani, pavāru un pavāra palīgu un izcēla šos no gultām. Tie, kuri mēģināja pretoties, saņēma vieglu belzienu pa galvu, tad visus cieši sasēja. Birgita atkal pierādīja, ka nav ar pliku roku ņemama, viņa pati notvēra divus "Pūķa spārna" vīrus.

Džeods lika nelaimīgos gūstekņus sarindot uz klāja, lai viņus varētu viegli pieskatīt, tad piekodināja: Mums ir daudz darāmā un maz laika. Roran, kapteinis uz "Pūka spārna" ir Utars. Gan tev, gan parejiem jāpilda viņa pavēles.

Nākamās divas stundas uz klāja kūsāja rosība. Kamēr jūrnieki sagatavoja takelāžu un buras, Rorans ar pārējiem kārvahalliešiem atbrīvoja tilpnes no nevajadzīgās kravas, piemēram, nekārstas vilnas ķīpām. Tās uzmanīgi nolaida pāri bortam ūdenī, lai kāds nejauši neizdzirdētu plunkšķus. Lai satilpinātu uz "Pūķa spārna" visu ciematu, vajadzēja pēc iespējas vairāk brīvas vietas.

Brīdī, kad Rorans sēja virvi ap mucu, pēkšņi atskanēja kluss, taču bažīgs uzsauciens: Kāds nāk! Visi, kas atradās uz klāja, izņemot Džeodu un Utaru, nometās garšļaukus un nolika ieročus pa tvērienam. Kājās palikušie vīri sāka staigāt pa kuģa klāju, it kā būtu sargi. Rorana sirds draudēja izlēkt ārā pa muti, kamēr viņš nekustīgi gulēja uz klāja dēļiem, prātodams, kas tagad notiks. Kad Džeods uzrunāja nācēju, Rorans aizturēja elpu… tad soļi noklaudzēja uz tiltiņa.

Nācēja bija Helēna.

Džeoda sieva bija tērpusies vienkāršā kleitā, matus paslēpusi zem lakatiņa un uz pleca nesa rupja auduma maisu. Nebilduši ne vārda, viņa aiznesa savas mantas uz kopkajīti un atgriezusies nostājās līdzās Džeodam. Rorans nosprieda, ka nekad iepriekš nav redzējis laimīgāku cilvēku.

Debesis virs Kores virsotnēm tik tikko bija sākušas sārtoties, kad viens no jūrniekiem, kas kārtoja takelāžu, norādīja uz ziemeļiem un uzsvilpa, lai dotu ziņu, ka pamanījis kārvahalliešus.

Rorans sāka kustēties vēl ātrāk. Laika vairs nebija. Viņš steigšus uzkāpa uz klāja un paskatījās uz tumšo cilvēku rindu, kas tuvojās gar krastu. Šī viņu plāna daļa bija iespējama tikai tāpēc, ka atšķirībā no citām piekrastes pilsētām Teirmai arī jūras pusē bija mūris, kas pasargāja to no biežajiem pirātu uzbrukumiem. Tas nozīmēja, ka ostu un tās ēkas nekas nenorobežoja un ciematniekiem bija iespēja bez traucēkļiem sasniegt "Pūķa spārnu".

-   Pasteidzamies, pasteidzamies, pasteidzamies! skubināja Džeods.

Pēc Utara pavēles jūrnieki iznesa uz klāja krietnu skaitu lielajām ballistām paredzēto šķēpu, kā arī vairākas mucas stipri smirdošas darvas. Atsituši mucas, vīri nozieda ar darvu šķēpu augšdaļu. Tad viņi uzvilka un pielādēja klāja labās puses ballistas. Lai uzvilktu milzīgā ieroča stiegru, diviem vīriem nācās nopūlēties vaiga sviedros.

Kārvahallieši bija nogājuši divas trešdaļas ceļa līdz kuģim, kad Teirmas mūrus sargājošie kareivji pamanīja viņus un sāka pūst trauksmi. Pirms apklusa pirmās tauru skaņas, Utars ierēcās: Aizdedziniet šķēpus un šaujam!

Atrāvis vaļā Džeoda lukturi, Nolfavrels metās no ballistas pie ballistas, ar gaismekļa liesmu aizdedzinādams darvas klātos šķēpus. Tikko lādiņš uzliesmoja, pie ballistas stāvošais vīrs parāva auklu, kas atbrīvoja stiegru, un šķēps ar smagu būkšķi aizlidoja pilsētas ostas virzienā. Divpadsmit no "Pūķa spārna" izšautie uguns apņemtie šķēpi ķēra gan kuģus, gan ēkas līdzīgi rēcošiem, sarkani nokaitētiem meteorītiem, kas nokrituši no debesīm.

-   Pārlādēt ballistas! Utars pavēlēja.

Atkal nočīkstēja divpadsmit milzīgie loki tur vīri atvilka vītās stiegras. Ballistās tika ielādēti jauni šķēpi. Nolfavrels vēlreiz apskrēja visus šaujamrīkus. Rorans juta, kā nodreb klājs, kad no tuvākās ballistas ostas virzienā aizšāvās nāvējošā bulta.

Drīz vien piekraste bija pārvērtusies ugunīgā sienā, kas neļāva kareivjiem cauri Teirmas austrumu vārtiem nokļūt līdz "Pūķa spārnam". Rorans bija cerējis, ka dūmi paslēps kuģi no loka šāvējiem, kuri tagad bija sapulcējušies uz mūriem, taču tas aizņēma krietnu laiciņu; vairāki desmiti bultu sasniedza takelāžu, un viena šautra iedūrās klājā Ģertrūdei pie kājām. Tikai tad dūmu mākonis pilnībā aizsedza kuģi.

-   Šaujiet, kur pagadās! Utars nobļāva, stāvēdams kuģa priekšgalā.

Kārvahallieši klupdami krizdami skrēja pa krastu. Kad viņi nonāca līdz mola ziemeļu galam, vairāki cilvēki saļima viņus ķēra Teirmas kareivju bultas. Bērni bailēs raudāja. Tad ciematnieki metās uz priekšu ar jaunu sparu. Rībinādami pa piestātnes dēļiem, viņi steidza garām degošajām noliktavām un arvien tālāk pa molu. Drīz vien elsojošais pūlis sasniedza kuģi un milzu murskulī sāka velties uz klāja.

Birgita un Ģertrūde virzīja kārvahalliešu straumi uz priekšgala un pakaļgala lūkām. Pāris minūšu laikā katrs kuģa brīvais stūrītis bija aizpildīts ar cilvēkiem, sākot no kravas tilpnes un beidzot ar kapteiņa kajīti. Tie, kuriem neatradās vieta lejāk, palika uz klāja, saspiedušies ciešā pulciņā un aizsegušies ar Fiska vairogiem.

Kā Rorans bija norādījis Horstam nosūtītajā lūgumā, dūšīgākie Kārvahallas vīri sapulcējās pie grotmasta un gaidīja rīkojumus. Rorans pamanīja starp viņiem Mandeļu un ar lepnumu pamāja puisim.

Tad Utars pamāja vienam no jūrniekiem un norēja pavēli:

-   Bonden! Triec tās sauszemes žurkas pie vinčām, paceliet enkurus un tad visi pie airiem! Un darām visu divreiz ātrāk nekā parasti! Tad viņš vērsās pie vīriem, kas rosījās pie ballistām. Puse pie kreisā borta ballistām! Gādājiet, lai mums netiek klāt ar abordāžas āķiem!

Rorans bija viens no tiem, kas pārgāja uz kuģa pretējo pusi. Kamēr viņš gatavoja šāvienam ballistas, kuģi cauri kodīgajiem dūmiem sasniedza vairāki atpalicēji. Līdzās Džeods un Helēna pa tiltiņu noripināja uz doka visus sešus gūstekņus.

Drīz vien enkuri bija pacelti, tiltiņa virves pārcirstas un zem kājām sāka dunēt bungas, norādīdamas ritmu, kādā jācilā airi. Ļoti lēnām "Pūķa spārns" pagriezās pa labi, pret atklāto jūru, un tad, pamazām uzņemdams ātrumu, aizslīdēja no mola.

Rorans kopā ar Džeodu aizgāja līdz kuģa pakaļgalam, kur viņi brīdi vēroja liesmojošo elli, kas aprija ikvienu degošu priekšmetu starp Teirmu un okeānu. Aiz dūmu segas kā plakans, uzburbis, oranžs disks pāri pilsētai debesīs cēlās saule.

"Cik cilvēku es tagad esmu nogalinājis?" Rorans iedomājās.

It kā atbildēdams uz domās izteikto jautājumu, Džeods noteica:

-   Uguns nodarīs postu daudziem nevainīgiem cilvēkiem.

Vainas apziņa lika Roranam atbildēt spīvāk, nekā viņš bija gribējis: Vai tad tu labprātāk sēdētu lorda Risthārta cietumā? Es šaubos, vai daudzus ievainos uguns, un, pat ja kāds apdedzināsies, tam nevajadzētu būt nekam nāvējošam. Ja mēs kristu Impērijas nagos, mūsu izredzes izdzīvot būtu krietni mazākas.

-   Roran, es iztikšu bez tavām pamācībām. Es pats lieliski zinu visus "par" un "pret". Mēs rīkojāmies tā, kā mums bija jārīkojas. Tikai neprasi, lai es izjustu gandarījumu par ciešanām, kuras esam nodarījuši, lai nogādātu sevi un savējos drošībā!

Ap pusdienlaiku airi jau bija ievilkti kuģī un "Pūķa spārns" traucās uz priekšu ar buru spēku, labvēlīga ziemeļu vēja nests. Brāzmas lika takelāžai virs galvas pa brīdim dobji iezumēties.

Kuģis bija pārpildīts līdz pēdējai iespējai, taču Rorans bija pārliecināts, ka, mazliet piekārtojot steigā samestās mantas un rūpīgāk izvietojot cilvēkus, viņiem izdosies sasniegt Surdu, neciešot no milzīgām neērtībām. Lielākās galvassāpes varēja sagādāt vienīgi ierobežotās pārtikas devas; lai nodrošinātos pret badu ceļojuma otrā pusē, tām bija jābūt stipri niecīgām. Turklāt, atrodoties tik cieši citam pie cita, varēja viegli izplatīties dažādas kaites.

Pēc tam kad Utars bija īsumā izklāstījis, cik svarīga ir kārtība uz kuģa, ciematnieki ķērās pie neatliekamajiem darbiem tika aprūpēti ievainotie, izsaiņotas nedaudzās atlikušās mantas, kā arī iekārtotas guļvietas uz katra no klājiem. Tāpat tika izvēlēti cilvēki, kam vajadzēja doties palīgā Utaram: "Pūķa spārnam" bija vajadzīgi gan pavāri, gan jūrnieku palīgi, kurus apmācītu Utara vīri, gan kuģapuika.

Palīdzēdams Elēnai uzkārt guļamtīklu, Rorans neviļus iesaistījās karstā strīdā starp Odeli, viņas ģimeni un Frevinu, kurš acīmredzot bija dezertējis no Torsona komandas, lai paliktu kopā ar meiteni. Abi vēlējās precēties, taču pret to kvēli iebilda Odeles vecāki, kā iemeslu minēdami apstākli, ka jaunajam jūrniekam nebija nedz ģimenes, nedz cienījama amata, nedz līdzekļu, lai nodrošinātu viņu meitai kaut pieticīgāko iztikšanu. Rorans uzskatīja, ka mīlniekiem labāk palikt kopā likās ne pārāk apdomīgi mēģināt viņus nošķirt kuģa šaurībā, tomēr Odeles vecāki atteicās uzklausīt vina apsvērumus.

Rorans sapīcis sacīja: Ko tad jūs iesakāt darīt? Jūs taču nevarat savu meitu turēt aiz atslēgas, un, manuprāt, Frevins ir pierādījis savu jūtu patiesumu vairāk nekā…

-   Razaki!

Sauciens atskanēja no masta groza.

Ilgi nedomādams, Rorans izrāva veseri, apmetās uz papēža un, uzrausies augšā pa kāpnēm un pa ceļam apdauzīdams kāju, cauri priekšgala lūkai izsteidzās uz klāja. Tad viņš aizskrēja līdz cilvēku pulciņam, kas pakaļgalā satraukti vēroja debesis, un apstājās līdzās Horstam.

Kalējs pacēla pirkstu.

Viens no spārnotajiem nezvēriem ar razaku mugurā līdzīgi vēja plosītai ēnai plivinājās pie paša krasta. Par spīti gaišajai dienai, abi briesmoņi iedvesa Roranā šausmas. Viņš nodrebinājās, kad spārnotais radījums izgrūda savu asinis stindzinošo spiedzienu, bet tad pāri ūdeņiem tāla, bet skaidra noskanēja razaka kukainīgā balss: Jūsss neaizbēgsssiet!

Rorans palūkojās uz ballistām, bet tās nebija iespējams pagriezt tā, lai varētu izšaut uz razaka pusi. Vai kādam ir loks?

-   Man, Baldors atsaucās. Viņš nometās uz viena ceļgala un uzvilka stiegru. Aizstājieties man priekšā, lai tas mani neredz. Visi uz klāja stāvošie saspiedās ciešāk ap Baldoru, aizsegdami viņu no razaka baisā skatiena.

-   Kāpēc viņi neuzbrūk? Horsts norūca.

Rorans apjucis mēģināja rast tam izskaidrojumu, taču nespēja. Tad Džeods ieminējās: Varbūt ir pārāk gaišs. Razaki parasti medī naktī, un, cik nu man zināms, tie nelabprāt aizklīst tālu no saviem midzeņiem, kamēr vien debesīs spīd saule.

-   Turklāt, Ģertrūde lēnām piebilda, man ir aizdomas, ka tie baidās no okeāna.

-   Baidās no okeāna? Horsts izsmējīgi pārjautāja.

-   Paskatieties briesmoņi lido, skardami ūdens virsu labi ja pāris pēdu dziļi.

-   Tev taisnība, Rorans atzina. Beidzot kāda nepilnība, ko varēšu izmantot pret viņiem!

Pēc kāda brīža Baldors uzsauca: Esmu gatavs!

Cilvēku bariņš pašķīrās, lai dotu ceļu bultai. Baldors pielēca kājās un ar vienu kustību pacēla spalvu pie vaiga un atlaida no niedres darināto šāviņu.

Tas bija pārgalvīgs šāviens razaks lidinājās krietni tālāk, nekā Rorans bija redzējis kādu loka šāvēju trāpām iecerētajam mērķim, taču Baldors nekļūdījās. Bulta ietriecās lidojošajam radījumam labajā sānā. Nezvērs sāpēs iekliedzās tik spalgi, ka vairāku kajīšu iluminatoriem sašķīda stikli, bet akmeņi krastā sabirza putekļos. Rorans ar plaukstām aizsedza ausis, lai pasargātu tās no griezīgās skaņas viļņa. Vēl arvien kliegdams, briesmonis aizlaidās projām no krasta, līdz nozuda aiz dūmakā tītu pakalnu virknes.

-   Vai tu to nogalināji? Džeods bālu vaigu vaicāja.

-   Baidos, ka ne, Baldors atbildēja. No tāda attāluma bulta tikai aizķēra tā miesu.

Lorings, kurš tik tikko bija pienācis pie viņu pulciņa, apmierināts noteica: Tiesa. Tomēr tu tam sagādāji sāpīgu mirkli, un varu derēt, ka nākamreiz tie kārtīgi apdomāsies, pirms mums uzbrukt.

Taču Roranu pārņēma drūmas priekšnojautas. Pataupīsim līksmību vēlākam laikam, Loring. Šī nebija nekāda uzvara.

-   Kāpēc tad ne? Horsts gribēja zināt.

-   Tāpēc, ka tagad Impērija skaidri zina, kur mēs atrodamies. Uz klāja iestājās klusums, jo vīri aptvēra nupat dzirdēto vārdu baiso nozīmi.

BĒRNU SPĒLE

Un šis, Triāna sacīja, ir jaunākais mūsu izgudrotais raksts.

Nasuada paņēma melnās mežģīnes no burves un pārlaida pār tām pirkstus, apbrīnodama smalkā darinājuma zīdainumu. Cilvēka rokas nespētu radīt neko tik izcilu. Viņa ar gandarījumu pārlūkoja uz galda izkārtotās kārbiņas ar Duvrangragātas burvju darināto mežģīņu paraugiem. Lieliski pastrādāts, vārdenu vadone sacīja. Daudz labāk, nekā biju cerējusi. Jūs esat pelnījuši visaugstākās atzinības vārdus. Jūsu darbs ir milzīgs atspaids vārdeniem.

Triāna starodama pielieca galvu. Es nodošu jūsu vārdus pārējiem burvjiem.

-Vai viņiem jau…

Nasuadas iesākto teikumu pārtrauca kņada pie viņas kambara durvīm. Atskanēja sargu skaļās lamas, tad sāpju smilksts. Priekštelpā dzelzs nozvanīja pret dzelzi. Nasuada satraukumā atkāpās no durvīm un izvilka no maksts dunci.

-  Bēdziet, pavēlniec! Triāna uzsauca. Burve nostājās priekšā Nasuadai un uzrāva augstāk piedurknes, atkailinot rokas, gatava ķerties pie maģijas. Izmantojiet kalpu izeju!

Taču, pirms Nasuada paguva pakustēties, atsprāga durvis un maza auguma būtne ietriecās viņai kājās, nogāzdama vārdenu pavēlnieci uz grīdas. Nasuada krītot pamanīja, kā viņai virs galvas nozib sudrabots priekšmets un ar dobju būkšķi ietriecas tālākajā sienā.

Telpā ieskrēja četri sargi un milzīgā juceklī atrāva uzbrucēju no vārdenu pavēlnieces. Kad Nasuadai izdevās atkal piecelties kājās, viņa ieraudzīja vīru varenajās rokās šūpojamies Elvu.

-   Ko tas viss nozīmē? Nasuada vēlējās zināt.

Tumšmatainā meitenīte pasmaidīja, tad saliecās un apvēma

bārkstaino paklāju. Pēc tam viņa piekala violeto acu skatienu

Nasuadai un baisā, visu zinošā balsī sacīja: Liec, lai tava burve pārbauda sienu, ak, Ažihada meita, un pārliecinās, vai esmu izpildījusi tev solīto.

Nasuada pamāja Triānai, kas pieslīdēja pie skabargainā cauruma sienā un noskaitīja buramvārdus. Burve atgriezās pie valdnieces, turēdama rokā metāla šautru. Tā bija ieurbusies kokā.

-   Bet no kurienes tā atlidoja? Nasuada neizpratnē vaicāja.

Triāna pamāja uz atvērto logu, aiz kura pavērās Aberonas

pilsēta. Visticamāk, no ārpuses.

Nasuada atkal pievērsās bērnam. Ko tu, Elva, par to zini?

Meitenītes drausmais smaids kļuva vēl platāks. Tas bija slepkava.

-   Kas to sūtīja?

-   Šim slepkavam tumšās maģijas zintis mācīja pats Galbatorikss. Smagie plakstiņi daļēji nolaidās pār degošajām acīm, it kā viņa iegrimtu transā. Šis vīrs tevi neieredz. Viņš mēģinās tevi nogalināt. Un viņam tas jau būtu izdevies, ja es neiejauktos. Meitenīte atkal sarāvās un izvēmās, izšķiezdama pussagremoto ēdienu pa grīdu. Nasuadai riebumā aizrāvās elpa. Taču viņu gaida baisas sāpes.

-   Kāpēc tad sāpes?

-   Tāpēc es tev izstāstīšu viņš mitinās iebrauktuvē Feina ielā, kādā no augšstāva istabiņām. Labāk pasteidzies, citādi slepkava aizbēgs… aizbēgs. Elva ievaidējās kā ievainots dzīvnieks un satvēra vēderu. Pasteidzies, pirms Eragona burvestība liek man aizkavēt tavu atriebību! To tev nāktos rūgti nožēlot!

Triāna jau steidzās ārā pa durvīm, kad Nasuada uzsauca:

-   Izstāsti Jormunduram, kas notika, tad ņem talkā savus labākos burvjus un notveriet šo vīru, vislabāk dzīvu. Ja neizdodas, nogaliniet viņu. Kad burve bija projām, Nasuada palūkojās uz saviem vīriem un ievēroja, ka to kājas klāja daudzas sīkas, asiņojošas brūcītes. Tikai tad viņa aptvēra: Elva bija cīnījusies, lai tā savainotu pieaugušus, spēcīgus vīriešus. Ejiet, viņa pavēlēja. Sameklējiet dziednieku, kas apkops jūsu ievainojumus.

Sargkareivji papurināja galvu, un to komandieris sacīja: Nē, kundze. Mēs paliksim jums blakus, līdz būsim pārliecināti, ka atkal esat drošībā.

-   Kā teiksiet, kapteini.

Vīri aizbarikādēja logus tas padarīja Boromeo pilī valdošo svelmi vēl neciešamāku, tad viņi visi papildu drošībai nocietinājās apartamentu dziļumā.

Nasuada staigāja šurpu turpu pa telfm, sirdij strauji sitoties: viņa tik tikko bija par mata tiesa izglābusies no nāves. "Kas būtu noticis ar vārdeniem, ja slepkavas nodoms būtu izdevies?" viņa prātoja. "Kurš nāktu manā vietā?" Viņa ar šausmām aptvēra, ka nav atstājusi nekādas norādes vārdeniem, kā rīkoties viņas bojāejas gadījumā, kas šobrīd likās esam liktenīga tuvredzība. "Es taču nedrīkstu pieļaut, ka vārdenus pārņem haoss, ja esmu piemirsusi piesardzību!"

Viņa apstājās. Esmu tev parādā, Elva.

-   Tagad un mūžīgi mūžos.

Nasuada saminstinājās, kārtējo reizi meitenes atbildes apmulsināta, tad turpināja: Piedod, ka neesmu piekodinājusi sargiem tevi ielaist pie manis jebkurā diennakts laikā. Man vajadzēja paredzēt šādu notikumu pavērsienu.

-   Vajadzēja gan, Elva izsmējīgi piekrita.

Nasuada atsāka soļot pa istabu gan lai izvairītos no nepieciešamības uzlūkot Elvas akmens balto, ar pūķa zīmi apzīmogoto seju, gan lai izkliedētu pašas nervu spriedzi. Kā tu izkļuvi no sava mitekļa bez pavadības?

-   Es pateicu savai aprūpētājai Grētai to, ko viņa vēlējās dzirdēt.

-   Tik vienkārši?

Elva piemiedza acis. Tas, ko teicu, padarīja viņu ļoti laimīgu.

-   Kur bija Andžela?

-   Viņa no rīta aizgāja darīšanās.

-   Lai nu kā būtu, esmu tev ļoti pateicīga, ka izglābi man dzīvību. Prasi, ko vēlies, un, ja vien tas būs manā varā, es tev to sagādāšu.

Elva, pārlaidusi skatienu greznajai guļamistabai, pavaicāja: Vai tev ir kas ēdams? Es esmu izsalkusi.

KARA PRIEKŠNOJAUTAS

Pēc divām stundām atgriezās Triāna, bet aiz viņas nāca divi kareivji, stiepdami ļenganu ķermeni. Triāna pateica īsu komandu, un sargi nometa līķi uz grīdas. Mēs atradām slepkavu tur, kur Elva norādīja. Viņa vārds bija Dreils, burve teica.

Drūmas ziņkāres dzīta, Nasuada nopētīja seju šis vīrs bija mēģinājis viņu nogalināt. Slepkava bija maza auguma, bārdains, vienkārša izskata vīrs, kurš ne ar ko neatšķīrās no neskaitāmiem citiem šīs pilsētas iedzīvotājiem. Vārdenu vadone pat izjuta zināmu saikni ar mirušo, it kā mēģinājums nogalināt viņu un viņas pavēle, kura bija izraisījusi svešinieka nāvi, būtu saistījusi abus tik cieši, cik divi cilvēki vispār var būt saistīti. Kā viņš mira? Nasuada vaicāja. Es neredzu nekādus ievainojumus.

-   Slepkava ar maģijas palīdzību nonāvējās pats. Mēs bijām uzlauzuši viņa aizsardzību un iegājuši viņa prātā, bet nepaguvām aizkavēt šo rīcību.

-   Vai jums izdevās uzzināt kaut ko noderīgu, pirms viņš mira?

-   Izdevās gan. Dreils bija viens no Galbatoriksam uzticamiem aģentiem, kas darbojas šeit, Surdā. Viņus dēvē par Melno Roku. Viņi izspiego mūs, kavē gatavošanos karam un cik nu mums izdevās ieskatīties Dreila atmiņās, pirms viņš izdzisa, ir atbildīgi par vairākiem dučiem noslepkavotu vārdenu. Acīmredzot viņi bija gaidījuši iespēju nogalināt jūs jau kopš brīža, kad mēs ieradāmies no Farthenduras.

-   Bet kāpēc šī Melnā Roka nav nogalinājusi karali Orinu?

Triāna paraustīja plecus. Nemāku teikt. Iespējams, Galbatorikss uzskata jūs par lielāku draudu nekā Orins. Var izrādīties, ka tikko Melnā Roka aptvers: jūs esat pasargāta no viņu uzbrukumiem īpašā veidā, pēc šiem vārdiem burve uzmeta žiglu skatienu Elvai, Orins nenodzīvos ne mēnesi, ja viņu dienu un nakti nesargās burvji. Vai varbūt Galbatorikss atturējās no tik nepārprotamas rīcības, jo vēlējās, lai Melnās Rokas darbība netiktu pamanīta. Surda ilgus gadus ir pastāvējusi tikai tāpēc, ka viltvārdis to pieļāva. Tagad, kad tā kļūst par apdraudējumu…

-   Vai tu spētu pasargāt arī Orinu? Nasuada vērsās pie Elvas.

Viņas violetās acis likās iegailamies. Ja viņš mani mīļi palūgtu.

Nasuada steigšus prātoja, kā vislabāk novērst šo jauno apdraudējumu. Vai visi Galbatoriksa aģenti pārzina maģiju?

-   Dreila prātā valdīja pamatīgs apjukums, tāpēc droši to apgalvot es nevaru, Triāna atbildēja, taču pieļauju, ka zināšanas par burvestībām ir ne vienam vien.

Maģija, Nasuada klusībā nošķendējās. Lielākais apdraudējums vārdeniem no burvju vai citu prāta izmantošanā apmācītu cilvēku puses likās esam tieši spiegošana, nevis slepkavības. Burvji spēja nolasīt ikviena domas un uzzināt informāciju, ko Galbatorikss varēja izmantot, lai iznīcinātu vārdenus. Tieši tāpēc gan Nasuada, gan citi vārdenu vadītāji bija apmācīti sajust, kad viņu prātam pieskaras kāds svešinieks, un pasargāt sevi no šādas nevēlamas uzmanības. Nasuada pieļāva, ka arī Orins un Hrotgars ir spēruši līdzīgus soļus, lai pasargātu sevi un savus valstsvīrus no spiegošanas.

Tiesa, bija teju neiespējami iemācīt aizsardzības prasmes ikvienam, kurš nonāca saskarē ar iespējami bīstamu informāciju, tāpēc viens no Duvrangragātas daudzajiem uzdevumiem bija medīt katru, kurš meklētu šādas ziņas cilvēku prātos. Šādas piesardzības rezultātā Duvrangragāta izsekoja vārdenus ne mazāk kā vārdenu ienaidniekus. Šo apstākli gan vārdenu vadone slēpa no vairuma savu padoto, jo tas tikai izraisītu lieku saspīlējumu, neuzticēšanos un neapmierinātību. Nasuadai pašai prātu izspiegošana diez ko negāja pie sirds, taču citu iespēju viņa nesaskatīja.

Ziņas par Melno Roku tikai stiprināja Nasuadas pārliecību, ka burvjus nepieciešams kontrolēt, taču pagaidām viņa nesaprata, kā to izdarīt.

-   Kāpēc, viņa vaicāja, jums neizdevās to atklāt agrāk? Es saprastu, ja caur maģijas tikla acīm izslīd vientuļš slepkava, taču vesels burvju tīkls, kas darbojas, lai mūs iznīcinātu? Vai vari to paskaidrot, Triāna?

Pārmetums lika burves acīm iedzalkstīties. Tas notika tāpēc, ka šeit atšķirībā no Farthenduras mums nav iespējas pārbaudīt ikviena prātu. Aberonā ir pārāk daudz cilvēku, lai mēs, burvji, spētu izsekot visiem. Tāpēc mēs uzzinājām par Melno Roku tikai tagad, kundze.

Nasuada mirkli klusēja, tad pielieca galvu. Skaidrs. Vai jums izdevās atklāt citu Melnās Rokas locekļu vārdus?

-   Dažus.

-   Labi. Izmantojiet viņus, lai noskaidrotu pārējos aģentus. Triāna, iznīcini šo tīklu manis dēļ. Iznīcini, it kā tev būtu jāiznīcina žurku bars, kas apsēdis labības apcirkņus. Burve paklanījās. Kā vēlaties, kundze.

-   Saki, cik daudz vīru tev vēl vajag.

Kad atskanēja klauvējiens pie durvīm, sargi izvilka zobenus un nostājās abās pusēs ieejai. Komandieris bez brīdinājuma atrāva vaļā durvis. Aiz tām stāvēja jauns pāžs, pacēlis roku, lai klauvētu vēlreiz. Viņš apstulbis noskatījās uz ķermeni, kas gulēja uz grīdas, un nostiepās kā stīga, kad kapteinis vaicāja: Ko tu, puis, gribēji?

-   Karalis Orins sūtīja mani ar ziņu pie lēdijas Nasuadas.

-   Tad runā un dari to žigli, Nasuada pavēlēja.

Pāžam bija vajadzīgs mirklis, lai sakopotu domas. Karalis Orins vēlējās, lai jūs apciemotu viņu padomes zālē, jo esot saņemtas svarīgas ziņas no Impērijas.

-   Vai tas ir viss?

-   Jā, kundze.

-Man ir jāiet. Triāna, tev ir zināms, kas jādara. Kaptein, norīkojiet vienu no saviem vīriem, lai viņš aizvāc Dreila ķermeni!

-   Klausos, kundze.

-   Un palūdziet, lai jūsu kareivis sameklē kalponi Fariku vajadzētu iztīrīt manu kabinetu.

-   Un kā ar mani? piešķiebusi galvu, apvaicājās Elva.

-   Tu, Nasuada sacīja, nāksi man līdzi. Protams, ja tu jūties pietiekami labi, lai man sekotu.

Meitenīte atmeta galvu, un no mazās, apaļās mutītes atskanēja ledaini smiekli. Es esmu gana stipra. Un tu?

Nelikdamās ne zinis par jautājumu, Nasuada sargu pavadībā devās uz karaļa padomes zāli. Karstumā pils akmeņi smaržoja pēc zemes. Aizmugurē skanēja Elvas solīšu tipināšana, un Nasuadai sagādāja dīvainu prieku apziņa, ka spokainajam bērnam nākas teju skriet, lai piemērotos pieauguša cilvēka garajiem soļiem.

Sargi palika priekštelpā pie padomes zāles, bet Nasuada un Elva iegāja pa durvīm. Zāle bija ļoti vienkārša, pat skarba, it kā atspoguļotu Surdas kareivīgo dabu. Nelielās valsts valdnieki zeltu tērēja, lai aizsargātu savu tautu un gāztu no troņa Galbatoriksu, nevis lai greznotu Boromeo pili ar tukšiem vizuļiem, kā to bija izdarījuši rūķi Troņheimā.

Telpā atradās rupji tēsts, pēdas divpadsmit garš galds, uz kura bija izklāta liela Alagēzijas karte. Katrā stūrī bija iedurts pa duncim. Kā pieņemts, galda galā sēdēja Orins, bet tālāk bija izkārtojušies viņa daudzie padomnieki. Nasuada zināja, ka ne viens vien no šiem padomniekiem kaismīgi ienīst viņu. Zālē atradās arī Vecajo padomes locekļi. Kad Jormundurs paskatījās uz savu pavēlnieci, Nasuada ievēroja viņa norūpējušos vaigu un secināja, ka Triāna paguvusi pastāstīt viņam par Dreilu.

-Jūsu Augstība, vai aicinājāt mani?

Orins piecēlās. Aicināju gan. Mēs tagad… Ieraudzījis Elvu, karalis aprāvās pusvārdā. Ak jā, Zaigojošā Pierīte. Man līdz šim nav bijusi iespēja pieņemt tevi audiencē, taču esmu daudz dzirdējis par tavām spējām un, jāatzīstas, ļoti vēlējos tevi satikt. Vai manis piešķirtās telpas tevi apmierina?

-   Paldies, Augstība, tās ir ļoti ērtas. Kad no meitenītes mutes atskanēja savādā pieauguša cilvēka balss, visi pie galda sēdošie sarāvās.

Premjerministrs Irvins, izslējies savā krēslā, norādīja ar drebošu pirkstu uz Elvu. Kāpēc jūs atvedāt uz šejieni šo… šo radījumu!

-   Jūs piemirstat labas manieres, kungs, Nasuada atbildēja, lai gan gluži labi saprata vīra izjūtas.

Orins sarauca pieri. Jā, Irvin, jums vajadzētu savaldīties. Tiesa, Nasuada, premjera teiktajā ir arī daļa patiesības; mēs nevaram ļaut bērnam piedalīties mūsu sēdē.

-   Impērija, vārdenu pavēlniece paziņoja, tikko mēģināja mani noslepkavot. Telpu pāršalca pārsteiguma saucienu atbalsis. Ja ne Elvas izlēmīgā rīcība, es būtu mirusi. Tāpēc es viņai pilnībā uzticos; turpmāk, lai kur es ietu, viņa nāks man līdzi. -Lai nu viņi lauza galvu, ko īsti Elva spēj.

-   Kādas briesmīgas ziņas! iesaucās karalis. Vai jums izdevās notvert vaininieku?

Redzēdama valdnieka padomnieku ziņkārīgās sejas, Nasuada saminstinājās. Augstība, es labprāt jums izklāstīšu notikušo visos sīkumos, kad paliksim divatā.

Šī atbilde likās apbēdinām Orinu, taču viņš neuzstāja. Ļoti labi. Bet sēdieties, sēdieties! Mēs tikko saņēmām ļoti satraucošu ziņojumu. Kad Nasuada apsēdās galda otrā galā pretī Orinam un Elva piemetās viņai aiz muguras, karalis turpināja: Izskatās, ka mūsu spiegiem Gileadā ir bijis nepareizs priekšstats par Galbatoriksa armijas lielumu un izvietojumu.

-   Kas liek jums tā uzskatīt?

-   Viņi domāja, ka viltvārža armija atrodas Gileadā, taču viens no mūsu cilvēkiem Urubaenā ziņo, ka pirms pusotras nedēļas garām galvaspilsētai uz dienvidiem devies milzīgs karapulks. Esot bijusi nakts, tāpēc viņš nav pārliecināts par kareivju skaitu, taču mūsu izlūks uzsvēra, ka to ir bijis krietni vairāk par sešpadsmit tūkstošiem kareivju, kas, mūsuprāt, veidoja Galbatoriksa armijas mugurkaulu. Viņš pieļāva iespēju, ka karapulkā esot bijuši simts tūkstoši vai pat vairāk vīru.

Simts tūkstoši! Nasuadai pakrūtē iegula milzīgs, auksts baiļu akmens. Vai jūsu avots ir uzticams?

-   Līdz šim viņa sniegtās ziņas nav bijis pamata apšaubīt.

-   Es īsti nesaprotu, Nasuada nogrozīja galvu, kā gan Galbatorikss spēja pārvietot tik milzīgu armiju, mums nezinot?

Vezumnieku kolonnām vien vajadzēja stiepties vairāku jūdžu garumā. Mums bija skaidrs, ka viņš pulcina karaspēku, taču nekas neliecināja, ka Impērija jau ir gatava raidīt šo armiju cīņā.

Uzsitis pa galdu, lai vairāk uzsvērtu savus vārdus, ierunājās Falberds: Mēs esam piekrāpti. Visticamāk, mūsu izlūkiem ar maģijas palīdzību iedvests, ka armija vēl arvien atrodas Gileadas barakās.

Nasuada juta, kā viņa nobāl. Vienīgais, kurš spētu tik ilgi uzturēt šāda mēroga ilūziju…

-   …ir pats Galbatorikss, Orins pabeidza viņas vietā. Tāds bija arī mūsu secinājums. Tas nozīmē, ka viltvārdis beidzot ir izlīdis no midzeņa, lai dotos pret mums atklātā cīņā. Arī tagad, kamēr mēs spriežam par turpmāko rīcību, viņa melnie spēki tuvojas Surdai.

Irvins paliecās uz priekšu. Tagad mums ir jāizlemj, ko darīt. Protams, mēs nevaram atstāt šos draudus bez ievērības, bet kā mums rīkoties? Kur? Kad? Mūsu armija vēl nav gatava tāda mēroga karagājienam, bet jūsu spēki, lēdija Nasuada, jūsu vārdeni, jau ir izbaudījuši kara nežēlīgo dunu.

-   Ko jūs ar to vēlaties teikt? Vai to, ka mums ir jāatdod savas dzīvības par jūsu brīvību ?

-   Es tikai secināju acīmredzamo. Uztveriet to, kā vēlaties.

Tad ierunājās Orins: Ja būsim vieni, tik milzīga armija mūs

sakaus. Mums ir jāmeklē sabiedrotie un, lai stātos pretī Galbatoriksam, mums būs vajadzīga Eragona palīdzība. Nasuada, vai varat nosūtīt kādu viņam pakaļ?

-   Es tā arī rīkotos, ja vien spētu, taču līdz brīdim, kad atgriezīsies Arja, man nav nekādu iespēju sazināties ar elfiem vai izsaukt Eragonu.

-   Tādā gadījumā, Orins noteica dobjā balsī, mums jācer, ka viņa ieradīsies Aberonā, pirms būs par vēlu. Laikam jau mēs nevaram rēķināties, ka elfi mūs atbalstīs šajā kampaņā. Pat ja pūķis spētu šķērsot daudzās līgas starp Elesmēru un mūsu galvaspilsētu vanaga ātrumā, elfi nepagūtu sapulcināt karapulkus un nokļūt līdz šejienei pirms Impērijas armijas. Tas nozīmē, ka mēs varam cerēt tikai uz rūķiem. Es zinu, ka vārdeni daudzus gadus uztur draudzīgas attiecības ar Hrotgaru; vai nosūtīsiet viņam palīdzības lūgumu mūsu visu vārdā? Viņi taču vienmēr ir solījuši nākt talkā, kad pienāks liktenīgā stunda.

Nasuada pamāja. Duvrangragātai ir vienošanās ar vairākiem rūķu magiem, kas ļauj zibenīgi apmainīties ar ziņām. Es nodošu viņiem jūsu mūsu lūgumu. Un es lūgšu, lai Hrotgars nosūta ziņnesi uz Serisu, lai nodotu elfiem jaunumus par pēdējo notikumu pavērsienu, lai viņi vismaz būtu brīdināti.

Labi. No Farthenduras ir pamatīgs ceļš veicams, taču, ja mums izdotos aizkavēt Impērijas armiju kaut uz nedēļu, rūķi varētu pagūt ierasties laikus.

Sarunas turpinājums izvērtās visai drūms. Pastāvēja vairākas taktikas, kas ļautu sakaut lielāku bet ne labāk apmācītu armiju, taču neviens no klātesošajiem nespēja iedomāties, kā pieveikt Galbatoriksu, jo īpaši tāpēc, ka salīdzinājumā ar vecā karaļa spēkiem Eragona spēki vēl arvien likās ļoti vāji. Niecīga cerība uz panākumu varēja būt tikai tad, ja izdotos Eragonam palīgā raidīt pēc iespējas lielāku burvju pulku gan cilvēkus, gan rūķus un tad piespiest Galbatoriksu vienu stāties pretī šiem apvienotajiem spēkiem. "Šai iecerei ir kāds būtisks trūkums," Nasuada nodomāja. "Tad, kad Galbatorikss iznīcināja Jātniekus, viņš pieveica krietni rūdītākus pretiniekus, turklāt kopš tā laika viltvārdis ir kļuvis vēl spēcīgāks." Vārdenu pavēlniece bija pārliecināta, ka arī pārējie to apzinās. "Protams, ja mūsu rindās būtu arī elfu zintnieki, uzvaras kausi varētu nosvērties uz mūsu pusi. Taču bez tiem… Ja mēs nespēsim pieveikt Galbatoriksu, atliks tikai viena iespēja bēgt no Alagēzijas pāri plašajai jūrai un atrast jaunu zemi, kur uzsākt jaunu dzīvi. Un tur gaidīt viņa nāves brīdi. Pat karalis taču nevarēja dzīvot mūžīgi. Vienīgais, par ko cilvēks varēja būt drošs, bija apziņa, ka viss ir pārejošs."

Pārsprieduši taktiku, viņi pievērsās loģistikai, taču sarunas turpinājums pārvērtās dzēlīgā vārdu karā starp Vecajo padomi un Orina padomniekiem par pienākumu sadali starp vārdeniem un Surdu: kam jāmaksā par vienu vai otru darbu, kam jānodrošina pārtika strādniekiem, kas veic abām pusēm vajadzīgus darbus, kam jāapgādā attiecīgās puses kareivji un vēl par daudziem jo daudziem citiem jautājumiem.

Piktā strīda vidū Orins izvilka aiz jostas aizbāztu pergamenta vīstokli un uzrunāja Nasuadu: Ja reiz runājam par naudu, vai jūs būtu tik laipna un izskaidrotu kādu visai savādu apstākli, kas nupat nācis man ausīs?

-   Ceru, ka spēšu, Augstība.

-   Šī ir sūdzība no audēju ģildes, kas apgalvo, ka audēji visā Surdā tikko zaudējuši krietnu daļu savas peļņas, jo tirgu pārplūdinājušas neparasti lētas mežģīnes, un šīs mežģīnes, viņi apgalvo, piegādājot vārdeni. Karaļa sejā iezagās sāpīga izteiksme. Liekas muļķīgi pat jautāt, bet vai viņu sūdzībai varētu būt kāds pamats? Un, ja tā, kāpēc vārdeni šādi rīkojas?

Nasuada pat nemēģināja slēpt smaidu. Ja atceraties, Augstība, kad atteicāties aizdot vārdeniem naudu, jūs devāt padomu, lai atrodu citu veidu, kā atbalstīt savus ļaudis.

-   Tā tiešām bija. Un ko jūs ar to vēlaties teikt? Orins vaicāja, piemiegdams acis.

-   Redziet, es kādā brīdī aptvēru, ka mežģīnes ir ļoti dārgas, jo to izgatavošana prasa daudz laika, toties to aušanai nav nepieciešams daudz enei'ģijas, tāpēc tās ir viegli pavairot, izmantojot maģiju. Jums kā dabas filozofam vajadzētu augstu novērtēt šo ideju. Pārdodot mūsu mežģīnes gan šeit, gan Impērijā, mums ir izdevies pilnībā nodrošināt ar naudu gatavošanos karam un citas vajadzības. Nevienam vārdenam vairs netrūkst ēdiena vai pajumtes.

Neticības pilnā izteiksme Orina sejā sagādāja Nasuadai tādu gandarījumu, kādu dzīvē bija nācies piedzīvot vien retu reizi. Pergamenta vīstoklis sastinga pusceļā starp zodu un galdu, mute palika puspavērta, bet mīklaini sarauktā piere liecināja par pārsteigtu vīru, kurš tikko redzējis kaut ko tādu, ko nesaprot. Nasuada pilnībā izbaudīja šo ainu.

-   Mežģīnes? viņš izgrūda.

-   Jā, Augstība.

-  Jūs taču netaisāties pieveikt Galbatoriksu ar mežģīņu palīdzību!

-   Un kāpēc gan ne?

Viņš mirkli minstinājās, tad noņurdēja: Tāpēc… tāpēc, ka tas nav cienīgi. Kurš gan dziesminieks, rakstot dziesmu par mūsu varoņdarbiem, piesauks mežģīnes?

-Mēs necīnāmies tāpēc, lai mums par godu sacerētu dziesmas.

-  Labi, aizmirsīsim par dziesmām! Bet ko man atbildēt audēju ģildei? Pārdodot mežģīnes tik lēti, jūs izputināt cilvēkus un kaitējat valsts ekonomikai. Tas nekur neder. Tas galīgi nekur neder.

Ļaujot smaidam kļūt saldam un siltam, Nasuada visdraudzīgākajā balsī piebilda: Ak, vai. Ja tā ir tik smaga nasta jūsu kasei, vārdeni ar lielu prieku piedāvās jums aizdevumu pateicībā par mums izrādīto laipnību… protams, es ceru, ka mēs vienosimies par saprātīgu procentu likmi.

Vecajo padomes locekļi spēja saglabāt nopietnu sejas izteiksmi, bet Nasuadai aiz muguras īsi, bet līksmi iesmējās Elva.

SARKANAIS ASMENS UN BALTAIS ASMENS

Tajā mirklī, kad virs koku iezīmētā apvāršņa parādījās saule, Eragons sāka elpot dziļāk, lika sirdij sisties straujāk un, atgūdams pilnu apziņu, atvēra acig. Kopš piedzīvotās pārvērtības viņam miegs vairs nebija vajadzīgs. Kad jauneklis jutās noguris un atlaidās, lai atpūstos, viņš mēdza ieiet stāvoklī, kas līdzinājās nomoda sapnim. Šādos brīžos viņu piemeklēja daudzi brīnumaini redzējumi un viņš spēja doties garās pastaigās starp atmiņu pelēkajām ēnām, tomēr vienlaikus apzināties visu, kas notiek ap viņu.

Viņš brīdi vēroja saullēktu, bet tad prātu piepildīja domas par Arju. Tiesa, kopš Agaeti Blddhren noslēguma pirms divām dienām tās bija pastāvīgas jaunekļa apziņas viešņas. Nākamajā rītā pēc svinībām viņš devās uz Tialdari namu, lai sameklētu elfu cerot, ka izdosies izlūgties piedošanu par uzvedību iepriekšējā naktī, taču izrādījās, ka viņa jau devusies ceļā uz Surdu. "Kad es viņu atkal satikšu?" jauneklis prātoja. Gaišā dienas laikā Eragons aptvēra, cik ļoti Agaeti Blddhren svinību naktī viņa prātu bija apdullinājusi elfu un pūķu maģija. "Iespējams, es rīkojos kā muļķis, tomēr tā nebija tikai mana vaina vien. Es nesapratu, ko daru, gluži tāpat, it kā būtu piedzēries."

Tiesa, jauneklis zināja, ka ikvienu Arjai pateikto vārdu viņš bija domājis no visas sirds pat ja parastos apstākļos būtu savaldījies, lai neatklātu savu patieso jūtu dziļumu. Elfas atraidījums neizsakāmi sāpināja Eragonu. Atbrīvojies no apmātības, kas svētku naktī bija aizmiglojusi apziņu, viņš bija spiests atzīt, ka daudzējādā ziņā viņai, iespējams, bija taisnība, ka vecumu starpība bija pārāk liela. Jauneklim nenācās viegli to atzīt, taču tad, kad viņš to pieņēma, šī atziņa tikai vairoja ciešanas.

Eragons arī iepriekš bija dzirdējis teicienu "salauzta sii'ds". Līdz šim viņš to uzskatīja par krāšņu, tēlainu izteicienu, ne īstu, fizisku sajūtu. Tagad jauneklis izjuta dziļas sāpes krūtīs tā, kā

reizēm mēdza sāpēt pārpūlēts muskulis, ko pastiprināja katrs sirdspuksts.

Vienīgo mierinājumu sniedza Safira. Pēdējās divās dienās viņa ne reizes nebija pārmetuši svinību nakts rīcību. Viņa teju vienmēr atradās līdzās savam Jātniekam, sniedzot atbalstu ar savu klātbūtni vien. Turklāt Safira daudz runāja ar Eragonu, darīdama visu iespējamo, lai izvilinātu viņu no klusēšanas čaulas.

Lai mazāk nāktos lauzīt galvu par Arju, Eragons uz naktsgaldiņa sameklēja Orika gredzenus un sāka tos virpināt starp pirkstiem, izbrīnīts par to, cik asa kļuvusi arī taustes sajūta. Viņš spēja sataustīt katru mazāko skrambiņu vai nelīdzenumu metālā. Pētīdams gredzenus, viņš pēkšņi saskatīja loģiku zelta apļu izkārtojumā, loģiku, kas līdz šim bija palikusi viņam slēpta. Uzticēdamies instinktam, jauneklis salika gredzenus tā, kā vedināja domāt novērojums. Eragonam par lielu sajūsmu izrādījās, ka visi astoņi apļi tiešām saguļas vienā veselumā. Viņš uzslidināja gredzenu uz labās rokas zeltneša, apbrīnodams, kā gaisma atstarojas smalko dzīsliņu vijumā.

Iepriekš tu to nespēji, Safira atzīmēja, laiskodamās savas guļvietas iedobē.

Es spēju saskatīt daudzas lietas, kas iepriekš bija no manis slēptas.

Eragons aizgāja uz mazgāšanās kambari, lai noskalotos un noskūtos kā nu jau ierasts, ar maģijas palīdzību. Par spīti tam, ka tagad viņš daudz vairāk līdzinājās elfam, bārda nebija pārstājusi augt.

Oriks sagaidīja Eragonu un Safiru cīņu apmācības laukumā. Rūķa acis iemirdzējās, kad jauneklis pacēla roku un parādīja salikto gredzenu. Tev tātad izdevās tikt ar to galā!

-   Tas man prasīja vairāk laika, nekā biju iedomājies, Eragons atzina, taču tagad esmu to pieveicis. Vai arī tu atnāci pacīnīties?

-   Eh. Es jau mazliet pavicināju savu veco cirvīti kopā ar kādu elfu, kurš ar negantu prieku iebelza man pa galvu. Nē… es labāk paskatīšos, kā veiksies tev.

-   Tu taču jau esi redzējis, kā es cīnos, Eragons iebilda.

-   Ne beidzamajā laikā.

-   Tu gribi teikt, ka tevi māc ziņkāre, kā notikušās pārvērtības ir ietekmējušas manu spēju rīkoties ar zobenu? Oriks tikai paraustīja plecus.

Pāri laukumam uz viņu pusi nāca Vanirs. Viņš pa gabalu uzsauca: Ēnkāvi, vai tu esi gatavs cīņai? Elfa nicinājums kopš pēdējā dueļa pirms Agaeti Blodhren svinībām likās gājis mazumā, bet tikai par mata tiesu.

-   Esmu gan.

Eragons un Vanirs atrada brīvāku laukumiņu un stājās viens otram pretī. Iztukšojis prātu, Eragons satvēra Zaroku un ar zibenīgi ātru rokas kustību izrāva to no maksts. Viņš pārsteigts secināja, ka zobens likās sveram ne vairāk par vītola rīksti. Neizjūtot gaidīto pretestību, Eragona roka iztaisnojās pārāk strauji, tāpēc ierocis izrāvās no plaukstas, nolidoja jardus divdesmit pa labi un ietriecās kādas priedes stumbrā.

-   Jātniek, vai tu vairs nespēj pat zobenu rokā noturēt? Vanirs irgoja.

-   Piedod, Vanir-vodhr, Eragonam bija aizrāvusies elpa. Viņš satvēra elkoni un sāka to berzēt, lai mazinātu sāpes locītavā. Es nenovērtēju savus spēkus.

-   Raugi, lai otrreiz tā vairs nenotiktu. Piegājis pie koka, Vanirs satvēra Zaroka spalu un mēģināja izraut asmeni no koksnes. Ierocis nepakustējās ne par mata tiesu. Elfs sarauca uzacis par sarkanā zobena nepakļāvību, jo viņam radās aizdomas, ka te iejaukta kāda burvestība. Saņēmis visus spēkus, Vanirs vēlreiz parāva Zaroku. Šoreiz, stumbram nokrakšķot, viņam izdevās izvilkt zobenu no priedes.

Eragons paņēma ieroci no Vanira un pasvārstīja to rokā, bažīdamies par tā neparasto vieglumu. Kaut kas nav kārtībā, viņš nodomāja.

-   Ieņem vietu!

Šoreiz uzbrukumā devās Vanirs. Vienā lēcienā viņš pārvarēja attālumu starp abiem un mēģināja trāpīt Eragonam labajā plecā.

Jauneklim likās, ka elfs kustas lēnāk nekā parasti, it kā Vanira straujums būtu gājis mazumā un tagad līdzinātos parasta cilvēka iespējām. Eragons viegli atvairīja elfa zobenu. Tiem cērtoties vienam pret otru, gaisā pašķīda zilas dzirksteles.

Vanirs pārsteigts uz mirkli sastinga. Tad elfs atkal metās uz priekšu, bet šoreiz Eragons izvairījās no zobena, vienkārši noliekdamies atpakaļ, gluži kā vēja šūpots bērzs. Cits citam sekoja vēl vairāki strauji cirtieni, taču Eragons te izvairījās no tiem, te atsita ar Zaroku vai zobena maksti, padarīdams veltus Vanira pūliņus.

Eragons drīz aptvēra, ka pūķa gars no Agaeti Blodhren ir mainījis ko vairāk par viņa ārējo izskatu; tagad jauneklim piemita arī elfa fiziskā izveicība un spēks viņš ne ar ko neatpalika no viņu labākajiem karotājiem.

Šīs atziņas spārnots un vēlēdamies pārliecināties par jaunajām iespējām, Eragons palēcās gaisā. Zaroks sarkani uzmirdzēja saules staros, jauneklis uzlidoja savu desmit pēdu augstumā, kā akrobāts apmeta kūleni un piezemējās Vaniram aiz muguras.

No Eragona lūpām izlauzās spīvi smiekli. Tagad viņš vairs nebija bezspēcīgs elfu, ēnu un citu maģisku būtņu priekšā. Viņam vairs nebūs jāpiedzīvo Vanira un pārējo elfu nievas. Viņam vairs nenāksies paļauties uz Safiras vai Arjas palīdzību, lai paglābtos no tādiem ienaidniekiem kā Durza.

Viņš metās uzbrukumā Vaniram, un laukumam pārskanēja dusmīgu cirtienu zvani. Abi cīnījās kā zvēri, te mezdamies uz priekšu, te atkāpdamies pa nomīdīto zāli. Cirtienu spējums sacēla vēja brāzmas, kas sajauca matus pinkās. Koku zari virs galvas drebēja un birdināja pār cīnītāju galvām skuju šaltis. Cīniņš ilga krietnu brīdi, jo, par spīti Eragona jauniegūtajām spējām, Vanirs vēl arvien bija cienīgs pretinieks. Taču galu galā Eragons guva virsroku. Nozibinājis Zaroku plašā lokā virs galvas, viņš pašāva to garām Vanira mēģinājumam atvairīt cirtienu un trāpīja elfam pa apakšdelmu, salauzdams pretiniekam roku.

Nobālējis sāpēs, Vanirs izlaida zobenu no rokas. Cik gan ātrs ir tavs zobens, viņš bilda, un Eragons atcerējās, ka tā ir rinda no slavenās "Balādes par Umhodanu".

-   Augstie dievi! Oriks iesaucās. Šī bija labākā divcīņa, kādu man jebkad nācies vērot, bet es taču redzēju, kā tu cīnījies ar Arju Farthendurā.

Tad Vanirs izdarīja ko tādu, ko Eragons nebija gaidījis: veselo roku uzticības žestā pielika pie krūtīm un paklanījās. Lūdzu, piedod man agrāko uzvedību, Eragon-elda. Es uzskatīju, ka tu esi nolēmis manu rasi iznīcībai, tāpēc bailēs izturējos nožēlojami. Tagad redzu, ka tava izcelsme vairs neapdraud mūsu mērķus. Un tad elfs it kā nelabprāt piebilda: Tagad tu esi Jātnieka vārda cienīgs.

Arī Eragons paklanījās. Tas man ir liels gods. Piedod, ka savainoju tev roku. Vai ļausi to sadziedēt?

-   Nē, es ļaušu, lai viss notiek tā, kā daba lēmusi, atstājot man piemiņu par to, ka reiz krustoju zobenus ar pašu Eragonu Ēnkāvi. Taču neuztraucies par rītdienas divcīņu mana kreisā roka ir tikpat izveicīga.

Abi vēlreiz paklanījās, un tad Vanirs aizgāja.

Oriks uzsita ar plaukstu pa gurnu un iesaucās: Tagad mums ir cerība uzvarēt, liela cerība! Es to jūtu savos kaulos. Mēdz teikt, ka rūķu kauli esot kā akmens. O, šī ziņa bezgalīgi iepriecinās gan Hrotgaru, gan Nasuadu.

Eragons saglabāja mierīgu sirdi un rūpīgi noņēma Zaroka asmenim truluma nobūrumu, piebilstot Safirai: Ja Galbatoriksa sakaušanai būtu vajadzīgs tikai spēks, elfi to būtu paveikuši jau pirms daudziem gadiem. Tiesa, nevarēja noliegt, ka jaunās spējas sagādā viņam prieku tāpat kā sengaidītā atbrīvošanās no muguras sāpēm. Bez pastāvīgajām, mokošajām lēkmēm jauneklis jutās tā, it kā būtu izklīdusi prātā sabiezējusī migla, ļaujot viņam atkal domāt skaidri jo skaidri.

Atlika vēl kāds brīdis līdz laikam, kad viņiem bija norunāta tikšanās ar Oromisu un Glēdru, tāpēc Eragons noraisīja pie Safiras segliem piesieto loku un bultu maku un aizgāja līdz laukuma tālajam galam, kur elfi slīpēja loka šaušanas prasmi. Ņemot vērā, ka elfu loki bija daudz jaudīgāki par viņējo, jauneklim nācās šaut no pusceļa, jo citādi elfu mērķi bija pārāk mazi un pārāk tāli.

Ieņēmis ierasto vietu, Eragons uzlika uz stiegras bultu un uzvilka loku, priecādamies, cik viegli tas viņam padodas. Viņš nomērķēja, atlaida stiegru un uz mirkli sastinga, vērodams, vai trāpīs mērķī. Kā traks irsis šāviņš aiztraucās līdz mērķim un ietriecās pašā vidū. Jauneklis pasmaidīja. Viņš raidīja uz mērķi bultu pēc bultas, līdz ar pieaugošo pārliecību izšaudams tās arvien straujāk un straujāk, līdz šaušanas ātrums sasniedza trīsdesmit bultu minūtē.

Gatavodams izšaušanai trīsdesmit pirmo bultu, viņš uzvilka stiegru mazliet stiprāk, nekā jebkad iepriekš to bija darījis vai spējis to izdarīt. Ai" skaļu sprakšķi īves loks viņa kreisajā rokā pārlūza uz pusēm, noskrambādams pirkstus un sašķīzdams sīkās šķēpelēs. Trieciens izrādījās tik spēcīgs, ka roka notirpa.

Zaudējuma apbēdināts, Eragons uzmeta skatienu ieroča atliekām. Pirms trijiem gadiem to viņam kā dzimšanas dienas dāvanu bija pagatavojis Garovs. Kopš tā brīža loks tika likts lietā teju katru nedēļu. Tas ne reizi vien bija palīdzējis sagādāt maltīti mājiniekiem arī tad, kad citādi būtu nācies doties pie miera tukšiem vēderiem. Ar šo loku Eragons savulaik nošāva savu pirmo briedi. Ar šo loku viņš nogalināja savu pirmo urgli. Un ar šo loku rokās viņš pirmo reizi izmantoja maģiju. Zaudējot ierasto ieroci, Eragons jutās tā, it kā būtu zaudējis vecu draugu, uz kuru varēja paļauties pat visdraņķīgākajos brīžos.

Safira apostīja koka gabalus, kas karājās stiegrā, un noteica: Izskatās, ka tev būs vajadzīgs jauns stibu metējs. Eragons norūcās prāts viņam nenesās uz sarunām un pikti aizsoļoja pie mērķa, lai paņemtu izšautās bultas.

No apmācības laukuma viņš kopā ar Safiru aizlidoja līdz baltajai Telnēras kraujai. Oromisu viņi satika sēžam uz soliņa mājas priekšā un ar vērīgajām acīm pētām kaut ko tālumā aiz kraujas malas. Elfs ierunājās: Vai tu, Eragon, esi pilnībā atguvies no Asinszvēresta svinību varenās maģijas?

Esmu, skolotāj.

Iestājās ilgāks klusums, kura laikā, no tasītes dzerdams kazeņu tēju, Oromiss turpināja vērot seno mežu. Eragons pacietīgi gaidīja;

kopš iepazīšanās ar veco Jātnieku viņš jau bija pieradis pie šādiem brīžiem. Beidzot Oromiss sacīja: Glēdrs, cik nu labi spēja, izstāstīja man, kas ar tevi notika svinību laikā. Šis ir pirmais tāds gadījums Jātnieku vēsturē… Pūķi apliecināja, ka spēj ko vairāk, nekā mēs varējām iedomāties. Viņš iedzēra malciņu tējas. Glēdrs īsti nezināja, kādas pārmaiņas tevi gaida, tāpēc es vēlos, lai tu izstāsti visus sīkumus par notikušo pārvērtību, izskatu ieskaitot.

Eragons raiti izklāstīja to, ko bija pāfhanījis, sākot ar to, ka asākas bija kļuvušas visas maņas redze, oža, dzirde un tauste, un beidzot ar secinājumiem, kurus varēja izdarīt pēc divcīņas ar Vaniru.

-   Un kā, Oromiss vaicāja, tas liek tev justies? Vai tevi apbēdina, ka tavs ķermenis ir pārvērsts bez tavas piekrišanas?

-   Nē, nē! Nepavisam nē! Es par to, iespējams, būtu uztraucies pirms Farthenduras kaujas, bet tagad es esmu bezgala pateicīgs, jo muguras sāpes ir zudušas. Lai atbrīvotos no Durzas lāsta, es būtu gatavs arī uz lielākām pārmaiņām. Nē, es jūtu tikai bezgalīgu pateicību.

Oromiss pamāja. Priecājos, ka esi gana prātīgs, lai uztvertu notikušo šādi, jo pūķu dāvana ir vērtīgāka par visu pasaules zeltu. Tā beidzot ļauj mums nostāties uz pareizā ceļa. Elfs iedzēra vēl vienu tējas malku. Tad nu turpināsim. Safira, Glēdrs tevi gaida pie Sašķaidīto Olu akmens. Bet tu, Eragon, šodienas mācības sāksi ar trešā līmeņa Rimgaru, ja vien spēsi. Es vēlos izzināt tavu jauno spēju robežas.

Eragons devās uz nomīdīto klajumiņu, kur viņi parasti izpildīja Čūskas un Dzērves deju, bet tad, redzēdams, ka sudrabsirmais elfs paliek sēžam, saminstinājās. Skolotāj, vai tad tu man nepiebiedrosies?

Pār Oromisa seju pārslīdēja skumjš smaids. Ne šodien, Eragon. Asinszvēresta svinību burvestības man prasīja daudz spēka. Un kopā ar manu… kaiti. Man nācās sakopot visus atlikušos spēkus, lai iznāktu no mājas.

-   Man ļoti žēl, skolotāj. "Vai viņš nožēlo, ka pūķi neizdziedināja arī viņu?" Eragons iedomājās un tūlīt arī atmeta šīs aizdomas. Oromiss nevarēja būt tik sīkumains.

Tev neklājas izjust žēlumu. Ne jau tu esi vainojams manā kroplumā.

Nopūlēdamies ap Rimgara trešo līmeni, Eragons bija spiests atzīt, ka viņam vēl arvien trūkst īsti elfiskas līdzsvara sajūtas un lokanības. Tiesa, arī pašiem elfiem nācās krietni piestrādāt, lai attīstītu šīs spējas līdz pilnībai. Savā ziņā viņš priecājās par šiem trūkumiem, jo, ja viņš būtu ideāls, viņam vairs nebūtu, uz ko tiekties.

Nākamās nedēļas nebija vieglas. No vienas puses, apmācība virzījās uz priekšu milzu soļiem: tagad viņam raiti padevās arī tie priekšmeti, kuri iepriekš bija sagādājuši pamatīgas grūtības. Oromisa nodarbības vēl arvien bija izaicinājumu pilnas, taču Eragons vairs nejutās kā ierauts paša mazspējas atvarā. Lasīt un rakstīt bija kļuvis vieglāk, un spēku pieaugums nozīmēja, ka tagad viņš spēja izmantot arī tos elfu buramvārdus, kas prasīja īpaši daudz enerģijas un iepriekš būtu nonāvējuši parastu cilvēku. Jauniegūtais spēks arī ļāva beidzot apjaust, cik gan vājš salīdzinājumā ar citiem elfiem bija Oromiss.

Taču, par spīti šiem sasniegumiem, Eragonu māca arvien pieaugoša neapmierinātība. Lai kā viņš censtos izmest no galvas Arju, katra nākamā diena tikai vairoja viņa alkas. Šo agoniju jo mokošāku vērta apziņa, ka elfa nevēlējās nedz viņu redzēt, nedz ar viņu sarunāties. Turklāt jaunekli urdīja priekšnojauta, ka aiz apvāršņa milst vētra vētra, kas varēja sākties kuru katru mirkli un traukties pāri zemei, izpostot visu savā ceļā.

Arī Safirai bija nemierīgs prāts. Pasaule, Eragon, ir nospriegota līdz pēdējam. Drīz šis vadzis lūzīs un visapkārt sāks trakot neprāts. Tu jūti to pašu, ko jūtam mēs, pūki, un ko jūt elfi nenovēršamu baisas nolemtības vilni, kas iezīmē mūsu laikmeta beigas. Sēro par tiem, kuri kritīs viesulī, kas brāzīsies pāri Alagēzijai. Un ceri, ka mums ar tava zobena un vairoga, kā arī manu ilkņu un nagu palīdzību izdosies izcīnīt gaišāku nākotni.

TĀLI UN TUVI PIEREDZĒJUMI

Pienāca diena, kad Eragons meža klajumiņā aiz Oromisa mājas, apsēdies uz spoži nopulētā celma sūnu klātās ieplakas vidū un tad atverot prātu, lai vērotu apkārt ņudzošās dzīvās radībiņas, spēja sajust ne tikai putnus, dzīvniekus un kukaiņus, bet arī augus.

Augu apziņa atšķīrās no dzīvnieku apziņas tā bija lēna, mērķtiecīga un izkliedēta, taču tā uztvēra apkārtni tikpat skaidri kā Eragons pats. Augu apziņas nesteidzīgais pulss likās ik pa brīdim ar maigu, visu aptverošu gaismas vilni sašūpojam jaunekļa acu priekšā ņirbošo zvaigžņu galaktikas, kurās katra mirdzošā dzirkstelīte iezīmēja dzīvību. Pat šķietami neauglīgākā oļu mēle upītes krastā bija dzīvu radību pilna; pati zeme likās elpojoša un saprātīga.

Viņš atklāja, ka ar apziņu apveltīta dzīvība caurauž it visu.

Iegrimstot apkārtējo būtņu domās un jūtās, Eragons spēja sasniegt tik dziļu iekšējā miera sajūtu, ka meditācijas laikā viņš pārstāja izjust sevi kā atsevišķu indivīdu. Viņš ļāva sev pārtapt par tukšumu, par neko, par ausi, kas saklausa pasaules balsis. Nekas nepaslīdēja garām viņa vērīgajam prātam, jo, nepievēršot uzmanību nekam, viņš bija pievērsis to visam.

Viņš pats kļuva par mežu un tā iemītniekiem.

"Vai šādi jūtas dievs?" atgriezies sevī, nodomāja Eragons.

Pārnācis no klajuma, viņš sameklēja Oromisu, nometās elfa priekšā uz ceļa un sacīja: Skolotāj, esmu paveicis to, ko tu man uzdevi. Es klausījos, līdz vairs nespēju neko sadzirdēt.

Oromiss pārstāja rakstīt un domīgi palūkojās uz mācekli. Pastāsti man par to! Pusotru stundu Eragons aizgūtnēm klāstīja par klajumā apjausto augu un dzīvnieku apziņas sīkumiem, līdz Oromiss pacēla roku un pārtrauca viņu: Tu mani pārliecināji; tu tiešām esi dzirdējis visu, ko varēja dzirdēt. Bet vai tu to visu arī saprati?

-   Nē, skolotāj!

-   Tā tam arī jābūt. Izpratne nāks ar gadiem… Ļoti labi, Eragon-finiarel. Ļoti labi. Ja tu būtu mans māceklis Ilirejā, pirms tur varu sagrāba Galbatorikss, tu būtu beidzis apmācību un kļuvis par pilntiesīgu mūsu brālības locekli, saņemot tādas pašas tiesības un privilēģijas kā cienījamākie un vecākie Jātnieki. Oromiss piecēlās no krēsla un sašūpojies apstājās. Man būs vajadzīgs tava pleca atbalsts palīdzi man iziet ārā. Locekļi vairs neklausa.

Piesteidzies pie skolotāja, Eragons apņēma elfā trauslos plecus un palīdzēja Oromisam aizklibot līdz strautam, kas kūleņoja uz Telnēras kraujas pusi. Tagad, kad tavas apmācības pirmais posms ir beidzies, varu tev atklāt vienu no maģijas dižākajiem noslēpumiem noslēpumu, kuru, iespējams, nezina pat Galbatorikss. Tas ļautu mums ar lielākām cerībām stāties pretī viņa spēkam. Elfa skatiens likās kļūstam asāks. Eragon, ko maģija prasa?

-   Enerģiju. Burvestība patērē tikpat daudz enerģijas, cik nāktos iztērēt, lai nepieciešamo darbību paveiktu parastā veidā.

Oromiss pamāja. Un no kurienes tiek ņemta enerģija?

-   No burvja ķermeņa.

-   Vai tā vienmēr ir jābūt?

Eragons drudžaini apsvēra Oromisa jautājumā ietverto neticamo mājienu. Tu gribi teikt, ka tā varētu nākt arī no citiem avotiem?

-   Tas taču notiek katru reizi, kad Safira palīdz tev ar kādu burvestību.

-   Jā, bet mūs saista īpaša saikne, Eragons iebilda. Un šī saikne dod man iespēju lietot arī viņas spēku. Lai izmantotu kāda cita spēku, man nāktos ieiet… Jauneklis apklusa, saprazdams, kurp viņu vedina Oromiss.

-   Tev nāktos ieiet būtnes vai vairāku būtņu apziņā, lai iegūtu enerģiju, Oromiss pabeidza Eragona domu. Šodien tu pierādīji, ka spēj ieiet pat vissīkāko dzīvo būtņu apziņā. Tagad… Elfs apklusa un, piespiedis roku pie krūtīm, ieklepojās, tad turpināja: … Es vēlos, lai tu pacel no strautiņa ūdens lodi, izmantojot tikai no apkārtējā meža iegūtu enerģiju.

-   Labi, skolotāj.

Kad Eragons sāka apzināties tuvumā esošos augus un dzīvniekus, jauneklis juta, kā viņa prātam pieskaras Oromisa apziņa. Elfs vēroja un vērtēja Eragona darbošanos. Piepūlē saraucis pieri, Eragons mēģināja izvilināt spēku no apkārtējās vides un saglabāt sevī līdz mirklim, kad būs gatavs raidīt burvestību strauta virzienā.

-   Eragon! Neņem spēku no manis! Es jau tā esmu gana vājš.

Jauneklis apmulsis saprata, ka meklējamo enerģijas avotu

vidū trāpījies arī elfs. Piedod, skolotāj, viņš nokaunējies sacīja. Eragons atsāka procesu, pielūkodams, lai neatņemtu enerģiju Oromisam. Kad jauneklis bija gatavs, viņš pavēlēja: Augšup!

Klusa kā nakts, no upītes virsmas pacēlās apmēram pēdu plata ūdens lode un apstājās Eragona acu augstumā. Eragons izjuta ierasto spriedzi, taču burvestība pati neizraisīja ne mazāko nogurumu.

Taču pāris mirkļu pēc lodes pacelšanās gaisā pļaviņai pārskrēja nāves vilnis: aizgāja bojā neskaitāmas sīkās būtnes, ar kurām Eragons bija saistījies. Skudru rinda novēlās uz sāniem un palika nekustīgi guļam. Mazam pelēnam aizrāvās elpa, un tas aizgāja nebūtībā, jo sirdij pietrūka spēka pukstēt. Neskaitāmi augi nokalta un sabirza putekļos.

Eragons sarāvās, paša izraisītās iznīcības vētras satriekts. Ņemot vērā jauniegūto cieņu pret dzīvības svētumu, tikko notikušais jauneklim likās kā briesmīgs noziegums. Vēl ļaunāku to padarīja apstāklis, ka viņa apziņa bija cieši saistīta ar katras bojāgājušās radības apziņu, tāpēc šķita, it kā viņš pats atkal un atkal mirtu. Jauneklis pārtrauca maģijas plūsmu un ļāva ūdens lodei sašķīst pret zemi. Tu zināji, ka tie mirs! Eragons bija sašutis.

Vecā Jātnieka seja ieguva dziļu skumju izteiksmi. Tas bija nepieciešams, viņš atbildēja.

-   Bija nepieciešams, lai tik daudzas būtnes mirtu?

-   Bija nepieciešams, lai tu saprastu, cik baisa cena ir jāmaksā par šāda veida maģiju. Vārdi vien nespēj atklāt sajūtu, ko izraisa ar tevi saistīto apziņu nāve. Tev tas bija jāpiedzīvo pašam.

-   Es to vairs nedarīšu, Eragons nozvērējās.

-   Es vairs nelikšu tev to darīt. Ja būsi mazliet uzmanīgāks, tu izvēlēsies uzņemt enerģiju tikai no tiem augiem un dzīvniekiem, kuriem zaudējums nav bīstams. Kaujā tas nav pārlieku noderīgi, taču nodarbībās to var izmantot. Oromiss pamāja, un Eragons, vēl arvien iekšēji mutuļodams, ļāva elfam atbalstīties uz pleca un palīdzēja atgriezties mājā. Tagad tu saproti, kāpēc šo paņēmienu nemāca jaunajiem Jātniekiem. Turklāt, ja to uzzinātu burvis ar ļauniem nodomiem, viņš varētu izpostīt pusi pasaules, jo būtu grūti apturēt ikvienu, kam būtu pieeja tādam milzumam enerģijas. Kad abi bija laimīgi nokļuvuši mājās, elfs nopūtās un, atlaidies krēslā, sakļāva plaukstas.

Arī Eragons apsēdās. Ja reiz ir iespējams uzņemt enerģiju no… viņš pamāja ar roku, … no dzīvā, vai ir iespējams to uzņemt no gaismas, uguns vai pārējām enerģijas formām?

-   Ak, Eragon, ja tas būtu iespējams, mēs spētu iznīcināt Galbatoriksu vienā acumirklī. Mēs varam saņemt enerģiju no citām dzīvām būtnēm un arī tām nodot, mēs varam izmantot šo enerģiju, lai kustētos vai uzturētu buramvārdus, mēs pat spējam saglabāt šo enerģiju noteiktos priekšmetos, lai izmantotu vēlāk, taču mēs nespējam izmantot dabas pamatstihijas. Prāts liek domāt, ka tas būtu iespējams, taču nevienam nav izdevies radīt buramvārdus, kas ļautu to paveikt.

Deviņas dienas vēlāk, atkal satiekoties ar Oromisu, Eragons vaicāja: Skolotāj, vakar vakarā es pēkšņi aptvēru, ka nedz tu, nedz daudzie simti rakstu vīstokļu, ko esmu izlasījis, nepiemin jūsu reliģiju. Kam elfi tic?

Oromisa pirmā atbilde bija gara jo gara nopūta. Tad viņš turpināja: Mēs ticam, ka pasaule darbojas atbilstoši noteiktiem, nemainīgiem likumiem un ka nemitīgi pūliņi ļauj atklāt šos likumus un izmantot tos, lai paredzētu zināmus notikumus, kad apstākļi atkārtojas.

Eragons piemiedza acis. Tas nebija gluži tas, ko viņš vēlējās uzzināt. Bet ko jūs pielūdzat?

-   Neko.

-   Vai jūs pielūdzat priekšstatu par neko?

-   Nē, Eragon! Mēs vispār neko nepielūdzam.

Šī doma likās tik savāda, ka Eragonam bija vajadzīgs krietns brīdis, lai aptvertu Oromisa teikto. Arī Kārvahallas ciematniekiem nebija vienotas, visaptverošas doktrīnas, tomēr viņi visi vairāk vai mazāk ticēja dažādiem māņiem un rituāliem, kuru galvenais uzdevums bija neveiksmes atvairīšana. Apmācību laikā Eragons bija aptvēris, ka daudzas parādības, ko ciematnieki piedēvēja pārdabiskiem spēkiem, īstenībā bija dabas parādības. Piemēram, viņš uzzināja, ka tārpi izšķiļas no mušu oliņām, nevis rodas no mēsliem, kā viņš bija uzskatījis iepriekš. Tāpat jauneklis tagad zināja, ka nav vērts atstāt ēdienu kā upuri mājas laumiņām, lai tās nesaskābētu pienu, jo piena saskābšanu izraisīja sīku organismu savairošanās tajā. Tomēr Eragons vēl arvien bija pārliecināts, ka pārpasaulīgi spēki spēj ietekmēt pasaulē notiekošo, un iepazīšanās ar rūķu reliģiju šo uzskatu bija tikai stiprinājusi. Jauneklis vaicāja: No kurienes tad, tavuprāt, radās pasaule, ja to neizveidoja dievi?

-   Kuri dievi, Eragon?

-   Jūsu dievi, rūķu dievi, mūsu dievi… kādam taču vajadzēja to radīt?

Oromisa uzacs izbrīnā parāvās uz augšu. Atļaušos tev nepiekrist. Tomēr, jāatzīst, es nespēju pierādīt, ka dievu nav. Tāpat es nespēju pierādīt, ka pasaule un viss tajā rodamais nav tālā pagātnē kādas būtnes vai būtņu radīts. Tomēr vienu gan es varu droši apgalvot daudzajos gadu tūkstošos, kopš elfi pēta dabu, mēs ne reizes neesam saskārušies ar apstākļiem, kuros pārstātu darboties likumi, kas nosaka pasaulē notiekošo. Proti, mēs nekad neesam saskārušies ar brīnumu. Ir bijušas daudzas parādības, kuras sākotnēji neesam spējuši izskaidrot, taču mēs esam pārliecināti, ka mums tas nav izdevies tikai tāpēc, ka vēl daudz ko nezinām par Visumu, nevis tāpēc, ka kāda dievība būtu mainījusi dabas kārtību.

-   Dievam nemaz nevajadzētu mainīt dabas kārtību, lai piepildītos viņa griba, Eragons uzstāja. Viņš varētu īstenot savus mērķus jau esošajā pasaules uzbūvē… Viņš varētu izmantot maģiju, lai ietekmētu notikumus.

Oromiss pasmaidīja. Tiesa gan. Bet, Eragon, uzdod sev šādu jautājumu: ja dievi pastāv, vai viņi ir bijuši labi Alagēzijas aizbildņi? Nāve, slimības, trūkums, tirānija un neskaitāmas citas nelaimes apdraud šo zemi. Ja tās ir dievišķu būtņu rīcības sekas, tad pret tām ir jāsaceļas un jāgāž, nevis tās jāpielūdz, jāgodā un tām jāpakļaujas.

-   Rūķi tic…

-   Tieši tā! Rūķi tic. Zināmos jautājumos viņi paļaujas nevis uz saprātu, bet ticību. Ir zināms, ka viņi izliekas nemanām pierādītus faktus, kas ir pretrunā ar viņu uzskatiem.

-   Piemēram? Eragons jautāja.

-   Rūķu priesteri izmanto koraļļus kā pierādījumu tam, ka akmens ir dzīvs un spēj augt: tas it kā apstiprina viņu leģendu, ka Helcvogs esot radījis rūķu rasi no granīta. Taču mēs, elfi, esam atklājuši, ka koraļļus īstenībā veido mazmazītiņu rifos dzīvojošu radībiņu ārējais skelets. Šīs dzīvās radības spēj sajust ikviens burvis, tikko viņš atver savu prātu. Mēs esam skaidrojuši to rūķiem neskaitāmas reizes, taču viņi atsakās to uzklausīt, apgalvojot, ka dzīvība, ko spējam sajust, mājo ikvienā akmenī. Tiesa, vienīgie, kuri it kā spējot sajust dzīvību uz sauszemes atrodamajos akmeņos, esot viņu priesteri.

Krietnu brīdi Eragons vērās ārā pa logu, pārdomādams Oromisa vārdus. Tad jau tu netici pēcnāves dzīvei.

-   Spriežot pēc Glēdra teiktā, tu to jau zināji.

-   Un tu netici dieviem.

-   Mēs uzticamies tikai tam, kā pastāvēšanu spējam pierādīt. Ņemot vērā, ka mēs neesam spējuši atrast dievu, brīnumu un citu pārdabisku parādību esamības pierādījumus, mēs par to vienkārši neliekamies ne zinis. Ja šajā ziņā kaut kas mainītos, piemēram, ja mūsu priekšā pēkšņi nostātos Helcvogs, tad mēs pieņemtu šo jauno informāciju un atbilstoši tai pārskatītu savu pasaules redzējumu.

-   Pasaule liekas auksta… ja tajā nav kaut kas lielāks.

Gluži pretēji, Oromiss iebilda, šāda pasaule ir labāka. Jo tā ir vieta, kurā mēs paši esam atbildīgi par savu rīcību, kurā varam laipni izturēties cits pret citu tāpēc, ka to vēlamies, un tāpēc, ka tā ir labāk, nevis tāpēc, ka baidāmies no dievišķa soda draudiem. Es tev, Eragon, nepavēlēšu, kam ticēt. Mēs uzskatām, ka ir svarīgi iemācīt ikvienam domāt kritiski un tad atļaut pašam izdarīt secinājumus, nevis uzspiest svešus priekšstatus. Tu jautāji, kāda ir mūsu reliģija, un es tev atbildēju pēc labākās sirdsapziņas. Tagad tu pats vari izlemt, kā rīkoties.

Šī saruna kopā ar bažām, kas bija mākušas Eragonu iepriekš, tā satrauca jaunekli, ka viņam vairākas dienas bija grūti pievērst nepieciešamo uzmanību mācībām, pat tad ne, kad Oromiss sāka ierādīt, kā dziedāt augiem, ko Eragons vienmēr bija sapņojis iemācīties.

Eragons saprata, ka arī paša piedzīvotais ir licis viņam pieņemt skeptiskāku skatījumu uz pasauli; viņš piekrita daudz kam no tā, ko Oromiss bija teicis. Taču kāda būtiska problēma nedeva jauneklim miera ja elfiem bija taisnība, tad maldījās teju visi cilvēki un rūķi, un to Eragonam bija grūti pieņemt. "Tik daudzi nevar kļūdīties," viņš mēģināja pārliecināt pats sevi.

Kad Jātnieks par savām pārdomām pastāstīja Safirai, viņa atbildēja: Mani, Eragon, tas neskar. Pūki nekad nav ticējuši augstākām varām. Kāpēc mums to darīt, ja brieži un pārējais medījums par augstākām radībām uzskata mūs? Eragons iesmējās. Vienīgais nezaudē saikni ar īstenību, lai padarītu dzīvi sev ērtāku, jo, ja tu to izdarīsi, citiem būs krietni vieglāk maldināt tevi.

Tonakt šaubas pārņēma savā varā Eragona nomoda sapņus, kas kā ievainots lācis svaidījās jaunekļa prātā, izplēsdams juceklīgus tēlus no atmiņām un savirknēdams tādā murskulī, ka viņš jutās, it kā būtu nonācis atpakaļ Farthenduras kaujas haosā. Viņš redzēja Garovu guļam mirušu Horsta mājā, tad vientuļajā smilšakmens alā izdzisušo Bromu, un, visbeidzot, zālīšu pazinējas Andželas seja nočukstēja: Uzmanies, Argetlam, gaisā virmo nodevība. Un tā nāks no tevis paša dzimtas. Sargies, Ēnkāvi!

Tad sarkanās debesis pārsprāga un Eragona acu priekšā atkal parādījās vīzija ar divām armijām, kuras pirmoreiz viņš redzēja Beoru kalnos. Kareivju viļņi triecās viens pret otru oranži dzeltenā laukā, pār kuru skanēja melno vārnu alkatīgie ķērcieni un melnu bultu svilpšana. Pati zeme likās degam: zaļas liesmas kā zemes atraugas pa brīdim uzvirda no apsvilušām iedobēm, kas klāja lauku, pārogļodamas sakropļotos līķus, kurus armijas atstāja pēc sevis. Viņš izdzirdēja virs galvas milzīga nezvēra rēcienu tas strauji tuv…

Eragons uzsprāga gultā sēdus un sataustīja rūķu kaklarotu, kas dedzināja kaklu. Izmantodams kamzoļa malu, lai pasargātu roku, jauneklis pacēla sudraba veserīti virs ādas, tad palika sēžam un gaidām tumsā. Sirds no pārsteiguma sitās kā negudra. Eragons juta, kā spēki viņu atstāj, Ganela burvestība centās aizkavēt kādu, kurš mēģināja pieredzēt Jātnieku un viņa pūķi. Viņam iešāvās prātā, ka tā ir paša Galbatoriksa maģija vai varbūt vainīgs bija kāds no karalim padotajiem burvjiem.

Eragons sarauca pieri. Kad veserīša metāls bija atdzisis, viņš izlaida to no plaukstas. Kaut kas nav labi. Tik daudz es saprotu, turklāt saprotu jau kādu laiku un to zina arī Safira. Būdams pārāk satraukts, lai atgrieztos transam līdzīgajā stāvoklī, kas tagad viņam aizstāja miegu, Eragons uzmanīgi, lai nepamodinātu Safiru, izslīdēja no guļamistabas un uzkāpa pa vītņu kāpnēm kabinetā. Tur viņš pavēra baltā luktura durtiņas un, lai nomierinātos, laiku līdz saullēktam pavadīja, lasot vienu no Analīzijas epiem.

Tikko jauneklis bija nolicis vīstokli, cauri atvērumam austrumu sienā ielidoja Blagdens un, savicinājis spārnus, nolaidās uz kokgriezumiem rotātā rakstāmgalda stūra. Baltais krauklis cieši ieskatījās Eragonā ar savām spožajām acīm un noķērcās: Wyrda!

Eragons piešķieba galvu. Un lai zvaigznes sargā tevi, skolotāj Blagden!

Krauklis pielēca tuvāk. Putns nolieca galvu uz sāniem, rejoši ieklepojās, gluži kā nokremšļotos, tad savā raupjajā balsī noskaitīja:

Pret kaulu kauls, No praula prauls; Ir naidnieks kauts, Un as'nīs strauts.

-   Ko tas nozīmē? Eragons vaicāja.

Blagdens noskurinājās un atkārtoja pantiņu. Kad Eragons otrreiz lūdza to izskaidrot, putns saboza spalvas, it kā būtu vīlies, un noķērcās: Dēls pēc tēva, abi akli kurmji.

-   Pagaidi! iesaucās Eragons, izsliedamies kā dzelts. Vai tu zini, kas bija mans tēvs? Vai tu zini?

Blagdens atkal noķērcās tikai tagad izklausījās, ka putns smejas.

Kaut divi vienmēr divi Un viens ir tikai viens, Var viens būt divi.

-   Nosauc man vārdu, Blagden! Tikai vārdu! Kad krauklis turpināja klusēt, Eragons pastiepās uz putna pusi ar savu prātu, grasīdamies izraut vārdu no putna atmiņām.

Taču krauklis izrādījās gana manīgs. Blagdens atvairīja Eragona mēģinājumu ar savu domu zibsni. Iebrēcies "Wyrda!", putns metās uz priekšu, paķēra no tintnīcas spožo stikla aizbāzni un, sagrābis guvumu knābī, aizlaidās. Blagdens pagaisa no skatiena, pirms Eragons paguva raidīt tam pakaļ burvestību un notvert blēdi.

Eragons tā nomocījās, mēģinādams atminēt abas kraukļa mīklas, ka jaunekļa pavēdere no piepūles savilkās mezglā. Lai nu ko, bet viņš nebija gaidījis, ka izdzirdēs kādu pieminam viņa tēvu Elesmērā. Beidzot viņš nomurmināja: Tā nu tas ir. Es pēcāk atradīšu Blagdenu un izspiedīšu no viņa patiesību. Bet pagaidām… Es būtu muļķis, ja neliktos ne zinis par šiem brīdinājumiem. Viņš pielēca kājās un, skrienot lejā pa kāpnēm, ar prātu pamodināja Safiru un izstāstīja, ko bija piedzīvojis naktī.

Sameklējis mazgāšanās kambara skapītī spoguli, pie kura mēdza skūties, Eragons apsēdās starp Safiras priekšķetnām, lai viņa varētu skatīties pāri plecam un redzēt to, ko redzēja viņš.

Arjai nepatiks, ka tu viņu vēro, Safira brīdināja.

Man ir jāpārliecinās, ka viņai nekas nedraud.

Safira pieņēma šo paskaidrojumu bez iebildumiem. Kā tu atradīsi viņu ? Tu pats stāstīji, ka pēc ieslodzījuma viņa esot izlikusi ap sevi nobūrumus, kas līdzīgi tavai kaklarotai pasargā viņu no pieredzējumiem.

Ja man izdotos pieredzēt tos, kas ir kopā ar viņu, es, visticamāk, varētu saprast, vai ar Arju viss ir kārtībā. Sakopojis domas, Eragons pievērsās Nasuadas tēlam, pārlaida roku pār spoguli un nomurmināja ierasto vārdu: Sapņacs.

Spogulis iezaigojās, un viss kļuva balts, izņemot deviņus cilvēkus, kas bija sapulcējušies ap neredzamu galdu. Eragons pazina Nasuadu un Vecajo padomes locekļus. Taču viņš nespēja iedomāties, kas ir savādā meitenīte apmetnī ar melno kapuci, kas ne soli neatkāpās no Nasuadas. Tas mulsināja jaunekli, jo mags spēja pieredzēt tikai tos cilvēkus, radījumus un lietas, ko reiz jau bija redzējis, taču Eragons bija pārliecināts, ka šo bērnu nekad nav skatījis vaigā. Taču drīz vien viņš aizmirsa par meitenīti, jo ieraudzīja, ka gan vīri, gan Nasuada bija apbruņojušies kaujai.

Paklausīsimies, ko viņi runā, Safira ierosināja.

Tikko Eragons mazliet pamainīja burvestību, no spoguļa atskanēja Nasuadas balss: … un apjukums mūs iznīcinās. Mūsu armijai šī kara laikā var būt tikai viens komandieris. Orin, nolem, kurš tas būs, tikai dari to ātri.

No tukšuma atskanēja balss, kuras īpašnieka ķermenis nebija redzams. Kā vēlies; tu vari stāties karaspēka priekšgalā.

-   Bet, Augstība, viņai nav pieredzes!

-   Gana, Irvin, karalis apsauca runātāju. Viņai ir vairāk pieredzes karalietās nekā visai Surdai kopā. Un vārdeni ir vienīgais karapulks, kam kaut reizi izdevies uzvarēt kādu no Galbatoriksa armijām. Ja Nasuada būtu surdiešu ģenerālis kas gan būtu savādi, tam man jāpiekrīt -, tu nevilcinoties ieceltu viņu armijas virspavēlnieka amatā. Es labprāt risināšu jautājumus par varu šajā valstī, ja tādi radīsies pēc gaidāmās sadursmes, jo tas nozīmēs, ka es vēl arvien esmu šaisaulē, nevis guļu zem zemes. Šobrīd, bīstos, mēs esam nolemti sakāvei, ja līdz nedēļas beigām Hrotgara armija nesasniegs Aberonu, jo pretinieka skaitliskais pārsvars ir pārāk liels. Tā kur palika tas nolādētais vīstoklis par sagādes vezumiem?… Ak, paldies, Arja. Vēl trīs dienas bez…

Pēc tam saruna aizvirzījās par loku stiegru trūkumu un, nesaskatot tajā neko sev noderīgu, Eragons pārtrauca burvestību. Spogulis noskaidrojās, un pēc mirkļa viņš vērās pats savā sejā.

Viņa ir dzīva, jauneklis nomurmināja. Taču pār atvieglojuma sajūtu gūlās tikko dzirdētā baisā ēna.

Safira paskatījās uz Eragonu. Mēs esam vajadzīgi Surdā.

Tiesa. Kāpēc gan Oromiss mums nepastāstīja par gaidāmo sadursmi ? Viņam vajadzēja par to zināt.

Varbūt viņš negribēja pārtraukt mācības ?

Satrauktais Eragons sāka prātot, kas vēl svarīgs varētu būt noticis Alagēzijā, par ko viņš neko nenojauta. Rorans. Sirdī ieduroties vainas dzelksnim, Eragons aptvēra, ka pēdējo reizi par brālēnu domājis pirms vairākām nedēļām, bet tā reize, kad viņš mēģināja Roranu pieredzēt, bija šķietami mūžību tālā pagātnē vēl pa ceļam uz Elesmēru.

Pēc Eragona pavēles spogulis atklāja divus stāvus uz pilnīgi balta fona. Pagāja krietns brīdis, līdz jauneklis labajā pusē stāvošajā vīrietī pazina Roranu. Brālēns bija tērpies garā ceļā nonēsātās drānās, aiz siksnas viņam bija aizbāzts veseris, seju klāja bieza bārda, un apmātība vaibstos liecināja par izmisumu. Pa kreisi no Rorana stāvēja Džeods. Vīri svaidījās augšup un lejup, skanot dārdošām viļņu šalkām, kas brīžam apslāpēja abu teikto. Pēc brīža brālēns pagriezās un devās projām cik nu Eragons varēja spriest, pa kuģa klāju, atklājot spogulim vairākus dučus citu kārvahalliešu.

Kur viņi atrodas un kāpēc tur ir arī Džeods ? nesaprata Eragons.

Novirzījis maģijas plūsmu, viņš uz īsu mirkli pieredzēja Teirmu un nodrebinājās, redzot, ka ostas noliktavas un piestātnes ir nopostījusi uguns, tad Terinsfordu, pēc tam Garova veco saimniecību un, visbeidzot, Kārvahallu. Tajā mirklī no Eragona lūpām izlauzās ievainota zvēra vaids.

Ciemats bija noslaucīts no zemes virsas.

Itin visas ēkas, pat Horsta varenais nams, bija nodedzinātas līdz zemei. Kārvahallas vietā pie Anoras upes pletās sodrējiem klāts zemes pleķis. Vienīgie miesta iemītnieki bija četri pelēki, izkāmējuši vilki, kas klīda pa krāsmatām.

Spogulis izslīdēja Eragonam no rokas un sašķīda uz grīdas. Viņš atspiedās pret Safiru, bet acis svilināja karstas asaras par nu jau uz visiem laikiem zaudētajām mājām. Safira dobji iedūcās un maigi piebikstīja zvīņām klāto zodu Eragona rokai, ietīdama Jātnieku siltā līdzjūtības segā. Es zinu, tev nav viegli, mazais, bet tavi draugi tomēr ir dzivi.

Jauneklis nodrebinājās un tad juta, kā zem saules pinuma savelkas negrozāma lēmuma kamols. Mēs esam bijuši atrauti no pasaules pārak ilgi. Ir pienācis laiks doties projām no Elesmēras un stāties pretī mūsu liktenim, lai kāds tas būtu. Pagaidām Roranam nāksies tikt galā vienam, taču vārdeniem… vārdeniem mēs varam palīdzēt.

Vai ir pienācis laiks kaujai ? Safira vaicāja, balsī ieskanoties savādai nopietnības notij.

Viņš saprata, ko pūķis grib jautāt: vai pienācis laiks izaicināt Impēriju uz atklātu cīņu, laiks nogalināt un postīt, cik jaudas, laiks atbrīvot viņu kopīgo naidu, līdz Galbatorikss gulēs miris viņu priekšā? Vai ir pienācis laiks doties karā, kas ilgs gadu desmitiem ilgi?

Ir laiks.

DĀVANAS

Eragons piecu minūšu laikā sakārtoja mantas ceļam. Oromisa dotos seglus viņš piesprādzēja Safirai, uzsvieda mugurā savas somas un piestiprināja tās pie segliem.

Safira, iepletusi nāsis, papurināja galvu un noteica: Es gaidīšu tevi divcīņu laukumā. Ierēkusies viņa metās lejup no mitekļa platformas, gaisā savicināja zilos spārnus un aiztraucās, teju skardama koku galotnes.

Strauji kā elfs Eragons aizskrēja uz Tialdari namu, kur sameklēja Oriku rūķis sēdēja iemīļotajā stūrītī un spēlēja rūnas. Oriks sagaidīja draugu ar sirsnīgu uzsitienu pa plecu. Eragon! Ko tu dari šeit tik agrā rīta stundā? Vai tad tev nevajadzēja cīnīties ar Vaniru?

-   Mēs ar Safiru dodamies projām, Eragons paskaidroja.

Oriks sastinga pavērtu muti, tad piemiedza acis un kļuva

nopietns. Vai ir kādi jaunumi?

-   Izstāstīšu vēlāk. Vai gribi mums pievienoties?

-   Uz Surdu? -Jā.

Orika bārdainajai sejai pārslīdēja plats smaids. Mani vajadzētu iekalt važās, lai es paliktu te viens pats. Es taču Elesmērā neko nedaru, tikai kļūstu resnāks un slinkāks. Kāds nieks piedzīvojumu man noteikti noderētu. Kad mēs dodamies ceļā?

-   Jo ātrāk, jo labāk. Savāc mantas, un tiekamies pie divcīņu laukuma. Vai tu varētu sarūpēt pārtiku, lai mums abiem pietiktu vienai nedēļai?

-   Vienai nedēļai? Bet ar ko…

-   Mēs lidosim ar Safiru.

Orins nobālēja. Eragon, rūķiem augstums diez ko neiet pie sirds. Pat vairāk galīgi neiet. Labāk būtu jāt ar zirgiem, tāpat kā mēs ieradāmies Elesmērā.

Eragons papurināja galvu. Tas aizņemtu pārāk daudz laika. Turklāt lidot Safiras mugurā ir ļoti viegli. Viņa tevi noķertu nagos,

ja tu izveltos no segliem. Oriks kaut ko norūca izskatījās, viņam nav labi ap dūšu un arī Eragona solījums viņu īsti nepārliecina. Izgājis no Tialdari nama, Eragons cauri meža pilsētai aizsteidzās pie Safiras, lai ar pūķi aizlidotu uz Telnēras krauju.

Nolaidušies klajumiņā, viņi ieraudzīja Oromisu, kurš sēdēja, pagriezis Glēdram muguru. Šķita, ka pūķa zvīņu atspīdumi ar tūkstoš zelta gaismas lāsumiņiem izgaismo ainavu. Nedz elfs, nedz Glēdrs pat nepakustējās. Noslīdējis no Safiras muguras, Eragons paklanījās. Skolotāj Glēdr. Skolotāj Oromis.

Ierunājās Glēdrs: Jūs esat nolēmuši atgriezties pie vārdeniem ?

Jā, esam, atbildēja Safira.

Sašutums par nodevību guva virsroku pār Eragona spēju savaldīties. Kāpēc gan jūs slēpāt no mums patiesību? Vai esat tik cieši apņēmušies aizkavēt mūs Elesmērā, ka jāķeras pie šādiem zemiskiem trikiem? Vārdeniem kuru katru mirkli uzbruks, bet jūs par to neesat bilduši ne pušplēsta vārdiņa!

Kā parasti nesatricināms, Oromiss pavaicāja: Vai vēlaties dzirdēt, kāpēc mēs tā rīkojāmies?

Vēlos turklāt loti, skolotāj, pirms Eragona paguva atbildēt Safira. Un, izmantojot viņu īpašo saikni, uzrūca savam Jātniekam: Esi pieklājīgāks!

-   Mēs noklusējām ziņas par pēdējiem notikumiem divu iemeslu dēļ. Galvenais vēl pirms deviņām dienām paši nezinājām, ka vārdeniem draud uzbrukums. Turklāt arī trīs dienas pēc tam Impērijas karaspēka patiesais lielums, atrašanās vieta, kā arī pārvietošanās ātrums palika mums slēpti, jo tikai tad lordam Dātedram izdevās uzlauzt burvestības, ko izmantoja Galbatorikss, lai maldinātu mūsu pieredzējumus.

-   Tas neizskaidro jūsu klusēšanu. Eragons kļuva pikts. Un man ir vēl viens jautājums kāpēc tad, kad jūs atklājāt, ka vārdeniem draud briesmas, Islanzadi nesauca elfus pie ieročiem? Vai tad mēs neesam sabiedrotie?

-   Karaliene, Eragon, ir saukusi elfus pie ieročiem. Visā Duveldenvārdenā atbalsojas kalēju veseru duna, bruņuzābaku šķinda un šķiršanās vaimanas. Pirmo reizi pēdējā gadsimta laikā mūsu rase izies no Duveldenvārdenas, lai stātos pretī lielākajam ienaidniekam. Ir pienākusi stunda, kad elfi atkal iznāks Alagēzijas līdzenumos. Tad Oromiss klusi piebilda: Beidzamajā laikā tu, Eragon, biji izklaidīgāks nekā parasti, un es saprotu, kāpēc. Tagad tev ir jāapzinās, kas notiek tev apkārt. Pasaule prasa, lai tu pievērstu tai visu savu uzmanību.

Eragonu pārņēma kauns, un viņš spēja vien atvainoties: Piedod, skolotāj. Jauneklis atcerējās Blagdena vārdus un atļāvās rūgti pasmaidīt. Es esmu akls kā kurmis.

-   Tā gluži nav, Eragon. Par spīti milzīgajiem pienākumiem, kurus esam uzkrāvuši tavos jaunajos plecos, tu esi turējies godam. Oromiss satraukts pavērās uz mācekli. Tuvākajās dienās mēs gaidām ziņu no Nasuadas, kurā viņa lūdz Islanzadi palīdzību un tavu atgriešanos pie vārdeniem. Es grasījos tev paziņot par vārdenu nelaimi brīdī, kad šis lūgums sasniegtu Elesmēru, jo tev būtu pietiekami daudz laika, lai tiktu līdz Surdai, pirms tiktu cilāti zobeni. Ja es būtu tev kaut ko pateicis agrāk, tad tavs uzticības zvērests liktu tev pamest mācības un steigties palīgā savai pavēlniecei. Šī iemesla dēļ es un Islanzadi turējām mēli aiz zobiem.

-   Manām apmācībām nebūs nekādas jēgas, ja vārdenus iznīcinās.

-   Taisnība. Taču tu vari izrādīties vienīgais cilvēks, kurš spēs pasargāt viņus no iznīcības, jo pastāv iespēja ne pārāk liela, tomēr tāpēc ne mazāk briesmīga -, ka kaujas laukā atradīsies arī Galbatorikss. Mūsu karavīri nepagūs ierasties palīgā vārdeniem ir krietni par vēlu, bet tas nozīmē: ja Galbatorikss patiešām ir devies karā, tev nāksies stāties viņam pretī vienatnē, bez mūsu burvju aizsardzības. Šajos apstākļos likās svarīgi, lai tava apmācība turpinātos pēc iespējas ilgāk.

Vienā acumirklī Eragona dusmas pagaisa, un to vietā nāca auksta, skarba un brutāli lietišķa apjēgsme par to, kāpēc Oromisam bija jāklusē. Tik draudīgās situācijās kā šī personiskajām jūtām nebija nekādas nozīmes. Mierīgā balsī jauneklis atzina: Tev ir taisnība. Mans uzticības zvērests liktu man rūpēties par

Nasuadas un vārdenu drošību. Tiesa, es neesmu gatavs stāties pretī Galbatoriksam. Vēl neesmu.

-   Es ieteiktu rīkoties šādi, Oromiss sacīja, ja Galbatorikss parādīsies kaujas laukā, dari visu iespējamo, lai novērstu viņa uzmanību no vārdeniem, līdz izšķirsies cīņas liktenis, un izvairies no tiešas divcīņas ar karali. Pirms jūs dodaties ceļā, es gribu, lai apsolāt kādu lietu: proti, ka jūs ar Safiru, kad notikumi to ļaus, atgriezīsieties šeit, lai pabeigtu apmācības, jo jums vēl jāapgūst ļoti daudz.

Mēs atgriezīsimies, senvalodā apsolīja Safira, pārvērzdama šos vienkāršos vārdus nepārkāpjamā zvērestā.

-   Mēs atgriezīsimies, Eragons atkārtoja, apzīmogojot abu likteni.

Gandarīts par saņemto solījumu, Oromiss pasniedzās pēc sarkana izšūta maisiņa un atvilka tā auklas. Nojauzdams, ka tev būs jādodas projām, esmu sagatavojis tev, Eragon, trīs dāvanas. Vispirms elfs no maisiņa izvilka sudraba blašķi. Te ir ar manām burvestībām uzlabots fēlnirvs. Šī dzira atjaunos tev spēkus, kad nekas cits vairs nelīdzēs, turklāt var izrādīties, ka dzēriens tev noder arī citos apstākļos. Lieto šo fēlnirvu prātīgi es paguvu pagatavot vien dažus malkus burvju šķidruma.

Pasniedzis blašķi Eragonam, Oromiss izņēma no maisiņa garu, melni zilu zobena jostu. Pasvārstījis to rokās, jauneklis nosprieda, ka josta ir neparasti bieza un smaga. To greznoja liānu vīteņu rakstā izausti pavedieni. Oromisa iedrošināts, Eragons pavilka lentīti jostas galā. Kad jostas vidus paslīdēja sāņus, atklājot divpadsmit dimantus, katru apmēram collu diametrā, Eragonam aizrāvās elpa. Četri dimanti bija caurspīdīgi, četri melni, bet pārējie krāsaini: sarkans, zils, dzeltens un brūns. Pirmajos saules staros tie zaigoja auksti un spoži kā ledus, mezdami daudzkrāsainas atblāzmas uz Eragona plaukstām.

-   Skolotāj… Jauneklis papurināja galvu, krietnu brīdi nespēdams izdvest ne vārda. Vai ir droši ko tādu uzticēt man?

-   Sargā to labi, lai nevienam nerastos kārdinājums jostu nozagt. Tā savulaik piederēja Belotam Viedajam tu par viņu lasīji atmiņās par Tumsas gada notikumiem un tiek uzskatīta par vienu no Jātnieku lielākajiem dārgumiem. Šie ir vērtīgākie dārgakmeņi, ko Jātnieki visos savas pastāvēšanas gados spējuši sameklēt. Dažus mēs iemainījām no rūķiem. Citus ieguvām kaujā vai izrakām no zemes paši. Akmeņiem nav maģiska spēka, taču tu vari tos izmantot kā savas enerģijas glabātavu, lai vajadzības gadījumā tev būtu iespēja pasmelties no šīs rezerves. Šī josta kopā ar Zaroka spala pogā iestrādāto rubīnu ļaus tev uzkrāt pietiekamu daudzumu enerģijas, lai kaujas laikā, izmantojot burvestības vai pat stājoties pretī ienaidnieka burvjiem, tu pārāk nenokausētu sevi.

Pašu pēdējo Oromiss izvilka ne pārāk resnu vīstoklīti, kas bija paslēpts koksnes futrālī ar reljefu Menojas koka attēlu. Atritinājis loksni, Eragons saprata, ka tas ir dzejolis, ko viņš nolasīja Agaeti Blodhren laikā. Tas bija pārrakstīts Oromisa izsmalcināti kaligrāfiskajā rokrakstā un ilustrēts ar elfa izcilajiem tintes gleznojumiem. Katras četrrindes pirmo zīmi veidoja uzgleznotu augu un dzīvnieku savijums, bet vārdu kolonnas un attēlus ierāmēja smalki spirālveida raksti.

-    Man likās, Oromiss noteica, ka tu labprāt paglabātu vienu dzejoļa norakstu pie sevis.

Eragons stāvēja ar divpadsmit neaptverami vērtīgajiem dimantiem vienā rokā un Oromisa vīstokli otrā un saprata, ka dzejolis viņam šķiet krietni dārgāks par jostu. Jauneklis paklanījās; pateicības jūtu pārpilnība ļāva Eragonam pateikt vien divus vienkāršus vārdus: Paldies, skolotāj.

Tad Oromiss pārsteidza Eragonu, aizsākdams elfu tradicionālo sveicienu un tādējādi izrādīdams īpašu godu savam māceklim: Lai veiksme smaida pār tevi!

-   Lai zvaigznes sargā tevi.

-   Un lai miers iemājo tavā sirdī, pabeidza elfs ar sudrabainajiem matiem. Tad viņš atkārtoja šo pašu rituālu ar Safiru. Tagad lidojiet ātri kā ziemeļu vējš un ziniet, ka jūs abi Safira Spožzvīņe un Eragons Ēnkāvis nesat līdzi Oromisa, Trandurina nama pēdējās atvases, pazīstama arī kā Sērojošā Zintnieka un Veselā Kropļa, svētību.

Un arī manējo, piebilda Glēdrs. Pastiepis kaklu, pūķis ar degungalu pieskārās Safiras degungalam. Viņa zelta acis uzmirdzēja kā gailošu ogļu atvari. Gādā par savu sirdi, Safira. Safira par atbildi dobji iedūcās.

Viņi visi vēlreiz sirsnīgi atvadījās. Safira pacēlās virs Duveldenvārdenas biezokņiem, un Oromiss ar Glēdru uz kraujas malas saruka arvien mazāki. Par spīti Elesmērā piedzīvotajām grūtībām, Eragons zināja, ka viņam pietrūks elfu, jo šeit viņš pirmo reizi kopš bēgšanas no Palankāra ielejas bija atkal juties kā mājās.

"Es dodos projām no šīs meža pilsētas kā gluži cits cilvēks," viņš nodomāja un, ciešāk pieķēries Safirai, aizvēra acis.

Pirms satikt Oriku, viņi piestāja vēl vienā vietā Tialdari namā. Safira uzmanīgi nolaidās iežogotajā dārzā, lai ar asti vai ķetnām nenolauztu kādu retu puķi. Negaidīdams, kad pūķis pietupsies, Eragons nolēca zemē. Vēl pirms neilga laika šāda pārgalvība būtu beigusies ar savainojumu vai asām sāpēm mugurā.

No nama iznāca kāds elfs, pieskārās lūpām ar īkšķi un rādītājpirkstu un apvaicājās, kā var pakalpot. Eragons lūdza audienci pie Islanzadi. Lūdzu, pagaidi šeit, Sidrabroci, elfs sacīja.

Nepagāja ne piecas minūtes, kad no Tialdari nama dziļumiem parādījās pati karaliene. Viņas sarkanā tunika atgādināja asins lāsi starp balti tērptajiem elfu augstmaņiem un galma dāmām, kas viņu pavadīja. Sasveicinājusies atbilstoši etiķetei, Islanzadi sacīja: Oromiss man pavēstīja par tavu vēlmi doties projām no Elesmēras. Man jūsu aizlidošana liekas pārsteidzīga, tomēr neviens nevar pretoties likteņa gribai.

-   Nē, Jūsu Augstība… Jūsu Augstība, pirms došanās projām no Elesmēras mēs atnācām jums pateikties. Jūs bijāt ļoti laipna, tāpēc sakām paldies jums un jūsu namam par drānām, mitekli un dienišķo maizi. Mēs esam jūsu parādnieki.

-   Par parādiem, Jātniek, nevar būt ne runas. Mēs tikai atmaksājām niecīgu daļiņu no tā, kas pienācās jums un pūķiem par mūsu nožēlojamo nespēju rīkoties Kritiena laikā. Tomēr esmu gandarīta, ka novērtējat mūsu viesmīlību. Karaliene uz brīdi apklusa. Kad nonāksiet Surdā, nododiet manus karaliskos sveicienus lēdijai Nasuadai un karalim Orinam un dariet viņiem zināmu, ka mūsu karaspēks drīzumā uzbruks Impērijas ziemeļiem. Ja mums uzsmaidīs veiksme, pārsteigsim Galbatoriksu nesagatavotu un ar laiku sašķelsim viņa armiju uz pusēm.

-   Kā pavēlat!

-   Tāpat jums ir jāzina, ka esmu nosūtījusi divpadsmit mūsu labākos zintniekus uz Surdu. Ja tu vēl būsi dzīvs, kad viņi ieradīsies Aberonā, elfu burvji stāsies tavā pkkļautībā un darīs visu iespējamo, lai dienu un nakti pasargātu tevi no briesmām.

-   Paldies, Jūsu Augstība!

Islanzadi pastiepa roku, un viens no elfu augstmaņiem pasniedza viņai seklu, vienkāršu koka kasti. Oromiss tev jau pasniedza savas dāvanas, tagad pienākusi mana kārta. Lai tās tev atgādina par laiku, ko pavadīji kopā ar mums zem tumšajām priedēm. Viņa atvēra kasti tajā, guldīts uz samta, atradās garš, tumšs, izliekts loks ar savītiem galiem. Loka rokas balstu un plecus rotāja sudraba plāksnītes ar kizila lapu gravējumu. Līdzās.ierocim atradās bultu maks ar jaunām bultām, ko greznoja baltas gulbja spalvas. Tagad, kad esi ieguvis mūsu spēku, tev pienākas viens no mūsu lokiem. Es pati to izdziedāju no īves. Stiegra nekad nepārtrūks. Un, kamēr vien tu izmantosi šīs bultas, tev būs grūti netrāpīt mērķim pat brāzmainā vējā.

Eragonu kārtējo reizi pārsteidza elfu dāsnums. Jauneklis paklanījās. Ko gan es varu teikt, Jūsu Augstība? Tas, ka jūs uzticat man savu roku darinājumu, man ir milzīgs gods.

Islanzadi pamāja, it kā piekristu viņam, tad pagāja pāris soļu viņam garām un sacīja: Safira, tev es nekādas dāvanas neatnesu, jo nespēju iedomāties, kas tev varētu noderēt, bet, ja Elesmērā ir jel kas, ko tu vēlies, saki un tu to saņemsi.

Pūķiem, Safira atbildēja, nav nepieciešamas mantas, lai viņi justos laimīgi. Kam gan mums dārgumi, ja mūsu āda ir krāšņāka par jebkuru bagātību krātuvi? Nē, man ir gana ar laipnību, ko jūs izrādījāt Eragonam.

Islanzadi novēlēja viņiem laimīgu ceļu. Tad karaliene pagriezās un, sarkanajam apmetnim uzplandot, devās projām no dārza. Pie ieejas namā viņa apstājās un sacīja: Ak jā, Eragon?

-   Jā, Jūsu Augstība!

-   Kad tu satiksi Arju, lūdzu, nodod viņai, ka ļoti viņu mīlu un ka Elesmērā viņas ļoti pietrūkst. Vārdi izskanēja stīvi un oficiāli. Nesagaidījusi atbildi, karaliene kopā ar elfu augstmaņiem un galma dāmām izgāja no dārza un pazuda starp ēnainajiem kokiem, kas norobežoja Tialdari nama iekštelpas.

Safirai bija vajadzīga nepilna minūte, lai aiznestu Eragonu līdz divcīņu laukumam, kura malā uz milzīga mantu saiņa sēdēja Oriks pikti sarauktu pieri, mētādams savu kaujas cirvi no rokas rokā. Bija jau laiks, rūķis norūca. Viņš piecēlās un aizslidināja ieroča kātu aiz siksnas. Eragons atvainojās par aizkavēšanos, tad uzsēja Orika nešļavu aiz segliem. Rūķis paskatījās uz Safiras muguru, kas slējās augstu pār viņa galvu. Un kā, pie Morgotala melnās bārdas, es tikšu tur augšā? Tu, Safira, esi gludāka par visgludāko akmeni.

Šādi, pūķis atbildēja, nogūlās uz vēdera un pastiepa pakaļkāju uz priekšu, cik tālu tā sniedzās, izveidodams mezglainu pakāpienu. Ar skaļu nopūtu uzrausies uz pūķa kājas, Oriks rāpās pa to augstāk. Safira iesprauslojās, un no viņas nāsīm izšāvās sīkas liesmu mēlītes. Pasteidzies man kut!

Uz Safiras gurna veidotās "plakankalnes" Oriks mirkli atvilka elpu, tad pārcēla vienu kāju otrpus pūķa muguras dzelkšņiem un uzmanīgi aizgāja līdz segliem. Viņš paplikšķināja pa vienu no ziloņkaula krāsas dzelkšņiem sev starp kājām un noteica: Šis būtu izcilākais veids, kā zaudēt savu vīrieša mantību.

Eragons pasmaidīja. Tikai nepaslīdi. Kad Oriks apsēdās seglu priekšpusē, Eragons uzkāpa Safirai mugurā un iekārtojās aiz rūķa. Lai Oriks varētu noturēties seglos, kad pūķis pagrieztos vai mestu gaisā kūleni, Eragons izvilka garākas auklas un lika rūķim iemaukt tajās kājas.

Safira piecēlās pilnā augumā, Oriks nozvārojās, tad sagrāba dzelksni, kas slējās viņam priekšā. Brrr! Eragon, neļauj man vērt vaļā acis, kamēr esam gaisā, citādi, baidos, man sametīsies nelāga dūša. Šitā ir viena nedabiska lieta. Rūķi nav paredzēti jāšanai pūķu mugurā. Nekas tāds nekad nav noticis.

Nekad?

Oriks, neizdvesdams ne skaņas, tikai papurināja galvu.

Elfi lielākos un mazākos pulciņos lēni iznāca no Duveldenvārdenas un sastājās gar lauka malu, nopietnām sejām vērodami, kā Safira paceļ caurspīdīgos spārnus, lai paceltos gaisā.

Juzdams, kā zem kājām saspringst pūķa varenie muskuļi, Eragons ciešāk satvēra seglu siksnas. Pēc īsa ieskrējiena Safira uzšāvās zilajās debesīs, strauji un spēcīgi vēzēdama spārnus, lai paceltos virs milzīgo koku galotnēm. Viņa apmeta vairākus lokus, celdamās arvien augšup, līdz sasniedza lidojumam piemērotāko augstumu, tad pagriezās uz dienvidiem, uz Hadaraka tuksneša pusi.

Kaut gan Eragonam ausīs skaļi kauca vējš, viņš saklausīja, kā Elesmērā atskan skaidras sievietes balss dziedāta dziesma, gluži kā toreiz, kad viņi ieradās priežu pilsētā. Viņa dziedāja:

Projām, projām, tev jālido projām Pāri kalniem un lejām Uz tāltālām zemēm. Projām, projām, tev jālido projām, Lai neatgrieztos pie manis.

OKEĀNA RĪKLE

Zili melni viļņi šūpojās zem "Pūķa spārna", ik pa brīdim uzsviezdami kuģi augstu gaisā. Tur tas mirkli sastinga putu klātā ūdens blāķa draudīgajā virsotnē, lai drīz sagāztos uz priekšu un pa viļņa muguru trauktos lejup melnajā, miklajā aizā. Dzeļošas miglas grīstes plandījās dzestrajā gaisā, bet vējš vaidēja un kauca kā milzīgs apsēsts spoks.

Rorans stāvēja, sagrābis klāja labās puses margas, un vēma, noliecies pār kuģa bortu; vētra no kuņģa vairs spēja izspiest vien skābenu žulti. Viņš bija lepojies, ka uz Klovisa baržām jūras slimība ne reizes nepiemetās, taču vētra, no kuras viņi mēģināja aizbēgt, bija tik stipra, ka pat Utara vīri visi kā viens sālī un darvā līdz kaulam mērcēti ar grūtībām spēja paturēt izdzerto viskiju sevī.

Roranam likās, ka viņam starp lāpstiņām trāpījusi vai puse aisberga, kad milzīgs vilnis, sitoties pret kuģa sāniem, pāršļāca klājam ūdens kalnu, kas pēc tam nozuda novades lūkās un tālāk putojošajā, pinkainajā, piktajā okeānā, no kura bija nācis. Ar nosalušajiem pirkstiem, kas kustējās neveikli kā koka gabali, viņš izslaucīja no acīm sāļo ūdeni un, piemiedzis tās, paskatījās uz apvārsni tintes melnumā aiz kuģa pakaļgala.

Varbūt vētra nojauks mūsu pēdas. Kopš brīža, kad viņi pabrauca garām Dzelzs klintīm un aplieca ragu, ko Džeods nosauca par Edur Carthungavē, bet Utars dēvēja par Ratbara piesi, "Pūķa spārnam" pakaļ dzinās trīs korvetes ar melnām burām. Kores asteskauls, ko neteiksi, pasmīnēdams zemesragu raksturoja Utars. Sekotāju kuģi bija ātrāki par "Pūķa spārnu", kuru smagnēju darīja ciematnieku pulks un viņu mantas, tāpēc tie drīz vien panāca tirdzniecības kuģi un pāris reižu nobēra pār to bultu krusu. Ļaunākais bija tas, ka lielākajā korvetē, šķiet, atradās burvis, jo no tās šautās bultas bija pārpasaulīgi precīzas tās pāršķēla virves, sabojāja ballistas un ieķīlēja vinčas. Uzbrukumi lika

Roranam noprast, ka Impērija ir atmetusi domu par viņa sagūstīšanu un tagad darīs visu iespējamo, lai viņš neatrastu patvērumu pie vārdeniem. Viņš jau gatavoja kārvahalliešus abordāžas atvairīšanai, kad mākoņi virs galvas satumsa draudīgi violeti, sāka gāzties pātagojošs lietus, bet no ziemeļrietumiem viņus panāca plēsonīga vētra. Šobrīd Utars bija iegriezis "Pūķa spārnu" šķērsām vējam viņi devās uz Dienvidu salām, kur kapteinis cerēja izbēgt no vajātājiem Beirlendas sēkļu ūfl līču labirintā.

Starp diviem ducīgiem negaisa mākoņiem aizšāvās horizontāla zibens šautra, uz mirkli pārvērzdama pasauli bāla marmora cilnī, bet tad visam atkal uzgūlās tumsa. Katrs žilbinošais zibens uzliesmojums atstāja Rorana skatienā nekustīgu ainu, kas tur pulsēja vēl krietnu brīdi pēc tam, kad šautru bija aprijusi nakts.

Tad debesis pārcirta nākamā zibens pātaga un Rorans redzēja gluži kā melnbaltu gleznojumu virknē kā bezānburas stenga sagriezās, nokrakšķēja un iegāzās bangojošajā jūrā pa kreisi no kuģa. Pagrābis glābšanas trosi, Rorans aizvilkās līdz kvarterklājam un kopā ar Bondenu sāka cirst tauvas, kas vēl arvien saistīja stengu ar "Pūķa spārnu", novelkot kuģa priekšgalu uz leju. Pārcirstās virves aizšāvās gaisā, locīdamās kā čūskas.

Kad tas bija paveikts, Rorans noslīga uz klāja, labo roku ieāķējis margapmalē, lai noturētos vietā, kad kuģis traucās divdesmit… trīsdesmit pēdu lejup starp viļņiem. Pāri augumam pārvēlās kārtējais ūdens vāls, izdzīdams pēdējo siltumu no kauliem. Jaunekļa ķermeni sāka kratīt nevaldāmi drebuļi.

Neļauj man te nomirt, viņš lūdzās, lai gan nezināja, pie kā īsti ar šo lūgumu vēršas. Ne šajos nežēlīgajos viļņos. Mans mērķis vēl nav sasniegts. Tajā garajā naktī jauneklis glābās atmiņās par Katrīnu, smeldamies tajās mierinājumu, kad likās, ka pārgurušo ķermeni draud atstāt pēdējā cerība.

Vētra ilga divas pilnas dienas un norima, kad nakts sāka griezties uz rīta pusi. Nākamais rīts pienāca ar blāvi zaļganu saullēktu, skaidrām debesīm un trim melnām burām pie apvāršņa ziemeļpusē. Dienvidrietumos varēja saskatīt dūmakā tīto Beirlendas apveidu, kas dusēja zem mākoņu kroņa apvīta milzu kalna.

Rorans, Džeods un Utars sanāca mazajā priekšgala kajītē plašā kapteiņa kajīte bija atvēlēta sirdzējiem. Utars izritināja uz galda karti un norādīja uz punktu virs Beirlendas. Mēs pašlaik atrodamies šeit, viņš paskaidroja. Tad viņš paņēma lielāku karti, kas attēloja visu Alagēzijas krasta līniju, un pielika pirkstu pie Džietas upes grīvas. Un te mums vajadzētu nokļūt, jo pārtikas līdz Rīvstounai nepietiks. Tiesa, kā turp nokļūt, izvairoties no vajātājiem, es nezinu. Ar salauztu bezānmastu tās nolāpītās korvetes mūs panāks rīt ap pusdienlaiku vai vēlākais pret vakaru, ja mums izdosies labi nostrādāt ar burām.

-Vai mēs spētu uzstādīt rezerves mastu? Džeods vaicāja. Parasti uz tik lieliem kuģiem tādi ir, lai veiktu nepieciešamos remontdarbus.

Utars paraustīja plecus. Tas būtu iespējams, ja vien starp mums būtu kārtīgs kuģa namdaris. Ņemot vērā, ka tāda starp mums nav, es negribētu, lai kāds nepieredzējis cilvēks mēģina uzsliet mastu, tas var nogāzties uz klāja un kādu savainot.

Tad ierunājās Rorans: Ja nebūtu jābaidās no burvja vai burvjiem, es ieteiktu sagaidīt korvetes un doties pret viņiem tuvcīņā, jo uz šī kuģa ir krietni vairāk ļaužu nekā korvešu apkalpēs. Tomēr šajos apstākļos es vairītos no kaujas. Pastāv liela iespēja, ka mēs negūsim virsroku galu galā bez pēdām ir izgaisuši tik daudzi kuģi, kas devušies palīgā vārdeniem.

Utars krekstēdams uzvilka apli apkārt viņu pašreizējai atrašanās vietai. Tik tālu mēs varētu aizbūrāt līdz rītdienas vakaram, pieņemot, ka saglabājas mums labvēlīgs vējš. Mēs, ja vēlētos, varētu izkāpt krastā vai nu Beirlendā, vai Nijā, taču es šaubos, vai tas mums kaut kā līdzētu. Tās būtu kā lamatas. Tur mūs viegli nomedītu vai nu korvešu kareivji, vai razaki, vai pats Galbatorikss.

Rorans sarauca pieri, prātodams par bēgļu iespējām. Kauja ar korvetēm likās neizbēgama.

Vairākas minūtes kajītē valdīja klusums, kurā bija dzirdami tikai viļņu šļaksti pret kuģa sāniem. Tad Džeods uzlika pirkstu uz punkta kartē starp Beirlendu un Niju, paskatījās uz Utaru un iejautājās: Un kā ar Kuiļa Aci?

Roranam par lielu pārsteigumu rētu klātais jūrasbraucējs nobālēja. Es to neuzņemšos, Džeod, nekad mūžā. Es drīzāk stāšos pretī korvešu vīriem un miršu atklātā jūrā, nevis došos uz to nolādēto vietu. Tur nebūtībā ir aizrauts divreiz vairāk kuģu nekā visā Galbatoriksa flotē.

-   Es atminos lasījis, Džeods iebilda, atlaizdamies dziļāk krēslā, ka paisuma un bēguma pīķī to var šķērsot pilnīgi droši. Vai tad tā nav?

Ļoti negribīgi Utars atzina: Tiesa. Taču Acs ir tik plata, ka šķērsojums jāsāk tieši pareizajā laikā, lai neaizietu bojā. Un mums tas būs teju neiespējami, lai vienlaikus izbēgtu no korvetēm.

-   Toties, ja mums tas izdotos, Džeods uzstāja, ja mums izdotos uzsākt šķērsojumu tieši laikā, korvetes aizietu bojā vai ja viņi zaudētu dūšu būtu spiestas apbraukt Niju. Tad mums būtu gana laika, lai paslēptos kaut kur Beirlendas krastos.

-   Pārāk daudz "ja"… Ja kāds no šiem "ja" nepiepildīsies, mēs barosim zivis jūras dibenā.

-   Liecies mierā, Utar, bailes nomāc tavu veselo saprātu. Atzīstu, tas, ko es piedāvāju, ir bīstami, taču ne bīstamāk par bēgšanu no Teirmas. Vai tu apšaubi savu spēju šķērsot šaurumu? Vai tev pietrūkst dūšas?

Utars sakrustoja kailās rokas uz krūtīm. Tu, Džeod, nez vai esi redzējis Kuiļa Aci, ko?

-   Es melotu, ja teiktu, ka esmu.

-   Nav jau tā, ka man trūktu vīra dūšas, taču Acs ir kas pārcilvēcīgs; salīdzinājumā ar to mūsu lielākie kuģi ir kā skaidas, mūsu dižākās ēkas kā leļļu namiņi. Mēģinājums šķērsot to līdzinātos mēģinājumam aizbēgt no lavīnas kalnos; mums tas var izdoties, bet tikpat labi mūs var samalt putekļos.

-   Kas, Rorans jautāja, ir Kuiļa Acs?

-   Visu aprijoša okeāna rīkle, Utars noskaldīja.

Džeods mierīgākā balsī piebilda: Tas, Roran, ir ūdens virpulis, kas veidojas, starp Beirlendu un Niju saduroties paisuma vai bēguma straumēm. Starp bēgumu un paisumu Acs griežas no ziemeļiem uz rietumiem. Starp paisumu un bēgumu tā griežas no ziemeļiem uz austrumiem.

-   Tas neizklausās pārāk bīstami.

Utars papurināja galvu tik nikni, ka bize kā pātaga uzšāva pa vēju aprauto kaklu, un iesmējās. Ne pārāk bīstami, ko tu neteiksi! Ha!

-   Tas, ko tu nespēj iedomāties, Džeods turpināja, ir atvara lielums. Parasti Acs vidus diametrs ir kāda līga, bet virpuļa malas var sniegties desmit piecpadsmit jūdžu platumā. Kuģis, kam nepaveicas un ko Acs ierauj sevī, tiek novilkts dzelmē un sašķaidīts pret zemūdens klintīm. Atlūzas bieži tiek izskalotas abu salu pludmalēs.

-   Vai kādam ienāks prātā, ka mēs varētu izvēlēties šo ceļu? Rorans gribēja zināt.

-    Neienāks gan, un tam ir acīmredzams iemesls, Utars norūca. Džeods tikmēr papurināja galvu.

-   Vai pastāv iespēja, ka mums tomēr izdotos šķērsot Aci?

-   Mēģināt to būtu pēdējā muļķība.

Rorans pamāja. Utar, es saprotu, ka tevi šī iespēja īsti nevilina, taču mums nav daudz variantu. Es neesmu jūrnieks, tāpēc man ir jāpaļaujas uz tavu spriedumu: vai mēs varam šķērsot Aci?

Kapteinis mirkli vilcinājās. Varbūt varam, varbūt ne. Ir jābūt galīgi trakam, lai pie tā briesmoņa piebrauktu tuvāk par piecām jūdzēm.

Izvilcis veseri, Rorans ieblieza pa galdu, atstādams tajā puscollu dziļu robu. Tad es būšu galīgi traks! Viņš izturēja Utara skatienu, līdz kapteinis nepatikā novērsās. Vai man jāatgādina, ka mēs esam nokļuvuši tik tālu, jo darām to, ko, pēc drūvīgu vaimandieniņu domām, nav iespējams vai vismaz nevajadzētu darīt. Mēs, kārvahallieši, uzdrošinājāmies pamest savas mājas un pāriet Kori. Džeods uzdrošinājās iedomāties, ka ir iespējams nozagt "Pūķa spārnu". Kāda, Utar, ir tava uzdrošināšanās? Ja mēs metīsim izaicinājumu Acij un izdzīvosim, lai pavēstītu par to Alagēzijai, tevi paaudžu paaudzēs daudzinās par vienu no dižākajiem jūrasbraucējiem šīs zemes vēsturē. Tagad atbildi man, tikai atbildi patiesi: vai to ir iespējams izdarīt?

Utars pārbrauca ar plaukstu sejai. Pēc mirkļa viņš ierunājās klusā balsī, it kā Rorana vārdi būtu likuši viņam atmest bravūrīgo spītēšanos. Es nezinu, Dižveseri… Ja mēs gaidīsim, lai Acs aprimst, korvetes vai* izrādīties pārāk tuvu, tātad ja izglābsimies mēs, izglābsies arī viņi. Un, ja norims vējš, straume mūs sagrābs un mēs nespēsim izrauties no virpuļa.

Vai tu kā kapteinis vēlies to mēģināt? Nedz Džeods, nedz es mēs nevaram uzņemties "Pūķa spārna" vadīšanu tavā vietā.

Krietnu brīdi Utars, salicis plaukstas vienu uz otras, pētīja kartes. Viņš novilka pāris līniju no viņu pašreizējās atrašanās vietas un, sarakstījis Roranam nesaprotamus skaitļus stabiņos, veica kaut kādus aprēķinus. Beidzot viņš sacīja: Es baidos, ka mēs dodamies nāvē, bet, jā, es darīšu visu, ko spēju, lai mēs tiktu pāri Acij sveiki un veseli.

Rorans gandarīts nolika veseri uz galda. Lai nu tā būtu.

PĀRI KUIĻA ACIJ

Dienas gaitā korvetes arvien tuvojās "Pūķa spārnam". Kad vien iespējams, Rorans vēroja Impērijas karakuģus, uztraukdamies, ka tie varētu pietuvoties bēgļiem pietiekami tuvu, lai uzbruktu, pirms "Pūķa spārns" sasniegtu Aci. Taču izskatījās, ka Utaram izdosies saglabāt pietiekamu attālumu no vajātājiem, vismaz tik ilgi, lai uzsāktu pārdrošo manevru.

Izpildot Utara pavēli, Rorans un pārējie ciematnieki sakārtoja kuģi pēc vētras un sagatavoja to gaidāmajam pārbaudījumam. Līdz tumsai darbi bija pabeigti, un bēgļi izdzēsa visus lukturus uz klāja, tā cerot novērst Impērijas jūrnieku uzmanību no "Pūķa spārna" mērķa. Šī mazā viltība izdevās, jo, kad uzlēca saule, Rorans ieraudzīja, ka korvetes novirzījušās apmēram jūdzi uz ziemeļrietumiem, tomēr ātrie karakuģi drīz vien atguva iekavēto.

Vēlāk tajā rītā Rorans uzrāpās mastā un ierausās masta grozā krietnas simt trīsdesmit pēdas virs klāja no turienes cilvēki izskatījās ne lielāki par mazo pirkstiņu. Ūdens un debesis, "Pūķa spārnam" svaidoties viļņos, likās draudīgi šūpojamies ap viņu.

Rorans pielika pie acs līdzpaņemto tālskati un brīdi regulēja, līdz varēja skaidri saskatīt korvetes, kas atradās nepilnas četras jūdzes aiz muguras un tuvojās straujāk, nekā viņam būtu gribējies. "Viņi laikam ir sapratuši, ko grasāmies darīt," viņš nodomāja. Pagriezis tālskati pretējā virzienā, Rorans sāka pētīt okeāna virsmu, cerēdams ieraudzīt kādas Kuiļa Acs pazīmes. Viņš apstājās, pamanījis salas lieluma putu apli, kas griezās no ziemeļiem uz austrumiem. "Mēs esam nokavējuši," viņš nodomāja, vēderam bailēs saraujoties. Paisums jau bija beidzies, un, ūdenim atplūstot no sauszemes, Kuiļa Acs pieņēmās ātrumā un spēkā. Rorans pavērsa tālskati lejup, pāri masta groza malai, un ieraudzīja, ka mezglainā virve, ko Utars bija piesējis kuģa aizmugurē pie labā borta, lai noteiktu, kad "Pūķa spārns" nonāks virpuļa darbības laukā tā šobrīd peldēja līdzās kuģim, nevis aiz tā kā iepriekš.

Vienīgā mazā priekšrocība viņi traucās Acs straumes virzienā, nevis pretī tai. Ja būtu otrādi, viņiem atliktu tikai viens gaidīt, kad bēgums beigsies un sāksies paisums.

Rorans dzirdēja, kā lejā Utars sauc ciematniekus pie airiem. Vēl pēc mirkļa "Pūķa spārna" sānos parādījās divas rindas kāršu, kas lika kuģim izskatīties kā milzīgam ūdensmērītājam. Atskanot vēršādas bungu sitienam, ko ar saucienu papildināja Bondens, kuram bija uzticēts uzturēt airēšanas ritmu, airi šāvās uz priekšu, ienira zaļajā ūdenī un tad atkal pacēlās virs okeāna virsmas, atstādami aiz sevis baltu, sakultu putu pēdas. "Pūķa spārns" uzņēma ātrumu, tagad traucoties straujāk par korvetēm, kuras vēl atradās ārpus Acs ietekmes.

Rorans baisā apbrīnā vēroja izrādi, kas norisinājās viņa acu priekšā. Teju svarīgākais "lugas" elements, no kura atkarīgs iespējamais iznākums, bija laiks. Kaut arī viņi iebrauca virpulī par vēlu, vai "Pūķa spārns", liekot lietā gan airus, gan buras, būs gana ātrs, lai šķērsotu Aci? Un vai korvetēm arī to komandas bija ķērušās pie airiem izdosies samazināt attālumu līdz bēgļiem, lai nodrošinātu savu izglābšanos? Viņš to neprata noteikt. Dārdošās bungas likās skaitām minūtes; Rorans spilgti izjuta katru garām skrienošo mirkli.

Jauneklim par lielu pārsteigumu, uz groza malas pēkšņi parādījās roka, bet aiz tās arī Baldora seja. Kalēja dēls paskatījās uz viņu un teica: Padod, lūdzu, roku! Citādi es tūlīt novelšos atpakaļ lejā.

Rorans sasprindzināja augumu un palīdzēja Baldoram ierausties grozā. Kalēja dēls pasniedza viņam sausiņu un kaltētu ābolu sauju. Iedomājos, ka tu varbūt gribi kaut ko uzkost. Pateicībā pamājis galvu, Rorans nokoda sausiņa gabalu un atkal paņēma tālskati. Kad Baldors pavaicāja: Vai tu jau redzi Aci? Rorans iedeva viņam tālskati un pats pievērsās ēdienam.

Nākamās pusstundas laikā putu virpuļa griešanās kļuva arvien ātrāka, līdz tas riņķoja kā vilciņš. Ūdens apļa malās sāka pakāpeniski celties augšup, bet putas likās nozūdam milzīgas bedres dibenā. Tumšais atvars kļuva arvien lielāks un dziļāks. Gaisu virs tā piepildīja virpuļojošas miglas ciklons, bet no bezdibeņa piķa melnās rīkles izlauzās mokpilns kauciens, kas atgādināja ievainota vilka gaudas.

Ātrums, ar kādu veidojās Kuiļa Acs, satrieca Roranu. Labāk kāp lejā un izstāsti Utaram, ko redzējām, viņš sacīja.

Baldors izkāpa no groza. Piesien sevi pie masta, citādi tevi izsviedīs no groza.

Labi, labi.

Aptinot virves ap augumu, Rorans atstāja rokas brīvas, lai tad, ja rastos nepieciešamība, viņš varētu izvilkt no maksts nazi un pārgriezt valgus. Spriedze auga augumā. Atvara centrs tagad atradās apmēram jūdzi aiz "Pūķa spārna" pakaļgala, savukārt korvetes jūdzes divas aiz bēgļiem; Acs strauji pieņēmās spēkā. Tad notika kas ļaunāks sagrieztā ūdens masa likās paraujam sev līdzi arī vēju: te tas pūta no vienas, te no otras puses. Buras uz mirkli piepūtās, tad atkal noplaka, tad atkal piepūtās, apjukušajam vējam mētājoties ap kuģi.

Iespējams, Utaram bija taisnība, Rorans nodomāja. Iespējams, es gāju soli par tālu un stājos ceļā pretiniekam, kuru nevar pieveikt ar pārliecības spēku vien. Iespējams, es esmu nolēmis visus ciematniekus nāvei. Dabas spēkus nav iespējams iebiedēt.

Kuiļa Acs virpuļa ārējā robeža veidoja gandrīz deviņas ar pusi jūdzes lielu apli. Cik jūras asu dziļa tā bija, nezināja neviens, tikai tie, ko Acs savulaik bija nogremdējusi. Atvara malas slējās četrdesmit piecu grādu slīpumā; tās likās seklu rievu sašvīkotas, gluži kā mikls māls, ko uz ripas veido izveicīgas podnieka rokas. Dobjais kauciens kļuva vēl skaļāks, līdz Roranam likās: pasaulei jāsabirst putekļos no vibrācijas spēka. No miglas pāri virpuļojošajam bezdibenim pacēlās pasakaini skaista varavīksne.

Ūdens plūsma šķita kļuvusi vēl straujāka; cērtoties ap virpuļa malu, tā rāva "Pūķa spārnu" neticamā ātrumā, padarīdama arvien mazāk un mazāk ticamu iespēju, ka kuģim izdosies izrauties no atvara skavām Acs dienvidu pusē. Virpuļa straujums bija licis "Pūķa spārnam" sagāzties tik tālu uz labā borta pusi, ka Rorans karājās gaisā virs putojošā ūdens.

Par spīti "Pūķa spārna" ātrumam, korvetes likās virzāmies arvien tuvāk un tuvāk. Impērijas kuģi peldēja līdzās cits citam ar nepilnas jūdzes atstarpi. To airi tika vēzēti pilnīgā saskaņā, gluži kā divas spuras, kas cilājas pie laivas korpusa, arot okeāna virsmu. Rorans ar apbrīnu noskatījās uz šo ainu.

Tad jauneklis aizbāza tālskati aiz krekla tas vairs nebija vajadzīgs. Korvetes atradās pietiekami tuvu, lai saskatītu tās ar neapbruņotu aci, savukārt atvaru arvien blīvāk aizsedza baltas miglas mākoņi, kas cēlās no konusa malas. Pēc tam arī mākoņus ievilka virpuļa dziļumā, līdz migla atgādināja gaisīgu Kuiļa Acs dubultnieku.

Kādā brīdī "Pūķa spārns" mainīja halzi, novirzīdamies no straumes, lai pēc Utara pavēles mēģinātu izlauzties atklātā jūrā. Ķīlis nodrebēja sakultajā ūdenī, un kuģa ātrums nokritās uz pusi, "Pūķa spārnam" raujoties ārā no Kuiļa Acs nāvīgā skāviena. Drausmīgas trīsas uzskrēja augšup pa mastu, likdamas Rorana zobiem noklabēt, un masta grozs nošūpojās tik spēcīgi, ka jauneklim noreiba galva.

Kuģis virzījās uz priekšu arvien lēnāk, un Roranu pārņēma bailes. Viņš pārgrieza virves un, nelikdamies ne zinis par drošību, pārliecās pāri groza malai, pieķērās pie vantīm un sāka rāpties lejup pa takelāžu tik strauji, ka reiz pat nesatvēra virvi un nolidoja vairākas pēdas brīvā kritienā, līdz spēja atkal pieķerties vantīm. Viņš nolēca uz klāja, aizskrēja līdz priekšgala lūkai un nolaidās lejup pie airētājiem, kur pievienojās Baldoram un Albriham pie garā ozolkoka aira.

Neviens nerunāja ne vārda, tikai izmisīgi cilāja airus, elpai smagi gārdzot kaklā, bungām neprātīgi dārdot, Bondenam aizsmakušā balsī saucot ritmu un Kuiļa Acij aiz borta rēcot. Rorans juta, kā varenais atvars pretojas katram aira vilcienam.

Tomēr, par spīti pūliņiem, "Pūķa spārns" teju apstājās. Mums tas neizdosies, Rorans nodomāja. Mugura un kājas smeldza no piepūles. Plaušās dūra. Starp bungu sitieniem viņš dzirdēja, kā Utars pavēl jūrniekiem virs klāja pagriezt buras tā, lai pēc iespējas labāk izmantotu mainīgo vēju.

Teins un Ridlijs sēdās Darmena un Hamunda vietā, bet nogurušie airētāji atkrita garšļaukus ejā un palika tur guļam, trīcot pie visām miesām. Pēc nepilnas minūtes vēl kāds no vīriem sabruka savā vietā, un viņu tūlīt aizstāja Birgita un vēl kāda no sievietēm.

Ja mēs izdzīvosim, Rorans saprata, tad tikai tāpēc, ka mums ir gana daudz cilvēku, lai uzturētu lielāko iespējamo ātrumu tik ilgi, cik nepieciešams.

Likās, viņš veselu mūžību cīnās ar airi pustumšajā, slikti vēdinātajā telpā, vispirms celdams to uz priekšu, tad vilkdams atpakaļ un darīdams visu iespējamo, lai nepievērstu uzmanību smeldzei ķermenī, kas kļuva arvien neizturamāka. Kakls sāpēja, jo galvu nācās turēt noliektu, lai neapdauzītu pret zemajiem griestiem. Aira roktura tumšo koku klāja asinis no pārplīsušajām tulznām. Viņš norāva kreklu, nomezdams tālskati uz grīdas, un, aptinis audumu ap airi, turpināja airēt.

Beidzot arī Rorana spēki bija galā. Kājas saļima, un viņš nogāzās uz sāniem, sviedrainajam augumam ieslīdot ejā starp soliem. Viņa vietā sēdās Orvals. Rorans palika uz grīdas, līdz viņam izdevās atgūt elpu, tad jauneklis uzrausās uz ceļgaliem un aizrāpoja līdz lūkai.

Kā drudža apdullināts, viņš uzlīda augšā pa kāpnēm, šūpodamies līdzi kuģim un ik pa brīdim atspiezdamies pret sienu, lai atpūstos. Izkļuvis uz klāja, Rorans mirkli izbaudīja svaigo gaisu, tad aizstreipuļoja uz kuģa pakaļgalu, kur atradās stūre. Likās, ka viņa kājas kuru katru mirkli saraus krampji.

Kā mums veicas? jauneklis izdvesa, vērsdamies pie Utara, kurš stāvēja pie stūres rata.

Utars papurināja galvu.

Paskatījies pāri aizmugures bortam, Rorans pamanīja, ka visas trīs korvetes atrodas pusjūdzes attālumā mazliet uz rietumiem, tuvāk Acs centram. Izskatījās, ka Impērijas kuģi stāv uz vietas vismaz salīdzinājumā ar "Pūķa spārnu".

Sākumā Roranam likās, ka visu četru kuģu atrašanās vieta nemainās. Tad pēkšņi viņš sajuta kustību, it kā kuģis būtu šķērsojis kādu lūzuma punktu un spēki, kas to kavēja, pamazām kļūtu vājāki. Starpība ātrumā bija niecīga, tās varbūt bija pāris pēdu minūtē taču pietiekami liela, lai redzētu, ka attālums starp bēgļu kuģi un korvetēm sāk palielināties. Ar katru airu vēzienu "Pūķa spārnu" ātrums pieauga.

Korvetes nespēja pārvarēt atvara baiso spēku. To airi cilājās arvien lēnāk un lēnāk, līdz cits pēc cita kuģi sāka slīdēt atpakaļ miglā, kas slēpa piķa melnā ūdens virpuļojošās sienas un nežēlīgās klintis okeāna dzelmē.

Viņi vairs nespēj paairēt, Rorans aptvēra. Viņu komandas ir pārāk mazas, viņi ir pārāk noguruši. Pret paša gribu viņš izjuta žēlumu pret korvešu vīriem.

Tajā brīdī no tuvākās korvetes tika izšauta bulta, un, uzliesmojusi zaļās ugunīs, tā traucās uz "Pūķa spārna" pusi. Acīmredzot šautru nesa burvestības spēks, jo citādi tā nespētu aizlidot tik tālu. Kad bulta trāpīja bezānburai, tā sašķīda eļļainās uguns lodītēs, kas aizdedzināja visu, ar ko saskārās. Pēc pāris mirkļiem gar mastu, uz klāja un zem tā liesmoja divdesmit mazi ugunsgrēki.

-   Mēs nespējam nodzēst liesmas, kliedza viens no jūrniekiem ar šausmu izteiksmi sejā.

-Atskaldiet visu, kas deg, un sviediet pār bortu! norēcās Utars.

Izrāvis pie jostas piekārto dunci, Rorans ņēmās izgriezt no klāja dēļiem zaļi kvēlojošu uguns liesmu, kas dega viņam pie kājām. Pagāja vairākas spriedzes pilnas minūtes, līdz izdevās atbrīvoties no pārdabiskajām ugunīm un kļuva skaidrs, ka kuģis ir pasargāts no ugunsgrēka.

Kad atskanēja sauciens "Viss kārtībā!", Utars atlaida vaļīgāk stūres ratu. Ja tas ir viss, uz ko ir spējīgs viņu burvis, tad es uzdrošinos apgalvot, ka varam no viņa vairs nebaidīties.

-   Mēs taču tiksim ārā no Acs, vai ne? Rorans jautāja, uztraukti gaidīdams, ka jūrasbraucējs apstiprinās viņa cerības.

Utars iztaisnoja muguru un nozibināja žiglu smaidu, vienlaikus lepodamies ar tikko paveikto un īsti nespēdams tam noticēt.

-   Gluži tūlīt mums tas neizdosies, bet daudz vairs nav atlicis. Mēs netiksim daudz tālāk no virpuļojošā briesmoņa, kamēr nebeigsies paisums. Aizej pasaki Bondenam, lai mazliet palēnina ritmu; es nevēlos, lai ļaudis pie airiem zaudētu samaņu, kad tas vairs nav vajadzīgs.

Nokāpis zem klāja, Rorans noairēja vēl vienu maiņu, bet, kad viņš atkal iznāca svaigā gaisā, atvars pamazām norima. Virpuļa spokainos kaucienus bija nomainījusi vēja ierastā šalkšana. Ūdens virsma izskatījās mierīga un gluda, it kā te vēl nupat nebūtu plosījusies baisa dabas stihija; saraustītie miglas vāli, kas bija spokaini vijušies virs bezdibeņa, izkusa saules siltajos staros, un gaiss tagad bija dzidrs kā stikls. No pašas Kuiļa Acs pāri nepalika nekas kā Rorans pārliecinājās, ieskatījies tālskatī, tikai tas pats dzelteno putu aplis, kas lēni griezās uz ūdens virsmas.

Jauneklim likās, ka šī apļa vidū viņš spēj tik tikko izšķirt trīs salauztus mastus un melnu buru, kas griezās un griezās nebeidzamā virpulī. Bet, iespējams, tā bija tikai viņa iztēle.

Vismaz viņš tā iegalvoja pats sev.

Elēna nostājās līdzās jauneklim, uzlikusi roku uz lielā vēdera. Klusā balsī viņa sacīja: Mums, Roran, paveicās, paveicās vairāk, nekā varējām cerēt.

-   Tiesa gan, viņš piekrita.

♦ ♦ ♦

UZ ABERONU

Zem Safiras līdz baltajam apvārsnim uz visām pusēm stiepās bezceļu mežs, no vistumšākā zaļuma izbalēdams līdz dūmakaini bālganam purpuram. Ieraudzījušas Safiru, čurkstes, krauķi un citi meža putni šaudījās virs mezglotajām priedēm, satraukti sakliegdamies. Pūķis lidoja zemu virs koku galotnēm, lai pasargātu savus pasažierus no ledainā gaisa, kas valdīja augstāk debesīs.

Kopš reizes, kad viņi kopā ar Safiru bija bēguši no razakiem uz Kori, šī bija pirmā reize, kad Eragons sava pūķa mugurā varēja lidot garāku ceļa gabalu bez apstāšanās vai kavēšanās, lai pagaidītu biedrus, kas pārvietojās pa zemi. Safirai lidojums sagādāja īpašu baudījumu, un viņa ar prieku izrādīja, ka Glēdra uzdotie vingrinājumi bija padarījuši viņu spēcīgāku un izturīgāku.

Kad sākotnējais uztraukums bija norimis, Oriks uzrunāja Eragonu: Šaubos, vai es pats kādreiz gaisā jutīšos cik necik omulīgi, taču tagad es saprotu, kāpēc tev un Safirai tā patīk lidot. Lidojumā tu vari justies brīvs un neierobežots, gluži kā asacu vanags, medījot savu upuri! Tas liek manai sirdij sisties straujāk, jā gan.

Lai negarlaikotos ceļojuma laikā, Oriks un Safira minēja mīklas. Eragons atvainojās, ka nepiedalās spēlē, jo minēšana viņam nekad nebija padevusies īpaši labi. Attapība, kas nepieciešama, lai veiksmīgi risinātu mīklas, nebija jaunekļa stiprā puse. Šajā ziņā Safira bija krietni pārāka par viņu. Kā vairumam pūķu, arī Safirai mīklu minēšana sagādāja daudz prieka, turklāt viņa tās risināja ar apbrīnojamu vieglumu.

Oriks ieminējās: Tiesa gan, visas mīklas, ko es zinu, ir rūķiski. Es centīšos tās pārtulkot pēc iespējas labāk, tomēr neņem ļaunā, ja tās skanēs neveikli. Tad viņš uzdeva pirmo mīklu:

Kad jauna gara.

Kad veca īsa.

Kamēr dzīvībā mirdzu, Urura elpas es bīstos.

Tas nav godīgi, Safira norūca. Es neko nezinu par jūsu dieviem. Eragonam pat nevajadzēja atkārtot pūķa vārdus, jo Oriks bija ļāvis viņai tos projicēt tieši savā prātā.

Oriks iesmējās. Vai tu padodies?

Nekādā gadījumā. Vairākas minūtes vienīgā skaņa bija Safiras spārnu vēdas, līdz viņa vaicāja: Vai tā ir svece?

Trāpīts.

Pūķim iesmejoties, karstu dūmu mutulis iesitās Orikam un Eragonam sejā. Man šāda veida mīklas sagādā lielas grūtības. Es neesmu bijusi nevienā mājā kopš dienas, kad izškīlos, un uzdevumi, kas saistās ar mājsaimniecības lietām, man nepadodas īpaši viegli. Tad mīklu uzdeva Safira:

Kāda suņa mēle ārstē visas kaites?

Šis izrādījās briesmīgs pārbaudījums Orikam. Viņš rūca un vaidēja, un bezspēcībā grieza zobus. Sēdēdams rūķim aiz muguras, Eragons nevarēja novaldīt smaidu, jo viņš redzēja atbildi pūķa prātā. Beidzot Oriks vaicāja: Labi, kas tas ir? Šoreiz tu esi mani pārspējusi.

Kā melnā kraukļa grēkā, Tā atbilde būs laikā.

Tagad bija Orika kārta sašust: Tā nav godīgi! Šī taču nav mana dzimtā valoda. Tu nevari cerēt, ka es uztveršu tik smalkas vārdu spēles!

Bija, bija godīgi. Tā ir īsta mīkla.

Eragons noskatījās, kā muskuļi Orika sprandā savelkas kamolos rūķis pastiepa galvu uz priekšu. O, Dzelzszobe, ja tava nostāja ir šāda, tad atmini šo mīkliņu, kuru zina katrs rūķu bērns.

Mani dēvē par Morgotala Smēdi un Helcvoga Klēpi.

Es pārklāju šķidrautu Nordviga Meitai un nesu pelēko nāvi,

Un pārradu pasauli no jauna ar Helcuoga Asinīm.

Kas es esmu ?

Tā nu viņi abi turpināja cīkstēties, uzdodami viens otram arvien grūtākas mīklas, bet tikmēr zem viņiem garām slīdēja Duveldenvārdena. Zaru jumta spraugās ik pa mirklim uzzibēja sudrabs tās bija upes, kas caurvija mežu. Apkārt Safirai pasakainu arhitektūru uzbūra mākoņi: te bija gan izliektas arkas, gan vareni kupoli, gan slaidas kolonnas; brīžam pavīdēja roboti mūri, kalna lieluma torņi, kā arī saules mirdzuma izgaismotas kalnu grēdas un ielejas, kas Eragonam lika justies tā, it kā viņi lidotu cauri sapnim.

Safira bija tik ātra, ka, krēslai iestājoties, Duveldenvārdena jau bija palikusi aiz muguras un viņi lidoja virs rūsganajiem laukiem, kas šķīra dižo mežu no Hadaraka tuksneša. Viņi ierīkoja nometni garajā zālē un iekūra mazu ugunskuru, būdami pilnīgi vieni uz zemes plakanās virsmas. Tovakar noskaņojums visiem bija drūms, runāts tika maz, jo vārdi tikai uzsvērtu viņu niecību šajā kailajā un tukšajā zemē.

Eragons izmantoja atpūtu, lai uzlādētu ar savu enerģiju rubīnu, kas rotāja Zaroka spala pogu. Rubīns uzsūca visu jaunekļa raidīto enerģiju, kā arī Safiras devumu, kad viņa piebiedrojās savam Jātniekam. Eragons secināja, ka būs nepieciešamas vairākas dienas, pirms viņi spēs piesātināt ar enerģijas rezervēm gan rubīnu, gan Belota Viedā jostā paslēptos divpadsmit dimantus.

Piekusis no piepūles, jauneklis ietinās segā, apgūlās līdzās Safirai un iegrima trauslā miegā, kurā nakts tēli izspēlēja savas lomas zvaigžņu jūrā, kas pletās viņiem virs galvas.

Di'īz pēc tam, kad viņi nākamajā rītā bija atsākuši lidojumu, viļņoto zāli nomainīja brūngani krūmāji, kuri pakāpeniski kļuva arvien zemāki un retāki, līdz to vietā bija vairs tikai saules svelmē saplaisājusi, kaila zeme, kurā saknes dzina vien reti, īpaši pieticīgi augi. Parādījās sarkanīgi zeltainas kāpas. No skatpunkta Safiras mugurā Eragonam kāpas atgādināja viļņu rindas, kas veļas un veļas uz tālu krastu.

Kad saule sāka laisties uz apvāršņa pusi, tālu austrumos jauneklis pamanīja kalnu puduri un saprata, ka tā ir Dufelsa Nangorota, kurp savulaik savvaļas pūķi lidoja vairoties, audzināt jaunuļus un galu galā arī mirt. Mums reiz vajadzētu uz turieni aizlidot, ievērojusi, kurp Eragons skatās, Safira ieminējās.

Jā gan.

Tonakt Eragons izjuta vientulību vēl stiprāk nekā iepriekš, jo šoreiz apmetne atradās Hadaraka tuksneša visnomaļākajā nostūrī, kur gaisā mitruma bija tik maz, ka viņam drīz vien sasprēgāja lūpas par spīti tam, ka viņš tās ik pēc pāris minūtēm iezieda ar nalgasku. Zemē varēja sajust ļoti maz dzīvības, tikai saujiņu puspanīkušu augu, starp kuriem manīja retu kukaini vai ķirzaku.

Tāpat kā toreiz, kad viņi cauri tuksnesim bēga no Gileadas, Eragons no augsnes savāca ūdeni, lai papildinātu maisus, un, pirms ļaut ūdenim aizplūst atpakaļ smiltīs, peļķes atspīdumā pieredzēja Nasuadu, lai noskaidrotu, vai vārdeniem jau ir uzbrukts. Jauneklim par lielu atvieglojumu sadursme ar Impērijas spēkiem vēl nebija notikusi.

Trešajā lidojuma dienā sāka pūst vējš, kas aiznesa Safiru tālāk, nekā viņai būtu izdevies aizlidot pašai. Arī Hadaraka tuksnesis palika aiz muguras.

Netālu no smilšu klajuma viņi pārlidoja pāri pulciņam zirgu mugurā sasēdušu klejotāju. Lai pasargātu sevi no svelmes, viņi bija tērpušies vieglās, plandošās drēbēs. Vīri kaut ko nokliedza savā raupjajā valodā un kratīja uz Safiras pusi zobenus un šķēpus, taču neviens no viņiem neuzdrošinājās raidīt pūķa virzienā bultu.

Tonakt Eragons, Safira un Oriks apmetās Sudrabmeža pašā dienvidu galā, netālu no Tudostena ezera. Mežs bija šādi nosaukts, jo tajā auga gandrīz tikai dižskābarži, vītoli un apses. Atšķirībā no bezgalīgās puskrēslas, kas valdīja zem Duveldenvārdenas drūmajām priedēm, Sudrabmežs bija spožas saules gaismas, cīruļu un zaļo lapu maigas čaboņas pilns. Eragonam koki šķita jauni un laimīgi, un viņš bija priecīgs, vienkārši tur atrodoties. Un, kaut gan nekādas tuksneša pazīmes vairs nevarēja manīt, laiks bija krietni siltāks nekā Palankāra ielejā šajā gadalaikā. Likās, it kā pavasari jau būtu nomainījusi vasara.

No Sudrabmeža viņi taisnā ceļā devās uz Surdas galvaspilsētu Aberonu, izmantodami norādes, ko Eragons "izlasīja" sastapto putnu atmiņās. Safira pat nemēģināja slēpties, tāpēc no ciematiem, kuriem viņi traucās pāri, bieži atskanēja pārsteiguma un baiļu saucieni.

Ceļotāji sasniedza Aberonu vēlā pēcpusdienā. Viņu priekšā pletās zema, mūriem apjozta pilsēta, kas bija izaugusi ap varenu klinti līdzenajā ainavā. Klints virsotnē slējās Boromeo pils. Plašo citadeli aizsargāja trīs mūru loki, daudzi torņi un Eragons ievēroja vairāki simti pūķu notriekšanai paredzētu ballistu. Zemās saules sulīgi dzintarainā gaisma izzīmēja Aberonas ēku apveidu un apmirdzēja putekļu mākoni pie pilsētas rietumu vārtiem, ko bija sacēlis uz pilsētu soļojošu kareivju pulks.

Kad Safira devās lejup, lai nolaistos pils iekšpagalmā, Eragons sajuta visu Surdas galvaspilsētas iedzīvotāju domas. Pirmajā mirklī troksnis viņu apdullināja: kā gan viņš spēs vienlaikus uzmeklēt ienaidniekus un pildīt citus uzdevumus? Taču tad jauneklis aptvēra, ka viņš, kā tas vēl arvien mēdza gadīties, pārāk lielu uzmanību pievērš detaļām. Viņam taču vajadzēja tikai sajust cilvēku nodomus! Eragons paplašināja domu tvērienu, un atsevišķās balsis, kas likās pieprasām viņa uzmanību, pagaisa apkārt mutuļojošo emociju bezgalībā. Tā līdzinājās ūdens slānim, kas pārklāj apkārtējo ainavu un svārstās līdz ar ļaužu priekiem un bēdām, kā arī uzvilnī brīžos, kad kādu plosa īpaši kaismīgas jūtas.

Eragons apzinājās satraukumu, kas, izplatoties runām par Safiras parādīšanos, pārņēma pilsētas iedzīvotājus. Uzmanīgi, viņš brīdināja pūķi. Mēs nevēlamies, lai viņi mums uzbruktu.

Kad Safira nolaidās pagalma vidū, katrs viņas vareno spārnu vēziens uzsita gaisā putekļu mākoņus. Visbeidzot, lai atgūtu līdzsvaru, viņa iecirta nagus zemē. Pagalmā piesietie zirgi bailēs zviedza tik skaļi, ka Eragonam nācās ieiet to prātos un nomierināt tos ar pāris senvalodas vārdiem.

Pirmais no pūķa muguras norāpās Oriks, pēc tam zemē noslīdēja arī Eragons, ievērodams uz mūriem daudzos kareivjus, kas bija saskrējuši ap ballistām un pielādējuši tās. Ieroči jaunekli nebiedēja, viņš tikai nevēlējās uzsākt kauju ar saviem sabiedrotajiem.

No cietokšņa izsteidzās divpadsmit cilvēku pulciņš un devās pie Safiras. Vairāki vīri bija tērpušies kaujai. Pulciņa priekšgalā soļoja slaids vīrs ar tikpat tumšu ādu kā Nasuadai tikai trešais cilvēks ar šādu ādas krāsu, ko Eragonam bija nācies satikt. Apstādamies desmit soļu attālumā, vīrs paklanījās, un kopā ar viņu paklanījās arī pārējie sagaidītāji. Tad viņš teica: Laipni lūgts, Jātniek. Es esmu Davars, Kedara dēls. Es kalpoju par karaļa Orina senešālu.

Eragons pielieca galvu. Un es esmu Eragons Ēnkāvis, nezināma tēva dēls.

-   Un es, Oriks, Trifka dēls.

Un es, Safira, Vervadas meita, Safira sacīja, un Eragons atkārtoja viņas vārdus skaļi.

Davars atkal paklanījās. Atvainojos, ka tik augsti viesi jāsagaida tik niecīgai personai kā es, taču karalis Orins, lēdija Nasuada un visi vārdeni jau pirms krietna laika devās pretī Galbatoriksa armijai. Eragons pamāja. Tieši to viņš bija gaidījis. Viņi atstāja norādes: ja jūs parādītos, jums nekavējoties vajadzētu pievienoties, jo jūsu cīņas prasme var izrādīties izšķiroša, lai mums būtu cerības uzvarēt.

-  Vai varat kartē parādīt, kur meklēt vārdenu armiju? Eragons vaicāja.

-   Protams, kungs! Kamēr atnesīs karti, varbūt jūs vēlaties nākt paēnā, lai patvertos no šīs svelmes, un nobaudīt ko atsvaidzinošu?

Eragons papurināja galvu. Mēs nedrīkstam kavēties ne mirkli. Turklāt karti vajadzētu aplūkot Safirai, nevis man, un es šaubos, vai jūsu pilij ir kādas tik lielas durvis.

Likās, ka šie Eragona vārdi pārsteidz senešālu nesagatavotu. Viņš piemiedza acis un, paskatījies uz pūķi, sacīja: Jums taisnība, kungs. Katrā gadījumā laipni lūdzam. Ja jums vai jūsu ceļabiedriem ir kas vajadzīgs, jūs tikai pasakiet.

Pirmo reizi Eragons aptvēra, ka varētu pavēlēt un šīs pavēles tiktu izpildītas. Mums vajadzētu pārtiku nedēļai. Man tikai augļus, dārzeņus, miltus, sieru, maizi… kaut ko tādu. Turklāt mums vajadzētu piepildīt ūdens maisus. Viņu mazliet izbrīnīja tas, ka Davars neapvaicājās par gaļu. Toties Oriks palūdza saulē kaltētas liellopa strēmelītes, bekonu un citus līdzīgus produktus.

Uzsitis knipi, Davars aizsūtīja divus kalpotājus uz cietoksni pēc pārtikas, un tie skriešus aizsteidzās izpildīt rīkojumu. Kamēr viņi gaidīja vīrus atgriežamies, Davars apvaicājās: Vai es varu uzskatīt, ka jūsu ierašanās šeit norāda, ka esat pabeidzis mācības pie elfiem?

-   Manas mācības nebūs pabeigtas, kamēr vien es būšu dzīvs.

-   Es saprotu. Pēc kāda mirkļa Davars uzdeva vēl vienu jautājumu: Lūdzu, atvainojiet manu uzmācību, jo es neko daudz par Jātniekiem nezinu, bet vai tad jūs neesat cilvēks? Es biju dzirdējis, ka jūs esat no mūsu rases.

-   Ir, viņš ir cilvēks, Oriks norūca. Tikai viņš… piedzīvoja pārvērtību. Un es jūsu vietā priecātos, ka tā notika Jo citādi mūsu izredzes būtu krietni mazākas. Davars bija pietiekami smalkjūtīgs, lai neturpinātu iztaujāt ceļiniekus, taču no viņa domām Eragons secināja, ka senešāls būtu samaksājis krietnu kaudzīti zelta par smalkāku notikušā izklāstu Orina valdībai jebkuras ziņas par Eragonu vai Safiru bija augstā vērtē.

Pārtiku, ūdeni un karti drīz vien atnesa divi pāži, kuru acis nerimstošā izbrīnā bija plati ieplestas. Pēc Eragona norādes viņi, acīmredzami pārbijušies, nolika atnesto līdzās Safirai, tad paslēpās aiz Davara muguras. Notupies zemē, senešāls atritināja karti, kas attēloja Surdu un tuvāko apkārtni, un novilka līniju uz ziemeļrietumiem no Aberonas līdz Sitrijai. Tad viņš paskaidroja:

-  Jaunākās ziņas, kas mani sasniegušas, vēsta, ka karalis Orins un lēdija Nasuada ir apstājušies šeit, lai papildinātu pārtikas krājumus. Tiesa, viņi grasās drīz doties tālāk, jo Impērijas armija virzās uz dienvidiem gar Džietas upi, un viņi vēlas ierasties iespējamās kaujas laukā pirms Galbatoriksa karaspēka. Vārdeniem vajadzētu būt ceļā no Sitrijas uz Džietas upes krastiem. Šis gan ir vien mans pazemīgs pieņēmums, bet es teiktu, ka visdrošāk būtu viņus meklēt Liesmojošajā līdzenumā.

-   Liesmojošajā līdzenumā?

Davars pasmaidīja. Tad jūs droši vien zināt šīs vietas seno nosaukumu, kuru vēl arvien lieto elfi, Duvollareldravarja.

-   Ak jā. Tagad Eragons atcerējās. Viņš bija lasījis par šo vietu vienā no vēsturiskajiem vīstokļiem, ko Oromiss bija licis viņam studēt. Līdzenums, zem kura slēpās milzīgi kūdras krājumi, pletās gar Džietas upes austrumu krastu, kur upi šķērsoja Surdas robeža. Šeit savulaik notika kauja starp Jātniekiem un Atkritējiem. Cīņas laikā, spļaujot uguni, pūķi neviļus aizdedzināja kūdru, un tā zem zemes gruzd vēl šobaltdien. Šo apvidu uzskatīja par neapdzīvojamu, jo no kvēlojošām iedobēm melni apdegušajā zemē vēlās indīgi tvaiki.

Eragons nodrebēja, atceroties savu vīziju: kareivju viļņi, kas veļas cits pret citu oranži dzeltenā laukā, skanot spalgiem vārnu ķērcieniem un melnu bultu svilpoņai. Viņš nodrebinājās vēlreiz. Mūs gaida tikšanās ar likteni, viņš sacīja Safirai. Tad, pamājis uz karti, apvaicājās: Vai redzēji visu, ko gribēji redzēt ? Jā.

Viņi, Orikam piepalīdzot, žigli sasaiņoja pārtiku, atkal uzkāpa seglos un, sēžot pūķa mugurā, pateicās Davaram par palīdzību. Brīdī, kad Safira jau cēlās spārnos, Eragons sarauca pieri: tuvējos prātos, kuriem viņš sekoja, bija iezagusies ļauna nodoma ēna.

-   Davar, staļļos nupat sastrīdējās divi zirgu puiši, un viens no viņiem, vārdā Tatals, grasās izdarīt slepkavību. Jūs pagūsiet viņu aizkavēt, ja tūlīt pat nosūtīsiet turp vīrus.

Davara acis pārsteigumā iepletās; pat Oriks pagriezās, lai nopētītu Eragonu. Senešāls vaicāja: Kā jūs to zināt?

Eragons vienkārši atbildēja: Jo esmu Jātnieks.

Tad Safira izpleta spārnus, un visi palicēji pamuka sāņus, lai izvairītos no varenajām vēja brāzmām, kas pārskrēja laukumam, kad Safira, savicinot spārnus, uzšāvās debesīs. Kad Boromeo pils palika aiz muguras, Oriks ieminējās: Vai tu, Eragon, spēj dzirdēt arī manas domas?

-   Vai gribi, lai to pamēģinu? Tu jau zini, bez tavas atļaujas es to nekad nedarītu.

-   Pamēģini!

Eragons sarauca pieri, sakopoja uzmanību uz rūķa apziņu un sev par lielu pārsteigumu atklāja, ka Orika prātu droši sargā pamatīgi mentāli mūri. Jauneklis spēja sajust rūķa klātbūtni, taču ne viņa domas un jūtas. Es neko nejūtu.

Oriks pasmaidīja. Tad jau labi. Gribēju pārliecināties, vai neesmu aizmirsis savulaik mācīto.

Pēc vārdos neizteiktas vienošanās viņi neapstājās vakarā, lai pārnakšņotu, bet turpināja traukties uz priekšu melnajās debesīs. Nemanīja nedz mēnesi, nedz zvaigznes, pat ne mazāko uzmirdzējumu vai blāvāko atblāzmu, kas kaut mazliet kliedētu nospiedošo tumsu. Mironīgās stundas uzblīda un vilkās, un Eragonam šķita ķērās pie katra mirkļa, it kā nevēlētos nozust pagātnē.

Kad beidzot pamalē atgriezās saule, pieliedama pasauli ar sengaidīto gaismu, Safira nolaidās neliela ezeriņa krastā, lai Eragons un Oriks varētu izstaipīt kājas, nokārtoties un iekost brokastis bez nemitīgās zvārošanās, ko nācās izjust pūķa mugurā.

Tikko viņi atkal pacēlās spārnos, pamalē parādījās garš, zems, brūns mākonis, gluži kā valriekstu krāsas tintes traips uz baltas papīra lapas. Jo tālāk lidoja Safira, jo platāks pletās mutulis, līdz vēlākā rīta cēlienā visu zemi pārklāja indīgu izgarojumu līķauts.

Trijotne bija sasniegusi Alagēzijas Liesmojošo līdzenumu.

LIESMOJOŠAIS LĪDZENUMS

Kad Safira cauri dūmu vāliem nolaidās zemāk un pagriezās uz dūmakā paslēptās Džietas upes pusi, Eragons sāka klepot. Viņš samiedza acis un norausa no tām asaras. Izgarojumi koda acis.

Tuvāk zemei dūmu bija mazāk, tāpēc Eragons varēja saskatīt viņu ceļa mērķi. Melni sarkano dūmu viļņojošais plīvurs filtrēja saules starus tā, ka zemes tuvumā viss šķita apliets ar neizturami spilgtu oranžu krāsu. Pa brīdim vējš kādā vietā pārplēsa izgarojumu drūmo segu, un tad zemi sasniedza bālas gaismas svēdras, kas stāvēja laukā kā caurspīdīga stikla pīlāri, līdz tos atkal nodzēsa klaiņojošie dūmu mākoņi.

Trijotnes priekšā pavērās Džietas upe plata un uzblīdusi kā čūska, kas tikko aprijusi trusi. Ūdens sašvīkātā virsma bija tajā pašā spocīgajā krāsā, kas klāja visu Liesmojošo līdzenumu. Pat vietās, kur straumi uz brīdi apspīdēja garaiņu neizkropļota gaisma, ūdens likās krītaini balts, necaurspīdīgs, ar varavīkšņainu atspīdumu gandrīz vairāk līdzinādamies kāda baisa briesmoņa pienam. Likās, ka pati upe izstaro savādu gaismu.

Gausi plūstošās upes austrumu krastā bija izkārtojušās divas armijas. Uz dienvidiem aiz vairākām žogu un grāvju rindām stāvēja vārdeni un Surdas karapulki. Gaisā plīvoja krāsaini karogi, nometnē slējās lepnas teltis, un starp tām dīžājās piesietie karaļa Orina ka Valērijas zirgi. Lai gan pirmajā acu uzmetienā armija likās liela, tā nobālēja salīdzinājumā ar pulkiem, kas bija sapulcēti tālāk ziemeļos. Galbatoriksa karapūļi bija tik milzīgi, ka armija pletās jūdzes trīs līdzenuma dziļumā, bet garumā tā stiepās tik tālu, ka pie apvāršņa atsevišķu kareivju stāvi saplūda ēnainā masā.

Starp nāvīgajiem ienaidniekiem pletās apmēram divas jūdzes plats lauks. Gan šo zemes strēmeli, gan nometņu teritoriju klāja neskaitāmas atveres, no kurām lēkāja zaļas uguns liesmas. No šīm nedabiskajām lāpām vēlās dūmu mutuļi, kas aizsedza sauli. Izkaltušajā zemē bija izdedzināta katra zālīte, katrs krūmiņš, atstājot vien melnu, oranžu un dzeltenzaļu ķērpju plankumus, kas no gaisa izskatījās kā kreveles un pūžņojoši iekaisumi.

Šī bija visbaisākā ainava, kādu Eragonam bija nācies skatīt.

Safira pārlidoja neitrālajai joslai, kas šķīra abas drūmās armijas, tad pagriezās un iespējami lielākā ātrumā piķēja uz vārdenu pusi, jo tikmēr, kamēr viņi atradās Impērijas armijas redzeslokā, viņus apdraudēja Galbatoriksa burvju uzbrukumi. Eragons paplašināja apziņu uz visām pusēm, cik tālu vien spēja, meklēdams naidīgi noskaņotus prātus, kas sajustu viņa pieskārienu un sāktu rīkoties, viņš meklēja magu prātus un to apziņas, kas bija apmācītas atvairīt burvju uzbrukumus.

Tomēr vispirms viņš sajuta pēkšņu baiļu vilni, kas pārņēma vārdenu sargkareivjus, Eragons saprata, ka daudzi no viņiem nekad iepriekš nav redzējuši Safiru. Bailes vīriem lika aizmirst veselo saprātu, un gaisā uzšāvās dzelkšņainu bultu spiets, lai pūķi aizkavētu.

Pacēlis labo roku, Eragons iesaucās: Letta orya thorna! Bultas sastinga uz vietas. Pamājis ar roku un pateicis vārdu "Gānga", viņš raidīja šautras uz neitrālās teritorijas pusi, kur tās ieurbās tuksnesīgajā zemē, nenodarot nekādu postu. Tiesa, viņš palaida garām vienu bultu, kuru kāds izšāva pāris sekunžu pēc pirmās zalves.

Eragons paliecās pa labi, cik tālu spēja, un brīdī, kad bultašāvās garām Safirai, viņš ātrāk par jebkuru parastu cilvēku satvēra to plaukstā.

Tikai simt pēdu virs zemes Safira izpleta spārnus, lai nobremzētu stāvo kritienu, tad piezemējās vispirms uz pakaļkājām, bet pēc tam arī uz priekšķetnām un noskrēja vēl krietnu gabaliņu starp vārdenu teltīm.

Drūvīgi, Oriks noņurdēja, atraisīdams saites, kas turēja viņa kājas. Es labāk cīnos ar duci kuiļu, nekā vēlreiz piedzīvoju šādu nolaišanos. Rūķis pieķērās pie segliem un tad, mirkli karājies gaisā, nolēca uz Safiras priekškājas, bet no turienes uz zemes.

Kamēr Eragons kāpa nost no pūķa muguras, vairāki duči kareivju sapulcējās ap Safiru. No viņu pulciņa iznāca milzīgs, lācīgs vīrs, kuru Eragons pazina: tas bija Fredriks, vārdenu ieročmeistars no Farthenduras, vēl arvien tērpies spalvainajās vēršādas bruņās. Nu tak rimstieties, ļenganie mīkstmieši! Fredriks norēcās. Nestāviet te, mutes iepletuši! Visi atpakaļ uz saviem posteņiem, citādi es dažam labam pierakstīšu papildu sardzes maiņas! Pēc milža pavēles vīri, sačukstoties un ik pa brīdim pametot skatienu atpakaļ, sāka izklīst. Kad Fredriks pienāca tuvāk, Eragons pamanīja, kā meistaru pārsteidz pārvērtības jaunekļa ārienē. Bārdainais vīrs darīja visu iespējamo, lai neizrādītu izbrīnu; pieskāries pierei, viņš teica: Sveicināts, Ēnkāvi. Tu esi ieradies tieši laikā… Man ir milzīgs kauns par uzbrukumu. Šī kļūda gulsies kā melns traips uz visu sargu sirdsapziņas. Vai kāds no jums ir ievainots? -Nē.

Fredrika sejai pārslīdēja atvieglojuma izteiksme. Labi, ka tā. Vainīgie ir atsaukti no sardzes. Katrs saņems kārtīgu pērienu un tiks pazemināts dienesta pakāpē… Vai šāds sods tevi apmierinās, Jātniek?

Es vēlos viņus redzēt, Eragons sacīja.

Milzu vīrs pēkšņi izskatījās nobažījies; acīmredzot viņš baidījās, ka Eragons vēlas baisi un nežēlīgi atriebties sargkareivjiem. Fredriks, neatklājis sava uztraukuma iemeslu, noteica: Tad sekojiet man, lūdzu.

Cauri nometnei viņš aizvadīja trijotni līdz svītrotai virsnieku teltij, kurā savi divi desmiti nelaimīga izskata vīru, apsargu acīgi pieskatīti, lika kaudzē ieročus un bruņas. Ieraudzījuši Eragonu un Safiru, apcietinātie nometās uz viena ceļa un uzsauca: Lai dzīvo Ēnkāvis!

Nebilzdams ne vārda, Eragons nogāja gar vīru rindu, pētīdams to prātus. Zābaki ar draudīgu čirkstu lūza cauri zemes apdegušajai garozai. Visbeidzot viņš ierunājās: Jūs varat būt lepni, ka tik strauji reaģējāt uz mūsu parādīšanos. Ja uzbruktu Galbatorikss, jums jārīkojas tieši tāpat, lai gan es šaubos, vai bultas būtu īpaši iedarbīgākas pret viņu, nekā tās izrādījās pret mani un Safiru. Nespēdami noticēt savām ausim, sargkareivji pacēla pret runātāju sejas, kuras mainīgā gaisma bija iekrāsojusi apsūbējuša misiņa toni. Tikai viens lūgums nākamreiz, lūdzu, pirms šaušanas veltiet mazu bridi, lai noskaidrotu, kas tuvojas draugs vai ienaidnieks. Var izrādīties, ka nepamanu jūsu bultas. Vai sapratāt mani?

-   Jā, Ēnkāvi! viņi cits caur citu sauca.

Apstājies, pie pirmspēdējā vīra rirfflā, Eragons pastiepa uz priekšu bultu, kuru, sēdēdams Safirai mugurā, bija noķēris gaisā.

-   Šī, Hārvin, laikam ir tava.

Apmulsušais Hārvins paņēma šautru. Patiesi! Uz tās ir baltā josla, kādu es uzkrāsoju uz visām savām bultām, lai varētu tās pazīt starp citām. Paldies, Ēnkāvi!

Eragons pamāja un tad tā, lai viņu dzirdētu visi klātesošie, uzrunāja Fredriku: Šie ir labi un uzticami vīri, un es nevēlos, lai viņi ciestu pārpratuma dēļ.

-   Es pats par to parūpēšos, Fredriks noteica un pasmaidīja.

-   Un tagad mēs labprāt satiktu lēdiju Nasuadu.

-   Klausos, Ēnkāvi.

Sargkareivji palika teltī. Eragons zināja, ka viņa laipnības dēļ šie vīri būs uzticami viņam līdz kapa malai, savukārt viņa rīcību drīz pārrunās visa vārdenu armija.

Ceļš starp teltīm, kuru izvēlējās Fredriks, lika Eragonam cieši saskarties ar bezgalīgu skaitu apziņu tik daudz prātu vienlaikus viņš nekad iepriekš nebija aptvēris. Simtiem domu, attēlu un sajūtu ņudzēja ap viņa apziņu. Par spīti centieniem paturēt tās zināmā attālumā no sevis, jauneklis tomēr uzsūca dažu labu atklāsmi par apkārtējo dzīvēm. Daudzas Eragonam likās satriecošas, citas bezjēdzīgas; vienas viņu aizkustināja, bet citas, gluži pretēji, izraisīja riebumu. Netrūka arī atklāsmju, kas lika viņam justies neērti. Dažu ļaužu pasaules uztvere tik ļoti atšķīrās no citu cilvēku skatījuma, ka tādus prātus nebija iespējams nepamanīt.

Cik gan viegli būtu šos vīrus uzlūkot vienkārši kā priekšmetus, ar kuriem es un vēl daži citi spēj manipulēt, kā vēlas. Taču katram no viņiem ir cerības un sapņi, iespējas kaut ko sasniegt un atmiņas par jau paveikto. Un viņi visi izjūt sāpes.

Vairāki prāti, kuriem viņš pieskārās, sajuta kontaktu un izvairījās no tā, paslēpdami sava īpašnieka iekšējo dzīvi aiz dažāda stipruma aizsardzības. Pirmajā mirklī Eragonu pārņēma satraukums viņš iedomājās, ka atklājis vārdenu rindās milzumu ienaidnieka spiegu, taču, ieklausījies mazliet rūpīgāk, saprata, ka tie ir Duvrangragātas burvji.

Safira noteica: Viņi droši vien ir pārbijušies līdz nāvei, domādami, ka viņiem tūlīt uzbruks kāds nepazīstams burvis.

Kamēr viņi mani bloķē, es nespēšu nevienu pārliecināt par pretējo.

Tev vajadzētu satikties ar viņiem vaigu vaigā, pirms viņi nolemj apvienoties un uzbrukt tev.

Tiesa. Lai gan nedomāju, ka viņi varētu mūs nopietni apdraudēt… Duvrangragātas nosaukums vien norāda uz viņu nepilnīgajām zināšanām. Pareizā senvalodā bija jābūt Dugātavrangra.

Nu viņi bija sasnieguši ceļa mērķi lielu, sarkanu telti vārdenu nometnes dziļumā, virs kuras plīvoja karogs ar izšūtu melnu vairogu un diviem slīpiem, paralēli izvietotiem zobeniem zem tā. Fredriks pavēra ieejas audumu, un Eragons kopā ar Oriku iegāja teltī. Safira teltī iebāza galvu, lai pāri abu pleciem varētu vērot notiekošo.

Mēbelētās telts vidū atradās plats galds. Vienā galda galā, ar rokām atbalstījusies uz virsmas, stāvēja Nasuada, pētīdama karšu un vīstokļu kalnu. Eragona vēders sarāvās čokurā pretējā galda pusē viņš ieraudzīja Arju. Abas sievietes bija tērpušās bruņās gluži kā vīri pirms došanās kaujā.

Nasuada pagrieza mandeļveida seju pret ienācējiem. Eragon? viņa nočukstēja.

Jaunekli pārsteidza prieks, kas viņu pārņēma, ieraugot Nasuadu. Ar platu smaidu sejā viņš elfiem pieņemtajā uzticības žestā pielika roku virs saules pinuma un paklanījās. Esmu gatavs pakalpot.

Eragon! Šoreiz Nasuadas balsī izskanēja gan prieks, gan atvieglojums. Arī Arja izskatījās gandarīta. Kā tev izdevās tik ātri saņemt mūsu ziņu?

-   Es to nesaņēmu. Par Galbatoriksa armiju es uzzināju, kad mēģināju pieredzēt tevi. Tajā pašā dienā es devos projām no Elesmēras. Viņš vēlreiz uzsmaidīja Ažihada meitai. Es priecājos, ka atkal varu būt starp vārdeniem.

Kamēr Eragons runāja, Nasuada viņu ziņkāri nopētīja. Kas ar tevi ir noticis?

Laikam Arja nav viņai neko stāstījusi, Safira ieminējās.

Tad Eragons visos sīkumos izklāstīja, ko viņi piedzīvojuši, kopš pirms tik ilga laika Farthendurā viņi bija šķīrušies. Daudz no stāstītā Nasuadai likās jau zināms vai nu no rūķiem, vai Arjas, taču viņa nepārtrauca runātāju. Par mācībām Eragonam nācās runāt aplinkus, jo viņš bija apņēmies bez atļaujas neatklāt to, ka Oromiss, viens no vecajiem Jātniekiem, vēl ir dzīvs. Arī nodarbību saturu viņš nedrīkstēja necik daudz atklāt, tomēr jauneklis centās, cik labi vien spēja, dot Nasuadai pietiekamu priekšstatu par jauniegūtajām iemaņām un ar tām saistītajiem riskiem. Par Agaeti Blodhren svinībām viņš vienkārši piebilda: … un svētku laikā pūķi pārvērta manu ķermeni, piešķirot man elfa izveicību un spēku, kā arī sadziedējot muguru.

-   Vai tagad tava rēta ir sadzijusi? Nasuada jautāja. Eragons pamāja. Stāstījuma nobeigumā viņš piebilda vēl pāris teikumu, īsi izklāstot iemeslu, kāpēc viņi devās projām no Duveldenvārdenas, un pastāstot, kā viņi nonāca līdz Surdai. Nasuada papurināja galvu. Tas tik bija stāsts! Kopš Farthenduras jūs esat piedzīvojuši neticami daudz.

-   Tāpat kā tu. Viņš norādīja uz telti. Tu esi paveikusi neticami daudz. Ne mazumu pūļu droši vien prasīja vārdenu ceļojums uz Surdu… Vai Vecajo padome tev sagādāja daudz grūtu brīžu?

-   Reizēm, bet tas nebija nekas īpašs. Šķiet, viņi ir samierinājušies ar mani kā vārdenu vadoni. Bruņām žvadzot, Nasuada apsēdās lielā krēslā ar augstu atzveltni un pievērsās Orikam, kurš vēl nebija bildis ne vārda. Viņa sasveicinājās ar rūķi un apjautājās, vai viņam būtu kas piebilstams Eragona vēstījumam. Oriks izstāstīja vien pāris smieklīgu atgadījumu, ko viņi bija piedzīvojuši Elesmērā, tāpēc Eragonam bija aizdomas, ka īsto notikumu pārstāstu rūķis pietaupa savam karalim.

Kad Oriks beidza, Nasuada turpināja: Mani stiprina ziņa, ka tad, ja mums izdosies atsist šo uzbrukumu, mums palīgā nāks arī elfi. Vai, lidodami šurp no Aberonas, jūs nemanījāt Hrotgara vīrus? Mēs gaidām viņu papildspēkus.

Nē, ar Eragona muti atbildēja Safira. Tiesa, mēs lidojām tumsā, un es bieži atrados virs mākoņiem vai sta?-p tiem. Šādos apstākļos es viegli varēju nepamanīt nometni. Turklāt šaubos, vai mūsu ceļi varēja krustoties, jo es lidoju no Aberonas taisni uz šejieni, bet rāki, visticamāk, izmantoja jau iebrauktus ceļus, nevis lauzās cauri mežiem un brikšņiem.

-   Kāds, Eragons vaicāja, ir mūsu pašreizējais stāvoklis?

Nasuada nopūtās un izklāstīja, kā viņa un Orins uzzinājuši

par Galbatoriksa armiju un pie kādiem drastiskiem pasākumiem bijuši spiesti ķerties, lai Liesmojošo līdzenumu sasniegtu pirms karaļa karavīriem. Beigās vārdenu pavēlniece piebilda:

-   Impērijas armija ieradās pirms trim dienām. Kopš tā laika mēs esam apmainījušies ar divām ziņām. Vispirms viņi pieprasīja mūsu padošanos, un mēs to noraidījām, bet tagad gaidām viņu atbildi.

-   Cik liela ir viņu armija? Oriks noņurdēja. No Safiras muguras tā likās makten varena.

-   Tiesa. Mūsu aplēses liecina, ka Galbatoriksam ir izdevies sapulcināt kādus simt tūkstošus vīru.

Eragons nespēja savaldīties: Simt tūkstošus?! No kurienes tie radušies? Liekas neiespējami, ka viņš varētu atrast kaut duci cilvēku, kas viņam kalpotu no brīvas gribas.

-   Viņus vienkārši iesauca. Mēs varam tikai cerēt, ka no mājām atrautie ļaudis nebūs īpaši kaismīgi karotāji. Ja mums izdotos viņus gana stipri pārbiedēt, viņi varētu neizturēt un mesties bēgt. Šobrīd mūsu armija ir lielāka nekā pie Farthenduras, jo mums pievienojās arī karaļa Orina armija, turklāt kopš brīža, kad sākām izplatīt ziņas par tevi, Eragon, mums pievienojas arvien jauni brīvprātīgie. Tomēr mēs vēl esam krietni vājāki par Impēriju.

Tad Safira uzdeva baisu jautājumu un Eragons bija spiests to atkārtot skaļi: "Kādas, tavuprāt, ir mūsu izredzes uzvarēt?"

Tas, uzsvērdama katru vārdu, atbildēja Nasuada, lielā mērā ir atkarīgs no tevis un Eragona, kā arī no burvjiem, kas atrodas mūsu rindās. Ja jums izdosies atrast un iznicināt ienaidnieka magus, tad Impērijas armija paliks bez aizsardzības un jūs varēsiet droši viņiem uzbrukt. Izšķiroša uzvara, manuprāt, šobrīd ir mazticama, taču, iespējams, mēs spēsim apturēt Galbatoriksa uzbrukumu, līdz viņiem beigsies pārtika vai mums palīgā nāks Islanzadi. Bet… ja kaujā dosies pats Galbatorikss… Tad, es baidos, vienīgā iespēja būs atkāpšanās.

Tajā bridi Eragons sajuta tuvojamies savādu prātu. Par spīti jaunekļa apziņas pieskārienam, tas neatrāvās. Prāts likās esam auksts, skarbs, aprēķina pilns. Nobažījies, ka viņiem varētu draudēt briesmas, Eragons pavērās telts dziļumā. Tur viņš ieraudzīja to pašu melnmataino meitenīti, kuru bija redzējis, no Elesmēras pieredzot Nasuadu. Bērns, ieskatoties viņā ar violetajām acīm, sacīja: Priecājos tevi redzēt, Ēnkāvi. Priecājos redzēt arī tevi, Safira.

Balss lika Eragonam nodrebēt tā bija pieauguša cilvēka balss. Jaunekļa mute sametās sausa, un viņš jautāja: Kas tu esi?

Neteikdama ne vārda, meitenīte atstūma no pieres mirdzošās cirtas un parādīja sudrabaini balto zīmi, kas mats matā līdzinājās Eragona gedwēy ignasia. Jauneklis saprata, kas stāv viņa priekšā.

Neviens nekustējās, izņemot Eragonu, kurš piegāja pie bērna, un Safiru, kas izstiepa kaklu dziļāk telts iekšienē. Nometies uz viena ceļa, jauneklis paņēma meitenītes labo roku savējā tā bija tik karsta, it kā viņu kratītu drudzis. Elva nepretojās Eragonam, bet vienkārši ļāva rokai gulēt jaunekļa tvērienā. Senvalodā un arī prātā, lai bērns viņu saprastu, Eragons sacīja: Man ir loti žēl. Vai tu spēsi man piedot to, ko nodarīju tev ?

Meitenītes skatiens atmaiga, viņa noliecās uz priekšu un noskūpstīja Eragonu uz pieres. Es tev piedodu, viņa nočukstēja, pirmo reizi izklausoties pēc bērna. Kā gan es spētu tev nepiedot? Jūs ar Safiru padarījāt mani par to, kas es esmu, un zinu, ka jums nebija ļauna nodoma. Es tev piedodu, taču gribu, lai tas, ko tev atklāšu, līdz mūža galam mocītu tavu sirdsapziņu: tu mani esi nolēmis apzināties visas ciešanas man apkārt. Pat šobrīd tavi buramvārdi dzen mani palīgā kādam vīram trīs teltis tālāk, kurš tikko sagriezis roku, dzen palīgā jaunam karognesējam, kurš rata spieķos salauzis kreiso rādītājpirkstu, dzen palīgā neskaitāmiem citiem vīriem un sievām, kuri cietuši vai tūlīt cietīs kādā nelaimē. Man nākas dārgi maksāt par atteikšanos pakļauties šīm dziņām, jo īpaši tad, ja es apzināti nodaru kādam pāri, kā, piemēram, tagad, kad visu to saku… Mana līdzjūtība neļauj man pat naktīs aizmigt. Tāda ir tava dāvana, Jātniek. To sakot, meitenītes balsī bija atgriezies rūgtais, izsmējīgais tonis.

Safira iespraucās starp Eragonu un meitenīti un ar purnu pieskārās zīmei bērna pierē. Lai miers ar tevi, Pārtapusi! Tavā sirdī mājo daudz dusmu.

-   Tev nav visa dzīve jāaizvada šādās mocībās, Eragons ieminējās. Elfi man iemācīja atsaukt burvestības, un es domāju, ka spētu atbrīvot tevi no lāsta. Tas nebūtu viegli, tomēr paveicami.

Meitenīte likās uz mirkli zaudējam savu apskaužamo pašsavaldību. No viņas lūpām izlauzās tikko dzirdamas elsas, roka Eragona plaukstā nodrebēja, un acīs iezaigojās asaras. Tad tikpat strauji viņa paslēpa jūtas zem ņirdzīga uzjautrinājuma maskas:

-   Paskatīsimies, paskatīsimies. Lai nu kā, tev nevajadzētu mēģināt mani atburt pirms šīs kaujas.

-   Es aiztaupītu tev milzīgas sāpes.

-   Tev neklātos tērēt spēkus brīdī, kad no tavām spējām var izrādīties atkarīga mūsu visu izdzīvošana. Es nemēģinu sevi mānīt tu esi svarīgāks par mani. Meitenes sejai pārslīdēja viltīgs smīns. Turklāt, ja tu atbursi mani tagad, es nespēšu palīdzēt nevienam no vārdeniem, kam draudēs briesmas. Tu taču nevēlies, lai tavas labās sirds dēļ aizietu bojā Nasuada, vai ne?

-    Nevēlos gan, Eragons atzina. Viņš krietnu brīdi klusēja, apsvērdams stāvokli, tad sacīja: Labi, es pagaidīšu. Bet apzvēru: ja mēs uzvarēsim šajā kaujā, es izlabošu savu kļūdu.

Meitenīte piešķieba galvu sānis. Es tevi, Jātniek, turēšu pie vārda.

Pieceldamās no krēsla, Nasuada atgādināja: Elva bija tā, kas Aberonā izglāba mani no slepkavas.

-Vai tiešām? Tad es esmu tavs parādnieks… Elva… tu pasargāji manu pavēlnieci.

-   Tagad iesim, Nasuada aicināja. Man jāstāda jūs priekšā karalim Orinam un viņa augstmaņiem. Orik, vai tu jau esi ticies ar karali?

Rūķis papurināja galvu. Es pirmoVeizi esmu tik tālu rietumos.

Nasuada gāja visiem pa priekšu ar Elvu līdzās, Eragons savukārt mēģināja iekārtoties tā, lai varētu aprunāties ar Arju, taču, tiklīdz viņš tuvojās elfai, viņa pielika soli un panāca Nasuadu. Arja iedama pat nepaskatījās uz viņa pusi šī nevērība sāpināja viņu vairāk par jebkuru dzīvē pārciesto fizisko ievainojumu. Elva atskatījās uz Jātnieku, un viņš saprata, ka meitenīte jūt viņa sirdēstus.

Drīz vien viņi nonāca pie citas lielas telts šī bija balti dzeltenā krāsā. Tiesa, Liesmojošajam līdzenumam raksturīgās spokainās atblāzmas dēļ īsti saprast, kādā tonī ir audums, bija visai grūti. Kad nācējus ielaida teltī, Eragonam par lielu pārsteigumu, viņus sagaidīja ekscentriska menzūru, retoršu un citu dabas filozofijas piederumu jūra. Kuram gan ienācis prātā stiept visu šo līdzi uz kaujas lauku ? viņš samulsis prātoja.

-   Eragon, Nasuada ierunājās, es vēlos stādīt tevi priekšā Orinam, Larkina dēlam, Surdas karaļvalsts monarham.

No juceklīgā stikla kolbu meža parādījās visai slaids, glīts vīrietis; matus, kas nokarājās viņam pāri pleciem, saturēja vienkāršs zelta kronis. Arī viņa prātu, tāpat kā Nasuadas apziņu, sargāja dzelzs sienas acīmredzot viņš bija labi apmācīts šajā prasmē. Sarunas laikā Orins atstāja gana patīkamu iespaidu, ja nu vienīgi viņš likās par zaļu un maz pieredzējušu, lai komandētu karapulku kaujas laukā, turklāt viņš atstāja liela savādnieka iespaidu. Kopumā Eragons vairāk uzticējās Nasuadas spējai vadīt armiju.

Atbildējis uz neskaitāmiem Orina jautājumiem par uzturēšanos pie elfiem, Eragons krietnu brīdi bija spiests veltīt pieklājības prasību ievērošanai. Jauneklis, smaidīdams un laipni mādams ar galvu, sasveicinājās ar grāfiem, kas garā virknē soļoja viņam garām, paspiežot roku un paziņojot, kāds gan gods esot tikties ar Jātnieku. Visi kā viens ielūdza viņu apmeklēt savas grāfistes. Eragons uzcītīgi iegaumēja daudzos vārdus un titulus viņš zināja, ka Oromiss to vēlētos, un darīja visu iespējamo, lai saglabātu mieru, jo iekšēji viņu plosīja neizpratne par notiekošo.

Mums tūlīt ir jādodas kaujā pret lielāko armiju Alagēzijas vēsturē, bet mēs te tērējam laiku, apmainīdamies ar laipnībām.

Pacietību, noteica Safira. Daudz viņu vairs nav atlicis. Starp citu, palūkojies uz notiekošo no citas puses: ja mēs šodien uzvarēsim, tu būsi mums nodrošinājis lepnus mielastus visa gada garumā, ja var ticēt viņu solījumiem.

Eragons apspieda smieklus. Es domāju, ka viņi būtu krietni atturīgāki, ja zinātu, cik daudz tu spēj apēst. Nemaz nerunājot par to, ka tu spētu vienā vakarā iztukšot viņu alus un vīna pagrabus.

Es nekad nerīkotos tik pārgalvīgi, viņa nošņaukājās un piebilda: Es mēģinātu savaldīties un izturēt divus vakarus.

Kad beidzot viņi izkļuva no Orina telts, Eragons vaicāja Nasuadai: Ko mums tagad darīt? Kā es varu tev palīdzēt?

Nasuada izbrīnīti nopētīja viņu. Kā, tavuprāt, tu vari man palīdzēt? Tu pārzini savas spējas krietni labāk par mani. Pat Arja bija pievērsusies Eragonam un gaidīja viņa atbildi.

Jauneklis palūkojās asinssarkanajās debesīs, apsvērdams atbildi. Es varētu pārņemt Duvrangragātas vadību, kā viņi reiz mani lūdza, un izvietot mūsu burvjus tā, lai varētu kaujas laikā tos komandēt. Ja darbosimies kopā, mūsu izredzes pieveikt Galbatoriksa magus krietni pieaugs.

-   Tā ir lieliska doma.

Vai te ir kāds kakts, Safira apvaicājās, kur Eragons varētu atstāt savas somas ? Es vēlētos pēc iespējas ātrāk tikt vaļā gan no saiņiem, gan šiem segliem.

Kad Eragons atkārtoja pūķa lūgumu skaļi, Nasuada atbildēja:

-   Protams. Pagaidām jūs visu šobrīd nevajadzīgo varat atstāt manā teltī, bet es došu rīkojumu, lai tev, Eragon, uzceļ atsevišķu telti, kur jūsu mantas atrastos, kamēr būsim Liesmojošajā līdzenumā. Vēl es ieteiktu uzreiz ietērpties bruņās. Tās var noderēt kuru katru mirkli… Starp citu, Safira, tas man atgādināja, ka mums līdzi ir arī tavas bruņas. Es likšu tās izsaiņot un aizgādāt tev.

-   Un ko darīt man? Oriks vaicāja.

-   Kopā ar mums ir vairāki Durgrimstu Ingeituma knurlani viņi gādā par zemes nocietinājumu izbūvi. Ja velies, vari stāties viņu priekšgalā.

Šķiet, Oriku iepriecināja iespēja atkal satikties ar savas rases pārstāvjiem, vēl jo vairāk tāpēc, ka tie bija no viņa paša klana. Viņš teatrāli iesita ar dūri pa krūtīm un atbildēja: Tā arī darīšu. Atvainojiet mani, es tūliņ ķēros pie darba. Pat neatskatīdamies rūķis aizčāpoja cauri nometnei uz ziemeļu pusi, kur tika celts brustvērs.

Pārējie atgriezās pie Nasuadas telts. Tur vārdenu pavēlniece sacīja Eragonam: Ziņo man uzreiz, tikko būsi vienojies par visu ar Duvrangragātu. Tad viņa pastūma sāņus ieejas audumu un abas ar Elvu nozuda tumšajā atverē.

Kad Arja devās pakaļ Nasuadai, Eragons pieskārās viņas rokai un senvalodā lūdza: Pagaidi. Elfa apstājās un paskatījās uz jaunekli. Viņas skatienā nevarēja nolasīt itin neko. Eragons nenovēršoties izturēja Arjas skatienu, dziļi ielūkodamies elfas acīs, kas likās izstarojam savādu gaismu. Arja, es neatvainošos par savām jūtām pret tevi. Tiesa, es gribēju, lai tu zini, ka nožēloju savu izturēšanos Asinszvēresta svinību laikā. Tonakt, šķiet, es biju zaudējis jebkādu savaldīšanos. Citādi es nekad nebūtu tik tiešs ar tevi.

-   Un tu tā nekad vairs nerīkosies?

Jauneklis apspieda smieklus, kuros bija maz prieka. Ja es ko līdzīgu izdarītu vēlreiz, tas taču neuzlabotu mūsu attiecības, vai ne? Kad elfa neatbildēja, viņš piebilda: Lai kā nu būtu… Es nevēlos satraukt tevi, pat ja tu… Tad viņš aprāva sakāmo pusvārdā, jo zināja, ka iecerēto teikuma nobeigumu viņam pēcāk nāksies rūgti nožēlot.

Arjas vaibsti kļuva nedaudz laipnāki. Eragon, es necenšos nodarīt tev pāri. Tev tas ir jāsaprot.

-   Es to saprotu, jauneklis bez īstas pārliecības balsī atbildēja.

Iestājās garš neveikla klusuma brīdis. Cik nopratu, lidojuma

laikā jūs nepiedzīvojāt neko nepatīkamu?

-   Nē, viss bija kārtībā.

-   Vai tuksnesī nesaskārāties ar kādām grūtībām?

-   Par ko tu runā?

-   Es tikai apvaicājos. Tad vēl maigākā balsī nekā iepriekš Arja jautāja: Pastāsti, Eragon, kā tev ir klājies kopš svinībām! Es dzirdēju, ko tu stāstīji Nasuadai, bet tu tikai garāmejot pieminēji muguru.

-   Es… Jauneklis mēģināja melot, jo nevēlējās, lai elfa uzzina, cik ļoti bija ilgojies pēc viņas, taču senvaloda apslāpēja vārdus un neļāva izdvest ne skaņas. Beidzot viņš ķērās pie paņēmiena, kuru jo bieži izmantoja paši elfi: viņš mēģināja izstāstīt daļu patiesības tā, lai radītu visai patiesībai pretēju iespaidu. Es jūtos labāk nekā iepriekš, Eragons sacīja, prātā pārcilādams savainotās muguras stāvokli.

Tomēr nelikās, ka šī mazā viltība pārliecinātu Arju. Taču viņa neturpināja tincināt Eragonu, tikai piebilda: Tas mani iepriecina. No telts atskanēja Nasuadas balss, Arja uz mirkli pagriezās tās virzienā, tad atkal pievērsās jauneklim: Mani gaida citur, Eragon… Mūs abus gaida citur. Drīz sāksies kauja. Pacēlusi audekla aizkaru, viņa palika stāvam pie ieejas tumšajā teltī, tad saminstinājās un piebilda: Esi uzmanīgs, Eragon Ēnkāvi.

Pateikusi šos vārdus, viņa nozuda.

Izmisums likās piekalis Eragonu vietai, kur viņš stāvēja. Viņš bija izdarījis to, ko vēlējās izdarīt, bet šķita, ka tas ne par mata tiesu nav mainījis attiecības starp viņu un Aiju. Jauneklis sažņaudza rokas dūrēs, nolaida plecus un, cerību sabrukumam plosot sirdi, krietnu brīdi, neko neredzēdams, blenza vienā punktā.

Kad Safira ar purnu piebakstīja Eragonam pie pleca, viņš satrūkās. Saņemies, mazais, pūķis sirsnīgi teica. Tu nevari te palikt uz visiem laikiem, turklāt man no šiem segliem niez mugura.

Eragons pavilka ap pūķa kaklu aplikto siksnu, tad klusi nosodījās, kad kaut kas sprādzē saķērās. Pirmajā brīdī viņš pat vēlējās, lai siksnas āda pārtrūktu. Pēc tam viņš atsprādzēja pārējās siksnas, ļaudams segliem kopā ar visām mantām noslīdēt zemē lielā, juceklīgā kaudzē. Cik patīkami tikt no tiem vaļā, Safira noteica, izvingrinādama varenos plecus.

Sameklējis seglu somās bruņas, Eragons ietērpās spožajā kara tērpā. Vispirms viņš pāri elfu kamzolim pārvilka bruņukreklu, tad piesprādzēja gravējumiem klātās kāju bruņas un inkrustācijām rotātos roku sargus. Galvā viņš vispirms uzvilka polsterēto ādas cepuri, tad rūdīta tērauda kapuci un visbeidzot arī zeltā un sudrabā mirdzošo bruņucepuri. Pašās beigās viņš parasto cimdu vietā uzvilka bruņucimdus ar tērauda gredzentiņu virspusēm.

Zaroks karājās pie jaunekļa sāniem Belota Viedā siksnā. Eragons pārlika pār plecu Islanzadi dāvināto bultu maku ar bultām, ko rotāja baltās gulbju spalvas, un tikai tad sev par lielu prieku atklāja, ka pie bultu maka var piestiprināt arī elfu karalienes izdziedāto loku pat tad, ja tas bija nospriegots.

Noglabājis savas un Orika mantas teltī, Eragons un Safira devās sameklēt Triānu, pašreizējo Duvrangragātas vadoni. Viņi tikko bija paspēruši pāris soļu, kad Eragons kaut kur tuvumā sajuta labi aizsargātu prātu. Nospriedis, ka tam jābūt vienam no vārdenu burvjiem, viņš devās meklēt tā īpašnieku.

Pavisam netālu no Nasuadas telts viņi uzgāja mazu, zaļu audekla namiņu, pie kura durvīm bija piesiets ēzelītis. Pa kreisi no telts uz metāla trijkāja virs vienas no atverēm, kas izvēma zemes dzīlēs dzimušās, smirdīgās liesmas, karājās nomelnējis čuguna katls. Uz pāri katla mutei pārstieptajām auklām bija izklāti dažādi augi un sēnes: te bija naktene, velnarutks, rododendrs, kazaku kadiķis un īves koka miza, kā arī zaļās mušmires un plankumainās tīmeklenes. Visus šos augus un sēnes Eragons bija iemācījies pazīt Oromisa stundās, kurās viņi runāja par indēm. Līdzās katlam, ar garu koka karoti maisīdama virumu, stāvēja zālīšu zinātāja Andžela, bet viņai pie kājām sēdēja Solembums.

Kaķacis žēli ieņaudējās, un Andžela pacēla acis no sava brūvējuma. Sīkās sprogās savītie mati veidoja milzīgu negaisa mākoni ap viņas nosvīdušo seju. Sievietei saraucot pieri, seja likās kļūstam pavisam spocīga, jo to no apakšas izgaismoja drebelīga, zaļa liesma. Tātad jūs esat atgriezušies, ko?

-   Esam gan, Eragons atbildēja.

-   Vai tas ir viss, ko tu spēj pateikt par piedzīvoto? Vai tu jau satiki Elvu? Vai tu redzēji, ko esi nodarījis nabaga meitenītei?

-Jā.

-  Jā?! Andžela iesaucās. Cik gan mazvārdīgs var būt viens puiša cilvēks? Veselu mūžību nomācījies Elesmērā pie elfiem un tik vien spēj pateikt kā "jā"? Tad, aunapiere, ļauj man izteikties tavā vietā: ikviens, kurš ir tik stulbs, lai izdarītu to, ko tu esi izdarījis, ir pelnījis…

Eragons salika rokas aiz muguras un nogaidīja, kamēr Andžela, izmantojot viennozīmīgus, nepārprotamus un varen radošus tēlainās izteiksmes līdzekļus, aprakstīja, cik liels aunapiere viņš esot. Viņa tā aizrāvās, ka piedēvēja vienam no viņa vecvecākiem kopošanos ar urgļiem, kā arī "piedāvāja" baisos sodus, kas viņam būtu jāsaņem par plānprātīgo rīcību. Ja kāds cits būtu aizvainojis Eragonu ar līdzīgiem vārdiem, viņš izaicinātu aizskārēju uz divkauju, taču Andželas žultaino izturēšanos viņš pacieta, jo zināja, ka nevar mērīt zāļenieci ar to pašu mērauklu kā citus cilvēkus, turklāt jauneklis zināja, ka viņas dusmas ir pamatotas viņš patiešām bija pieļāvis briesmīgu kļūmi.

Kad Andžela apklusa, lai ievilktu elpu, Eragons iejaucās: Tev ir pilnīga taisnība, es centīšos atsaukt burvestību, tiklīdz kaujas liktenis būs izšķirts.

Zāļu sieva trīsreiz pēc kārtas samirkšķināja acis, tad uz mirkli pavēra muti, lai izmocītu klusu "O!", un atkal aizvēra lūpas. Ar zināmu aizdomīgumu balsī viņa pavaicāja: Tu taču nesaki to tādēļ vien, lai izpatiktu man?

-   Es nemūžam tā nerīkotos.

-   Un tu tiešām taisies noņemt savu lāstu? Man likās, ka šādas burvestības ir uz mūžu mūžiem.

-   Elfi ir atklājuši dažādus paņēmienus, kā apieties ar maģiju.

-O… Nu, tad jau viss tiks atrisināts, ko? Andžela plati uzsmaidīja Eragonam, tad piegāja pie Safiras un papliķēja pūķa vaigus. Es priecājos tevi atkal redzēt. Tu esi paaugusies.

Arī es priecājos tevi satikt.

Andžela atsāka maisīt savu brūvējumu, un Eragons ieteicās:

-   Tā bija iespaidīga tirāde.

-   Paldies. Es pie tās strādāju vairākas nedēļas. Žēl, ka tu nedzirdēji beigas tās būtu neaizmirstamas. Ja gribi, es varu tās tev noskaitīt.

-   Nē, nē, būs jau labi. Es gluži labi varu iedomāties, kādas tās bija. Ar acs kaktiņu pametis skatienu uz Andželas pusi, Eragons bilda: Tu neizskaties pārsteigta par to, kā es esmu mainījies.

-   Man ir savi ziņu avoti. Manuprāt, pārvērtība ir nākusi tev par labu. Pirms tam tu biji… ak, kā lai pasaka?… mazliet nepabeigts, vai?

-   Tas gan tiesa. Jauneklis pamāja uz augiem un sēnēm. Ko tu taisies darīt ar šiem?

-   Ak, man ir viena iecere vai projekts, ja tev labpatikas.

-   Skaidrs. Pētīdams krāsu svēdras uz izkaltušas sēnes cepurītes, kas šūpojās viņam deguna priekšā, Eragons apvaicājās: Vai tev izdevās noskaidrot, kā tur ir ar tiem krupjiem?

-   Vai zini, izdevās gan! Cik nu es saprotu, visi krupji ir vardes, bet ne visas vardes ir krupji. Ja mēs raugāmies no šāda viedokļa, tad krupju nav, tātad man bija taisnība no paša sākuma. Tad Andžela pēkšņi aprāva čalošanu pusvārdā, paliecās sāņus un, paķērusi no sola, kas stāvēja viņai līdzās, krūzi, piedāvāja to Eragonam: Še, iedzer kādu malku tējas!

Eragons vispirms pārlaida skatienu nāvīgo augu klājienam, tad ieskatījās Andželas atklātajā sejā un tikai pēc tam paņēma krūzi. Tomēr pirms dzeršanas viņš klusītēm pie sevis lai zāļu sieva to nedzirdētu nomurmināja trīs buramvārdus indes noteikšanai. Pārliecinājies, ka tējā nav nekā aizdomīga, Eragons uzdrošinājās iedzert malku. Karstais dzēriens izrādījās ļoti gards, kaut gan viņš nespēja noteikt tā sastāvdaļas.

Tajā brīdī Solembums piegāja pie Safiras un, uzmetis kūkumu, pieglaudās pūķa kājai gluži kā parasts kaķis. Pagriezusies, Safira noliecās lejup un pārslidināja degungalu pār kaķača muguru. Pūķis ierunājās: Elesmērā es satiku kādu tavu paziņu.

Solembums pārstāja glausties un piešķieba galvu. Vai tiešām?

Tiešām. Viņu dēvēja par Straujkepu un Sapņu Dejotāju, kā arī par Modu.

Solembuma zeltainās acis iepletās. Viņa augums notrīsēja dobjā, aizsmakušā murrājienā, un viņš ar jaunu sparu ņēmās glausties pie Safiras.

-   Starp citu, Andžela ierunājās, cik noprotu, ar Nasuadu, Arju un karali Orinu jūs jau tikāties. Eragons pamāja. Un ko tu domā par veco labo Orinu?

Eragons atbildēja, rūpīgi apdomājot katru vārdu, jo viņš apzinājās, ka runā par karali. Kā lai saka… izskatās, ka viņam ir ne viena vien aizraušanās.

-   Jā, viņš ir aptaurēts kā mēnessērdzīgais pilnmēness naktī. Lai gan tādi jau visi mēs esam, tādā vai citādā ziņā.

Andželas atklātības uzjautrināts, Eragons atzina: Viņam ir jābūt trakam, lai no pašas Aberonas stieptu uz šejieni tādu stikla trauku lērumu.

Zāļu sieva izbrīnā parāva uz augšu vienu uzaci. Par ko tu runā?

-Vai tad tu neesi redzējusi, kā izskatās viņa telts iekšienē?

-   Atšķirībā no daža laba, viņa pavīpsnāja, es neskrienu glaimot kuram katram karalim, ko nākas sastapt. Tad nu Eragons izstāstīja Andželai par dažādajiem traukiem un instrumentiem, kurus Orins bija atgādājis uz Liesmojošo līdzenumu. Andželu stāsts tā aizrāva, ka viņa pat pārstāja maisīt savu virumu. Tikko jauneklis bija pabeidzis stāstīt, zāļu sieva sāka rosīties ap katlu, celdama nost no auklām augus, pa brīdim to darīdama ar garām knaiblēm. Pēc mirkļa viņa noteica: Tā, man laikam tomēr jādodas vizītē pie Orina. Jums abiem par Elesmērā piedzīvoto nāksies pastāstīt kādu citu reizi… Tagad, tiš, abi! Pazūdiet!

Vēl arvien turēdams rokās tējas krūzi, Eragons papurināja galvu, bet mazā sieviņa tik dzina viņus abus ar Safiru projām no savas telts. Sarunas ar viņu vienmēr ir tik…

… savādas? Safira piedāvāja.

Tieši tā.

KARA MĀKONI

Pagāja krietna pusstunda, līdz viņiem izdevās atrast Triānas telti, kas acīmredzot kalpoja kā Duvrangragātas neoficiālais štābs. Telts meklēšana bija aizņēmusi daudz laika, jo tikai retais zināja par tādas pastāvēšanu un vēl mazāk satikto ļaužu varēja pateikt, kur tā atrodas, jo telts bija uzcelta aiz klints izciļņa, lai paslēptu vārdenu burvjus no Galbatoriksa magu acīm.

Kad Eragons un Safira tuvojās teltij, tās ieeja pavērās un no tās, uzrotījusi piedurknes un gatava likt lietā maģiju, izmetās Triāna. Aiz viņas drūzmējās pulciņš apņēmīgu un nobijušos burvju. Daudzus no viņiem Eragons bija manījis kaujas laukā pie Farthenduras. Viņi vai nu cīnījās vārdenu rindās, vai apkopa ievainotos.

Eragons zināja, kas sekos, Triāna un viņas biedri izbrīnīti nopētīja jaunekļa izskatu. Nolaidusi rokas, Triāna sacīja:

-   Ēnkāvi, Safira. Jūs varējāt par savu ierašanos paziņot agrāk. Mēs gatavojāmies stāties pretī kādam, ko uzskatījām par draudīgu ienaidnieku.

-   Mums nebija nodoma jūs lieki satraukt, Eragons atbildēja, taču tūlīt pēc nolaišanās mums bija jātiekas ar Nasuadu un karali Orinu.

-   Un kāpēc gan jūs esat aplaimojuši mūs ar savu klātbūtni tagad? Nekad iepriekš tu, Eragon, nepagodināji mūs, lai gan mēs līdzināmies tev vairāk par jebkuru citu vārdenu.

-   Esmu ieradies, lai pārņemtu Duvrangragātas vadību. Šim paziņojumam sekoja pārsteigta sačukstēšanās, un Triāna saspringa. Eragons juta, ka vairāki burvji pieskaras viņa apziņai, mēģinot nojaust patiesos nodomus. Tā vietā, lai aizsargātu savu prātu tas viņu padarītu aklu pret iespējamiem uzbrukumiem Eragons atbildēja, asi uzcirzdams pa ložņu prātiem, liekot tiem atkāpties aiz pašu aizsardzības vaļņiem. Kad tas bija paveikts,

Eragons ar gandarījumu noskatījās, kā divi vīri un kāda sieviete saraujas un novērš skatienu.

-   Kāpēc? Triāna uzstājīgi vaicāja.

-   Tā ir Nasuadas pavēle.

-   Ak tā, burves sejā uzplauka uzvarošs smaids, tikai Nasuadai nav tiešas varas pār mums. Mēs palīdzam vārdeniem pēc brīvas gribas.

Triānas iebildumi samulsināja Eragonu. Esmu pārliecināts, ka Nasuada būtu pārsteigta par šiem vārdiem, jo īpaši pēc tā visa, ko viņa un viņas tēvs ir darījuši Duvrangragātas labā. Tas varētu radīt viņā bažas, ka jums vairs nav vajadzīgs vārdenu atbalsts un aizsardzība. Viņš uz mirkli apklusa, ļaujot klātesošajiem labāk uztvert izskanējušos draudus. Turklāt, cik nu es atceros, pirms kāda laika tu pati piedāvāji man šo lomu. Kas tagad ir mainījies?

Triāna izbrīnīta pacēla uzacis. Tu, Ēnkāvi, atteicies no mana piedāvājuma… vai tu to jau esi aizmirsis? Viņa runāja ļoti pašpārliecināti, tomēr balsī ieskanējās arī taisnošanās nots. Eragons juta, ka viņa neuzskata savu stāvokli par absolūti drošu. Tagad burve viņam likās vairāk nobriedusi nekā pēdējā tikšanās reizē, bet tas bija saprotami, ja atcerējās visas viņas piedzīvotās grūtības: vārdenu pārcelšanos pāri Alagēzijai uz Surdu, atbildību par Duvrangragātas burvjiem un gatavošanos karam.

-   Tolaik mēs nevarējām uzņemties neko tādu. Tam vēl nebija pienācis īstais laiks.

Pēkšņi mainīdama balss toni, viņa jautāja: Kāpēc gan Nasuada uzskata, ka tev vajadzētu komandēt mūs? Esmu pārliecināta, ka tu un Safira būtu noderīgāki citviet.

-  Nasuada vēlas, lai šajā kaujā Duvrangragātas burvjus vadītu es, tāpēc tā arī būs. Eragonam šķita, ka nebūtu īsti vietā pieminēt, ka tā bija viņa paša ideja.

Piktā grimase lika Triānai izskatīties draudīgai. Viņa norādīja uz burvjiem, kas mīņājās viņai aiz muguras. Mēs visu savu dzīvi esam ziedojuši, lai apgūtu šo mākslu. Tu pirmo burvestību izmēģināji pirms nepilniem diviem gadiem. Kāpēc gan tu uzskati, ka esi piemērotāks šim uzdevumam par jebkuru no mums?… Lai gan tam vairs nav lielas nozīmes. Labāk izstāsti, kāda būs tava stratēģija? Kā tu esi iecerējis izmantot mūsu prasmes?

-   Mans plāns ir ļoti vienkāršs, Eragons atbildēja. Jūs apvienosiet prātus un mēģināsiet atrast ienaidnieka magus. Kad būsiet kādu atraduši, es pieslēgšos jums ar savu spēku un mēs satrieksim šī burvja pretestību. Pēc tam varēsim iznīcināt nogalinātā maga iepriekš aizsargātos kareivjus.

-   Un ko tu darīsi pārējā laikā?

-   Cīnīšos kopā ar Safiru.

Pēc neveikla klusuma mirkļa viens no vīriem Triānai aiz muguras atzina: Tas ir labs plāns. Triāna uzmeta viņam niknu skatienu, burvis sarāvās.

Tad viņa lēnām atkal pagriezās pret Eragonu. Es vadu Duvrangragātu kopš Dvīņu nāves. Manā vadībā šie burvji ir spējuši sagādāt zeltu, lai apmaksātu vārdenu gatavošanos karam, iznīcinājuši Melno Roku Galbatoriksa spiegu tīklu, kam bija dots uzdevums nogalināt Nasuadu, kā arī palīdzējuši vārdeniem daudzos citos veidos. Es nelielos, kad uzdrošinos apgalvot tie ir vērā ņemami sasniegumi. Un esmu pārliecināta, ka arī turpmāk spēšu nodrošināt līdzīgus panākumus… Tad kāpēc Nasuada vēlas atcelt mani no amata? Kā es esmu likusi viņai vilties?

Tajā mirklī Eragons visu saprata. Viņa ir pieradusi pie iegūtās varas un nevēlas atteikties no tās. Turklāt un tas Triānai ir vēl svarīgāk viņa uzskata, ka manis iecelšana viņas vietā nozīmē viņas spēju apšaubīšanu.

Tev ir jāatrisina šīs domstarpības turklāt ātri, ierunājās Safira. Laika kļūst arvien mazāk.

Eragons izmisīgi prātoja, kā varētu panākt Duvrangragātas paklausību, vēl vairāk neaizvainojot Triānu. Visbeidzot viņš teica:

-   Es neesmu ieradies šeit, lai ķīvētos. Es nācu, lai lūgtu jūsu palīdzību. Viņš vērsās pie visiem burvjiem, taču skatījās tikai un vienīgi uz Triānu. Jā, es esmu spēcīgs. Mēs ar Safiru, visticamāk, spētu sakaut krietnu pulku Galbatoriksa izauklēto magu. Bet mēs nespējam aizsargāt ikvienu vārdenu. Mēs nevaram būt visur. Un, ja Impērijas burvji apvienos savus spēkus, tad pat mums nāktos pacīnīties par izdzīvošanu… Mēs nevaram uzvarēt šajā kaujā divatā. Tev, Triāna, ir pilnīga taisnība tu kopā ar Duvrangragātu esi paveikusi neticami daudz, bet es neesmu ieradies šeit, lai stātos tavā vietā uz visiem laikiem. Skaidras ir divas lietas pirmkārt, šobrīd kā burvim man ir jāsadarbojas ar Duvrangragātu, un, otrkārt, man kā Jātniekam var nākties dot jums pavēles. Pavēles, par kuru bezierunu izpildi man ir jābūt pilnīgi pārliecinātam. Ir jāvienojas par komandķēdi. Tomēr atcerieties, ka vairumā gadījumu jūs darbosieties patstāvīgi. Vairumā gadījumu es būšu pārāk aizņemts, lai veltītu visu uzmanību Duvrangragātai. Turklāt es labprāt uzklausīšu jūsu padomus, jo lieliski apzinos, ka daudzi no jums un īpaši tu, Triāna, esat krietni pieredzējušāki par mani… Tātad es vaicāšu vēlreiz: vai jūs mums palīdzēsiet vārdenu uzvaras labā?

Triāna mirkli klusēja, tad nolieca galvu. Protams, Ēnkāvi, vārdenu uzvaras labā. Doties kaujā tavā vadībā tas Duvrangragātai būs liels gods.

Tad ķersimies pie darba.

Dažās nākamajās stundās Eragons izrunājās ar visiem klātesošajiem burvjiem. Daudzu burvju šeit nebija, jo viņi pildīja citus vārdenu komandieru dotos uzdevumus. Viņš darīja visu, lai pēc iespējas labāk izprastu katra zināšanas par maģiju. Jauneklis uzzināja, ka vairums Duvrangragātas vīru un sievu ir apguvuši savas prasmes no kāda radinieka turklāt parasti dziļā slepenībā, lai izvairītos no liekas uzmanības; galu galā daudzi ļaudis baidījās no maģijas, turklāt vislielākās briesmas, protams, draudēja no paša Galbatoriksa. Tikai saujiņa burvju bija izgājuši kārtīgu apmācību, aizvadot mācekļa gadus pie cienījamiem skolotājiem. Tādējādi vairumam Duvrangragātas burvju bija ļoti vājas senvalodas zināšanas neviens nespēja tekoši sarunāties tajā, turklāt viņu uzskatus par maģiju bieži izkropļoja reliģiska māņticība. Viņi neko nenojauta par neskaitāmām gramarye izmantošanas iespējām.

Nav brīnums, ka Dvīņi, pārbaudot tevi pēc mūsu ierašanās Farthendurā, tik ļoti interesējās par tavu senvalodas vārdu krājumu,

Safira atcerējās. Tie viņiem palīdzētu vēl vairāk nostiprināt varu pār šiem knapajiem burvīšiem.

Taču labāku mūsu rīcībā nebūs.

Tiesa. Ceru, ka tagad tu redzi, ka man bija taisnība: Triāna savas vēlmes stāda augstāk par visu kopīgo labumu.

Tev tiešām bija taisnība, Eragons atzina. Bet es viņu par to nenosodu. Viņa rīkojas tā, kā prot, tāpat kā mēs visi. Jā, es to neatbalstu, tomēr saprotu, un kā teica Oromiss izpratne vairo iejūtību.

Mazliet vairāk par trešdaļu klātesošo burvju galvenokārt nodarbojās ar dziedināšanu. Tos Eragons atlaida pirmos, iemācījis piecus jaunus buramvārdus, kas ļautu viņiem ārstēt arī bīstamākus ievainojumus. Darbu ar pārējiem burvjiem Jātnieks uzsāka, ieceļot Triānu par savu vietnieci, kurai vajadzēja rūpēties, lai viņa pavēles tiek izpildītas precīzi. Pēc tam Eragons sāka strādāt, lai apvienotu tik atšķirīgās personības saliedētā kaujas vienībā. Drīz vien viņš saprata, ka mēģinājums pārliecināt burvjus sadarboties līdzinās centieniem piespiest suņus pacienāt citam citu ar gaļīgu kaulu. Nelīdzēja arī acīmredzamā apbrīna, ko Duvrangragāta izjuta pret viņu, jo Eragons nespēja atrast veidu, kā izmantot savu ietekmi, lai izlīdzinātu domstarpības starp kašķīgajiem magiem.

Lai labāk novērtētu burvju prasmes, Eragons lika katram no viņiem izpildīt vairākas burvestības. Vērodams, kā burvji nopūlas ap nobūrumiem, kas viņam pašam tagad likās bērnišķi vienkārši, Eragons aptvēra, cik daudz viņš ir iemācījies pie elfiem. Tad Jātnieks ar smaidu atgādināja Safirai: Iedomājies, reiz es ar milzīgām grūtībām spēju noturēt gaisā oli.

Iedomājies, pūķis atbildēja, Galbatoriksam ir bijis vesels gadsimts, lai izkoptu savas dotības.

Saule rietumu pusē laidās arvien zemāk, padarīdama rūgstoši oranžo gaismu vēl spēcīgāku, līdz vārdenu nometne, līķa bālā Džietas upe un viss Liesmojošais līdzenums kvēloja neprātīgā, svēdrotā atblāzmā, kas atgādināja ainu no vājprātīgā murgiem. Kad debesu spīdeklis atradās vien pirksta platuma tiesu virs apvāršņa, ieradās ziņnesis. Viņš pavēstīja Eragonam, ka Nasuada vēlas viņu nekavējoties redzēt. Un labāk pasteidzieties, ja drīkstu jums to piekodināt.

Izspiedis no Duvrangragātas solījumu, ka viņi visi būs gatavi, kad viņš tos sauks cīņā, Eragons līdzās Safirai starp pelēku telšu rindām skriešus devās uz Nasuadas paviljona pusi. Skaļš, juceklīgs troksnis virs galvas lika Eragonam uz mirkli atraut acis no nodevīgi sacaurumotās zemes un pamest skatienu augšup.

Tur viņš ieraudzīja milzīgu putnu baru, kas svaidījās starp abām armijām. Viņš pamanīja ērgļus, vanagus un piekūnus, tāpat arī neskaitāmas badīgas vārnas un to lielākos, alkatīgos "brālēnus" kraukļus ar dunčiem līdzīgiem knābjiem un zilmelnām mugurām. Putni katrs savā balsī pieprasīja asinis, ar ko izskalot rīkli, un gana siltas gaļas, ar ko piepildīt vēderu un remdēt izsalkumu. Pieredze un instinkti liecināja, ka armiju parādīšanās Alagēzijā nozīmē akriem plašus līķu laukus varenam mielastam.

Savelkas kara mākoņi, Eragons ieminējās.

NĀRS GARŽVOGS

Eragons iegāja paviljonā, bet Safira kā iepriekš iebāza tur tikai galvu un kaklu. Jātnieku sagaidīja tērauda švīkstoņa Jormundurs un pusducis Nasuadas komandieru izrāva no makstīm zobenus, lai stātos pretī ienācējiem. Ieraudzījuši Eragonu, viņi nolaida ieročus, bet Nasuada sacīja: Nāc tuvāk, Eragon.

-   Kas noticis? jauneklis apvaicājās.

-   Mūsu izlūki ziņo, ka no ziemeļaustrumiem tuvojas aptuveni simt vīru liela kuiļu vienība.

Eragons sarauca pieri. Viņš bija iedomājies, ka šajā kaujā ar urgļiem nenāksies sastapties, jo, pirmkārt, vairs nebija Durzas, kas tos komandētu, un, otrkārt, tik daudzi krita pie Farthenduras. Taču, ja urgļi atradās šeit, tad tie atradās šeit. Eragons juta, kā dzīslās atmostas alkas nogalināt, un viņš atļāvās asinskārā priekā pasmaidīt, iedomādamies, kā liks lietā jauniegūto spēku, lai iznīcinātu briesmoņus. Uzsitis pa Zaroka spalu, viņš sacīja:

-   Es ar prieku iznīcināšu tos. Ja vēlies, mēs tiksim ar kuiļiem galā divatā ar Safiru.

Nasuada vērīgi nopētīja Eragonu, piebilzdama: Mēs nedrīkstam tā rīkoties, Eragon. Viņi nāk ar baltu karogu kuiļi ir lūguši tikšanos ar mani.

Eragons neticīgi paskatījās uz vārdenu pavēlnieci. Tu taču netaisies tos pieņemt?

-   Es pret viņiem izturēšos tieši tāpat kā pret jebkuru ienaidnieku, kurš ierodas ar pamiera karogu.

-   Tie taču ir mežoņi! Briesmoņi! Ielaist tos nometnē būtu liela kļūda… Nasuada, es esmu redzējis urgļu pastrādātos šausmu darbus. Tie izbauda citu sāpes un ciešanas, tāpēc nav pelnījuši vairāk žēlastības kā traks suns. Kāpēc tev tērēt laiku, lai iekristu viņu slazdos? Tikai pavēli, un gan es, gan ikviens karavīrs šajā nometnē tavā vārdā ar lielu prieku nonāvēs šos baisos radījumus.

-   Šajā ziņā, Jormundurs ierunājās, es piekritu Eragonam. Ja tu, Nasuada, neuzklausi mūs, vismaz uzklausi viņu.

Vispirms Nasuada čukstus vērsās pie Eragona, lai neviens cits viņus nedzirdētu: Ja tu esi tik akls, tad tava apmācība tiešām ir palikusi nepabeigta. Tad viņa ierunājās skaļāk, un Nasuadas balsī jauneklis sadzirdēja to pašu dzelžaino pārliecību, kāda bija piemitusi viņas tēvam: Jūs aizmirstat, ka arī es cīnījos pie Farthenduras līdzās jums visiem un redzēju urgļu mežonīgumu… Un tomēr es redzēju, ka arī mūsu vīri var pastrādāt briesmu darbus. Es netaisos noniecināt ciešanas, ko mums sagādājuši urgļi, taču es arī neatraidīšu iespējamus sabiedrotos brīdī, kad Impērijas armijai ir tik milzīgs skaitlisks pārsvars.

-   Nasuada, tikšanās ar kuiļiem var izrādīties pārāk bīstama.

-   Pārāk bīstama? Nasuada izbrīnīti sarauca uzacis. Tagad, kad mani sargā Eragons, Safira, Elva un visa mana armija?! Es tā neuzskatu.

Eragons jutās tik bezspēcīgs, ka sāka griezt zobus. Safira, pasaki kaut ko. Tu spētu viņu pārliecināt aizmirst šo neprātīgo ieceri.

Nē, es to nedarīšu. Sajā jautājumā tavs prāts ir aptumšojies.

Tu taču nevari būt vienisprātis ar Nasuadu! Eragons pārsteigts iesaucās. Tu biji Jazuakā kopā ar mani; tu zini, ko urgļi izdarīja ar ciemata iedzīvotājiem. Un kas notika pēc tam, kad mēs pametām Teirmu; kas notika, kad mani sagūstīja pie Gileadas; kas notika Farthendurā? Ik reizes, kad esam tikušies ar urgļiem, viņi ir mēģinājuši mūs nogalināt vai nodarīt mums ko vēl briesmīgāku. Viņi nav ne ar ko labāki par nežēlīgiem plēsoņām.

Du Fyrn Skulblaka laikā elfi domāja tieši to pašu par pūķiem.

Pēc Nasuadas rīkojuma sargi atsaitēja paviljona priekšējo daļu un sānus, tā padarot telts iekšpusi redzamu visiem klātesošajiem un ļaujot Safirai piesēst līdzās Eragonam. Tad vārdenu pavēlniece apsēdās savā krēslā ar augsto atzveltni, bet Jormundurs un pārējie komandieri izkārtojās divās paralēlās rindās tā, lai ikviens, kurš ierastos uz tikšanos ar Nasuadu, būtu spiests iziet viņiem pa vidu. Eragons nostājās viņai pie labās, bet Elva pie kreisās rokas.

Pēc nepilnām piecām minūtēm nometnes austrumu pusei pārvēlās varens dusmu rēciens. Ņirgāšanās un apvainojumi kļuva arvien skaļāki, līdz starp teltīm parādījās viens vienīgs kuilis, kurš nāca uz Nasuadas pusi, kamēr vārdenu pūlis raidīja viņa virzienā lamu šaltis. Urglis Eragons atcerējās, ka tos mēdza dēvēt arī par teķiem, soļoja, augstu pacēlis galvu, un pa brīdim atieza dzeltenos ilkņus, bet citādi nelikās manām pret sevi vērstos lāstus. Viņš bija izcils milzenis astoņarpus pēdas garš, ar spēcīgiem, lepniem kaut raupji cirstiem vaibstiem, vareniem ragiem, kas apvija galvu, un vareniem muskuļiem, kas vedināja domāt, ka viņš spētu ar vienu sitienu nogalināt lāci. Kuiļa vienīgais apģērba gabals bija mezglots gurnauts, dažas rupja kaluma dzelzs plāksnes, ko kopā saturēja metāla gredzenu ķēdītes. Starp ragiem bija nostiprināts izliekts metāla disks, kam vajadzēja pasargāt galvvidu. Pakausī kuilim kūļājās zirgastē saņemtie garie, melnie mati.

Eragons juta, kā lūpas savelkas naida izteiksmē; viņam nācās savaldīties, lai neizrautu Zaroku un nemestos pretī nācējam. Taču, par spīti šīm sajūtām, viņš nespēja neapbrīnot urgļa bezbailību, tam vienatnē, bez kādiem ieročiem ienākot ienaidnieka armijas nometnē. Turklāt jauneklis pārsteigts atklāja, ka kuiļa prāts ir pamatīgi aizsargāts.

Kad urglis apstājās netālu no paviljona, neuzdrošinādamies pienākt vēl tuvāk, Nasuada pavēlēja saviem sargiem apsaukt pūli, lai tas apklustu. Visi vērās uz milzeni, prātodami, ko gan viņš tagad darīs.

Urglis pacēla mezglotās rokas pret debesīm, dziļi ieelpoja, un tad, pavēris muti, ieaurojās, it kā vērstos pie Nasuadas. Nākamajā acumirklī pret viņu pacēlās zobenu mežs, taču kuilis nelikās par tiem ne zinis un turpināja rēkt, līdz viss gaiss no plaušām bija izkliegts. Tad viņš paskatījās uz Nasuadu, pat nemanīdams cilvēku simtus, kas neapšaubāmi alka sakapāt viņu sīkos gabaliņos, un tad dobjā balsī norūca: Kāpēc tāda nodevība, Nakts Mednieces kundze? Man tika solīta drošība. Vai cilvēki tik viegli lauž doto vārdu?

Pieliecies tuvāk Nasuadai, viens no viņas virsniekiem sacīja:

-   Pavēlniec, ļaujiet viņu sodīt par tādu nekaunību. Kad būsim viņam iemācījuši, ko nozīmē cieņa, tad jūs varēsiet uzklausīt, kas šim sakāms, lai kas tas būtu.

Eragons labprāt būtu paklusējis, taču zināja, ka viņam ir pienākums dalīties zināšanās ar Nasuadu un vārdeniem, tāpēc jauneklis noliecās viņai pie pašas auss un čukstus sacīja: Neuztver to kā apvainojumu. Tā urgļi sveicina savus karavadoņus. Parasti šādās reizēs viņi triecas viens pret otru ar pierēm, taču pieļauju, ka tu to negribēsi izmēģināt.

-  Vai to tev iemācīja elfi? viņa nomurmināja, neatraudama skatienu no gaidošā kuiļa.

-   Jā, elfi.

-   Ko vēl tu no viņiem uzzināji par urgļiem?

-   Daudz ko, viņš negribīgi atzina.

Tad Nasuada uzrunāja kuili un arī savus vīrus, kas mīņājās milzenim aiz muguras: Vārdeni nav tādi meļi kā Galbatorikss un Impērija. Saki, kas tev sakāms. Kamēr starp mums valda pamiers un mēs vedam sarunas, tev nav no kā baidīties.

Urglis nokrekšķējās un paslēja kaulaino zodu augstāk, atklādams kaklu; Eragons atcerējās, ka šis bija īpaši draudzīgs žests. Urgļu rasē galvas noliekšanu uzskatīja par lielākajiem draudiem, jo tas nozīmēja, ka urglis taisās uzbrukt ar ragiem. Es esmu Nārs Garžvogs no bolveku cilts. Es runāju savas tautas vārdā.

-   Likās, ka viņš apzelē katru vārdu, pirms izgrūst to pāri lūpām.

-   Urgļus neieredz vairāk par visām citām rasēm. Elfi, rūķi, cilvēki visi mūs medī, dedzina, padzen no mūsu mājām.

-   Tam ir savs iemesls, Nasuada ieminējās.

Garžvogs pamāja. Tam ir iemesls. Mūsu ļaudīm patīk karot. Taču cik gan bieži mums uzbrūk tikai tāpēc, ka uzskata mūs par neglītiem? Arī jūs mūsu acīs neesat nekādi skaistuļi. Kopš Jātnieku krišanas mūsu skaits ir krietni vairojies. Urgļu ciltis tagad ir tik lielas, ka liesā zeme, uz kuras mītam, vairs nespēj mūs pabarot.

-   Vai tāpēc jūs noslēdzāt darījumu ar Galbatoriksu?

-Jā, Nakts Mednieces kundze. Viņš solīja mums dāsnāku zemi, ja mēs nogalināsim viņa ienaidniekus. Taču karalis mūs piekrāpa. Viņa ugunsmatu šamanis Durza samaitāja mūsu virsaišu prātus un piespieda ciltis darboties kopīgi, kaut starp urgļiem tā nav pieņemts. Kad rūķu caurajā kalnā mēs to beidzot aptvērām, mūsu valdniece, ko dēvē par herndālu, aizsūtīja manu bērnu māti pie Galbatoriksa, lai pieprasītu paskaidrojumus par tādu izrīkošanos ar mums. Garžvogs papurināja tik loti dīvaino galvu. Viņa nepārnāca. Mūsu dižākie teķi krita Galbatoriksa labad, bet tad viņš mūs pameta kā salauztu zobenu. Viņš ir drajl, viņš ir bezragu nodevējs ar čūskas mēli. Nakts Mednieces kundze, tagad mūsu rindas ir kļuvušas retākas, bet, ja tu to ļausi, mēs kausimies tavā pusē.

-   Kāda ir cena? Nasuada vaicāja. Jūsu Herndāla droši vien gribēs kādu atlīdzību?

-    Mēs gribam asinis. Galbatoriksa asinis. Un, ja Impērija kristu, mēs gribētu, lai tu ierādi mums zemi, kur dzīvot un vairoties, lai nākotnē vairs nebūtu jākaro.

Nasuadas sejas izteiksme ļāva Eragonam paredzēt viņas lēmumu, vēl pirms pār vārdenu pavēlnieces lūpām bija izskanējis pirmais vārds. Laikam to pašu nojauta arī Jormundurs, jo viņš pieliecās pie pavēlnieces un pusbalsī sacīja: Nasuada, tu nedrīksti tā rīkoties. Tas ir pretrunā ar lietu dabisko kārtību.

-   Daba nepalīdzēs mums pieveikt Impēriju. Mums ir vajadzīgi sabiedrotie.

-   Karavīri dezertēs, ja viņus spiedīs karot kopā ar urgļiem.

-   Ar to mēs tiksim galā. Eragon, vai viņi turēs doto vārdu?

-   Tikai tik ilgi, kamēr mums būs kopīgs ienaidnieks.

Spēji pamājusi, Nasuada atkal ierunājās pilnā balsī: Lieliski, Nār Garžvog. Tu ar saviem karotājiem vari apmesties mūsu armijas labajā spārnā, mazliet nostāk no mūsu galvenajiem spēkiem, un tad mēs varam apspriest vienošanās nosacījumus.

-Ahgrat ukmar, kuilis noņurdēja, uzsizdams ar dūrēm sev pa pieri. Tu, Nakts Medniec, esi vieda herndāla.

-   Kāpēc tu mani tā dēvē?

-   Par herndālu?

-   Nē, par Nakts Mednieci.

Garžvoga rīklē atskanēja kas līdzīgs rukšķienam Eragonam likās, ka tie varētu būt smiekli. Par Nakts Mednieku mēs sākumā nosaucām tavu tēvu, jo viņš medīja mūs tumšajos gaiteņos zem rūķu kalna, un arī viņa tumšās ādas dēļ. Tu esi viņa cienīga pēctece un cienīga viņa vārda mantiniece. Tad kuilis pagriezās un devās ārā no nometnes.

Piecēlusies kājās, Nasuada pasludināja: Ikviens, kurš uzbruks urgļiem, tiks sodīts tā, it kā būtu uzbrucis savējiem. Raugiet, lai šī ziņa tiek nodota visām vienībām.

Tiklīdz viņa bija nodevusi šo pavēli, Eragons ieraudzīja, ka, apmetnim plīvojot vējā, straujiem soļiem tuvojas karalis Orins. Piesteidzies mazliet tuvāk, viņš iesaucās: Nasuada! Vai tiesa, ka tu tikies ar urgli? Kāpēc tu tā rīkojies, un kāpēc man par to nepaziņoja ātrāk? Es nesaprotu…

Taču karali pārtrauca kāds sargkareivis, kurš izskrēja no telšu mudžekļa un iesaucās: Tuvojas jātnieks no Impērijas nometnes!

Jau nākamajā mirklī karalis Orins bija aizmirsis visus pārmetumus un aizsteidzās pakaļ Nasuadai, kas straujiem soļiem devās uz armijas priekšējo līniju pusi. Viņiem sekoja savs simts cilvēku. Nevēlēdamies spaidīties pūlī, Eragons uzrausās mugurā Safirai un ļāva viņai nogādāt savu Jātnieku līdz mērķim.

Kad pūķis apstājās pie uzbērumiem, ierakumiem un zemē sadzītajiem noasinātajiem mietiem, kas sargāja vārdenu pozīcijas, Eragons ieraudzīja vientuļu jātnieku, kas mežonīgos auļos triecās pāri neitrālajai joslai. Viņam virs galvas zemu riņķoja maitasputni, lai noskaidrotu, vai gadījumā gaidāmo dzīru galdā nav parādījušās uzkodas.

Jardus trīsdesmit no brustvēra jātnieks pievilka melnā ērzeļa grožus, saglabādams iespējami lielāko attālumu starp sevi un vārdeniem. Tad viņš nokliedza savu ziņojumu: Atsakoties no karaļa Galbatoriksa piedāvātajiem saprātīgajiem padošanās noteikumiem, jūs esat nolēmuši sevi nāvei. Pārrunas tiek pārtrauktas. Draudzības roka pārtop kara dūrē! Ja kādā no jums vēl mājo bijāšana pret mūsu likumīgo valdnieku, visgudro un visspēcīgo karali Galbatoriksu, tad bēdziet! Lai neviens nestājas mums ceļā, kad mēs dosimies šķīstīt Alagēziju no visiem likumpārkāpējiem, nodevējiem un musinātājiem. Un, kaut gan tas sāpina mūsu karali jo viņš zina, ka uz visiem šiem dumpjiem vienkāršos ļaudis samusina vīlušies un apmāti vadoņi, mēs šķīstīsim nelikumīgi pašpasludināto valsteli, ko mēdz dēvēt par Surdu, un pievienosim taisnīgā karaļa Galbatoriksa valdījumiem, jo tikai viņš dienu un nakti pūlas savas tautas labā. Tāpēc bēdziet, es saku, vai piedzīvosiet jūsu ziņneša likteni.

Ar šiem vārdiem jātnieks atraisīja auduma maisu un izvilka nocirstu galvu. Viņš pasvieda to gaisā un noskatījās, kā baisais priekšmets nokrīt starp vārdeniem, tad pagrieza savu ērzeli, iecirta tam sānos piešus un aiztraucās uz Galbatoriksa armijas melno rindu pusi.

Vai man viņu nogalināt? Eragons jautāja.

Nasuada papurināja galvu. Drīz mums būs iespēja atriebt viņa nāvi. Es neapgānīšu sūtņu neaizskaramības likumu pat tad, ja Impērija to darīs.

-Kā tu… Pēkšņi Eragons pārsteigumā iekliedzās un pieķērās Safiras kaklam, lai nenokristu no pūķa muguras, jo viņa saslējās pakaļkājās un uzlika priekšķetnas uz zaļganās zemes vaļņa. Pavērusi žokļus, Safira izgrūda garu, dobju rēcienu gluži kā Garžvogs, tikai šis rēciens izskanēja kā nepiekāpīgs izaicinājums viņu ienaidniekiem, kā brīdinājums par dusmām, ko Impērija bija sējusi viņu sirdīs, un kā cīņā sauciens ikvienam, kas ienīda Galbatoriksu.

Pastardienas bazūnēm līdzīgā balss tā pārbiedēja ziņneša auļotāju, ka tas parāvās sāņus, paslīdēja uz nokaitētās zemes un nogāzās uz sāniem. Kareivis izlidoja no segliem un iekrita vienā no kvēlošajām iedobēm, no kuras tajā pašā mirklī uzšāvās zaļas liesmas. Nelaimīgais izgrūda tik briesmīgu kliedzienu, ka Eragona pakausim pārskrēja tirpas, tad kliedziens aprāvās un upuris vairs neizdvesa ne skaņas.

Putni sāka laisties lejup.

Vārdeni uzgavilēja Safiras panākumam. Pat Nasuada atļāvās tik tikko jaušami pasmaidīt. Tad viņa sasita plaukstas un sacīja: Manuprāt, viņi uzbruks rīt no rīta. Eragon, sapulcini Duvrangragātu, un sagatavojieties cīņai. Nākamās stundas laikā tu saņemsi manas pavēles. Uzlikusi roku uz Orina pleca, viņa vadīja karali atpakaļ nometnes dziļumā. Augstība, mums ir jāpieņem vairāki lēmumi. Man ir izstrādāts plāns, taču tā īstenošanai būs nepieciešama…

Lai viņi nāk, ierunājās Safira. Viņas astes galiņš raustījās kā kaķim, kas uzglūn žurkai. Viņi visi sadegs.

RAGANAS VIRUMS

Pāri Liesmojošajam līdzenumam bija nolaidusies nakts. Necaurspīdīgu dūmu jumts aizsedza mēnesi un zvaigznes, atstādams zemi piķa melnā tumsā, kuru ik pa brīdim caurdūra degošās kūdras pēkšņi uzplaiksnījumi un tūkstošiem lāpu, kas tika aizdegtas abās armijas nometnēs. Eragonam, kurš stāvēja netālu no vārdenu priekšējām līnijām, Impērijas telšu pozīcijas atgādināja plandošu oranžu liesmu ligzdu, kas pletās veselas pilsētas plašumā.

Piesprādzējis pēdējo bruņu sastāvdaļu pūķa astei, Eragons aizvēra acis, lai labāk justu Duvrangragātas burvjus. Viņam vajadzēja iemācīties atrast tos jebkurā mirklī, jo vēlāk viņa dzīvība būs atkarīga no spējas ātri un efektīvi sazināties ar palīgiem. Savukārt magiem vajadzēja iemācīties pazīt Eragona prāta pieskārienu, lai neatgrūstu to brīdī, kad jauneklim būtu vajadzīgs Duvrangragātas atbalsts.

Eragons pasmaidīja un sacīja: Sveiks, Orik. Tad viņš atvēra acis, lai sagaidītu rūķi, kas rāpās augšup pa nelielo klintsbluķi, uz kura bija apmeties Eragons ar pūķi. Oriks bija tērpies pilnās bruņās un kreisajā rokā nesa savu no urgļa ragiem pagatavoto loku.

Notupies līdzās Eragonam, rūķis norausa no pieres sviedrus un papurināja galvu. Kā tu zināji, ka tas esmu es? Es lietoju aizsardzību.

Katra apziņa ir citāda, Safira paskaidroja. Tās atšķiras, tāpat kā atšķiras divas balsis.

Skaidrs.

Eragons apvaicājās: Kas tevi dzina šurp nakts melnumā?

Oriks paraustīja plecus. Likās, ka tev šajā drūmajā naktī varētu noderēt kāda sabiedrība. Jo īpaši tāpēc, ka Arja ir aizņemta citur, bet kaujā kopā ar tevi nebūs Murtaga.

"Jā, viņa plecs man noderētu," Eragons nodomāja. Murtags bija vienīgais cilvēks, kurš izveicībā ar zobenu neatpalika no

Eragona, vismaz līdz Agaeti Blodhren naktī piedzīvotajām pārvērtībām. Divcīņas ar draugu bija viens no nedaudzajiem prieka brīžiem laikā, ko viņi abi pavadīja kopā. "Es labprāt atkal pacīnītos ar tevi, vecais draugs!"

Atmiņas par to, kā Murtags aizgāja bojā, urgļu aizvilkts pazemē pie Farthenduras, lika Eragonam atzīt stindzinošu patiesību: lai cik dižs karotājs tu būtu, ļoti bieži tīra nejaušība izšķīra, kurš karā izdzīvo un kurš karā krīt.

Sajuzdams Eragona noskaņojumu, rūķis uzsita jauneklim uz pleca un noteica: Viss būs kārtībā. Iedomājies, kā jūtas ienaidnieka karavīri, zinot, ka drīz vien viņiem būs jāstājas pretī tev\

Eragons pateicīgi pasmaidīja. Es priecājos, ka tu atnāci.

Orika degungals piesarka, un viņš nolaida skatienu, neveikli grozīdams loku mezglainajās rokās. Ak, ko nu tur, viņš norūca, Hrotgaram diez ko nepatiktu, ja es ļautu kam nelāgam notikt ar tevi. Turklāt mēs taču esam audžubrāļi, ko?

Safira ar Eragona starpniecību pavaicāja: Kur ir pārējie rūķi ? Vai tad tu viņus nekomandē?

Orika acis iedzirkstījās. Kā tad ne! Un viņi drīz vien piebiedrosies mums. Ņemot vērā, ka Eragons ir Durgrimstu Ingeituma loceklis, mums pienākas cīnīties pret Impēriju visiem kopā. Tādējādi jūs abi būsiet labāk pasargāti un varēsiet visu uzmanību veltīt Galbatoriksa burvju meklēšanai, nevis uztraukties par parastu kareivju uzbrukumiem.

-   Prātīga doma. Paldies tev!

Priecīgs par uzslavu, Oriks samulsis kaut ko nesakarīgi nomurmināja. Tad Eragons vaicāja: Ko tu domā par Nasuadu un urgļiem?

-   Viņa izdarīja pareizu izvēli.

-   Tātad tu viņai piekriti?!

-   Piekrītu gan. Arī man tie briesmoņi nepatīk, taču lēmums bija pareizs.

Iestājās klusums. Eragons sēdēja, atspiedies pret Safiru, un centās apvaldīt arvien pieaugošo nemieru. Minūtes vilkās kā gliemeži. Viņam bezgalīgās gaidas pirms kaujas likās tikpat saspringtas kā pati kauja. Jauneklis ieeļļoja Safiras seglus, notīrīja no bruņukrekla pāris rūsas traipiņu un tad turpināja darboties ar Duvrangragātas burvju prātiem, lai kaut kā nosistu laiku.

Bija pagājusi vairāk nekā stunda, kad viņš pārtrauca iesākto nodarbi, jo sajuta, ka pāri neitrālajai zonai starp armijām tuvojas divas būtnes. Andžela? Solembums? Apjucis un satraukts, viņš pamodināja piemigušo Oriku un pastāstīja, ko bija pamanījis.

Rūķis sarauca pieri un izvilka aiz jostas aizbāzto kara cirvi.

-   Es to zālīšu sievu esmu saticis vien pāris reižu, taču viņa neatgādināja tādu, kas varētu mūs nodot. Viņa jau desmitiem gadu ir labi ieredzēta vārdenu vidū.

-   Tomēr mums vajadzētu noskaidrot, ko viņa tur darīja, Eragons uzstāja.

Viņi kopā devās cauri nometnei, lai pārtvertu nācējus, kad tie sasniedza nocietinājumus. Drīz vien lāpu mestajā gaismā, sīkā riksītī skriedama, parādījās Andžela, bet viņai pa pēdām sekoja Solembums. Ragana bija ietinusies garā, tumšā apmetnī, kas ļāva viņai pilnībā saplūst ar apkārtni. Liekot lietā gluži neticamu žirgtumu, spēku un lokanību, viņa pārvarēja vairākus rūķu uzbūvētos brustvērus, te pieķerdamās kādam no mietiem, te pārlēkdama pāri grāvim un visbeidzot strauji noskriedama pa pēdējā uzbēruma stāvo kranti, zāļu sieva elsodama apstājās līdzās Safirai.

Atmetusi atpakaļ kapuci, Andžela priecīgi pasmaidīja. Sagaidītāji! Cik patīkami! Kamēr viņa bilda šos vārdus, kaķacis nodrebēja pie visām miesām un viņa kažokam pārskrēja savāds vilnis. Tad parādības apveids izplūda, it kā to būtu pārklājis saduļķots ūdens, līdz Solembuma aprises atkal kļuva skaidrākas, tikai tagad viņu priekšā stāvēja kails zēns ar pinkainiem matiem. Andžela iebāza roku maisā, kas karājās viņai pie jostas, un padeva kaķacim bērna kamzoli un bikses, kā arī mazu, melnu dunci, kuru viņš izmantoja kaujā.

-   Ko jūs tur darījāt? Oriks vaicāja, ar aizdomīgu skatienu pētīdams zāļu sievu un viņas pavadoni.

-   Šo un to.

-   Labāk pastāstiet, ko tieši, Eragons uzstāja.

Andželas sejā iegūla skarbāki vaibsti. Ko tad tā? Vai jūs neuzticaties mums ar Solembumu? Kaķacis atieza asos zobus.

-   Laikam jau ne līdz galam, Eragons atzina, tikko jaušami pasmaidīdams.

-   Prātīgi darīts, Andžela noteica un paplikšķināja jauneklim pa vaigu. Dzīvosi ilgāk. Ja nu reiz jūs gribat zināt, tad es darīju visu, kas manos spēkos, lai palīdzētu pieveikt Impēriju, vienīgais, manā paņēmienu klāstā diemžēl nav aurošanas un skraidīšanas apkārt ar zobenu rokā.

-   Varbūt tu mums tomēr atklāsi, kādi ir tavi paņēmieni?

Zāļu sieva brīdi neko neteica, jo bija aizņemta, salokot

apmetni ciešā vīstoklī un noglabājot to maisiņā pie jostas. Es labprāt paturētu tos pie sevis. Cerēju, ka tas kļūs par pārsteigumu. Turklāt ilgi gaidīt jums nenāksies. Viss sāksies pēc pāris stundām.

Oriks paraustīja bārdu. Kas sāksies? Ja tu nespēj dot skaidru atbildi, mums nāksies vest tevi pie Nasuadas. Varbūt viņa spēs izdabūt no tevis ko jēdzīgu.

-   Nav jēgas vilkt mani pie pavēlnieces, Andžela atmeta ar roku. Tieši viņa man atļāva šķērsot frontes līniju.

-   Tā tu saki, nu jau diezgan naidīgi norūca Oriks.

-   Un arī es tā saku, Nasuada piebilda, pienākdama no aizmugures, bet Eragons jau bija jutis viņas tuvošanos. Tāpat viņš bija jutis, ka kopā ar vārdenu pavēlnieci ir četri kuiļi, to starpā arī Garžvogs. Saviebies viņš pagriezās pretī nācējiem, nemaz nemēģinādams slēpt nepatiku par urgļu klātbūtni.

-   Pavēlniec, Eragons nomurmināja.

Orikam ar savaldīšanos veicās sliktāk viņš, sirdīgi nolamājies, atsprāga atpakaļ un mēģināja izraut savu kara cirvi. Rūķis gan uzreiz aptvēra, ka viņiem neviens negrasās uzbrukt, un strupi sasveicinājās ar Nasuadu. Taču Orika roka neaizklīda tālu no ieroča kāta, bet skatiens nenolaidās no milzīgajiem urgļiem. Andželu Nasuadas pavadoņi, šķiet, neuztrauca. Zāļu sieva nosvērti sasveicinājās ar savu pavēlnieci, tad uzrunāja urgļus viņu pašu asajā valodā, tā sagādājot kuiļiem acīmredzamu prieku.

Nasuada pavilka Eragonu sāņus, lai pārmītu dažus vārdus zem četrām acīm. Tad viņa teica: Es vēlos, lai tu uz mirkli apvaldi savu nepatiku un novērtē to, ko tev tūlīt izklāstīšu, loģiski un saprātīgi. Vai tu to spēsi? Jauneklis stīvi pamāja. Lieliski. Es daru visu iespējamo, lai rīt mēs neciestu sakāvi. Taču tam, cik labi mēs cīnīsimies, cik prasmīgi es vadīšu vārdenus, vai pat tam, ka mēs izcīnīsim uzvaru, nebūs nekādas nozīmes, ja tu, viņa ar pirkstu sāpīgi iedūra Eragonam krūtīs, ~šajā kaujā iesi bojā. Vai to tu saproti? Eragons vēlreiz pamāja. Es nespēšu tevi aizsargāt, ja kaujas laukā parādīsies Galbatorikss. Ja tas tiešām notiks, tu stāsies viņam pretī vienatnē. Ja Duvrangragāta bija bezspēcīga pret tevi, viņi būs bezspēcīgi arī pret karali, un es nevaru viņus upurēt bez svarīga iemesla.

-   Es kopš sākta gala zinu, Eragons sacīja, ka pretī Galbatoriksam man būs jāstājas vienam kopā ar Safiru.

Pār Nasuadas lūpām pārslīdēja skumjš smaids. Lāpas raustīgajā gaismā viņa likās pārguruši. Nu ko, nav iemesla meklēt nepatikšanas tur, kur to nav. Iespējams, Galbatoriksa te nemaz nav. Taču nelikās, ka vārdenu pavēlniece pati tic saviem vārdiem. Lai nu kā, es vismaz varu parūpēties, lai tu nemirtu no vēderā ietriekta zobena. Es dzirdēju, ko grasās darīt rūķi, un nodomāju, ka varētu pilnveidot viņu ieceri. Es lūdzu, lai Garžvogs kopā ar vēl trim teķiem uzņemas tavu apsardzi, tiesa, ar noteikumu, ka viņi piekrīt un to viņi arī izdarīja -, ka tu pārbaudi, vai viņu prātā neslēpjas nodevīgas domas.

Eragons sastinga. Tu nevari prasīt, lai es cīnos plecu pie pleca ar tiem briesmoņiem. Turklāt es jau pieņēmu rūķu piedāvājumu aizsargāt Safiru un sevi. Viņi apvainosies, ja noraidīšu viņu vēlmi un došu priekšroku urgļiem.

-   Tad lai tevi sargā gan vieni, gan otri, Nasuada sacīja. Viņa krietnu brīdi pētīja Eragona seju, mēģinādama tur saskatīt kaut ko Eragonam neatminamu. Ak, Eragon. Es biju cerējusi, ka tu spēsi pacelties pāri savam naidam. Ko citu tu būtu darījis manā vietā? Kad Jātnieks neatbildēja, vārdenu vadone nopūtās. Ja kādam ir iemesls ienīst urgļus, tad tā esmu es. Tie nogalināja manu tēvu. Taču es nevaru ļaut tam ietekmēt manus lēmumus par to, kas ir vārdeniem labākais iespējamais risinājums… Vismaz pajautā Safiras viedokli, pirms atbildi. Es, protams, varu tev pavēlēt pieņemt urgļu aizsardzību, taču es labprāt tā nerīkotos.

Tu izturies muļķīgi, Safira piebilda.

Kas ir muļķīgi ? Tas, ka nevēlos, lai manu muguru sargā kuilis ?

Nē, mūsu šībrīža stāvoklī muļķīgi ir atteikties no palīdzības, lai kas to piedāvātu. Padomā pats. Tu lieliski zini, kā rīkotos Oromiss, un tu zini, ko viņš teiktu. Vai tad pat viņa viedoklim tu vairs neuzticies?

Viņam nevar būt taisnība pilnīgi visos jautājumos, Eragons turpināja spītēties.

Tas nav arguments… Ieklausies pats sevī un atbildi, vai man ir taisnība! Tu zini pareizo ceļu. Es justos vīlusies, ja tu nespētu saņemties un izvēlēties visiem labāko risinājumu.

Safiras un Nasuadas pierunāšana vēl vairāk nostiprināja Eragona gatavību nepiekrist šim piedāvājumam. Tomēr viņš apzinājās, ka citas izvēles viņam nav. Labi, lai viņi apsargā mani, bet tikai tad, ja neatradīšu viņu prātos neko aizdomīgu. Vai tu apsoli, ka pēc šīs kaujas vairs neliksi man cīnīties plecu pie pleca ar urgļiem?

Nasuada papurināja galvu. Es nevaru apsolīt to, kas var kaitēt vārdeniem. Tad viņa uz mirkli apklusa, bet pēc tam piebilda: -Akjā… Eragon?

-   Jā, pavēlniec?

-  Ja nu es kristu šajā kaujā, es esmu izvēlējusies tevi par savu pēcteci. Ja nu tas notiek, es ieteiktu ieklausīties Jormundura padomos viņam ir vairāk pieredzes nekā pārējiem Vecajo padomes locekļiem. Un es ceru, ka vislielāko vērību tu veltītu savu pavalstnieku labklājībai. Vai es izteicos gana skaidri?

Šī piebilde pārsteidza Eragonu. Viņas dzīvē pats svarīgākais bija vārdeni. Tāpēc Nasuadas lēmums nozīmēja visdziļāko uzticēšanos Eragonam. Vārdenu pavēlnieces pārliecība lika viņam izjust pazemību un aizkustinājumu; jauneklis nolieca galvu. Es censtos būt tikpat labs vārdenu pavēlnieks kā tu un Ažihads. Tas, Nasuada, man ir liels gods.

-   Es to apzinos. Tad Nasuada pagriezās un piebiedrojās pārējiem.

Nasuadas vārdu pārņemts, Eragons juta, ka dusmas pamazām noplok, un lēnām atgriezās pie Safiras. Viņš nopētīja Garžvogu un pārējos urgļus, mēģinādams izprast to garastāvokli, taču kuiļu sejas vaibsti tik ļoti atšķīrās no ierastajām cilvēku, elfu un rūķu izteiksmēm, ka viņš spēja nojaust vien loti vispārīgas izjūtas. Un arī līdzjūtību pret urgļiem savā sirdī Eragons nespēja atrast. Viņa acīs tie bija plēsīgi dzīvnieki, kas viņu drīzāk nogalinātu, jo tie nebija spējīgi nedz uz mīlestību, nedz maigumu, pat ne uz patiesu saprātu. īsāk sakot, urgļi bija zemākas būtnes.

Dziļi jaunekļa prātā atskanēja Safiras čuksts: Esmu pārliecināta, ka Galbatorikss uzskata tieši tāpat.

Iespējams, šoreiz viņam ir pamatots iemesls, viņš norūca, cerēdams pārsteigt pūķi. Apvaldīdams pretīgumu, Eragons bilda:

-   Nār Garžvog, man ir teikts, ka jūs, visi četri, esat piekrituši ielaist mani savos prātos.

-   Tas tiesa, Ugunszoben. Nakts Mednieces kundze mums izstāstīja, kas būšot vajadzīgs. Mums ir liels gods cīnīties līdzās tādam varenam karavīram, kurš turklāt tik daudz ir paveicis mūsu labā.

-   Ko tu ar to gribi teikt? Es esmu nogalinājis neskaitāmus tavus ciltsbrāļus. Taču tad Eragonam atmiņā nelūgts atausa fragments no kāda Oromisa vīstokļa. Viņš atcerējās lasījis, ka gan vīriešu, gan sieviešu dzimuma urgļu vietu sabiedrībā nosaka kaujā, un tieši šis ieradums, krietni biežāk nekā citi iemesli, bija pamatā vairumam sadursmju starp urgļiem un citām rasēm. Tātad, viņš aptvēra, ja urgļi apbrīnoja viņa varoņdarbus kaujā, tad bija gluži iespējams, ka tie pielīdzina viņu kādam no saviem kara virsaišiem.

-   Nogalinot Durzu, tu atbrīvoji mūs no viņa varas. Mēs esam tavi parādnieki, Ugunszoben. Neviens no mūsu teķiem nekad neizaicinātu tevi, un, ja tu apciemotu mūsu namus, gan tevi, gan tavu pūķi, Liesmmēli, uzņemtu tā, kā neviens svešinieks nekad nav uzņemts.

Lai nu ko, bet pateicību Eragons nebija gaidījis, tāpēc pirmajā mirklī viņam to bija grūti aptvert. Nespēdams izdomāt neko citu, viņš noteica: Es to neaizmirsīšu. Tad jauneklis mirkli vēroja pārējos urgļus, līdz atkal pievērsās Garžvogam un tā dzeltenajām acīm. Vai esi gatavs?

Jā, Jātniek.

Kad Eragons iegāja Garžvoga apziņā, tas viņam atgādināja, kā viņa paša prātā ielauzās Dvīņi, kad viņš pirmo reizi ieradās Farthendurā. Iegrimdams urgļa būtībā, viņš drīz vien piemirsa toreizējās izjūtas. Meklējamās informācijas daba iespējama ļauna nodoma atrašana kaut kur Garžvoga pagātnē lika Eragonam pārsijāt kuiļa atmiņas vairāku gadu garumā. Atšķirībā no Dvīņiem jauneklis centās nenodarīt tīšas sāpes, tomēr arī pārlieku saudzīgs viņš nebija. Eragons manīja, kā, izjuzdams svešos pieskārienus, Garžvogs brīžam saraujas. Arī urgļa prāts, līdzīgi rūķu un elfu prātiem, atšķīrās no cilvēka prāta. Urgļa prāta uzbūves galvenās iezīmes bija nelokāmība un hierarhija to laikam noteica urgļu dalīšanās ciltīs -, bet kopumā prāts likās vienkāršs un raupjš, vardarbīgs un viltīgs, visnotaļ kā savvaļas dzīvnieka prāts.

Lai gan Eragons nemēģināja uzzināt vairāk par Garžvogu kā īpatni, jauneklis nespēja izvairīties no dažādiem urgļa dzīves notikumiem. Garžvogs nepretojās. Gluži pretēji likās, viņš labprāt atsauc atmiņā piedzīvoto, lai pārliecinātu Jātnieku, ka urgļi nav viņa asinsnaidnieki. Mēs nevaram atļauties vēl vienu Jātnieku, kurš dzivo ar domu, ka mūsu rase ir jāiznicina, Garžvogs sacīja. Skaties rūpīgāk, Ugunszoben, un pārliecinies, vai mēs patiesi esam tādi briesmoņi, par kādiem tu mūs uzskati…

Eragonam gar acīm zibēja tik daudz tēlu un sajūtu, ka vienā mirklī viņš teju apjuka: Garžvoga bērnība kopā ar citiem viņa saimes bērniem pussagruvušā ciematiņā kaut kur dziļi Kores sirdī; māte, kas ķemmē viņam matus ar briežraga ķemmi un klusiņām dzied; Garžvogs mācās medīt briežus un citus meža zvērus ar kailām rokām; viņš izaug lielāks un lielāks, līdz kļūst skaidrs, ka viņa dzīslās plūst senā asins un viņa augums pārsniegs astoņas pēdas, tā padarot viņu par kuili; daudzi duči izaicinājumu gan paša mestie, gan pieņemtie, bet visi uzvarēti; tad došanās projām no dzimtā ciemata, lai meklētu slavu, kas ļautu viņam kopoties; tas, kā viņš pamazām iemācās ienīst pasauli, neuzticēties tai un baidīties -jā, baidīties no likteņa, kas bija nolēmis viņa rasi iznīcībai; tad sekoja kauja pie Farthenduras; atklājums, ka Durza viņus ir pievīlis un izmantojis; un atklāsme, ka viņu vienīgā cerība uz labāku dzīvi liek aizmirst par pretrunām, atrast kopīgu valodu ar vārdeniem un gāzt Galbatoriksu. Nekas neliecināja, ka Garžvogs varētu melot.

Eragons nespēja aptvert tikko redzēto. Atrāvies no Garžvoga prāta, viņš iegāja pārējo triju urgļu apziņā. To atmiņas apstiprināja Garžvoga prātā redzēto. Viņi nemēģināja slēpt reizes, kad bija nogalinājuši cilvēkus, taču tas bija noticis pēc Durzas pavēles laikā, kad burvis valdīja pār urgļu apziņu, vai arī reizēs, kad notika sadursmes ar cilvēkiem, cīnoties par pārtiku vai zemi. Mēs darījām to, ko mums vajadzēja darīt, lai mūsu saimes izdzīvotu, viņi paskaidroja.

Kad Eragons bija beidzis, viņš klusēdams stāvēja Garžvoga priekšā un aptvēra, ka urgļa ciltskoks ir īsteni karalisks. Jauneklis aptvēra, ka Garžvogs ir lielisks komandieris un tikpat izcils domātājs un filozofs kā Oromiss, tikai neizglītots. Katrā ziņā, viņš ir apdāvinātāks par mani, Eragons atzina Safirai. Kā cieņas apliecinājumu atsedzis kaklu, Jātnieks skaļi sacīja: Nār Garžvog, pirmo reizi saprazdams titula "nārs" neticami augsto vietu urgļu sabiedrībā. Es lepojos, ka būsiet man līdzās. Tu vari paziņot herndālai, ka tik ilgi, kamēr urgļi turēs doto vārdu un nevērsīs savus ieročus pret vārdeniem, arī es nepacelšu pret jums roku. Eragons gan šaubījās, ka varētu pienākt brīdis, kad viņam kāds urglis patiktu, taču dzelžainā pārliecība par aizspriedumu pamatotību, kas vēl pirms pāris brīžiem bija aptumšojusi viņa prātu, tagad likās nožēlojama un nekavējoties aizmirstama, ja viņš vēlējās palikt godīgs pats pret sevi.

Safira piešāva aso mēli jaunekļa rokai, likdama bruņukrekla gredzeniem nožvadzēt. Ir vajadzīga liela drosme, lai atzītu, ka tev nebija taisnība.

To dara tikai tad, ja baidās izskatīties muļķīgi, bet es taču izskatītos daudz muļķīgāk, ja mēģinātu tverties pie kļūdaina pieņēmuma.

Klau, mazais, tu tikko izteici prātīgu domu. Par spīti zobgalībai pūķa balsī, viņš tur saklausīja arī sirsnīgu lepnumu par to, ko tikko bija izdarījis.

-   Kā jau teicu, mēs esam tavi parādnieki, Ugunszoben, Garžvogs atkārtoja. Viņš un pārējie urgļi pacēla roku un piespieda dūri pie izcilnajām pierēm.

Eragons juta, ka Nasuada labprāt uzzinātu vairāk par tikko notikušo, taču savaldījās. Lieliski. Tagad, kad šī vienošanās ir panākta, man ir jādodas tālāk. Kad pienāks laiks, tu, Eragon, saņemsi manu pavēli no Triānas. Ar šiem vārdiem Nasuada aizsoļoja tumsā.

Kad Eragons iekārtojās blakus Safirai, klusi piezagās Oriks.

-   Labi gan, ka līdzās būsim mēs, rūķi, ko? Mēs neizlaidīsim tos kuiļus no acīm kā modri vanagi, tā gan. Mēs neļausim viņiem pārsteigt tevi pat tad, kad būsi uzgriezis tiem muguru. Tikko kāds mēģinās tev uzbrukt, mēs nocirtīsim šim kājas.

-Man likās, tu piekriti Nasuadas viedoklim, ka man jāpieņem urgļu piedāvājums.

-   Tas taču nenozīmē, ka uzticos tiem vai vēlos cīnīties plecu pie pleca, vai ne tā? Eragons pasmaidīja, bet negribēja strīdēties; viņam, visticamāk, neizdotos pārliecināt Oriku, ka urgļi nebūt nav alkatīgi slepkavas, jo arī jauneklis pats pirms ieskatīšanās urgļu atmiņās nespēja pieļaut šādu iespēju.

Gaidot rītausmu, nakts likās kā smags slogs visapkārt. Oriks izvilka no kabatas galodu un sāka asināt izliektā cirvja asmeni. Kad ieradās pārējie rūķi, viņi ķērās pie tās pašas nodarbes, un metāla švīksti uz akmens piepildīja gaisu ar griezīgu skaņu. Kuiļi sēdēja gabaliņu nostāk, klusi skandējot nāves dziesmas. Eragons ņēmās izlikt aizsardzības burvestības ap sevi, Safiru, Nasuadu, Oriku un pat Arju. Viņš zināja, ka ir bīstami mēģināt pasargāt tik daudzus, taču viņš nepiedotu sev, ja kāds no viņiem gaidāmajā kaujā ietu bojā. Beidzis burties, viņš ielādēja Belota Viedā jostā paslēptajos dimantos tik enerģijas, cik uzdrošinājās, lai nepārpūlētu sevi.

Jauneklis ziņkāri noskatījās, kā Andžela ietērpjas zaļi melnās bruņās, ko izņēma no kokgriezumiem rotātas koka lādes, tad sastiprina savu zobenšķēpu, vidū saskrūvējot divas atsevišķas kāta daļas ar ūdens tērauda asmeņiem. Viņa sagrieza ieroci ap galvu un tad, šķiet, nosprieda, ka ir gatava kaujai.

Rūķi zāļu sievas darbošanos pavadīja ar piktiem skatieniem, un Eragons dzirdēja, kā viens no viņiem norūc: …zaimošana, ka hutviru izmanto vēl kāds, izņemot Durgrimstu Kvanus.

Pēc tam nakts klusumā varēja dzirdēt vien ieroču trīšanas spiedzīgo mūziku.

Tuvāk rītam atskanēja kliedzieni. Eragons un Safira saasināto maņu dēļ tos sadzirdēja pirmie, taču drīz vien agonijas gaudas pieņēmās spēkā tiktāl, ka tās varēja saklausīt arī pārējie. Piecēlies stāvus, Oriks paskatījās Impērijas nometnes virzienā kakofonija skanēja no tās puses. Ko gan viņi spīdzina, lai izspiestu šādus baisus kaucienus? Tā skaņa pārvērš kaulu smadzenes ledū, tā gan.

-   Es taču jums teicu, ka gaidīt nenāksies ilgi, Andžela noteica. Zāļu sievas labā oma bija zudusi, viņa izskatījās pelēki bāla un saspringusi, it kā viņu mocītu kāda slimība.

Stāvēdams līdzās Safirai, Eragons apvaicājās: Vai tas ir tavu roku darbs?

-   Tieši tā. Es saindēju viņu sautējumu, maizi, dzērienus visu, kam tiku klāt. Daži mirs tūlīt, daži mirs vēlāk, iedarbojoties dažādām indēm. Virsnieku ēdienam es piejaucu nakteni un citus līdzīgus augus, lai viņiem kaujas laikā rādītos halucinācijas. Zāļu sieva mēģināja pasmaidīt, taču īsti labi tas viņai neizdevās. Ne pārāk godīgs paņēmiens, cik nu es saprotu, tomēr es labāk ķēros pie šādām viltībām nekā mirstu kaujas laukā. Labāk lai ienaidnieka nometnē valda apjukums.

-   Indi izmanto tikai gļēvuļi vai zagļi! Oriks izsaucās. Vai ceri iegūt slavu, sakaujot slimu pretinieku? Sarunas laikā kliedzieni arvien pieņēmās spēkā.

Andžela nepatīkami iesmējās. Slava? Ja tu alksti slavas, tad tur ir tūkstošiem kareivju, kuriem mana inde netika. Esmu pārliecināta, ka iespēju tikt pie slavas tev šodien būs atliku likām.

-   Vai tāpēc tev bija vajadzīgs aprīkojums no Orina telts? Eragons apvaicājās. Andželas rīcība viņam likās riebīga, taču jauneklis neizlikās, ka saprastu, vai tā ir laba vai ļauna. Zāļu sieva bija saindējusi Galbatoriksa kareivjus tā paša iemesla dēļ, kāpēc Nasuada pieņēma urgļu draudzības piedāvājumu, varēja izrādīties, ka tā ir viņu vienīgā cerība izdzīvot.

-   Tieši tā.

Ienaidnieka kareivju gaudas arvien pieņēmās spēkā un plašumā, līdz Eragons vēlējās aizbāzt ausis un apklusināt šīs skaņas. Tās lika viņam viebties un nemierā dīdīties. Šķita, jauneklis kuru katru mirkli zaudēs savaldīšanos. Taču viņš piespieda sevi klausīties. Tāda bija maksa par stāšanos pretī Impērijai. Būtu kļūdaini nelikties par to ne zinis. Tāpēc Eragons sēdēja, sažņaudzis dūres un sakodis zobus, kamēr Liesmojošajā līdzenumā atbalsojās mirstošu vīru nedabiskās balsis.

VĒTRA

Pāri zemei pārslīdēja pirmie rītausmas stari, un Eragona galvā atskanēja Triānas vārdi: Ir laiks. Enerģijas uzvilnījums aizskaloja miegainumu. Pielēcis kājās, viņš uzsauca apkārtējiem, lai pošas, tad ierausās Safiras seglos un izvilka no bultu maka jauno bultu. Kuiļi un rūķi sapulcējās ap pūķi, lai visi kopā dotos lejup pa brustvēru, līdz nonāca pie atveres mietu žogā, kas bija izveidota pa nakti.

Vārdeni plūda ārā pa šiem vārtiem, cik klusu vien spēdami. Kareivju pulki cits pēc cita aizsoļoja uz ienaidnieka pusi, notinuši bruņas un ieročus ar lupatām, lai neviena skaņa neliecinātu par viņu tuvošanos Impērijas pozīcijām. Kad starp vīriem Arjas un Triānas pavadībā sava auļotāja mugurā parādījās Nasuada, gājienam pievienojās arī Safira. Visi pieci karotāji tikai ātri saskatījās, neko vairāk.

Nakts laikā smirdīgie izgarojumi bija sakrājušies zemu pār klajumu, un nu blāvā rīta gaisma apzeltīja uzblīdušos miglas vālus, padarīdama tos pienaini baltus. Tādējādi vārdeniem izdevās šķērsot teju trīs ceturtdaļas klajā lauka starp abām armijām, pirms viņus pamanīja Impērijas sargkareivji. Kad ienaidnieka nometnē atskanēja trauksmes taures, Nasuada iesaucās: Tagad, Eragon! Pavēsti Orinam, lai viņš dodas uzbrukumā! Aiz manis, vārdenu vīri! Cīņā, lai atgūtu zaudētās mājas! Cīņā, lai pasargātu savas sievas un bērnus! Cīņā, lai gāztu Galbatoriksu! Uz priekšu iemērciet savus zobenus mūsu ienaidnieku asinīs! Uz priekšu! Viņa iecirta piešus zirgam sānos, un, varenam kaujas saucienam pāršalcot vārdenu rindas, vīri, vicinot virs galvas ieročus, devās kaujā aiz savas vadones.

Eragons noraidīja Nasuadas pavēli Bārdenam burvim, kas pavadīja karali Orinu. Mirkli vēlāk jauneklis izdzirdēja pakavu dārdoņu tur austrumos uzbrukumā devās arī Surdas kavalērija kopā ar pārējiem kuļļiem, kuri spēja paskriet tikpat ātri kā zirgi.

Jātnieki triecās Impērijas flangā, atspiežot ienaidnieku pie Džietas upes, novēršot Galbatoriksa vīru uzmanību tik ilgi, lai vārdeni pagūtu šķērsot atlikušo attālumu līdz ienaidnieka pozīcijām bez kādas pretestības.

Abas armijas sadūrās ar apdullinošo rēcienu. Pīķi triecās pret šķēpiem, veseri pret vairogiem, zobeni pret bruņucepurēm, bet pāri laukam griezās izsalkušu, pilnā kaklā ķērcošu vārnu virpulis, kas likās zaudējušas prātu no svaigo asiņu smārda zem sevis.

Sirds Eragona krūtīs sāka sisties kā negudra. "Tagad mani ir jānogalina vai jākrīt pašam." Nākamajā mirklī viņš juta, kā aizsardzības nobūrumi sāk izsūkt viņa spēkus, atvairot uzbrukumus Arjai, Orikam, Nasuadai un Safirai.

Safira turējās nostāk no pašām priekšējām līnijām, jo tur Galbatoriksa magiem viņi būtu pārāk viegli saskatāmi. Dziļi ievilcis elpu, Eragons sāka meklēt ienaidnieka burvjus, vienlaikus šaudams bultu pēc bultas.

Duvrangragāta atklāja pirmo Impērijas magu. Tikko saņēmis šo ziņu, Eragons pieslēdzās sievietei, kas bija atklājusi pretinieku, un tad tālāk arī burvim, ar kuru viņa cīnījās. Nomērķējis visu savu spēku, Eragons sagrāva maga aizsardzību, pārņēma viņa apziņu cenzdamies nemanīt šausmas, kas sagrāba vīru. Jauneklis noskaidroja, kurus kareivjus viņa upuris aizsargā, un nogalināja burvi ar vienu no desmit nāves vārdiem. Pēc tam Eragons nevilcinoties iegāja bez aizsardzības palikušo kareivju prātos un nogalināja arī tos. Kad ienaidnieka ierindā bez redzama iemesla saļima krietns pulciņš vīru, vārdeni uzgavilēja.

Vieglums, ar kādu viņam bija izdevies nogalināt tik daudzus cilvēkus, pārsteidza Eragonu. Kareivjiem nebija ne mazākās iespējas bēgt vai pretoties. "Farthendurā bija pavisam citādi," viņš nodomāja. Eragonu mazliet samulsināja paša prasmju spēks, taču daudzās nāves tik un tā lika vēderam savilkties kamolā. Bet domāt par to nebija laika.

Attapusies no vārdenu pēkšņā uzbrukuma, Impērijas armija ķērās pie kara mašīnām katapultas raidīja pret ienaidnieku apaļas apdedzināta māla lodes, trebušeti bija pielādēti ar aizdedzinātu šķidrumu, bet ballistas bombardēja uzbrucējus ar sešas pēdas garu bultu krusu. Māla lodes un degošais šķidrums nodarīja milzu postu. Viens no lādiņiem uzsprāga nepilnus desmit metrus no Safiras. Eragons parāvās aiz vairoga, bet liela šķemba, kas lidoja tieši viņa galvas virzienā, pēkšņi sastinga gaisā, aizsardzības nobūruma apturēta. Pēkšņais enerģijas zudums lika jauneklim samiegt acis.

Kara mašīnas drīz apturēja vārdenu virzīšanos uz priekšu, sēdamas paniku visur, kur tās tika notēmētas. "Tās ir jāiznīcina, ja mēs gribam nokausēt Impēriju," Eragons saprata. Safirai nebūtu grūti izārdīt mehānismus, bet, baidoties no burvju uzbrukumiem, pūķis neuzdrošinājās pacelties spārnos virs ienaidnieka armijas.

Tad, izlauzušies cauri vārdenu ierindai, astoņi Galbatoriksa vīri mēģināja ar pīķiem uzbrukt Safirai, taču, pirms Eragons paguva izraut Zaroku, rūķi un kuiļi nogalināja visus uzbrucējus.

-   Laba kauja! ierēcās Garžvogs.

-   Laba kauja! atbildēja Oriks, un viņa asinīm notašķītā seja atplauka smaidā.

Eragons saprata, ka buramvārdi pret kara mašīnām nelīdzēs. Tās noteikti bija nodrošinātas pret visu iespējamo maģiju. Ja vien… Pēc nelielas meklēšanas viņš atrada kareivi, kas apkalpoja vienu no katapultām. Lai gan Eragonam bija aizdomas, ka vīru aizsargā kāds burvis, viņam izdevās ielauzties kareivja prātā, uzspiest tam savu gribu un no attāluma vadīt sava upura rīcību. Jauneklis lika vīram doties pie kara mašīnas, kurā tobrīd tika lādēts jauns šāviņš, un ar zobenu pārcirst savīto virvi, kuras spriegums darbināja ieroci. Virve bija pārāk resna, lai to pāršķeltu ar vienu cirtienu, un viņa biedri uzreiz atvilka kareivi nost no katapultas, taču bojājums izrādījās pietiekams, lai pēc pāris mirkļiem atsaite pārtrūktu un katapultas svira triektos atpakaļ, ievainodama vairākus vīrus. Lūpām savelkoties smaidā, Eragons ķērās pie nākamās katapultas un tā citu pēc citas sabojāja visas Impērijas kara mašīnas.

Atgriezies sevī, Eragons aptvēra, ka apkārt Safirai kā nopļauti saļimst vairāki duči vārdenu bija pieveikts viens no

Duvrangragātas burvjiem. Izgrūdis baisu lāstu, Eragons metās izsekot maģijas pēdām, lai atrastu vīru, kas bija raidījis nāvīgo burvestību, uzticēdams paša drošību Safirai un saviem sargiem.

Vairāk nekā stundu Eragons meklēja Galbatoriksa magus, taču veltīgi magi bija izmanīgi un viltīgi, tāpēc neuzbruka jauneklim tieši. Šīs paslēpes mulsināja Eragonu, līdz no kāda ienaidnieku burvja prāta pirms tas izdarīja pašnāvību -, viņam izdevās izraut domas skrandu: … pavēlēja nenonāvēt tevi vai pūķi… nenonāvēt tevi vai pūķi.

Te nu ir atbilde uz manu jautājumu, viņš sacīja Safirai, bet kāpēc gan Galbatorikss vēl arvien vēlas mūs sagūstīt dzīvus? Viņš taču saprot, ka esam nostājušies vārdenu pusē.

Pirms pūķis paguva atbildēt, viņu priekšā parādījās Nasuada. Viņas seju klāja putekļi un asiņu šļakatas, vairogu atvairīto cirtienu švīkas, bet lejup pa kreiso kāju no ievainojuma gurnā plūda asinis. Eragon, viņa aizelsusies lūdza. Man vajag, lai jūs abi dodaties kaujā. Parādieties mūsu vīriem, iedrošiniet mūsējos… un pārbiedējiet ienaidnieku.

Vārdenu pavēlnieces stāvoklis satrieca Eragonu. Ļauj man vispirms sadziedēt tavas brūces, jauneklis iesaucās, baidīdamies, ka viņa kuru katru mirkli var zaudēt samaņu. "Man vajadzēja parūpēties, lai viņa būtu labāk aizsargāta."

-   Nē! Es pagaidīšu, bet mūs sakaus, ja tu neapturēsi pretinieku. Viņas acis likās stiklainas un tukšas gluži kā bezjēdzīgi caurumi sejā. Mums ir vajadzīgs… Jātnieks. Pēc šiem vārdiem viņa nošūpojās seglos.

Eragons sveicināja Nasuadu ar paceltu Zaroku. Es klausos, pavēlniec.

-   Ej, viņa pavēlēja, un, ja dievi ir, lai viņi tevi sargā!

Sēžot Safiras mugurā, Eragons atradās pārāk augstu, lai ar

zobenu aizsniegtu ienaidniekus, tāpēc viņš izlēca no segliem un nostājās pie pūķa labās priekšķetnas. Tad viņš pavēlēja Orikam un Garžvogam: Aizsargājiet Safiru no kreisās puses. Un, lai kas notiktu, raugieties, lai netrāpāties mums ceļā.

-   Tevi noslaucīs, Ugunszoben.

Nē, Eragons atbildēja, nenoslaucīs. Tagad visi pa vietām! Kad visi atradās savās vietās, jauneklis uzlika plaukstu uz Safiras kājas un ieskatījās viņas dzidrajā safira acī. Nu, ko, uzdejosim, mana sirdsmīļā?

Uzdejosim, mazais.

Tad pūķis un Jātnieks sakausēja savas patības vēl ciešāk, izgaisinot visas atšķirības un kļūstot par vienu veselumu. Viņi ierēcās un metās uz priekšu, uz pirmajām līnijām. Kad viņi tur nonāca, Eragons pat nesaprata, no kura mutes izlauzās liesmu mēle, kas aprija duci ienaidnieka kareivju, burtiski uzcepdama tos pašu bruņās, tāpat kā viņš nevarēja pateikt, kā roka atvēzienā trieca Zaroku lejup, pāršķeļot kāda kareivja bruņucepuri uz pusēm.

Gaisā jautās metālisks asiņu smārds, un pāri Liesmojošajam līdzenumam stīdzēja dūmu strēles, te paslēpdamas, te atkal atklādamas skatienam cīņas pārņemtu ķermeņu mezglus, pudurus, rindas un pūļus. Virs galvām maitasputni gaidīja maltītes sākumu, bet saule tuvojās augstākajam punktam debesīs.

No apkārtējo prātiem Eragons un Safira uzzināja, kā viņus uztver no malas. Safiru vienmēr pamanīja pirmo: milzīgu asinskāru radījumu ar sarkaniem nagiem un ilkņiem, kas nonāvē it visus savā ceļā te ar ķetnu vēzieniem, te ar astes cirtieniem, te ar bangojošiem liesmu viļņiem, kas aprij desmit vai vairāk kareivju vienā ņēmienā. Viņas spožās zvīņas mirdzēja kā zvaigznes, ar atstaroto gaismu apžilbinot ienaidniekus. Tad pamanīja Eragonu, kas cīnījās līdzās pūķim. Jauneklis kustējās tik ātri, ka ienaidnieki nespēja noticēt savām acīm, kur nu vēl izsekot viņa kustībām. Ar pārcilvēcisku spēku viņš ar vienu vienīgu cirtienu spēja pāršķelt vairogu, uzšķērst bruņas un sašķaidīt zobenu tam, kurš uzdrīkstējās pacelt pret viņu ieroci. Raidītie šāviņi un bultas nobira indīgajā zemē desmit pēdu no Jātnieka, viņa nobūrumu apturēti.

Eragonam un tāpēc arī Safirai bija grūtāk cīnīties pret savas rases pārstāvjiem. Toreiz pie Farthenduras nogalināt urgļus bija krietni vieglāk. Ik reizes, kad viņš redzēja šausmu pārņemtu seju vai ieskatījās Impērijas kareivja prātā, viņš bija spiests nodomāt: "Viņa vietā varēju būt es." Taču nedz viņš, nedz Safira nevarēja atļauties žēlastību: ja karavīrs stājās viņiem pretī, tad tas tur arī mira.

Trīs reizes ienaidnieks metās uzbrukumā, un trīs reizes Eragons un Safira nogalināja katru vīru Impērijas armijas pirmajās rindās, lai pēcāk atkāptos pie vārdenu galvenajiem spēkiem un tādējādi izvairītos no aplenkuma. Pēc pēdējā uzbrukuma Eragonam nācās noņemt vai vismaz pavājināt aizsardzības nobūrumus ap Arju, Oriku, Nasuadu, Safiru un sevi, lai burvestības pārāk ātri neizsmeltu viņa spēkus. Jo, lai cik varens viņš būtu, arī kaujas apmēri bija milzīgi.

Esi gatava? pēc maza atelpas brīža Eragons jautāja Safirai. Viņa apstiprinoši noņurdēja.

Tikko jauneklis metās atpakaļ cīņā, viņa virzienā svilpdams gāzās bultu mākonis. Ar elfa cienīgu izmanību jauneklis no lielākās to daļas izvairījās burvestība pret raidītajām šautrām viņu vairs neaizsargāja, vēl divpadsmit bultu viņš uztvēra ar vairogu, tomēr divas viņam trāpīja viena pa vēderu, otra pa sāniem, un Eragons paklupa. Kaut arī šautras necaururba bruņas, tās aizsita jauneklim elpu un atstāja zilumus krietna ābola lielumā. "Tikai neapstājies! Tu esi ticis galā arī ar ļaunākām sāpēm!" viņš sev pavēlēja.

Mezdamies astoņu ienaidnieka karavīru bariņā, Eragons šaudījās no viena vīra pie cita, pasizdams sāņus to pīķus un triekdams Zaroku kā nāvīgu zibens bultu. Tomēr kaujas duna bija notrulinājusi jaunekļa maņas, tāpēc vienam no kareivjiem izdevās izdurt šķēpa smaili cauri Eragona bruņukreklam, aizķerot viņa kreisās rokas muskuli.

Safira ierēcās, un pretinieki bailēs sarāvās.

Eragons izmantoja mirkļa apjukumu un, liekot lietā Zaroka spala pogā iestrādātajā rubīnā noglabāto enerģiju, atjaunoja spēkus un nonāvēja trīs atlikušos Impērijas kareivjus.

Novēzēdama asti savam Jātniekam tieši virs galvas, Safira notrieca no kājām pāris desmitu vīru. Atelpas mirklī, kas iestājās pēc tam, Eragons palūkojās uz sāpēs pulsējošo roku un noteica:

Waise heill. Vienlaikus, izmantodams Zaroka rubīnā un Belota Viedā jostā paslēptajos dimantos atlikušo enerģiju, viņš sadziedēja arī sasitumus.

Pūķis un Jātnieks lauzās tālāk uz priekšu.

Likās, ka zem Eragona un Safiras atstāto līķu smaguma ieliecas Liesmojošā līdzenuma zeme, taču Impērijas armija nenodrebēja, tā neatkāpās. Katra nogalinātā ienaidnieka vietā stājās jauns vīrs. Eragonu pamazām pārņēma bezspēcības izjūta Impērijas vīru bezgalīgie pūļi atspieda vārdenus līdz viņu nometnei. Eragons redzēja, ka viņa izmisums atspoguļojas arī kaujas laukā sastaptās Nasuadas, Arjas, karaļa Orina un pat Andželas sejā.

Pat pēc tik smagām apmācībām mēs nespējam apturēt Impēriju, Eragons sirdījās. Viņu armijā ir pārāk daudz kareivju! Mēs nespēsim turpināt cīņu bezgalīgi. Turklāt nedz Zarokā, nedz jostā enerģijas gandrīz vairs nav atlicis.

Tu vari iegūt to no apkārtnes, ja nāksies.

Es tā nerīkošos, ja vien neizdosies nonāvēt vēl kādu Galbatoriksa magu un enerģiju paņemt no ienaidnieka kareivjiem. Citādi es tikai kaitēšu pārējiem vārdeniem, jo te taču nav augu vai dzīvnieku, kurus es varētu izmantot, lai stiprinātu mūs.

Garās kaujas stundas turpināja vilkties kā gliemeži. Eragonam smeldza visas maliņas, ķermeni māca milzīgs nogurums, un, ņemot vērā to, ka daudzi aizsardzības nobūrumi vairs nedarbojās, miesu klāja vairāki duči sīku ievainojumu. Kreisā roka bija notirpusi no neskaitāmajiem triecieniem, kurus viņš bija atvairījis ar nu jau sacirsto vairogu. No ieskrambātās pieres plūstošais karsto asiņu un sviedru maisījums ik pa brīdim padarīja jaunekli aklu. Likās, ka salauzts arī viens no rokas pirkstiem…

Safirai neklājās daudz labāk. Kareivju bruņas bija uzplēsušas brūces pūķa mutē, daudzi zobenu cirtieni un bultu trāpījumi savainojuši neaizsargātos spārnus, bet kāds šķēps caururbis viņas bruņas un ievainojis plecu. Eragons redzēja lidojošo šķēpu un mēģināja to atvairīt ar buramvārdiem, taču tie izrādījās par gausu. Tagad katra Safiras kustība notašķīja zemi ar simtiem asiņu lāsīšu.

Krituši bija trīs no Orika vīriem un arī divi kuiļi.

Saule sāka laisties uz rieta pusi.

Kad Eragons un Safira posās septītajam, pēdējam, uzbrukumam, austrumos atskanēja skaļas un dzidras taures. Karalis Orins iegavilējās: Rūķi ir klāt! Rūķi ir klāt!

Rūķi? Eragons piemiedza acis un apjucis palūkojās apkārt. Ap sevi viņš redzēja tikai kareivjus. Tad, kad jauneklis aptvēra, ko īsti nozīmēja karaļa vārdi, viņu pārņēma sajūsma. Rūķi! Viņš uzrāpās Safirai mugurā, pūķis gaisā palēcās, mirkli vēcinādams saplosītos spārnus, lai viņi varētu pārskatīt kaujas lauku.

Patiešām no austrumiem uz Liesmojošā līdzenuma pusi soļoja milzīga armija. Tās priekšgalā, tērpies zelta bruņās, ar dārgakmeņiem rotāto bruņucepuri galvā un savu mūžveco kara veseri Volundu dzelžainajā tvērienā jāja karalis Hrotgars. Ieraudzījis Eragonu un Safiru, rūķu karalis pacēla Volundu sveicienam.

Eragons no visa spēka ieaurojās un atbildēja ar to pašu, novicinādams gaisā Zaroku. Jauni spara uzplūdi lika jauneklim aizmirst par ievainojumiem, ļāva atkal justies niknuma pilnam un mērķtiecīgam. Safira ierēcās kopā ar viņu, iedvesdama atjaunotu cerību vārdenos, bet Impērijas kareivjiem likdama bailēs saminstināties.

-   Ko tu redzēji? Oriks iesaucās, kad Safira nolaidās uz zemes. Vai tas ir Hrotgars? Cik vīru ir kopā ar viņu?

Atvieglojuma sajūsmināts, Eragons piecēlās stāvus seglu kāpšļos un iekliedzās: Stipriniet savas sirdis, karalis Hrotgars ir klāt! Un izskatās, ka kopā ar viņu ir visa rūķu armija! Mēs sakausim Impēriju! Kad gaviles pieklusa, Jātnieks piebilda: Tagad izvelciet savus zobenus un atgādiniet tiem utainajiem gļēvuļiem, kāpēc viņiem ir jābīstas no mūsu drosmes! Uz priekšu!

Tajā mirklī, kad Safira metās uz ienaidnieka pusi, atskanēja otrs kliedziens, šoreiz no rietumu puses: Kuģis! Pa Džietas upi tuvojas kuģis!

-   Nolādēts, Eragons norūca. "Mēs nevaram ļaut šim kuģim piestāt krastā, ja tajā atrodas Impērijas papildspēki." Sazinājies ar Triānu, viņš sacīja: Pasaki Nasuadai, ka mēs ar Safiru tiksim galā ar kuģi. Ja tur ir Galbatoriksa vīri, mēs to vienkārši nogremdēsim.

Kā teiksi, Argetlam, atbildēja burve.

Safira nekavējoties pacēlās spārnos, mezdama augstus lokus pāri nomīdītajam, kūpošajam līdzenumam. Kad kaujas nemitīgā duna Eragona ausīs noklusa, viņš dziļi ievilka elpu, juzdams, kā prāts noskaidrojas. Pametis skatienu lejup, viņš pārsteigts ievēroja, cik sadrumstalotas tagad izskatījās abas armijas. Gan Impērijas, gan vārdenu karapulki bija sašķēlušies neskaitāmās nelielās grupiņās, kas cīnījās cita pret citu visā Liesmojošā līdzenuma plašumā. Tad šajā bangojošajā apjukumā iesoļoja rūķi, pārsteigdami Impēriju no flanga gluži tāpat, kā tas bija izdevies Orina kavalērijai kaujas sākumā.

Kad Safira pagriezās pa kreisi un cauri mākoņiem aiztraucās uz Džietas upes pusi, kaujas lauks pagaisa no skatiena. Vēja brāzma izkliedēja degošās kūdras dūmus, viņu priekšā parādījās liels trīsmastu kuģis, kas, divām airu rindām cilājoties ritmā, lauzās augšup pa upes straumi. Burinieks izskatījās pamatīgi bojāts, turklāt pie tā mastiem nemanīja karogus, kas norādītu uz tā piederību. Lai nu kā, Eragons sagatavojās iznīcināt nelūgtos viesus. Kad Safira metās pikējumā, viņš pacēla pāri galvai Zaroku un izgrūda pār lūpām mežonīgu kaujas saucienu.

ATKALREDZĒŠANĀS

Rorans stāvēja "Pūķa spārna" priekšgalā un klausījās, kā ūdenī švīkst airi. Viņš tik tikko bija beidzis airēšanas maiņu, un labo plecu pārņēma aukstas, plosošas sāpes. "Vai man mūžam nāksies mocīties ar šīm razaku atstātajām atmiņām?" Viņš notrausa sviedrus no pieres un centās nelikties ne zinis par smeldzi, tā vietā pievērsdams skatienu upei, kuru aizsedza sodrējainu mākoņu vāli.

Pienāca Elēna un apstājās viņam līdzās pie kuģa borta. Kalēja sieva uzlika roku uz lielā vēdera. Pat ūdens izskatās ļauns, viņa noteica. Varbūt mums vajadzēja palikt Dautā, nevis meklēt jaunas nepatikšanas?

Rorans baidījās, ka sievietei ir taisnība. Pēc Kuiļa Acs viņi no Dienvidu salām aizburāja atpakaļ pie krasta un tad pa Džietas upi devās līdz Surdas ostas pilsētai Dautai. Kad beidzot viņi piestāja krastā, pārtikas krājumi bija izsīkuši, bet paši kārvahallieši novārguši un slimi.

Sākumā jauneklis grasījās palikt Dautā, vēl jo vairāk tāpēc, ka pilsētas galva, lēdija Alarisa, viņus uzņēma ar lielu prieku. Taču tāds bija Rorana nodoms, pirms viņš uzzināja par Galbatoriksa armiju. Ja vārdenus sakautu, viņš nekad vairs neredzētu Katrīnu. Tāpēc viņš ar Džeoda palīdzību pārliecināja Horstu un daudzus citus ciematniekus: ja viņi vēlējās dzīvot Surdā un nebaidīties no Impērijas, tad viņiem jādodas augšup pa Džietu un jāiet talkā vārdeniem. Šoreiz ar pārliecināšanu veicās īpaši smagi, taču galu galā Roranam tas izdevās. Kad viņi izklāstīja lēdijai Alarisai par ieceri doties palīgā vārdeniem, viņa apgādāja kārvahalliešus ar visu nepieciešamo.

Kopš došanās ceļā Rorans bieži prātoja, vai izdarījis pareizo izvēli. "Pūķa spārns" bija visiem noriebies. Ļaudis staigāja saspringti un viegli aizkaitināmi, un apziņa, ka viņi dodas kaujā, tikai saasināja stāvokli. "Vai tā bija savtība no manas puses?"

Rorans lauzīja galvu. "Vai es to tiešām daru ciematnieku labad vai tikai tāpēc, lai nokļūtu solīti tuvāk Katrīnai?"

-   Iespējams, viņš atbildēja Elēnai pēc pārdomu brīža.

Viņi kopīgi vēroja biezo dūmu segu, kas krājās virs galvas, padarīdama tumšas debesis, aizsegdama sauli un pārvērzdama atlikušo gaismu tā, ka apkārt viss iekrāsojās nelabumu uzdzenošā oranžā tonī. Mutuļi iegremdēja apkaimi spokainā puskrēslā Rorans nespetu iedomāties, ka kaut kas tāds vispār ir iespējams. Jūrnieki uz klāja bailīgi vērās apkārt, skaitīja lūgšanu pantiņus un cilāja akmens amuletus, kam vajadzēja pasargāt viņus no ļaunas acs.

-   Ieklausies, Elēna, pieliekusi galvu, ierunājās. Kas tā par skaņu?

Rorans piepūlēja dzirdi un uztvēra tik tikko saklausāmu šķindoņu, metālam triecoties pret metālu. Tur, viņš atbildēja, skan mūsu liktenis. Pagriezies viņš uzsauca pāri plecam: Kaptein, tur priekšā notiek kauja!

-   Vīri, pie ballistām! ierēcās Utars. Divkāršo airēšanas maiņas ilgumu, Bonden. Un visi, kas spēj cilāt ieročus, gatavojieties cīņai, ja negribat vakarā likt pagalvī pašu zarnas!

Rorans palika kuģa priekšgalā, bet viņam aiz muguras "Pūķa spārnu" pārņēma steiga. Par spīti troksnim uz klāja, viņš vēl arvien spēja saklausīt žvadzēšanu, ar kādu tālumā zobeni cirtās pret vairogiem. Tagad varēja dzirdēt arī cilvēku vaidus un kāda milzu dzīvnieka rēcienus.

Viņš paskatījās pāri plecam pie viņiem pienāca Džeods. Tirgotāja vaigs izskatījās pagalam bāls. Vai tev ir nācies piedalīties kaujā? Rorans vaicāja.

Džeodam norijot siekalas, kaklā noraustījās ādamābols. Viņš papurināja galvu. Mums kopā ar Bromu ir bijušas neskaitāmas sīkas saķeršanās, taču kaut ko tik milzīgu es piedzīvošu pirmoreiz.

-   Tātad šī būs pirmā reize mums abiem.

Dūmu vāls labajā pusē kļuva mazliet plānāks, atklājot skatam melnas zemes strēli, kas ik pa brīdim izgrūda ugunīgas atraugas un slimīgi oranžus garaiņus. Uz tās viena pret otru izmisīgi cīnījās divas milzīgas armijas. Vairs nebija iespējams saprast, kuri ir Impērijas un kuri vārdenu vīri, taču Rorans aptvēra, ka kaujas likteni jebkurš sīkums var izšķirt par labu gan vieniem, gan otriem. "Mēs varētu kļūt par šo sīkumu."

Pāri ūdeņiem noskanēja kāda vīra balss: Kuģis! Pa Džietas upi tuvojas kuģis!

-   Tev tagad vajadzētu kāpt zem klāja, Rorans lūdza Elēnai. Te drīz vairs nebūs droši. Viņa pamāja un aizsteidzās uz priekšgala lūkas pusi, nokāpa lejā pa trepēm un aizvēra aiz sevis lūku. Vēl pēc mirkļa pienāca Horsts un padeva Roranam vienu no Fiska vairogiem.

-   Iedomājos, ka tev tas varētu noderēt, kalējs sacīja.

-   Paldies. Es…

Rorans apklusa gaiss ap viņiem novibrēja, it kā pret to būtu triecies kāds milzīgs priekšmets. Dumm. Jaunekļa zobi nevilšus sacirtās. Dumm. Spiediens lika iesāpēties ausīm. Drīz pēc otrā būkšķa atskanēja trešais dumm un to pavadīja aizlauztas balss kliedziens, kuru Rorans lieliski pazina, jo bērnībā bija dzirdējis neskaitāmas reizes. Viņš palūkojās augšup un ieraudzīja no mutuļojošajiem mākoņiem iznirstam milzīgu safīra krāsas pūķi. Tam mugurā, vietā, kur savienojās kakls un pleci, sēdēja viņa brālēns Eragons.

Tiesa, tas nebija Eragons, kuru viņš atcerējās no pēdējās tikšanās reizes. Likās, it kā mākslinieks būtu paņēmis brālēna galvenās iezīmes un uzlabojis tās, padarot vaibstus vienlaikus cēlākus un skarbākus. Šis Eragons bija tērpies kā princis smalkās drānās un bruņās, kuras gan klāja kaujas putekļi un asinis. Labajā rokā brālēns turēja paceltu sarkani mirgojošu zobenu. Šis Eragons, Rorans redzēja, varēja nogalināt nevilcinoties. Šis Eragons bija varens un nepielūdzams… Šis Eragons spētu nonāvēt razakus un baisos, spārnotos radījumus, kuru mugurā briesmoņi sēja šausmas visā Impērijā, un palīdzētu izglābt Katrīnu.

Vicinādams caurspīdīgos spārnus, pūķis strauji apstājās un palika karājamies gaisā kuģa priekšā. Tad Eragons ieraudzīja Roranu.

Līdz pat šim mirklim Rorans īsti neticēja Džeoda stāstam par Eragonu un Bromu. Tagad, kad viņš raudzījās savā brālēnā, jaunekli pāršalca pretrunīgu izjūtu vilnis. Eragons ir Jātnieks! Likās neticami, ka slaidais, pārlieku aizrautīgais puika ar mūžam svārstīgo garastāvokli, ar kuru Rorans uzauga kopā, tagad ir kļuvis par varenu karotāju. Ieraudzījis brālēnu dzīvu, Rorans ļāvās negaidīta prieka vilnim. Taču tajā pašā laikā viņā pamodās baisas, labi pazīstamas dusmas par Eragona lomu Garova navē un Karvahallas aplenkumā. Šajos pāris mirkļos Rorans nespēja izšķirties, vai viņš mīl vai ienīst Eragonu.

Rorans sastinga uztraukumā, kad viņa prātam pieskārās milzīga, svešāda būtne. No šīs apziņas atskanēja brālēna balss: Roran ? -Jā.

Tu vari tikai nodomāt savas atbildes es tās dzirdēšu. Vai visi kārvahallieši ir kopā ar tevi ?

Gandrīz.

Kā tev… Nē, mēs nevaram sākt šo sarunu, mums nav laika. Palieciet, kur esat, līdz kauja būs beigusies. Vēl labāk, ļaujiet, lai upe aiznes jūs tālāk pa straumi, kur Impērija nevarēs jums uzbrukt.

Mums ir jārunā, Eragon! Man nepieciešamas atbildes uz neskaitāmiem jautājumiem.

Mirkli vilcinājies, Eragons noteica: Es zinu. Bet ne tagad, vēlāk. Bez kāda redzama paskubinājuma pūķis pagriezās projām no kuģa un aizlidoja uz austrumiem, nozuzdams dūmakā, kas cēlās pār Liesmojošo līdzenumu.

Tad atskanēja sajūsmināta Horsta balss: Jātnieks! īsts Jātnieks! Es neticēju, ka piedzīvošu šo dienu, kur nu vēl ka tas būs Eragons! Kalējs papurināja galvu. Tad jau sanāk, ka tu, Gārkāji, runāji patiesību, ko? Džeods tikai pasmaidīja, izskatīdamies pēc laimīga bērna.

Rorana ausīs abu pārējo vīriešu vārdi skanēja apslāpēti. Jauneklis blenza uz klāju, gatavs kuru katru mirkli uzsprāgt no neizturamās spriedzes. Pāri prātam gāzās neatbildētu jautājumu gūzma. Viņš piespieda sevi nelikties par tiem ne zinis. "Es tagad nedrīkstu domāt par Eragonu. Mums ir jādodas kaujā. Vārdeniem IR jāuzvar Impērija."

Viņu pāršalca dusmu paisums. Jauneklis bija izjutis ko līdzīgu arī iepriekš šādi neprātīgas apsēstības uzplaiksnījumi ļāva viņam pārvarēt teju jebkuru šķērsli, pacelt smagumus, kurus parastā stāvoklī viņš pat nespētu izkustināt no vietas; stāties pretī ienaidniekam kaujā, neizjūtot ne mazāko baiļu. Viņš pazina šo trakumu par to liecināja saspringtie muskuļi, straujā elpa un sirds neprātīgā sišanās.

Rorans atgrūdās no margām, pārskrēja pāri kuģa klājam uz pakaļgalu, kur pie stūres rata stāvēja Utars, un uzsauca: Griez kuģi krastā!

-Ko?

-   Griez kuģi krastā, es saku! Paliec šeit ar pārējiem vīriem izmantojiet ballistas, lai sētu paniku ienaidnieka rindās, raugies, lai Impērijas kareivji netiktu uz kuģa klāja. Sargājiet mūsu ģimenes līdz pēdējam elpas vilcienam! Vai visu saprati?

Utars brīdi vērās viņā ar stingām acīm. Rorans jau satrūkās, ka kapteinis varētu nepaklausīt viņa pavēlei. Tad rētām klātais jūras vilks nokremšļojās un atbildēja: Labi, labi, Dižveseri.

Smagi soļi pavēstīja par Horsta tuvošanos pūpei. Ko tu, Roran, grasies darīt?

-   Ko darīt? Rorans iesmējās un pagriezās pretēji pulksteņa rādītāja kustības virzienam, lai nostātos aci pret aci ar kalēju. Kā ko darīt? Es taisos mainīt Alagēzijas vēsturi!

VECĀKAIS

Eragons pat īsti nepamanīja, kā Safira aiznesa viņu atpakaļ kaujas trauksmainajā mutulī. Viņš gan zināja, ka Rorans atrodas jūrā, taču nespēja nedz iedomāties, ka Rorans varētu būt devies uz Surdu, nedz nosapņot, Јa viņi satiksies šādā brīdī. Un vēl brālēna skatiens! Likās, viņa acis ieurbās Eragonā jautājošas, atvieglotas, dusmu pilnas… apsūdzošas. No tām Eragons saprata, ka brālēns zina par viņa lomu Garova nāvē un nav to viņam piedevis.

Kad pret Eragona kāju bruņām nožvadzēja zobens, viņš atkal pievērsās apkārtējiem notikumiem. Jātnieks izgrūda aizsmakušu kliedzienu un vēza zobenu lejup, nodurdams kareivi, kurš bija viņam trāpījis. Lādēdamies par paša nevērību, Eragons ar prātu uzmeklēja Triānu un sacīja: Nē, uz tā kuģa nau ienaidnieku. Nodod ziņu, lai tam neviens neuzbruktu. Palūdz Nasuadai, lai viņa aizsūta ziņnesi līdz kuģim, tā ļaudīm izskaidro visu notiekošo un parūpējas, lai viņi neiejauktos kaujā, mēs būtu viņai ļoti pateicīgi.

Kā vēlies, Argetlam.

No kaujas rietumu flanga, kur Safira nolaidās, viņa pāris milzu lēcienos šķērsoja Liesmojošo līdzenumu, apstādamās Hrotgara un rūķu karapulku priekšā. Nokāpis no pūķa muguras, Eragons piegāja pie karaļa, kurš uzrunāja jaunekli: Sveicināts, Argetlam! Sveicināta, Safira! Izskatās, ka elfi pie tevis ir piestrādājuši pat vairāk, nekā solīja. Līdzās rūķu valdniekam stāvēja Oriks.

-   Nē, Augstība, to paveica pūķi.

-   Patiesi? Es noteikti noklausīšos tavu stāstu, kad būsim paveikuši šo asiņaino darbiņu. Es priecājos, ka pieņēmi manu piedāvājumu kļūt par Durgrimstu Ingeitumu. Man ir liels gods būt ar tevi vienā klanā.

-   Tāpat kā man jūsējā.

Hrotgars iesmējās, tad pievērsās Safirai un sacīja: Es, pūķi, neesmu aizmirsis tavu solījumu atjaunot Isidara Mitrimu. Pat

tagad mūsu izcilākie meistari atjauno zvaigznes safīru Troņheimas vidū. Es ļoti gaidu mirkli, kad tas atkal būs vesels.

Safira nolieca galvu. Kā solīju, tā arī būs.

Kad Eragons atkārtoja pūķa vārdus, Hrotgars pastiepa mezglotu pirkstu un padauzīja pa vienu no metāla plāksnēm, kas sedza Safiras sānus. Es redzu, ka tu nēsā mūsu kaltās bruņas. Ceru, ka tās tev ir kalpojušas godam.

Lieliski, karali Hrotgar, ar Eragona muti atbildēja Safira. Tās ir pasargājušas mani no neskaitāmiem ievainojumiem.

Hrotgars izslējās stāvus un pacēla Volandu, bet karaļa dziļajās acīs uzdzirkstīja uguntiņa. Nu ko, tagad dosimies kaujā un vēlreiz norūdīsim šo mazulīti kara smēdē! Viņš palūkojās atpakaļ uz saviem kareivjiem un nokliedzās: Akh sārtos oen dūrgrimst!

Vor Hrothgarz korda! Vor Hrothgarz korda!

Eragons paskatījās uz Oriku, kurš ar varenu saucienu pārtulkoja tik tikko skandēto: Pie Hrotgara vesera! Eragons un Safira, atkārtojuši Orika teikto, metās uz sarkanā tērpušos kareivju rindām.

Ar rūķu palīdzību uzvaras kausi beidzot nosvērās par labu vārdeniem. Kopējiem spēkiem viņi atspieda atpakaļ Impērijas armiju, sašķēla to vairākās grupās un pa vienai sakāva. Vārdenu un rūķu apvienotie spēki piespieda Galbatoriksa karapulkus pamest pozīcijas, kurās tie atradās kopš rīta. Savu artavu deva arī Andželas indes, kas pamazām iedarbojās uz upuriem. Daudzi Impērijas armijas virsnieki uzvedās nesaprotami, dodami pavēles, kas ļāva uzbrūkošajiem vārdeniem iespiesties dziļāk ienaidnieka rindās un visapkārt sēt paniku. Karaļa vīri likās aptveram, ka viņiem veiksme vairs nesmaida, tāpēc daudzi simti padevās gūstā, vēl citi pārgāja vārdenu pusē un uzbruka bijušajiem cīņasbiedriem, bet daudzi vienkārši nometa ieročus un bēga.

Pienāca vēla pēcpusdiena.

Eragons cīnījās ar diviem ienaidnieka kareivjiem; pēkšņi viņam pār galvu rūkdams aizšāvās liesmojošs šķēps un ieurbās vienā no Impērijas virsnieku teltīm, kas atradās jardus divdesmit tālāk, un aizdedzināja audumu. Ticis galā ar pretiniekiem,

Eragons palūkojās atpakaļ un ieraudzīja, kā no Džietas upes krastā stāvošā kuģa izšaujas krietns ducis liesmojošu šāviņu. "Ko tu, Roran, mēģini panākt?" Eragons nobrīnījās un metās virsū nākamajam pretinieku pulciņam.

Drīz pēc tam Impērijas armijas aizmugurē atskanēja taures pūtiens, kam pievienojās otra taure, tad trešā. Kāds sāka sist skanīgas bungas un to dārdu atbalsis bija tik skanīgas, ka kaujas laukā visi apstājās un sāka lūkoties^no kurienes nāk dunoņa. Eragons pamanīja, ka ziemeļu pusē no apvāršņa atdalās milzīgs siluets un paceļas Liesmojošā līdzenuma spilgti krāsotajās debesīs. Vārnas pajuka melnās ēnas priekšā tā nekustīgi planēja augšupejošajās siltā gaisa strāvās. Pirmajā mirklī Eragons nodomāja, ka tas ir letrblaks spārnotais nezvērs, kuru izmantoja razaki, lai pārvietotos. Bet tad cauri mākoņiem izlauzās gaišs stars un izgaismoja apveidu no rietumu puses.

Virs viņiem planēja sarkans pūķis, kvēlodams un dzirkstīdams saules starā kā sarkani nokaitētas ogles kalēja smēdē. Tā caurspīdīgie spārni līdzinājās vīnam, kas pacelts pret luktura gaismu. Pūķa nagi un ilkņi, kā arī dzelkšņi pāri mugurai bija balti kā sniegs. Briesmoņa purpurkrāsas acīs liesmoja baiss izsmiekls. Pūķim mugurā bija piesprādzēti segli, kuros sēdēja vīrs pulēta tērauda bruņās ar garu zobenu rokā.

Eragonu sagrāba šausmas. "Galbatoriksam ir izdevies izperēt vēl vienu pūķi!"

Pūķa mugurā sēdošais vīrs pacēla kreiso roku, un no viņa plaukstas izstaroja rubīnsarkanas, dzirksteļojošas enerģijas stars, kas trāpīja Hrotgaram krūtīs. Rūķu burvji ievaidējās agonijā, jo mēģinājums aizkavēt uzbrukumu zibenīgi izsūca no viņu ķermeņiem visu enerģiju. Rūķu magi saļima zemē miruši, arī Hrotgars ķēra roku pie sirds un pakrita zemē. Redzot, kā karalis sagumst, rūķu ierindu pāršalca drūms vaids.

Nē! iesaucās Eragons, un Safira nikni ierēcās. Jauneklis ar naidā kvēlojošām acīm paskatījās uz ienaidnieka Jātnieku. "Par to es tevi nogalināšu."

Eragons zināja, ka viņi ar Safīru ir pārāk noguruši, lai stātos pretī tik varenam ienaidniekam. Pametis skatienu visapkārt,

Eragons pamanīja dubļos gulošu zirgu, kuram sānos bija ietriekts šķēps. Ērzelis vēl arvien bija dzīvs. Eragons, uzlicis plaukstu tam uz kakla, nočukstēja: "Guli, brāl!" Tad viņš pārraidīja auļotāja atlikušos dzīvības spēkus sev un Safirai. Enerģijas nebija tik daudz, lai atjaunotu visus spēkus, taču tā remdēja sāpošos muskuļus; arī locekli vairs pārgurumā netrīcēja.

Atguvies Eragons uzlēca Safirai mugurā un uzsauca: Orik, stājies savu ciltsbrāļu priekšgalā! Jauneklis redzēja, ka tālāk laukā stāv Arja un ar bažām vēro viņu. Eragons izmeta elfu no prāta un pievilka seglu siksnas ap kājām. Tad Safira pacēlās gaisā un devās pretī sarkanajam pūķim, spēji vēcinot spārnus, lai sasniegtu nepieciešamo ātrumu.

Es ceru, ka tu atceries visu, ko iemācīja Glēdrs, viņš noteica un sagrāba ciešāk vairogu.

Safira neatbildēja, tikai raidīja savu domu rēcienu pret otru pūķi: Nodevējs! Olu šķaidītājs, zvēresta lauzējs, slepkava! Tad viņa un Eragons kā viens veselums uzbruka ienaidnieku pāra prātiem, mēģinot pārvarēt to aizsardzību. Svešā Jātnieka apziņa Eragonam likās savāda tajā it kā mājoja vairākas personas; viņa prāta dziļumos sačukstējās neskaitāmas atšķirīgas balsis gluži kā ieslodzīti gari, kas lūdz, lai tos atbrīvotu.

Tikko prāti saskārās, Jātnieks deva atbildes triecienu un tas bija daudz varenāks par jebko, ko Oromiss spēja uzburt. Eragons atkāpās aiz saviem aizsardzības nobūrumiem, izmisīgi skaitīdams ākstīgu pantiņu, ko Oromiss bija mācījis izmantot šādās bīstamās reizēs:

Zem aukstām ziemas debesīm Mazs vīriņš ar sudraba zobenu Kā apsēsts lēkāja un dūra Ēnu baram, kas mācās virsū…

Uzbrukums Eragona prātam atslāba, kad Safira un sarkanais pūķis triecās viens pret otru gluži kā divi zaigojoši meteori, kas saskrienas pieri pierē. Pūķi saķērās, cenzdamies ar pakaļkājām trāpīt pretiniekam vēderā. Nagi, cirzdamies pret Safiras bruņām un sarkanā pūķa gludajām zvīņām, piepildīja gaisu ar neizturami griezīgiem švīkstiem. Sarkanais pūķis bija mazāks par Safiru, taču ar muskuļotākām kājām un pleciem. Tam izdevās uz mirkli atsist zilo uzbrucēju, tad abi atkal pielidoja tuvāk un mēģināja ar žokļiem sagrābt ienaidnieka kaklu.

Kad pūķi sāka kūleņot uz zemes pusi, raidīdami viens pret otru briesmīgus kāju un astes triecienus, Eragons tik vien spēja kā noturēt rokā Zaroku. Gandrīz piecdesmit jardu virs Liesmojošā līdzenuma Safira un sarkanais pūķis beidzot atrāvās viens no otra un mēģināja noturēties gaisā. Apturējusi kritienu, Safira atlieca galvu gluži kā čūska, kas gatavojas cirtienam, un raidīja pret ienaidnieku varenu liesmu straumi.

Uguns nesasniedza savu mērķi pēdas divpadsmit no sarkanā pūķa kvēlošā upe sašķēlās divās attekās, un tās aizplūda garām pretiniekiem. "Sasodīts," nodomāja Eragons. Kad sarkanais pūķis pavēra žokļus, Eragons iekliedzās: Skolir nosu fra brisingr! Viņš paguva pateikt buramvārdus pēdējā mirklī, jo liesmas, kas uzbangoja ap viņiem, pat nepieskārās Safiras zvīņām.

Safira un sarkanais pūķis, šaudīdamies šurpu turpu, lai nokļūtu virs ienaidnieka, rāvās augšup cauri svēdrainajiem dūmiem dzidrajās, skaidrajās debesīs. Sarkanajam pūķim izdevās iekampt Safirai astē; viņa un Eragons iesmilkstējās kopīgās sāpēs. Piepūlē elsodama, Safira apmeta grūtu atmugurisku cilpu, nokļūdama aiz sarkanā ciltsbrāļa. Tas savukārt parāvās pa kreisi un mēģināja lidojumā pa augšupejošu spirāli nokļūt virs Safiras.

Kamēr pūķi cīnījās, likdami lietā arvien sarežģītākus akrobātikas trikus, Eragons sajuta, ka lejā, Liesmojošajā līdzenumā, notiek kas nelāgs: Duvrangragātas burvjus apdraudēja divi jauni Impērijas magi. Sie maģijas pratēji bija krietni varenāki par iepriekšējiem. Pāris jau bija nogalinājis vienu no Duvrangragātas locekļiem un pašlaik grāva otra aizsardzību. Eragons prātā izdzirdēja Triānas izmisuma saucienu: Ēnkāvi! Tev mums ir jāpalīdz! Mēs nespējam viņus apturēt. Viņi nogalinās visus vārdenus. Palīdzi, tas…

Balss galvā pagaisa, jo svešais Jātnieks uzbruka Eragona apziņai. Man ar viņu jātiek galā, caur sakostiem zobiem izgrūda jauneklis, cenzdamies atvairīt agresiju. Pāri Safiras kaklam viņš redzēja, ka sarkanais pūķis metas pikējumā uz viņu pusi, mērķēdams tieši zem Safiras. Eragons neuzdrīkstējās atvērt prātu, lai brīdinātu viņu, tāpēc viņš skaļi uzsauca: Noķer mani! Ar diviem Zaroka cirtieniem viņš pāršķēla kāju saites un nolēca no Safiras muguras.

"Tas ir neprāts," Eragons nodomāja. Kad viņu pārņēma bezsvara sajūta, viņš iesmējās reibinošā priekā. Gaiss norāva ķiveri no jaunekļa galvas un iedzēla sejā tā, ka acīs saskrēja asaras. Nometis vairogu, Eragons, lai stabilizētu lidojumu, izpleta rokas un kājas, kā Oromiss bija mācījis. Tēraudā tērptais Jātnieks pamanīja Eragona rīcību. Sarkanais pūķis parāvās pa kreisi, taču nepaguva izvairīties no jaunekļa: lidodams garām, Eragons ar Zaroku no visa spēka cirta pūķim un juta, kā asmens ieurbjas dziļi kājā, skardams dzīslas.

Ievainotais pūķis baisās sāpēs ierēcās.

Trieciena spēks sagrieza Eragona augumu gaisā, un viņš sāka kūleņot. Kad jauneklim izdevās pārtraukt griešanos, viņš jau bija izlidojis cauri dūmu mākoņiem un traucās pretī ātrai un neizbēgamai nāvei Liesmojošajā līdzenumā. Ja nekas cits neatliktu, viņš spētu apturēt sevi ar maģijas palīdzību, bet tā viņš iztērētu pēdējos enerģijas pārpalikumus. Eragons paskatījās vispirms pār vienu, tad pār otru plecu. Safira, kur tu esi?

Gluži kā atbildot uz sava Jātnieka jautājumu, Safira izšāvās cauri kodīgajai dūmakai, spārnus cieši piekļāvusi ķermenim. Pūķis pašāvās zem viņa un mazliet paplēta spārnus, lai piebremzētu kritienu. Uzmanīgi, lai neuzdurtos uz kāda no muguras dzelkšņiem, Eragons iekārtojās atpakaļ seglos, atviegloti sajuzdams gravitācijas spēku, kad pūķis izgriezās no pikējuma.

Nekad vairs tā nedari, viņa uzrūca.

Eragons aplūkoja kūpošās asinis uz Zaroka asmens. Man tomēr tas izdevās, ko ?

Gandarījuma izjūta gan pagaisa, kad viņš saprata, ka šis triks ir atstājis Safiru sarkanā pūķa varā. Tas no augšas metās viņai virsū, apdraudēdams te no vienas, te no otras puses un pamazām dzīdams Safiru tuvāk zemei. Zilais pūķis mēģināja izvairīties no neizdevīgā stāvokļa zem pretinieka, taču ikvienu mēģinājumu pārtrauca sarkanais briesmonis, kozdams un pātagodams viņu ar varenajiem spārniem, tā piespiežot mainīt lidojuma virzienu.

Pūķi kūleņoja un uzbruka viens otram, līdz viņu mēles ļengani nokarājās no mutes un astes gurdi šūpojās lejup. Viņi pārstāja vēcināt spārnus un tikai planēja virs līdzenuma.

Eragons atkal bija noslēdzis prātu jebkādai saziņai, arī draudzīgai, tāpēc viņš skaļi noteica: Safira, piezemējies! Šādi mums nekas nesanāks. Es cīnīšos ar viņu uz zemes.

Rezignētā nogurumā ieņurdējusies, Safira nolaidās tuvākajā puslīdz līdzenajā klajumā uz maza klints plato, kas stiepās gar Džietas upes rietumu krastu. Kaujā izlietās asinis bija padarījušas ūdeni sarkanu. Tikko pūķis piezemējās, Eragons izlēca no segliem un paspēra pāris soļu, pārbaudot pamatu zem kājām. Klints bija gluda un cieta te nebija nekā tāda, aiz kā varētu aizķerties. Viņš apmierināts pamāja ar galvu.

Pēc dažām sekundēm pāri galvai pāršāvās sarkanais pūķis un nolaidās plato pretējā malā. Tas vairījās pieskarties zemei ar kreiso pakaļkāju dziļais cirtiens bija teju pāršķēlis muskuli līdz kaulam. Pūķis drebēja pie visām miesām kā nopērts suns. Tas mēģināja palēkt kādu soli uz priekšu, bet tūlīt apstājās un atieza pret Eragonu zobus.

Impērijas Jātnieks atsprādzēja kājas un noslīdēja zemē gar pūķa veselo sānu. Tad viņš apgāja pūķim apkārt un nopētīja brūci. Eragons ļāva viņam to netraucēti darīt, jo zināja, cik sāpīgs Jātniekam ir cieši saistītās būtnes ievainojums. Taču Eragons nogaidīja pārāk ilgi, jo ienaidnieks nomurmināja dažus nesaprotamus vārdus un triju sekunžu laikā pūķa brūce bija sadzijusi.

Eragons nodrebēja bailēs. "Kā gan viņam izdevās to paveikt tik ātri, turklāt ar tik īsiem buram vārdiem?" Lai kas arī būtu šis jaunais Jātnieks, tas noteikti nebija Galbatorikss, jo karaļa pūķis bija melns.

Tas deva Eragonam kaut nelielu cerību, dodoties pretī ienaidnieka Jātniekam. Kad viņi sastapās plakanās klints vidū, arī pūķi meta lokus, gatavodamies cīņai.

Pretinieks saņēma zobenu abās rokās un, atvēzējis to pāri galvai, cirta Eragonam, kurš pacēla Zaroku, lai atvairītu uzbrukumu. Asmeņi sadūrās, uzšķiezdami gaisā sarkanu dzirksteļu spietu. Tad Eragons atgrūda svešinieku un nobēra pār viņu sarežģītu cirtienu krusu. Jauneklis dūra un atvairīja dūrienus, viegli dejodams ap ienaidnieku un piespiezdams to atkāpties līdz pašai klints malai.

Kad viņi nonāca līdz kraujai, Jātnieks apstājās un atvairīja visus Eragona uzbrukumus, lai cik izveicīgi tie būtu. "Šķiet, ka viņš spēj paredzēt katru manu nākamo kustību," Eragons vīlies nodomāja. Ja Eragons būtu paguvis atjaunot spēkus, visticamāk, viņš pieveiktu Jātnieku, taču tagad viņš nespēja pārspēt svešinieku. Tam, protams, nepiemita elfa ātrums un spēks, tomēr prasmes ziņā bruņinieks pārspēja Vaniru un neatpalika no Eragona.

Jauneklis izjuta panikas uzplaiksnījumu sākotnējais enerģijas vilnis sāka noplakt, un viņam bija izdevies vien ieskrambāt pretinieka spožās krūšu bruņas. Zaroka rubīnā un Belota Viedā jostā atlika enerģijas vien kādai minūtei. Tad ienaidnieks paspēra soli uz priekšu. Tad vēl vienu. Un, pirms Eragons paguva attapties, viņi atkal stāvēja klints vidū, apmainīdamies ar cirtieniem.

Zaroks Eragona rokā kļuva arvien smagāks viņš tik tikko jaudāja to noturēt. Plecs svila sāpēs, katrs elpas vilciens nāca ar milzu piepūli, un sviedri gāzās pāri sejai. Pat vēlme atriebt Hrotgaru nepalīdzēja pārvarēt nogurumu.

Beigu beigās Eragons paslīdēja un nokrita. Apņēmies nemirt guļus, viņš pavēlās sāņus un, uzrausies kājās, mēģināja iedurt Jātniekam, taču tas ar laisku plaukstas kustību atvairīja Zaroku.

Veids, kā pretinieks pēc tam novēzēja zobenu strauji sagriezdams to sev pie sāniem -, Eragonam pēkšņi likās pazīstams tāpat kā daudzi jo daudzi cīņā izmantotie paņēmieni. Viņš ar

pieaugošām šausmām blenza uz ienaidnieka zobenu, tad atkal mēģināja ieskatīties spoguļspožās bruņucepures spraugā, līdz beidzot iekliedzās: Es tevi pazīstu!

Eragons metās virsū Jātniekam, iespīlēdams abus zobenus starp ķermeņiem, tad pagrūda pirkstus zem bruņucepures malas un norāva to pretiniekam no galvas. Uz gludās klints Alagēzijas Liesmojošā līdzenuma malā stāvēja Murtags.

MANTOJUMS

Murtags pasmaidīja. Tad viņš izrunāja divus vārdus: Thrysta vindr. Starp viņiem savilkās blīva gaisa lode un ietriecās Eragonam krūtīs, aizsviezdama jaunekli divdesmit pēdu tālāk.

Triekdamies ar muguru pret zemi, Eragons dzirdēja Safiras rūcienu. Acu priekšā nozibēja sarkanas un baltas dzirksteles, un viņš mirkli palika guļam, gaidīdams, kad sāpes pāries. Prieku par atkalredzēšanos ar Murtagu aptumšoja šīs tikšanās drūmie apstākļi. Jauneklī mutuļoja pārsteiguma, apjukuma un dusmu sprādzienbīstams sajaukums.

Nolaidis zobenu, Murtags savilka visus pirkstus, izņemot rādītājpirkstu, dzelkšņainā dūrē un pacēla roku pret Eragonu. Tu nekad nepadodies.

Eragonam pār muguru pārskrēja ledainas trīsas, jo viņš atcerējās vīziju, ko bija redzējis, plostojot lejup pa Azragni uz Hedartu: Sadangātajos dubļos saļimis vīrs ar salocītu ķiveri un asinīm notašķītu bruņukreklu viņa seja nebija saskatāma, to aizsedza augšup pamesta roka. Eragona acu priekšā parādījās bruņu klāta roka un norādīja uz pakritušo vīru ar liktenīgu nenovēršamību.

Pierausies kājās, jauneklis noklepojās un teica: Murtag… kā gan tu izdzīvoji? Es pats savām acīm redzēju, kā urgļi aizvelk tevi pazemē. Es mēģināju pieredzēt tevi, taču spēju saskatīt vien tumsu.

No Murtaga mutes atskanēja bezkaislīgi smiekli. Tu nespēji neko saskatīt, tāpat kā es nespēju neko saskatīt, kad mēģināju pieredzēt tevi no Urubaenas.

Bet tu taču nomiri! Eragons apjucis iesaucās. Tu aizgāji bojā zem Farthenduras. Arja pazemes ejā atrada tavas asiņainās drānas.

Murtaga sejai pārslīdēja ēna. Nē, es neaizgāju bojā. Tas bija Dvīņu roku darbs, Eragon. Viņi pārņēma savā varā urgļu

vienību un sarīkoja pēkšņu uzbrukumu, lai nogalinātu Ažihadu un saņemtu gūstā mani. Tad Dvīņi nobūra mani, lai nevaru aizbēgt, un aizgādāja uz Urubaenu.

Eragons papurināja galvu, nespēdams saprast, kas īsti toreiz notika. Bet kāpēc tu piekriti kalpot Galbatoriksam? Tu taču teici, ka ienīsti karali. Tu man teici…

-   Piekritu?! Murtags atkal iesmējās, un tagad viņa balsī varēja saklausīt neprātu. Es nepiekritu. Vispirms Galbatorikss sodīja mani par to, ka pēc visiem viņa aizbildnībā nodzīvotajiem gadiem Urubaenā es atteicos paklausīt viņa gribai un aizbēgu. Tad viņš izvilka no manis visu, ko es zināju par tevi, Safiru un vārdeniem.

-    Tu mūs nodevi! Es sēroju par tavu bojāeju, bet tu mūs nodevi!

-   Man nebija izvēles.

-Ažihads rīkojās pareizi, ieslogot tevi. Tev vajadzēja sapūt pazemē, tad nekas ļauns nebūtu…

-   Man nebija izvēles! Murtags noskaldīja. Un tad, kad man izšķīlās Torns, Galbatorikss piespieda mūs abus senvalodā zvērēt viņam uzticību. Tagad mums ir jāpakļaujas viņam.

Eragonu pārņēma nožēlas un pretīguma sajūta. Tu esi kļuvis par savu tēvu.

Murtaga acīs iegailējās savāda uguns. Nē, ne par savu tēvu. Es esmu spēcīgāks par Morzanu. Galbatorikss man iemācīja tādus maģijas paņēmienus, par kuriem tu pat sapņojis neesi… Tik varenus buramvārdus, ka elfi, nožēlojamie gļēvuļi, pat neuzdrošinās tos izrunāt. Senvalodas vārdus, kas likās zuduši līdz brīdim, kad Galbatorikss tos atklāja no jauna. Veidi, kā iegūt enerģiju… Noslēpumi, baisi noslēpumi, kas spēj iznīcināt tavus ienaidniekus un piepildīt tavas vēlmes.

Eragons atcerējās vairākas Oromisa nodarbības un atbildēja:

-   Ir noslēpumi, kam jāpaliek noslēpumiem.

-   Ja tu tos zinātu, tu tā nerunātu. Broms bija puskoka lēcējs, nekas vairāk. Un vēl tie elfi! Viņi spēj vien slēpties savā mežā un gaidīt, kad šos sakaus! Murtaga acis pārslīdēja Eragonam.

Tagad tu izskaties pēc elfa. Vai to ar tevi izdarīja Islanzadi? Kad Eragons neatbildēja, Murtags pasmaidīja un paraustīja plecus. Labi, lai nu paliek. Drīz vien es tik un tā visu uzzināšu. Viņš apstājās, sarauca pieri, tad palūkojās uz austrumiem.

Arī Eragons pagriezās un ieraudzīja Dvīņus, kas stāvēja Impērijas armijas priekšējās rindās un raidīja enerģijas lodes vārdenu un rūķu virzienā. Dūmu mutuļi traucēja skaidri saskatīt notiekošo, taču Eragons bija pārliecināts, ka plikpaurainie magi ņirdz un priecājas, slepkavodami vīrus, kuriem savulaik zvērēja mūžīgu draudzību. Vienu gan Dvīņi nepamanīja toties Eragons un Murtags no augstā skatpunkta to lieliski redzēja uz viņu pusi no sāniem lavījās Rorans.

Eragonam sirds nodrebēja, kad viņš saprata, ka tas ir viņa brālēns. "Muļķis tāds! Turies no viņiem pa gabalu! Tevi nogalinās!"

Bet, kad viņš pavēra muti, lai izteiktu buramvārdus un nogādātu Roranu drošībā pat nedomādams par iespējamām sekām -, ierunājās Murtags: Pagaidi. Es gribu redzēt, ko viņš darīs.

-   Kāpēc?

Murtaga sejā iezagās ledains smīns. Dvīņi ar baudu spīdzināja mani, kad nokļuvu viņu gūstā.

Eragons ar aizdomām palūkojās uz bijušo draugu. Tu nenodarīsi viņam neko ļaunu? Tu nebrīdināsi Dvīņus?

-   Vel einradhin iet ai Shur'tugal. Zvēru pie Jātnieka vārda.

Abi vēroja, kā Rorans paslēpās aiz kritušo kalna. Eragons

saspringa, kad Dvīņi paskatījās Rorana virzienā. Uz mirkli likās, ka viņi pamanījuši brālēnu, taču tad burvji atkal aizgriezās. Rorans izlēca no slēptuves, atvēza savu veseri un blieza vienam no Dvīņiem pa galvu, sašķaidīdams to. Otrs dvīnis, raustīdamies krampjos, nokrita zemē un izgrūda bezvārdu kliedzienu, kuru pēc mirkļa apklusināja Rorana veseris. Tad Eragona brālēns uzlika kāju uz ienaidnieku līķiem, pacēla veseri virs galvas un ieaurojās uzvaras priekā.

-   Ko tu darīsi? novērsis skatienu no kaujas lauka, Eragons uzstājīgi jautāja. Vai esi šeit, lai nogalinātu mani?

-   Protams, ne. Galbatorikss vēlas sagūstīt tevi dzīvu.

-   Kāpēc gan?

Murtaga lūpas pārsteigumā savilkās. Vai tad tu nezināji? Ha. Tad nu gan joks. Lai gan runa nav par tevi; runa ir par viņu. Viņš ar pirkstu norādīja uz Safiru. Pūķis Galbatoriksa pēdējā olā pats pēdējais šīs pasaules pūķis, ir vīriešu dzimuma. Safira ir vienīgā dzīvā pūķu mātīte. Ja viņa sāktu dēt olas, viņa varētu kļūt par visas pūķu rases pirmmāti. Vai tagad saproti? Galbatorikss nevēlas iznīdēt pūķus. Viņš vēlas izmantot Safiru, lai atjaunotu Jātniekus. Un, lai viņa iecere īstenotos, viņš nedrīkst nogalināt jūs ne vienu, ne otru… Un, Eragon, ja tu zinātu, cik grandioza ir viņa iecere! Ja tu dzirdētu, kā viņš to izklāsta, varbūt tavas domas par karali mainītos. Vai tad ir kas ļauns vēlēties apvienot visu Alagēziju zem viena karoga, novērst vajadzību karot un atjaunot Jātniekus?

-   Starp citu, viņš ir tas, kurš iznīcināja Jātniekus.

-   Tam bija pamatots iemesls, Murtags uzstāja. Jātnieki bija kļuvuši veci, apvēlušies un samaitāti. Viņu rīcību noteica elfi un izmantoja Jātniekus, lai pakļautu cilvēkus. Bija nepieciešams tos iznīcināt, lai mēs varētu visu sākt no jauna.

Eragona seja pauda pamatīgu niknumu. Viņš brīdi, smagi elpodams, soļoja šurpu turpu pa klinti, tad, norādīdams uz kaujas lauku, jautāja: Vai gan iespējams attaisnot tādu ciešanu jūru, klausoties viena neprāša buldurēšanā? Galbatorikss nav izdarījis neko citu kā vien slepkavojis, dedzinājis un pakļāvis sev visus, ko spējis pakļaut. Viņš melo. Viņš nogalina. Viņš manipulē. Un tu to zini\ Tieši šo iemeslu dēļ tu reiz atteicies sadarboties ar viņu. Eragons uz mirkli apklusa, tad jau mierīgākā balsī turpināja: Es spētu saprast, ka tevi piespieda rīkoties pret paša gribu un ka tu neesi atbildīgs par Hrotgara nonāvēšanu. Bet tu taču vari bēgt. Esmu pārliecināts, ka mēs ar Arju spētu izdomāt veidu, kā saraut Galbatoriksa maģiskās važas… Pievienojies man, Murtag! Tu varētu paveikt tik daudz vārdenu labā. Kopā ar mums tevi daudzinātu un apbrīnotu, ne bailēs lādētu un ienīstu.

Kad Murtags paskatījās uz sava zobena roboto asmeni, Eragons mirkli cerēja, ka viņš pieņems šo piedāvājumu. Tad Murtags klusā balsī atbildēja: Tu, Eragon, nespēj man palīdzēt. No zvēresta mani var atbrīvot vienīgi Galbatorikss, un viņš to nekad nedarīs… Viņš zina īstos vārdus… Mēs esam viņa vergi uz laiku laikiem.

Eragons nespēja apslāpēt līdzjūtību, ko izjuta pret Murtaga nežēlīgo likteni, kaut mēģināja to darīt. Jauneklis drūmi sacīja:

-   Tad ļaujiet mums nogalināt jūs abus.

-   Nogalināt mūs?! Kāpēc lai mēs pieļautu ko tādu?

Eragons, rūpīgi izvēlēdamies vārdus, paskaidroja: Tas atbrīvotu jūs no Galbatoriksa varas. Un izglābtu dzīvību simtiem, ja ne tūkstošiem cilvēku. Vai tad tas nav gana cēls iemesls, lai upurētu sevi?

Murtags papurināja galvu. Iespējams, tu to spētu, bet es pārāk mīlu dzīvi, lai tik viegli no tās šķirtos. Kāpēc lai kāda svešinieka dzīvība man būtu dārgāka par sevis paša vai Torņa dzīvību?

Lai kā viņam tas nepatiktu patiesību sakot, viņam riebās visa šī situācija kopumā -, Eragons zināja, kas viņam jādara. Atkal mezdamies uzbrukumā Murtaga prātam, viņš vienlaikus atspērās ar abām kājām un triecās virsū pretiniekam, gribēdams ietriekt tam kaklā dunci.

-   Letta! norējās Murtags.

Eragons nokrita atmuguriski uz zemes, un ap viņa rokām un kājām apvijās neredzamas saites, neļaudamas pakustināt ne pirkstiņu. Safira izgrūda mutuļojošu liesmu straumi un metās virsū Murtagam kā kaķis, kas uzbrūk pelei.

-  Risa! Murtags pavēlēja, pastiepdams pretī zilajam pūķim plaukstu ar saliektiem pirkstiem, it kā taisītos to noķert.

Safira pārsteigumā iesmilkstējās Murtaga burvestība apturēja viņu lēcienā, un pūķis palika karājamies gaisā vairākas pēdas virs klints. Lai kā Safira censtos, viņa nespēja nedz aizsniegt zemi, nedz pacelties augstāk gaisā.

"Kā gan cilvēkam var piemist tāds spēks," Eragons brīnījās. "Pat ar jauniegūtajām spējām kaut kas tāds būtu atstājis mani bez elpas un bez spēka pavilkt kājas." Balstīdamies uz iemaņām, kuras viņš bija guvis, darbojoties pret Oromisa burvestībām, Eragons noskaitīja: Brakka du vanyali sem huildar Saphira un eka!

Murtags pat nemēģināja aizkavēt Eragonu, tikai bezkaislīgi paskatījās uz viņu, it kā Eragona mēģinājumi pretoties būtu vien bezjēdzīga neērtība. Atņirdzis zobus, Eragons mēģināja vēlreiz ar divkāršu piepūli. Maģijai izsūcot enerģiju no viņa ķermeņa, rokas kļuva aukstas, kauli iesmeldzās un pat sirdspuksti kļuva lēnāki. Safira bez prasīšanas pieslēdza savus spēkus, ļaujot Eragonam pasmelties no viņas ķermeņa milzīgajiem krājumiem.

Pagāja piecas sekundes…

Divdesmit… Murtaga kaklā pulsēja liels asinsvads.

Minūte…

Pusotra… Pār Eragona augumu pārskrēja nevaldāmas trīsas. Roku un kāju muskuļi sāka raustīties. Pat ja spētu piecelties kājās, pēc mirkļa viņš bezspēcīgi sabruktu.

Pagāja divas minūtes.

Beidzot Eragons bija spiests pārtraukt maģijas plūsmu, jo viņš riskēja zaudēt samaņu un pagaist nebūtībā. Gluži bez spēka viņš ļengani gulēja uz klints.

Šī nebija pirmā reize mūžā, kad viņu pārņēma bailes, taču iepriekš viņš baidījās, ka varētu pievilt apkārtējo cerības. Šoreiz viņš baidījās, jo nezināja, uz ko vēl Murtags ir spējīgs.

-   Tu nespēj stāties man pretī, Murtags noteica. Neviens nespēj, tikai pats Galbatorikss. Piegājis pie Eragona, viņš pielika zobena smaili gulošajam pie kakla, viegli ieskrambādams ādu. Eragons apvaldīja vēlmi paraut galvu sāņus. Cik gan viegli būtu aizgādāt tevi uz Urubaenu.

Eragons dziļi ieskatījās bijušā drauga acīs. Nedari to! Atlaid mani.

-   Tu tikko mēģināji mani nogalināt.

-   Tu manā vietā būtu rīkojies tāpat. Kad Murtags neko neatbildēja un arī viņa sejā neparādījās nekādas emocijas, Eragons turpināja: Mēs reiz bijām draugi. Mēs cīnījāmies plecu pie pleca. Galbatorikss nevarēja tevi pārvērst tik ļoti, lai tu visu aizmirstu… Ja tu, Murtag, to izdarīsi, tu pazudināsi sevi uz visiem laikiem.

Iestājās ilgs klusums, kurā varēja dzirdēt vien dunu kaujas laukā. Tur, kur zobena smaile bija pāršķēlusi ādu, pa kaklu tecēja asinis. Safira bezspēcīgās dusmās plivināja spārnus.

Beidzot Murtags sacīja: Man tika pavēlēts mēģināt sagūstīt tevi un Safiru. Viņš apklusa. Es to arī mēģināju izdarīt… Tikai pielūko, lai mūsu ceļi nekad vairs nekrustotos. Galbatorikss piespiedīs mani teikt jaunus zvērestus senvalodā, lai neļautu šādu žēlastību izrādīt arī nākamajā reizē. Murtags nolaida zobenu.

-   Tu rīkojies pareizi, Eragons sacīja. Viņš mēģināja pavirzīties atpakaļ, taču vēl arvien nespēja pakustēties.

-   Iespējams. Taču pirms mēs šķiramies… Pastiepies uz pretinieka pusi, Murtags atlauza Eragona pirkstus un izrāva no viņa tvēriena Zaroku, tad atsprādzēja no Belota Viedā jostas zobena sarkano maksti. Ja reiz es esmu pārvērties par savu tēvu, tad vismaz es apjozīšu viņa asmeni. Mana pūķa vārds ir Torns, un viņš būs dzelksnis, kas apdraudēs visus mūsu ienaidniekus. Tāpēc ir tikai taisnīgi, ja es nēsāšu zobenu, kam dots "Posta" vārds. Posts un dzelksnis cik jauka savienība! Turklāt Zaroku mantojumā vajadzēja saņemt Morzana vecākajam dēlam, ne jaunākajam. Tas vienmēr ir pienācies man.

Eragona pakrūti it kā sažņaudza auksta dūre. "Tas nav iespējams."

Murtaga sejā parādījās nežēlīgs smaids. Šķiet, es ne reizes neesmu minējis tev savas mātes vārdu? Tāpat kā tu neesi pateicis, kā sauca tavējo. Nu es to atklāšu: viņa bija Selēna. Gan mana, gan tava māte. Un mūsu tēvs bija Morzans. To, pētīdami tavu prātu, saprata Dvīņi. Galbatoriksam šis jaunums likās visai interesants.

-   Tu melo! Eragons iesaucās. Viņš nespēja izturēt domu, ka varētu būt Morzana pēctecis. "Vai Broms to zināja? Un vai to zina Oromiss?… Kāpēc neviens nav man to teicis?" Tad viņš atcerējās Andželas pareģojumu, ka viņu nodošot kāds no paša tuvākajiem radiem. "Viņai bija taisnība."

Murtags papurināja galvu un atkārtoja teikto, tikai šoreiz senvalodā, tad pieliecās pie Eragona auss un pačukstēja: Tu un es, mēs esam vienādi. Gluži kā attēls spogulī. Un to tu nevari noliegt.

Tev nav taisnība, Eragons noņurdēja, mēģinādams izrauties no burvestības skavām. Mūsos nav itin nekā līdzīga. Man uz muguras vairs nav rētas.

Murtags sarāvās, it kā viņam būtu iedzēlusi bite, tad seja kļuva stinga un auksta. Viņš pacēla Zaroku acu augstumā un to nopētīja. Lai nu tā būtu. Es, brāl, tikai paņemšu savu mantojumu. Paliec sveiks.

Tad Murtags pacēla no zemes ķiveri un iekāpa Torņa seglos. Viņš pat neatskatījās uz Eragonu. Pūķis pietupās, savicināja spārnus, pacēlās no klints un aizlidoja ziemeļu virzienā. Maģijas tīkls atbrīvoja Eragonu un Safiru tikai tad, kad Torns bija nozudis aiz apvāršņa.

Nagiem noklakstot pret akmeni, Safira nolaidās uz klints. Viņa piečāpoja pie Eragona un ar degunu pieskārās jaunekļa rokai. Vai ar tevi viss kārtībā, mazais?

Būs jau labi. Taču viņš jutās nelāgi, un pūķis to zināja.

Aizgājis līdz klints malai, Eragons pārlaida skatienu Liesmojošajam līdzenumam un kaujas sekām jo kauja bija beigusies. Pēc Dvīņu nāves vārdeni un rūķi bija atguvušies un spējuši sakaut apmulsušos ienaidnieka kareivjus, iedzīdami dzīvi palikušos upē vai aiztriekdami atpakaļ turp, no kurienes tie bija ieradušies.

Lai gan Impērijas armijā vīru netrūka, bija atskanējušas atkāpšanās taures. Acīmredzot bija nolemts pārkārtot spēkus un sagatavot otru iebrukumu Surdā. Kaujas laukā palika juku jukām sakritušu līķu kaudzes gana vīru un rūķu, lai piepildītu veselu pilsētu. No ķermeņiem, kas bija ievēlušies gruzdošajā kūdrā, debesīs vēlās melni dūmi.

Tagad, kad cīņa bija rimusi, vanagi un ērgļi, vārnas un kraukļi kā līķauts nolaidās pāri laukam.

Eragons aizvēra acis, un zem plakstiņiem sariesās asaras.

Viņi bija izcīnījuši uzvaru, taču viņš pats bija piedzīvojis zaudējumu.

ATKAL KOPĀ

Eragons un Safira līkumoja starp līķiem, kas klāja Liesmojošo līdzenumu. Ievainojumu un pārguruma dēļ viņi tik tikko vilka kājas. Pa ceļam abi satika citus izdzīvojušos steberējam pa izdedzināto kaujas lauku tie bija vīri tukšiem skatieniem, kas vērās kaut kur tālumā, neko īsti neredzēdami.

Tagad, kad asinskāre bija rimusies, Eragons spēja just vien sēras. Cīņa likās pagalam bezjēdzīga. Cik gan traģiski, ka jāmirst tik daudziem, lai apturētu vienu neprāti. Viņš apmeta līkumu ap dubļos sadūrušos bultu biežņu un ievēroja Torņa zobu atstātu brūci Safiras astē. Ja tu man aizdotu spēkus, es tevi sadziedinātu.

Vispirms glāb tos, kuriem draud nāve.

Vai esi pārliecināta ?

Pilnīgi, mazais.

Samierinājies ar pūķa nostāju, Eragons pieliecās un sadziedēja kāda kareivja pāršķelto kaklu, tad devās tālāk pie viena no vārdeniem. Viņš nešķiroja ienaidnieks vai savējais, ārstēja kā vienus, tā otrus, cik nu labi spēja.

Eragons bija tā iegrimis savās domās, ka pievērsa maz uzmanības tam, ko darīja. Viņš labprāt būtu atmetis Murtaga apgalvojumus kā melus, tomēr bijušā drauga teiktais par savu māti vai, precīzāk, viņu māti pilnībā atbilda tam nedaudzajam, ko viņš zināja par šo sievieti: Selēna bija devusies projām no Kārvahallas pirms vairāk nekā divdesmit gadiem, tad vienreiz atgriezusies, lai dotu dzīvību Eragonam, un pēc tam pazudusi uz visiem laikiem. Viņš atsauca prātā pirmo reizi, kad abi ar Murtagu nonāca Farthendurā. Murtags toreiz stāstīja, kā viņa māte pagaisusi no Morzana pils, kamēr pats Morzans medījis Bromu, Džeodu un Safiras olu. "Pēc tam kad Morzans bija metis Murtagam ar Zaroku, gandrīz nogalinot puisēnu, māte acīmredzot noslēpa savu grūtniecību un atgriezās Kārvahallā, lai pasargātu mani no Morzana un Galbatoriksa."

Eragona sirdi sildīja apziņa, ka Selēna bija tik pašaizliedzīgi rūpējusies par viņu. Jaunekli skumdināja apziņa, ka māte ir mirusi un viņi nekad vairs netiksies, jo viņā bija mājojusi cerība, lai arī ļoti trausla cerība, ka vecāki vēl varētu būt dzīvi. Eragonam vairs nebija ne mazākās vēlēšanās iepazīties ar tēvu, tomēr apziņa, ka viņam liegta iespēja veidot apliecības ar māti, atstāja sirdī rūgtu vilšanās sajūtu.

Jau kopš brīža, kad viņš bija pietiekami pieaudzis, lai saprastu, ka ir audžubērns, Eragons prātoja, kas bija viņa tēvs un kāpēc māte atstāja viņu audzināšanā pie sava brāļa Garova un viņa sievas Marianas. Tagad šīs atbildes viņš bija saņēmis no pagalam negaidīta cilvēka pagalam nelabvēlīgos apstākļos, tāpēc vēl nespēja pilnībā aptvert visu notikušo. Būs vajadzīgi vairāki mēneši vai pat gadi, līdz viņš spēs samierināties ar tik tikko piedzīvoto.

Eragons līdz šim uzskatīja, ka priecāsies, uzzinot, kas bijis viņa tēvs. Tagad, kad tas bija noticis, viņš juta tikai un vienīgi pretīgumu. Zēna gados viņš bieži bija izklaidējis sevi, iedomājoties, ka tēvs ir kāds dižs un svarīgs vīrs, kaut gan pat tolaik Eragons saprata, ka pretējais ir krietni ticamāks. Taču viņam nekad, pat vispārdrošākajos nomoda sapņos neienāca prātā iztēloties sevi kā Jātnieka un vēl jo vairāk, Atkritēja dēlu.

Šī apziņa pārvērta nevainīgos sapņus briesmīgā murgā.

Mani radījis briesmonis… Mans tēvs nodeva Jātniekus Galbatoriksam. Eragons jutās garīgi aptraipīts.

Taču nē… Sadziedēdams kāda vīra lauzto mugurkaulu, viņš saprata, ka var palūkoties uz situāciju no cita viedokļa no tāda, kas ļauj viņam atgūt vismaz daļu pašapziņas: "Pat ja Morzans mani radīja, viņš nekļuva par manu tēvu. Mans tēvs bija Garovs. Viņš mani uzaudzināja. Viņš man iemācīja, kā dzīvot pareizi, cienījami un godprātīgi. Es esmu tas, kas esmu, Garova dēļ. Pat Broms un Oromiss ir mani tēvi vairāk nekā Morzans. Un mans brālis ir Rorans, ne Murtags."

Eragons pašūpoja galvu, apņemdamies palikt pie šādiem uzskatiem. Līdz šim brīdim viņš nebija vēlējies pilnībā atzīt Garovu par tēvu. Un, lai gan sirmais vīrs bija miris, tagad šī atziņa sniedza Eragonam atvieglojumu, deva viņam pabeigtības izjūtu, palīdzēja kliedēt bažas par Morzanu.

Tu esi kļuvis prātīgāks, Safira noteica.

Prātīgāks? Eragons papurināja galvu. Nē, es vienkārši esmu iemācījies domāt. Vismaz to es spēju no Oromisa iemācīties. Norausis dubļu pikas no krituša karognesēja sejas un pārliecinājies, ka zēns patiešām ir miris, viņš izslējās stāvus, saviebdamies, kad smeldze lika muskuļiem sarauties krampjos. Tu taču saproti, ka Bromam šo visu vajadzēja zināt. Jo kāpēc gan viņš uzturējās Kārvahallā, gaidot, kad tu izšķilsies?… Viņš gribēja paturēt acīs ienaidnieka dēlu. Viņš jutās nelāgi, jau iedomājoties vien, ka Broms varēja viņu uzskatīt par apdraudējumu. Turklāt viņam bija taisnība. Kas tik viss galu galā ar mani ir noticis!

Safira sabužināja jaunekļa matus ar karstas elpas dvesmu. Atceries vienu lai ko vienā vai otrā brīdī domāja Broms, viņš vienmēr centās pasargāt mūs no briesmām. Viņš mira, glābjot tevi no razakiem.

To es nekad neaizmirsīšu… Vai domā, ka viņš man neizstāstīja par tēvu, jo baidījās, ka es varētu iet Morzana pēdās, kā to tagad dara Murtags ?

Protams, ne.

Eragons ziņkāri palūkojās uz pūķi. Kā tu vari būt tik pārliecināta? Safira pacēla galvu augstāk, tā, ka jauneklis nespēja ieskatīties viņai acīs. Lai nu būtu pēc tava prāta. Nometies uz ceļa līdzās vienam no karaļa Orina vīriem, kam no vēdera rēgojās bulta, Eragons satvēra nelaimīgā rokas, lai apturētu svaidīšanos.

-   Tagad rimsties.

-   Ūdeni, novaidējās kareivis. Apžēlojieties par mani, iedodiet padzerties. Mans kakls ir izkaltis kā tuksneša smiltis. Lūdzu, Ēnkāvi! Ievainotā seju klāja sviedru lāsītes.

Eragons pasmaidīja, cenzdamies nomierināt vīru. Es varu tevi padzirdīt arī tagad, taču labprātāk to darītu pēc tam, kad būšu tevi izdziedinājis. Vai spēsi paciesties? Ja apņemies pagaidīt, es apsolu, ka varēsi dzert tik, cik vēlēsies.

-   Tu apsoli, Ēnkāvi?

-   Apsolu.

Varēja redzēt, ka viņa ķermenim pārskrien vēl viens neciešamu sāpju vilnis. Nekas cits jau man neatliek.

Ar maģijas palīdzību Eragons izvilka šautru, tad kopā ar Safiru sadziedēja savainotās zarnas, liekot lietā arī daļu paša kareivja enerģijas, lai stiprinātu buramvārdus. Tas aizņēma vairākas minūtes. Pēc tam ievainotais nopētīja vēderu, piespieda pie gludās ādas abas rokas un, asarām riešoties acīs, paskatījās uz Eragonu. Es… Tu, Ēnkāvi…

Eragons pasniedza viņam ādas maisu ar ūdeni. Ņem, paturi to sev. Tev to šobrīd vajag vairāk nekā man.

Simt jardu tālāk Eragons un Safira izgāja cauri kodīgu dūmu sienai. Tur Oriks un vēl desmit rūķi starp viņiem arī sievietes stāvēja uz ceļiem ap Hrotgara ķermeni, kas bija novietots uz četriem vairogiem, lielisks savās zelta bruņās. Rūķi plēsa matus, dauzīja krūtis un gaudoja pret debesīm. Eragons nolieca galvu un nomurmināja: Stydja unin mor'ranr, Hrothgar Konungr.

Pēc kāda brīža viņus pamanīja Oriks un piecēlās. Rūķa seja bija piesarkusi no asarām, un ierastā bārdas bize atrisusi. Viņš piestreipuļoja pie Eragona un bez kāda ievada jautāja: Vai tu nogalināji gļēvuli, kurš to izdarīja?

-   Viņš aizbēga. Eragons nespēja saņemties, lai izstāstītu Orikam, ka vainīgais Jātnieks bija Murtags.

Rūķis ietrieca dūri otrā plaukstā. Barzūln!

-   Taču es tev zvēru pie visiem Alagēzijas akmeņiem, ka, būdams viens no Durgrimstu Ingeitumiem, es izdarīšu visu, lai atriebtu Hrotgara nāvi.

-   Jā, tu un vēl elfi esat gana spēcīgi, lai šis nožēlojamais slepkava saņemtu to, ko pelnījis. Un, kad atradīsi viņu… samal šā kaulus putekļos. Izrauj neģēlim zobus un piepildi dzīslas ar izkausētu svinu; liec viņam ciest par katru Hrotgara dzīves mirkli, ko viņš nolaupīja.

-   Vai tad tā nebija laba nāve? Vai tad Hrotgars nebūtu gribējis mirt kaujas laukā ar Volundu rokā?

-    Kaujas laukā gan, taču, krustojot šķēpus ar godīgu pretinieku, kurš uzdrīkstas stāties tev pretī un cīnīties kā vīrs. Ne jau saļimt, zemisku maģijas pekstiņu ķerts… Papurinājis galvu, Oriks atskatījās uz Hrotgaru, tad sakrustoja rokas uz krūtīm un atspieda zodu pret atslēgkaulu. Rūķis vairākas reizes drudžaini ievilka gaisu. Kad mani vecāki nomira no bakām, Hrotgars atdeva man dzīvi. Viņš pieņēma mani savā namā. Padarīja par savu mantinieku. Zaudēt viņu… Oriks ar īkšķi un rādītājpirkstu saspieda virsdeguni un tad aizsedza seju. Zaudēt viņu nozīmē vēlreiz zaudēt tēvu.

Rūķa balsī skanēja tik patiesas, skaidras bēdas, ka Eragonam likās tās ir arī viņējās. Es tevi saprotu, jauneklis sacīja.

-   Es zinu, Eragon, ka saproti… Es zinu. Pēc kāda mirkļa Oriks noslaucīja asaras un pamāja pārējiem rūķiem. Pirms darām ko citu, mums ir jāaizgādā Hrotgars atpakaļ uz Farthenduru, lai viņš varētu atdusēties kopā ar saviem senčiem. Durgrimstu Ingeitumiem ir jāizvēlas jauns grimstborits, un tad visiem trīspadsmit klanu vadoņiem arī tiem, kas ieradušies šeit, no sava vidus jānosauc mūsu nākamais karalis. Kas notiks pēcāk, es nezinu. Šī traģēdija iedrošinās vienus klanus, bet citiem ļaus atteikties no mūsu mērķiem… Rūķis vēlreiz papurināja galvu.

Eragons uzlika roku uz Orika pleca. Par to tagad nelauzi galvu. Ja tev kas nepieciešams, tikai bilsti vārdu, un gan mana roka, gan mana griba būs tavā rīcībā… Ja vēlies, vari atnākt uz manu telti, iedzersim kādu kausu miestiņa Hrotgara piemiņai.

-   Es labprāt tev pievienotos. Taču vēl nevaru. Mēs neesam beiguši izlūgties dieviem, lai tie gādātu par vieglu ceļu uz viņsauli mūsu karalim. Atstājis Eragonu, Oriks atgriezās rūķu aplī un pievienoja savu balsi apraudātājiem.

Kad viņi devās tālāk pāri Liesmojošajam līdzenumam, Safira ieminējās: Hrotgars bija dižens karalis.

Jā, un patīkams rūķis arī. Eragons nopūtās. Mums vajadzētu sameklēt Arju un Nasuadu. Es vairs nespēju sadziedēt ne skrambiņas un viņām ir jāzina par Murtagu.

Sarunājuši.

Viņi nogriezās uz dienvidiem, uz vārdenu nometnes pusi, taču pēc pāris soļiem Eragons pamanīja Roranu, kas nāca no Džietas upes puses. Eragons satraukti gaidīja brālēna tuvošanos. Rorans apstājās tieši viņu priekšā un mirkli vēroja Eragonu. Brālēna apakšžoklis kustējās augšup lejup, it kā viņš vēlētos runāt, bet nespētu dabūt pāri lūpām ne vārda.

Tad viņš trieca dūri pret Eragona zodu.

Eragons varēja viegli izvairīties no sitiena, taču viņš ļāva tam trāpīt, tikai mazliet atliecoties atpakaļ, lai Rorans nesalauztu pirkstu kauliņus.

Tas bija sāpīgi.

Sāpēs viebdamies, Eragons uzrunāja brālēnu: Laikam es biju to pelnījis.

-   Biji gan. Mums jāaprunājas.

-   Tagad?

-   Nekavējoties. Razaki sagūstīja Katrīnu, un man ir vajadzīga tava palīdzība, lai izglābtu viņu. Katrīna ir to briesmoņu nagos kopš brīža, kad mēs pametām Kārvahallu.

Tad te tas suns aprakts. Vienā mirklī Eragons saprata, kāpēc Rorans izskatījās tik drūms, pat apsēsts un kāpēc viņš bija atvedis uz Surdu visu ciematu. Bromam bija taisnība Galbatorikss aizsūtīja razakus atpakaļ uz Palankāra ieleju. Eragons sarauca pieri, nespēdams izšķirties starp vēlēšanos uzklausīt Roranu un pienākumu ziņot Nasuadai. Man vispirms vajadzētu izdarīt vienu lietu, tad varam visu izrunāt. Vai neiebilsti? Un vari nākt man līdzi, ja gribi…

-   Es iešu.

Kamēr viņi gāja pār lauku, kas atgādināja bakurētainu ķermeni, Eragons ik pa brīdim ar acs kaktiņu pašķielēja uz brālēna pusi. Beidzot viņš klusi atzinās: Man tevis pietrūka.

Šķita, ka Rorans sapinas pats savās kājās. Pēc acumirkļa brālēns strupi pamāja ar galvu un pēc dažiem soļiem apvaicājās: Un šī ir Safira, ja? Džeods teica, ka tā viņu saucot.

-   Safira gan.

Pūķis pavērās uz Roranu ar vienu no mirdzošajām acīm. Brālēns izturēja Safiras pētīgo skatienu pat nenovērsdamies, kā, iespējams, būtu rīkojies vairums cilvēku. Es vienmēr-gribēju iepazīties ar Eragona ligzdas biedru.

-   Viņa runā! Rorans iesaucās, kad Eragons atkārtoja pūķa teikto.

Šoreiz Safira vērsās pie brālēna tieši: Ko? Vai tu iedomājies, ka esmu mēma kā klinšu ķirzaka?

Rorans piemiedza acis. Es ļoti atvainojos. Es nezināju, ka pūķi ir tik saprātīgi. Viņa lūpas savilkās drūmā smaidā. Vispirms razaki un burvji, tagad rūķi, Jātnieki un runājoši pūķi. Liekas, ka visa pasaule būtu zaudējusi prātu.

-   Tā varētu likties.

-   Es redzēju, kā tu cīnies ar to otru Jātnieku. Vai tu viņu ievainoji? Vai tāpēc viņš aizbēga?

-   Pagaidi. Tu tūlīt visu dzirdēsi.

Kad viņi bija nonākuši līdz meklētajam paviljonam, Eragons pavēra durvju aizkaru un kopā ar Roranu iegāja teltī, savukārt Safira tāpat kā iepriekš iebāza tur galvu un kaklu. Telpas centrā uz galda malas sēdēja Nasuada, ļaujot kalponei atsprādzēt sadauzītās bruņas, bet pati tikmēr karsti strīdējās ar Arju. Ievainojums gurnā jau bija sadziedēts.

Ieraudzījusi nācējus, Nasuada aprāvās teikuma vidū. Viņa pieskrēja pie Eragona un, apskāvusi jaunekli, iesaucās: Kur tu biji? Mēs domājām, ka esi nogalināts vai ar tevi noticis vēl kas ļaunāks.

-   Tik briesmīgi jau nav.

-   Svece vēl arvien liesmo, Arja nomurmināja.

Pagājusies pāris soļu atpakaļ, Nasuada sacīja: Mēs nespējām

saskatīt, kas notika ar tevi un Safiru pēc tam, kad jūs nolaidāties uz tās klints. Kad sarkanais pūķis aizlidoja, bet jūs neatgriezāties, Arja mēģināja sazināties ar tevi, bet nespēja neko sajust, tāpēc mēs bažījāmies… Viņa nepabeidza teikumu. Mēs tikko spriedām, kā vislabāk varētu pārcelt Duvrangragātu un kareivju rotu pāri upei.

-   Piedodiet, es negribēju jūs uztraukt. Pēc kaujas es jutos tā pārguris, ka aizmirsu atcelt aizsardzības nobūrumus. Tad Eragons pabīdīja uz priekšu Roranu. Nasuada, es vēlos tevi iepazīstināt ar savu brālēnu Roranu. Iespējams, Ažihads kādā sarunā tev viņu tika pieminējis. Roran, šī ir lēdija Nasuada, vārdenu pavēlniece, kurai es esmu zvērējis uzticību. Un tā ir Arja Svit-kona, elfu vēstnese. Rorans paklanījās vispirms vienai, tad otrai.

-   Tas ir liels gods iepazīties ar Eragona brālēnu, Nasuada sacīja.

-   Arī man, Arja piebilda.

Kad iepazīšanās bija galā, Eragons paskaidroja, ka ar "Pūķa spārnu" Surdā ir ieradies viss Kārvahallas ciemats un ka Rorans ir vīrs, kurš nonāvēja Dvīņus.

Nasuadas uzacs atzinīgi pašāvās uz augšu. Vārdenu vārdā es tev pateicos, ka apturēji viņu plosīšanos. Kas zina, kādu postu Dvīņi būtu nodarījuši, pirms viņiem pretī varētu stāties Eragons vai Arja? Tu palīdzēji mums uzvarēt šajā kaujā. Mēs to neaizmirsīsim. Lai arī mūsu iespējas nav bezgalīgas, es gādāšu, lai ikviens cilvēks uz šī kuģa būtu apģērbts un pabarots, bet savārgušajiem tiktu vislabākā aprūpe.

Rorans pieliecās vēl zemāk. Paldies, lēdija Nasuada.

-   Ja man būtu mazliet vairāk laika, es labprāt noklausītos, kā un kāpēc tu kopā ar pārējiem kārvahalliešiem aizbēgi no Galbatoriksa kareivjiem, atceļoji uz Surdu un tad atradi mūs. Pat vienkāršs jūsu ceļojuma notikumu pārstāsts ir leģendas vērts. Es ceru iztaujāt tevi par to visos sīkumos jo īpaši tāpēc, ka man ir aizdomas: tam ir kāda saistība ar Eragonu -, bet šobrīd man ir jārisina citi, neatliekamāki jautājumi.

-   Protams, lēdija Nasuada.

-   Tad tu vari iet.

-   Lūdzu, Eragons bilda, atļauj viņam palikt. Es gribu, lai arī viņš dzirdētu to, ko tūlīt pastāstīšu.

Nasuada jautājoši paskatījās uz viņu. Labi. Ja tu tā vēlies. Taču gana pļāpu! Ķeries vērsim pie ragiem un pastāsti mums par to Jātnieku.

Eragons ātri pastāstīja par trim pēdējām pūķa olām, divas no kurām tagad bija izšķīlušās, kā arī par Morzanu un Murtagu, lai Rorans labāk saprastu jaunumu svarīgumu. Turpinājumā viņš pastāstīja par to, kā viņi ar Safiru cīnījās pret Torņu un noslēpumaino Jātnieku, īpaši sīki izklāstot par šī vīra neparastajām spējām. Tikko viņš savicināja savu zobenu, es uzreiz sapratu, ka esmu cīnījies ar viņu jau iepriekš, tāpēc es metos viņam virsū un norāvu no galvas bruņucepuri. Eragons apklusa.

-   Tas bija Murtags, vai ne? Nasuada klusi vaicāja.

-   Kā gan?…

Vārdenu pavēlniece nopūtās. Ja reiz izrādījās, ka Dvīņi ir dzīvi, likās ticami, ka izdzīvojis arī Murtags. Vai viņš tev atklāja, kas īsti notika todien pie Farthenduras? Tad Eragons izstāstīja, kā Dvīņi bija nodevuši vārdenus, pārņēmuši savā varā urgļu vienību un nolaupījuši Murtagu. Nasuadai pār vaigu noritēja asara. Cik žēl, ka ar Murtagu notika tāda nelaime, viņam jau iepriekš bija nācies pārciest tik daudz grūtību. Kamēr viņš uzkavējās Troņheimā, es labprāt uzturējos viņa sabiedrībā un uzskatīju par mūsu labvēli par spīti tam, kur un kā viņš bija audzināts. Man ir grūti uztvert viņu kā mūsu ienaidnieku. Pagriezusies pret Roranu, viņa piebilda: Tagad izrādās, ka man ir jāsaka tev paldies ari pašai savā vārdā tu nogalināji nodevējus, kuru dēļ aizgāja bojā mans tēvs.

"Tēvi, mātes, brāļi, brālēni," Eragons nodomāja. "Ģimene tomēr ir visa pirmsākums." Saņēmis dūšu, viņš pabeidza stāstīt par to, kā Murtags atņēma viņam Zaroku, un atklāja baiso noslēpumu par Eragona izcelsmi.

-   Tas nav iespējams, Nasuada nočukstēja.

Eragons redzēja, kā Rorana sejai pārslīd pārsteiguma un pretīguma izteiksme, tiesa gan, brālēns ātri vien apvaldīja savas izjūtas. Tas Eragonam likās īpaši sāpīgi.

-   Vai Murtags varēja melot? vaicāja Arja.

-   Kā gan viņš to spētu? Kad es viņam pārjautāju par tēvu, viņš atkārtoja to pašu senvalodā.

Paviljonā iestājās ilgs, neomulīgs klusums.

Tad ierunājās Arja: Nevienam citam tas nav jāzina. Vārdenus gana pamatīgi satrieca jauna Jātnieka parādīšanās. Un, ja viņi uzzinās, ka tas ir Murtags, ar kuru plecu pie pleca viņi cīnījās Farthendurā, kuram viņi uzticējās kā savējam, būs vēl ļaunāk. Savukārt, ja cilvēki uzzinās, ka Eragons Ēnkāvis ir Morzana dēls, viņi piedzīvos milzu vilšanos un vien retais gribēs mums pievienoties. Par notikušo nevajadzētu stāstīt pat karalim Orinam.

Nasuada saberzēja deniņus. Sķiet^ka tev ir taisnība. Jauns Jātnieks… Viņa papurināja galvu. Es zināju, ka tas ir iespējams, tomēr īsti neticēju, ka kaut kas tāds varētu notikt, jo pie Galbatoriksa palikušās olas tik ilgi nešķīlās un nešķīlās…

-   Notikušajā ir zināms līdzsvars, Eragons piebilda.

-   Mūsu uzdevums tagad ir divtik grūts. Šodien mēs izturējām, taču Impērijas armija skaitliski vēl arvien ir krietni pārāka par mūsu armiju, turklāt tagad mums ir jācīnās nevis ar vienu, bet diviem Jātniekiem, turklāt abi ir spēcīgāki par tevi, Eragon. Vai tu domā, ka spētu uzveikt Murtagu ar elfu burvju palīdzību?

-   Iespējams. Taču nez vai viņš būs tik paviršs, lai vienlaikus ielaistos cīņā ar elfiem un mani.

Vairākas minūtes viņi apsprieda, kāda varētu būt Murtaga ietekme uz šo karu, kā arī paņēmienus, kas ļautu ierobežot vai pat novērst viņa iespaidu. Beidzot Nasuada sacīja: Šodienai būs gana. Mēs nevaram pieņemt lēmumus, esot asinīm notašķīti, pārguruši un ar kaujas apmiglotiem prātiem. Ejiet atpūtieties mēs atsāksim šīs sarunas rītdien.

Kad Eragons pagriezās, lai izietu no telts, pie viņa pienāca Arja un ieskatījās jauneklim tieši acīs. Neļauj tam pārāk nomākt tevi, Eragon-elda. Tu neesi nedz tavs tēvs, nedz tavs brālis. Tev nav jākaunas par viņu zemiskajiem darbiem.

-   Tieši tā, Nasuada apliecināja. Un neiedomājies, ka tas jelkādi ietekmējis mūsu augstās domas par tevi. Viņa pastiepās un saņēma Eragona seju plaukstās. Es tevi pazīstu, Eragon. Tev ir laba sirds. Un tava tēva vārds to nekādi nevar mainīt.

Eragonam kļuva silti ap sirdi. Viņš paskatījās vispirms uz Nasuadu, tad uz elfu, tad, abu draudzības aizkustināts, pielika roku pie krūtīm un pateica: Paldies.

Eragons kopā ar brālēnu izgāja no telts. Viņš atbalstīja plaukstas pret gurniem un dziļi ievilka plaušās dūmiem piesātināto gaisu. Bija vēla pēcpusdiena, un pusdienlaika spocīgais oranžums likās pierimis un pārvērties dūmakaini zeltainā gaismā, kas apspīdēja nometni un kaujas lauku, piešķirot visam savādu skaistumu. Tagad tu visu zini, viņš sacīja.

Rorans paraustīja plecus. Ābols no ābeles tālu nekrīt.

-   Tā gan nerunā, Eragons norūca. Tā nekad nerunā.

Rorans brīdi pētīja brālēnu. Tev taisnība nelāga doma. Es

taču tā nemaz nedomāju. Viņš nobraucīja bārdu un, piemiedzis acis, paskatījās uz uzblīdušo sauli, kas tuvojās apvārsnim. Nasuada ir citāda, nekā es biju iedomājies.

Eragons, par spīti nogurumam, iesmējās. Tu, visticamāk, iedomājies viņas tēvu Ažihadu. Taču Nasuada ir tikpat laba vadone kā tēvs, ja ne labāka.

-   Vai viņas āda ir krāsota?

-   Nē, tāda viņa ir kopš dzimšanas.

Tajā mirklī Eragons sajuta, ka uz viņu pusi steidzas Džeods, Horsts un vēl pulciņš kārvahalliešu. Apgājuši ap telts stūri un ieraudzījuši Safiru, ciematnieki pagausināja soli. Horst! Eragons izsaucās. Pagājies uz priekšu, viņš apskāva kalēju. Kā es priecājos tevi atkal redzēt!

Horsts pārsteigts ieskatījās Eragonā, tad spēkavīra sejā atplauka apmierināts smaids. Nolāpīts, ja arī es nepriecājos tevi redzēt! Tu esi pieņēmies miesās, kopš esi projām no Kārvahallas.

-   Tu gribēji teikt kopš aizbēgu.

Sastapšanās ar ciemata iedzīvotājiem Eragonam likās pagalam savāda. Smagais ceļojums dažus vīrus bija pārvērtis tik ļoti, ka viņus bija grūti pazīt. Un viņi izturējās pret Eragonu citādi nekā iepriekš kārvahalliešu attieksmē jautās apbrīna un bijība. Notiekošais šķita kā sapnis, kurā viss pazīstamais pēkšņi ir kļuvis svešs. Eragonu satrauca, cik nepiederīgs viņš jutās starp cilvēkiem, kuru vidū bija nodzīvojis lielāko daļu dzīves.

Eragons piegāja pie Džeoda un, mirkli klusējis, pavaicāja: Tu jau laikam zini par Bromu?

-   Ažihads man atsūtīja ziņu, taču es priecātos, ja varētu dzirdēt par viņa bojāeju no tavas mutes.

Eragons skumīgi pamāja. Tikko man būs tāda iespēja, mēs par visu izrunāsimies.

Džeods, piegājis pie Safiras, paklanījās pūķim. Esmu gaidījis visu dzīvi, lai skatītu pūķi, un tagad es vienā dienā redzēju veselus divus. Es esmu laimīgs vīrs. Tiesa, tu esi tas pūķis, ar kuru es gribēju iepazīties.

Pieliekusi kaklu, Safira pieskārās Džeoda pierei. Tirgotājs nodrebēja pie visām miesām. Pasaki viņam lielu paldies par to, ka palīdzēja izglābt mani no Galbatoriksa nagiem. Citādi es vēl arvien gaidītu karaļa dārgumu kambarī. Viņš bija Broma draugs tātad viņš ir arī mūsu draugs.

Kad Eragons bija atkārtojis Safiras teikto, Džeods piebilda:

-   Atra esterni ono thelduin, Saphira Bjartskular, pārsteigdams visus ar senvalodas zināšanām.

-   Kur tu biji pazudis? Horsts jautāja Roranam. Mēs tevi izmeklējāmies malu malās, bet, kopš devies medīt tos divus burvjus, tu likies kā akā iekritis.

-   Kāda tam vairs nozīme… Dodieties atpakaļ uz kuģi un izsēdiniet visus krastā; vārdeni solīja mums sagādāt pārtiku un pajumti. Šonakt mēs varam pārgulēt uz cietzemes! Vīri uzgavilēja.

Eragons ziņkāri vēroja, kā Rorans izkomandē apkārtējos. Kad Džeods un ciematnieki beidzot devās projām, Eragons secināja:

-   Viņi tev uzticas. Pat Horsts klausa bez ierunām. Vai tagad tu runā visas Kārvahallas vārdā?

-   Tā sanāk.

Kad viņi atrada nelielo divvietīgo telti, ko vārdeni bija iekārtojuši Eragonam, pāri Liesmojošajam līdzenumam jau klājās smaga tumsa. Tā kā telts bija pārāk maza pat Safiras galvai, viņa saritinājās zemē līdzās teltij un apņēmās sargāt abu jaunekļu miegu.

Tikko es būšu kaut cik atguvis spēkus, es apārstēšu tavus ievainojumus, apsolīja Eragons.

Es saprotu. Tikai nepļāpājiet pārāk ilgi.

Teltī Eragons sameklēja lukturi, ko aizdedzināja ar krama un tērauda stienīša palīdzību. Viņš tagad lieliski redzēja arī tumsā, bet Roranam bija vajadzīga gaisma.

Viņi apsēdās viens otram pretī: Eragons piemetās uz guļvietas, kas bija saklāta gar vienu telts sienu, bet Rorans atrada stūrī pieslietu salokāmo krēslu. Eragons īsti nezināja, kā uzsākt sarunu, tāpēc nebilda ne vārda, tikai skatījās luktura dejojošajā liesmā.

Abi sēdēja pilnīgi nekustīgi.

Kad bija aizritējušas daudzas jo daudzas minūtes, Rorans beidzot sacīja: Pastāsti, kā mira mans tēvs.

-   Mūsu tēvs. Par spīti tam, ka Rorana sejas vaibstos iezagās akmens cietums, Eragons saglabāja mieru. Viņš mierīgā balsī uzrunāja brālēnu: Man ir tādas pašas tiesības saukt viņu par tēvu kā tev. Ieskaties pats sevī tu zini, ka man ir taisnība.

-   Lai tā būtu. Kā mira mūsu tēvs.

Eragons par tās dienas notikumiem bija stāstījis jau vairākkārt. Taču šoreiz viņš nenoklusēja itin neko. Viņš ne tikai uzskaitīja notikumus, bet arī aprakstīja visu, ko bija domājis un jutis, kopš atrada Safiras olu, gribēdams, lai Rorans saprot, kāpēc Eragons rīkojās tā, kā viņš rīkojās. Nekad agrāk viņš nebija juties tik satraukts.

-   Man nevajadzēja slēpt Safīru no pārējās ģimenes, Eragons atzina, taču es baidījos, ka jūs varat pieprasīt, lai nogalinu viņu. Turklāt es īsti neapzinājos, kādas briesmas mums viņas dēļ draud. Ja es būtu to aptvēris… Pēc Garova nāves es nolēmu doties projām no Kārvahallas, jo vēlējos sadzīt razaku pēdas un pasargāt ciematu no jaunām briesmām. No viņa lūpām izlauzās grūtsirdīgi smiekli. Izrādījās, ka ar manu pazušanu ir par maz. Tiesa, ja es būtu palicis Kārvahallā, kareivji būtu parādījušies krietni agrāk. Un kā viss būtu risinājies tad? Iespējams, Palankāra ielejā būtu ieradies pats Galbatorikss. Iespējams, es kļuvu par iemeslu, kāpēc Garovs mūsu tēvs gāja bojā, taču es ne mirkli nevēlējos pakļaut viņu briesmām nedz arī pakļaut tevi vai jebkuru citu kārvahallieti ciešanām tikai tāpēc, ka pieņēmu zināmus lēmumus… Viņš bezspēcīgi noplātīja rokas. Es darīju, ko varēju, Roran.

-   Un vai viss pārējais tas, ka Broms izrādījās bijis Jātnieks, Arjas glābšana no Gileadas un Ēnas nonāvēšana pie rūķu galvaspilsētas arī patiešām notika?

-   Notika gan. Cik ātri spēdams, Eragons īsos vārdos pārstāstīja visu, kas bija noticis kopš brīža, kad viņi trijatā ar Safiru un Bromu devās projām no Kārvahallas, to skaitā par ceļojumu uz Elesmēru un Agaeti Blodhren svinību laikā piedzīvoto pārvērtību.

Paliecies uz priekšu, Rorans atbalstīja elkoņus uz ceļgaliem, saņēma rokas un brīdi neko neredzošām acīm vērās zemē. Eragons nevarēja nojaust brālēna emocijas, neiesniedzoties apziņā, un to viņš netaisījās darīt, jo apzinājās, ka neatļauta ieiešana Rorana slēptākajās domās būtu nelabojama kļūda.

Rorans klusēja tik ilgi, ka Eragons jau sāka prātot, vai maz brālēns viņam ko atbildēs. Tad atskanēja Rorana balss: Tu esi pieļāvis kļūdas, taču tās nav lielākas par manis paša kļūdām. Garovs gāja bojā, jo tu noslēpi no mums Safiru. Daudzi citi mira, jo es atteicos padoties Impērijas kareivjiem… Mēs abi esam vainīgi. Tad viņš pacēla acis un lēnām pastiepa uz Eragona pusi labo roku. Brāļi?

-   Brāļi, atbildēja Eragons.

Viņš satvēra Rorana apakšdelmu, abi sakļāvās varenā apskāvienā, apvienodami to ar draudzīgu laušanos, kā bieži bija darījuši mājās. Kad pēc brīža viņi atlaida viens otru, Eragonam nācās ar delnas virspusi notraukt miklumu no acīm. Tagad, kad atkal esam kopā, Galbatoriksam atliek vien padoties, viņš pajokoja. Kurš gan spēj stāties pretī mums abiem? Tad viņš atkal atlaidās guļvietā. Tagad pastāsti man, kā razakiem izdevās sagūstīt Katrīnu!

Rorana sejā uzmirdzējusī laimes sajūta pazuda kā nebijusi. Viņš sāka runāt klusā, bezkaislīgā balsī, un Eragons arvien pieaugošā pārsteigumā sekoja brālēna stāstam par uzbrukumiem, aplenkumu un nodevību, par došanos projām no Kārvahallas, Kores šķērsošanu, Teirmas piestātņu nodedzināšanu un braucienu cauri baisajam okeāna atvaram.

Kad Rorans beidza stāstīt, Eragons nošūpoja galvu. Tu esi dižāks vīrs par mani. Es nespētu paveikt ne pusi no tā, ko tu esi izdarījis. Cīņā es neatpaliktu, tas tiesa, tomēr man neizdotos pārliecināt veselu ciematu sekot līdzi uz pasaules malu.

-   Man nebija citas izvēles. Kad viņi aizveda Katrīnu… Roranam aizlūza balss. Es varēju padoties un mirt vai mēģināt izlauzties no Galbatoriksa slazdiem, lai tas maksātu ko maksādams. Brālēna liesmojošo acu skatiens ieurbās Eragonā. Es esmu melojis, dedzinājis un slepkavojis, lai nonāktu līdz šejienei. Tagad man vairs nav jāatbild par ikvienu kārvahallieti turpmāk par to parūpēsies vārdeni. Nu manā dzīvē ir tikai viens mērķis atrast un izglābt Katrīnu, ja vien viņa nav mirusi. Vai tu, Eragon, man palīdzēsi?

Eragons pasniedzās pēc seglu somām, kuras vārdeni bija nolikuši telts stūrī, tad sameklēja tajās koka bļodu un sudraba blašķīti ar Oromisa doto apburto fēlnirvu. Viņš iedzēra mazu malciņu šķidruma, lai ātrāk atgūtu spēkus, un noelsās vien, kad dedzinošais malks ielija kaklā, liekot nerviem nokņudēt no ledainās uguns pieskāriena. Tad viņš ielēja fēlnirvu bļodā, līdz izveidojās sekls plaukstas lieluma spogulis.

-   Skaties. Sakopojis jaunās enerģijas uzvilnījumu, Eragons noteica: Draumr kopa.

Šķidrums uzmirgoja un kļuva melns. Pēc pāris sekundēm bļodas vidū uzmirdzēja tievs gaismas stariņš, atklādams Katrīnu. Viņa gulēja, atspiedusies pret neredzamu sienu, rokas bija piekaltas virs galvas ar neredzamām važām, bet vara sarkanie mati kā vēdeklis klājās meitenei pār muguru.

-   Viņa ir dzīva! Rorans pārliecās pār bļodu, pieķerdamies tās malām tā, it kā grasītos ienirt fēlnirvā un apskaut Katrīnu. Viņa cerības un apņēmība likās sakūstam maigas mīlestības pilnā izteiksmē. Eragons saprata, ka tikai nāve atturēs Roranu no mēģinājuma atbrīvot meiteni.

Nespēdams ilgāk uzturēt burvestību, Eragons ļāva attēlam pagaist. Viņš atbalstījās pret telts sienu, lai atgūtos. Jā, viņš gurdi noteica, Katrīna ir dzīva. Un, iespējams, viņa ir ieslodzīta Helgrindā, razaku midzenī. Eragons sapui'ināja brālēna plecus. Un atbilde uz tavu jautājumu ir "jā, brāli". Es došos uz Drasleonu kopā ar tevi. Es tev palīdzēšu izglābt Katrīnu. Un tad mēs abi kopā nogalināsim razakus, lai atriebtu mūsu tēva nāvi.

PAR NOSAUKUMU IZCELSMI

Paviršākam vērotājam dažādie personu un vietu vārdi, ar kuriem bezbailīgs ceļotājs sastapsies Alagēzijā, varētu likties nejaušs dažādu nosaukumu mistrojums bez skaidri izprotamas izcelsmes, kultūras vai vēstures. Tomēr kā ikvienā zemē, kur sastopamas dažādas kultūras vai kā šajā gadījumā pat dažādas rases -, Alagēzijas vārdi ir cēlušies no plaša atšķirīgu avotu klāsta to skaitā rūķu, elfu, cilvēku un pat urgļu valodas. Tāpēc mēs runājam par Palankāra ieleju (cilvēku dots nosaukums), Anoras upi un Ristvakbēnu (elfu vārdi) un Utgardas kalnu (rūķu vārds) dažu kvadrātjūdžu lielā teritorijā.

Vēsturiski tas izraisa lielu interesi, tomēr ikdienā ne vienu vien pārpratumu izrunas ziņā. Diemžēl svešiniekam Alagēzijā nav pieejami skaidri un vienkārši noteikumi. Katra nosaukuma izruna ir jāiegaumē atsevišķi, ja vien nav iespējams uzreiz noteikt izcelsmes valodu. Šo procesu jo īpaši sarežģītu padara apstāklis, ka laika gaitā atklājas daudzu sākotnējo nosaukumu rakstību un izrunu jaunienācēji ir mainījuši, lai tā labāk atbilstu viņu valodai. Lielisks piemērs ir Anoras upe. Sākotnēji to dēvēja par Aienoras upi, jo "āenora" senvalodā nozīmē "plats". Cilvēki, savā rakstībā vārdu vienkāršojot, izveidoja "anora", kas līdz ar patskaņu miju, kurā sarežģīto "aie-" nomainīja vienkāršākais "a", radīja to vārdu, ar kuru mēs sastopamies Eragona laikā.

Daži senvalodas vārdi un teicieni

adurna ūdens

Agaeti Blodhren Asinszvēresta svinības Aiedail/Aijedails Rīta zvaigzne Argetlam Sudraba Roka

Atra esterni ono thelduin/Mor'ranr lifa unin hjarta onrIUn du euarmya ono varda. Lai veiksme smaida pār tevi, lai miers iemājo tavā sirdī un lai zvaigznes sarga tevi! Atra guliā un ilian tauthr ono un atra ono ivaise skolir fra rauthr! Lai veiksme un laime seko tev pa pēdām un lai tu kļūsti par vairogu pret nelaimēm! Atra nosu waise vārdo fra eld hornya! Lai esam pasargāti no

noklausītājiem! Bjartskular Spožzvīne blothr apstāties, stāt

Brakka du vanyali sem huildar Saphira un eka! Lai iet mazumā

maģija, kas savažo Safiru un mani! brisingr uguns Dagshelgr Svētā Diena draumr kopa sapņu skats Du Fells Nāngoroth Sagrautie kalni Du Fyrn Skulblaka Pūķu karš Du Vollar Eldrvarya Liesmojošais līdzenums Du Vrangr Gata/Duvrangragāta Līkloču taka Du VVfeZcterauartierc/Duveldenvārdena Sargājošais mežs dvergar rūķi ebrithil skolotājs edur tors jeb izcilība

Eka fricai un Shur'tugal. Es esmu Jātnieks un draugs.

elda izcils pagodinājums, ko var piemērot neatkarīgi no dzimuma

Eyddr eyreya onr! Iztukšo savas ausis!

fairthļdailnis ar maģijas palīdzību radīts attēls

finiarel pagodinoša jauna, daudzsološa vīrieša uzruna

Fricai Andlat nāvesdraugs (indīga sēne)

Gala O Wyrda brunhvitrJAbr Berundal vandr-fodhrJBurthro laufsblādar ekar undirJEom kona dauthleikr… Dziedi, ak, sirmais Likten,/Par nelaimes ķerto Barundālu,/Kas zem ozola zariem piedzima/Mirstīgai sievai… gānga aptr iet atpakaļ gānga frarn iet uz priekšu

Gath sem oro un lam iet. Savieno šo bultu ar manu roku!

gedwēy ignasia starojošā plauksta **

Gēuloth du knifr. Notrulini nazi!

haldthin velnābols

Helgrind Nāves vārti

hlaupa skriet

hljodhr klusējošs

jierda saplēst; iesist

kodthr noķert

Kvetha Fricai! Esi sveicināts, draugs!

lethrblaka sikspārnis; radījums, kura mugurā pārvietojas razaki

(burtiski ādas plivinātājs) letta apturēt

Letta orya thorna! Apturi šīs bultas!

Liduen Kvaedhi Dzejiskais Raksts

Losna kalfya iet! Atbrīvo manus lielus!

malthinae saistīt, noturēt uz vietas; ierobežot

nalgask bišu vaska un lazdu riekstu eļļas maisījums, ko izmanto,

lai mitrinātu ādu Osthato Chetoivā Sērojošais Zintnieks reisa du adurna pacelt ūdeni risa pacelties

Sē mor'ranr ono finna! Lai tu rastu mieru!

Se onr sverdar sitha hvass! Lai jūsu zobeni nezaudē asumu!

Sē orum thornessa hdvr sharjalvi lifs! Lai šī čūska iegūst dzīvības

kustību! skolir aizsargāt

Skolir nosu fra brisingr! Aizsargā mūs no uguns! skoliro aizsargāts

skulblaka pūķis (burtiski zvīņu plivinātājs) Stydja unin mor'ranr, Hrothgar Konungr. Dusi mierā, karali Hrotgar!

svit-kona formāla, pagodinoša uzruna viedai elfu sievietei

thrysta grūst; saspiest

thrysta vindr saspiest gaisu

Togira Ikonoka Veselais Kroplis

uarden sargi

Vel einradhin iet ai Shur'tugal! Zvēru pie Jātnieka vārda!

Vinr Ālfakyn Elfu Draugs

vodhr vidēji pagodinoša uzruna vīrietim

uor pagodinoša uzruna vīrietim tuvam draugam

Waise heill! Topi dziedināts!

wiol ono domāts tev

wyrda liktenis

Wyrdfell vārds, kādā elfi dēvē Atkritējus yawē uzticības saite zar'roc posts

Vārdi un teicieni no rūķu valodas

Akh sārtos oen durgrimst! Par ģimeni un klanu! ascūdgamlna tērauda dūres

Astim Hefthyn Pieredzēšanas Sargs (uzraksts uz Eragonam

dāvinātās kaklarotas) az Ragni upe

Az Svueldn rak Anhūin Anhuina asaras Azt jok jordn rast. Tad jūs varat iet. barzūl lāsts kādam ar nelaimīgu likteni Barzūl knurlar! Lai viņi nolādēti!

barzūln nolādēt kādu, ko piemeklējušas vairākas nelaimes Beor alu lācis (aizguvums no elfu valodas) durgrimst klans (burtiski mūsu nams/māja) eta nē

Etzil nithgech! Apstājies šeit! Farthen Dur Mūsu Tēvs

Feldūnost sarmbārde (Beoru kalnos dzīvojoša kazu suga) Formv Hrethcarach… formv Jurgencarmeitder nos eta goroth bahst Tarnag, dur ensesti rak kythn! Jok is warreu az barzūlegūr dur dūrgrimst, Az Sweldn rak Anhūin, mogh tor rak Jurgenvren? Ne ūdim etal os rast Knurlag. Knurlag ana… Šim Ēnkāvim… šim Pūķu Jātniekam nav ko darīt Tarnagā, svētākajā no mūsu pilsētām! Vai esat aizmirsuši, ka mūsu klana, Anhuina Asaru, lāsts nāk no Pūķu Kara? Mēs neļausim viņam ienākt. Viņš ir… grimstborith klana vadonis grimstcarvlorss mājas uzturētājs Guntera Arūna Gunteras svētība Hert dūrgrimst? Fild rastn? No kāda klana? Kas nāk? hirna līdzība; statuja

hūthvir zobenšķēps ar diviem asmeņiem, kādu lieto Durgrimstu Kvani

Ignh az voth! Atnesiet ēdienu!

Ilf gauhnith īpašs rūķu izteiciens, kas nozīmē "Tas ir drošs un gards". Parasti to pasaka mielasta saimnieks, un šis teiciens ir saglabājies no laikiem, kad starp rūķu klaniem bija izplatīti noindēšanas mēģinājumi Ingeitum uguns strādnieki; kalēji Isidar Mithrim Zvaigžņu Roze

Jok is frekk dūrgrimsturen? Vai jūs vēlaties karu starp klaniem? knurl akmens; klints knurla rūķis (burtiski no akmens)

Knurlag qana qirānū Dūrgrimst Ingeitum! Qarzūl ana Hrotghar oen volfild… Viņš ir pieņemts Ingeitumu klanā! Lai nolādēts Hrotgars un visi, kuri… knurlagn vīri Knurlhiem Akmensgalva Knurlnien Akmens Sirds

nagra milzīgas mežacūkas, kas dzīvo Beoru kalnos

oei jā; apstiprinājums

Orik Thrifkz menthiv oen Hrethcarach Eragon rok Durgrimst Ingeitum. Wharn, az vanyali-carharūg Arja. Ne oc Undinz grimstbelardn. Oriks, Trifka dēls, un Enkāvis Eragons no Ingeitumu klana. Un arī elfu sūtne Arja. Mēs esam Undina nama viesi.

Os il dom qiranū carn dur thargen, zeitmen, oen grimst vor formu edaris rak skilfz. Narho is belgond… Lai mūsu miesa, gods un nams top kā viens caur manām asinīm. Es zvēru… otho ticība

Ragni Hefthyn Upes Sargs šrrgs milzu vilks, kas dzīvo Beoru kalnos Smer voth. Pasniedziet maltīti! Tronjheim Milžu Bruņucepure Urzhad alu lācis

vanyali elfs (rūķi šo vārdu aizguvuši no senvalodas, kurā tas

nozīmē "maģija") Vor Hrotgarz korda! Pie Hrotgara vesera! vrron gana

iverg izsauciens, kas norāda uz nepatiku ("fu" analogs rūķu valodā)

No urgļu valodas

Ahgrat ukmar Tas ir darīts! drajl tārpu kamols

nar pagodinoša uzruna, ko var attiecināt uz abiem dzimumiem

SATURS

Divas nelaimes………………………………….

Vecāko padome…………………………………

Kā draugs draugam…………………………..

Rorans………………………………………… —-

Kad medniekus medī…………………………

Safiras solījums…………………………………

Rekviēms…………………………………………

Uzticības zvērests……………………………..

Burve, čūska un pergamenta vīstoklis. .

Hrotgara dāvana……………………… i. . . .

Veseris un knaibles……………………………

Pretspars ………………………………………

Az Sweldn rak Anhūin………………………

Seldebeils……………………………………….

Dimanti naktī…………………………………

Zem tumšajām debesīm……………………

Lejup pa šalcošo ezerupi…………………..

Uz plostiem…………………………………….

Arja Svit-Kona…………………………………

Serisa……………………………………………

Pagātnes brūces………………………………

Tagadnes brūces……………………………..

Ienaidnieka vaigs…………………………….

Bulta sirdī………………………………………

Dagšelgra piesaukšana……………………..

Priežu pilsēta………………………………….

Karaliene Islanzadi………………………….

No pagātnes……………………………………

Pārliecība……………………………………….

Atbalsis………………………………………….

Atvadas …………………………………………

Uz Telnēras kraujas…………………………

Skudru slepenā dzīve……………………….

Zem Menojas koka…………………………..

Pretestības labirints……………………….

Pavediens……………………………………..

Elva…………………………………………….

Atgādinājums………………………………..

Par ko tu cīnies……………………………..

Melnais dižtītenis…………………………..

Ļaunuma daba………………………………

Pati pilnība………………………………… A

Izdzēsējas……………………………………..

Narda………………………………………….

Kad veseris krīt…………………………….

Vieduma pirmsākumi……………………..

Saplēstā ola un izpostītā ligzda…………

Pūķu dāvana…………………………………

Zvaigžņotajā klajumā……………………..

Zeme……………………………………………

Teirma…………………………………………

Džeods Garkājis…………………………….

Negaidīts sabiedrotais…………………….

Bēgšana ………………………………………

Bērnu spēle………………………………….

Kara priekšnojautas……………………….

Sarkanais asmens un baltais asmens.

Tāli un tuvi pieredzējumi………………..

Dāvanas……………………………………….

Okeāna rīkle…………………………………

Pāri Kuiļa Acij……………………………….

Uz Aberonu…………………………………..

Liesmojošais līdzenums………………….

Kara mākoņi…………………………………

Nārs Garžvogs. . …………………………..

Raganas virums…………………………….

Vētra……………………………………………

Atkalredzēšanās…………………………….

Vecākais……………………………………….

Mantojums……………………………………

Atkal kopā……………………………………

Par nosaukumu izcelsmi…………………

Content

Paolīni Kristofers Vecākais

"Eragona", cikla "Mantojums" pirmās grāmatas, īss pārstāsts

DIVAS NELAIMES

VECĀKO PADOME

KĀ DRAUGS DRAUGAM

RORANS

KAD MEDNIEKUS MEDĪ

SAFIRAS SOLĪJUMS

REKVIĒMS

UZTICĪBAS ZVĒRESTS

BURVE, ČŪSKA UN PERGAMENTA VĪSTOKLIS

HROTGARA DĀVANA

VESERIS UN KNAIBLES

PRETSPARS

AZ SWELDN RAK A nhŪin

SELDEBEILS

DIMANTI NAKTĪ

ZEM TUMŠAJĀM DEBESĪM

LEJUP PA ŠALCOŠO EZERUPI

UZ PLOSTIEM

ARJA SVIT-KONA

SERISA

PAGĀTNES BRŪCES

TAGADNES BRŪCES

IENAIDNIEKA VAIGS

BULTA SIRDĪ

DAGŠELGRA PIESAUKŠANA

PRIEŽU PILSĒTA

KARALIENE ISLANZADI

no pagātnes

PĀRLIECĪBA

ATBALSIS

ATVADAS

UZ TELNĒRAS KRAUJAS

SKUDRU SLEPENĀ DZĪVE

ZEM MENOJAS KOKA

PRETESTĪBAS LABIRINTS

PAVEDIENS

ELVA

ATGĀDINĀJUMS

PAR KO TU CĪNIES

MELNAIS DIŽTĪTENIS

ĻAUNUMA DABA

PATI PILNĪBA

IZDZĒSĒJAS

NARDA

KAD VESERIS KRĪT

VLEDUMA PIRMSĀKUMI

SAPLĒSTĀ OLA UN IZPOSTĪTĀ LIGZDA

PŪKU DĀVANA

ZVAIGŽŅOTAJĀ KLAJUMĀ

ZEME

TEIRMA

DŽEODS GARKĀJIS

NEGAIDĪTS SABIEDROTAIS

BĒGŠANA

BĒRNU SPĒLE

KARA PRIEKŠNOJAUTAS

SARKANAIS ASMENS UN BALTAIS ASMENS

TĀLI UN TUVI PIEREDZĒJUMI

DĀVANAS

OKEĀNA RĪKLE

PĀRI KUIĻA ACIJ

UZ ABERONU

LIESMOJOŠAIS LĪDZENUMS

KARA MĀKONI

NĀRS GARŽVOGS

RAGANAS VIRUMS

VĒTRA

ATKALREDZĒŠANĀS

VECĀKAIS

MANTOJUMS

ATKAL KOPĀ

PAR NOSAUKUMU IZCELSMI

SATURS