Rigss Rensoms

Miss Peregrīnes nams brīnumbērniem-1

Miss Peregrīnes nams brīnumbērniem

Rensoms Rigss

Nav nedz miega, nedz nāves tiem, kas miruši, bet reizē dzīvi. Tēva mājas, ziedoņlaika draugi, večuki un jaunavas, viss gaist, izplūst fantāzijās, nepaliek itin nekas.

Ralfs Valdo Emersons

..

Prologs

Biju jau samierinājies ar ikdienišķo dzīvi, kad sākās savdabi notikumi. Pirmais no tiem mani satrieca un kā viss, kas sašķoba pamatus, sašķēla manu mūžu divās daļās.Pirms unPēc. Tāpat kā daudz kas cits ārkārtējs, tas bija saistīts ar vectēvu Ābrahamu Portmenu.

Bērnībā un pusaudža gados vectētiņš Portmens man šķita interesantākais cilvēks pasaulē. Dzīvojis bērnu patversmē, piedalījies karā, šķērsojis ar tvaikoni okeānus un zirga mugurā -tuksnešus, uzstājies cirka arēnās, prata rīkoties ar ieročiem, spēja sevi aizsargāt un izdzīvot ekstremālos apstākļos, runāja vismaz trijās valodās, ja neskaita angļu. Bērnam, kas nekad nav bijis ārpus Floridas, tā bija prātam neaptverama eksotika, tāpēc pie katras izdevības lūdzu aplaimot mani ar stāstiem. Vectētiņš labprāt to darīja, atklādams tos kā noslēpumus, kurus uztic tikai man.

Sešu gadu vecumā nospriedu, ka tik aizraujoša dzīve kā vectētiņam man būs tikai tad, ja kļūšu par pētnieku. Vectēvs uz to mudināja, daudzas stundas sēdēdams kopā ar mani, salīcis virs pasaules kartes, un iztēlē vezdams mani ekspedīcijās, iezīmējot vietas ar sarkanām piespraudēm un stāstot par fantastiskām zemēm, kuras nākotnē atklāšu. Mājās savu godkāri paudu, maršēdams ar salocīta kartona binokli, piespiedis to acij un brēkdams:

Ahoj, zeme! Vai ari: Pacelt enkuru! Beigās vecāki iztrenca mani laukā. Viņi laikam baidījās, ka vectēvs mani aplipinās ar nelabojamu sapņainību, no kuras

nekad neatgūšos, jo šīs fantāzijas, var teikt, padarīja mani imūnu pret praktiskām ambīcijām. Reiz māte nosēdināja mani uz krēsla un paziņoja, ka es nekad nekļūšu par pētnieku, jo pasaulē sen viss atklāts. Biju piedzimis neīstajā gadsimtā, tāpēc jutos pievilts.

Vēl lielāks sarūgtinājums mani sagaidīja, kad beigās sapratu, ka lielu daļu labāko stāstu vectētiņš Portmens ir izdomājis. Visbiežāk viņš kavējās atmiņās bērnībā: dzimis Polijā, divpadsmit gadu vecumā aizsūtīts uz bērnunamu Velsā. Kad jautāju, kāpēc viņš pameta vecākus, vectētiņš vienmēr atbildēja, ka viņu vajājuši briesmekļi. Polija no tiem burtiski trūdējusi, tā viņš teica.

Kādi bija tie briesmekļi? plati iepletis acis, prasīju.

Tas mums jau bija kļuvis par rituālu.

Šaušalīgi, kupraini, ar pūžņojošu ādu un melnām acīm, -viņš atbildēja. Un staigāja viņi tā!

Vectēvs steberēja man nopakaļ kā briesmonis veclaiku filmā, līdz es sāku smieties.

Lai nu kā, ik reizi stāstījumā uzradās kāda jauna, baisa detaļa briesmekļi smirdēja pēc trūdošiem atkritumiem, redzamas bija tikai viņu ēnas, mutē tiem locījās taustekļi, kurus tie varēja kuru katru mirkli izšaut laukā, lai sagrābtu cilvēku un iegrūstu savos spēcīgajos žokļos. Necik ilgi, un mani jau mocīja bezmiegs: pārkairinātā iztēle riepu švīkstoņu uz mitra asfalta aiz loga pārvērta smagās nopūtās, bet ēnas zem durvīm vijīgos, melni pelēkos taustekļos. No bries-mekļiem baidījos, tomēr vienlaikus biju sajūsmā par to, ka vectēvs ar tiem cīnījies un palicis dzīvs, un tagad var visu pastāstīt man.

Vēl neticamākas bija vectēva atmiņas par dzīvi Velsas bērnunamā.

Tas atradies uz burvju salas, kas glābusi bērnus no bries-mekļiem; ik dienu tur spīdējusi saule un nebijis nedz slimību, nedz nāves. Bērni dzīvojuši lielā namā, kuru apsargājis milzīgs putns, vismaz viņi tā domājuši. Mazliet paaudzies, sāku šaubīties.

Kas tas par putnu? kad man bija septiņi gadi, neticīgi prasīju.

SpēlējāmMonopolu, kurā vectēvs ļāva man uzvarēt.

Liels vanags, kas smēķēja pīpi, viņš atbildēja.

Vectētiņ, tu laikam turi mani par pēdējo muļķi, es nelikos mierā.

Viņš pāršķirstīja dilstošo oranžo un zilo banknošu žūksni.

Jakub, es par tevi nekad tā nedomātu.

Sapratu, ka esmu vectēvu aizvainojis: tamlīdzīgos brīžos viņš nespēja noslēpt poļu akcentu, unalkas pārvērtās par aukām, betDžeikobs parJakubu. Juzdamies vainīgs, nolēmu turpmāk izlikties, ka ticu katram viņa vārdam.

Bet kāpēc briesmoņi gribēja jums darīt pāri? es pajautāju.

Tāpēc, ka nebijām tādi kā citi. Mēs bijām īpatni.

Kādā ziņā?

Ai, daudzējādā, vectēvs atbildēja. Kāda meitene varēja lidināties gaisā, vienam zēnam iekšā dzīvoja bites, bet kāds brālis un māsa spēja pacelt virs galvas laukakmeni.

Netiku gudrs ticēt viņam vai ne. Taču vectēvs nebija jokupēteris. Ievērojis manā sejā šaubas, viņš sarauca pieri.

Paklau, varbūt tu man netici, vectētiņš sacīja. Labi, parādīšu tev bildes!

Atstūmis dārza krēslu, viņš iegāja mājā, atstādams mani stiklotajā terasē. Pēc dažām minūtēm vectēvs atgriezās ar vecu cigāru kārbu. No tās viņš izņēma četrus sagumzītus, sadzeltējušus foto, un es pieliecos, lai labāk tos apskatītu.

Viens bija izplūdis; tajā bija redzams tāds kā uzvalks, taču bez cilvēka. Vai ari viņam nebija galvas.

Galva, protams, ir! vectēvs smaidīja. Vienīgi tu to neredzi.

Kāpēc? Vai tad viņš bija neredzams?

Viņš nu gan bija gudrinieks! Vectēvs pacēla uzacis, it kā pārsteigts par manām dedukcijas spējām. Milards. Neparasts zēns. Dažkārt viņš man teica:Paklau, Abe, es zinu, ko tu šodien darīji, un pēc tam vārds vārdā pastāstīja, kur esmu bijis un kurā bridi urbinājis degunu un bāzis mutē puņķus, domādams, ka neviens neredz. Milards sekoja citiem klusi kā pelīte -neapģērbies, lai neviens viņu neredz, un vēroja. Vectēvs nogrozīja galvu. Vienreizīgi, vai ne?

Vectētiņš Portmens sniedza man nākamo attēlu. Kad biju to kārtīgi apskatījis, viņš pavaicāja:

Nu? Ko tu tur redzi?

Meitenīti.

Un vēl?

Viņai galvā ir diadēma.

Vectēvs piesita ar pirkstu pie attēla apakšmalas.

Ko teiksi par viņas pēdām?

Ieskatījos uzmanīgāk. Meitenes kājas nepieskārās zemei. Viņa nelēkāja, bet gan peldēja gaisā. Man izstiepās ģīmis.

-Viņa lido!

Gandrīz. Vectēvs pamāja ar galvu. Paceļas. Vienīgā nelaime, ka viņa nespēja sevi kontrolēt, tāpēc dažreiz mēs sējām viņai ap vidu auklu, lai neaizlido projām!

Nespēju atraut skatienu no meitenes rēgainās, lellei līdzīgās sejas.

Vai viņa bija dzīvs cilvēks?

Bet protams, vectēvs aizsmakušā balsī atbildēja, izņemdams man no rokām attēlu un sniegdams nākamo, kurā bija redzams pasīks zēns, kas pacēlis laukakmeni. Viktors un viņa māsa nebija tik apdāvināti, taču spēka abiem gan netrūka, -viņš stāstīja.

Neizskatās stiprs, sacīju, pētīdams puikas kaulainās rokas.

Vari ticēt, ka bija gan. Vienreiz lūkoju lauzties, un daudz netrūka, ka viņš būtu norāvis man roku!

Tomēr visneparastākais bija pēdējais fotoattēls. Cilvēka galva no mugurpuses ar uzkrāsotu seju.

Skatījos labu bridi, un tad vectēvs paskaidroja:

Viņam bija divas mutes, saproti?

Bet tā taču ir blēdība, es atbildēju. Seja ir uzmālēta!

Krāsa, protams, ir blēdība. Cirka izrāde. Bet klausies, ko tev saku, tam cilvēkam bija divas mutes. Varbūt tu man netici?

Bridi domāju, skatīdamies te uz bildēm, te vectēvu, taču viņa seja bija nopietna un atklāta. Kāpēc lai vectētiņš man melotu?

Ticu, beigās padevos.

Un tik tiešām vismaz dažus gadus es viņam ticēju, tomēr galvenokārt tāpēc, ka gribēju ticēt, tāpat kā mani vienaudži ticēja Santaklausam. Mēs pieķeramies pasakām, līdz maksa par ticību tām kļūst pārāk augsta, un to es sapratu otrajā klasē, kad Robijs Džensens pie galda meiteņu priekšā mani izsmēja, ka ticu pasakām. Laikam biju to pelnījis, jo atkārtoju vectēva stāstīto skolā, taču šajās pazemojošajās sekundēs paredzēju, ka gadiem tikšu saukāts par pasaku princi, tāpēc ņēmu ļaunā, lai gan nezinu pamatoti vai ne.

Todien mani pie skolas sagaidīja vectētiņš Portmens: kad vecāki bija darbā, viņš to darīja bieži. Iekārtojies vecāpontiaka sēdekli, es paziņoju, ka pasakām vairs neticu.

Kādām pasakām? Vectēvs palūkojās mani caur brillēm.

Tu pats zini. Taviem stāstiem. Par bērniem un briesmekļiem.

Vectēvs izskatījās samulsis.

Vai kāds tev kaut ko teica?

Es atbildēju, ka izdomāts stāsts ir tas pats, kas pasaka, un pasakas domātas mazuļiem, kas slapina autiņos, un viņa bildes un stāsti nav īsti. Gaidīju, ka vectēvs sapiktosies vai iebildis, bet viņš tikai pamāja ar galvu.

Labi.

Pēc tam vectēvs iedarbinājapontiaku. Uzspiedis kāju starterim, viņš klusēdams pagrieza stūri. Ar to mūsu saruna beidzās.

Jādomā, vectēvs paredzēja, ka beigās pāraugšu pasaku vecumu, tomēr aprāvās tik pēkšņi, it kā tiešām būtu melojis. Nevarēju saprast, kāpēc viņam bija jāizgudro un jāliek man ticēt tam, kas nav iespējams. Tikai pēc vairākiem gadiem tētis atklāja, ka vectēvs arī viņam bērnībā šo to stāstījis un tie jau neesot meli, bet gan pārspīlēts realitātes variants, jo vectētiņa Portmena bērnība nav bijusi pasaka, bet gan šausmu stāsts.

Pirms Otrā pasaules kara vectēvs vienīgais no visas ģimenes aizbēga no Polijas. Vecāki atdeva pastarīti, tolaik divpadsmit gadu vecu zēnu, svešās rokās, iesēdinādami vilcienā uz Lielbritāniju ar koferi un vienu drēbju kārtu, kas mugurā. Tas bija vienvirziena ceļojums. Vectēvs vairs nekad nesatika māti un ^ tēvu, vecākos brāļus, brālēnus un māsīcas, krustmātes un tēvo-čus. Jau pirms viņa sešpadsmitās dzimšanas dienas tos visus bija nogalinājuši briesmekļi, no kuriem viņš pats tik tikko bija paglābies. Taču šiem briesmoņiem nebija pūžņojošas ādas un taustekļu, kas varētu saistīt septiņgadīga bērna iztēli, bet gan N^ cilvēku sejas, un viņi, ģērbušies glītos mundieros, gāja ierindas solī; viss šķita tik banāli, ka tad, kad apķēries, kas notiek, jau bija par vēlu.

Tāpat kā briesmekļi, ari stāsts par burvju salu bija izpušķota patiesība. Salīdzinājumā ar šausmām Eiropas kontinentā bērnunams, kurā vectēvs nokļuva, bija paradīze, tāpēc stāstos pārtapa par drošu patvērumu ar mūžīgu vasaru, sargeņģeļiem un brīnumbērniem, kas, protams,īstenībā nemaz nelidoja, nebija neredzami un necilāja laukakmeņus. Bērnus noteikti vajāja vienas un tās pašas īpatnības dēļ viņi bija ebreji. Karalaika bāreņi, kurus uz mazo salu bija atskalojuši asinsplūdi. Brīnišķīgās spējas bērniem nemaz nepiemita: pietika ar to, ka viņi bija aizbēguši no geto un gāzes kamerām.

Nelūdzu vairs vectēvu stāstīt, un jācer, ka viņš klusībā atviegloti nopūtās. Vectēva bērnību klāja noslēpumainības plīvurs. Negribēju būt okšķeris. Vectēvs bija izgājis cauri ellei, un cilvēkam taču ir tiesības uz saviem noslēpumiem. Man bija kauns, ka apskaudu viņa dzīvi, par kuru bija tik

dārgi samaksāts, tāpēc mēģināju sev iestāstīt, ka man tiešām paveicies ar klusu un mierīgu dzīvi, lai gan nebiju pakustinājis pat mazo pirkstiņu, lai to nopelnītu.

Taču pēc dažiem gadiem, kad man jau bija piecpadsmit, atgadījās kaut kas ārkārtējs un šausmīgs, kas sašķēla manu dzīvi divās daļās Pirms unPēc.

Pirmā nodaļa

PēdējāPirms pēcpusdienā būvēju no pamperu kārbāmEmpire State Building modeli (mērogs 1:10 000). Manuprāt, bija padevies tīri skaists: pamats apmēram pusotru metru plats; virs parfimērijas stenda, uzlikts uzJumbo kārbām, no lukturiem veidots skatu laukums, bet simboliskajā smailē pedantiski saliktiTrialsize flakoni. Gandrīz vai pati pilnība, trūka tikai vienas būtiskas detaļas.

-Jūs esat izmantojisNeverleak pamperus, aizrādīja Šellija, apskatīdama manu meistardarbu ar skeptiski sarauktu pieri. Bet mēs tirgosimStay-Tite.

Šellija bija veikala vadītāja. Viņas salīkušie pleci un skābā sejas izteiksme piederēja pie formas tērpa, tāpat kā zilie polokrekli, kuri mums visiem bija jānēsā.

Manuprāt, jūs teicātNeverleak, es sacīju, un tā tiešām arī bija.

Stay-Tite, Šellija palika pie sava, ar nožēlu purinādama galvu, it kā mans tornis būtu sakropļots sacīkšu zirgs un viņa turētu rokās revolveri ar perlamutra rokturi. Iestājās neveikls klusums; Šellija, šūpodama galvu, ar skatienu nomērīja mani, tad torni, pēc tam atkal mani. Truli lūkojos pretī, nespēdams saprast, ko viņa tik pasīvi agresīvi vēlas paust.

Ak vai! beigās nozūdījos. Vai gribat teikt, ka man tas jāpārbūvē?

Pats vainīgs, nevajadzēja liktNeverleak, Šellija atbildēja.

Labi, lai notiek!

Piegrūdu melnās krosenes pie maketa pamatnes. Lieliskā būve pajuka uz visām pusēm: pamperi izbira uz grīdas, bet kārbas atsitās pret pārsteigto pircēju kājām, aizslīdot līdz automātiskajām durvīm, kas atvērās un ielaida telpā augusta karstā vēja brāzmas.

Šellijas seja pietvīka kā nobriedis granātābols. Viņai vajadzētu uz karstām pēdām atlaist mani no darba, taču es pat necerēju uz tādu laimi. NoSmart Aid biju mēģinājis tikt vaļā visu vasaru, bet izrādījās, ka tas ir gandrīz vai neiespējami. Vairākas reizes kavēju darbu, pat nevīžodams taisnoties, kļūdījos, izdodot pircējiem naudu, tīšām liku preces nepareizos plauktos, sagrūzdams vienviet losjonus, caurejas līdzekļus, kontracepcijas tabletes un bērnu šampūnus. Reti kad esmu bijis tik centīgs, tomēr, lai kādu nejēgu es tēloju, Šellija spītīgi ierakstīja mani algu sarakstā.

Man tikpat kā nebiju izredžu atbrīvoties noSmart Aid. Jebkurš cits darbinieks tiktu atlaists par daudz mazākiem grēkiem. Tā man bija pirmā dzīves mācība. Englvudā, miegainajā pludmaļu pilsētiņā, kur es dzīvoju, bija trīsSmart Aid nodaļas, Sarasotas grāfistē divdesmit septiņas, bet Floridā simt piecpadsmit: izplatījušās štatā kā neārstējami izsitumi. Mani nepadzina tāpēc, ka tas viss piederēja maniem tēvočiem. Pats es nevarēju aiziet, joSmart Aid bija mana pirmā darbavieta un tā mūsu ģimenē ir svēta tradīcija. Ar savu anarhistisko kampaņu iesaistījos bezcerīgā karā ar Šelliju, izpelnīdamies nepārejošas darbabiedru dusmas, kas, atklāti sakot, tāpat neietu secen: galvenais jau nebija, cik stendu es apgāzīšu vai cik klientu apkrāpšu ar sīknaudu, bet tas, ka

vienudien es mantošu brangu daļu uzņēmuma, bet viņi ne.

* * *

Izbridusi cauri pamperiem, Šellija iebakstīja man krūtis ar pirkstu, jau gribēdama kaut ko teikt, taču viņu pārtrauca skaļruņu sistēma:

Džeikob, jums zvans otrajā līnijā. Džeikob, otrā līnija.

Atkāpos, atstādams Šelliju ar granātābola krāsas seju torņa

drupās, viņas niknā skatiena pavadīts.

* * *

Darbinieku atpūtas istaba bija drēgna, bez logiem, un tur mani sagaidīja aptiekas asistente Linda, kas gāzētā ūdens automāta dzīvīgajā gaismā knibinājās ap mīkstu sviestmaizi bez garozas. Ieraudzījusi mani, viņa pamāja uz sienai pieskrūvētu tālruni.

-Jums otrā līnija. Nezinu, kas zvana, bet izklausāsaptaurēts.

Paņēmu šūpojošos klausuli.

Jakub? Vai tu?

-Jā, vectētiņ Portmen!

Paldies Dievam, Jakub. Man vajag atslēgu. Kur tā nobāzta?

Vectēvs šķita apjucis un aizelsies.

Kāda atslēga?

Nespēlē ar mani paslēpes! viņš šņāca. Tu labi zini, kas par atslēgu.

Varbūt aizmirsi, kur noliki.

Tavs tēvs būs tevi pierunājis, vectēvs turpināja. Pasaki, neko vairāk man nevajag. Viņam tas nav jāzina.

Neviens mani nav pierunājis, pūlējos mainīt sarunas tematu. Vai šorīt iedzēri tabletes?

Viņi atnākuši pēc manis, saproti? Nezinu, kā atrada pēc tik daudziem gadiem, bet tas ir noticis. Kā lai stājos pretī? Ar to nolāpīto galda nazi, vai?

Vectēvs tā bija runājis ne reizi vien. Viņš kļuva arvien vecāks, un, atklāti sakot, to varēja just. No sākuma atmiņas zudums bija tikko manāms, piemēram, viņš aizmirsa nopirkt ēdamo vai nosauca manu māti tantes vārdā. Taču vasarā vectēvam uzbrūkošā plānprātība uzņēma nežēlīgus apgriezienus. Fantastiskie stāsti, kurus viņš izgudroja par dzīvi kara laikā, -briesmoņi, burvju sala kļuva pārāk cietsirdīgi reāli. Sevišķi satraukts vectēvs bija pēdējās nedēļās, un vecāki, baidīdamies, ka viņš var kaut ko sev nodarīt, nopietni domāja par pansionātu.

Kaut kāda iemesla dēļ vectēva apokaliptiskie zvani pienāca tikai man.

Kā vienmēr, centos viņu mierināt.

Tev nekas nedraud. Viss kārtībā. Paņemšu videofilmu, un abi to noskatīsimies. Ko teiksi?

Nē! Paliec, kur esi! Te ir pārāk bīstami!

Vectētiņ, briesmekļi pēc tevis nenāks. Vai aizmirsi, ka pats viņus karā nogalināji? Pagriezu seju pret sienu, lai Linda nedzird dīvainās sarunas nobeigumu: viņa jau meta ziņkārīgus skatienus uz manu pusi, lai gan izlikās lasām modes žurnālu.

Ne jau visus, vectēvs strīdējās pretī. Kur nu! Protams, daudzus nositu, bet vēl vairāk palika dzīvi.

Dzirdēju, ka viņš skraida pa māju, raustīdams atvilktnes un mētādams priekšmetus. Laikam jau galīgi sagājis sviestā.

Turies pa gabalu, vai dzirdi? Ar mani viss būs kārtībā. Izgriezīšu viņiem mēli un izduršu acis, pats redzēsi! Vienīgi jāatrod tā nolādētā ATSLĒGA!

Vectēvs meklēja atslēgu, lai atvērtu garāžā lādi, kurā viņam bija vesels šaujamieroču un nažu arsenāls ar to pietiktu nelielas zemessardzes vienības apbruņošanai. Ieročus vectēvs bija krājis pusi dzīves, braukādams uz šaujamieroču izstādēm citos štatos, dodamies garos medību ceļojumos un saulainās svētdienās vilkdams mūsu kūtro ģimeni uz šautuvēm, lai iemācītu mums šaut. Viņš tā mīlēja ieročus, ka dažreiz pat lika tos pa nakti gultā. Manam tēvam bija vecs fotoattēls, kas to pierāda: vectētiņš Portmens iesnaudies ar pistoli rokā.

Kad pajautāju tētim, kāpēc vectētiņš ir uzburts uz ieročiem, saņēmu atbildi, ka dažkārt tā gadās tiem, kas karojuši vai pārdzīvojuši traģiskus brīžus. Acīmredzot pēc drausmajiem notikumiem vectēvs nekur nejutās droši, pat savās mājās ne. Likteņa ironija: maldu un neprātīgu baiļu brīžos viņš trīcēja pat mājās ar ieroču arsenālu. Tāpēc tētis nočiepa viņam atslēgu.

Melīgi atkārtoju, ka neko nezinu. Klausulē dzirdēju lādēša-nos un trokšņus vectētiņš meklēja atslēgu.

Sasodīts! viņš beigās teica. Lai jau tavs tēvs ņem to atslēgu, ja viņam tik ļoti vajag! Varēs savākt arī manu līķi!

Iespējami pieklājīgi beidzis sarunu, piezvanīju tētim.

Vectētiņš plēš sev matus, es pavēstīju.

Vai tabletes šodien ir iedzēris?

To viņš man neteica. Izklausījās, ka ne.

Tētis nopūtās.

Varbūt aizbrauksi paskatīties, vai tiešām nav kas atgadījies? Es šobrīd nevaru izrauties.

Tētis piestrādāja par brīvprātīgo putnu glābēju, palīdzēdams rehabilitēt automašīnu notriektos sniegbaltos gārņus un pelikā-nus, kas norijuši zvejas āķus. Amatieris ornitologs, kas sapņo uzrakstīt grāmatu par dabu, par to liecināja kaudze nepublicētu manuskriptu. Kaut ko tādu var uzskatīt par darbu tikai tad, ja esi precējies ar sievieti, kuras ģimenei pieder simt piecpadsmit aptiekas.

Protams, man pašam jau arī nebija īsta darba: kad gribēju, varēju slaistīties. Apsolīju aizbraukt.

Paldies, Džeik! Apsolu tuvākajā laikā sakārtot visu vectētiņa mantību, norunāts?

Visu vectētiņa mantību.

Tu taisies nodot viņu pansionātā, es čukstēju. Nogrūst problēmas uz svešu cilvēku pleciem.

Mēs ar mammu vēl neesam līdz galam nolēmuši.

Gan jau esat.

Džeikob…

Es varētu ar viņu tikt galā, tēt. Nopietni.

Pagaidām varbūt. Bet viņam kļūs arvien sliktāk.

Labi. Tūlīt aizbraukšu.

Beidzis sarunu ar tēti, piezvanīju draugam Rikijam un palūdzu, lai aizved mani pie vectēva. Pēc desmit minūtēm stāvvietā nepārprotami dzirdēju antīkāCrown Victoria aizsmakušo tau-rēšanu. Iedams projām, pateicu Šellijai slikto vēsti, proti, ka viņasStay-Tite tornim būs jāpagaida līdz rītdienai.

Ārkārtas gadījums ģimenē, es piebildu.

Skaidrs. Viņa pamāja ar galvu.

Izgājis ārā sutīgajā vakarā, atradu Rikiju ar smēķi mutē uz daudz cietušā automobiļa pārsega. Redzot drauga zābakus ar apkaltušiem dubļiem, caur lūpām laistos dūmus un saulrieta apspīdētos zaļos matus, iedomājos panku nevīžīgo Džeimsu Dinu. Mans draugs bija dīvains subkultūru krustojums, kāds iespējams tikai Dienvidfloridā.

Ieraudzījis mani, Rikijs nolēca no mašīnas.

Neesi vēl atlaists? viņš sauca pāri stāvvietai.

Kušššš, es šņācu, skriedams uz viņa pusi. Par maniem plāniem te neviens nezina.

Rikijs uzmundrinoši ieknieba man plecā, gandrīz vai traumēdams muskuli.

Neuztraucies, Specizglītība. Rīt atkal jauna diena.

Par Specizglītību Rikijs mani saukāja tāpēc, ka skolā man bija vairākas apdāvināto bērnu stundas, faktiski iekļautas īpašajā izglītības programmā, nomenklatūras viltība, kas Rikiju gaužām uzjautrināja. Mūsu draudzība sastāvēja pa daļai no kašķēšanās, pa daļai no sadarbības. Sadarbībā ietilpa neoficiāla smadzeņu un muskuļu darbības apmaiņa: es palīdzēju Rikijam, lai viņš neizgāžas angļu valodā, bet viņš glāba mani no agresīviem kaušļiem skolas gaiteņos. Manos vecākos Rikijs viesa dziļu neomulību, bet tas bija tikai ieguvums. Laikam jau viņš bija mans labākais draugs, godīgi sakot vienīgais.

Rikijs atspēra vaļā mašīnas durvis (citādi tās atvērt nevarēja), un es iekāpu. Viņa automobilis labi iederētos muzejā kā tautas mākslas eksponāts. Mašīnu Rikijs bija nopircis pilsētas izgāztuvē par riekšavu sīknaudas vismaz viņš pats tā apgalvoja -, un tā bija tik dižciltīga, ka smaku nespēja nomākt pat gaisa atsvaidzinātājs ar meža smaržu, kas karājās pie spogulīša. Sēdekļi bija salāpīti ar līmlenti, lai kāda atspere neieduras dibenā. Tomēr visiespaidīgākie bija mašīnas bleķi -sarūsējusi mēness ainava ar caurumiem un iedobumiem: lai iegūtu papildu naudu degvielai, draugs ļāva iereibušiem uzdzīvotājiem belzt pa mašīnu ar golfa nūjām, par katru sitienu iekasēdams vienu dolāru. Vienīgais noteikums (tas gan nebija obligāts): nedrīkstēja mērķēt uz stikliem.

Dzinējs pamodās, pazuzdams zilu dūmu mākonī. Izbraukuši no stāvvietas, rullējām garām veikalu rindai uz vectētiņa Portmena māju, un es jau sāku uztraukties, kas mūs tur sagaidīs. Ļaunākajā gadījumā vectēvs būs izskrējis kails uz ielas, ar medību bisi rokās, varbūt trakos pagalmā vai arī atgūlies gaidīs ar trulu priekšmetu rokās. Iespējams viss minētais, un visvairāk mani uztrauca, ka tas būs Rikija pirmais iespaids par cilvēku, par kuru es runāju ar godbijību.

Kad iebraucām vectēva kvartālā (mežonīgā strupceļu labirintā, kuru sauca par Riņķa ciematu), debesis bija svaiga nobrāzuma krāsā. Apstājāmies pie sardzes vārtiem, lai dotu par sevi ziņu, bet večuks būdiņā krāca, un vārti stāvēja atvērti (ne jau pirmo reizi), tāpēc iebraucām, un lieta darīta. Mans mobilais nopīkstēja, saņemot īsziņu no tēta ar jautājumu, kā man iet, un īsajā mirklī, kamēr atbildēju, Rikijs iemanījās galīgi, neglābjami apmaldīties. Kad pateicu, ka man nav ne jausmas, kur atrodamies, viņš nosodījās un, riepām čīkstot, strauji izmeta vairākus līkumus, slaidi spļaudams pa logu sazelētu tabaku, bet es pētīju apkaimi, meklēdams pazīstamas zīmes. Viss šķita svešs, lai gan bērnībā pie vectēva biju bieži ciemojies. Visas mājas izskatījās vienādas kantainas kastītes ar nelielām atšķirībām, septiņdesmitajos gados noklātas ar alumīniju vai tumšiem dēļiem, ar ģipša kolonnām priekšā, kas radīja ilūziju par godkārību. No ceļa zīmēm arī nebija nekāda labuma: puse no tām bija baltas vai izdegušas saulē. Atlika vadīties tikai pēc jocīgajiem, krāsainajiem dārza ģipša ornamentiem, kuru dēļ vectēva mājas apkaime atgādināja brīvdabas muzeju.

Beidzot ieraudzīju pastkastīti; to turēja metāla sulainis, kas, neraugoties uz stalto stāju un augstprātīgo seju, raudāja rūsainas asaras. Uzsaucu Rikijam, lai griež pa kreisi: riepas nokaucās, un es atsitos pret mašīnas durvīm. Laikam trieciens iekustināja man smadzenes, jo pēkšņi sapratu, kur esam.

Pa labi uz flamingo orģiju! Pa kreisi uz jumtu ar kosmopolītisko Santaklausu! Tieši garām čurājošajiem ķerubiem!

Kad pabraucām garām ķerubiem, Rikijs palaida mašīnu bruņurupuča gaitā un šaubīdamies pārlaida skatienu māju rindai. Ne pie viena sliekšņa nedega uguns, aiz loga nemanīja televizora gaismu, stāvvietā nebija neviena auto. Visi kaimiņi bija aizbraukuši uz ziemeļiem glābties no nežēlīgās vasaras tveices -, atstādami aizaugušajos zālienos nogrimušus rūķus, cieši aizvēruši slēģus. Mājas atgādināja nelielas bumbu patvertnes no plastilīna.

Pēdējā pa kreisi. Es pamāju.

Rikijs uzspieda uz gāzes pedāļa, un mēs lēni slīdējām uz priekšu. Pie ceturtās vai piektās mājas pabraucām garām večukam, kas laistīja zālienu. Galva viņam bija kaila kā ola, un viņš, ģērbies peldmētelī un čībās, stāvēja līdz potītēm zālē. Viņa māja bija tikpat tumša un aizslēģota kā pārējās. Pagriezos, lai viņu nopētītu, un večuks laikam skatījās pretī; to gan viņš nevarēja, es satriekts atklāju, jo viņa acis bija baltas kā piens.Dīvaini, es nodomāju.Vectētiņš Portmens ne ar vārdu nav pieminējis, ka viņam kaimiņos dzīvo aklais.

Iela beidzās ar sīku priedīšu rindu, un Rikijs strauji pagrieza uz vectēva pievedceļu. Izslēdzis dzinēju, viņš izkāpa laukā un atspēra vaļā durvis manā pusē. Kurpēm švīkstot pa sauso zāli, gājām uz lieveni.

Nospiedis zvana pogu, gaidīju. Kaut kur ierējās suns: vienīgais troksnis spiedīgajā vakarā. Nesagaidījis atbildi, sāku klauvēt, domādams, ka varbūt zvans nedarbojas. Rikijs kāvās ar odiem, kas jau sāka mūs ielenkt.

Varbūt izgājis laukā, Rikijs pasmaidīja. Vai ari izliekas, ka devies uz randiņu.

Smejies, smejies, es atrūcu. Viņam te daudz labākas izredzes nekā mums ar tevi. Iekārojamu atraitņu ka biezs.

Jokoju tāpēc vien, lai nomierinātos. Klusums jau sāka mani biedēt.

Pacēlu rezerves atslēgu no slēptuves krūmos.

Paliec tepat.

Velns parāvis, kāpēc?

Tāpēc, ka tavs augums ir metrs deviņdesmit seši, mati -zaļi, vectēvs tevi nepazīst un viņam pa ķērienam ir ieroču arsenāls.

Paraustījis plecus, Rikijs iebāza aiz vaiga kārtējo tabakas plāksnīti. Pēc tam viņš izstiepās dārza krēslā, bet es atslēdzu ārdurvis un iegāju iekšā.

Pat pustumsā redzēju postažu it kā māju būtu pārmeklējuši zagļi. Grāmatplaukti un skapīši iztukšoti, to saturs -dažādi nieciņi unReader's Digest lielā drukā izmētāts pa grīdu. DIvānspilveni un krēsli apgriezti otrādi. Ledusskapja un saldētavas durvis atvērtas, produkti sakusuši uz linoleja lipīgās peļķēs.

Man sarāvās sirds. Vectētiņš Portmens tiešām ir zaudējis prātu. Saucu viņu vārdā. Nekādas atbildes.

Gāju no vienas istabas uz nākamo, ieslēgdams gaismas un skatīdamies, kur baiļu pārņemtais večuks varētu slēpties no nezvēriem: aiz mēbelēm, varbūt guļus bēniņos vai aiz darbgalda garāžā. Apskatīju pat ieroču lādi, lai gan tā, protams, bija aizslēgta; rokturis vienās švīkās vectēvs bija mēģinājis atraut vāku. Stiklotajā verandā vējš šūpoja brūnējošas, nelaistītas papardes kā karātavas. Nometies ceļos uz mākslīgās zāles, paskatījos zem pītajiem krēsliem, baidīdamies tur kaut ko atklāt.

No pagalma plūda vārga gaismiņa.

Izskrējis laukā, ieraudzīju zālē nomestu lukturīti, kura gaisma krita uz mežu, kas robežojās ar vectēva pagalmu: gar

Riņķa ciematu jūdzes garumā rindojās sīkas, robainas savvaļas palmas, nošķirot to no nākamā kvartāla Mūžameža. Ja ticēt vietējai leģendai, meži bija pilni ar čūskām, jenotiem un mežacūkām. Iedomājies, ka tur ir vectēvs apmaldījies, kaut ko nesakarīgi runā, ģērbies tikai peldmētelī -, jutos pavisam drūmi. Katru otro nedēļu ziņās dzirdēju par kādu slimu, vecu pilsoni, kas iekritis dīķi tieši rīklē aligatoriem. Kaut ko ļaunāku bija grūti iedomāties.

Pasaucu Rikiju, un mirkli vēlāk viņš parādījās pie mājas stūra. Draugs ievēroja to, ko es biju palaidis garām: garu, neglītu švīku stikla durvis. Viņš klusi nosvilpās:

Velnišķīgs cirtiens! Varbūt mežacūkas darbs. Vai lūsis? Var redzēt nagu pēdas.

Tuvumā atskanēja mežonīgas rejas. Satrūkušies pārmijām satrauktus skatienus.

Varbūt suns? es minēju.

Riešana izraisīja ķēdes reakciju, un nu jau vaukšķēja visās malās.

Iespējams, Rikijs pamāja. Man bagāžniekā ir šaujamais. Pagaidi.

To pateicis, draugs devās pēc ieroča.

Suņi pieklusa, taču sāka sīkt svešāds kukaiņu koris. Man uz sejas izspiedās sviedri. Metās jau tumšs, taču vējiņš bija pierimis un gaiss šķita karstāks nekā dienā.

Pacēlis lukturi, gāju uz koku pusi. Nešaubījos, ka vectēvs ir tur. Bet kur tieši? Es taču neesmu detektīvs, un Rikijs ari ne. Tomēr nezin kas mani vadīja, krūtis kaut kas saknosijās, biezajā gaisā izdzirdēju čukstus, un es sapratu, ka nedrīkstu zaudēt ne mirkli. Iesoļoju krūmājā kā asinssuns, saodis neredzamas pēdas.

Floridas mežos paskriet grūti: ik kvadrātmetrā, ko nav ieņēmuši koki, biezē palmu pīķi līdz ceļgaliem un vīnogulāju stīgu ņudzeklis, tomēr, kā varēdams, mēģināju lauzties uz priekšu, saukdams vectēvu vārdā un spldinādams lukturi uz visām pusēm. Ar acs kaktiņu ievērojis baltu plankumu, metos to pētīt, taču atklāju tikai izbalējušu, pārdurtu futbolbumbu, kuru biju pazaudējis pirms daudziem gadiem.

Gribēju jau atmest visam ar roku un iet atpakaļ pie Rikija, kad tuvumā starp palmām ievēroju šauru, svaigi iemītu taku. Apstājies pārlaidu gaismu visapkārt lapas bija apšļakstītas ar kaut ko tumšu. Man izkalta mute. Sadūšojies sāku iet pa taku uz priekšu. Jo tālāk tiku, jo nelāgāk man sarāvās kuņģis, it kā augums zinātu, kas gaida priekšā, un mani brīdinātu. Taka ar pieplacinātajiem krūmiem kļuva platāka, un es ieraudzīju vectēvu.

Viņš gulēja starp vīteņiem ar seju pret zemi, iepletis kājas, vienu roku saliecis zem sevis, it kā būtu nokritis no liela augstuma. Nešaubījos, ka jau miris. Apakškrekls bija piesūcies ar asinīm, bikses saplēstas, viena kurpe pazaudēta. Labu brīdi skatījos, luktura gaismai trīcot uz vectēva auguma. Beidzot, ievilcis elpu, saucu viņu vārdā, bet viņš nekustējās.

Noslīdzis ceļos, piespiedu plaukstu vectēva mugurai. Asinis vēl bija siltas. Jutu, ka viņš tik tikko manāmi elpo.

Pabāzis zem vectēva ķermeņa rokas, apgriezu viņu ar muguru pret zemi. Viņš vēl bija dzīvs, lai gan uz nāves sliekšņa -acis stiklainas, seja iekritusi un bāla. Ieraudzījis pie vidukļa dziļas brūces, piedzītas ar zemi un dubļiem, kas sajaukti ar asinīm, gandrīz zaudēju samaņu. Mēģināju novilkt sadriskāto kreklu, neskatīdamies uz brūcēm.

Dzirdēju no pagalma Rikija balsi.

ES TE! atsaucos, lai gan laikam pienāktos teikt ko vairāk, piemēram,briesmas vai asinis, taču vārdi nenāca man pār lūpām.

Galvā jaucās viena doma: vectēviem taču jāmirst gultā -mierīgā vietā, kur dūc medicīniskie aparāti, nevis uz izmirkušas, dubļainas zemes, skudrām skrienot pār augumu, trīcošajā rokā turot misiņa vēstuļu nazi.

Vēstuļu nazis. Vienīgais aizsargāšanās ierocis. Izņēmu to no vectēva plaukstas, un viņš bezpalīdzīgi sagrāba tukšu gaisu, tāpēc satvēru viņa roku un nelaidu vaļā. Mani pirksti ar apgrauztajiem nagiem savijās ar viņa bālajiem, zilganu vēnu cauraustajiem pirkstiem.

Man tevi jāizkustina no vietas, teicu, paslidinājis vienu roku zem viņa muguras, bet otru zem kājām.

Mēģināju celt, bet vectēvs ievaidējies sastinga, tāpēc metu mieru. Neparko negribēju sagādāt viņam sāpes. Taču atstāt ari nevarēju, tāpēc neatlika nekas cits kā gaidīt. Maigi notrausu zemi no viņa rokām, sejas un nu jau retajiem sirmajiem matiem. Un tad ievēroju, ka vectēvs kustina lūpas.

Balsi tik tikko varēju sadzirdēt, tā skanēja klusāk par čukstu. Noliecies pieliku ausi pie viņa lūpām. Vectēvs murmināja te skaidrāk, te nesaprotamāk, pārmaiņus angliski un poliski.

Neko nevaru saklausīt, es čukstēju.

Atkārtoju vectēva vārdu, līdz viņa acis beidzot apstājās pie manis, un tad viņš, dziļi ieelpojis, pateica:

Brauc uz salu, Jakub! Te ir bīstami.

Vecā baiļu mānija. Stingri saņēmis vectēvu aiz rokas, centos viņu pārliecināt, ka ar mani viss ir labi un ar viņu tāpat. Todien jau otro reizi vectēvam meloju.

Pajautāju, kas īsti notika, kāds dzīvnieks viņu savainojis, taču vectēvs mani neklausījās.

Brauc projām uz salu! viņš atkārtoja. Tur būsi drošībā. Apsoli man!

Noteikti. Apsolu.

Ko citu es varēju teikt?

Domāju, ka spēšu tevi pasargāt, vectēvs turpināja. Vajadzēja jau sen tev pateikt…

Redzēju, ka viņš dziest.

Ko pateikt? rīdams asaras, prasīju.

Nav laika, vectēvs čukstēja. Pēc tam, pacēlis no zemes galvu, piepūlē trīcēdams, viņš iečukstēja man ausi: Sameklē putnu. Cilpā. Viņpus vecā vīra kapa. 1940. gada trešajā septembri.

Pamāju ar galvu, taču vectēvs redzēja, ka es neko nesaprotu. Saņēmis pēdējos spēkus, viņš piebilda:

Emersons… vēstule. Pastāsti, Jakub, viņiem visu, kas notika.

Pēc tam vectēvs atkrita atpakaļ, izšķiedis pēdējos spēkus un dzisdams. Pateicu, ka viņu mīlu. Un tad man šķita, ka vectēvs izgaist pats sevī, ar skatienu slīdēdams man garām uz debesīm, kurās jau mirdzēja zvaigznes.

Mirkli vēlāk no brikšņiem izlauzās Rikijs. Ieraudzījis manās rokās ļengano augumu, viņš atkāpās soli atpakaļ.

Ak vai… Ak kungs… Akkungs… berzēdams ar plaukstām seju, viņš runāja un tad sāka murmināt, ka jāpārbauda pulss, jāizsauc policija, vai es mežā kaut ko nemanīju.

Mani pārņēma ērmīga sajūta. Izlaidis no rokām vectēvu, piecēlos. Visos nervu galos kņudēja zemapziņa, kaut es pat nezināju, ka man tāda ir. Mežā kaut kas bija, es taču to jutu!

Debesīs mēnesi nemanīju, un krūmos nekas nekustējās, izņemot mūs, taču es nezin kā zināju, kad pacelt lukturīti un uz kuru pusi vērst gaismu, un šaurajā gaismas starā uzreiz ieraudzīju seju, kas šķita atceļojusi pa taisno no bērnības murgiem. Skatījos acīs, kas peldēja tumšā šķīdumā, bet uz kuprainā stāva karājās piķa melna miesa, izvagota ar rievām; mute bija groteski pavērta, atklājot garas, zušiem līdzīgas mēles, kas locījās uz visām pusēm. Uzkliedzu, un radījums saliecies pazuda, sakustinot krūmus un pievēršot Rikija uzmanību. Pacēlis šauteni, viņš izšāva pif-paf, pif-pafl un beigās noprasīja:

Kas tur bija? Velns parāvis, kas tur bija?

Diemžēl draugs neko nebija redzējis, bet es nevarēju parunāt un viņam pateikt; stāvēju sastindzis kā sālsstabs, tumstošajai lukturīša gaismai krītot virs neizteiksmīgā meža. Droši vien pēc tam atslēdzos, jo Rikijs teicaDžeikob, Džeik, paklau, vaiartevivisskārtībā, un tad man pārtrūka filma.

Otrā nodaļa

Pēc vectēva nāves vairākus mēnešus anonīmi riņķoju pa šķīstītavu: no smilškrāsas uzgaidāmajām telpām uz kabinetiem, kur mani pētīja un intervēja, čukstēja ausī, uzrunāti pamāja ar galvu, atkārtoja manus vārdus. Biju kļuvis par tūkstošiem nožēlas pilnu skatienu un bažās sarauktu pieru objektu. Vecāki pret mani izturējās kā pret trauslu dzimtas īpašumu baidījās manā klātbūtnē strīdēties vai raizēties, lai es nesaplīstu gabalos.

Mani vajāja murgi, no kuriem naktīs modos kliegdams, tik traki, ka vajadzēja gulēt ar īpašu ierīci mutē, lai, griežot miegā zobus, tos nenolauztu. Pietika aizvērt acis, un es redzēju meža nezvēru ar taustekļiem. Nešaubījos, ka viņš nogalināja manu vectēvu un drīz ieradīsies pēc manis. Dažreiz slimīgā panika vēlās pār mani kā plūdi, tāpat kā tonakt, un tad es nešaubījos, ka briesmeklis gaida mani tuvumā, glūnēdams no tumšo koku rindas, aiz nākamās mašīnas stāvvietā vai garāžas, kur turēju divriteni.

Neatlika nekas cits kā kvernēt mājās. Nedēļām atteicos pat aiziet uz ceļa galu izņemt no pastkastes rīta avīzi. Gulēju sajauktās segās uz veļas mazgātavas grīdas tā bija vienīgā vieta, kur mūsu mājā nebija logu un durvis varēja aizslēgt no iekšpuses. Tieši tur pavadīju vectēva bēru dienu, sēdēdams uz žāvētāja ar klēpjdatoru un mēģinādams aizmirsties interneta spēlēs.

Notikušajā vainoju pats sevi. Galvā nepārtraukti skanēja: Ak, ja es būtu noticējis! Bet es vectēvam neticēju, un neviens cits ari ne, un tagad zināju, kā viņš jutās, jo ari man neviens neticēja. Mana versija par notikumu bija pilnīgi loģiska līdz brīdim, kad vajadzēja to paust skaļi, bet tad tā izklausījās pēc neprāta, sevišķi todien, kad biju spiests visu izklāstīt policistam, kas pie mums ieradās. Izstāstīju, kas notika, pat par radījumu; tikmēr viņš sēdēja pie virtuves galda, mādams ar galvu un pat neko nepierakstīdams blokā ar spirāli. Kad beidzu, viņš tikai izmeta:

Lieliski. Paldies.

Pēc tam policists pajautāja vecākiem, vai esmu bijistajā iestādē. It kā es nesaprastu, ko viņš ar to domā. Pateicu, ka man ir vēl kas pavēstāms, un, ar žestu pasūtījis viņu uz vienu vietu, izgāju laukā.

Vecāki pirmo reizi vairāku nedēļu laikā man uzbrēca. Jutos zināmā mērā atvieglots, dzirdot pazīstamās, jaukās skaņas. Nokliedzu pretī, ka viņi priecājas par vectētiņa Portmena nāvi un ka es vienīgais viņu tiešām mīlēju.

Policists bridi ar vecākiem parunājās ceļa galā un aizbrauca, taču drīz vien atgriezās ar vīrieti, kas stādījās priekšā kā skiču zīmētājs. Viņš bija paņēmis līdzi lielu bloku un tagad lūdza vēlreiz aprakstīt radījumu. Es stāstīju, bet viņš zīmēja, ik pa brīdim apstādamies un lūgdams paskaidrot sīkāk.

Cik viņam bija acu?

Skaidrs, vīrietis pamāja ar galvu, it kā zīmēt briesmoņus policijas māksliniekam būtu ikdienišķa lieta.

Tas bija pārlieku caurspīdīgs gājiens, lai man pielabinātos. Taču kronis visam bija mēģinājums atdot pabeigto zīmējumu man.

Vai tad jums nevajadzēs to ielikt dokumentos vai kur? -es prasīju.

Mākslinieks, pacēlis uzacis, pārmija skatienu ar policistu.

Protams. Par ko gan es domāju?

Tas bija atklāts apvainojums.

Man neticēja pat labākais un vienīgais draugs Rikijs, lai gan tonakt bija ar mani kopā mežā. Lamādamies uz velna paraušanu, viņš apgalvoja, ka nav redzējis nekādu radījumu, lai gan es spīdināju lukturīti uz visām pusēm, un tā viņš pateica ari policistiem. Tomēr riešanu Rikijs bija dzirdējis. Abi to dzirdējām. Tāpēc nebrīnījos par policijas galīgo slēdzienu, ka vectēvu nogalinājis savvaļas suņu bars. Acīmredzot līdzīgi gadījumi bija novēroti ari citur, piemēram, iepriekšējā nedēļā Mūžamežā pastaigas laikā bija sakosta sieviete. Starp citu, ari naktī.

Tad jau radījumu grūti redzēt! es secināju.

Taču Rikijs tikai grozīja galvu un murmināja kaut ko par smadzeņu lāpīšanu.

Tu gribi teikt, ka man trūkst skrūvītes, es atbildēju. Sirsnīgs paldies! Lieliski just tādu drauga atbalstu.

Sēdējām uz jumta manā terasē, vērodami saulrietu virs līča, Rikijs saliecies deviņos līkumos nesamērīgi dārgajā Adirondack krēslā (kuru vecāki bija pārveduši no ceļojuma uz Amišu zemi), pavilcis zem sevis kājas un stingri sakrustojis rokas uz krūtīm, ar drūmu nolemtību smēķēdams cigareti pēc cigaretes. Mūsmājās Rikijs vienmēr jutās neomulīgi, taču, spriežot pēc skatiena, kuru viņš man ik pa brīdim uzmeta, šoreiz draugs jutās neveikli ne jau vecāku bagātības, bet manis dēļ.

Lai nu kā, es pret tevi esmu atklāts, viņš sacīja. Ja turpināsi runāt par briesmoņiem, tevi aizvāks. Un tad tu tiešām būsi Specizglītība.

Nesauc mani tā!

Nometis cigareti, Rikijs slaidi nospļāvās uz margām.

Vai tad tu vienlaikus smēķē un zelē tabaku?

Kas tu man esi, mamma, vai?

Vai tad esizskatos pēc bargas mātes, kas tevi visu laiku zāģē?

Rikijs bieži vilka uz zoba mammas, tomēr pat viņam tas šķita par daudz. Pielēcis no krēsla, viņš iezvēla man tā, ka gandrīz nokritu no jumta. Brēcu, lai vācas laukā, bet viņš jau pats devās projām.

Tikai pēc vairākiem mēnešiem atkal satikāmies. Tas nu būtu par draugiem.

* * *

Beigās vecāki aizveda mani pie psihiatra klusa vīra ar olīvkrāsas seju -, pie doktora Golana. Es nepretojos. Pats zināju, ka bez palīdzības neiztikt.

Gaidīju, ka mani uzskatīs par smagu gadījumu, taču dakteris Golans visu paveica apbrīnojami viegli. Rāmi, bezkaislīgi viņš man visu skaidroja gandrīz vai kā hipnozes seansā un pēc divām vizītēm jau bija man iestāstījis, ka radījums ir bijis tikai pārkarsušās iztēles auglis, jo vectēva nāve mani traumējusi tā, ka redzu to, kā nemaz nav. Vectētiņa Portmena stāsti esot radījuši manā prātā briesmoni, skaidroja doktors Golans, tāpēc varot saprast, ka es, nometies zemē un saņēmis rokās viņa augumu, biju satriekts kā vēl nekad un uzbūru vectēva personisko bubuli.

Manai kaitei pat bija nosaukums: akūta reakcija stresa apstākļos.

Neredzu tur neko jocīgu, dzirdot manu svaigi izcepto diagnozi, māte teica.

Bet tas mani neuztrauca. Nekas taču nevarēja būt sliktāk par apzīmējumutrakais.

Tas, ka vairs neticēju briesmekļiem, nenozīmēja, ka man kļuva labāk. Vēl aizvien naktīs murgoju. Biju viegli aizkaitināms, baidījos no katra sīkuma un nevarēju iet sabiedrībā, tāpēc vecāki nolīga man mājskolotāju, lai es varu apmeklēt skolu tikai tad, kad gribu. Beigās viņi ļāva pat pamest darbuSmart Aid. Manu jauno darbu saucalabāka pašsajūta.

Necik ilgi, un es apņēmos atbrīvoties arī no tā. Tiklīdz mazsvarīgais jautājums par īslaicīgo trakumu bija noskaidrots, doktora Golana darbība aprobežojās galvenokārt ar recepšu izrakstīšanu. Vēl murgojat? Izrakstīsim zāles. Panikas sajūta skolas autobusā? Lūk, brīnumlīdzeklis. Nevarat gulēt? Palielināsim zāļu devu. No tabletēm kļuvu resns un stulbs, bet vienalga jutos nožēlojami, jo spēju gulēt tikai trīs četras stundas naktī. Beigās sāku doktoram Golanam melot. Teicu, ka jūtos labi, lai gan jebkurš, uzmetis man skatienu, redzētu zem acīm maisiņus un to, ka pie katra negaidīta trokšņa salecos kā nervozs kaķis. Kādu nedēļu sacerēju gandrīz vai sapņu grāmatu, apgalvodams, ka mani sapņi ir mierīgi un parasti, kādi mēdz būt normāliem cilvēkiem. Viens bija par vizīti pie zobārsta. Citā es lidoju. Divas naktis pēc kārtas sapņoju, ka staigāju pa skolu kails.

Ārsts mani pārtrauca.

Bet kā ar radījumiem?

Paraustīju plecus.

Ne ziņas, ne miņas. Laikam jau atlabstu, vai ne?

Dakteris Golans brīdi paklaudzināja ar pildspalvu un tad

kaut ko pierakstīja.

Ceru, ka nestāstāt man to, ko es, jūsuprāt, gribu dzirdēt?

Protams, ne, es atbildēju, skatienam klīstot pa ierāmētajiem diplomiem uz kabineta sienas, kuri liecināja par zināšanām dažādās psiholoģijas apakšnozarēs, ieskaitot metodi (nešaubījos, ka tāda pastāv), ar kuru noteikt, ka akūtā stresā cietis pusaudzis melo.

Bet tagad parunāsim nopietni, dakteris nolika pildspalvu malā. Jūs sakāt, ka šonedēļ nesapņojātnevienu nakti?

Jau no dzimšanas nemāku melot, tomēr, lai nekristu kaunā, nolēmu nepadoties.

Nu, es nomurmināju, varbūt vienu nakti.

Īstenībā tonedēļ biju sapņojiskatru nakti. Ar nelielām

izmaiņām sapnis gandrīz vienmēr bija viens un tas pats: es biju ierāvies vectēva guļamistabas stūri, logos dzisa dzintarkrāsas mijkrēslis, apgaismojot sārtu plastmasas gaisa šauteni pie durvīm. Gultas vietā pacēlās milzīgs, mirdzošs preču automāts, taču tajā nebija saldumu, bet gan bija asi kā žilete kaujas naži un revolveri, ar kuriem var cauršaut bruņas. Mans vectēvs, ģērbies vecā britu armijas formas tērpā, grūda automātā dolāru banknotes, taču, lai nopirktu šaujamo, vajadzēja daudz naudas, bet mums nebija laika. Beigās uz stikla pusi krita spīdīga automātiskā pistole, kas pa ceļam iesprūda. Vectēvs nolamājās ebreju valodā, iespēra automātam, bet pēc tam, nometies ceļos, mēģināja pistoli sagrābt, un tad viņa roku kāds saķēra. Pie logiem parādījāsviņi. Garas, melnas mēles iztaustīja ceļu, pa kuru tikt iekšā. Paņēmis šauteni, nospiedu gaili, taču nekas nenotika. Tikmēr vectētiņš Portmens brēca nelabā balsī: Meklē putnu, meklē cilpu, Jakub, kāpēcnekonesaproti, tu sasodīti stulbais zeņķi, un tad plīsa logi, bira stikli, ap mums sakļāvās melnas mēles, un šajā brīdī es parasti pamodos, izmircis sviedros, sirdij neprātīgi sitot un kuņģim raujoties čokurā.

Sapnis atkārtojās bez sava gala, un mēs to pārrunājām simt reižu, tomēr doktors Golans vienmēr lika man visu sīki aprakstīt. Varētu nodomāt, ka viņš pārbauda manu zemapziņu, meklēdams pavedienu, kuru deviņdesmit deviņas reizes palaidis garām.

Un ko jūsu vectēvs sapnī teica?

To pašu, ko vienmēr, es atbildēju. Par putnu, cilpu un kapu.

Viņa pēdējie vārdi.

Es pamāju ar galvu.

Tad doktors Golans pacēla pirkstus un piespieda zodam: domājoša psihiatra iemiesojums.

Vai jums pašam nav ienācis prātā, ko tas varētu nozīmēt?

Ir. Blēņas!

Ej nu ej. Jūs taču tā nedomājat.

Centos izlikties, ka vectēva pēdējie vārdi sapnī man vienaldzīgi, tomēr velti. Tie nelika man mieru tāpat kā murgi. Jutu, ka esmu vectēvam parādā un nedrīkstu uzskatīt viņa pēdējos šai saulē teiktos vārdus par maldinošu bezjēdzību, turklāt dakteris Golans bija pārliecināts, ka, saprotot vārdu nozīmi, es beidzot atbrīvotos no murgiem. Tāpēc centos vectēva vārdus iztulkot.

Šis tas no vectētiņa Portmena teiktā bija sakarīgs kaut vai mudinājums braukt uz salu. Viņš uztraucās, ka briesmekļi ieradīsies pēc manis, un domāja, ka tikai salā varu no tiem paglābties (tāpat kā viņš bērnībā). Taču vectēvs arī piebilda, ka vajadzēja jau sen to man pateikt. Bet, tā kā vairs nebija laika pateikt to, ko vajadzēja, varbūt viņš izvēlējās dot man mājienu vai pavedienu, kas aizvestu mani pie tā, kas zinātu viņa noslēpumu. Iedomājos, ka cilpa, kaps un vēstule ir šifrs.

Kādu laiku domāju, ka cilpa varētu būt iela Riņķa ciematā, kas sastāvēja no vienām vienīgām cilpām un strupceļiem, bet Emersons cilvēks, kuram vectēvs sūtīja vēstules. Vecs kara biedrs, ar kuru vectēvu kāds vai kaut kas saistīja. Varbūt Emersons dzīvo Riņķa ciematā, vienā no cilpām, pie kapsētas, un viena no saglabātajām vēstulēm, datēta ar 1940. gada trešo septembri, man tiešām jāizlasa. Zināju, ka tas izklausās traki, taču vēl neprātīgākas lietas beigās bija izrādījušās patiesība. Meklējot informāciju internetā, nonācu strupceļā, tāpēc beigās devos uz Riņķa ciemata centru, kur vecīši salasās spēlēt šaflbordu' un pārrunāt, kādu kurš pārcietis operāciju, un tur grasījos pajautāt, kur ir kapsēta un vai kāds nav dzirdējis par misteru Emersonu. Visi skatījās tā, it kā man uz kakla būtu izaugusi otra galva, pārsteigti, ka ar viņiem runā pusaudzis. Kapsētas Riņķa ciematā nemaz nebija, neviens Emersons apkaimē nedzīvoja, nevienas ielas nosaukumā nebijacilpa. Viss izrādījās liels blefs.

Tomēr dakteris neļāva man padoties. Viņš ieteica pievērsties Ralfam Valdo Emersonam, acīmredzot slavenam senlaiku dzejniekam.

Emersons bija liels vēstuļu rakstītājs, viņš sacīja. Varbūt tāpēc jūsu vectēvs viņu pieminēja.

Man tas šķita šāviens uz dullo, tomēr, lai tiktu vaļā no Golana, kādudien palūdzu tēvu aizvest mani uz bibliotēku, lai varētu daktera teikto pārbaudīt. Atklājās, ka Ralfs Valdo

Emersons tiešām rakstījis daudz vēstuļu un tās tikušas publicētas. Trīs minūtes biju stāvā sajūsmā, domādams, ka tuvojos mērķim, bet tad uzzināju divus faktus: pirmkārt, Ralfs Valdo Emersons dzīvojis un nomiris deviņpadsmitajā gadsimtā, tāpēc viņš nevarēja uzrakstīt vēstuli 1940. gada 3. septembri, un, otrkārt, viņš rakstīja tik nesaprotami un noslēpumaini, ka diez vai būtu spējis ieinteresēt manu vectēvu, kurš nebija nekāds lielais lasītājs. Emersona ieaijājošās īpatnības ar mokām apguvu, beigās aizmigdams ar seju uz grāmatas, nosiekalojis viņa esejuPašpaļāvība un tonedēļ jau sesto reizi redzēdams sapnī tirdzniecības automātu. Pamodos kliegdams un bez vārda runas tiku padzīts no bibliotēkas. Devos projām, nepārtraukti lādēdams dakteri Golanu un viņa stulbās teorijas.

Vadzis lūza pēc dažām dienām, kad vecāki nolēma, ka pienācis laiks pārdot vectētiņa Portmena māju. Pirms izrādīt to potenciālajiem pircējiem, vajadzēja telpas iztīrīt. Klausot doktora Golana padomam, kurš domāja, ka man ietu labumā konfrontēšanās ar traumas gūšanas vietu, tiku deleģēts palīgā tētim un krustmātei Sūzijai sašķirot vectēva mantojumu. Kad aizbraucām, tētis ik pa brīdim pasauca mani sāņus un apjautājās, vai ar mani viss kārtībā. Pārsteidzoši, bet jutos labi, par spīti policijas lentēm krūmu zaros un verandas noplēstajai malai, kas šūpojās vējā: gaisotne mani apbēdināja, nevis biedēja, tāpat ari iznomātā atkritumu kaste, kas stāvēja kaujas gatavībā, gaidot, kad varēs aprīt to, kas palicis no vectēva dzīves.

Kad kļuva skaidrs, ka ar putām uz lūpām neālēšos, ķērāmies pie darba. Apbruņojušies ar atkritumu maisiem, drūmi apstaigājām māju, tukšodami plauktus, skapīšus un pagrabu un atklādami putekļu ģeometriju zem gadiem nekustinātām mantām. Būvējām to priekšmetu piramīdas, kuri jāsaglabā, un piramīdas, kas lemtas izgāztuvei. Krustmāte un tēvs nav sentimentāli ļautiņi, tāpēc otrā bija lielāka. Izmisīgi mēģināju šo to glābt, piemēram, vairākus metrus biezo, no ūdens cietušo žurnāluNational Geographic ķīpu garāžas stūri ai, cik daudzas pēcpusdienas biju aizvadījis, tajos rakdamies un iztēlodamies, ka esmu Jaungvinejas dubļu cilvēku vidū vai atklāju pili Butānā klints virsotnē! Taču neviens manī neklausījās. Nedrīkstēju paņemt par piemiņu nedz vectēva veco boulinga krekliņu kolekciju (tētis uzskatīja, ka tie ir bezgaumīgi), nedz bigbenda un svinga skaņuplates ar 78 apgriezieniem (Par to var dabūt labu naudu), nedz masīvās, vēl aizslēgtās ieroču lādes saturu (Tu taču joko, vai ne? Ceru, ka joko…).

Pateicu tētim, ka viņam nav sirds. Krustmāte aizlaidās, pamezdama mūs kabinetā, kur šķirojām vecu finanšu dokumentu kaudzi.

Mēģinu būt praktisks, neko vairāk. Tā tas notiek, kad cilvēks nomirst.

Tiešām? Bet kā būs, kad nomirsi tu? Vai tad man būs jāmet ugunī visi tavi manuskripti?

Tēvs nosarka. Nevajadzēja gan tā teikt. Pieminēt viņa nepabeigtās grāmatas bija sitiens zem jostasvietas. Taču tēvs man neuzbrēca, kā gaidīju, bet gan klusēja.

Paņēmu tevi līdzi, cerēdams, ka esi pietiekami nobriedis. Laikam kļūdījos.

Kļūdies tu! Tavuprāt, atbrīvojies no vectētiņa mantām, izdzēsīsi viņu no manas atmiņas. Tu maldies.

Tēvs pameta rokas augšup.

Zini ko? Man apriebies strīdēties. Paturi visu, ko gribi! -Viņš pagrūda man pie kājām sadzeltējušu papīru žūksni. Te ir detalizēts atvilkumu grafiks kopš gada, kad noslepkavoja Kenediju. Ņem un ierāmē!

Paspēris papīrus malā, izgāju laukā, aizcirzdams aiz sevis durvis, un gaidīju dzīvojamā istabā, kad tēvs nāks atvainoties. Dzirdot papīra smalcinātāja rūkoņu, sapratu, ka esmu velti lolojis cerības, tāpēc apstaigāju māju un beigās ieslēdzos guļamistabā. Gaiss tur bija sastāvējies, smaržoja pēc ādas kurpēm un vectēva skābenā odekolona. Atbalstījos pret sienu, un tad manu skatienu piesaistīja izdilusi svītra paklājā starp durvīm un gultu, kur vārgs saules gaismas kvadrāts sasniedza kastes malu, kas līda laukā no gultas pārsega. Piegājis nometos ceļos un izvilku to laukā. Vecā cigāru kārba, galīgi apputējusi, it kā bija atstāta ar nolūku, lai es to atrastu!

Kārbā atradu labi pazīstamos fotoattēlus ar neredzamo zēnu, gaisā peldošo meiteni, laukakmeņu cilātāju, cilvēku ar galvas otrā pusē uzkrāsotu seju. Bildes bija nobružātas un izliekušās, arī mazākas nekā manās atmiņās, un, skatoties uz tām tagad, ar gandrīz pieauguša cilvēka acīm, biju pārsteigts, cik nepārprotami tās ir viltotas. Mazliet padedzināt, paberzēt, unneredzamā zēna galva izgaist. Laukakmeni, kuru pacēlis kaulu kambaris, viegli izgatavot no putuplasta vai plastmasas. Taču sešgadīgs bērns tādu viltību neievēroja, sevišķi, ja gribēja ticēt.

Zem šiem attēliem atradu vēl piecus, kurus vectētiņš Port-mens man nebija rādījis. Nesapratu, kāpēc, bet tad ieskatījos vērīgāk. Trīs bija tik rupji viltojumi, ka pat bērns to redzētu: nudien, jāsmejas pudelē iesprostota meitene, vēl kāds bērns gaisā uz tumšu durvju fona, bet trešajā attēlā ieraudzīju suni ar acīm redzami pielīmētu zēna galvu. It kā ar to vien nepietiktu, pēdējie divi attēli atgādināja Deivida Linča filmu murgus: vienā nelaimīgs jauns akrobāts bīstami saliecies atpakaļ, otrā divi ērmoti dvīņi saģērbti neredzēti jocīgos tērpos. Pat vectēvs, kas stūķēja man galvā stāstus par briesmekļiem ar taustekļiem-mēlēm, bija sapratis, ka tādi attēli jebkuram bērnam uzdzīs murgus.

Sakņupis uz istabas putekļainās grīdas ar fotouzņēmumiem rokās, atcerējos, cik nodots jutos, atklājis, ka stāsti ir izdomāti. Tagad patiesiba šķita neapstrīdama: vectēva pēdējie vārdi bija kārtējā mānīšanās, un pēdējā aina inficēja mani ar murgiem un maniakāliem maldiem, kurus vajadzēs ārstēt gadiem, lai atgūtu garīgo un miesīgo līdzsvaru.

Aizvēris kārbu, ienesu to dzīvojamā istabā, kur tētis un krustmāte ņēma no atvilktnes neskaitāmus kuponus, kas bija izgriezti, bet neizmantoti.

Atdevu kārbu. Viņi pat neprasīja, kas tajā iekšā.

* * *

Ak tad tā? doktors Golans jautāja. Tātad viņa nāve bija bezjēdzīga?

Gulēju uz kušetes, vērodams akvāriju kabineta stūri, kurā riņķoja viens zelta gūsteknis.

Varbūt jums padomā kas labāks? es prasīju. Diža vērtības teorija, par kuru neesat ieminējies. Ja ne, tad…

Kā, lūdzu?

-Ja ne, tad velti šķiežam laiku.

Ārsts nopūties ieknieba sev deguna kūkumā, it kā gribēdams izklīdināt galvassāpes.

Jūsu vectēva pēdējo vārdu nozīme man nav jāatšifrē, -viņš sacīja. Mani interesējūsu domas.

Psihopātiskas blēņas! es atcirtu. Manas domas neko nenozīmē, galvenais taču ir patiesība! Droši vien nekad to neuzzināsim, tāpēc vai nav vienalga, ko es domāju? Indējiet vien mani tālāk un audzējiet rēķinu!

Gribēju, lai dakteris sadusmojas, strīdas, pierāda, ka man nav taisnība, bet viņš sēdēja, kā norijis mietu, ar pildspalvu bungodams pa krēsla atzveltni.

Izklausās, ka jūs atmetat visam ar roku, viņš mirkli vēlāk teica. Esmu vīlies. Man gan šķita, ka tik viegli nepado-sieties.

Tātad jūs mani nepazīstat, es atbildēju.

Vismazāk man gribējās balli. Zināju, ka pienācis bridis, kad vecāki liks noprast, ka tuvākā nedēļas nogale būs garlaicīga, lai gan visi labi zināja, ka man paliks sešpadsmit gadu. Lūdzu viņus šogad iztikt bez svinībām kaut vai tāpēc, ka nevarēju iedomāties, kuru gribu ielūgt, taču vecāki uztraucās, ka es pārāk daudz laika pavadu vienatnē; viņi bija pieķērušies domai, ka sabiedrība dziedē. Es atgādināju, ka elektrošoks arī. Taču māte labprāt izmanto pat vismuļķīgāko ieganstu svinībām; vienreiz viņa salūdza draugus uz mūsu papagaiļa dzimšanas dienu pa daļai tāpēc, ka viņai patīk dižoties ar mūsu māju. Turēdama rokā vīna glāzi, māte vadāja viesus no vienas ar mēbelēm pieblīvētas istabas uz nākamo, cildinādama ģeniālo arhitektu un stāstīdama, cik kareivīgi māja tika iekārtota (Vajadzēja vairākus mēnešus, lai šos dekorus dabūtu no Itālijas uz šejieni).

Bijām tikko atnākuši no nelaimīgās vizītes pie doktora Golana. Sekoju tēvam uz aizdomīgi tumšo dzīvojamo istabu, un viņš vienā laidā murmināja:

Žēl gan, ka nesaplānojām, kā svinēt tavu dzimšanas dienu. Nu nekas, gan jau nākamgad…

Un tad pēkšņi iedegās visas gaismas, atklājot lozungus, balonus un daudzkrāsainu baru tantes, tēvočus, brālēnus, ar kuriem reti kad pārmijām vārdu, visus, kurus māte bija spējusi ar glaimiem atvilināt. Viņu vidū pārsteigts ieraudzīju Rikiju, kas grozījās blakus traukam ar punšu, savā ādas jakā ar kniedēm izskatīdamies smieklīgi nevietā. Kad ovācijas bija pierimušas un es beidzu tēlot pārsteigumu, mamma, apvijusi ap mani roku, čukstus noprasīja: Vai viss kārtībā?

Apjucis un noguris gribēju tikai vienu: uzspēlēt internetā Warspire III: The Summonig, bet pēc tam iet gulēt ar ieslēgtu televizoru. Bet ko es tagad varēju darīt sūtīt visus mājās? Teicu, ka viss ir labi, un māte pateicīgi man uzsmaidīja.

Kas vēlas redzēt mūsu jaunieguvumus? viņa nodziedāja, ieliedama sev šardonē, un tad veda radinieku trupu augšā.

Mēs ar Rikiju pamājām pāri istabai, klusēdami norunājuši paciest viens otra klātbūtni stundu vai divas. Nerunājām kopš dienas, kad viņš mani gribēja nogrūst no jumta, tomēr abi sapratām, cik svarīgi saglabāt ilūziju par mūsu draudzību. Bet tad parādījās tēvocis Bobijs, kas sagrāba mani aiz elkoņa un ievilka stūri. Bobijs bija liela auguma, ar platām krūtīm; viņš brauca ar lielu mašīnu, dzīvoja lielā mājā un beigās pēc Strasbūras pastēšu kalniem un milzu sviestmaizēm, ko bija grūdis sev vēderā gadiem, padevās lielai sirdslēkmei, atstādams visu bagātību aunagalvām (maniem brālēniem) un sīkajai, klusajai sievai. Bobijs un tēvocis Less, kā jauSmartAid līdzprezidenti, labprātāk iespieda kādu stūri kā uz sazvērnieciskām intrigām, nevis bārstīja komplimentus namamātei par avokado mērci.

Kā teica tava mamma, tu tiešām sāc atkopties… nu… no tās visas vectētiņa padarīšanas.

Atklājums! Neviens cits nezināja, kā to nosaukt.

Akūta stresa reakcija, es izmetu.

-Kas?

Man tā bija. Vēl ir. Apmēram tā.

Labi. Tiešām prieks dzirdēt. Viņš pamāja, it kā aizgai-ņādams visu nepatīkamo projām. Tad nu mēs ar tavu mammu izdomājām: ko tu teiktu par ceļojumu šovasar uz Tampu, kur tu varētu pavērot ģimenes biznesu darbībā un brīdi štābā palauzīt kopā ar mani galvu? Protams, ja tev labāk patīk pārkravāt plauktus, tad nekā!

Viņš iesmējās tik skaļi, ka es nevilšus atkāpos.

Tu varētu dzīvot tikai pa māju, bet nedēļas nogalē kopā ar mani un brālēniem iet pamakšķerēt tarponus.

Pēc tam tēvocis Bobijs minūtes piecas aprakstīja savu jauno jahtu, iedziļinoties gandrīz pornogrāfiskos sīkumos, it kā ar to vien pietiktu, lai noslēgtu darījumu. Beidzis viņš pasmaidīja un sniedza man roku.

Ko teiksi, Džeik, vecīt?

Laikam jau cilvēks domāja, ka tādu piedāvājumu nenoraidīšu, tomēr es labāk pavadītu vasaru Sibīrijas darba nometnē nekā dzīvotu kopā ar tēvoci un viņa samaitātajiem bērniem. Kas attiecas uz darbuSmartAid štābā, zināju, ka no tā, iespējams, nākotnē neizbēgšu, tomēr rēķinājos vismaz vēl ar dažām vasarām brīvībā un tad četriem gadiem koledžā, un tikai pēc tam neatliktu nekas cits kā ieslēgties korporācijas būri. Vilcinājos, domādams, kā pieklājīgi izlocīties. Beigās izspiedu:

Nezinu, vai mans psihiatrs uzskatīs, ka man tāds pasākums varētu būt lietderīgs.

Tēvocis savilka kuplās uzacis. Nenoteikti pamājis ar galvu, viņš sacīja: Nūja, protams, noteikti. Labi, lai tad viss iet savu gaitu, draudziņ! Dzīvosim, redzēsim, vai ne?

Nesagaidījis atbildi, viņš devās projām, ar skatienu meklēdams nākamo upuri, kuru sagrābt aiz elkoņa.

Māte paziņoja, ka laiks izsaiņot dāvanas. Viņa vienmēr pieprasīja to darīt visu klātbūtnē, un tas nebija viegli, jo, kā jau minēju, melot es nemāku. Tātad es nespēju notēlot pateicību par diskiem ar Ziemassvētku dziesmām kantristilā vai izdevumaField and Stream abonementu (tēvocis Less gadiem uzturēja maldinošu priekšstatu par mani kā dabas bērnu), tomēr pieklājības pēc, izmocījis smaidu, pacēlu katru izsaiņoto lietiņu, lai visi var to apbrīnot, līdz no dāvanu kaudzes uz kafijas galda bija palikušas tikai trīs. Pirmo paņēmu vismazāko sainīti.

Tajā bija vecāku četrgadīgā luksusa sedana atslēga. Viņi dzīrās pirkt jaunu spēkratu, tāpēc, kā paskaidroja mamma, es mantošu veco. Mans pirmais autiņš! Visapkārt viesi skandināja ai unvai, bet man svila seja. Jutos tā, it kā, pie-ņemdams tik pasakainu dāvanu, dižotos Rikija priekšā, kura vāģa vērtība bija mazāka par manu mēneša kabatas naudu divpadsmit gadu vecumā. Laikam jau vecāki centās modināt manī interesi par naudu, bet man tā bija vienaldzīga. Tomēr viegli tā teikt, ja tev naudas papilnam.

Otrā dāvana bija digitālā kamera, kuru biju vecākiem diedelējis visu pagājušo vasaru.

Ai! es izdvesu, juzdams rokā tās smagumu. Lieliska!

Esmu iecerējis jaunu grāmatu par putniem, tētis paziņoja. Nodomāju, ka tu varētu šo to pabildēt.

-Jaunu grāmatu! māte iesaucās. Kolosāla ideja, Frenk! Starp citu, kas notika ar tavu iepriekšējo sacerējumu?

Māte, protams, bija izdzērusi vairākas glāzes vīna.

Vēl šo to pieslīpēju, tētis klusi atbildēja.

Ak,skaidrsI

Tēvocis Bobijs nozviedzās.

Labi! skaļi atbildēju, sniegdamies pēc pēdējās dāvanas. Tā ir no krustmātes Sūzijas.

Īstenībā, krustmāte, man plēšot iesaiņojamo papīru, pavēstīja, no tava vectēva.

Sastingu pusceļā. Istabā iestājās nāves klusums: visu acis pievērsās krustmātei Sūzijai, it kā viņa būtu piesaukusi ļaunā gara vārdu. Tētim saspringa seja, mamma izrāva pēdējo malku vīna.

Atver un redzēsi, krustmāte Sūzija mudināja.

Noplēsis papīru līdz galam, ieraudzīju vecu grāmatu cietos

vākos ar cūkausim, bez apvāka.Ralfa Valdo Emersona "Izlase". Skatījos, it kā gribēdams lasīt cauri vākam; nespēju noticēt, ka turu to savās drebošajās rokās. Vectēva pēdējie vārdi bija zināmi vienīgi dakterim Golanam, un dakteris ne vienu reizi vien bija teicis, ka visas sarunas paliks starp mums ar noteikumu, ka neizdomāšu ieraut tīrīšanas līdzekli vai izpildīt atmuguriski salto noSunshine Skyway tilta.

Vaicājoši uzlūkoju krustmāti, nespēdams parunāt. Izmocījusi vārgu smaidu, viņa sacīja:

Atradu tava vectēva rakstāmgaldā, kad kārtojām viņa māju. Grāmatas sākumā viņš ierakstījis tavu vārdu. Nodomāju, ka novēlējis tev.

Lai Dievs svētī krustmāti Sūziju! Galu galā viņai tomēr ir sirds.

Lieliski. Nezināju, ka tavs vectētiņš lasīja grāmatas, -mamma lūkoja padarīt gaisotni vieglāku. Prātīgi.

Laikam beidzot mani pazinis, viņš iekliedzās un, n

Piespiedis pirkstu pie lūpām, Enohs izgāja laukā.

Pagaidi! Emma iekliedzās, skrienot apkārt ēkai

-Jā, tētis, sakodis zobus, izspieda. Paldies, Sūzena.

Atvēru grāmatu. Titullapā tiešām bija novēlējums vectēva trīcošajā rokrakstā.

Sakustējos, gribēdams iet projām, lai nesāktu visu priekšā pinkšķēt, bet tad no grāmatas kaut kas izslīdēja un nokrita uz grīdas.

Pieliecies to pacēlu. Vēstule!

Emersons. Vēstule.

Jutu, ka man no sejas aizplūst asinis. Māte, pieliekusies tuvāk, saspringti čukstus pajautāja, vai negribu iedzert ūdeni, un tas mammas valodā nozīmēja:saņemies, cilvēki skatās!

Man tikai mazliet, ē… es atbildēju.

Piespiedis roku pie vēdera, laidos projām uz savu istabu.

* * *

Vēstule bija rakstīta uz smalka papīra bez līnijām cilpainā, krāšņā, gandrīz vai kaligrāfiskā rokrakstā, melnajai tintei mainot nokrāsu, it kā autors būtu lietojis senu spalvaskātu. Sāku lasīt:

Kā solījusi, autore bija ielikusi vēstulē vecu fotouzņēmumu.

Turēdams to galda lampas spožajā gaismā, lūkoju siluetā saskatīt kaut ko vairāk nekā tikai seju, taču neko īpašu neredzēju. Dīvains portrets, tomēr krasi atšķirīgs no vectēva kolekcijas. Nekādu triku: vienkārša sieviete ar pīpi mutē. Līkā pīpe karājās lejup no lūpām gandrīz kā Šerlokam Holmsam. Nespēju atraut skatienu.

Vai tas, pēc vectēva domām, man bija jāmeklē? Jā,noteikti ne jau Emersonavēstules, bet Emersona grāmatā ieliktaissūtījums. Bet kas ir direktore mis Peregrine? Nopētīju aploksni, meklēdams atpakaļadresi, bet atradu tikai izbalējušu pastmarku ar uzrakstuCairnholm Is, Cymru, UK.

UK tātad Apvienotā Karaliste. Bērnībā pētīdams atlantus, biju iegaumējis, kaCymru nozīmē Velsu.Cairnholm Is noteikti ir tās salas nosaukums, kuru mis Peregrine pieminējusi vēstulē. Vai tā pati, kur bērnībā dzīvoja vectēvs?

Pirms deviņiem mēnešiem vectētiņš Portmens mudināja mani meklēt putnu, bet pirms deviņiem gadiem zvērēja, ka bērnunamu, kurā viņš savulaik dzīvoja, sargājis putns, kas smēķēja pīpi. Septiņu gadu vecumā es to uztvēru burtiski, taču sieviete attēlā sūca pīpi, un viņu sauca Peregrine1, tātad vanagu paveids. Ko tad, ja putns, kuru vectēvs vedināja meklēt, īstenībā bija sieviete, kas viņu izglāba, bērnunama vadītāja? Varbūt viņa nu jau veca kā zeme vēl dzīvo uz salas, lai gan pagājuši daudzi gadi, un viņu uztur audzēkņi, kas izauguši, bet nav aizbraukuši projām.

Vectēva pēdējie vārdi beidzot ieguva neparastu jēgu. Viņš gribēja, lai dodos uz salu un atrodu sievieti, kādreizējo bērnunama direktori. Ja kāds zināja vectēva bērnības noslēpumus, tad tā bija viņa. Taču pastmarka uz aploksnes liecināja, ka vēstule rakstīta pirms piecpadsmit gadiem. Vai mis Peregrine vēl varētu būt dzīva? Parēķināju galvā: ja 1939. gadā viņai bija, pieņemsim, divdesmit pieci gadi, tad šodien jau ir ap simtu.

Tātad pilnīgi iespējams Englvudā taču bija sastopami pat vecāki cilvēki, kas dzīvoja vienatnē un brauca ar mašīnu. Pat tad, ja mis Peregrine pēc vēstules nosūtīšanas būtunomirusi, Kērnholmā, iespējams, atradīsies kāds, kas varēs man palīdzēt, kas pazina vectētiņu Portmenu bērnībā. Cilvēks, kas zina viņa noslēpumus.

Mis Peregrine rakstīja "mēs".Tie, kas palikuši.

Varat iedomāties, cik grūti bija pārliecināt vecākus, lai atļauj man pavadīt daļu vasaras saliņā netālu no Velsas krastiem. Abi, sevišķi jau māte, atrada daudzus nepārvaramus apstākļus, kuru dēļ mana ideja jānoraksta; starp tiem bija izmaksas un plāns pavadīt vasaru kopā ar tēvoci Bobiju, apgūstot zāļu impērijas pārvaldi. Tāpat ari nevarēju braukt viens, bet ne tēvu, ne māti ceļojums neinteresēja. Atspēkot viņu argumentus nevarēju un vēlmi doties ceļā-jutu, ka man tas jādara, nespēju pamatot tā, lai pats no malas neizskatītos vēl trakāks, nekā viņi ar bailēm sirdī uzskatīja. Protams, negrasījos vecākiem atklāt vectētiņa Portmena pēdējos vārdus un rādīt vēstuli vai fotoattēlu, jo tad es sevi nodotu. Vienīgais saprātīgais iegansts, kas ienāca prātā, bija paziņot, ka vēlos izpētīt mūsu dzimtas vēsturi, vai ari žēloties, ka Čads Krāmers un Džošs Bells šovasar ceļos uz Eiropu. Kāpēc ari es nevarētu? Atkārtoju to pie katras izdevības, mēģinādams slēpt izmisumu (vienreiz pat ķerdamies pie salmiņa:Manuprāt, naudas jums kā spaļu, taču uzreiz nožēlodams savus vārdus). Sāku jau zaudēt cerības.

Bet tad sekoja vairāki notikumi, kas nāca īsti laikā. Pirmkārt, tēvocis Bobijs vairs nepriecājās, ka pavadīšu vasaru pie viņa, -kurš gan grib savās mājās aptaurēto? Tāpēc man rokas beidzot bija brīvas. Otrkārt, tētis uzzināja, ka Kēmholmas salā dzīvo ārkārtīgi nozīmīgas putnu sugas un droši vien puse no tām ir tādas, par kurām sapņo visi ornitologi. Tētis daudz runāja par iecerēto putnu grāmatu, un es pie katras izdevības viņu uzkurināju, izlikdamies, ka ari mani interesē viņa projekts. Tomēr galavārdu pateica doktors Golans. Man vajadzēja tikai iepīkstēties, un viņš mūs visus satrieca, ne tikai atbalstīdams manu nodomu, bet ari mudinādams vecākus laist mani ceļā.

Viņam tas varētu būt svarīgi, kādudien pēc vizītes dakteris skaidroja manai mātei. Apmeklējot salu, kuru vectēvs tā mitoloģizējis, zēns atbrīvosies no maldiem. Pārliecināsies, ka tā ir parasta vieta tāda pati kā jebkura cita, bez jelkādām burvestībām -, un beigās vectēva fantāzijas zaudēs pār viņu varu. Tas būtu visai efektīvs veids, kā apkarot fantāzijas ar realitāti.

Manuprāt, viņš tām vairs netic. Māte mani uzlūkoja. Vai ne, Džeik?

Neticu, es viņu mierināju.

Apzināti ne, doktors Golans turpināja, šobrīd galvenos sarežģījumus rada zemapziņa. Sapņi un bailes.

Vai tiešām jūs domājat, ka ceļojums viņam palīdzēs? -māte, piemiegusi acis, jautāja, it kā gatava skatīties patiesībai acis. Jautājumos par to, ko man vajag vai nevajag darīt, doktora Golana vārds bija likums.

Domāju gan, ārsts atbildēja.

Līdz ar to mana dilemma bija atrisināta.

* * *

Tālāk viss gāja kā pa diedziņu. Nopirkām lidmašīnas biļetes, izstrādājām grafikus, sastādījām plānus. Abi ar tēti nolēmām ceļot tris nedēļas jūnijā. Pārliku, vai nav par daudz, bet tētis apgalvoja, ka pamatīgai salas putnu kolonijas izpētei viņam vajag vismaz trīs nedēļas. Gaidīju, ka mamma iebildis (veselas tris nedēļas!), taču, jo tuvāk nāca mūsu aizceļošanas diena, jo lielāka sajūsma viņu pārņēma.

Abi mani vīrieši, viņa smaidīdama teica, laidīsies lielajā piedzīvojumā!

Mātes sajūsma mani tiešām aizkustināja, līdz kādudien nejauši noklausījos viņas telefonsarunu ar draudzeni, kurā māte atzinās, ka ar prieku tris nedēļas baudīs veco dzīvi, kad nebūs jāraizējas par diviem nevarīgiem bērniem.

Bet es tevi mīlu, gribēju iesaukties, paužot iespējami aizvainojošu ironiju, bet māte mani nebija pamanījusi, un es klusēju. Māti es, protams, mīlēju, taču lielākoties tāpēc, ka tā pieklājas, nevis tādēļ (kā man pašam šķita), ka viņa man varētu iepatikties, ja es satiktu viņu uz ielas. Starp citu, tur mēs nemaz nevarētu sastapties, jo staigāšana, viņasprāt, piedienēja nabadzīgajiem.

No mācību gada beigām līdz ceļojuma sākumam vēl bija tris nedēļas, kuru laikā centos noskaidrot, vai mis Alma Le Feja Peregrine vēl ir dzīva, taču internetā neko neatradu. Ja viņa būtu dzīva, es piezvanītu un vismaz brīdinātu par ierašanos. Necik ilgi, un atklājās, ka Kērnholmā gandrīz nevienam nekad nav bijis telefona. Atradu tikai vienu tālruņa numuru visā salā, tāpēc uz to ari piezvanīju.

Savienojums prasīja gandrīz minūti, klausulē šņāca un klikšķēja, iestājās klusums, atkal šņāca, un es jutu katru lielā attāluma jūdzi, kas mūs šķīra. Beigās dzirdēju dīvaino Eiropas signālupī-pī, pī-pī, un tad man atbildēja vīrietis, manuprāt, galīgi piedzēries.

Pesteļu ala! viņš vada otrā galā brēca.

Fonā bija dzirdams velnišķīgs troksnis: trula rēkoņa, kāda varētu būt ballītes kulminācijā, kad čaļi piedzirda skuķus un pēc tam izvaro. Centos nosaukt savu vārdu, bet diez vai sarunu biedrs mani dzirdēja.

Pesteļu ala! viņš atkal iebļāvās. Kas tur runā?

Nepaguvu atbildēt, jo viņš atrāva klausuli no auss un kādam

uzkliedza.

Es taču teicu, aizverieties, velna maitas, es runāju pa…

Pēc tam iestājās klusums. Labu bridi apjucis sēdēju, piespiedis klausuli pie auss. Vēlreiz zvanīt nebija vērts. Ja jau Kērnholmā ir tikai viens telefons un tas pats romantiskajā slēptuvēPesteļu ala, uz ko es vispār varēju cerēt? Vai tiešām pirmajā ceļojumā uz Eiropu man vajadzēs vairīties no iereibušiem maniakiem un novērot putnus, kas apķēzī akmeņainas pludmales? Iespējams. Taču, ja tikai beigās šādi spēšu likt mierā vectēva noslēpumu un turpināt savu parasto dzīvi, tad visas ciešanas būs tā vērtas.

TREŠĀ NODAĻA

Biezajā miglā bijām kā akli. Kad kapteinis paziņoja, ka tuvojamies krastam, noturēju to par joku: no prāmja zvalstīgā klāja neko neredzēju, izņemot bezgalīgu, pelēku aizkaru. Pieķēries margām, lūkojos zaļganajos viļņos, vērodams zivis, kas tuvākajā nākotnē, iespējams, priecēs mani brokastis; tikmēr tēvs drebēdams stāvēja blakus, izmeties vienā kreklā. Kas gan varēja paredzēt, ka jūnijs būs tik auksts un mitrs? Cerēju, ka mums abiem, kas, drosmīgi pievārējuši trīsdesmit sešas mokošas stundas (trīs lidmašīnas, divas pārsēšanās) un snauduši uz maiņām netīrās dzelzceļa stacijās, ari bezgalīgais, nelabumu uzdzenošais brauciens ar prāmi atmaksāsies. Bet tad tēvs iesaucās:

Skaties!

Pacēlis galvu, ieraudzīju, ka tukšajā audeklā mūsu priekšā iezīmējas augsts, klinšains kalns.

Mana vectēva sala. Izplūdušām kontūrām, drūma, tīta miglā, miljoniem ķērcošu putnu sargāta, tikpat kā sens, milžu būvēts cietoksnis. Skatījos uz kraujajām klintīm, kuru virsotnes iznira rēgainu mākoņu kalnos, un atskārtu, ka tiešām tuvojos mistiskai pasaulei.

Nelabumi pamazām atkāpās. Tētis skraidīja riņķī kā bērns Ziemassvētkos, neatraudams skatienu no putniem, kas meta virs mums slaidus lokus.

Džeikob, paskaties uz to tur! viņš sauca, rādīdams uz punktiņiem gaisā. Mazie vētrasputni!

Kad piebraucām tuvāk klintīm, sāku ievērot dīvainus veidojumus, kas glūnēja no ūdens. Viens no jūrniekiem garāmiedams pieķēra mani, kad, noliecies pār margām, skatījos ūdenī.

Vai neesi redzējis nogrimušu kuģu vrakus?

Uzmetu viņam vaicājošu skatienu.

Vai tiešām vraki?

Te taču viscaur ir kuģu kapsēta. Kā saka vecie kapteiņi: "Starp Hartlandas ragu un Kērnholmas līci nakt' un dien' jūrnieku gaida kaps vien!"

Tobrīd peldējām garām avarējušam kuģim, kas bija tik tuvu ūdens virsmai, ka skaidri redzēju tā zaļgano karkasu. Šķita, ka vraks tūlīt iznirs no seklā ūdens kapa kā zombijs.

Vai redzi to tur? Jūrnieks pamāja. To nogremdēja zemūdene.

Vai te bija zemūdenes?

Bez sava gala. Visa Īrijas jūra bija piedrazota ar vācu zemūdenēm. Ja izceltu visus kuģus, kurus viņi torpedēja, varu saderēt, ka sanāktu puse flotes.

Izteiksmīgi pacēlis vienu uzaci, jūrnieks smiedamies aizgāja.

Diebu pa klāju uz kuģa galu, lai noskatītos vrakā, kas pazuda skatienam. Sāku jau pārlikt, vai mūs krastā neizcels ar īpašu mehānismu, bet tad stāvās klintis, mūs sveicinādamas, nolaidās zemāk. Apbraukuši zemesragu, ieslīdējām klinšainā pusmēness formas līcī. Tālumā jau redzēju nelielu ostu, kurā šūpojās daudzkrāsainas zvejnieku laivas, bet tālāk pilsētu, kas šķita ielikta zaļā podā ar zemi. Pļavu ielāpi ar plankumiem līdzīgām aitām klāja kalnus, kas cēlās pretim augstai korei, virs kuras kā vate klājās baltas mākoņu kupenas. Dramatiski un skaisti neko tādu vēl nebiju redzējis. Kad iepukšķinājām līcī, mani pārņēma piedzīvojumu gars, beidzot ieraugot zemi, kas kartē iezīmēta ar necilu, zilu švīku.

Piestātnē kuģis apstājās, un mēs ar ceļasomām devāmies uz pilsētiņu. Ieskatoties vērīgāk, redzēju, ka, tāpat kā citos gadījumos, arī tagad tuvumā viss nebija tik skaists kā no tāluma. Gar dubļaina grantsceļa malām rindojās balti nobal-sināti namiņi svešādi, ja neņem vērā satelītšķīvjus, kas rēgojās uz jumtiem. Kērnholma atradās nomaļā vietā, un piegādāt strāvu no cietzemes izmaksu dēļ nebūtu saprātīgi, tāpēc uz katra stūra kā niknas lapsenes dūca pretīgi smirdoši dīzeļa ģeneratori, sabalsodamies ar traktoru rūkoņu, kuri te bija vienīgais transports. Pilsētas nomalēs rindojās pamesti senatnīgi namiņi bez jumtiem, liecinot par iedzīvotāju skaita samazināšanos; droši vien jauno paaudzi no gadsimtiem senās zvejniecības un lauksaimniecības tradīcijām aizvilināja spožākas izredzes lielajā pasaulē.

Stiepām ceļasomas cauri pilsētai, meklēdami Priesteru namu, kur tētis bija rezervējis mums istabu. Domāju, ka tas būs vecs dievnams, pārvērsts pansijā, nekā īpaša, tikai gultasvietas, kur atlaisties, kad nevērosim putnus un nemeklēsim noslēpuma pavedienus. Prasījām vairākiem vietējiem cilvēkiem ceļu, bet par atbildi saņēmām tikai apjukušus skatienus.

Viņi taču runā angļu valodā, vai ne? tētis skaļi prātoja.

No nesaprātīgi smagā kofera man jau sāka sāpēt roka, kad

beidzot ieraudzījām baznīcu. Cerējām, ka tur būs viesnīca, bet, iegājuši iekšā, redzējām, ka dievnams tiešām pārvērsts, taču ne pansijā, bet panīkušā mazā muzejā.

Pusslodzes pārzini atradām istabā, kurā uz sienām karājās veci zvejas tīkli un aitu cirpšanas dzirkles. Ieraugot mūs, viņa seja sāka starot, bet, uzzinot, ka esam tikai apmaldījušies, viņš sašļuka.

Jādomā, ka meklējatPriesteru alu, muzeja pārzinis sacīja. Mūsu salā nekur citur istabas neizīrē.

Labu bridi viņš sniedza mums padomus ritmiskā izloksnē, kas mani gaužām uzjautrināja. Biju stāvā sajūsmā par velsiešu izrunu, lai gan pusi no teiktā nesapratu. Tētis pateicās, un mēs pagriezāmies, lai ietu prom, taču kungs bija tik laipns, ka es aizkavējos, lai uzdotu vēl kādu jautājumu.

Kur jums te būtu vecais bērnunams?

Vecais… kā jūs teicāt? Viņš uz mani pašķielēja.

Ne pa jokam nobijos, iedomājies, ka esam atbraukuši uz pavisam citu salu vai bērnunams ir tikai viens no vectēva izgudrotajiem stāstiem.

Vai te kaut kur tuvumā nebija patversme bēgļu bērniem? es prasīju. Kara gados. Liela māja.

Iekodis lūpā, muzeja pārzinis mani aizdomīgi pētīja, it kā apsvērdams, ko darīt palīdzēt vai atteikt.

Par bēgļiem man pirmā dzirdēšana, viņš sacīja, taču, šķiet, zinu vietu, kas jūs interesē. Otrā salas galā, garām purvam, cauri mežam. Lai gan jūsu vietā es viens tur neietu. Varat nomaldīties, un tad vienīgie orientieri, lai neieskrietu klintī, būs slapja zāle un aitu bariņi.

Labi gan, ka pateicāt, tētis uzmeta man skatienu. Apsoli, ka viens tur neiesi!

Labi jau, labi.

Starp citu, kas jūs īsti interesē? muzeja pārzinis pavaicāja. Tūristu maršrutā tas nav iezīmēts.

Neliels ģenealoģijas projekts, nekas vairāk. Tētis jau mīņājās pie durvīm. Mans tētis bērnībā te dažus gadus dzīvoja.

Sapratu, ka tēvs par katru cenu grib noklusēt par psihiatru un mirušo vectēvu. Vēlreiz pateicis paldies, viņš steigšus izgrūda mani laukā pa durvīm.

Likām aiz auss muzejnieka norādījumus un, pagriezušies atpakaļ, aizgājām līdz drūmam, melnā granītā cirstam piemineklim ar iegravētu uzrakstu Gaidošā sieviete. Veltījums visiem, kas pazuduši jūrā. Sievietes seja pauda līdzjūtību, rokas viņa bija izstiepusi pret līci tālumā un ari pret Priesteru alu tepat pāri ielai. Neesmu lietpratējs viesnīcu jautājumā, tomēr pietika uzmest skatienu noplukušajai izkārtnei, lai zinātu, ka mūs negaida četru zvaigžņu viesnīca un mīksti spilveni ar konfektēm uz tiem. Virs durvīm milzu burti vēstīja, ka te irVĪNI, ALUS, DEGVĪNS, bet zemāk, jau necilākā rakstā:

Labs ēdiens. Pašā apakšā izlasīju piebildi rokrakstā:Izīrējam istabas, taču burtias bija nokasīti un to vietā uzskricēlētsu, tātad vienu istabu. Velkot somas uz durvīm, tētis zūdījās par viltvāržiem un maldinošiem sludinājumiem, bet es, pametis skatienu atpakaļ uzGaidošo sievieti, pārliku, vai viņa negaida dzeramā glāzīti.

Tikuši ar visām ceļasomām pāri slieksnim, mirkšķinājām acis zemas griestu spuldzes spilgtajā gaismā. Tiklīdz redze pielāgojās, sapratu, kaala ir visai trāpīgs raksturojums: pa sīkrūšu logiem telpā ieplūda tik vien gaismas, lai varētu tikt pie alus mucas krāna, pa ceļam nepaklūpot pret krēsliem un galdiem. Galdi bija veci, izļodzījušies, drīzāk derīgi malkai. Pie bāra letes rīta stundā sēdēja diezgan daudz apmeklētāju nenosakāmā reibuma pakāpē, kā lūgsnā noliekuši galvu virs glāzēm ar dzintarkrāsas dzērienu.

Droši vien meklējat istabu, ierunājās vīrs aiz letes un iznāca laukā, lai ar mums sarokotos. Mans vārds ir Kevs, un tie ir mani biedri. Sasveicinieties ar viesiem!

Sveiki, vīri atmurmināja, paceldami glāzes.

Sekojām Kevam pa šaurām kāpnēm uz istabām

(daudzskaitlī!), lai gan labākajā gadījumā to varētu nosaukt par pieticīgu mitekli. Divas guļamistabas, no kurām uz lielāko pieteicās tētis, un telpa, kas bija gan virtuve, gan ēdamistaba un dzīvojamā istaba, proti, ar galdu, kožu saēstu dīvānu un elektrisko plīti. Kevs teica, ka tualete darbojas gandrīz visu laiku, bet, ja saiet grīstē, vienmēr gatavībā ir vecā labā būda. Viņš pamāja uz pārvietojamu tualeti alejas galā, labi redzamu no manas guļamistabas loga.

Jā, un vēl jums vajadzēs šīs, saimnieks izņēma no skapja divas petrolejas lampas. Ģeneratorus desmitos izslēdz, jo degvielas piegāde ir nāvīgi dārga, tāpēc atliek vai nu agri iet gulēt, vai arī izmantot sveces un petroleju, -viņš pasmaidīja. Ceru, ka tas jums neatgādina viduslaikus, ha, ha!

Pārliecinājām Kevu, ka pret tualeti laukā un petroleju neiebilstam:tīri jautri, īstenībā neliels piedzīvojums, jā, ser. Beigās viņš mūs veda lejā, lai atzīmētu mūsu ierašanos.

Laipni lūdzu uz maltītēm! Kevs sacīja. Gan jau nāksiet, jo citur paēst nevar. Ja vajag piezvanīt, aiz stūra mums ir telefonu būda. Dažreiz gan jāpastāv rindā, jo mobilo te izmantot nevar un mums ir tikai viena telefonlīnija. Bet teikšu, kā ir: tikai pie mums ir ēdamais, gultasvietas un tālrunis!

Atliecies viņš palaida garu, skaļu smieklu.

Vienīgais telefons uz salas. Nopētīju pa gabalu: jā, ar durvīm, kuras var aizvērt, lai citi neklausās, kā vecās filmās. Ar šausmām atskārtu, ka pirms vairākām nedēļām zvanīju uz šejieni, bordeli, uzdzīvotāju midzeni.Ak tad te ir Pesteļu ala!

Kevs pasniedza tētim mūsu numura atslēgas.

Ja rodas jautājumi, viņš teica, zināt, kur mani meklēt.

Man ir jautājums, es sacīju, kas ir pest… gribēju teikt, priesteru ala?

Vīri pie bāra letes sāka smieties.

Tā taču ir ala priesteriem, kā tad citādi! viens iesaucās, un pārējie smējās vēl skaļāk.

Kevs pa nelīdzenajiem dēļiem piegāja pie kamīna, pie kura gulēja noplucis suns.

Tieši te, viņš ar papēdi piedauzīja grīdai, kur acīmredzot bija durvis, senos laikos, kad par to vien, ka biji katolis, tevi pakāra kokā, mācītāji te meklēja patvērumu. Kad tuvojās karalienes Elizabetes asinssuņi, mēs, ja vajadzēja slēpties, meklējām omulīgu kaktiņu, tādu kā te priesteru alā.

Ievēroju, ka viņš sakamēs, it kā ar sen mirušajiem saliniekiem būtu bijis personiski pazīstams.

Tiešām mājīgi! atsaucās viens no dzērājiem. Vienīgi zem grīdas bija karsti un šauri pēc velna!

Es pats meklētu siltu, mājīgu stūrīti, ja nāktos bēgt no priesteru slepkavām!

Aiziet! pirmais runātājs iesaucās. Par Kērnholmu lai tā mums vienmēr ir drošs patvērums kā klints!

Par Kērnholmu! visi korī piebalsoja, paceldami glāzes.

* * *

Laika joslu maiņas un nāvīgā noguruma dēļ agri devāmies pie miera, pareizāk sakot, atgūlāmies un spiedām galvas spilvenos, lai glābtos no pulsējošās kakofonijas, kas spiedās cauri grīdas dēļiem, turklāt tik skaļi, ka vienubrīd domāju -dzīrotāji ielauzušies manā istabā. Pēc tam pulkstenis acīmredzot nosita desmit, jo ģeneratori aiz loga nosprauslojušies noslāpa, apklusa mūzika apakšstāvā un nodzisa ari ielu gaismas, kas iespīdēja manā istabā. Pēkšņi jutos, kā iekūņojies klusā, svētlaimīgā tumsā, un tikai viļņu šļaksti tālumā atgādināja, kur esmu.

Pirmo reizi pēc daudziem mēnešiem iekritu dziļā miegā bez murgiem. Sapnī redzēju vectēvu zēna gados pirmajā naktī uz salas, ieceļojušu svešā zemē, zem sveša jumta; turklāt viņš jutās parādā par dzīvi cilvēkiem, kas runāja citā valodā. Kad pamodos, pa logu lija saules gaisma, un es sapratu, ka mis Peregrīne izglāba dzīvību ne tikai vectēvam, bet arī man un tēvam. Šodien, ja paveiksies, centīšos beidzot viņai pateikties.

Nokāpis lejā, ieraudzīju tēti sēžam pie galda un malkojam kafiju: droši vien domās viņš jau skatījās binoklī. Apsēdos, un tad parādījās Kevs ar diviem šķīvjiem, kas bija pilni ar nezināmas izcelsmes gaļu un apceptiem grauzdiņiem.

Pat nenojautu, ka grauzdiņus var apcept, es noteicu, un Kevs man atbildēja, ka nezinot nevienu produktu, kuru, viņaprāt, nevar uzlabot ar cepšanu.

Brokastu laikā apspriedāmies ar tēti, ko šodien darīsim. Izšķīrāmies doties izlūkgājienā uz salu. Vispirms nolēmām sameklēt putnu novērošanas vietas tētim, bet pēc tam meklēt bērnunamu. Riju dzīvus kumosus, gribēdams ātrāk tikt laukā.

Krietni iestiprinājušies ar trekno maltīti, izgājām no Priesteru alas un devāmies pastaigā pa pilsētu, vairīdamies no traktoriem un sakliegdamies ģeneratoru rūkoņā, līdz ielas atkāpās lauku priekšā un troksnis aiz muguras pieklusa. Bija spirdzinoša, brāzmaina diena saule slēpās aiz milzīgiem mākoņu vāliem, lai pēc mirkļa izsprauktos laukā, raibinā-dama kalnus ar iespaidīgām gaismas svēdrām: jutos uzlādēts un cerību pilns. Gājām uz klinšu ieskautu pludmali, kur tētis no prāmja bija nopeilējis putnu bariņu. Prātoju, kā to sasniegsim, jo sala atgādināja bļodu: gar malām tai bija stāvi kalni un pašā jūras krastā bīstamas klintis, taču te bija īpaša vieta, kur krauja noapaļojās un taciņa gar ūdeni veda uz šauru smilts joslu.

Gājām uz krastu, kur mitinājās vesela spārnaiņu civilizācija. Putni lidinājās un ķērca, tvarstīdami paisuma peļķēs zivis. Redzēju, ka tēvs iepleš acis.

Apbrīnojami, viņš murmināja, ar pildspalvas strupo galu skrāpēdams pārakmeņojušos mēslus. Man te vajadzēs mazliet vairāk laika. Neiebilsti?

Tādu izteiksmi tēva sejā neredzēju pirmo reizi, tāpēc zināju, kamazliet vairāk nozīmē nez cik stundu.

Tad iešu meklēt māju viens, es atbildēju.

Viens tu neiesi! Tu taču apsolīji.

Atradīšu kādu, kas mani aizvedīs.

-Kur?

Gan jau Kevs kādu ieteiks.

Tētis skatījās uz jūru, kur klinšu vidū pacēlās liela, aprūsējusi bāka.

Tu jau zini, ko es tev atbildētu, ja blakus būtu mamma, -viņš sacīja.

Mammai un tētim bija dažādi uzskati par vecāku lomu. Mamma bija uzstājīga, vienmēr grozījās manā tuvumā, taču tēvs šķita mazliet pieļāvīgāks. Viņaprāt, man šad un tad bija veselīgi kļūdīties. Turklāt, palaidis mani savā vaļā, viņš pats varētu visu dienu spēlēties ar jaunatklājumu.

Labi, tētis beigās piekrita, tomēr paziņo man sava pavadoņa tālruņa numuru.

Tēt, te taču nevienam nav telefona!

Viņš nopūtās.

Labi. Nu bet meklē tādu, uz ko var paļauties.

* *

Kevs bija izgājis darīšanās, un, tā kā hroniskos žūpas lūgt sev ceļabiedros negribēju, iegāju tuvākajā veikalā pie cilvēka, kas vismaz kārtīgi strādā. Uz durvīm bija rakstīts ZIVJU TIRGOTAVA. Atgrūdu tās vaļā un sarāvos, ieraudzījis priekšā bārdainu milzi ar asiņainu priekšautu. Nogriezis zivij galvu, vīrs glūnēja uz mani ar lielu nazi rokā, un es sev apsolīju nekad vairs nenosodīt dzērājus.

Kāda velna pēc? noklausījies manu lūgumu, veikalnieks norūca. Tur jau nekā nav, tikai muklājs un traki laikapstākļi.

Pastāstīju par vectēvu un bērnunamu. Saraucis uzacis, viņš pārliecās pār leti un aizdomīgi nopētīja manas kurpes.

Manuprāt, Dailens nebūs pārāk aizņemts un jūs aizvedīs, viņš sacīja, ar nazi norādīdams uz zēnu apmēram manos gados, kurš kārtoja zivis saldētavas nodalījumā, vienīgi vajadzēs kārtīgus apavus. Krosenēs tur nevar iet, uzreiz būs pilnas ar dubļiem.

Tiešām? es brīnījos. Jūs tā domājat?

Dailen! Sameklē viesim gumijas zābakus!

Smagi nopūties, zēns, cik lēni vien varēdams, aizvēra saldētavu, apslaucīja rokas un aizslāja pie plauktiem ar rūpniecības precēm.

Jums paveicies, jo varam piedāvāt labus, pamatīgus zābakus, zivju tirgotājs sacīja. Jāpērk, par velti jau neko nevar dabūt!

Smiedamies viņš cirta ar nazi lasim, un zivs galva aizslīdēja pa asiņaino leti tieši giljotīnas spainītī.

Izķeksēju no kabatas naudu, kuru tētis man bija piešķīris ārkārtas gadījumam. Neliela izspiešana taču nav dārga samaksa par to, lai sameklētu sievieti, kuras dēļ biju šķērsojis Atlantijas okeānu.

No veikala izgāju gumijas zābakos tik lielos, ka iekāpu tajos ar visām krosenēm, un tik smagos, ka bija grūti turēties vienā solī ar īgno pavadoni.

Vai tu mācies skolā tepat uz salas? pajautāju Dailenam, steigdamies, lai no viņa neatpaliktu.

Mani tiešām interesēja, kā te dzīvo mani vienaudži.

Viņš nomurmināja kādas pilsētiņas vārdu uz cietzemes.

Bet kā tu tur tiec? Katru dienu brauc stundu ar prāmi?

Nūja.

Lūk, kā. Uz maniem turpmākajiem centieniem uzturēt sarunu Dailens atbildēja vēl atturīgāk, proti, neteikdams neko, tāpēc beigās padevos un sekoju klusēdams. Ejot laukā no pilsētas, saskrējāmies ar viņa draugu, vecāku zēnu žilbinoši dzeltenā treniņtērpā un ar mākslīgā zelta ķēdēm. Kērnholmā viņa apģērbs izskatījās tikpat eksotisks kā astronauta skafandrs. Iebelzis Dailenam ar dūri, zēns nosauca savu vārdu Tārps.

-Tārps?

Tas ir viņa skatuves vārds, Dailens paskaidroja.

Mēs esam nāvīgākais repa duets Velsā, Tārps dižojās. Esmu Tārps, bet viņš ir Dakteris Slakteris, ari Melnais Dailens, arīdzan Netīrais Bizness, Kērnholmas Pārākais Grāvējs. Vai parādīsim jeņķim, kā mēs to darām, Melnais D?

Dailens rādija sapīkušu vaigu.

-Tūlīt?

Palaid mazliet zemāk, dēls!

Dailens pārgrieza acis, tomēr paklausīja. No sākuma domāju, ka viņš aizrijies pats ar savu mēli, taču buldurējošie kāsi skanēja ritmiski puf, puf, HAH, puf-puf, HAH -, un tad Tārps sāka repa priekšnesumu.

Man patīk tizlā Priesterala/Tavam tētim pabalsts galā/ Mans ritms ir blīvs, jā, no malas viegli tas/Dailens rūc kā vārīts cālis karijā!

Dailens pieklusa.

Tur jau nav nekādas jēgas, viņš burkšķēja. Un no pabalsta dzīvo tavs tētis, nevis manējais!

Pie joda, Melno Dailen, mazliet zemāk! Tārps sāka dungot kā automāts, ar krosenēm rakdamies granti. Paņem mikrofonu, D!

Dailens šķita apjucis, tomēr pakļāvās.

Tikos ar spiču džāru, Šāronu / Kas bij' traka uz manām trenūzenēm un krosenēm ar / Izklaidēju šo kā pats doktors Kas / Bet ritmu uzbūru uz poda es!

Uz poda? Tārps nogrozīja galvu.

Nebiju sagatavojies!

Abi pajautāja, kā man patīk. Bet viņi taču paši nebija apmierināti viens ar otru, tāpēc nezināju, ko teikt.

Ziniet, man lielāka sajēga ir no melodiskām dziesmām ar ģitārām un tamlīdzīgi.

Tārps ar rokas mājienu mani pārtrauca.

Šim jau nebūtu saprašanas par ritmu, pat saņemot spērienu pa dibenu! viņš noburkšķēja.

Dailens iesmējās, un abi dīvaini sarokojās, saskardamies ar dūrēm.

Varbūt beidzot iesim? es pajautāju.

Abi vēl bridi paburkšķēja, pagorījās, taču bridi vēlāk devāmies tālāk, un tagad es jau vilkos aiz diviem pavadoņiem.

Turējos savrup, gudrodams, ko teikt mis Peregrīnei, ja viņu satikšu. Cerēju, ka mani stādīs priekšā kārtīgai velsiešu lēdijai un mēs malkosim tēju viesistabā, pieklājīgi tērzēdami, un es gaidīšu piemērotu bridi sliktām vēstīm.Esmu vectētiņa Portmena mazdēls. Man žēl, ka tieši man tas jums jāpavēsta, taču viņš mūs ir atstājis. Kad kundze klusēdama būs savaldījusi asaras, apbēršu viņu ar jautājumiem. Gāju nopakaļ Dailenam un Tārpam pa taku gar ganībām un gremojošām aitām, un tad sākām kāpt stāvā, elpu aizraujošā kalnā. Virsotnē mūs sagaidīja ložņājoši, neparasti biezi miglas vāli, radot iespaidu par citu pasauli. Iedomājos Bībeles stāstus. Varbūt migla simbolizēja Dievu nelielā dusmu uzplūdā, lādot ēģiptiešus. Kalna otrā pusē tā kļuva vēl biezāka. Saule izplēnēja, atgādinot bālgani baltu ziedu. Visu apņēma mitrums, kas pilēja man no pieres un sūcās apģērbā. Temperatūra kritās. Uz brīdi pazaudēju skatienam Dailenu un Tārpu, bet, tiklīdz taka iztaisnojās, ieraudzīju abus stāvam un gaidām mani.

Jeņķijzēn! Dailens iesaucās. Turp!

Paklausīgi sekoju. Nogriezāmies uz staignu pļavu. Aitas noskatījās ar lielām, valgām acīm, piemirkušu vilnu, nokārtām astēm. Un tad no miglas iznira neliela ar dēļiem apsista māja.

Vai tiešām te? brīnījos. Izskatās pavisam tukša.

Tukša? Tieši otrādi: pilna ar mēsliem, Tārps atbildēja.

Uz priekšu! Dailens mudināja. Pārliecinies pats!

Nospriedu, ka viņi grib mani izjokot, tomēr iegāju pa

durvīm, pat pieklauvējis. Tās nebija aizslēgtas un pie pirmā pieskāriena atvērās. Iekšā bija pārāk tumšs, lai kaut ko redzētu, tāpēc spēru soli uz priekšu, un, man par pārsteigumu,lejā, kur izskatījās pēc netīras grīdas, īstenībā bija izkārnījumu okeāns, kurā iegrimu līdz potītēm. Neapdzīvotā būda, kas šķita pavisam nekaitīga, bija aitu kūts. Vārda tiešā nozīmē mēslu bedre.

Ak kungs! riebuma pārņemts, iesaucos.

Laukā atskanēja skaļi smiekli. Steberēdams atkāpos uz durvīm, lai smakā nenoģībtu, bet mani pavadoņi, saķēruši vēderus, locījās smieklos.

Jūs nu gan esat baigie maitas, es sacīju, tīrīdams zābakus.

Kāpēc? Tārps jautāja. Mēs taču brīdinājām, ka tur pilns ar mēsliem!

Ieskatījos Dailenam tieši sejā.

Parādīsi man beidzot to māju vai ne?

Viņš runā nopietni. Tārps slaucīja asaras.

Protams, nopietni!

Dailena smaids apdzisa.

Draudziņ, man šķita, ka tu gāji pačurāt.

Kā, lūdzu?

Es tikai pajokoju.

Es gan ne.

Zēni neveikli saskatījās. Dailens kaut ko pačukstēja Tārpam, un tas atčukstēja. Beigās Dailens pagriezās un pamāja uz taku.

Ja tiešām gribi redzēt, viņš sacīja, ej garām purvam uz mežiem. Māja ir liela un veca. Garām nepaskriesi.

Velns lai parauj! Tev taču jānāk kopā ar mani!

Tārps novērsies atbildēja:

Tālāk mēs neiesim.

Kāpēc?

Neiesim, un viss.

Pagriezušies abi slampāja atpakaļ, no kurienes bijām atnākuši, pazuzdami miglā.

Apsvēru, ko darīt. Mest plinti krūmos un sekot spīdzinātājiem atpakaļ uz pilsētu? Vai arī iet uz priekšu vienam un melot tētim?

Bridi šaubījies, gāju tālāk.

* * *

Abpus takai pletās liels, bezkrāsains purvs, un, ciktāl sniedza skatiens, redzēju tikai brūnu zāli un ūdeni tējas krāsā. Vienmuļo ainavu vietām pārtrauca akmeņu kaudzes. Apstājos pie meža, kurā auga skeletiem līdzīgi koki ar izstīdzējušiem zariem, kas atgādināja mitras otas. Vienubrīd taka pazuda zem kritušiem kokiem un efeju paklāja un es spēru soļus uz labu laimi. Prātoju, kāpēc kundze gados, tāda kā mis Peregrine, noskatījusi tik velnišķīgu vietu.Viņai taču piegādā pastu, es nodomāju,bet pa taku neviens nav gājis mēnešiem, varbūt gadiem.

Pārsvempos pāri milzīgam stumbram ar slidenām sūnām, un tad taka strauji pagriezās. Koki negaidot pašķīrās kā aizkars, un kalna galā parādījās miglā tīta un nezālēs ieaugusi māja. Man kļuva skaidrs, kāpēc zēni atteicās iet tālāk.

Vectēvs bija aprakstījis māju simtiem reižu, taču viņa stāstos tajā vienmēr valdīja prieks un laime. Liela un plaša, jā, bet saulaina māja, kur vienmēr skanēja smiekli. Taču es neredzēju te patvērumu no briesmoņiem, bet gan pašu briesmoni, kas glūn no laktas ar trulām, izsalkušām acīm. Pa izdauzītajiem logiem lauzās iekšā koki, pie mūriem plosījās raupji vīnogulāji kā vīrusiem uzbrūkošas antibiotikas -, it kā pati daba būtu pieteikusi karu mājai, kas izskatījās nenonāvējama un apņēmīgi stāvēja par spīti greizajiem stūriem un sabrukušajam jumtam, caur kuru rēgojās robaini debesu ielāpi.

Tomēr cerēju, ka mājā kāds vēl dzīvo, lai cik tā nolaista. Biju dzirdējis par graustiem mūsu pilsētas nomalēs, kuru logiem vienmēr aizvilkti priekšā aizkari un kuros kopš neatminamiem laikiem dzīvo vientuļnieki, pārtikdami no makaronu zupas un gaļas atgriezumiem, un par viņiem neviens neko nezina līdz brīdim, kad ierodas īpašuma novērtētājs vai pārāk centīgs tautas skaitītājs, kas atrod nabaga dvēseli klubkrēslā, pārvērtušos pīšļos. Šie cilvēki ir pārāk veci, lai rūpētos par māju, un ģimene viņus tā vai cita iemesla dēļ ir norakstījusi -skumji, bet tāda ir dzīve. Tātad, gribu vai negribu, bet būs vien jāklauvē. Saņēmis drosmi, cik nu man tās bija, bridu uz slieksni pa zāli līdz viduklim, pa sadauzītiem stikliem un trūdošu koksni, lai ieskatītos pa daudz piedzīvojušo logu. Caur netīro stiklu varēju redzēt tikai mēbeļu siluetus. Beidzot pieklauvējis, gaidīju rēgainajā klusumā, taustīdams kabatā mis Peregrines vēstuli. Paņēmu līdzi visādam gadījumam, lai pierādītu, kas esmu, taču aiztikšķēja minūte, otra un mani sagrāba šaubas, vai tā man maz noderēs.

Atgriezies pagalmā, soļoju apkārt mājai, lēsdams, cik tā liela, un meklēdams vēl kādu ieeju. Māja izskatījās milzīga. Pietika nogriezties gar stūri, un nez no kurienes izauga jauni balkoni, tornīši un skursteņi. Ejot atpakaļ, atradu vietu, kur savulaik bijušas durvis, bet tagad rēgojās melni vīteņaugi: tikpat kā atvērta mute, kas grib mani norit. Jau skatoties vien, uzmetās zosāda, taču nebiju braucis tādu gaisa gabalu, lai, ieraudzījis spocīgu māju, kliegdams mestos atpakaļ. Atcerējies šausmas, kādas bija piedzīvojis vectētiņš Portmens, saņēmu sevi rokās. Ja mājā kāds ir, es viņu atradīšu. Uzsoļojis pa drūpošajiem pakāpieniem, iegāju iekšā.

* * *

Stāvēju piķa melnā tumsā priekšnamā, kas sākās uzreiz aiz sliekšņa, stingi lūkodamies telpā. Pie sienām uz āķiem karājās kaut kas līdzīgs ādām. Man sametās šķērmi: šķita, ka no pustumsas izlēks traks kanibāls ar nazi rokā. Bet tad apķēros, ka tie taču ir skrandās pārvērtušies mēteļi, aiz vecuma zaļi. Nevilšus nodrebinājies, ievilku elpu. Biju izpētījis tikai pāris metru un jau gandrīz pieslapināju bikses.Saņemies, es sev teicu un tad lēni devos uz priekšu, sirdij sitot kā ar āmuru.

Jo tālāk gāju, jo neiedomājamāka postaža atklājās. Sabir-zušu avīžu kaudzes. Putekļiem klātas rotaļlietas tātad bērnu te sen vairs nav. Ložņājošs pelējums padarījis sienas pie logiem melnas un pūkainas. Kamīni bija iegrimuši vīteņaugos, kas laidās lejup no jumta un pletās pa grīdām kā svešādi taustekļi. Virtuvē bija noticis gaužām neveiksmīgs eksperiments: plauktos rindojās pārsprāgušas burkas, kas, sešdesmit sezonas sasalstot un atkūstot, bija notašķījušas sienas ar velnišķīgiem traipiem. Ēdamistabas grīdu klāja tik bieza nokritušā apmetuma kārta, ka sākumā noturēju to par sniegu. Trūcīgi apgaismotā gaiteņa galā pārbaudīju, vai ļodzīgās kāpnes izturēs manu svaru, atstādams uz putekļu kārtas svaigas pēdas. Kāpnes vaidēja, it kā pamodinātas no dziļa miega. Ja kāds augšstāvā bija, tas mitinājās tur bezgala ilgi.

Beigās sasniedzu divas istabas, kurām vairs nebija sienu: gan vienā, gan otrā auga krūmu puduri un nīkulīgi kociņi. Nez no kurienes pēkšņi iebrāzās vējš, un es jautāju sev, kas varēja tā izpostīt māju. Nojautu, ka šeit ir noticis kaut kas šausmīgs.

Vectēva idilliskie stāsti nebūt nesaskanēja ar murgaino gaisotni un faktu, ka viņš te atrada patvērumu. Šeit taču virmoja nelaimes aura. Varēju vēl šo to papētīt, taču pēkšņi iedomājos, ka velti nositu laiku: neviens te vairs nevar dzīvot, pat lielākais cilvēknidējs un vientuļnieks ne. Atstāju māju, juzdams, ka esmu vēl tālāk no patiesības nekā iepriekš.

CETURTĀ NODALA

Lēkāju pa mežu un tipināju, taustīdamies miglā uz saules un gaismas pasauli, kur pārsteigts atklāju, ka saule jau riet un gaisma sārtojas. Nemanot bija pagājusi visa diena. Bārā mani sagaidīja tētis ar melnu kā nakts alu un atvērtu klēpjdatoru uz galda. Apsēdies izrāvu aliņu; viņš pat nepaguva atrauties no drukāšanas.

Žēlīgais Dievs, norijis malku, izdvesu. Kas tas ir? Fermentizēta degviela?

Gandrīz, tētis smējās, paķēris aliņu. Nav jau amerikāņu manta. Bet tu jau nezini, kāda tam garša, vai ne?

Nepavisam ne. Piemiedzu acis, lai gan tā tiešām bija.

Tētim gribējās ticēt, ka esmu tikpat populārs piedzīvojumu

meklētājs kā viņš manos gados, un uzturēt tādu ilūziju bija vieglāk par vieglu.

Pārcietu īsu iztaujāšanu: kā tiku līdz mājai, kas mani turp aizveda, un, tā kā vieglāk ir noklusēt nekā melot, es tiku cauri sveikā. Protams, neteicu, ka Tārps un Dailens mani izjokoja un es izbradājos pa aitu mēsliem, un beigās pusjūdzi pirms galamērķa abi izstājās no spēles. Tētis laikam bija apmierināts, ka man izdevies iepazīties ar diviem vienaudžiem, jo es, protams, aizmirsu pastāstīt, ka viņi mani necieš ne acu galā.

Nu, un kāda tad bija tā māja?

Kā izgāztuve.

Tētis saviebās.

Neko darīt, pagājis labs laiciņš, kopš tur dzīvoja vectētiņš, vai ne?

-Jā. Kopš kāds tur dzīvoja.

Tētis aizvēra klēpjdatoru, un es sapratu, ka visa viņa uzmanība tiks pievērsta man.

Redzu, ka esi vīlies.

Es taču neceļoju tūkstošiem jūdžu tāpēc, lai beigās ieraudzītu māju, kas piedzīta ar pretīgiem atkritumiem.

Un ko tu tagad domā darīt?

Meklēšu cilvēkus, ar kuriem parunāt. Kāds jau zinās, kur palika bērnunama audzēkņi. Manuprāt, daži vēl varētu būt dzīvi ja ne šeit, tad uz cietzemes. Pansionātos vai vēl kaut kur.

Protams. Laba doma. Tētis tomēr tā kā šaubījās.

Iestājās neveikls klusums, un tad viņš turpināja:

Tad jau tu sāc nojaust, kā vectētiņš te dzīvoja, vai ne?

Bridi padomāju.

Nezinu. Laikam. Ko gan var gribēt no tik nomaļas salas?

Tētis pamāja ar galvu.

Tieši tā.

Bet ko tu pats par to visu domā?

Es? Viņš paraustīja plecus. Es pat necentos tēvu saprast.

Skumji. Vai tad tas tevi neinteresēja?

Protams, interesēja. Taču vēlāk vairs ne.

Jutu, ka saruna ieiet nepatīkamā gultnē, tomēr neatkāpos.

Bet kāpēc?

Kad tevi nelaiž iekšā, tu pārstāj klauvēt. Vai saproti, ko es ar to domāju?

Parasti tētis tā nerunāja. Varbūt tur bija vainīgs alus, vai varbūt viņš tā teica tāpēc, ka bijām tik tālu no mājām. Bet varbūt viņš bija sapratis, ka beidzot esmu pietiekami liels, lai kaut ko tādu dzirdētu. Lai kāds būtu iemesls, negribēju, lai tētis apklust.

Bet viņš taču bija tavs tētis. Kā tu varēji tik vienkārši atmest visam ar roku?

Ne jau es atmetu ar roku! tētis mazliet par skaļu atbildēja, bet tad nodūra skatienu, apjucis skalinādams glāzē alu. Lūk, kā bija: tavs vectētiņš, manuprāt, nezināja, kā būt par tēti, tomēr juta, ka no šis lomas izvairīties nevar. Neviens no viņa brāļiem un māsām nepārdzīvoja karu. Tāpēc viņš centās ar to tikt galā, visu laiku būdams prom medībās, komandējumos, tu jau zini. Pat tad, kad tētisbija man blakus, šķita, ka viņa nav.

Vai tu domā Helovīnu?

Par ko tu runā?

Tu taču zini, mājās ir bilde.

Sens stāsts. Helovīna vakars. Manam tētim četri pieci gadi, un neviens vēl nebija viņu izāzējis. Vectētiņš Portmens apsolīja pēc darba atbraukt pēc viņa. Vecāmāte nopirka tētim jocīgu, sārtu zaķa tērpu, un viņš, to uzvilcis, gaidīja ceļa galā, kad atbrauks tēvs no pieciem vakarā līdz naktij bet veltīgi. Vecmamma bija tik dusmīga, ka nofotografēja manu tēti uz ielas, lai varētu parādīt papucim, kas viņš par draņķi. Lieki piebilst, ka attēls daudzus gadus mūsu ģimenē bija leģendārs un mulsināja manu tēvu.

Jūnijs

Ne jau tikai Helovīna vakaru vien, tētis noburkšķēja. Atklāti sakot, Džeik, tu viņam biji tuvāks nekā es. Es nezinu, jūs jau tik labi viens otru nepazināt.

Nepatapu, ko atbildēt. Vai tētis būtu uz mani greizsirdīgs?

Kāpēc tu man to saki?

Tāpēc, ka tu esi mans dēls un es negribu, lai tu ciestu.

Ciestu… no kā?

Tētis aprāvās. Aiz loga slīdēja mākoņi, un pēdējos gaismas staros uz sienas melnoja mūsu ēnas. Man sametās nelabi. Jutos tā, it kā vecāki grasltos paziņot, ka šķirsies, un es jau to zinātu, pirms viņi ir atvēruši muti.

Ja runājam par tavu vectētiņu, es necentos rakt pārāk dziļi, baidīdamies no tā, ko tur atradīšu, tētis beigās atzinās.

Tu runā par karu?

Nē. Tavs vectētiņš turēja noslēpumus sevi, jo tie bija sāpīgi. Es to sapratu. Es runāju par ceļojumiem, par to, ka viņš visu laiku bija ārpus mājām. Par viņa īsto nodarbošanos. Zini, mēs ar tavu krustmāti domājām, ka viņam ir cita sieviete. Varbūt pat vairākas.

Vārdi bridi palika karājamies klusumā. Man dīvaini notirpa seja.

Tas taču ir neprāts, tēti!

Mēs atradām vēstuli. No svešas sievietes, adresētu vectēvam.Es Tevi mīlu, pēc Tevis ilgojos, kad Tu atgriezīsies, apmēram tā. Salkana, uz stūra lūpu krāsa. Nemūžam to neaizmirsīšu.

Man aiz kauna sametās karsti, it kā tēvs runātu par manu pārkāpumu. Tomēr nespēju tam noticēt.

Vēstuli saplēsām, iemetām tualetē un nolaidām ūdeni. Vēlāk neko tādu vairs neatradām. Laikam jau viņš kļuva piesardzīgāks.

Nezināju, ko teikt. Nespēju paskatīties uz tēvu.

Man tiešām žēl, Džeik. Droši vien tev ir smagi to dzirdēt. Zinu, kā tu viņu pielūdzi.

Tētis pastiepās, lai paspiestu man plecu, bet es izvairījies atstūmu krēslu un piecēlos.

Es nevienunepielūdzu.

Labi. Es jau tikai… Negribēju, lai tu piedzīvo pārsteigumu, neko vairāk.

Paķēris žaketi, pārmetu to pār plecu.

Kur iesi? Tūlīt vakariņas.

Par vectēvu tu maldies, es sacīju. Un es to pierādīšu.

Labi. Ceru, ka tev tas izdosies, tētis nopūtās, it kā dodams man atļauju.

Aizcirtis Priesteru alas durvis, soļoju, pats nezinādams, uz kurieni. Dažreiz cilvēkam vienkārši jāiziet laukā pa durvīm.

Tētim, protams, bija taisnība: vectēvu es dievināju. Vēlējos noskaidrot patiesību, bet ne jau uzzināt par precēta vīra sānsoļiem. Bērnībā, klausoties vectētiņa Portmena fantastiskajos stāstos, iedomājos, ka varu dzīvot burvju pasaulē. Arī vēlāk, kad vairs pasakām neticēju, zināma burvestība vectēvā palika. Viņš taču bija pārdzīvojis īstas šausmas, redzējis cilvēces ļaunāko pusi, kas pārvērta viņa dzīvi līdz nepazīšanai, tomēr bija cienījams, krietns un drosmīgs cilvēks un tāds bija palicis manā atmiņā. Visa vectēva dzīve bija teiksmaina. Neparko nespēju noticēt, ka viņš bijis melis, krāpnieks un slikts tēvs. Ja vectētiņš Portmens nebija godīgs un labs, nezinu, kurš tad tāds bija.

* * *

Muzeja durvis bija atvērtas, gaismas ieslēgtas, bet iekšā nevienu nemanīju. Gribēju satikt pārzini, cerēdams, ka viņš kaut ko zinās par salas vēsturi un iedzīvotājiem un ieviesīs skaidrību par tukšo māju varbūt pastāstīs, kur meklēt bijušos iemītniekus. Nospriedis, ka cilvēks izgājis uz pāris minūtēm (apmeklētāju bari taču muzejā nelauzās), klīdu pa svētnīcu, aplūkodams eksponātus.

Ekspozīcijas, kādas jau nu tās bija, rindojās lielās, atvērtās vitrīnās gar sienām baznīcēnu solu vietā. Lielākoties nāvīgi garlaicīgas izsmeļoša informācija par dzīvi tradicionālā zvejnieku ciematā un bezgalīgas lopkopības mistērijas -, taču viena ekspozīcija citu vidū izcēlās. Tai bija atvēlēta goda vieta istabas priekšā, smalkā vitrinā, altāra vietā. Aiz auklas, kurai es pārkāpu pāri, nevīžodams izlasīt brīdinājuma zīmi. Vitrīnai bija pulētas koka malas un organiskā stikla virsma, tāpēc aplūkot to varēju tikai no augšas.

Laikam smagi nopūtos, ieraudzījis samelnējušu līķi un pirmajā acumirklī noturēdams to par briesmoni. Sačervelējies augums neticami atgādināja briesmoņus, kas mani vajāja sapņos; līdzīga bija pat miesas krāsa, kas šķita cepināta uz iesma ugunī. Kad eksponāts neatdzīvojās un man vairs nebija bail, ka tas izlauzīsies caur stiklu, mazliet nomierinājos. Lai cik patoloģisks, tas taču bija tikai muzeja objekts.

Redzu, ka esat ar veco vīru jau iepazinies! man aiz muguras kāds iesaucās, un pagriezies ieraudzīju muzeja pārzini, kas nāca uz manu pusi. Jūs izturējāt tīri labi. Viens otrs uzreiz noģībst! Pasmaidījis viņš sniedza man roku. Mārtiņš Padžets. Šķiet, todien neiegaumēju jūsu vārdu.

Džeikobs Portmens, stādījos priekšā. Kas viņš ir -Velsas ievērojamākā slepkavas upuris?

Ha, ha! Nu, varētu būt, lai gan man tas nav ienācis prātā. Mūsu salas vecākais iemītnieks, arheologu aprindās labāk pazīstams kā Kērnholmas cilvēks, lai gan mums viņš kā bija, tā palika vecais vīrs. Precīzāk, vecāks par divtūkstoš septiņsimt gadiem, lai gan miris sešpadsmit gadu vecumā. Tāpēc faktiski jauns vecais vīrs.

Divtūkstoš septiņsimt gadu? jautāju, lūkodamies mirušā puiša sejā: smalkie vaibsti bija lieliski saglabājušies. Bet viņš izskatās tik…

Tā gadās, ja labākos gadus pavadi vietā, kur nav skābekļa un baktēriju, proti, mūsu purva rāvā. Mūžīgās jaunības avots. Protams, ja esi miris.

Tātad jūs viņu atradāt tur? Purvā?

Mārtiņš iesmējās.

Ne jau es! Kūdras racēji, kas septiņdesmitajos gados rakās akmeņu krāvumā. Izskatījās neticami svaigs, un cilvēki nosprieda, ka Kērnholmā siro slepkava, taču policija ievēroja viņa rokās akmens laikmeta loku un ap kaklu no cilvēku matiem savītu cilpu. Tagad tādas vairs neizmanto.

Nodrebinājos.

Izskatās pēc upurēšanas vai tamlīdzīgi.

Tieši tā. Viņu nožņaudza, noslīcināja, izrāva iekšas un iebelza pa galvu. It kā gribētu nogalināt vairākas reizes, vai ne?

Laikam gan.

Mārtiņš sāka skaļi smieties. Laikam gan!

Labi, jā, tik tiešām.

Bet protams. Taču visvairāk mūs, modernos cilvēkus, valdzina fakts, ka nāvē zēns, visticamāk, gāja brīvprātīgi. Pat ar dedzību. Tolaik ļaudis ticēja, ka purvi un mūsējais jo sevišķi ir vārti uz dievu pasauli, tātad ideāla vieta, kur ziedot dārgāko: sevi.

Vājprāts.

Droši vien. Lai gan šodien, manuprāt, mēs nogalinām sevi tā, ka nākotnes cilvēkiem tas šķitīs īsts vājprāts. Ja runājam par vārtiem uz nākamo pasauli, purvs nav sliktākā izvēle. Ūdens tas nav, un ari zeme ne kaut kur pa vidu. Viņš pieliecās un nopētīja eksponātu. Skaists, vai ne?

Uzmetu skatienu ķermenim, kuru nemirstīgu padarīja žņaudzot, dīrājot un slīcinot.

Diez vai, es iebildu.

Mārtiņš atliecās un sāka pārspīlēti svinīgā balsī skaitīt:

Nāciet un palūkojieties uz darvas cilvēku! Melns veidols, maigā seja kvēpu krāsā, savītušie locekļi kā ogļu vēnas, no izskaloto pēdu spilventiņiem nokarājas sačokurojušās vīnogas! Māksloti iepletis rokas kā aktieris uz skatuves, viņš cienīgi soļoja apkārt vitrīnai. Nāciet un skatieties, cik nežēlīgu mākslu atklāj viņa brūce! Dziļi, līkumoti naža griezieni, smadzenes un kauli atsegti ar akmens palīdzību, aukla vēl griežas kaklā. Pirmais nocirstais, nokritušais auglis Debesu meklētājs vecais virs, kas aizkavējies jaunībā, es tevi gandrīz vai mīlu!

Viņš teatrāli paklanījās, un es sāku aplaudēt.

Vienreizīgi, es sacīju. Vai pats sacerējāt?

Es tas vainīgais! Mārtiņš kautrīgi pasmaidīja. Dažkārt paniekojos ar dzejas rindām, bet tikai vaļasprieka līmeni. Lai nu kā, pateicos jums par iecietību!

Interesanti gan, ko šis savādais, izsmalcinātais, runīgais kungs, rīmju kalējs buktētajās biksēs, meklēja Kērnholmā? Viņš taču izskatījās vairāk pēc bankas pārvaldnieka nekā pēc vēju appūsta cilvēka salā ar vienvienīgu telefonu un nebruģētām ielām.

Bet tagad es jums ar lielāko prieku izrādītu savas pārējās kolekcijas, viņš sacīja, vezdams mani uz durvīm. Diemžēl tuvojas darbalaika beigas. Tomēr, ja jūs būtu ar mieru atnākt rit…

Atklāti sakot, cerēju no jums kaut ko uzzināt, es sacīju, iekams viņš nebija mani izdzinis laukā. Par māju, kuru pieminēju šorīt un kurā jau pabiju.

Lai notiek! muzeja pārzinis iesaucās. Man gan šķita, ka esmu jūs no tās aizbiedējis. Kā mūsu vecajam spoku namam šobrīd klājas? Vai vēl stāv savā vietā?

Apstiprināju, ka stāv gan, un tad ķēros vērsim pie ragiem.

Cilvēki, kas tur dzīvoja… vai zināt, kas ar viņiem notika?

Miruši, viņš atbildēja, jau labi sen.

Jutos pārsteigts, lai gan par to nebūtu jābrīnās. Mis Peregrine bija veca. Un veci ļaudis mirst. Taču tas nenozīmēja, ka man jāpārtrauc meklējumi.

Es gribētu satikt kādu cilvēku, kas tur savulaik dzīvojis, ne jau tieši direktori vien.

Visi miruši, mans sarunu biedrs atkārtoja. Pēc kara tur neviens vairs nav dzīvojis.

Pagāja kāds bridis, iekams man pielēca.

Kā to lai saprot? Kuru karu jūs domājat?

Pie mums, par to runājot, vienmēr domā tikai Otro pasaules karu. Ja nemaldos, visi gāja bojā vācu uzlidojuma laikā.

Nē, tā nevar būt.

Vīrietis pamāja ar galvu.

Tolaik salas otrā galā bija pretgaisa aizsardzības pozīcijas pie meža, kur atrodas māja. Tāpēc Kērnholma bija likumīgs militārs mērķis. Bet, ticiet man, vāciešiem bija vienalga, likumīgs vai ne. Lai nu kā, viena bumba trāpīja mazliet sāņus un… viņš papurināja galvu. Cilvēkiem velnišķīgi nepaveicās.

Bet tas taču nav iespējams, es atkārtoju, lai gan sāku jau šaubīties.

Kāpēc gan jums neapsēsties un nepagaidīt, kamēr uzvārīšu tēju? Mārtiņš sacīja. Jūs izskatāties mazliet izsists no sliedēm.

Mazliet reibst galva, nekā vairāk…

Piedāvājis man krēslu savā kabinetā, muzeja pārzinis devās gatavot tēju. Tikmēr es mēģināju sakārtot domas. Sabumboja kara laikā tāpēc jau mājas mūri sagrauti. Bet mis Peregrīnes vēstule ar Kērnholmas pastmarku ir izsūtīta tikai pirms piecpadsmit gadiem.

Atgriezies Mārtiņš pasniedza man krūzi.

Tur ir lāsītePenderyn', viņš sacīja. Ziniet, slepena recepte. Acumirklī atgūsiet līdzsvaru.

Pateicies ierāvu malciņu, pārāk vēlu apķēries, ka slepenā piedeva ir augstas raudzes viskijs. Šķita, ka barības vadā uzliesmo napalms.

Zināmu grūdienu jutu, nosarcis izdvesu.

Mārtiņš sarauca pieri.

Varbūt dot ziņu jūsu tēvam?

Nē, nē, man nekas nekaiš. Bet, ja jūs varētu kaut ko pastāstīt par gaisa uzbrukumu, es tiešām būtu pateicīgs.

Mārtiņš iekārtojās krēslā iepretim man.

Mani moka ziņkārība, kāpēc jūs par to tā interesējaties. Jūs teicāt, ka tur dzīvojis jūsu vectēvs. Vai tad viņš uzlidojumu nepieminēja?

Ari mani moka ziņkāre, es atbildēju. Droši vien vācu uzlidojums bija tad, kad vectēvs jau bija aizbraucis. Vai tas notika kara beigās vai sākumā?

Ar kaunu jāatzīst, ka tiešām nezinu. Bet, ja esat tā iededzies, varu iepazīstināt ar cilvēku, kas zinās, ar savu tēvoci Ogiju. Viņam ir astoņdesmit trīs gadi, un viņš dzīvo te visu mūžu. Joprojām vesels kā rutks. Mārtiņš iemeta skatienu pulkstenī. Ja pagūsim līdz televīzijas seriālamFather Ted, esmu pārliecināts, ka viņš ar lielāko prieku izstāstīs jums visu, ko gribēsiet.

* * *

Pēc desmit minūtēm mēs ar Mārtiņu jau zvilnējām uz apkrauta dīvāna Ogija istabā, kas bija pilna ar grāmatu grēdām, vecām apavu kārbām un spuldzēm, ar kurām pietiktu Karlsbādes Nacionālā parka apgaismošanai, lai gan ieslēgta bija tikai viena. Sāku atskārst, ka dzīve nomaļā salā pārvērš cilvēkus žurku barā. Ogijs sēdēja, pagriezies pret mums, ģērbies apdilušā vējjakā un pidžamas biksēs, it kā gaidīdams viesus protams, ne jau tādus, kuru dēļ jāvelk kārtīgas bikses, un stāstīdams bez apstājas šūpojās ar plēvi apklātā atpūtas krēslā. Acīmredzot večuks priecājās par to vien, ka viņā kāds klausās, un pēc garas spriedelēšanas par laikapstākļiem un Velsas politiku, kā ari par bēdīgo mūsdienu jaunatnes stāvokli Mārtiņš beidzot varēja uzvedināt tēvoci uz sarunām par gaisa uzbrukumu un bērnunama iemītniekiem.

Protams, atceros, viņš sacīja. Dīvaiņu bariņš. Šad un tad redzējām viņus pilsētā bērnus. Dažkārt ari viņu audzinātājas pērkot pienu, zāles vai ko nu vajadzēja. Ja novēlēji labu ritu, viņi novērsās. Turējās savrup, tā gan, savā lielajā, tālajā mājā. Daudzi runāja, ka šis tas tur notiek, lai gan neviens neko skaidri nezināja.

Bet ko tieši runāja?

Nelabas lietas. Lai gan, kā teicu, neviens neko īsti nezināja. Viens gan bija skaidrs: tie nebija parasti bāreņi, teiksim, kā Barnardo nama bērni citās vietās, kuri brauca uz parādēm pilsētās un vienmēr bija ar mieru pačalot. Pavisam citādi bērni. Daži pat nerunāja pareizā angļu valodā. Vai vispār nesaprata angliski, lūk, kā.

Viņi jau nebija īsti bāreņi, es sacīju, bet bēgļi no citām valstīm no Polijas, Austrijas, Čehoslovākijas…

Ak tā? Ogijs izbrīnā pacēla uzacis. Jocīgi gan, man pirmā dzirdēšana.

Večuks izskatījās aizvainots, it kā es pretendētu uz labākām zināšanām par salu nekā viņš. Šūpuļkrēsls kustējās straujāk, agreslvāk. Ja manu vectētiņu un citus bērnus Kērnholmā sagaidīja tā, nebrīnos, ka viņi turējās malā.

Mārtiņš nokāsējās.

Bet, tēvoci, kā bija ar to uzlidojumu?

Nu bet tagad gan mani nepārtrauciet! Jā, jā, nolādētie friči. Kurš gan to aizmirsis?

Pēc tam Ogijs gari un plaši stāstīja par dzīvi tolaik, kad salai draudēja vācu bumbvedēju uzlidojumi: kaucošas sirēnas, izmisīga laušanās uz patvertnēm, brīvprātīgie sargi, kas nakti skraidīja no mājas uz māju, pārbaudīdami, vai visi slēģi aizvērti un ielu gaismas izslēgtas, lai laupītu ienaidnieku lidotājiem vieglus mērķus. Visi rūpīgi gatavojās, lai gan īsti neticēja, ka cietis uzbrukumā, jo galvenās ostas un rūpnīcas atradās uz cietzemes tie bija daudz svarīgāki mērķi nekā Kērnholmas mazā lielgabala pozīcija. Taču kādu nakti no debesīm sāka krist bumbas.

Velnišķīgs troksnis, Ogijs turpināja, it kā pa zemi stampātu milži, un šķita, ka tas nekad nebeigsies. Viņi mūs briesmīgi sabumboja, lai gan pilsētā, paldies Dievam, visi palikām dzīvi. To gan nevar teikt par lielgabalu zēniem -lai gan viņi cīnījās godam un arī par nabaga dvēselēm bērnunamā. Ar vienu bumbu viņiem pietika. Atdeva dzīvību par Lielbritāniju, kā sacīt jāsaka. Lai no kurienes viņi bija, -lai Dievs viņus par to svētī!

Vai atceraties, kad tas notika? es pajautāju. Kara sākumā vai beigās?

Varu jums pat precīzi nosaukt dienu, večuks atbildēja. 1940. gada trešajā septembrī.

Man šķita, ka istabā trūkst gaisa. Prātā uzplaiksnīja vectēva seja pelnu krāsā, lūpas, kas tik tikko kustas, izrunājot šos vārdus.1940. gada trešais septembris.

Vai jūs… vai nekļūdāties? Ka tas bija tiešitodien7

Es pats nekaroju, Ogijs atbildēja. Biju vienu gadu par jaunu. Tā nakts man bija viss karš. Nē, es nešaubos.

Apjucis sastingu. Neticami. Vai tik ar mani kāds nedzen velnu? Varbūt dīvaini, drūmi izjoko?

Un neviens nepalika dzīvs? Mārtiņš pajautāja.

Večuks brīdi domāja, skatienam klīstot pa griestiem.

Nu, kad tu tā saki, viņš atbildēja, atceros, ka palika gan. Viens vienīgs. Jauns cilvēks, ne vecāks par šo zēnu. -Šūpuļkrēsls sastinga. Viņš atnāca uz pilsētu sveiks un vesels. Pavisam mierīgs, ņemot vērā, ka bija redzējis biedru bojāeju. Un tas bija pats dīvainākais.

Varbūt cilvēks bija šokā, Mārtiņš ieminējās.

Nebūtu brīnums, Ogijs atbildēja. Runāja tik vien, lai pavaicātu manam tēvam, kad uz cietzemi dosies nākamā laiva. Teica, ka grib tūlīt ņemt rokā ieroci un nogalēt tos nolādētos briesmoņus, kas nonāvēja viņa biedrus.

Ogijs, tāpat kā vectētiņš Portmens, stāstīja dīvainas lietas, tomēr man nebija pamata šaubīties.

Mēs bijām pazīstami, es pateicu. Tas bija mans vectēvs.

Abi sarunu biedri pārsteigti manī noraudzījās.

0! Ogijs iesaucās. Man tiešām veicas!

Atvainojies piecēlos kājās. Mārtiņš, ievērojis, ka jūtos nelāgi,

piedāvājās pavadīt mani līdz Priesteru alai, bet es atteicos. Gribēju vienatnē visu pārdomāt.

Labi, tad tuvākajā laikā piekāpiet uz muzeju, Mārtiņš beigās piekodināja, un es apsolīju.

Atpakaļceļš šķita garš. Vilkos garām kustīgajām ostas ugunīm. Gaiss bija piesātināts ar sāli un skursteņu dūmiem, kas cēlās no simtiem pavardu. Aizgājis līdz doka galam, nolūkojos, kā virs ūdens paceļas mēness, iedomādamies, ka vectēvs tāpat stāvēja tajā drausmīgajā rītā, sastindzis šokā, -gaidīdams laivu, kas viņu aizvedīs projām no nāves, kuru viņš bija redzējis savām acīm, uz karu, kur nāve sastopama vēl biežāk. No briesmekļiem nekur nebija glābiņa, pat ne šajā saliņā, kura kartē nav lielāka par smilšu graudiņu un kuru aizsargā miglas vāli, kraujas klintis un mutuļojošas plūdmaiņas. Nekur. Lūk, baisā patiesība, no kuras vectēvs mēģināja mani pasargāt.

Tālumā buldurējošie ģeneratori pēkšņi apklusa, un gaismas gar ostu un māju logos man aiz muguras iekvēlojās un tad satumsa. Interesanti, kā sala tagad bez nevienas gaismiņas izskatītos no lidmašīnas: it kā tās vispār nebūtu. Miniatūra supernova.

* * *

Soļoju mēnesnīcā, juzdamies pavisam sīks. Tēti atradu bārā pie tā paša galda ar pa pusei apēstu bifšteku un recekļainu mērci uz šķīvja.

Paskat, kas atgriezies, viņš noteica, kad apsēdos. Es tev paglabāju pusdienas.

Man negribas ēst, atbildēju un tad izstāstīju, ko biju uzzinājis par vectētiņu Portmenu.

Tētis izskatījās vairāk dusmīgs nekā pārsteigts.

Nespēju noticēt, pirmā dzirdēšana, viņš sacīja.

Labi sapratu tēta dusmas: kaut ko tādu vectēvs varētu neteikt mazdēlam, bet ne jau tēvs dēlam, turklāt tik ilgi.

Centos pavērst sarunu labākā virzienā.

Pārsteidzoši, vai ne? Ko tik vectēvs nebija pārcietis!

Tēvs pamāja ar galvu.

Diez vai uzzināsim visu līdz galam.

Vectētiņš Portmens prata glabāt noslēpumus, vai ne?

Tu joko? Viņš bija emocionāla degbumba.

Varbūt to var kaut kā izskaidrot. Proti, viņa atturīgo attieksmi tavā bērnībā.

Tētis mani skarbi uzlūkoja, likdams noprast, ka man viss ātri jāpaskaidro vai ari būšu pārkāpis robežu.

Viņš jau divas reizes bija zaudējis ģimeni. Pirmoreiz -Polijā un pēc tam šeit audžuģimeni. Tāpēc, kad parādījāties jūs ar krustmāti Sūziju… es turpināju.

Vienreiz apdedzinājies, divkārt piesardzīgs?

Es runāju nopietni. Vai tev nešķiet, ka patiesībā viņš vecmammu nemaz nekrāpa?

Nezinu, Džeik. Laikam man bija grūti noticēt, ka viss ir tik vienkārši. Tētis nopūtās, un glāze no viņa elpas aprasoja. Tomēr zinu, ko tas faktiski nozīmē. Kāpēc jūs ar vectētiņu bijāt tik tuvi…

Nu un…

Cilvēkam vajadzēja piecdesmit gadus, lai tiktu pāri bailēm iegūt ģimeni. Tu nāci īstajā laikā.

Nezināju, ko atbildēt. Vai tad varēju miesīgajam tēvam teikt, ka viņa tēvs nebija viņu pietiekami mīlējis? Nevarēju,

tāpēc, novēlējis labu nakti, devos augšā gulēt.

* * *

Gandrīz visu nakti nemierīgi mētājos un grozījos. Prātoju par vēstulēm: vienu no svešās sievietes, vēstuli, kuru tētis ar krustmāti Sūziju atrada bērnībā, un otru no mis Peregrines, tā nonāca manās rokās pirms mēneša. Mocījos šaubās:varbūt tā bija viena un tā pati sieviete?

Pastmarka uz mis Peregrines aploksnes liecināja, ka vēstule rakstīta pirms piecpadsmit gadiem, lai gan tās autore jau 1940. gadā bija gājusi bojā. Manuprāt, pastāvēja tikai divas iespējas: vai nu vectēvs sarakstījās ar mironi (jāatzīst, tas būtu maz ticami), vai arī vēstules nerakstīja mis Peregrine, bet gan cita persona, parakstīdamās ar svešu vārdu, lai slēptu savējo.

Kāpēc vajadzētu tā maskēties? Jādomā, lai slēptos. Jo vēstules autore bija cita sieviete.

Bet ko tad, ja mana ceļojuma vienīgais ieguvums būs atklāsme, ka vectēvs bijis melīgs laulības pārkāpējs? Vai tiešām pēdējā brīdī, pirms nāves, viņš gribēja stāstīt par audžuģimenes bojāeju? Bet varbūt tikai vēlējās atzīties pliekanā, desmitiem gadu ilgušā mīlas dēkā? Varbūt gan to, gan to? Līdz jaunības gadiem vectēvs jau bija zaudējis gan īsto, gan audžuģimeni, tāpēc beigās, iespējams, nezināja, kā iegūt jaunu un saglabāt tai uzticību.

Taču tie bija tikai minējumi. Patiesību es nezināju, un nebija ari, kam pajautāt. Ikviens, kas varētu atbildēt, jau sen bija aizgājis viņsaulē. Nepaies ne divdesmit četras stundas, un izrādīsies, ka mans ceļojums bijis veltīgs.

Iekritu nemierīgā miegā. Rītausmā mani uzmodināja troksnis istabā. Pagriezos uz otriem sāniem, lai redzētu, kas notiek, un uzrāvos sēdus. Uz naktsgaldiņa tupēja liels putns, kas skatījās lejup uz mani. Galva tam bija klāta ar spīdīgi pelēku spalvu. Lai iekārtotos labāk un redzētu mani, putns ar nagiem knakšķināja pa galdiņu. Stīvi blenzu, nesaprazdams, vai tas ir sapnis vai īstenība.

Pasaucu tēti, un, dzirdot manu balsi, putns nolaidās no galdiņa. Aizklājis ar plaukstu seju, novērsos, bet, kad atkal palūrēju, nelūgtais viesis jau bija izlidojis pa atvērto logu.

Istabā iesteberēja tētis, galīgi samiegojies.

Kas noticis?

Parādīju nagu pēdas uz galdiņa un uz grīdas nokritušo putna spalvu.

Ak kungs, savādi gan. Tētis grozīja rokās spalvu. Parasti lielie medību piekūni cilvēkiem netuvojas.

Man šķita, ka esmu pārklausījies.

Lielais medību piekūns?3 Tā tu teici?

Tētis pacēla spalvu gaisā.

Jā, vanagu paveids, viņš pamāja. Neparasti lidoņi, ātrākie putni pasaulē. Planēdami gaisā, tie spēj mainīt izskatu.

Dīvaina sakritība, tomēr nespēju atvairīt izjūtu, ka noticis kaut kas pārdabisks.

Brokastu laikā iedomājos, ka varbūt esmu pārāk viegli padevies. Lai gan no bērnunama nebija palicis dzīvs neviens, ar ko parunāt par vectēvu, varēju taču kārtīgāk izpētīt lielo māju. No vienas puses ņemot, ja tur arī bija kaut kas par vectēvu (vēstulēs, fotoalbumos vai dienasgrāmatās), tad viss jau pirms vairākiem gadu desmitiem noteikti sadedzis vai satrūdējis. Bet, no otras, ja aizbraukšu no salas, par to nepārliecinājies, vēlāk nožēlošu.

Tā nu es, cilvēks, kas neparasti jūtīgs pret nakts murgiem un šausmām, kas raustās un baidās no nekā, iestāstīju sev, ka pēdējo reizi jādodas uz pamesto māju, kur noteikti spokojas desmitiem priekšlaicīgi mirušu bērnu.

PIEKTA NODAĻA

Rīts bija gandrīz kā pasakā. Izgājis no Priesteru alas, jutos, kā nonācis smalki retušētā ainā, kāda varētu parādīties kā jauna datora fona attēls: tālumā stiepās ielas ar neticami senatnīgiem namiņiem; tās atkāpās zaļu lauku priekšā, kurus ieskāva līkumotas klinšu sienas, debesīs traucās balti mākoņi. Bet pāri visam mājām, laukiem un aitām, kas ņirbēja kā vates piciņas, stiepās biezas miglas mēles, laizīdamas kalnu virsotnes tālumā, kur beidzās viena pasaule un sākās nākamā auksta, mitra, bez saules.

Kalna otrā pusē mani gaidīja lietus. Par gumijas zābakiem, protams, biju aizmirsis, bet taka drīz vien pārtapa arvien staignākā dubļu lentē. Taču, manuprāt, labāk pieciest mitrumu nekā griezties atpakaļ un otrreiz iet pāri kalnam, tāpēc, noliecis galvu asajā lietū, slampāju uz priekšu. Necik ilgi, un pagāju garām būcenim, pie kura pa gabalu redzēju aitas, kas sildīdamās spiedās cita pie citas. Mirkli vēlāk jau atrados klusā, rēgainā, miglas cauraustā purvā. Atcerējos divtūkstoš septiņsimt gadus veco Kērnholmas muzeja eksponātu un pārliku, cik daudz viņa biedru te guļ, debesu dēļ atteikušies no dzīves.

Kad sasniedzu bērnunamu, lietutiņš jau bija pārvērties lietusgāzē. Man nebija laika klīst pa aizlaisto pagalmu un domāt par baiso gaisotni un durvīm, kas grasījās mani aprit, kad gāju caur tām, un par lietū piebriedušajiem grīdas dēļiem, kas zem manām kājām ieliecās. Izgriezu kreklu, izpurināju slapjos matus un, kad vairs nebiju kā no mārka izvilkts, sāku meklēt. Pats nezināju, ko. Kārbu ar vēstulēm? Uz sienas uzšņāptu vectēva vārdu? Ne uz ko daudz cerēt nevarēju.

Staigāju pa vecu, sabirzušu laikrakstu paklāju, skatīdamies zem krēsliem un galdiem. Šķita, ka tūlīt ieraudzīšu baisu ainu -juceklīgi izmētātus skeletus melnās, apdegušās skrandās -, taču atradu tikai istabas, kas atradās drīzāk svaigā gaisā nekā iekštelpās un kam jebkuru īpatnību bija laupījis mitrums, vējš un dubļu kārta. Pirmajā stāvā valdīja bezcerība. Pagriezos uz kāpnēm, zinādams, ka šoreiz pa tām jāiet. Vienīgi uz kuru pusi augšup vai lejup? Viens mīnuss, ejot augšā, būtu ierobežota iespēja ātri aizbēgt (no klaidoņiem, vampīriem un visa, ko mans satrauktais prāts spēja uzburt). Ja nu vienīgi varētu mesties laukā pa otrā stāva logu. Ejot lejup, būtu tā pati nelaime, turklāt vēl viens trūkums tumsa (lukturīša man, protams, nebija). Beigās izšķīries, kāpu augšup.

Pakāpieni, protestēdami pret manu svaru, atskaņoja čīkstošu simfoniju, tomēr izturēja, un augšā es atšķirībā no sabumbotā apakšstāva atklāju vismaz kaut ko līdzīgu laika kapsulai. Istabas bija abpus gaitenim, tapetes apdriskātas, tomēr telpas saglabājušās pārsteidzoši labi. Viena otra gan bija cietusi no pelējuma, jo pa izsistajiem logiem telpās iekļuva lietus, bet pārējās bija sagrūstas mantas, kas šķita tikpat kā jaunas, vienīgi pārklātas ar putekļu kārtu. Šur tur redzēju pa kādam uz krēsla atzveltnes nevērīgi nomestam sapelējušam kreklam vai uz skapīša noliktu veļu. Viegli varēju iedomāties, ka te viss palicis tā, kā to bija atstājuši bērni, it kā naktī, kad viņi mira, būtu apstājies laiks.

Gāju no istabas uz istabu kā arheologs, pārbaudīdams, kas tajās saglabājies. Kādā kastē atradu salauztas rotaļlietas, bet uz palodzes izmētātus krāsu zīmuļus, kas desmittūkstoš dienās bija izbālējuši saulē; turpat nīka leļļu mājiņa ar visām lellēm, kas bija uz mūžu ieslodzītas greznā cietumā. Pieticīgajā bibliotēkā mitrums ložņādams bija izliecis plauktus greizos smaidos. Pārbraucu ar pirkstiem pār izdilušajām grāmatu muguriņām, it kā gribētu kādu izņemt un palasīt. Tur bija gan klasika Pīters Pens, Noslēpumainais dārzs -, vēsturiski stāsti, kurus vēsture aizmirsusi, gan latiņu un sengrieķu valodas mācību grāmatas. Stūri bija sagrūsti daži veci rakstāmgaldi. Sapratu, ka te bijusi klase, kurā mis Peregrine mācīja bērnus.

Pagriezis kliņķi, lūkoju atvērt kādas smagas durvis, taču tās bija piebriedušas un spēcīgi turējās pretī, tāpēc ieskrējies grūdu ar plecu. Griezīgi čīkstēdamas, durvis atsprāga vaļā, un es ar seju pa priekšu iekritu nākamajā istabā. Piecēlies un pametis skatienu visapkārt, uzreiz sapratu, ka tā ir mis Peregrīnes istaba. Tikpat kā Ērkšķrozītei pilī: pie sienām zirnekļu tīkliem apvītas sveces, tualetes galdiņš ar spoguli un kristāla pudelītēm, milzīga ozolkoka gulta. Iedomājos mis Peregrīni šajā istabā liktenīgās nakts vidū, kad kauca sirēnas un viņa, izlēkusi no gultas, sauca kopā bērnus, kuri apjukuši meklēja mēteļus un skrēja lejā pa kāpnēm.

Vai jūs bijāt pārbijusies? Vai dzirdējāt, ka tuvojas lidmašīnas?

Nu jau kļuva neomulīgi. Šķita, ka mani kāds novēro un visi bērni vēl ir tepat, saglabājušies mūros tāpat kā purva zēns. Jutu skatienus no spraugām un dobumiem.

Ieslīdēju blakusistabā. Pa logu krita vārga gaismiņa. Uz gultiņu pusi, kuras bija pārklātas ar pieputējušiem palagiem, liecās blāvi zilganas tapešu plēksnes. Nevaru izskaidrot, kā, taču zināju, ka šī ir bijusi mana vectēva istaba.

Kāpēc tu sūtīji mani uz šejieni? Ko man te vajadzēja redzēt?

Bet tad manu skatienu piesaistīja kaut kas zem gultas. Nometos tupus, lai apskatītos. Vecs koferis!

Vai tas ir tavējais? Vai ar to tu gāji uz vilcienu, uz mūžiem atvadījies no mātes un tēva, kad tava pirmā dzīve slīdēja projām?

Izvilcis koferi no pagultes, taustījos ap tā sadriskātajām ādas siksnām. Atvēru viegli, taču iekšā nekā nebija, tikai mirušu vaboļu ģimene.

Ari pats jutos iztukšots un dīvaini smags; šķita, ka planēta griežas par ātru, paaugstinādama gravitāciju, kas spieda mani pie grīdas. Zaudējis pēdējos spēkus, apsēdos uz iespējams, vectēva gultas un nezin kāpēc beigās atlaidos uz netīrajiem palagiem un raudzījos griestos.

Par ko tu domāji tajā naktī? Vai ari tevi mocīja murgi?

Sāku raudāt.

Vai zināji, kad nomira tavi vecāki? Vai juti, ka viņi aiziet?

Raudāju vēl trakāk. Pats pret savu gribu, nespēdams apstāties.

Šņukstēdams atminējos visu ļauno, līdz beigās raudāju tik gauži, ka rīstīdamies cīnījos pēc elpas. Iedomājos, ka mana tēva vecāki mira bada nāvē un viņu izkāmējušos augumus aprija krematorija tāpēc vien, ka svešinieki viņus ienīda. Iedomājos, ka bērnus, kas te dzīvoja, sadedzināja un saraustīja gabalos, jo pilots, kam viņi bija pilnīgi vienaldzīgi, nospieda kādu pogu. Iedomājos, kā vectēvam nolaupīja ģimeni un tāpēc mans tētis uzauga, nejuzdams, ka viņam ir tēvs, bet mani pašu tagad mocīja akūts stress un murgi. Sēdēju viens brūkošā mājā, kā muļķis liedams karstas asaras, kas krita uz krekla. Un viss tikai septiņdesmit gadus vecu sāpju dēļ, kuras nezin kāpēc uzkritušas man uz galvas kā postošs mantojums. Un kur nu vēl briesmoņi, pret kuriem nespēju cīnīties! Tie jau bija miruši, tāpēc es nevarēju tos nonāvēt, sodīt vai ar tiem izrēķināties. Mans vectēvs vismaz varēja iestāties karaspēkā un pret viņiem cīnīties. Bet ko darīt man?

Kad beidzot nomierinājos, galva dunēja. Aizvēris acis, piespiedu rokas pie deniņiem, lai kaut uz mirkli remdētu sāpes, un, kad man beidzot kļuva labāk un es atvēru acis, ieraudzīju brīnumainas pārvērtības. Pa logu spīdēja viens vienīgs saulesstars. Piecēlies piegāju pie ieplīsušā stikla un ieraudzīju, ka laukā gan līst, gan spīd saule: maza meteoroloģiska dīvainība, kuru katrs dēvē pa savam. Mana māte (es nejokoju) to sauc par bāreņu asarām. Pēc tam atcerējos, ko par to saka Rikijs: Sātans kulsta savu sievu! Pasmējos un jutos mazliet labāk.

Pēc tam ātri dziestošās saules ielāpā, kas krita istabā, ievēroju kaut ko tādu, ko pirmīt nebiju ieraudzījis. Zem otrās gultas stāvēja lāde, kuras gals rēgojās laukā. Piegājis klāt, pavilku malā segu, kas lādi slēpa.

Tā bija milzīga, veca ceļojumu lāde ar lielu priekškaramo atslēgu. Nospriedu, ka tukša nez vai ir. Tad jau nebūtu aizslēgta. Šķita, ka lāde kliedz:Atver mani! Esmu pilna ar noslēpumiem!

Sagrābis aiz malām, vilku. Lāde pat nepakustējās. Vilku vēlreiz, jau stingrāk, taču atkal nekā! Ej nu sazini, vai lāde pati par sevi bija smaga vai arī paaudzēm krājies mitrums un putekļi bija to pielipinājuši pie grīdas. Piecēlos un pāris reižu iespēru pa lādi: kaut kas noknikšķēja, un tad jau varēju to pa gabaliņam grūst sāniski uz priekšu kā plīti vai ledusskapi, līdz beigās izvilku laukā no pagultes, atstājot uz grīdas vietām pārtrauktu sliedi. Paraustīju slēdzeni, taču, par spīti biezajai rūsas kārtai, tā bija cieta kā akmens. Brīdi apsvēru, kur meklēt atslēgu kaut kur taču tai bija jābūt -, bet meklēt varētu stundām, turklāt slēdzene bija tā sarūsējusi, ka diez vai to varētu atdarīt. Neatlika nekas cits kā lādi atlauzt.

Meklēdams piemērotu darbarīku, blakusistabā uzgāju daudz cietušu krēslu. Nolauzu tam kāju un nikni metos virsū slēdzenei, pacēlis krēsla kāju virs galvas kā bende un triekdams to lejā, cik spēcīgi vien spēju, vēl un vēl, līdz mans ierocis pārlūza un rokā palika spurains gals. Ar skatienu meklēdams istabā kaut ko izturīgāku, uzreiz ievēroju vaļīgu gultas rāmja stieni. Pēc dažiem spērieniem tas nokrita uz grīdas. Izvilcis vienu stieņa galu cauri slēdzenei, aiz otra vilku atpakaļ. Atkal nekā!

Spiedu, uzgūlies ar visu augumu. Lāde iečīkstējās, un viss. Iespēris tai ar kāju, vilku stieni no visa spēka, uztūkstot asinsvadiem uz kakla, un brēkāju:Atveries, sasodītā, atveries, stulbā lāde! Beidzot manam izmisumam un dusmām bija mērķis: ja nespēju izdabūt noslēpumu no mirušā vectēva, tad taču, nolādēts, izvilkšu no vecās lādes! Stienis paslīdēja, un es, zaudējis elpu, novēlos uz grīdas.

Gulēju, skatīdamies griestos un rīstīdamies. Bāreņu asaras bija beigušās, un tagad laukā vienkārši, parasti lija trakāk nekā jelkad. Derētu aiziet uz pilsētu pēc vesera vai metālzāģa, bet tad kāds sāktu izprašņāt, un es negribēju nevienam neko stāstīt.

Pēc tam man prātā iešāvās zelta doma. Ja izgudrošu, kā atlauzt lādi, nevajadzēs mocīties ar slēdzeni. Kas varētu būt spēcīgāks par mani ar neapšaubāmi kuslajām augšējām ekstremitātēm, kuras metas virsū lādei ar gadījuma ieročiem? Gravitācijas spēks! Galu galā es atrados otrajā stāvā, lai gan diez vai spētu pacelt lādi tik augstu, lai izdabūtu to laukā pa logu. Taču kāpņu margas jau sen bija sabrukušas. Tātad lāde tikai jāaizvelk pa gaiteni līdz kāpnēm un jāpagrūž. Vai saturs izturēs triecienu tas jau bija cits jautājums, bet vismaz zināšu, kas lādē iekšā.

Notupies aiz lādes, sāku to grūst uz gaiteņa pusi.

Metāla mala drīz vien iegrima mīkstajā grīdā, un lāde spītīgi apstājās. Nezaudējis dūšu, ķēros klāt no otras puses, sagrābis slēdzeni ar abām rokām un vilkdams atpakaļ. Man par lielu pārsteigumu, lāde jau ar pirmo piegājienu pavirzījās uz priekšu teju par metru. Neteiktu, ka es izmantoju īpaši cēlus paņēmienus: vairākas reizes pietupos, grūdu ar pēcpusi lāde pie katras kustības, metālam beržoties pret koku, apdullinoši čīkstēja līdz dabūju to laukā no istabas un vilku pa gabaliņam no vienām durvīm līdz otrām uz kāpņu laukuma pusi. Ritmiskajās skaņās aizmirsies, rāvos vaiga sviedros.

Beigās tiku līdz kāpņu laukumam un, ne pārāk smalki nolamājies, ievilku aiz sevis lādi. Nu jau tā slīdēja viegli un pēc vairākiem grūdieniem sasvērās bīstamā leņķī, un tagad es varētu to mierīgi apgāzt. Taču gribēju redzēt, kā negantniece sašķīst saņemt balvu par saviem pūliņiem -, tāpēc piecēlos un uzmanīgi to slidināju uz priekšu, līdz ieraudzīju drūmā lejas kambara grīdu. Pēc tam, aizturējis elpu, pagrūdu lādi ar kāju.

Grīļodamās uz aizmirstības kraujas, lāde brīdi vilcinājās, bet tad kūleņojot izlēmīgi gāzās lejā skaistā, baleta cienīgā, lēnā kustībā. Sekoja pamatīgs būkšķis un tā atbalss, satricinot visu māju. No zemes augšup uzšāvās putekļu mākonis: man bija jāaizklāj seja un jāatkāpjas gaitenī, gaidot, līdz nosēdīsies putekļi. Mirkli vēlāk atgriezies, palūrēju uz kāpņu laukumu, taču neredzēju salūzušu dēļu kaudzi, kā labprāt vēlētos, bet gan tikai robainu lādes formas caurumu grīdas dēļos. Tā bija pa taisno iekritusi pagrabā.

Noskrējis lejā pa kāpnēm un nokritis uz vēdera, kā pa plānu ledu locījos tuvāk caurumam. Pāris metru zemāk caur putekļiem tumsā manīju, kas palicis pāri no lādes. Tā bija sašķīdusi kā milzīga ola, sajaukdamās ar gružiem un salauztajiem grīdas dēļiem. Turpat mētājās papīra gabaliņi. Galu galā laikam tomēr biju atradis vēstuļu kārbu. Bet tad, piemiedzis acis, ieraudzīju, ka tie ir fotouzņēmumi. Dučiem. Biju sajūsmā, bet tad sastingu, iedomājies kaut ko šausmīgu.

Man noteikti bija jātiek lejā.

* * *

Pagrabā bija istabu labirints un tik maz gaismas, ka tikpat labi es būtu varējis meklēt ar aizsietām acīm. Nokāpis pa čīkstošajām kāpnēm, bridi stāvēju, cerēdams, ka acis beigās pieradīs, taču tādai tumsai tās nespēja pielāgoties. Cerēju ari, ka pieradīšu pie smakas dīvainas, skābenas smirdoņas, apmēram kā ķīmijas kabineta skapī -, bet kas tev deva! Tāpēc vilkos uz priekšu, uzvilcis kreklu līdz degunam un izstiepis rokas, un cerēju, ka viss būs labi.

Paklupis gandrīz nokritu. Uz grīdas pašķīda stikli. Smirdēja arvien trakāk. Nu jau šķita, ka priekšā kaut kas rēgojas. Nedomājot par briesmoņiem un spokiem grīdā varēja būt vēl kāds caurums? Manu līķi neviens neatradīs.

Pēc tam brīnumainā apskaidrības mirklī apķēros, ka, spaidot mobilā pogas (tas man bija kabatā, lai gan atrados tālu no zonas), telefonu var izmantot kā lukturīti. To pacēlis, mērķēju gaismas staru uz priekšu. Taču tas nespēja izlauzties cauri tumsai, tāpēc pavērsu staru pret grīdu. Pārplīsusi akmens plāksne, peļu mēsli. Pagriezu sāņus vārgā gaisma pret kaut ko atstarojās.

Spēru soli tuvāk, grozīdams telefonu. No tumsas iznira plauktu siena, pilna ar stikla burkām. Tās bija dažnedažāda lieluma un formas, putekļu izraibinātas, ar duļķainu želejveida saturu. Atcerējos virtuvē redzētās sasprāgušās augļu un dārzeņu burkas. Varbūt lejā bija pastāvīgāka temperatūra, tāpēc burciņas palikušas dzīvas.

Tomēr, pienācis tuvāk un labi ieskatījies, sapratu, ka burkās nav augļi vai dārzeņi, bet gan cilvēku orgāni. Smadzenes. Sirdis. Plaušas. Acis. Iekonservēti pašražotā formaldehīdā, tāpēc jau tā drausmīgā smirdoņa. Klupdams krizdams steberēju tumsā projām gan lādēdamies, gan apjucis. Kas te galu galābija7 Tādas burkas varētu atrast medicīnas skolas pagrabā, nevis mājā, kas pilna ar bērniem. Ja vectētiņš Portmens nebūtu par bērnunamu tā jūsmojis, varētu nodomāt, ka mis Peregrīne glāba bērnus, lai savāktu viņu iekšējos orgānus.

Mazliet atguvies, pacēlu skatienu un tad ieraudzīju priekšā gaismiņu ne jau to, kas atstarojās no telefona, bet vāju dienasgaismas mirgoņu. Laikam jau tur bija izeja uz pasauli. Sasparojies elpoju cauri kreklam, turēdamies pa gabalu no sienām un baisiem pārsteigumiem, kas tajās varētu perināties.

Sekoju mirgoņai ap stūri uz mazu telpu ar iebrukušiem griestiem. Dienasgaisma ieplūda pa caurumu no salauztu dēļu un saplēstu stiklu kaudzes puses, no kuras viļņiem cēlās biezi putekļi. Šur tur kā žāvētas gaļas sloksnes bija pielipuši paklāja gabali. Zem netīrumiem dipēja viegli soļi: kāds tumsas iemītnieks bija izglābies no pasaules sabrukuma.

Postažas vidū mētājās lādes atliekas, ap kuru kā konfeti bija izbiruši fotoattēli.

Uzmanīgi spēru soli pēc soļa pa gruvešiem, no kuriem rēgojās augsti koka šķēpi un dēļi ar sarūsējušām naglām. Nometies tupus, mēģināju glābt, kas glābjams. Vilkdams no gružiem fotogrāfiju sejas, notraukdams no tām stiklus un satrūdējušas koka skaidas, jutos kā operatīvais darbinieks. No vienas puses, gribēju steigties ej nu sazini, kurā bridi virs galvas iebruks grida, bet, no otras nespēju atrauties.

Pirmajā acumirkli tās izskatījās pēc bildēm, kādas ir katrā ģimenes albumā. Cilvēki draiskojās pludmalē vai smaidīja verandā; tur bija ari salas ainavas un daudz bērnu, kas pozēja pa vienam vai divatā, neoficiāli un saviesīgi portreti ar mākslīgu fonu, cilvēki ar stingām leļļu acīm, it kā fotografēti lielveikala ateljē pirms simt gadiem. Man sametās baisi. Ne jau stingo leļļu ģīmju, bērniem neparastā matu griezuma vai nopietno seju dēļ, bet gan tāpēc, ka ar katru brīdi visi šķita arvien pazīstamāki. Attēli bija līdzīgi vectēva senajām bildēm, sevišķi tām, kuras viņš glabāja cigāru kārbā. Tāda pati noskaņa.

Vienā, piemēram, bija redzamas divas jaunas sievietes, kas stāvēja uz ne pārāk dabiski uzzīmēta okeāna fona. It kā nekā īpaša, tomēr mani izsita no sliedēm viņu attieksme. Abas bija uzgriezušas objektīvam muguru. Kāpēc gan vajadzēja uztraukties un tērēties, lai pēc tam novērstos? Gandrīz vai šķita, ka gružu kaudzē atradīšu citu uzņēmumu, kurā tām pašām dāmām redzamas sejas, proti, smaidoši galvaskausi.

Citi attēli bija vēl radniecīgāki vectēva kolekcijai. Vientuļa meitene kapsētā lūkojās ūdenī, kurā atspoguļojasdivas meitenes. Atcerējos pie vectēva redzēto foto ar pudelē iesprostoto meiteni. Gan viens, gan otrs noteikti bija viltots. Citā redzēju nesatricināmi mierīgu zēnu, kuram ap krūtīm spietoja bites. Ari to taču varēja viegli noviltot, vai ne? Tāpat kā pie vectēva redzēto zēnu ar pacelto laukakmeni, kas, jādomā, bija no plastmasas. Neīstas bites, neīsts laukakmens.

Atceroties, ka vectēvs stāstīja par bērnunama zēnu ar bitēm, man uz skausta sacēlās matiņi.Pietika viņam atvērt muti, un dažas izlidoja, bet nekad nedzēla, ja Hjū to negribēja, tā sacīja vectēvs.

Manuprāt, tam bija tikai viens izskaidrojums. Vectēva bildes bija no lādes, kas sašķldusi gulēja manā priekšā. Tomēr vēl šaubījos, līdz beigās atradu uzņēmumu ar diviem dullajiem, kas baro viens otru ar lenti. Nezināju, kas tie varētu būt; ja nu vienīgi nakts murgi, bet varbūt mazohistiski sadistiskas balerīnas? Taču es nešaubījos, ka vectētiņa Portmena kolekcijā bija tas pats fotouzņēmums. Biju redzējis to cigāru kārbā pavisam nesen pirms dažiem mēnešiem.

Tā taču nevarēja būt nejauša sakritība. Tātad vectēvs bija atvedis fotoattēlusno šejienes un nemeloja, ka visus pazīst. Vai tiešām, par spīti šaubām, kuras jutu jau astoņu gadu vecumā, fotoattēli nebija viltoti? Bet ar tiem saistītie fantastiskie stāsti? Grūti bija noticēt, ka tie atspoguļo patiesību. Tomēr, stāvot putekļainās, mirušās mājas pustumsā, kurā laikam bija daudz spoku, iedomājos, kavarbūt…

Piepeši augšā kaut kas skaļi nokrakšķēja, liekot man palēkties tik nelāgi, ka izlaidu no rokām fotoattēlus.

Droši vien māja staigā, es nodomāju,vai arī brūk. Pieliecos, lai salasītu bildes. Atkal atskanēja krakšķis, un viss trūcīgais apgaismojums pazuda, atstājot mani taustāmies melnā tumsā.

Dzirdēju soļus, pēc tam balsis. Mēģināju kaut ko saklausīt, neuzdrošinādamies pakustēties, baidīdamies, ka vieglākā kustība izraisīs gružu lavīnu, kas uzgāzīsies man virsū. Zināju, ka bailes ir nepamatotas varbūt tur dullie repa dziedoņi atkal dzina velnu -, tomēr sirds skrēja kā sprintā un zemapziņā dzīvniecisks instinkts lika klusēt.

Kājas jau metās stīvas. Cik klusu vien varēdams, pārnesu svaru no vienas pēdas uz otru, lai riņķotu asinis. Te pēkšņi kaut kas atdalījās no gružu kaudzes un aizripoja, klusumā izraisot lielu troksni. Balsis pieklusa. Pēc tam grīdas dēļi iečīkstējās atkal, un man virs galvas nobira apmetums. Tas, kas bija augšā, tagad zināja, kur mani meklēt.

Aizturēju elpu.

Pēc tam atskanēja klusa meitenes balss:

Abe, vai tu?

Man šķita, ka sapņoju. Gaidīju, ka meitene ierunāsies vēlreiz, tomēr labu brīdi dzirdēju tikai lietus bungošanu pa jumtu, it kā pa to sistu tūkstošiem pirkstu. Pēc tam virs manis iedegās gaisma, un, pastiepis kaklu, ieraudzīju sešus bērnus, kas bija notupušies pie robainā cauruma un skatījās lejup.

Dīvaini, bet visi šķita pazīstami, lai gan es nezināju, no kurienes viņi ir. Varētu nodomāt, ka viņu sejas labi sen esmu

redzējis sapni un piemirsis. Kur gan es viņus biju saticis, un kā viņi zināja mana vectēva vārdu?

Beigās man pielēca. Šo bērnu apģērbs šķita neparasts pat Velsā. Bālas sejas bez smaida. Mani lūkojās cilvēki no zemē izmētātajiem fotoattēliem. Viss pēkšņi kļuva skaidrs kā diena.

Bērnus es biju redzējis fotoattēlos!

Meitene, kas pirmīt runāja, piecēlās un ieskatījās mani ciešāk. Rokās viņai mirgoja gaismiņa nedz lukturītis, nedz svece. Drizāk tā izskatījās pēc dzīvas uguns bumbiņas, kas nāca tieši no viņas ādas. Pirms dažām minūtēm redzēju meiteni fotoattēlā, taču viņa nemaz nebija mainījusies un tāpat turēja plaukstās gaismu.

Esmu Džeikobs, gribēju teikt.Es tevi meklēju. Taču mute bija sastingusi, un es spēju tikai skatīties.

Meitenes sejā iezagās īgnums. Laikam es izskatījos drausmīgi, izmircis lietū, nosmērējies putekļos, tupēdams gruvešu kaudzē. Nezinu, ko viņa un pārējie bērni gribēja ieraudzīt, bet ne jau mani.

Čukstus apspriedušies, bērni piecēlās un ātri izklīda. Viņu pēkšņā sakustēšanās kaut ko manī atraisīja, un es atguvu balsi, tāpēc saucu, lai viņa pagaida, taču soļi jau dipēja pa grīdu uz durvju pusi. Bridu cauri gruvešiem, līdz uzgrūdos smirdīgajam kāpņu laukumam pirms pagrabstāva. Kad nokāpu lejā, tur nezin kā bija atgriezusies nolaupītā gaisma, bet no bērniem gan nebija ne vēsts.

Izmeties laukā, noskrēju pa drūpošajiem ķieģeļu pakāpieniem zālē un saucu:

Pagaidiet! Apstājieties!

Taču visi jau bija projām. Smagi elsodams un lādēdams pats sevi, izmeklējos viņus pagalmā, mežā.

Te pēkšņi koku vidū kaut kas nobrīkšķēja. Apmeties riņķī, koku zaros ievēroju izplūdušu kustību un baltas kleitas malu. Tā bija viņa! Ieskrēju mežā un metos viņai nopakaļ. Meitene dieba projām pa taku.

Lauzos pār nokritušiem kokiem un zemu nolīkušiem zariem, dzīdamies viņai pa pēdām, līdz beigās aizelsos. Meitene ik pa brīdim pazuda, mezdamās no takas mežā un atkal atpakaļ. Beigās mežs kļuva arvien skrajāks, un mēs jau bijām atklātā purvā. Man paveicās. Meitenei vairs nebija, kur paslēpties, un, lai viņu notvertu, vajadzēja tikai uzņemt ātrumu. Tā kā biju džinsos un krosenēs, bet viņa kleitā, es noteikti uzvarētu. Tomēr, kad sasparojos, meitene negaidot metās uz purvu. Neatlika nekas cits kā viņai sekot.

Skriet vairs nevarēja. Zeme kļuva nedroša: tā slīdēja projām un iemānīja bedrēs, kur ūdens sniedzās līdz ceļgaliem, iesūcās biksēs un saslapināja kājas. Taču meitene laikam zināja, kur spert nākamo soli, tāpēc sāku atpalikt, līdz beigās viņa izgaisa miglā un man atlika tikai sekot viņas pēdu nospiedumiem.

Pazaudējis meiteni no redzesloka, nospriedu, ka pēdas vedīs atpakaļ uz taku, bet nē tās vijās arvien dziļāk purvā. Man aiz muguras saslēdzās migla, un, vairs neredzēdams taku, sāku uztraukties, kā tikt atpakaļ. Mēģināju viņai saukt:Mani sauc Džeikobs Portmens! Esmu Abes mazdēls! Es tev neko ļaunu nedarīšu! Diemžēl migla un dubļi aprija manu balsi.

Pēdas beidzās pie akmeņu kaudzes, kas atgādināja lielu, pelēku eskimosu būdu. Tas bija piramidāls akmeņu krāvums, neolīta laikmeta kaps, kuram par godu Kērnholma acīmredzot bija ieguvusi savu vārdu4.

Akmeņu kalns bija mazliet augstāks par mani, garš, šaurs, ar taisnstūrveida atvērumu malā, tikpat kā durvīm, un pacēlās dubļu vidū uz zāles laukumiņa. Izkāpu no muklāja uz samērā stingras zemes, kas apjoza akmeņus. Sapratu, ka tā ir ieeja tunelī, kas ievijās dziļi zemē. Abās pusēs ieejai bija iegrebtas sarežģītas cilpas un spirāles seni hieroglifi, kuru nozīme gadsimtu gaitā izgaisusi.Te guļ purva zēns, man ienāca prātā. Nē, drīzāk:Šeit ienācis, met cerības tumšajā kapā!

Tomēr gāju iekšā, sekodams meitenes pēdām. Kapam līdzīgais tunelis bija mitrs, šaurs, un tajā valdīja melna tumsa, tāpēc vilkos uz priekšu kā gliemezis. Lai nu kas, bet klaustrofobija mani, par laimi, nevajāja.

Iedomājies, ka meitene nobijusies kaut kur priekšā trīc, ejot ar viņu runāju, mēģinādams pārliecināt, ka nedarīšu neko ļaunu. Vārdi plīkšķēja atpakaļ kā maldinoša atbalss. Kad no jocīgās pozas, kādā biju spiests pārvietoties, sāka sāpēt kājas, tunelis negaidot kļuva platāks un beigās pārvērtās kambarī, kur atkal valdīja piķa melna tumsa, taču tas bija pietiekami plašs, lai beidzot varētu piecelties kājās un, nepieskaroties sienām, izstiept uz sāniem rokas.

Izvilcis no kabatas mobilo, atkal izmantoju to lukturīša vietā. Nevajadzēja daudz laika, lai aptvertu, cik liela ir telpa.

Tas bija vienkāršs kambaris ar akmens sienām, apmēram manas guļamistabas lielumā, pavisam tukšs. Te jau nu meitene paslēpties nevarēja.

Stāvēju, prātodams, kur viņa, velns parāvis, varēja ieslīdēt, un tad man kaut kas ienāca prātā, turklāt tas šķita tik pašsaprotami, ka atlika tikai brīnīties, kāpēc tikai tagad iedomājos. Meitenes taču nemaz nebija! Es viņu biju izdomājis, tāpat kā pārējos bērnus. Skatoties fotoattēlus, viņus visus uzbūra manas smadzenes. Bet pēkšņā, dīvainā tumsa pirms bērnu ierašanās? Aptumsums?

Galu galā tas taču nav iespējams: bērni nomira pirms veselas mūžības. Pat ja viņi nebūtu miruši, tikai muļķis ticētu, ka viņi var izskatīties mats matā kā fotografēšanas brīdi. Turklāt viss notika ļoti ātri un man nebija laika apķerties, ka varbūt dzenos pakaļ halucinācijai.

Ausis jau skanēja daktera Golana izskaidrojums:Māja jums šķita tik emocionāli uzlādēta, ka pietika tajā ieiet, lai uzšķiltos stresa reakcija. Jā, doktors Golans ir psihopļurkšķis. Bet tas nenozīmē, ka viņam nebija taisnība.

Pazemots pagriezos un vilkos atpakaļ. Negribēju vairs vilkties kā gliemezis un, lai kaut cik saglabātu pašcieņu, uz dūmakaino gaismu tuneļa galā devos četrrāpus. Pametis skatienu augšup, apķēros, ka esmu to visu redzējis Mārtiņa muzejā tieši te tika atrasts purva zēns. Samulsu, iedomādamies, ka pretīgi smirdošu, aizlaistu zemi cilvēki savulaik uzskatīja par debesu vārtiem, ticēdami tik dedzīgi, ka zēns manos gados labprāt ziedoja dzīvību, lai tur nonāktu. Nožēlojams, stulbs gājiens.

Beigās nolēmu, ka laiks braukt mājās. Lai ar fotoattēliem pagrabā notiek kas notikdams! Man bija apnikušas mīklas, brīnumi un pirmsnāves vārdi. Pakļaudamies vectētiņa Portmena apsēstībai, jutos sliktāk, nevis labāk. Bija pēdējais laiks no tā visa atbrīvoties.

Tuneļa galā atliecis muguru, izgāju laukā, kur mani apžilbināja gaisma. Aizklājis ar plaukstu acis, skatījos caur pirkstu spraugām pasaulē, kuru tik tikko pazinu. Tas pats purvs, tā pati taka, viss tas pats, tomēr pirmo reizi, kopš te atrados, zeme peldēja līksmi dzeltenā saules gaismā, debesis šķita neticami zilas, un bija pazudusi ari virmojošā migla, kas jau šķita neatņemama salas īpatnība. Laiks bija silts drīzāk laiska vasaras nogale, nevis brāzmains sākums.Ak kungs, cik aši te mainās laikapstākļi! es nodomāju.

Stampāju atpakaļ uz taku, nelikdamies ne zinis par drebuļus uzdzenošajiem, pretīgajiem purva dubļiem zeķēs. Pagriezos uz pilsētas pusi. Dīvaini, bet taka vairs nebija dubļaina, it kā dažās minūtēs būtu izžuvusi; taču tā bija no vienas vietas noklāta ar svaigiem zirgāboliem greipfrūta lielumā, kuru dēļ man nācās līkumot. Dīvaini, kā es tos nebiju ievērojis, nākdams uz šejieni? Vai tiešām visu rītu biju aptaurēts? Bet varbūt esmu tagad?

Neatrāvis skatienu no mēslu paklāja, kas stiepās man priekšā, gāju, līdz sasniedzu kalnu, un tad devos atpakaļ uz pilsētu, kur beidzot sapratu, kāpēc visa taka ir vienos mēslos. No rīta pa grants ceļiem pie ostas braukāja traktoru rindas, vedot zivju vai kūdras kravas, bet tagad vezumus vilka zirgi un mūļi. Dzinēju rūkoņu bija nomainījusi pakavu klaboņa.

Nedzirdēju ari visur dūcošos dīzeļa ģeneratorus. Vai tiešām dažu stundu laikā, kamēr biju projām, pilsētā būtu beigusies degviela? Un kur pilsētnieki pirms tam turēja tik lielus mājlopus?

Jā, un vēl kāpēc cilvēki uz mani tā skatījās? Visi, kuriem gāju garām, iepleta acis, apstājās, lai ko viņi darīja, un, izstiepuši kaklu, pētīja mani.Jūtos kā trakais, un laikam pēc tāda arī izskatos, es nospriedu, pamezdams skatienu lejup un redzēdams, ka no vidukļa uz leju esmu vienos dubļos, bet uz augšu putekļos, tāpēc, nodūris galvu, cik ātri vien varēdams, soļoju uz Priesteru alu, kur cerēju noslēpties anonīmā tumsā, pirms tētis atnāk no pusdienām. Biju nolēmis uzreiz viņam paziņot, ka gribu iespējami ātrāk tikt mājās. Ja tētis vilcināsies, būs jāatzīstas, ka redzēju halucinācijas, un tad bez vārda runas tiks nopirktas biļetes uz nākamo prāmi.

Bārā, kā parasti, sēdēja bars iereibušu viru, salikuši virs putojošām puslitra glāzēm. Redzēju daudz cietušos galdus, to pašu nespodro interjeru, ko es tagad uztvēru kā savas otrās mājas tālu prom no īstajām. Tomēr, kad pagriezos uz kāpnēm, dzirdēju svešu balsi, kas man uzbrēca:

Kur tu tagad domā iet?

Jau uzlicis kāju uz pakāpiena, pagriezos, un bārmenis nomērīja mani ar skatienu. Tas nebija Kevs, bet gan kāds svešs, drūms virs ar mazu, apaļu galvu. Ar bārmeņa priekšautu, spurainām, kopā saaugušām uzacīm un kuplām ūsām, kuru dēļ viņa seja izskatījās svītraina.

Varētu teikt, ka eju augšā kravāt ceļasomu, un, ja tētis negribēs vest mani mājās, tēlošu, ka man nāk virsū lēkmes. Tomēr es tikai izmetu:

Uz savu istabu.

Tas gan izklausījās vairāk pēc jautājuma nekā atbildes.

Ko tu teici? bārmenis nometa uz galda glāzi, kurā lēja dzeramo. Tu domā, ka te ir viesnīca, vai?

Nočīkstēja krēsli viesi pagriezās un blenza uz mani. Pārlaidu skatienu sejām. Visas bija svešas.

Laikam man uznākusi lēkme, es nospriedu.Tieši tagad. Ak tad tāda ir lēkme. Just gan neko nejutu. Spožas bultas acu priekšā nezibsnīja, plaukstas nesvīda. Šķita, ka drīzāk sajukusi pasaule, nevis es.

Pateicu bārmenim, ka laikam noticis pārpratums.

Mums ar tēti augšstāvā ir numurs, es skaidroju, un te ir mana atslēga.

Izvilku to no kabatas kā pierādījumu.

Dod apskatīt, bārmenis pārliecās pār leti un izrāva man to no rokām.

Paņēmis atslēgu kā izdegušu spuldzi, viņš ar juveliera rūpību sāka to pētīt.

Tā jau nu gan nav mūsējā, bārmenis noburkšķēja un ieslidināja atslēgu sev kabatā. Bet tagad pasaki, ko tu patiešām gribi, un šoreiz nemelo!

Man sāka svilt vaigi. Neviens ārpus mājām mani vēl nebija nosaucis par meli.

Es taču teicu. Mēs tās istabas noīrējām! Ja neticiet, paprasiet Kevam!

Es nepazīstu nekādu Kevu! Nepūt pilītes! viņš saltā balsi izmeta. Nekādas istabas neizīrējam, un augšstāvā dzīvoju tikai es!

Pametu skatienu visapkārt gaidīdams, ka, mani izjokojuši, visi sāks smieties. Taču vīru sejas bija stingas kā akmens.

Viņš taču ir amerikānis, ieminējās kāds vīrs ar neparasti garu bārdu. Vai tik nav no armijas.

Blēņas! noņurdēja cits. Paskatieties uz viņu! Vēl slapjš aiz ausīm!

Bet drēbes, bārdainis atbildēja, pasniegdamies un aptaustīdams manas jakas piedurkni, tādas veikalā neatrast ar uguni. Noteikti no armijas.

Paklausieties, es sacīju, es neesmu karavīrs un neko negribu jums iestāstīt! Zvēru! Gribu tikai atrast savu tēti, sakravāt mantas un…

Amerikānis, pie joda! iebaurojās resns vecis. Paņēmis no krēsla pamatīgu seglu jostu, viņš nostājās starp mani un durvīm, uz kurām es lēnītēm kāpos atpakaļ. Man riebjas viņa izruna! Varu saderēt, ka fašistu spiegs!

Es neesmu nekāds spiegs, nedroši atbildēju. Esmu tikai apmaldījies.

-Jauki! viņš ierēcās. Gan jau izdabūsim no viņa patiesību ar vecu paņēmienu. Ar virvi!

Pudeles brāļi viņam skaļi piebalsoja. Nevarēju saprast, vai veči runā nopietni vai arī dzen velnu, tomēr negribēju aizkavēties, lai to pārbaudītu. Smadzenēs drudžaino baiļu vidū riņķoja instinkts:Skrien! Daudz vieglāk būtu visu noskaidrot, ja bārs nebūtu pilns ar dzērājiem, kas draudīgi solīja mani nolinčot. Protams, aizbēgdams es tikai apstiprināšu savu vainu, taču man tas nerūpēja.

Lūkoju apiet resno.

Viņš mēģināja mani sagrābt, taču lēns dzērājs nav pretinieks ātram un līdz nāvei pārbiedētam cilvēkam. Izlikos, ka skriešu pa kreisi, bet īstenībā metu līkumu pa labi no viņa. Resnais dusmās ierēcās, un pārējie, atrāvušies no krēsliem, klupa man virsū, taču es, veikli izvairījies no viņu rokām, izskrēju laukā

pa durvīm skaidrajā pēcpusdienā.

* * *

Dragāju projām pa ielu, kājām dunot pa grants ceļu kā pakaviem, un dusmīgās balsis aiz muguras pamazām pieklusa. Nogriezies gar pirmās mājas stūri, lai pazustu vajātāju skatieniem, skrēju pa dubļainu pagalmu, kur cāļi čiepstēdami bēga uz visām pusēm, un tad pa atklātu lauku, kur sievietes stāvēja rindā pie vecas akas pēc ūdens, un, kad diebu garām, visas pagrieza galvu uz manu pusi. Lai gan izklaidei nebija laika, gribējās viņām uzsaukt:Ei, ko gaidāt, sieviņas? Un tad priekšā parādījās zema sēta, piesaistot manu uzmanību. Viens, divi, trīs, un jau biju tai pāri! Piezemējos uz ceļa ar dzīvu satiksmi, kur mani gandrīz notrieca ātri braucošs vezums. Kad zirgi man gar pašām krūtīm metās sāņus, atstājot pakavu nospiedumus un ratu sliedi turpat pie manām kājām, braucējs nobļāva kaut ko pazemojošu par manu māti.

Biju neizpratnē. Viens gan man bija skaidrs: laikam pamazām zaudēju prātu. Sapratu, ka jāturas no cilvēkiem pa gabalu, iekams nezinu, kas esmu vai neesmu. Beigās pagriezos uz aleju, kas atradās aiz divām māju rindām, cerēdams, ka tur jau nu būs, kur paslēpties. Mirkli vēlāk jau nesos laukā no pilsētas. Palēnināju gaitu līdz raitam solim, cerēdams, ka dubļiem notašķīts, izmircis amerikāņu zēns soļojot pievērsīs mazāku uzmanību nekā skrienot.

Lai kā centos izturēties normāli, tomēr pie katra troksnīša vai ašas kustības satrūkos. Sveicinādams pamāju sievietei, kas žāva veļu, bet viņa, tāpat kā visi, tikai noskatījās. Pieliku soli.

Dzirdēdams aiz muguras dīvainu troksni, ieniru piebūvē. Mīņādamies gaidīju aiz puspievērtām durvīm, ar acīm iztaustīdams grafīti apķēzītās sienas.

Dūlijs ir jāklīgs ēzeļpakaļa.

Ko, bez cukura?

Man garām paskrēja suņu mamma ar vaukšķošiem kucēniem. Smagi nopūties, pamazām atslābu. Saņēmis sevi rokās, izgāju uz ielas.

Kāds mani sagrāba aiz matiem. Nepaguvu pat iekliegties, kad roka, apvijusies man riņķī, piespieda pie kakla kaut ko asu.

Nebrēc, citādi iegriezīšu, atskanēja balss.

Turot asmeni pie kakla, uzbrucējs piespieda mani pie sienas un, apgājis riņķī, ieskatījās sejā. Man par lielu pārsteigumu, tas nebija bāra dzērājs, bet gan meitene. Vienkāršā baltā kleitā, ar stingru sejas izteiksmi, manuprāt, satriecoši skaista, lai gan acīmredzot ne pa jokam gribēja pārgriezt man rīkli.

Kas tu tāds esi? viņa šņāca.

Es… ē… amerikānis, izstostīju, īsti nesaprazdams, ko viņa prasa. Mani sauc Džeikobs.

Meitene ar trīcošu roku piespieda nazi vēl stingrāk manam kaklam. Nobijusies, tātad bīstama.

Kāpēc tu mani vajāji?

Es gribēju ar tevi parunāt, neko vairāk. Nenogalini mani!

Saviebusies viņa mani pārtrauca.

Par ko parunāt?

Par māju un cilvēkiem, kas tajā dzīvoja.

Kas tevi uz šejieni atsūtīja?

Mans vectēvs. Ābrahams Portmens.

Meitene izbrīnā atvēra muti.

Tu melo! acīm degot, viņa iesaucās. Laikam domā, ka nezinu, kas tu esi? Neturi mani par muļķi! Atver acis, lai varu tajās ieskatīties!

Es nemeloju! Skaties! Iepletu acis, cik plati vien varēdams.

Meitene, pastiepusies pirkstgalos, tajās ieskatījās un tad piecirta kāju:

Nē,īstās acis! Ar viltotajām neapmānīsi, tāpat kā ar smieklīgajiem meliem par Abi!

Es nemeloju, un acis irmanējās!

Meitene tik stipri spieda asmeni, ka es tik tikko spēju paelpot. Labi, ka nazis vismaz bija truls, citādi viņa noteikti būtu man iešņāpusi.

Paklau, tu laikam mani ar kādu jauc, svepstēju, bet es varu pierādīt, kas esmu!

Meitenes roka mazliet atlaidās.

Nu tad pierādi, citādi ar tavām asinīm palaistīšu zāli!

Man te kaut kas ir. Iebāzu roku žaketes kabatā.

Meitene atlēca atpakaļ, kliegdama, lai beidzu, un pacēla

nazi, kas sāka man acu priekšā trīsēt.

-Vēstule, nekas vairāk! Nomierinies!

Meitene nolaida nazi man pie kakla, bet es, nesteidzīgi izņēmis no žaketes mis Peregrīnes vēstuli un fotoattēlu, to pacēlu, lai viņa redz.

Pa daļai vēstules dēļ arī atbraucu. Man to iedeva vectēvs. No Putna. Tā taču sauca jūsu direktori, vai ne?

Tas nav nekāds pierādījums! pat nepaskatījusies uz mani, meitene atcirta. Un no kurienes tu tik velnišķīgi daudz par mums zini?

Es taču teicu, ka vectēvs…

Meitene izsita vēstuli man no rokām.

Man apnicis klausīties tavās muļķībās!

Acīmredzot biju aizskāris meitenē kādu stīgu. Pieklususi viņa izmisīgi saviebās, it kā nespēdama izšķirties, kur pēc draudu īstenošanas noslēpt manu līķi. Tomēr viņa nepaguva neko izlemt, jo alejas otrā galā atskanēja saucieni. Pagriezušies ieraudzījām vīrus no bāra, kas skrēja uz mūsu pusi, apbruņojušies ar nūjām un lauksaimnieku darbarīkiem.

Ko tas nozīmē? Ko tu esi izdarījis?

Ne jau tu vien alksti mani nogalināt!

Atvilkusi man no rīkles nazi, viņa piespieda to man pie sāna, bet pēc tam sagrāba aiz apkakles.

Tu esi manā varā. Dari, ko saku, vai nožēlosi!

Nestrīdējos. Nezināju, vai nelīdzsvarotas meitenes rokās

man bija labākas izredzes nekā dzērāju barā, kuri vicina nūjas, bet no viņas vismaz cerēju kaut ko uzzināt.

Meitene mani pagrūda, un mēs diebām prom pa blakus aleju. Pusceļā viņa metās sāņus, vilkdama mani līdzi, un tad, pieliekušies zem izžautiem palagiem un pārlēkuši pāri vistu aploka sētai, ieskrējām nelielas mājas pagalmā.

Iekšā! viņa nočukstēja un, pametusi skatienu visapkārt, vai kāds mūs neredz, iegrūda mani pa durvīm šaurā būceni, kur smirdēja pēc kūdras dūmiem.

Istabā nekā nebija, tikai vecs suns, kas gulēja uz dīvāna. Atvēris vienu aci, viņš uz mums paskatījās un, zaudējis interesi, atkal aizmiga. Metāmies uz logu, no kura pavērās skats uz ielu, un pieplakām tam blakus pie sienas. Stāvējām un ausījāmies, taču meitene neaizmirsa ar vienu roku turēt mani, bet ar otru spiest nazi man pie sāniem.

Pagāja minūte. Vīru balsis te pieklusa, te kļuva skaļākas, tāpēc bija grūti noteikt, kur viņi ir. Pārlaidu acis pār mazo telpu. Tā šķita ārkārtīgi vienkārša pat Kērnholmai. Vienā stūri bija nelīdzena rinda ar rokām pītu grozu. Pie milzīgas čuguna plīts stāvēja ar rupju audeklu apvilkts krēsls. Iepretim mums pie sienas karājās kalendārs, un, lai gan pustumsā pa gabalu neko nespēju salasīt, uz to skatoties, man prātā uzdzirkstīja savāda doma.

Kas tagad par gadu?

Meitene teica, lai aizveros.

Nopietni, es čukstēju.

Viņa uzmeta man dīvainu skatienu.

Nezinu, kas tev prātā, bet ej un paskaties! meitene teica un pagrūda mani uz kalendāra pusi.

Tā augšējā daļā bija melnbalta tropu ainava un smaidošas, apaļīgas meitenes ar kuplām poniju frizūrām, ģērbušās vecmodīgos peldkostīmos. Turpat ieraudzīju gadu un mēnesi:1940. gada septembris. Pirmais un otrais datums bija nosvītroti.

Mani pārņēma arvien lielāks stingums. Atcerējos šorīt piedzīvotās dīvainības: neparasti straujo laikapstākļu maiņu, sajūtu, ka pasaule visapkārt izskatās sena, lai gan viss tajā ir jauns. Kalendārs sniedza atbildi uz visiem šiem jautājumiem.

1940. gada 3. septembris. Bet kā tas iespējams?

Bet tad ienāca prātā vectēva vārdi pirms nāves.Viņpus vecā vīra kapa. Līdz šim es tos nekādi nebiju spējis izskaidrot. Vienubrīd šķita, ka vectēvs domājis garus: tā kā visi viņam pazīstamie bērni jau miruši, iedomājos, ka man jāiet viņpus kapa, lai viņus sameklētu, taču tas būtu pārāk dzejiski. Vectēvs bija tiešs cilvēks, kas neniekojās ar metaforām un mājieniem. Viņš taču konkrēti pateicavecais vīrs, jo paskaidrojumiem nebija laika. Tagad beidzot apķēros, ka salinieki par veco viru sauc purva zēnu, bet kaps ir akmeņu krāvums. Pirms vairākām stundām es pats tur biju un iznācu laukā citā pasaulē, 1940. gada 3. septembri.

Tas viss man ienāca prātā, un tad istaba pēkšņi sagriezās, manas kājas saļodzījās, un beigās visapkārt pulsēja samtaina tumsa.

* * *

Pamodos uz grīdas. Manas rokas bija piesietas pie plīts. Meitene satraukti soļoja, acīmredzot dzīvi sarunādamās pati ar sevi. Gandrīz nevērdams vaļā acis, ieklausījos.

Jādomā, ka viņš ir nebūtne, viņa sacīja. Kāpēc tad ložņāja pa veco māju kā laupītājs?

Man nav ne jausmas, kāds viņai atbildēja, un viņam laikam ari ne.

Tātad meitene nerunāja ar sevi, lai gan no vietas, kur atrados, otru cilvēku neredzēju.

Tu saki, viņš pat nesaprata, ka iekļuvis cilpā?

Paskaties pats! Viņa pamāja uz mani. Vai tad vari iedomāties kādu Abes radinieku, kas būtu tik nesakarīgs?

Un nebūtni vari iedomāties? zēns jautāja pretī.

Mazliet pagriezis galvu, aplaidu skatienu istabai, tomēr

runātāju nekur neredzēju.

Varu iedomāties nebūtniblēdāmies, meitene nepalika atbildi parādā.

Suns, jau pamodies, attipināja un sāka laizīt man seju. Aizmiedzis acis, centos nelikties par viņu ne zinis, taču mitrā masāža ar mēli bija tik siekalaina un pamatīga, ka beigās uzslējos sēdus tāpēc vien, lai tiktu no tās vaļā.

Paskat, kas pamodies! Meitene sasita plaukstas, ironiski mani apsveikdama. Pirmīt gan tu vareni notēloji. Vislabāk man patika ģībonis. Esmu pārliecināta, ka teātris zaudēja labu aktieri, kad tu izvēlējies par labu slepkavošanai un kanibālismam.

Atvēru muti, lai protestētu un teiktu, ka neesmu vainīgs, un tūlīt aizvēru, ieraudzījis, ka uz manu pusi pa gaisu lido tasīte.

Te tev būs ūdens, zēna balss sacīja. Nevaru ļaut tev nomirt, pirms esam tevi aizveduši pie direktores. Vai tagad varam iet?

Balss nāca no zila gaisa. Pasniedzos pēc tases, un, juzdams, ka mazajam pirkstiņam kaut kas pieskaras, gandrīz izlaidu to no rokām.

Tu nu gan esi neveikls, balss teica.

Tu esi neredzams, truli atbildēju.

Protams. Milards Nulle ir tavā rīcībā.

Nevajadzēja teikt viņam savu vārdu!

Un tā ir Emma, balss turpināja. Viņa ir pabailīga, bet tu jau droši vien pats to ievēroji.

Emma nikni paskatījās uz viņu, pareizāk sakot, gaisā, kur, manuprāt, viņam vajadzēja būt, tomēr neko neteica. Tase manās rokās trīcēja. Mēģināju jau atkal neveikli visu paskaidrot, taču mani pārtrauca dusmīgas balsis aiz loga.

Klusu! Emma nošņāca.

Dzirdēju soļus, kas tuvojās logam, un tad žalūzijas mazliet pašķīrās.

Kas tur notiek? Emma prasīja.

Viņi pārmeklē mājas, balss atbildēja. Ilgi mēs te palikt nevaram.

-Jā, bet arī laukā mierīgi tikt nevarēsim!

Manuprāt, varēsim gan, Milards atbildēja, tomēr, drošs paliek drošs, ļauj man ieskatīties grāmatā.

Žalūzijas nokrita lejā, un no galda pacēlās blociņš ādas vākos, kas gaisā atvērās. Milards dungodams to pāršķirstīja. Mirkli vēlāk blociņš ar troksni aizvērās.

Man jau bija tādas aizdomas! viņš iesaucās. Jānogaida minūte vai divas, un tad varēsim mierīgi iziet laukā pa durvīm.

Vai tu traks? Emma bija nesapratnē. Tie nagu maucēji uzbruks mums ar ķieģeļiem!

Neuzbruks, ja kaut kas novērsīs viņu uzmanību no mums, -Milards paskaidroja. Vari man ticēt, ka labākas izdevības nebūs.

Tiku atsvabināts no plīts un vests uz durvīm, kur sakņupuši gaidījām. Un tad sākās troksnis, kas pieņēmās skaļumā, pārspēdams vīru kliedzienus. Dzinēji. Pēc skaņas nopratu, ka desmitiem.

Ai, Milard! Kolosāli! iesaucās Emma.

Viņš nospurcās.

Un tu teici, ka ar saviem pētījumiem nositu laiku.

Emma uzlika plaukstu uz durvju kliņķa un tad pagriezās

pret mani.

Turies man pie rokas! Neskrien! Izturies tā, it kā nekas nenotiktu.

Aizvākusi nazi, viņa piekodināja nebēgt, citādi atkal to ieraudzīšu, pirms viņa mani nogalinās.

Kā lai zinu, ka tu mani šā vai tā nenogalināsi?

Emma bridi padomāja.

To tu nevari zināt.

To pateikusi, viņa atvēra durvis.

* * *

Laukā uz ielas drūzmējās cilvēki ne tikai viri no bāra, kurus uzreiz ievēroju pāris māju tālāk, bet ari sadrūmuši veikalnieki, sievietes un vezumnieki, kas, apstājušies ceļa vidū un izstiepuši kaklus, skatījās debesis, kur pavisam zemu precīzā ierindā rēkdama lidoja nacistu iznicinātāju vienība. Kaut ko tamlīdzīgu jau biju redzējis Mārtiņa muzejā izstādē Kērnholma ienaidnieka aplenkumā. Tiešām neparasti: visnotaļ necilā pēcpusdienā pēkšņi nokļūt zem ienaidnieku nāves lidmašīnām, kas tūlīt var raidīt šāvienu zalves.

Šķērsojām ielu, cik nemanāmi vien varēdami; Emma bija krampjaini sagrābusi mani aiz rokas. Gandrīz vai tikām alejas pretējā pusē, kad beidzot mūs kāds ievēroja. Atskanēja sauciens, un pagriezušies redzējām, ka mums pakaļ metas vīri.

Sākām skriet. Aleja bija šaura, gar tās malām stiepās staļļu rindas. Bijām pusceļā, kad atskanēja Milarda balss:

Atpalikšu un viņus apmānīšu! Gaidiet mani aiz bāra tieši pēc piecarpus minūtēm!

Mums aiz muguras nodipēja Milarda soļi, un, kad nonācām alejas galā, Emma mani apstādināja. Palūkojušies pār plecu, redzējām, ka ceļgalu augstumā virs grants atritinās un slīd virve. Tiklīdz pūlis gribēja virvi saķert, tā cieši savilkās, un cilvēki nokrita dubļos, juku jukām vēzēdami kājas un rokas. Emma izskatījās priecīga, un biju gandrīz vai pārliecināts, ka dzirdu Milarda smieklus.

Skrējām tālāk. Nesapratu, kāpēc Emma ar Milardu norunāja satikties Priesteru alā. Tā taču bija uz ostas, nevis vecās mājas pusi. Tikpat mīklains bija arī Milarda pareģojums par lidmašīnām, tāpēc klusēju. Vēl vairāk samulsu, kad Emma nezagās uz pagalmu, bet grūda mani uz parādes durvīm.

Iekšā neviena nebija, tikai bārmenis. Novērsos, lai viņš neredz manu seju.

Saimniek! Emma iesaucās. Kad griezīsiet vaļā mucas krānu? Esmu izslāpusi kā viena sasodīta nāra!

Bārmenis iesmējās.

Neesmu pieradis apkalpot mazas meitenes.

Dzīves sīkumi! Emma sauca, uzsizdama ar plaukstu pa leti. Ielejiet man lielo glāzi jūsu smalkākā, stiprākā mucu viskija! Ne jau tās pretīgās, ūdeņainās samazgas, kuras parasti piedāvājat!

Mani pārņēma izjūta, ka Emma dzen velnu, laikam eksperimentēdama tāpat kā Milards ar virvi alejā.

Bārmenis pārliecās pāri letei.

Tātad gribat kaut ko kreptīgāku! Viņš baudkāri smaidīja. Labi, tikai nesakiet mammai un tētim, citādi pie manis ieradīsies gan priesteris, gan konstebls. Paņēmis pudeli ar tumšu nelāga izskata dzērienu, bārmenis pielēja kausu līdz malām. Bet ko draugam? Laikam jau pilns kā mārks, ko?

Cītīgi pētīju kamīnu.

No kautrīgajiem, vai? bārmenis nelikās mierā. No kurienes viņš ir?

Teica, ka no nākotnes, Emma atbildēja. Bet es saku, ka viņš ir traks kā marta zaķis.

Bārmeņa seja pārvērtās.

Kā jūs teicāt no kurienes?

1

Peregrine lielais (medību) piekūns(angļu vai.).

2

Penderyn velsiešu viskijs.

3

Sk. 2. piezīmi.

4

Cairnholm (Kērnholma) nosaukums atvasināts nocairn piramidāls akmeņu krāvums.

Laikam beidzot mani pazinis, viņš iekliedzās un, nometis viskija pudeli, grasījās skriet pie manis.

Gribēju jau laist ļekas vaļā, taču bārmenis nepaguva atstāt leti: Emma apgrieza kausu otrādi, izšļakstinādama uz visām pusēm brūno viskiju. Pēc tam viņa mani tiešām pārsteidza -pagrieza delnu pret leti, un tur acumirklī pacēlās pusmetru augsta uguns siena.

Bārmenis iebrēcies mēģināja apslāpēt uguns sienu ar dvieli.

Turp, apcietinātais! Emma pavēlēja un, ieķērusies man elkonī, vilka uz uguni. Bet tagad palīdzi! Lūdz Dievu un cel augšā!

Sakņupuši Emma vilka pirkstus gar spraugu, kas stiepās visas grīdas garumā. Es spiedu blakus viņas pirkstiem, un par abiem mēs pacēlām augšā grīdas daļu, kas atklāja caurumu apmēram manu plecu platumā priesteru alu. Visapkārt dūmu bija ka biezs, bārmenis cīnījās ar liesmām, bet mēs ar Emmu mierīgi nokāpām lejā un pazudām.

Priesteru ala bija mazliet lielāka par lifta kabīni un zemāk pārvērtās ejā, pa kuru bija jārāpo. Zem grīdas valdīja melna tumsa, tomēr mirkli vēlāk parādījās maigi oranža gaisma: Emma bija uzbūrusi liesmainu bumbiņu, kas trīsēja virs viņas delnas. Blenzu, aizmirsis par visu pasauli.

Kusties! viņa man uzbrēca un pagrūda. Rau, kur durvis!

Šļūcu uz priekšu, līdz vairs nevarēju parāpot. Tad Emma aizslīdēja man garām, apsēdās uz dibena un spēra pa mūri ar abām kājām. Tas atvērās, un mēs ieraudzījām dienasgaismu.

Klāt esat, kad izrāpojām alejā, atskanēja Milarda balss.

Neizturēji bez izrādes, vai ne?

Nesaprotu, par ko tu runā, Emma atbildēja, tomēr balsī jautās lepnums.

Milards mūs veda uz pajūgu, kas jau gaidīja. Ierāpušies ratos no aizmugures, saspiedāmies zem brezenta. Nezin pa kuru laiku zirgā uzkāpa vīrs, parāva grožus, un tad mēs gāzelēdamies un kratīdamies devāmies ceļā.

Brīdi braucām klusēdami. Spriežot pēc trokšņiem ārpusē, sapratu, ka attālināmies no pilsētas. Saņēmis drosmi, pajautāju:

Kā jūs zinājāt par ratiem? Un lidmašīnām? Jūs esat gaišreģi, vai?

Emma noķiķināja:

Diez vai.

Zinājām tāpēc, ka tas viss notika jau vakar, Milards paskaidroja, un aizvakar. Cilpas princips, saproti?

Kā tā?

Viņš jau nepieder nevienai cilpai, Emma klusi sacīja.

Es taču saku: viena nolādēta nebūtne!

Nedomāju gan. Tad viņš nedotos tev rokās dzīvs.

Paklausieties, iejaucos sarunā. Es neesmu ne viens, ne otrs. Esmu Džeikobs.

Gan jau visu noskaidrosim. Tagad paklusē! Pasniegusies Emma pagrūda malā brezentu, atklādama zilu

debesu strēli, kas slīdēja mums līdzi.

SESTĀ NODALA

Aiz muguras palika pēdējās mājas, un tad mēs, _ ^^^^p^klusi izslīdējuši no ratiem, kājām devāmies pāri I kalnam uz meža pusi. Man pie viena sāna klusēdama, domās iegrimusi, soļoja Emma, ne mirkli neatlaizdama manu roku, bet pie otra Milards, savā nodabā dungodams un spārdīdams akmeņus. Es biju uztraucies un apjucis, bet vienlaikus mani māca ziņkāre. No vienas puses, šķita, ka tūlīt kaut kas notiks, bet, no otras -, gaidīju, ka pamodīšos no drudžaina sapņa vai stresa mirkļa, vai kas nu tas bija, ar nosiekalotu seju uz galdaSmart Aid atpūtas istabā un nodomāšudīvaini gan, bet pēc tam atgriezīšos savā garlaicīgajā dzīves lomā.

Taču es nepamodos. Mēs soļojām uz priekšu meitene, kura spēja plaukstās uzburt uguni, neredzamais zēns un es. Gājām pa mežu, kur takas bija tik platas un tīras kā nacionālajā parkā, līdz parādījās liela pļava ar ziedošām puķēm un glītu dārziņu joslām. Bijām atnākuši.

Skatījos un brīnījos ne jau tāpēc, ka māja būtu šausmīga; tieši otrādi, tā bija skaista. Viss bija savā vietā, neredzēju nevienu saplēstu logu. Tornīši un skursteņi, kas manā atmiņā vīdēja laiski sašļukuši, tagad pārliecinoši slējās debesīs. Lielais mežs, kas grasījās aprīt mūrus, nu turējās pieklājīgā attālumā.

Gāju abiem nopakaļ pa bruģētu celiņu un tad augšā pa svaigi krāsotām lieveņa kāpnēm. Emma laikam vairs neuzskatīja mani par bīstamu recidīvistu, tomēr pirms ieiešanas mājā sasēja man rokas aiz muguras acīmredzot tīrās izrādīšanās dēļ. Medniece, kas atgriežas ar notvertu laupījumu mani. Emma jau grasījās vest mani iekšā, bet Milards mūs apstādināja.

Viņam nocūkotas kurpes, viņš aizrādīja, paliks dubļainas pēdas. Putns kritis ģīboni.

Sagūstltāji pagaidīja, līdz novilku kurpes un zeķes, kas ari bija notašķītas ar dubļiem. Pēc tam Milards ieteica uzlocīt džinsu staras, lai tās nevilktos pa paklāju, un es tā ari izdarīju. Beigās Emma nepacietīgi ierāva mani iekšā pa durvīm.

Gājām uz garajām kāpnēm pa gaiteni, kas pirms dažām stundām bija tā piegrūsts ar salauztām mēbelēm, ka nezināju, kur spert kāju. Tagad viss spīdēja un laistījās. Gar kāpņu margām un no ēdamistabas mani pētīja ziņkārīgas acis. Apmetums, kas atgādināja sniegu, bija izgaisis; tagad tā vietā stāvēja garš koka galds ar krēsliem riņķi. Tā pati māja, kuru biju pārmeklējis, vienīgi ideālā kārtībā. Kur pirmīt rēgojās zaļš pelējums, tagad bija uzlīmētas tapetes un paneļi līksmās krāsās. Vāzēs bija glīti salikti ziedi. Satrūdējušie dēļi, kas bija rēgojušies visās malās, un auduma gabali bija pārtapuši reibinoši skaistās tahtās un klubkrēslos, bet pa augstajiem logiem, kas iepriekš bija tik drūmi, ka šķita miruši, šobrīd ieplūda saules gaisma.

Beigās tikām līdz mazai istabai, no kuras pavērās skats uz pagalmu.

Turi viņu stingri, kamēr aiziešu paziņot direktorei, -Emma piekodināja Milardam, un viņš sagrāba mani aiz elkoņa. Tikko viņa bija aizgājusi, tvēriens atslāba.

Vai nebaidies, ka izēdīšu tev smadzenes vai nodarīšu vēl kaut ko? es pajautāju.

Ne pārāk.

Pagriezies pret logu, brīnīdamies lūkojos laukā. Pagalms bija pilns ar bērniem, un gandrīz visus biju redzējis sadzeltējušajos fotoattēlos. Daži laiskojās koku ēnā, citi mētāja bumbu vai viens otru dzenāja gar puķu dobēm, kurās valdīja krāsu dumpis. Paradīze, par kādu man bija stāstījis vectēvs. Burvju sala un brīnumbērni. Ja es sapņoju, tad negribēju pamosties. Vismaz tuvākajā laikā ne.

Kāds bērns par stipru iespēra bumbai, un tā izlidoja no zāliena un iesprūda krūmā, kas bija izveidots milzīga dzīvnieka veidolā. Tur bija vesela rinda krūmu-dzīvnieku fantastiskas būtnes mājas augstumā, kas sargāja no meža; starp tām spārnots grifs, pakaļkājās saslējies kentaurs un nāra. Meklēdami pazudušo bumbu, divi pusaugu zēni pieskrēja pie kentaura kājām, un viņiem sekoja kāda meitene. Uzreiz atcerējos pie vectēva redzēto fotoattēlu ar meiteni, kas plivinājās gaisā, vienīgi tagad viņa stāvēja uz zemes. Meitene gāja lēnā, gurdā, kārtīgā solī, it kā pārvarēdama neparasti spēcīgu gravitāciju.

Tikusi līdz zēniem, meitene pacēla rokas, un tie apmeta viņai ap vidukli cilpu. Uzmanīgi izslīdējusi laukā no kurpēm, meitene palēcās augšup kā balons. Kaut kas traks! Pēc tam viņa cēlās augšup, līdz aukla stingri nostiepās, un planēja trīs metrus virs zemes, bet abi zēni turēja auklu.

Meitene kaut ko teica, un puikas pamājuši palaida auklu brīvāk. Lēnām pietuvojusies kentaura sāniem un tad krūtīm, viņa pasniedzās zaros pēc bumbas, taču tā bija iekritusi pārāk dziļi krūmā. Meitene pameta skatienu lejup, papurināja galvu, un zēni vilka viņu lejā. Tikusi uz zemes, viņa iekāpa savās smagajās kurpēs un noņēma virvi.

Baudi izrādi? pajautāja Milards.

Klusēdams pamāju ar galvu.

Bumbu varētu izņemt no krūma ari daudz vieglāk, viņš paskaidroja, taču bērni zina, ka te ir skatītāji.

Tikmēr kentauram tuvojās jau cita meitene. Astoņpadsmit deviņpadsmit gadus veca, mežonīga, ar matiem, kas bija savēlušies blīvās šķipsnās un atgādināja putna perēkli. Noliekusies viņa paņēma kentaura garo, lapaino asti, aptina sev ap roku un aizvēra acis it kā koncentrēdamās. Jau pēc mirkļa redzēju, ka kentaurs pakustina roku. Uz zaļo krūmu skatījos cauri stiklam, tāpēc nodomāju, ka uzpūtuši vēja brāzma, bet tad kentaurs palocīja pirkstus, it kā tajos lēnām atgrieztos dzīvība. Pārsteigts skatījos, kā milzīgā roka saliecas elkonī, pieskaras krūtīm, izņem no tām bumbu un pamet atpakaļ līksmojošajiem bērniem. Kad bērni atsāka spēli, mežonīgā meitene atlaida kentaura asti un tas atkal sastinga.

No Milarda elpas logs man blakus nosvīda. Pārsteigts pagriezos pret viņu.

Negribu būt nepieklājīgs, es pajautāju, bet kādu ļaužu jūs esat?

Mēs esam īpatņi, Milarda balsī jautās apjukums. Vai tad tu ne?

Nezinu. Laikam jau ne.

Žēl gan.

Kāpēc tu viņu neturi? mums aiz muguras atskanēja pārmetoša balss, un pagriezies ieraudzīju durvīs Emmu. Nu, labi, lai paliek. Viņa sagrāba auklu. Ejam! Direktore grib tevi redzēt.

* * *

Gājām tālāk, un mūs atkal pavadīja ziņkārīgi skatieni no durvju spraugām un no dīvānu aizmugures, līdz tikām saulainā viesistabā ar smalku persiešu paklāju. Tur krēslā ar augstu atzveltni sēdēja godājama izskata dāma un adīja. Melnā apģērbā, ar nevainojami izveidotu matu mezglu galvvidū, mežģīņu cimdos un blūzē ar stāvkrādziņu, kas bija cieši aizpogāta gandrīz līdz zodam, tikpat izsmalcināti glīta kā pati māja. Es zinātu, kas viņa ir, ari ja neatcerētos fotoattēlu no sašķīdušās lādes. Mis Peregrīne.

Uzveduši mani uz paklāja, Emma nokremšļojās, un mis Peregrīnes adāmadatu vienmērīgie klikšķi pieklusa.

Labdien, pacēlusi skatienu, kundze sveicināja. Jūs noteikti esat Džeikobs.

Emmai aiz brīnumiem palika vaļā mute.

Kā jūs zināt viņa…

Esmu direktore Peregrine, kundze turpināja, ar paceltu pirkstu apklusinājusi Emmu. Bet, ja jums patīk labāk jo neesat mans audzēknis sauciet mani par mis Peregrīni. Priecājos, ka beidzot esam satikušies.

Kundze pastiepa cimdoto roku uz manu pusi un, kad nevarēju to saņemt, ievēroja auklu, kas saistīja manas plaukstu locītavas.

Mis Blūma! viņa iesaucās. Ko tas nozīmē? Vai tā jūs izturaties pret viesiem? Tūlīt atraisiet!

Bet, direktore! Viņš ir okšķeris, melis un nezinu, kas vēl!

Uzmetusi man aizdomīgu skatienu, Emma kaut ko

iečukstēja mis Peregrinei ausi.

Bet, mis Blūma, kundze smaidīdama nodūdoja, tās taču ir pēdējās muļķības! Nebūtne? Tad jūs jau sen kūpētu viņa zupas katlā. Nešaubos, ka viņš ir Ābrahama Portmena mazdēls. Ieskatieties uzmanīgāk sejā!

Atviegloti nopūtos, cerēdams, ka varbūt vairs nevajadzēs taisnoties. Mis Peregrine mani bija gaidījusi!

Emma tā kā gribēja iebilst, bet direktore ar jau gaistošām dusmām viņu apklusināja.

Nu, labi, Emma nopūtās, tikai vēlāk nesakiet, ka es jūs nebrīdināju.

Pēc tam viņa parāva auklu un tā nokrita zemē.

-Jums jāpiedod mis Blūmai, kad berzēju locītavas, mis Peregrine sacīja. Viņai piemīt tieksme visu dramatizēt.

Es jau ievēroju.

Emma saviebās.

-Ja viņš ir tas, par ko uzdodas, kāpēc nezin' par cilpām un pat gadskaitli ne? Pajautājiet pati!

Kāpēcnezina, mis Peregrine izlaboja. Un jūs būsiet vienīgā, kuru rīt pēcpusdienā iztaujāšu par gramatisko formu lietošanu!

Emma novaidējās.

Bet tagad, ja neiebilstat, es labprāt parunātu ar misteru Portmenu zem četrām acīm.

Emma saprata, ka nav vērts strīdēties. Nopūtusies viņa devās uz durvīm, tomēr, pirms iziet, pagriezās un uzmeta man pār plecu skatienu. Tādu sejas izteiksmi Emmas sejā redzēju pirmo reizi: bažas.

-Jūs arī, mister Nulle! mis Peregrine iesaucās. Pieklājīgi cilvēki nenoklausās svešas sarunas!

Es aizkavējos tikai tāpēc, ka gribēju pavaicāt, vai nevēlaties tēju! Milards atbildēja, un man radās aizdomas, vai tik viņš nav pielīdējs.

Paldies, nevajag! direktore atcirta.

Dzirdēju Milarda baso kāju dipoņu pa grīdu, un tad atvērās un aizcirtās durvis.

Es gribētu lūgt jūs apsēsties, mis Peregrine norādīja uz vieglu krēslu man aiz muguras, bet jums uz drēbēm sakaltuši netīrumi.

Protams, neapsēdos, bet nometos ceļos uz grīdas kā svētceļnieks, kas lūdz padomu viedam pravietim.

Jūs dzīvojat salā jau vairākas dienas, mis Peregrine iesāka. Kāpēc zaudējāt laiku un tikai tagad ieradāties pie manis?

Man nebija ne jausmas, ka tepat vien esat, es atbildēju. Bet kā jūs zinājāt, ka esmu ieradies?

Es jūs novēroju. Jūs jau mani arī redzējāt, lai gan varbūt neapķērāties. Es biju pieņēmusi savu otro veidolu. -Pastiepusies viņa izvilka no matiem garu, pelēku spalvu un tad paskaidroja: Novērojot cilvēkus, ieteicams pieņemt putna izskatu.

Man izstiepās ģīmis.

Tātad šorīt manā istabā bijāt jūs? es pajautāju. Vanags.

Piekūns, mis Peregrīne izlaboja. Precīzāk, medību piekūns.

Tātad tā ir taisnība! es iesaucos. Jūs tiešām esat Putns!

Šo iesauku es paciešu, tomēr neatbalstu, viņa atbildēja.

Bet tagad gribu jums ko pajautāt, mis Peregrīne turpināja. Augstā debess, kas jums meklējams drūmajā, vecajā graustā?

Gribēju satikt jūs, es atbildēju, un viņas acis mazliet iepletās. Nezināju, kur meklēt. Tikai vakar iedomājos, ka jūs visi… Aprāvos, sapratis, cik dīvaini skanēs mani nākamie vārdi. Nezināju, ka neesat mirusi.

Mis Peregrīne veltīja man stingru smaidu.

Apžēliņ! Vai tad vectēvs jumsnemaz nestāstīja par vecajiem draugiem?

Šo to biju dzirdējis. Tomēr daudzus gadus uzskatīju par pasakām.

Skaidrs. Viņa pamāja ar galvu.

Ceru, ka tas jūs neaizvaino.

Jāatzīst, ka mazliet pārsteidz gan. Tomēr tāds uzskats mums ir pa prātam, jo aiztaupa nelūgtus ciemiņus. Mūsu laikos arvien mazāk cilvēku tic laumām, gobliniem un tamlīdzīgiem niekiem, tāpēc vienkāršā tauta pat nepūlas mūs meklēt. Tas mazliet atvieglo mūsu dzīvi. Arīdzan spoku stāsti un atbaidošas vecas mājas tīri labi palīdz, lai gan par jums to nevarētu teikt. Mis Peregrīne pasmaidīja. Drošsirdība, jādomā, ir jūsu ģimenei asinīs.

Laikam jums taisnība. Nervozi iesmējos, lai gan pašam šķita, ka tūlīt atslēgšos.

-Jebkurā gadījumā, ja runājam par šo namu, direktore cienīgi pamāja, bērnībā jūs uzskatījāt, ka vectēvs visu izgudrojis, vai ne? Vienā laidā barojis jūs ar meliem. Vai tā?

Ne glužimeliem, tomēr…

Izdomājumi, fantāzijas, leģendas kādu terminoloģiju tik vēlaties. Bet kad jūs sapratāt, ka Ābrahams saka patiesību?

Nu… Pētīju paklāja savīto ornamentu labirintu. Laikam tikai tagad.

Mis Peregrīne, kas visu laiku bija mundra, pēkšņi sakritās.

Ak kungs, nu man viss skaidrs.

Viņa sadrūma, it kā īsajā klusuma bridi būtu nojautusi, ka esmu ieradies, lai paziņotu drausmīgo vēsti. Bet es nespēju sameklēt vārdus, lai to pateiktu.

Manuprāt, viņš gribēja visu paskaidrot, es sacīju, bet pārāk ilgi vilcinājās. Tāpēc savā vietā atsūtīja uz šejieni mani. -Izvilku no kabatas saburzīto vēstuli. To esot rakstījusi jūs. Tās dēļ es uz šejieni atbraucu.

Rūpīgi nogludinājusi vēstuli uz krēsla atzveltnes, mis Peregrīne to paņēma rokās un klusi, kustinādama lūpas, sāka lasīt.

Cik netaktiski! Es taču diedelēju no viņa atbildi. -Direktore pašūpoja galvu, uz bridi aizsapņojusies. Izmisīgi gaidījām no Abes ziņu. Reiz pajautāju, vai tiešām viņš grib satraukt mani līdz nāvei, dzīvodams tik uzkrītoši atklāti. Abe spēja būt velnišķīgi stūrgalvīgs!

Salocījusi vēstuli, mis Peregrīne ielika to aploksnē, un man šķita, ka pār viņu nolaižas tumšs padebesis.

Viņš no mums aizgājis, vai ne?

Es pamāju ar galvu. Aprauti izstāstīju visu, kas notika, proti, par policistiem, kas bija izvirzījuši savu versiju, kurai pēc ilgām pārrunām ari pats sāku ticēt. Lai nesāktu raudāt, stāstīju tikai galveno: ka vectēvs dzīvoja pilsētas nomalē, gandrīz laukos, un pēc lielā sausuma meži bija pilni ar izsalkušiem, izmisušiem zvēriem; ka vectēvs dzīvoja neīstajā vietā un neīstajā laikā.

Mums nevajadzēja ļaut viņam dzīvot vienam, es paskaidroju, bet jūs jau pati teicāt, ka viņš bija stūrgalvīgs.

Tas mani biedēja, mis Peregrīne piekrītoši sacīja. Es jau brīdināju, lai nebrauc projām. Viņa stingri saņēma dūrē adāmadatas, it kā apsvērdama, kam iedurt. Un beigās viņš lika nabaga mazdēlam drausmīgo vēsti paziņot mums.

Labi sapratu mis Peregrlnes dusmas. Pats jutos tāpat. Lūkoju viņu mierināt, uzskaitīdams visas puspatiesības, kuras pagājušajā rudenī, manas dzīves melnākajos brīžos, vecāki un dakteris Golans bija sacījuši:Vectēvam jau bija laiks aiziet. Viņš bija vientuļš. Vecmamma nomira pirms daudziem gadiem, un prāts viņam vairs īsti nedarbojās. Viņš bija aizmāršīgs, visu ko jauca. Tāpēc jau arī viņš aizgāja uz mežu.

Mis Peregrīne bēdīgi pamāja ar galvu.

Abe padevās vecumam.

Zināmā mērā vectēvam paveicās. Ātri un bez nīkuļošanas. Nevajadzēja mēnešiem ilgi gulēt slimnīcā, pieslēgtam pie sistēmas.

Tās, protams, bija muļķības, jo vectēva nāve bija bezjēdzīga un neģēlīga, taču, manuprāt, tādi vārdi mūs abus mazliet nomierināja.

Nolikusi rokdarbu, mis Peregrīne piecēlās un aizkliboja līdz logam. Stīvā, neveiklā gaitā, it kā viena kāja viņai būtu īsāka par otru.

Mis Peregrīne lūkojās pagalmā, kur spēlējās bērni.

Viņiem tas nav jādzird, viņa sacīja. Vismaz pagaidām ne. Tāda vēsts visus sarūgtinātu.

Skaidrs. Jūs jau zināt labāk.

Mis Peregrīne klusēdama bridi stāvēja pie loga ar trīcošiem pleciem. Kad beigās viņa pagrieza seju pret mani, tajā atkal bija līdzsvarota, lietišķa izteiksme.

Labi, mister Portmen, direktore možā balsī turpināja, manuprāt, esmu jūs pienācīgi iztaujājusi. Jums ari noteikti ir jautājumi.

Ap tūkstoti, ne vairāk.

Izvilkusi no kabatas pulksteni, viņa padomāja.

Pirms vakariņām mums ir brīvs laiciņš. Ceru, ka spēšu jūs pietiekami apgaismot.

Apklususi mis Peregrīne pielieca galvu. Pēc tam viņa aprautā solī devās uz durvīm, atrāva tās vaļā un pieķēra aiz sliekšņa sakņupušu Emmu ar sarkanu, asaru izraibinātu seju. Viņa bija dzirdējusi visu sarunu.

Mis Blūma? Jūs noklausījāties?

Emma uzslējās kājās, nespēdama apvaldīt šņukstu.

Pieklājīgi cilvēki nenoklausās sarunas, kas nav paredzētas…

Taču Emma jau skrēja projām, un mis Peregrīne, rūgti nopūtusies, aprāvās.

Diez kas nav. Baidos, ka viņa pret jūsu vectēvu nebija vienaldzīga.

Es jau manīju, piebildu. Kāpēc? Vai viņi bija…?

Kad Ābrahams devās karā, viņš salauza visu sirdis, bet vissmagāk cieta mis Blūma. Jā, viņi viens otru dievināja, bija mīļākie, pārītis.

Pamazām sāku atskārst, kāpēc Emma negribēja man ticēt, -droši vien saprata, ka esmu ieradies ar sliktu vēsti par vectēvu.

Mis Peregrīne sasita plaukstas, it kā pārtraukdama burvestību.

Labi, lai paliek, viņa teica, tāpat jau nevaram neko mainīt.

Sekoju mis Peregrinei uz kāpņu pusi. Viņa devās augšup ar drūmu nolemtību, turēdamās ar abām rokām pie margām, pārnesdama augumu no viena pakāpiena un otru, atteikdamās no palīdzības. Kad sasniedzām kāpņu laukumu, direktore pagriezās uz gaiteni un beigās uz bibliotēku. Šobrīd tā izskatījās kā īsta klase: solu rindas, vienā stūrī tāfele, tīri noslaucītas grāmatas, kārtīgi saliktas plauktos. Mis Peregrīne pamāja uz solu:

Apsēdieties!

Ielocījos solā, tikmēr viņa, nostājusies klases priekšā, mani pētīja.

Atļaujiet jūs aši iepazīstināt ar pašu ābeci. Manuprāt, tā spēs atbildēt uz lielu daļu jūsu jautājumu.

Klausos.

Cilvēku sugu kopums ir daudzveidīgāks, nekā vairums spēj iedomāties, viņa iesāka. īstāHomo sapiens taksonomija ir noslēpums, kuru zina tikai retais, un jūs tagad būsiet viens no viņiem. Pamatā ir vienkārša dihotomija: dzīvelnieki lauvas tiesa parastās tautas, kas veido cilvēces lielāko slāni, bet ir ari slēpts atzars crypto sapiens, ja vēlaties, tā sauktie sindrigasti jeb īpašie gari, runājot manu senču trauslajā valodā. Jūs jau noteikti būsiet uzminējis, ka mēs piederam pie otrās grupas.

Māju ar galvu, it kā saprazdams, lai gan nespēju izsekot viņas domu gaitai. Cerēdams kaut cik palēnināt lekciju, uzdevu jautājumu.

Bet kāpēc cilvēki par jums neko nezina? Vai jūs tādi esat vienīgie?

īpatņu pietiek visā pasaulē, mis Peregrine paskaidroja, lai gan senāk mūsu skaits bija daudz lielāks. Saglabājas tie, kas slēpjas tāpat kā mēs, direktores balsi ielavījās nožēla. Savulaik pat varējām atklāti saieties ar vienkāršo tautu. Vienā otrā pasaules nostūri mūs uzskatīja par šamaņiem un mistiķiem, pie kuriem vērsties smagā bridi. Dažām kultūrām saglabājušās ar mums harmoniskas attiecības, lai gan tikai vietās, kur nespēja nostiprināties laikmetlgums un galvenās reliģijas, piemēram, melnās maģijas salā Ambrimā Jaun-hebridās. Liela daļa pasaules no mums jau sen novērsusies. Musulmaņi mūs padzina. Kristieši dedzināja uz sārtiem kā raganas. Pat Velsas un Īrijas pagāni beigās nosprieda, ka esam ļauni elfi un rēgi, kas maina izskatu.

Bet kāpēc tad jūs… vienkārši… nu, nezinu… kaut kur neizveidojat neatkarīgu valsti, kurā varētu dzīvot paši par sevi?

Ak, ja tas būtu tik viegli! Mis Peregrine nopūtās. Raksturīgās īpatnības bieži vien kādā paaudzē neatklājas, dažkārt pat desmit paaudzēs pēc kārtas ne. īpatnie bērni ne

īso

vienmēr, pareizāk sakot, reti piedzimst īpatniem vecākiem, un īpatniem vecākiem ne vienmēr, pareizāk sakot, reti piedzimst īpatni bērni. Vai spējat iedomāties, kāpēc pasaulē, kas tā baidās no atšķirīgā, visiem īpatņiem draud briesmas?

Tāpēc, ka parasti vecāki kļūtu traki, ja bērni sāktu, piemēram, mētāties ar uguni?

Tieši tā, mister Portmen. Parastu vecāku īpatnajiem bērniem bieži vien neiedomājami šausmīgi nodara pāri, viņus atgrūž. Ne tik sirmā senatnē īpatno bērnu vecāki uzskatīja, ka viņu mazuļi nolaupīti un to vietā atstātas laumu atvases, proti, apburti, ļauni, pats par sevi saprotams, nereāli dubultnieki, un tumšākajos laikos nabaga mazuļus, ja uzreiz nenogalināja, tad visbiežāk pameta likteņa varā.

Cik šausmīgi!

Neiedomājami. Kaut kas bija jādara, un tādi kā es radīja vietas, kur brīnumbērni varētu dzīvot šķirti no dzīvelniekiem -reālos pagaidu anklāvos kā, piemēram, mūsējais, ar kuru es ļoti lepojos.

Tādi kā jūs?

Mēs, īpatņi, esam apveltīti ar spējām, kuru parastajiem cilvēkiem nav, un to kombinācijas un dažādība ir tikpat bezgalīgi plaša kā ādas pigmentācija vai sejas panti. Proti, dažas spējas ir ikdienišķas, kaut vai domu nolasīšana, bet citas retas, kā mana spēja manipulēt ar laiku.

Ar laiku? Manuprāt, jūs bijāt pārvērtusies putnā.

Drošs paliek drošs, un tur slēpjas manu spēju atslēga. Tikai putni spēj prasmīgi apieties ar laiku. Tieši tāpēc visiem laika manipulatoriem jāmāk pieņemt putna veidolu.

Mis Peregrīne runāja tik nopietni un lietišķi, ka man vajadzēja bridi padomāt.

Vai tad putni… ceļo laikā? Muļķīgi pasmaidīju.

Mis Peregrīne atturīgi pamāja ar galvu.

Jāatzīst, ka liela daļa slīd turpatpakaļ un to dara tikai reizēm, nejauši. Bet mēs, kas spējam apzināti rīkoties ar laika lauku un ne tikai savējo, bet arī citu -, esam pazīstamas kā imbrīnes. Mēs radām laika cilpas, kurās īpatņi var dzīvot mūžīgi.

Cilpa, es atkārtoju, atcerējies vectēva rīkojumu atrast putnu un cilpu. Tātad mēs esam cilpā?

Jā. Lai gan to vieglāk atcerēties kā 1940. gada trešo septembri.

Pārliecos pāri mazajam solam uz viņas pusi.

Ko jūs gribat teikt? Tikai viena diena? Kas atkārtojas?

Nepārtraukti, lai gan mūsu dzīve turpinās. Pretējā gadījumā mēs zaudētu atmiņas par pēdējiem, ak vai, septiņdesmit gadiem, kopš esam te apmetušies.

Apbrīnojami! es izdvesu.

Protams, mēs bijām Kērnholmā jau desmit gadus pirms 1940. gada trešā septembra, salas unikālās ģeogrāfijas dēļ fiziski nošķirti, tomēr tikai pēc liktenīgā datuma mums vajadzēja norobežoties ari laikā.

Bet kāpēc?

Tāpēc, ka pretējā gadījumā mūs visus nonāvētu. Uzlidojuma laikā.

Skaidrs.

Pētīju skolas solu. Viss pamazām ieguva jēgu, lai gan pagaidām neskaidru.

Vai līdztekus šai cilpai pastāv ari citas?

Daudzas, mis Peregrīne atbildēja, un gandrīz visas imbrīnes, cilpu mātes, ir manas draudzenes. Teiksim, mis Ganeta Īrijā 1770. gada jūnijā, mis Naitdžāra no Svansī 1901. gada trešajā aprīlī, mis Eivoseta un mis Bantinga, abas Dārbi-šīrā 1867. gada Svētā Svizina dienā, mis Trikripera, neatceros gan datumu, un mīļā mis Finča. Kaut kur jābūt viņas jaukajai ģīmetnei.

Izcēlusi no plaukta smagu fotoalbumu, mis Peregrīne nolika to manā priekšā uz sola. Pārliekusies man pār plecu, viņa šķīra biezās lapas, meklēdama attēlu, tomēr pakavēdamās arī pie citiem, un viņas balsi jautās sapņaina nostalģija. Albumā manīju attēlus, kādi bija ari pagrabā izšķīdušajā lādē un vectēva cigāru kārbā. Mis Peregrīne bija saglabājusi visus. Dīvaini bija iedomāties, ka viņa rādīja tos vectēvam pirms daudziem gadiem, kad viņš bija manā vecumā, varbūt pat šajā klasē, pie šī sola, bet tagad man, it kā es būtu iekļuvis pagātnē un vectēva dzīvē.

Beidzot atradusi fotoattēlu, kurā redzama ēteriska būtne un apaļš putniņš, kas tup uz viņas plaukstas, mis Peregrīne sacīja:

Tā ir mis Finča1 ar savu krustmāti mis Finču.

Izskatījās, ka sieviete ar putnu sarunājas.

Kā jūs viņas vienu no otras atšķīrāt? es pajautāju.

Vecākā mis Finča lielu daļu laika labprāt dzīvoja kā žubīte. Tā viņa jutās labāk. Viņa nebija no runātājām.

Mis Peregrīne pašķira vēl dažas lapas, šoreiz apstādamās pie grupas portreta, kurā sievietes un bērni ar nopietnām sejām stāvēja pie papīra mēness.

Ak jā! Gandrīz vai aizmirsu. Izņēmusi fotoattēlu no albuma, viņa to godbijīgi turēja rokā. Lēdija priekšplānā ir mis Eivoseta. Viņa bija tuvu mūsu, īpatņu, karalienes godam. Piecdesmit gadus pēc kārtas izvirzījām mis Eivosetu Imbrīņu Padomes vadītājas amatam, taču viņa nevēlējās atteikties no mācīšanas akadēmijā, kuru pati bija nodibinājusi kopā ar mis Bantingu. Šodien neviena imbrīne nav mis Eivosetas mazā pirkstiņa vērta, ja laiciņu nav pie viņas mācījusies. Es jau pati ari! Ja ieskatīsieties vērīgāk, varbūt pazīsiet meitenīti ar brillēm.

Piemiedzu acis. Mis Peregrines norādītā seja bija tumša un tāda kā izplūdusi.

Vai tā esat jūs?

Es biju viena no jaunākajām mis Eivosetas akadēmijā uzņemtajām studentēm, mis Peregrīne lepni atbildēja.

Bet zēni? es painteresējos. Viņi izskatās vēl mazāki par jums.

Mis Peregrines seja samācās.

-Jūs runājat par maniem nerātnajiem brāļiem. Lai nešķirtos no manis, abi devās man līdzi uz akadēmiju. MIkstpēdiņi kā divi mazi prinči, lūk, kādi viņi bija. Atļaušos pateikt, ka tāpēc abi ņēma nelabu galu.

Vai tad viņi nebija imbrini?

Ai nē, mis Peregrine sapīka. Kā imbrines piedzimst tikaisievietes, un paldies Dievam! Vīrieši nespēj savaldīt temperamentu un nest tādu atbildības nastu. Mums, imbrinēm, jāceļo pa laukiem, meklējot īpatņus, tiem jāpalīdz un jāvairās no visiem, kas vēl mums ļaunu, turklāt audzēkņi jāpaēdina, jāapģērbj, jāslēpj un jāiemūžina mūsu tautas atmiņā. Un, it kā ar to vien nepietiktu, arī jānodrošina, lai mūsu cilpas katru dienu tiktu uzgrieztas kā pulkstenis. Par laimi, restartēšanas mehānisms ir vienkāršs: vienai no mums jāiziet cauri ieejai cilpā. Saprotiet, tāpēc jau tā ir tik atsperīga. Iekļūt cilpā var kā pa caurumu svaigā mīklā: ja laikus neiegrūdīsi pirkstu, var aizvērties. Ja nav ieejas un izejas, nav ari vārstuļa, ar kuru regulēt spiedienu, kas, dabiski, rodas noslēgtā laika sistēmā.

Mis Peregrine sasita plaukstas, it kā tēlojot petardes blīkšķi.

Nu un tad tiek izjaukts līdzsvars.

Atkal noliekusies pār albumu, direktore šķīra tālāk.

-Ja jau par to runājam, lūk, vēl viena bilde. Jā, redz kur tā ir. Iekļūšanas vieta, tieši tā! Viņa paņēma rokās fotoattēlu.

Tā ir mis Finča un viena no viņas audzēknēm, un abas iet uz brīnumaino mis Finčas cilpu reti lietojamā Londonas metro daļā. Cilpas restartēšanas mirklī tuneli piepilda neiedomājami spilgta gaisma. Vienmēr domāju, ka mūsu vārti salīdzinājumā ar šo ir visai pieticīgi, mis Peregrines balsi jautās skaudība.

Es tikai gribu pārliecināties, vai sapratu, es sacīju. -Ja šodien ir 1940. gada trešais septembris, vai rīt arī… būs trešais septembris?

Nu, dažās no cilpas divdesmit četrām stundām būs otrais, bet visā visumā trešais.

Tātad rītdiena nekad nepienāks.

-Zināmā mērā-jā.

Laukā atskanēja tāli dārdi kā pērkona atbalss, un tumstošā loga rāmis nograbēja. Pametusi skatienu augšup, mis Peregrīne atkal izvilka pulksteni.

Baidos, ka šobrīd man vairs nav laika. Tiešām ceru, ka paliksiet uz vakariņām.

Atbildēju, ka labprāt. Tas, ka tētis nesapratīs, kur esmu palicis, man neienāca prātā. Izlocījies laukā no sola, devos viņai pa pēdām uz durvīm, bet tad iedomājos pajautāt vēl kaut ko, kas man jau sen nelika mieru.

Vai mans vectēvs, kad ieradās pie jums, tiešām bēga no nacistiem?

Tiešām. Viņa pamāja ar galvu. Kara pirmajos baisajos gados pie mums ieradās daudz bērnu. Lielā tautas staigāšana. -Mis Peregrīnes sejā redzēju sāpes, it kā viņai viss vēl būtu dzīvā atmiņā. Ābrahamu atradu vienā no cietzemes bēgļu nometnēm. Nabadzīgs, izmocīts zēns, taču tik spēcīgs! Es uzreiz sapratu, ka viņš ir mūsējais.

Atviegloti nopūtos: vismaz šajā ziņā vectēva dzīve man nesagādāja vilšanos. Mēles galā dega vēl kāds jautājums, taču nezināju, kā to formulēt.

Vai viņš… mans vectēvs… vai viņš bija tāds pats kā…

Kā mēs?

Es pamāju ar galvu.

Mis Peregrīne dīvaini pasmaidīja.

Viņš bija tāds kā jūs, Džeikob.

To pateikusi, viņa pagriezās un aizkliboja uz kāpņu pusi.

Mis Peregrīne pieprasīja man pirms maltītes nomazgāt purva dubjus, tāpēc palūdza, lai Emma sagatavo vannu. Laikam cerēja, ka, mazliet ar mani parunājusi, Emma jutīsies labāk. Taču meitene uz mani pat nepaskatījās. Vēroju, kā viņa ielaiž vannā aukstu ūdeni un pēc tam, airējoties ar kailām rokām, sasilda, līdz sāk celties tvaiki.

Visu cieņu, es noteicu, taču Emma neatbildējusi devās projām.

Kad ūdens vannā bija kļuvis pilnīgi brūns, noslaucljos dvielī. Aizdurvē atradu tīru drēbju kārtu maisveida tvīda bikses, krekliņu ar pogām un bikšturus, kas bija man krietni par īsiem, taču nevarēju izgudrot, kā tos pielāgot sev. Atlika vai nu iet ar biksēm, kas nolaistas līdz ceļiem, vai ari aizķert pie krekliņa zemākās pogas. Nospriedu, ka otrais variants ir mazāks ļaunums, un lejā pa kāpnēm uz neparastāko maltīti dzīvē devos klauna apģērbā, trūka tikai grima.

Pusdienas man iespiedās atmiņā kā izplūduši vārdi un sejas, no kurām daudzas atcerējos no fotoattēliem un sen dzirdētajiem vectēva aprakstiem. Kad iegāju ēdamistabā, bērni, kas skaļi klaigāja, ieņemot vietas pie garā galda, pamira un skatījās uz mani. Laikam jau pusdienās viņiem reti kad bija viesi. Mis Peregrīne, kas jau sēdēja galda galā, piecēlās un, izmantodama pēkšņo klusumu, stādīja mani visiem priekšā.

Tie, kuriem vēl nav bijis tas prieks, lūdzu, iepazīstieties, -viņa paziņoja, ar Ābrahama mazdēlu Džeikobu. Viņš ir mūsu goda viesis, mērojis tālu ceļu. Ceru, ka jūs piedienīgi pret viņu izturēsieties.

Pēc tam direktore norādīja uz visiem bērniem pēc kārtas, nosaukdama viņu vārdus, no kuriem lielu daļu uzreiz aizmirsu, kā gadās satraukuma brīdī. Pēc iepazīšanās sekoja jautājumu krusa, kuru mis Peregrīne meistarīgi un zibenīgi atvairīja.

Vai Džeikobs paliks pie mums?

Par to man nekas nav zināms.

Kur ir Abe?

Abe rosīgi darbojas Amerikā.

Kāpēc Džeikobs uzvilcis Viktora bikses?

Viktoram tās vairs nav vajadzīgas, un mistera Portmena bikses nodotas mazgāšanā.

Ko Abe dara Amerikā?

Dzirdot šo jautājumu, ieraudzīju Emmu, kas nikni raudzījās no stūra un tad pēkšņi piecēlās un izgāja laukā no istabas. Pārējie, acīmredzot pieraduši pie viņas mainīgā garastāvokļa, nepievērsa tam uzmanību.

Nav svarīgi, ko Abe tur dara! mis Peregrīne atcirta.

Kad viņš atgriezīsies?

Tas ari nav svarīgi. Bet tagad ēdīsim!

Visi trokšņaini apsēdās. Domādams, ka esmu atradis brīvu krēslu, gribēju uz tā piemesties, bet tad jutu, ka man kājā ieduras dakšiņa.

Atvainojos! atskanēja Milarda balss.

Taču mis Peregrīne viņā daudz neklausījās, bet lika iet un apģērbties.

Cik reižu man jums jāsaka, mis Peregrīne sauca nopakaļ, ka pieklājīgi cilvēki kaili nevakariņo!

Parādījās bērni, virtuves dežuranti, nesdami paplātes ar ēdamo, kas bija apsegts ar spīdīgiem sudraba vākiem, tā ka nevarēja redzēt saturu, liekot visiem degt ziņkārībā, kas būs jāēd.

Gumijas šļaukas! iesaucās kāds zēns.

Sālīti kaķēni un ciršļu aknas! auroja otrs, un mazākie bērni sāka rīstīties.

Kad vāki beidzot tika nocelti, atklājās karaliska maltīte: zoss cepetis burvīgi dzeltenbrūnā krāsā, vesels lasis un vesela menca, izdaiļoti ar citroniem, svaigām dillēm un kūstošām sviesta piciņām; gliemežu sautējums, ceptu dārzeņu šķēles, vēl karstas maizes rikas, pa taisno no krāsns, visvisādas želejas un mērces svešādas, bet izskatījās gardas. Tas viss kārdinoši spīdēja gāzes lampu gaismā. Bezgala atšķirīgi no taukainajiem nenosakāmas izcelsmes sautējumiem, kas spriedās man rīklē Priesteru alā. Nebiju ēdis kopš brokastīm un tagad neveikli ķēros pie maltītes.

Nebūtu jābrīnās, ka īpatniem bērniem ir īpatni ēšanas paradumi, tāpēc, cilājot dakšiņu ar ēdamo, zaglīgi skatījos uz visām pusēm.

Lidojošo meiteni Oliviju vajadzēja piesprādzēt pie krēsla, kas bija pieskrūvēts pie grīdas, lai viņa neplivinātos pie griestiem. Lai pasargātu citus no bitēm, Hjū, kura vēderā tās dzīvoja, ēda zem liela moskītu tikla pie atsevišķa galdiņa stūri. Klēra, lellei līdzīgā meitene ar dabiskām zelta matu cirtām, sēdēja blakus mis Peregrinei un neņēma mutē ne kumosa.

Vai tev tiešām negribas ēst? es pajautāju.

Klēra ar mums kopā neēd, Hjū bez prasīšanas atbildēja, un viņam no mutes izspruka bite. Kautrējas.

Nav taisnība! Klēra uzmeta viņam niknu skatienu.

-Jā? Nu tad kaut ko ieēd!

Pie mums neviens nekautrējas par savām spējām! mis Peregrīne sacīja, tomēr mis Densmore dod priekšroku maltītei vienatnē. Vai tā ir, mis Densmore?

Klēra skatījās tukšumā, droši vien gribēdama, lai visa viņai veltītā uzmanība izgaist.

Klērai mute ir otrā pusē, paskaidroja Milards, kas sēdēja man blakus baložpelēkā žaketē (neko citu viņš uzģērbis nebija).

Kā, lūdzu?

Uz priekšu, parādi viņam! kāds iesaucās.

Necik ilgi, un jau visi pieprasīja, lai Klēra kaut ko ieēd. Beigās viņa tāpēc vien, lai apklusinātu pārējos, padevās.

Klērai pasniedza šķīvi ar zoss kāju. Sagriezusies krēslā otrādi, viņa ieķērās roku balstos un, atliekusies atpakaļ, ar pakausi pieliecās pie šķīvja. Skaidri dzirdēju šmakstināšanu, un, kad viņa atkal pacēla galvu, no zoss kājas bija pazudis pamatīgs gabals. Zem viņas zelta matiem slēpās žokļi ar asiem zobiem. Pēkšņi sapratu, kāpēc mis Peregrines albumā bija divi Klēras fotoportreti: vienā bija viņas smalkā, daiļā seja, bet otrā matu cirtas, kas tik sekmīgi apslēpa muti galvas otrā pusē.

Pastiepusies uz priekšu, Klēra sakrustoja rokas, aizkaitināta, ka ļāvusies pierunāties uz tik pazemojošu izrādi. Viņa sēdēja klusēdama; tikmēr pārējie apbēra mani ar jautājumiem. Pēc tam kad mis Peregrīne bija ignorējusi vēl vairākus jautājumus par manu vectēvu, bērni pievērsās citiem tematiem. Jo sevišķi viņus interesēja dzīve divdesmit pirmajā gadsimtā.

Kāda lidojošā mašīna jums pieder? prasīja zēns ar pūtītēm klātu seju (vārdā Horācijs, tumšā uzvalkā, kurā viņš izskatījās pēc bēru nama mācekļa).

Nekāda, es atbildēju, vismaz pagaidām.

Vai uz Mēness jau ir uzceltas pilsētas? cerīgi pajautāja cits zēns.

Sešdesmitajos gados astronauti tur atstāja šādas tādas drazas un karogu, bet tas ari viss.

Vai Lielbritānija vēl valda pār pasauli?

Nu… ne gluži.

Visi izskatījās vīlušies. Jauzdama iespēju, mis Peregrīne ierunājās:

Redzat, bērni? Nākotne, kā izrādās, nav nemaz tik grandioza. Mūsu vecajiem labajiem laikiem nav ne vainas!

Man radās iespaids, ka viņa bieži mēģina to bērniem iestāstīt, taču bez lieliem panākumiem. Interesanti, cik sen jau viņi mitinās te, vecajos labajos laikos?

Vai drīkstu pajautāt, cik jums gadu? es sacīju.

Astoņdesmit trīs, Horācijs atbildēja.

Olivija satraukti pacēla roku.

Man nākamajā nedēļā būs septiņdesmit pieci ar pusi!

Netiku gudrs, kā viņiem nesajūk mēnešu un gadu skaits,

dzīvojot vienā un tajā pašā dienā.

Man ir simt septiņpadsmit vai simt astoņpadsmit gadu, -sacīja zēns ar smagiem plakstiem, Enohs.

Es viņam nedotu vairāk par trīspadsmit.

Agrāk dzīvoju citā cilpā, viņš piebilda.

Bet man ir gandrīz astoņdesmit septiņi, atzinās Milards, piestūķējis muti ar pilošiem zoss gabaliem. Runādams viņš atklāja visu skatieniem daļēji sagremotu masu, kas trīcēja neredzamā barības vadā.

Pienāca ari mana kārta. Atklāju, ka esmu sešpadsmit gadus vecs. Redzēju, ka daži bērni iepleš acis. Olīvija pārsteigta iesmējās. Visiem šķita dīvaini, ka esmu tik jauns, savukārt man vēl lielāks brīnums bija viņu bērnišķīgā āriene. Floridā pazinu daudzus astoņdesmitgadniekus, bet šie bērni uzvedās pavisam citādi. Acīmredzot mierīga dzīve vienā un tajā pašā dienā, mūžīgā un nemirstīgā vasara saistīja gan garīgi, gan fiziski un viņi bija sastinguši jaunībā kā Pīters Pens un tā pazaudētie puikas.

Laukā nodārdēja, šovakar jau otro reizi, taču skaļāk un tuvāk, sadrebinot uz galda sudrablietas un šķīvjus.

Steigšus pabeidziet ēst! mis Peregrīne dziedošā balsī iesaucās, un tad māju satricināja kārtējais sprādziens, noraujot man aiz muguras attēlu ar visu rāmi.

Kas tad tas? es pajautāju.

Atkal tie nolādētie friči! norūca Olīvija, uzsizdama ar mazo dūriti pa galdu kā dažs labs pārskaities pieaugušais.

Tālumā atskanēja tāda kā dūkoņa, un es pēkšņi attapos, kas notiek. Bija 1940. gada trešā septembra vakars, un tūlīt no debesīm nokritīs bumba, izraujot mājā lielu caurumu. Kalna pusē kauca gaisa trauksmes sirēna.

Mums jāskrien projām! juzdams, ka rīkli aizžņaudz nāvīgas bailes, iesaucos.

Viņš nezina! Olīvija ķiķināja. Domā, ka tūlīt mirsim!

Tā ir tikai transformācija, Milards paskaidroja. Nav vērts laisties lapās.

Vai tā notiek katru vakaru?

Mis Peregrīne pamāja ar galvu.

Bez izņēmuma, viņa sacīja.

Tomēr šaubas no manis neatkāpās.

Vai varam iziet laukā un parādīt to Džeikobam? Hjū prasīja.

Jā, vai drīkstam? Klēra iesāka, pēc divdesmit minūšu Igņošanās pēkšņi iedegusies sajūsmā. Transformācija ir tik skaista!

Mis Peregrīne iebilda, ka viņi vēl nav pabeiguši vakariņot, taču bērni tā lūdzās, ka direktore beigās atmaiga.

Labi, bet tikai ar tādu norunu, ka uzvilksiet maskas, -viņa piekodināja.

Aizspurguši no galda, visi skrēja laukā no istabas, aizmirsuši par nabaga Olīviju, līdz beidzot kāds apžēlojās un atbrīvoja viņu no krēsla. Skrēju nopakaļ bērniem uz vestibilu gar koka paneļa sienām, kur visi, paķēruši kaut ko no skapja, metās laukā. Ari man mis Peregrīne kaut ko pasniedza, un es stāvēju, grozīdams to rokās. Priekšmets atgādināja sakritušos seju no melnas gumijas ar platiem, stiklotiem acu caurumiem (kā šokā sastingušu skatienu) un nokarenu snuķi, kas beidzās perforētā kārbā.

Uz priekšu! mis Peregrīne mudināja. Uzvelciet tās!

Beigās apķēros, ka tā taču ir gāzmaska.

Piesprādzējis to pie galvas, sekoju bērniem uz zālienu, kur visi stāvēja kā izmētātas šaha figūras, maskās sveši, un skatījās uz melnām dūmu grīstēm, kas vēlās pāri debesīm. Tālu dūmakā dega koku galotnes. Rūkoņa nāca no neredzamām lidmašīnām un skanēja no visām pusēm.

Ik pa brīdim atskanēja dobja dārdoņa, belžot man krūtīs, it kā man būtu otra sirds, un mirkli vēlāk sekoja cepinoša karstuma viļņi. Sarāvos pie katra sprādziena, bet bērni pat nepamirkšķināja acis. Viņi dziedāja, vārdiem ritmiski sabalsojoties ar bumbu būkšķiem.

Skrien, trusi, projām, skrien, skrien, SKRIEN! Pif-paf, šauj mednieka bise, PIF-PAF, Būs vien jāiztiek bez truša cepeša šo dien'. Skrien, trusi, projām, skrien, skrien, SKRIEN!

Beidzoties dziesmai, debesis pāršķēla spožas signālraķetes.

Bērni aplaudēja kā skatītāji uguņošanas laikā, un mežonīgi krītošās krāsu šautras atspīdēja maskās. Vakara uzbrukums bija kļuvis par neatņemamu dzīves sastāvdaļu; viņi vairs nebaidījās, un arī mis Peregrines redzētajos fotoattēlos bija parakstiMūsu brīnišķīgais šovs. Zināmā, patoloģiskā veidā viņiem laikam bija taisnība.

Sāka smidzināt, it kā metāla lidaparāti būtu izcaurumojuši mākoņus. Sprādzieni skanēja arvien retāk. Laikam jau uzbrukums bija galā.

Bērni cits pēc cita devās projām. Domāju, ka atgriezīsimies mājā, taču visi gāja garām ārdurvīm uz pagalma malu.

Kur jūs ejat? pajautāju diviem bērniem, kas vēl bija maskās.

Viņi neatbildēja, tomēr, laikam juzdami manas bažas, viegli saņēma mani aiz rokas un veda pie pārējiem. Nogriezāmies gar mājas stūri pagalma pusē, kur visi jau stāvēja pie milzīga krūma (šis krūms nebija izveidots kā mistiska būtne, bet gan kā zālē atlaidies cilvēks, kas ar vienu roku bija atspiedies pret zemi, bet ar otru rādīja uz debesīm). Tikai mirkli vēlāk apķēros, ka tas ir Siksta kapelas Mikelandželo freskasĀdams atveidojums no zariem un lapām. Ņemot vērā izmantoto materiālu, tiešām iespaidīgi. Man šķita, ka redzu pat Ādama rāmo seju, kurā acu vietā ziedēja divas gardēnijas.

Tuvumā stāvēja meitene ar mežonīgajiem matiem. Puķainā kleitā, uz kuras bija tik daudz ielāpu, ka tā atgādināja skotu bruncīšus. Piegāju klāt, norādīju uz Ādamu un pajautāju:

Tavs darbs?

Meitene pamāja ar galvu.

Bet kā?

Viņa pieliecās un paturēja virs zemes roku. Jau pēc dažām sekundēm zāle sāka locīdamās stiepties plaukstas formā, līdz beigās tai pieskārās.

Tas taču ir trakums! es brīnījos.

Neko vairāk nespēju pateikt.

Kāds mani ar saucienu apklusināja. Izstiepuši kaklus, bērni nerunādami māja uz debesu pamali. Pametu skatienu augšup, taču redzēju tikai dūmu mākoņus, no kuriem atspīdēja mirgojoši oranža uguns.

Bet tad gaisu pāršķēla lidmašīnas rēkoņa, nākdama arvien tuvāk. Mani sagrāba panika.Nakts, kurā viņi tika nonāvēti. Ne nakts, bet liktenīgais brīdis. Varbūt bērni mira katru vakaru, bet vēlāk cilpā augšāmcēlās, un, tāpat kā Sīzifs katru ritu sāka velt akmeni, ari viņiem bija lemts katru vakaru uzsprāgt gaisā, bet nākamrit tikt salipinātiem atpakaļ. Un tā mūžīgi?

No mākoņiem atrāvās mazs, pelēks punkts un brāzās uz mūsu pusi. Izskatījās pēc akmens, bet akmeņi jau krītot nesvelpj.

Skrien, trusi, skrien, trusi, skrien! Es skrietu, bet nebija vairs laika, atlika tikai kliegt un krist zemē, meklējot glābiņu. Nogāzos zālē, ar rokām apķēris galvu, neko citu nepatapdams.

Sakodis zobus, aizvēru acis un aizturēju elpu, taču apdullinošais sprādziens, uz kuru biju sagatavojies, izpalika: visapkārt valdīja miers un klusums. Rēcošie dzinēji pēkšņi apklusa, bumbas nesvilpa, šāviņi tālumā nesprāga. Tā vien šķita, ka pasauli kāds padarījis mēmu.

Varbūt biju jau miris?

Noņēmis no galvas rokas, lēni pametu skatienu sev aiz muguras. Vēja šūpotie koki bija sastinguši kustībā. Debesis atgādināja fotoattēlā notvertas liesmas, kas laiza mākoņu vālu. Acu priekšā gaisā karājās lietus lāses. Bērnu bariņa vidū kā mistiska rituāla objekts bija sastingusi aviobumba, ar galu pieskardamās Ādama pastieptajam pirkstam.

Un tad, tikpat kā skatoties filmu, čirkstot projektoram, man priekšā izpletās karsts, žilbinoši balts zieds, kas pletās plašumā

un beigās aprija visu pasauli.

* * *

Atguvies dzirdēju smieklus. Visaptverošais baltums izgaisa, un es ieraudzīju, ka visi stāv pie Ādama tāpat kā pirmīt, vienīgi nebija nekādas vācu bumbas: bija mierīga nakts, un vienīgā gaisma skaidrajās debesīs nāca no pilnmēness. Virs manis parādījās mis Peregrīne un pasniedza roku. To satvēris, es apstulbis uzslējos augšā.

Lūdzu, pieņemiet manu atvainošanos, viņa sacīja. Man vajadzēja jūs labāk sagatavot.

Direktore nespēja slēpt smaidu, tāpat kā bērni, kas sāka raut nost maskas. Biju pārliecināts, ka esmu izmuļķots.

Jutos apreibis, kā izjucis.

Laikam būs jāiet nakšņot uz mājām, teicu mis Peregrīnei.

Mans tētis uztrauksies. Un tad aši piebildu: Es tačuvaru iet mājās, vai ne?

Protams, viņa atbildēja un tad klusi pajautāja, kurš gribēs mani pavadīt uz akmeņu krāvumu.

Man par pārsteigumu, pieteicās Emma. Mis Peregrine šķita apmierināta.

Vai jūs par viņu nešaubāties? pačukstēju direktorei.

Pirms dažām stundām viņa bija gatava pārgriezt man rīkli.

Mis Blūma varbūt ātri iekarst, tomēr ir viena no manām uzticamākajām audzēknēm, mis Peregrine atbildēja. Turklāt jūs, iespējams, varēsiet šo to parunāt bez ziņkārīgu ausu klātbūtnes.

Pēc piecām minūtēm abi devāmies ceļā, vienīgi šoreiz biju brīvām rokām un Emma nebikstlja man mugurā ar nazi. Daži mazākie bērni pavadīja mūs līdz pagalma galam. Viņi gribēja zināt, vai rit atnākšu. Ne pārāk pārliecinoši apsolīju, tikai ar pūlēm spēdams aptvert notiekošo, kur nu vēl domāt par rītdienu.

Tumšajā mežā iegājām divatā. Kad mums aiz muguras pazuda māja, Emma pacēla delnu, pagrieza to augšup, pakustināja locītavu, un virs viņas pirkstiem iedegās mazītiņa uguns bumbiņa. Viņa turēja to kā viesmīle paplāti, apgaismodama mums ceļu, un kokos krita mūsu ēnas.

Vai teicu tev, ka tas ir baigi vēsi? es pārtraucu klusumu, kas ar katru mirkli kļuva nepatīkamāks.

Nemaz nav vēsi, viņa atbildēja, pievilkdama uguni tuvāk, lai es justu starojošo siltumu. Sarāvies atkāpos dažus soļus.

Es domāju kaut ko citu: baigi vēsi, ka tu tā vari.

Ja tu runātu pareizi, es būtu sapratusi, viņa atcirta un apstājās.

Skatījāmies viens otrā no droša attāluma.

Tev nav no manis jābaidās, Emma sacīja.

Tiešām? Kā lai zinu, ka neuzskati mani par ļaunu radījumu? Varbūt pieteicies mani pavadīt, lai beidzot varētu nogalināt?

Nerunā muļķības, viņa atbildēja. Tu parādījies tik pēkšņi, nepazīstams un svešs, un vajāji mani kā trakais. Ko gan es varēju domāt?

-Jauki, viss skaidrs. Pamāju ar galvu, lai gan pārliecināts nebiju.

Nodūrusi skatienu, Emma ar zābaka purngalu urbināja dubļos bedrīti. Liesma viņas plaukstās mainīja krāsu, no oranžas izbālēdama vēsā indigo.

Es meloju. Es tevi uzreiz pazinu. Viņa uzmeta man skatienu. Tu esi ļoti līdzīgs viņam.

Tā cilvēki saka.

Piedod, ka sarunāju tev muļķības. Negribēju ticēt, kad sacīji, kas esi. Es jau zināju, ko tas nozīmē.

Viss kārtībā, es atteicu. Bērnībā man ļoti gribējās ar jums visiem satikties. Tagad, kad tas beidzot noticis… -Pašūpoju galvu. Man tiešām žēl, ka bija jābrauc ar tādu vēsti.

Pēkšņi pieskrējusi klāt, Emma apmeta man ap kaklu rokas, un, pirms mūsu augumi saskārās, liesmiņa viņas plaukstās apdzisa. Jutu, cik sakarsušas Emmai no uguns plaukstas. Bridi stāvējām tumsā klusēdami: es un pusaudze-večiņa, skaista meitene, kas mīlēja manu vectēvu, kad viņš bija manos gados. Neatlika nekas cits kā apvīt ap Emmu rokas, un mirkli vēlāk abi jau raudājām.

Dzirdēju tumsā, ka Emma dziļi ievelk elpu, un tad viņa atrāvās. Uguns viņas plaukstā atkal iedegās.

Atvaino, ka es tā, Emma sacīja, parasti jau es…

Neņem galvā!

-Jāiet tālāk.

Rādi ceļu. Es pamāju.

Gājām pa mežu, patīkami klusēdami. Kad sasniedzām purvu, Emma piekodināja:

Ej tieši manās pēdās!

Tā arī darīju, soli pēc soļa. Tālumā mirgoja purva gāzes zaļie sārti, it kā sasaukdamies ar Emmas gaismiņu.

Tikuši līdz akmeņu krāvumam, iegājām iekšā, vienā rāvienā aizšļūcām uz sānu kambari un mirkli vēlāk iegājām miglas cauraustajā pasaulē. Emma pavadīja mani līdz takai un tad, savijusi pirkstus ar manējiem, cieši tos saspieda. Bridi klusējām. Pēc tam Emma pagriezās un devās projām, un migla aprija meitenes augumu tik ātri, ka bridi šaubījos, vai viņa maz bijusi man blakus.

* * *

Atgriezies pilsētā, gandrīz vai gaidīju, ka ielas atkal būs pilnas ar zirgu pajūgiem. Bet nē, mani sveica ģeneratoru rūkoņa un televizoru gaisma namiņu logos. Biju mājās, kādas nu tās bija.

Pie bāra letes atkal darbojās Kevs, kas, man ienākot, pacēla glāzi uz manu pusi. Neviens negribēja mani nolinčot. Pasaulē viss bija nostājies savās vietās.

Uzkāpis augšā, atradu tēti aizmigušu pie galdiņa ar klēpj-datoru. Kad aizvēru durvis, viņš uzrāvās augšā.

Sveiks! Sveicināts! Tu nu gan vēlu. Vai ne? Cik pulkstenis?

Nezinu, es atbildēju. Laikam deviņi vēl nav. Vismaz ģeneratori vēl rūc.

Tētis izstaipījās, paberzēja acis.

Kur tu šodien biji? Cerēju tevi satikt jau pusdienās.

Vēlreiz devos papētīt veco māju.

Vai kaut ko atradi ari?

Nu… ne gluži, es noburkšķēju, nožēlodams, ka nebiju izgudrojis labāku atbildi.

Tētis uzmeta man dīvainu skatienu.

Kur tu tiki pie šitā?

Pie kā?

Pie drēbēm, viņš atbildēja.

Pametis skatienu lejup, apķēros, ka esmu klauna kostīmā.

Atradu vecajā mājā, es izmetu, jo nebija laika izgudrot neko ticamāku. Vai nav foršas?

Tētis saviebās.

Uzvilki to, koatradi? Džeik, tas taču nav higiēniski. Un kur palika tavi džinsi un žakete?

Bija pēdējais laiks mainīt sarunas tematu.

Nāvīgi sasmērējos, un es… Balss man aizlūza, un, lai glābtu situāciju, blenzu tēta datorā. Paklau, vai tu ņemies ar grāmatu? Kā sviežas?

Tētis aizcirta klēpjdatoru.

Mana grāmata šobrīd nav galvenais. Pirmajā vietā ir tava veselība. Šaubos, vai doktoram Golanam bija prātā tavi vientuļie pārgājieni uz veco māju. Dodot zaļo gaismu ceļojumam.

Kaut kas traks, īsts rekords! es iesaucos.

-Ko?

Apbrīnojami ilgi izturēji, nepieminējis manu psihiatru.

Izlikos, ka skatos rokas pulkstenī, kura man nebija.

Četras dienas, piecas stundas un divdesmit septiņas minūtes, kurās viss bija kārtībā.

Tas cilvēks tev tiešām palīdzēja, tētis sacīja. Dievs vien zina, kādā stāvoklī tu būtu, ja mēs nebūtu viņu atraduši.

Tev taisnība, tēt. Dakteris Golans man ļoti palīdzēja. Taču tāpēc vien viņš nekontrolēs visu manu dzīvi. Ak kungs, jūs ar mammu tikpat labi varētu nopirkt man aproci, kas teiktu: Kā rīkotos doktors Golans? Tad es, pirms kaut ko darīt, tai pajautātu. Pirms iet nokārtoties. Kā doktors Golans ieteiktu man to darīt? Sāniski vai taisni uz priekšu? Kāda nokārtošanās man būtu psiholoģiski vērtīgākā?

Tētis brīdi klusēja, bet tad sāka runāt klusā, čērkstošā balsi. Viņš paziņoja, ka rit man jāiet kopā ar viņu vērot putnus, gribu to vai ne. Kad atbildēju, ka viņš smagi kļūdās, tētis piecēlās un devās lejup uz bāru. Domāju, ka viņš iet dzert vai vēl kaut ko, tāpēc novilku klauna kostīmu, taču jau pēc dažām minūtēm viņš, pieklauvējis pie manas guļamistabas durvīm, paziņoja, ka man kāds zvana.

Nospriedis, ka mamma, sakodu zobus un sekoju tētim pa kāpnēm uz telefona būdu bāra tālajā galā. Pasniedzis man klausuli, viņš gāja apsēsties pie galdiņa. Aizslidināju ciet durvis.

Hallo?

Tikko runāju ar jūsu tēvu, klausulē atskanēja vīrieša balss. Viņš šķita tāds kā satraukts.

Zvanīja dakteris Golans.

Gribēju pasūtīt viņu kopā ar tēti bekot, taču zināju, ka šoreiz jāizturas stratēģiski. Ja es pasūtītu Golanu pie velna, ceļojumam būtu pielikts punkts. Es taču nevarēju braukt projām, kad beidzot pavērās iespēja uzzināt kaut ko par brīnumbērniem. Beigās nolēmis būt atsaucīgs, visu izstāstīju vienīgi par bērniem cilpā ne -, cenzdamies runāt tā, it kā jau būtu sācis domāt, ka nedz mājā, nedz manā vectēvā nav nekā īpaša. Vārdu sakot, maza konsultācija pa telefonu.

Ceru, ka nesakāt man to, ko, jūsuprāt, vēlos dzirdēt, -dakteris Golans atbildēja. Nu jau izklausījās pēc viņa parastās runāšanas. Varbūt aizbraukt un jūs izmeklēt? Man pašam arī derētu īss atvaļinājums. Ko teiksiet?

Lūdzu, pasakiet, ka jokojat, domās diedelēju.

Ar mani viss kārtībā. Patiešām, es sacīju.

Neuztraucieties, Džeikob, es jau tikai pajokoju, lai gan Dievs vien zina, cik ļoti man derētu izrauties no kabineta. Atklāti sakot, es jums ticu. Pēc balss saprotu, ka viss kārtībā. Bet jūsu tēvam jau pateicu, ka vislabākais ir ļaut jums brīvi paelpot, lai varat sakārtot domas.

Tiešām?

Pārāk ilgi esat bijis vecāku un manā uzraudzībā. Zināmā mirklī rodas pretējs efekts.

Es augstu vērtēju jūsu vārdus!

Ārsts teica vēl kaut ko, bet to es nesaklausīju, jo vada otrā galā atskanēja skaļi trokšņi.

Grūti jūs saklausīt, es sacīju. Vai esat lielveikalā?

Lidostā, viņš atbildēja. Atbraucu pretī māsai. Kā jau teicu galvenais, baudiet dzīvi! Pētiet un ne par ko neuztraucieties! Drīz tiksimies, vai ne?

Vēlreiz paldies, doktor G.

Nolicis klausuli, jutu sirdsapziņas pārmetumus, ka agrāk biju vilcis viņu uz zoba. Nu jau otro reizi ārsts iestājās par mani, kad miesīgie vecāki man neticēja.

Tētis bāra otrā galā sūca alu. Ejot uz kāpnēm, apstājos pie viņa galdiņa.

Kas attiecas uz rītdienu… es iesāku.

Droši vien darīsi, ko gribēsi.

Tiešām?

Tētis dusmīgi paraustīja plecus.

Ārsta rīkojums.

Līdz pusdienām būšu atpakaļ. Apsolu.

Tētis tikai pamāja ar galvu. Atstājis viņu bārā, devos gulēt.

Laižoties miegā, manas domas aizpeldēja pie īpatnajiem bērniem un pirmā jautājuma mis Peregrīnei, kad viņa mūs sapazīstināja:Vai Džeikobs paliks pie mums? Tobrīd domāju, ka nekādā gadījumā. Bet kāpēc gan ne? Ja neatgriezīšos pie ģimenes, ko es galu galā zaudēšu? Iedomājos vēsās, cietoksnim līdzīgās mājas, pilsētu, kurā nav draugu, tikai ļaunas atmiņas; iedomājos pelēko, necilo dzīvīti, kas mani sagaida nākotnē. Apķēros, ka līdz šim man nebija ienācis prātā no tās atteikties.

SESTĀ NODAĻA

Rits atnāca ar lietu, vēju un miglu nomācošs laiks, un grūti bija noticēt, ka iepriekšējā diena nav bijusi tikai savāds, brīnumains sapnis. Kā vilks aprijis brokastis, pateicu tētim, ka dodos pastaigā. Viņš paskatījās tā, it kā es būtu nojūdzies.

Tādā paskatā? Uz kurieni?

Uz tikšanos ar… nedomādams iesāku.

Pēc tam, lai jauktu pēdas, pacentos iestūķēt mutē vēl vienu kumosu. Taču bija jau par vēlu: tētis bija dzirdējis.

Ar ko satikties? Ceru, ka ne jau ar tiem repa jefiņiem.

Lai tiktu laukā no bedres, atlika tikai rakt dziļāk.

Nē, tu viņus diez vai esi redzējis. Viņi dzīvo salas otrā galā… jā, un…

Tiešām? Cik zinu, tur neviens nedzīvo.

Jā, tikai daži. Aitkopji un tamlīdzīgi. Starp citu, forši cilvēki, pavadīja mani līdz pašām mājām.

Draugi un drošība: pret tādiem argumentiem taču tētis nevarēja iebilst.

Es labprāt ar viņiem iepazītos, viņš paziņoja, izlikdamies bargs.

Tētis bieži uzvilka masku, tēlodams iejūtīgu, nebūt ne bezjēdzīgu papuclti, par kādu es laikam sapņoju.

Bet protams. Šodien gan norunājām satikties tur, varbūt tad citā reizē.

Tētis pamāja ar galvu un paņēma kumosu no brokastu šķīvja.

Tā ka pusdienās būtu atpakaļ! viņš piekodināja.

Kā bankā!

Uz purvu vārda tiešā nozīmē skrēju. Laipodams starp mēsliem, centos atcerēties gandrīz vai neredzamās zāles kušķu saliņas, kuras iedama parasti izmantoja Emma. Visu laiku uztraucos, ka beigās ieraudzīšu tikai lietus lāses un sagrautu māju. Tāpēc atviegloti nopūtos, kad, izgājis no akmeņu krāvuma, ieraudzīju 1940. gada trešo septembri tieši tādu pašu, kādu atstāju: siltu, saulainu, skaidru dienu, debesis uzticami zilā krāsā, mākoņus nomierinoši pazīstamos veidolos. Vēl labāk Emma mani jau gaidīja, sēdēdama pie kalna un mezdama purvā oļus.

īsti laikā! pielēkusi kājās, viņa iesaucās. Ejam, visi tevi jau gaida.

Tiešām?

Jā-ā. Nepacietīgi iepletusi acis, viņa saņēma mani aiz rokas un vilka projām.

Degu satraukumā ne tikai Emmas pieskāriena dēļ, bet ari domājot par dienu, kas solīja bezgalīgas iespējas. Lai gan miljons dažādos sastingušos sīkumos tā būs tāda pati kā vakar uzpūtis tā pati brāzma, lūzis tie paši koki, tomēr redzēšu ari kaut ko jaunu. Un kur nu vēl īpatnie bērni! Dīvainās, mazās paradīzes dievi, un es viņu viesis.

Metāmies cauri purvam un tad mežam, it kā kavēdami satikšanos. Kad tikām līdz mājai, Emma aizveda mani uz pagalmu, kur bija uzradusies koka skatuvīte. Turp un atpakaļ no mājas skrēja bērni, nesdami propellerus, pogādami žaketes, raustīdami vizuļos mirdzošo kleitu rāvējslēdzējus. Turpat iesildījās neliels orķestris, kura muzikantiem bija tikai akordeons, daudz cietusi taure un muzikālais zāģis, uz kura ar loku spēlēja Horācijs.

Kas te notiek? pajautāju Emmai. Vai jūs uzvedat lugu?    *

Redzēsi pats, viņa atbildēja.

Kas tur būs?

Gan jau redzēsi.

Ko redzēšu?

Emma man ieknieba.

Nopūta svilpe, un visi steidza ieņemt vietas salokāmajos krēslos skatuves priekšā. Tikko ar Emmu apsēdāmies, pacēlās priekškars, atklājot gaisā peldošu salmu cepuri virs spilgta, sarkani balti svītrota uzvalka. Tikai dzirdot balsi, apķēros, ka tas ir Milards.

Dāāāmas un kungi! viņš ieķērcās. Ar lielāko prieku aicinu jūs noskatīties izrādi, kādas vēl nav bijis visā vēsturē! Redzēsiet uz skatuves tik nepārspējamu uzdrīkstēšanos, līdz pēdējam sīkumam noslīpētu burvju mākslu, ka neticēsiet savām acīm! Krietnie pavalstnieki, tūlīt jūs satiksieties ar mis Peregrīni un viņas brīnumbērniem!

Atskanēja apdullinoša aplausu vētra. Milards norāva no galvas cepuri.

Pirmais brinumpriekšnesums būs pati mis Peregrine!

Ieniris viņpus aizkara, Milards pēc minūtes atgriezās, pār

vienu roku pārmetis salocītu palagu, bet uz otras nesdams uztupušos medību piekūnu. Viņš pamāja orķestrim, kas sāka zāģēt tādu kā karnevāla mūziku.

Emma piebikstīja man ar elkoni.

Skaties uzmanīgi! viņa čukstēja.

Nolicis piekūnu, Milards pacēla palagu sev priekšā, noslēpdams putnu no skatītāju acīm. Pēc tam viņš sāka skaitīt no otra gala:

-Trīs, divi, viens!

Līdz arviens nepārprotami nošvīkstēja spārni, un virs palaga, dārdot aplausiem, parādījās mis Peregrīnes galva (ne jau putna, bet cilvēka). Mati direktorei bija sajaukti, un redzama viņa bija tikai līdz pleciem, laikam jau zemāk nebija apģērba. Droši vien, pārvēršoties putnā, tas bija nokritis. Saņēmusi palagu aiz stūriem, mis Peregrine tikli tajā ietinās.

Mister Portmen! viņa uzrunāja mani no skatuves. Priecājos, ka atkal esat kopā ar mums. Jūs redzat nelielu izrādi, ar kuru bezrūpīgajā pagātnē apceļojām Eiropu. Iedomājos, ka jums tā varētu būt pamācoša.

Pēc tam viņa cēli aizslīdēja uz mājām atgūt apģērbu. Cits pēc cita uz skatuves kāpa īpatnie bērni katrs ar savu priekšnesumu. Milards, noģērbis smokingu un kļuvis neredzams, demonstrēja triku ar stikla pudelēm. Olivija, noāvusi svina kurpes, vingroja uz līdztekām, mezdama izaicinājumu gravitācijas likumiem. Emma uzbūra uguni, aprija to, pēc tam izpūta, pati neapdedzinādamās. Aplaudējot gandrīz vai iedzīvojos tulznās.

Kad Emma atgriezās savā vietā, pajautāju:

Es tomēr nesaprotu. Vai tu to savulaik demonstrēji publikai?

Protams. Viņa pamāja ar galvu.

Parastiem cilvēkiem?

Protams, parastiem. Kāpēc lai īpatņi maksātu par to, kas pašiem pa spēkam?

Bet vai tā tu neatklāji savas mākslas noslēpumu?

Emma nosmīkņāja.

Nevienam nebija ne jausmas, viņa atbildēja. Cilvēki nāca uz starpspēlēm, lai redzētu visus mūsu trikus un stiķus, taču atklāja tikai to, ko rādījām uz skatuves.

Tad jau nodarbojāties ar acu apmānīšanu.

Tādā veidā maizi pelnīja vairums īpatņu.

Un neviens netika pieķerts?

Ik pa brīdim aizkulisēs ieklīda kāds maita, kas gribēja •apmierināt ziņkāri, tāpēc mums allaž bija miesassargi, kas tādam iesper ar kāju pa pēcpusi un izmet laukā! Kā velnu piemin, tā velns klāt!

Uz skatuves parādījās vīrišķīga izskata meitene, vilkdama laukakmeni maza ledusskapja lielumā.

Iespējams, ka viņa nav labākais darbarīks mežā, Emma čukstēja, tomēr cilvēks ar zelta sirdi, kas drauga dēļ ies nāvē. Mēs ar Bronvīni esam nešķiramas draudzenes.

Kāds palaida riņķī atklātnes, ar kurām mis Peregrine popularizēja izrādes. Kad tās sasniedza mani, virsējā bija redzama Bronvīne. Basām kājām, raudzīdamās objektīvā ar ledainu skatienu. Otrā pusē bija reljefs uzraksts:PĀRSTEIDZOŠI SPĒCĪGA MEITENE N0 SVANSĪ!

Bet kāpēc viņa tur neceļ akmeni, ja jau dara to uz skatuves? es izrādīju interesi.

Bronvīne bija nelāgā omā, jo Putns lika uz fotografēšanos saģērbties kā dāmai. Tāpēc viņa atteicās pacelt pat cepuru kārbu.

Izskatās, ka viņai ir bijuši iebildumi ari pret apaviem.

Visā visumā jā.

Beidzot izvilkusi akmeni skatuves vidū, meitene uz mirkli sastinga, skatidamās drūzmā, it kā viņai būtu pieteikts ieturēt pauzi dramatiska efekta radīšanai. Pēc tam viņa pieliecās, sagrāba akmeni ar lielajām rokām un nesteigdamās pacēla to virs galvas. Visi brēkdami sita plaukstas nevaldāmi bērnišķīgā sajūsmā, lai gan, jādomā, triku skatījās nez kuro reizi. Jutos, gandrīz vai kā redzot līdzjutēju baru svešā skolā.

Bronvīne nožāvājās un, paņēmusi akmeni padusē, atstāja skatuvi. Pēc tam parādījās meitene ar mežonīgajiem matiem. Emma teica, ka viņu sauc Fiona. Nostājusies ar seju pret skatītājiem, Fiona virs dekoratīva puķpoda pacēla rokas kā diriģents. Orķestris iesāka "Kamenes lidojumu" (kā jau nu prata), bet Fiona airējās gaisā virs poda, aiz piepūles un koncentrēšanās saviebusies. Mūzika sasniedza kulmināciju, un no zemes izlīda rinda pīpeņu, kas plaukdamas tiecās uz meitenes plaukstu pusi. Tikpat kā paātrinātā filmā, kurā izplaukst zieds; vienīgi šķita, ka Fiona velk puķes laukā no mālainās augsnes aiz neredzamām stīgām. Bērni kāri skatījās, lēkādami un viņu uzmundrinādami.

Emma pārcilāja atklātnes, līdz atrada Fionu.

Mana mīļākā atklātne, viņa sacīja. Fionas tērpu gatavojām vairākas dienas.

Ieskatījos. Fiona bija ģērbusies kā ubadze, bet rokās turēja vistu.

Ko tas nozīmē? pajautāju. Lauksaimniece bez pajumtes?

Emma atkal man ieknieba.

-Viņai bija jāizskatās dabiski, kā mežonei. Mēs viņu saucām par džungļu Džillu.

Viņa tiešām ir no džungļiem?

Nē, no Īrijas.

Vai tad džungļos ir daudz vistu?

Emma kārtējo reizi man ieknieba. Kamēr sačukstējāmies, Fionai uz skatuves bija piebiedrojies Hjū. Viņš stāvēja, atvēris muti, un laida laukā bites, kas apputeksnēja Fionas izaudzētās puķes: ērmīgs pārošanās rituāls.

Ko vēl viņa audzē, ja neskaita krūmus un puķes?

Visus šos dārzeņus, Emma pamāja uz dārza vadziņām pagalmā. Savu reizi ari kokus.

Tiešām? Veselus kokus?

Emma jau atkal pārkārtoja atklātņu kaudzīti.

Savu reizi uzspēlējam garo pupu. Mežmalā kāds ieķērās jauna kociņa zaros, bet pēc tam mēs skatījāmies, cik augstu Fiona to spēj izaudzēt, ja kāds sēž uz tā jāteniski. Atradusi meklēto attēlu, Emma piesita tam ar pirkstu. Lūk, rekords, -viņa lepni paziņoja, divdesmit metri.

-Jūs gan te mokāties garlaicībā, vai ne?

Emma jau atkal grasījās man kniebt, taču es saķēru viņas roku. Meiteņu jautājumā neesmu lietpratējs, taču, ja kāda grib tev kniebt jau ceturto reizi, nešaubos, ka viņa flirtē.

Pēc Fionas un Hjū uz skatuves tika rādīti vēl vairāki priekšnesumi, taču bērni jau sāka nepacietīgi dldlties. Drīz vien izklldām, lai pēcpusdienā svētlaimīgi baudītu vasaru -laiskotos saulē, sūktu limonādi, spēlētu kriketu, koptu dārzu, kas, pateicoties Fionai, gandrīz vai neprasīja uzmanību, un apspriestu, kas varētu būt lenčā. Gribēju palūgt mis Peregrinei pastāstīt par vectēvu (ar Emmu par to runāt vairījos: jau dzirdot mana vectēva vārdu, viņa sadrūma). Taču direktore bija aizgājusi vadīt stundu mazo bērnu kabinetā. Laika bija atliku likām, un gurdais miers tveicīgajā dienas vidū sagrāva manu gribasspēku, neļaudams darīt neko citu kā vien pārsteigtam klīst apkārt kā sapni.

Pēc dekadentiska lenča ar zosu gaļas sviestmaizēm un šokolādes pudiņu Emma sāka apvārdot lielākos bērnus, ka jāiet papeldēt.

Par to nevar būt ne runas, Milards vaimanāja, nespēdams aizdarīt augšējo bikšu pogu. Esmu piedzīts pilns kā Ziemassvētku tītars.

Zvilnējām samta krēslos dzīvojamā istabā, tā pieēdušies, ka vai jāpllst. Bronvlne bija saritinājusies un iebāzusi galvu starp diviem spilveniem.

Es pa taisno noietu dibenā, viņa murdēja.

Tomēr Emma neatlaidās. Pēc desmit minūšu pielabināša-nās viņa izrāva no snaudas Hjū, Fionu un Horāciju un nelika mieru Bronvlnei (kas acīmredzot nevienā peldēšanas veidā nebija citiem sāncense), lūkodama visus pierunāt uz sacensībām.

Redzēdams mūs barā atstājam māju, Milards nošķendējās, ka esam nolēmuši viņu pamest.

Vislabākā peldvieta bija līcī, taču uz turieni varēja aizkļūt, tikai ejot cauri pilsētai.

Bet ko ar dullajiem dzērājiem, kas uzskata mani par vācu spiegu? es pavaicāju. Negribu, lai ari šodien viņi dzenas man pakaļ ar rungām.

Tu nu gan esi nelga, Emma atbildēja, tas taču bija vakar. Šodien viņi neko vairs neatcerēsies.

Labāk ietinies dvieli, lai neviens neredz tavas, mjā, nākotnes drēbes, ieteica Horācijs.

Biju ģērbies kā vienmēr džinsos un sporta krekliņā, bet Horācijs, protams, melnā smokingā. Gaumes ziņā viņš bija tuvs mis Peregrinei: vienmēr un visur neiedomājami, līdz vājprātam oficiāls. Ari lādē atrastajā portretā redzēju, ka viņš bija centies piemēroti uzcirsties, kā allaž pāršaudams pār strīpu: cilindrā, ar tauriņu, aci monoklis kā ministrs.

Tev taisnība, es piekritu, zīmīgi pamājis Horācijam. Negribu, lai kāds pievērš manai garderobei uzmanību.

Tu laikam runā par manu vesti, viņš augstprātīgi atbildēja. Jā, es atzīstu, ka sekoju modei.

Pārējie bērni sāka ķiķināt.

Uz priekšu! Smejieties vien par veco Horāciju! Ja gribat, sauciet mani par dendiju, taču tāpēc vien, lai ciemā neviens neatcerētos, kas man mugurā, nestaigāšu kā klaidonis!

To pateicis, Horācijs nogludināja svārku atlokus, sasmīdinādams visus vēl vairāk. Aizkaitināts viņš nosodoši pameta ar pirkstu uz manu pusi.

Kas attiecas uz viņu Dievs pasarg', ja mūsu garderobe priekšdienās būs tāda!

Kad smiekli beidzot pierima, pavilku sāņus Emmu un čukstus pajautāju:

Ar ko Horācijs izceļas, proti, ja neskaita ģērbšanās stilu?

Ar viediem sapņiem. Naktīs viņš bieži murgo, un satraucošā kārtā sapņi bieži piepildās.

Cik bieži? Un cik lielā mērā?

Pajautā viņam pats!

Diemžēl Horācijs nebija noskaņots izklaidei ar maniem jautājumiem, tāpēc atliku sarunu uz citu reizi.

Kad tuvojāmies pilsētai, aptinu ap vidu dvieli, bet otru uzmetu plecos. Gluži par telepātiju es to nesauktu, taču vienā ziņā Horācijam bija taisnība: neviens mani nepazina. Kad gājām pa galveno taku, mūs pavadīja viens otrs izbrīnīts skatiens, taču ar to arī viss beidzās. Mierīgi pagājām garām pat resnajam vecim, kas bārā manis dēļ bija sacēlis traci. Viņš pie tabakas veikala uzpildīja pīpi, gvelzdams par politiku sievietei, kas viņā lāgā neklausījās. Ejot garām, nespēju nepaskatīties. Resnais palūkojās pretī, un nekas neliecināja, ka viņš būtu mani pazinis.

11 vien šķita, ka pilsētā notiek tas pats, kas vakar. Ievēroju pajūgu, kas atkal mežonīgi dragāja pa ceļu, aizmugures ritenim buksējot granti. Tā pati sieviete stāvēja rindā pie akas, bet kāds vīrs darvoja laivas dibenu, neticis tālāk kā pirms divdesmit četrām stundām. Gandrīz vai gaidīju, ka sāksies mana dubultā es sprints cauri pilsētai, bēgot no satracinātā bara, taču jādomā, ka gluži viss tomēr neatkārtojās.

Jums nu gan daudz jāzina, es sacīju. Tāpat kā vakar par lidmašīnu un zirgu pajūgu.

Visu zina tikai Milards, Hjū atbildēja.

Tik tiešām. Milards piekrītoši pamāja. Ja nopietni, mans apkopojums pasaulē pirmā izsmeļošā informācija par vienu dienu pilsētas dzīvē no katra cilvēka pozīcijām -jau ir pusē. Esmu fiksējis katru darbību, sarunu un skaņu, kas attiecas uz Kērnholmas simt piecdesmit deviņiem cilvēkiem un trīsdesmit deviņiem dzīvniekiem, minūti pēc minūtes, no saullēkta līdz saulrietam.

Neticami, es izdvesu.

Nevaru tev nepiekrist, Milards atbildēja. Nieka divdesmit septiņos gados esmu novērojis jau pusi dzīvnieku un gandrīz visus cilvēkus.

Man aiz biīnumiem atvērās mute.

Divdesmit septiņosgados7

Trīs gadus viņš veltīja tikai cūkām! Hjū iesaucās. Trīs gadus katru dienu rakstīja piezīmes parcūkām! Vari iedomāties? Viena saražoja veselu kravu kūtsmēslu! Otra paurkšķēja un tajos aizmiga!

Pētniecībā pierakstiem ir būtiska loma, Milards pacietīgi skaidroja. Hjū, es saprotu, kāpēc esi tik skaudīgs. Mans darbs solās būt vēsturē nepieredzēts akadēmisks pētījums.

Nestum nu ar degunu mākoņus! Emma aizrādīja. Tas būs arī līdz šim nepieredzēts muļķību krājums. Trulākais gara ražojums pasaulē!

Neatbildējis Milards sāka uzskaitīt, kas tūlīt notiks.

Misis Higinsai gaidāma klepus lēkme, viņš paziņoja, un sieviete uz ielas tiešām sāka kāsēt un klepoja, līdz viņas seja kļuva sarkana.

Zvejnieks žēlosies, cik grūti viņam strādāt kara laikā!

Un tiešām, kāds vīrs, salīcis uz vezuma, kas bija pilns ar

tīkliem, sāka zūdīties:Ūdenī tik daudz to nolādēto zemūdeņu, ka nevari droši kutināt pie saviem tīkliem!

Tas atstāja uz mani lielu iespaidu, un es to Milardam pateicu.

Man prieks, ka vismazkāds novērtē manu darbu, viņš atbildēja.

Gājām pa rosīgo ostu, līdz beigās parādījās doki un tad akmeņainais krasts, kas veda uz zemesragu, līci un smilšaino piekrasti. Mēs, zēni, nometām apģērbu (visi, izņemot Horā-ciju, kas tikai noāva kurpes un noņēma kaklasaiti), bet meitenes pazuda, lai uzvilktu vienkāršus, veclaicīgus skolnieču peldkostīmus. Pēc tam sākām plunčāties. Bronvīne brīdi sacentās ar Emmu, bet pārējie draiskojās. Kad spēki bija izsīkuši, izkāpām smilšainajā krastā pasnaust. Tiklīdz saule šķita par karstu, metāmies atpakaļ ūdenī, bet, kad vēsā jūra uzdzina drebuļus, atkal rāpāmies laukā, un tā ne reizi vien. Tikmēr mūsu ēnas smiltīs stiepās garumā.

Sākām tērzēt. Bērniem bija sakrājies simtiem jautājumu, kurus man uzdot, un, kad tuvumā nebija mis Peregrīnes, varēju atklāti atbildēt. Kāda ir mana pasaule? Ko cilvēki ēd, dzer, kā ģērbjas? Kad zinātne uzvarēs nāvi un slimības? Viņi dzīvoja pārticībā, taču alka pēc jaunām sejām un ziņām. Kā varēdams, stāstīju, mēģinādams atrast smadzeņu atvilktnēs divdesmitā gadsimta vēstures dārgumus no misis Džonstones stundām. Cilvēks uz Mēness! Berlīnes mūris! Vjetnama! Taču bērniem bija grūti to visu aptvert.

Visvairāk viņus pārsteidza mana laikmeta tehnoloģijas un dzīves līmenis kaut vai tas, ka mūsu mājās ir gaisa kondicionētāji. Bērni bija dzirdējuši par televizoriem, bet redzējuši gan ne, un bija tiešām satriekti, dzirdot, ka mūsu ģimenē gandrīz vai katrā istabā ir runājošās bildes. Gaisa ceļojumi mums ir tikpat parasti un pieejami kā viņiem brauciens ar vilcienu. Mūsu karaspēks vada kaujas iekārtas no attāluma. Mobilos telefonus ar datora funkcijām nēsājam kabatā, un, lai gan manējais te nedarbojās (tāpat kā visa elektronika), tomēr izvilku to no kabatas tāpēc vien, lai parādītu spīdīgo, spožo korpusu. Saule jau laidās uz rietu, kad beidzot devāmies atpakaļ. Emma pielipa kā dadzis un iedama ar delnas virspusi mani glāstīja. Kad gājām garām ābelei pilsētas nomalē, viņa apstājās, lai norautu ābolu, taču pat uz pirkstgaliem nespēja aizsniegt zemāko zaru, tāpēc es kā jebkurš džentlmenis viņai palīdzēju saņēmu aiz vidukļa un, cenzdamies nestenēt, pacēlu (viņas mitrie mati spīdēja saulē, rokas bija ieplestas). Kad nolaidu Emmu zemē, viņa uzspieda man uz vaiga skūpstu un pasniedza ābolu.

Lūdzu, viņa sacīja, esi nopelnījis.

Ābolu vai skūpstu?

Emma iesmējās un metās nopakaļ pārējiem. Nezināju, kā saukt mūsu attiecības, tomēr man tās patika. Jutos kā pēdējais muļķis: nesamaitāts un vientiesīgs. Iemetis ābolu kabatā, skrēju viņai pa pēdām.

Kad tikām līdz purvam un teicu, ka man laiks uz mājām, Emma sabozās.

Ceru, ka vismaz drīkstu tevi pavadīt, viņa sacīja.

Pamājuši atvadījāmies no pārējiem un laidāmies pāri purvam uz akmeņu krāvumu. Centos iegaumēt katru Emmas soli.

Kad bijām tikuši galā, teicu:

Ienāc manā pasaulē kaut uz brītiņu!

Nedrīkstu. Jāiet atpakaļ, citādi Putns turēs mūs aizdomās.

Par ko?

Emma kautrīgi pasmaidīja.

Par… kaut ko.

Ko tad?

Viņa modri kaut ko meklē, Emma izplūda smieklos.

Mainīju taktiku.

Bet varbūt labāk apciemosi mani rit?

Apciemošu? Tur?

Kāpēc gan ne? Mis Peregrines tur nebūs, un viņa nevarēs mūs novērot. Tu varētu pat iepazīties ar manu tēti. Protams, viņam nav jāzina, kas tu esi. Varbūt tad viņš tā nesekos, kur eju un ar ko augām dienām nodarbojos. Satiekos ar foršu meiteni? Tas taču ir viņa dedzīgākais sapnis.

Gaidīju, ka Emma pasmaidīs par foršo meiteni, taču nē, viņa palika nopietna.

Putns atļauj jūsu pusē aizkavēties pāris minūšu, ne vairāk vai zini, lai neaizvērtos cilpa.

Tad pasaki viņai, ka tieši tāpēc iesi!

Emma nopūtās.

Es labprāt. Norunāts. Tomēr gudri tas nav.

Viņa tur tevi īsā saitē.

Tu pats nezini, ko runā, Emma sadrūma. Paldies, ka salīdzināji mani ar suni! Lieliski!

Nobrīnījos, cik ātri viņa pārslēdzās no flirta uz kaujinie-ciskumu.

Es jau burtiski tā nedomāju.

Ne jau tāpēc, ka es negribētu, Emma turpināja. Gluži vienkārši nevaru.

Labi, tad darīsim tā. Aizmirsti, ka ielūdzu tevi uz visu dienu. Nāc tikai uz minūti, bet tūlīt.

Uz vienu minūti? Ko gan var tik īsā mirklī pagūt?

Es pasmaidīju.

Tu būsi pārsteigta.

Pasaki man! Emma mani pagrūda.

Tu nofotografēsies.

Emmas smaids izgaisa.

Šobrīd neesmu tam sagatavojusies, viņa šaubīdamās atbildēja.

Nē, tu esi satriecoša. Goda vārds.

Tikai vienu minūti? Apsoli?

Ievedu Emmu akmens krāvumā. Kad iznācām laukā, pasaule atkal bija miglaina un auksta, lai gan, par laimi, vismaz nelija. Paņēmu savu mobilo un laimīgs secināju, ka man taisnība. Šaipus cilpas elektronika darbojās.

Bet kur tad tavs fotoaparāts? Emma notrīsējusi pajautāja. Mums taču nav laika!

Pacēlis mobilo, noknipsēju. Emma tikai pašūpoja galvu, it kā manā ekscentriskajā pasaulē nekas vairs nespētu viņu pārsteigt. Pēc tam viņa metās projām, un es skrēju nopakaļ gar stūri. Abi smējāmies, un Emma te pazuda, te parādījās, skatīdamās uz mobilo. Necik ilgi, un biju uzņēmis tik daudz kadru, ka telefonam gandrīz beidzās atmiņa.

Pieskrējusi pie ieejas spraugas, Emma sūtīja man gaisa skūpstu.

Līdz rītdienai, nākotnes zēn!

Atvadīdamies pamāju ar roku, un viņa pazuda akmens tunelī.

* * *

Diebu uz pilsētu pārsalis, izmircis, tomēr smaidīdams kā muļķis. Līdz Priesteru alai bija vēl vairākas mājas, kad ģeneratoru dūkoņu pārspēja dīvaina skaņa: kāds sauca mani vārdā. Gāju uz balss pusi un beigās ieraudzīju uz ielas tēvu piemirkušā džemperi. Viņa elpa cēlās gaisā kā izpūtēja dūmi dzestrā rītā.

Džeikob! Es tevi meklēju!

Tu teici, lai es atgriežos līdz pusdienām, un klāt esmu!

Aizmirsti par pusdienām! Ejam!

Tētis nekad neizlaida maltīti. Tātad kaut kas tiešām bija noticis.

Kas gadījies?

Pa ceļam izstāstīšu, tētis sacīja, vezdams mani uz Priesteru alas pusi.

Ieskatījies manī vērīgāk, viņš iesaucās:

Bet tu taču esi izmircis līdz pēdējai vīlītei! Apžēliņ, vai tad pazaudēji ari otru žaketi?

Es… ai…

Un kāpēc tev sarkana seja? Varētu nodomāt, ka esi apdedzis saulē.

Nolādēts! Visu dienu pludmalē ar atsegtu ģīmi!

Skriedams sakarsu, meloju, lai gan uz rokām man metās zosāda. Kas īsti noticis? Kāds nomiris, vai?

Nē, ne jau tas, viņš atbildēja. Lai gan varētu tā teikt. Dažas aitas.

Bet kāds tam sakars ar mums?

Klīst baumas, ka tas ir pusaudžu nedarbs. Uzvedušies kā barbari.

Kas to teica? Aitu policija?

Fermeri, tēvs turpināja. Iztaujājuši visus, kas jaunāki par divdesmit gadiem. Dabiski, ka interesējās arī, kur tu biji visu dienu.

Man sarāvās kuņģis. Nebiju izgudrojis ticamu pasaciņu un, tuvojoties Priesteru alai, drudžaini domāju, ko teikt.

Pie Priesteru alas ap saniknotiem aitkopjiem drūzmējās cilvēku bariņš. Viens lopkopis bija atnācis dubļainā darba tērpā un stāvēja, draudīgi atbalstījies pret mēslu dakšām. Otrs bija sagrābis aiz apkakles Tārpu, kas bija ģērbies neona krāsas treniņbiksēs un krekliņā ar uzrakstuI LOVE ITWHEN THEY CALL ME BIG POPPA*. Tārps pinkšķēja, puņķiem tricot uz augšlūpas.

Kad tuvojāmies, uz mums norādīja trešais fermeris, tievs kā skals, adītā cepurē.

Redz, kur jau nāk! viņš iesaucās. No kurienes, dēls?

Tētis papliķēja man pa muguru.

Pasaki! viņš pašapzinīgi mudināja.

Mēģināju runāt tā, it kā man nebūtu nekā slēpjama:

Pētīju salas pretējo malu. Lielo māju.

Vīrs ar adīto cepuri samulsa.

Kas tā par lielo māju?

Vecais grausts mežā, paskaidroja vīrs ar dakšām. Tikai pēdējais plānprātiņš spers tur savu kāju. Vieta ir apburta, īsts nāves slazds.

Vīrs ar adīto cepuri pašķielēja uz mani.

Lielajā mājā kopā ar…?

Ar nevienu, es atbildēju, un tēvs izbrīnījies manī paskatījās. *

Nemuldi! Neticu, ka gāji uz turieni viens, teica fermeris, kas turēja Tārpu.

Es aitas nenositu! Tārps iekliedzās.

Aizveries! fermeris viņam uzbrēca.

Džeik? tētis ierunājās. Bet tavi draugi?

* Big Poppa populāra repa dziesma pagājušā gadsimta deviņdesmito gadu vidū.

Ai, tēt, muļķības.

Virs ar adīto cepuri pagriezās un nospļāvās.

Tu, sīkais meli! Man vajadzētu tevi nopērt ar siksnu Dieva un visu acu priekšā.

Lieciet viņu mierā, tētis tēloja bargu senci.

Virs ar adīto cepuri nolamājies spēra soli uz viņa pusi, un starp abiem sākās asa vārdu apmaiņa. Taču kautiņu novērsa pazīstama balss.

Pagaidi, Denis, tūlīt visu noskaidrosim. No bara iznāca Mārtiņš un iespiedās starp abiem strīdniekiem kā ķīlis. Pasakiet, ko zēns jums īsti teica, viņš vērsās pie mana tēva.

Tētis uzmeta man niknu skatienu.

Viņš teica, ka tajā pusē tiekas ar draugiem.

Kādiem draugiem? virs ar dakšām uzstājīgi prasīja.

Sapratu, ka jārīkojas radikāli, citādi man vakars uz ezera.

Par bērniem stāstīt nedrīkstēju, un neviens jau tāpat neticētu, tāpēc apzināti izgāju uz risku.

Ne ar vienu es nesatikos. Nolaidu skatienu, izlikdamies, ka man ir kauns. Es to visu izdomāju.

Ko viņš teica?

Viņš teica, ka draugus izdomāja, tētis atkārtoja bažīgā balsī.

Fermeri apjukuši saskatījās.

Redzat? Tārps iesaucās, un viņa sejā pazibēja cerība. Viņš taču ir galīgi traks. Noteikti vainīgs!

Es aitām pat nepieskāros, taisnojos, bet neviens manī neklausījās.

Amerikānis tas nebija, teica fermeris, kas turēja Tārpu un tagad parāva viņu aiz krekla. Bet šim gan ir pieredze. Pirms dažiem gadiem pats redzēju, kā viņš ar spērienu nogrūda no klints jēru. Neticētu, ja nebūtu redzējis savām acīm. Paprasīju, kāpēc viņš tā darīja. Esot gribējis pārbaudīt, vai aita prot lidot. Viņš pats ir tas slimais.

Cilvēki sačukstējās, pauzdami riebumu. Tārps diez cik labi nejutās un vairs neliedzās.

Bet kur ir viņa drauģelis no zivju bodes? pajautāja vīrs ar dakšām. Ja šis vainīgs, tad, varu saderēt, arī tas būs pielicis savu roku.

Kāds ieminējās, ka Dailens redzēts ostā, un daži brīvprātīgie devās pēc viņa.

Bet varbūt vilks vai… vilku suns? tētis minēja. Manu tēvu saplosīja suņi.

Kērnholmā ir tikai aitu suņi, atbildēja vīrs ar adīto cepuri. Un tiem nav tāds raksturs, lai plēstu aitas.

Domās lūdzos, lai tēvs klusē, kamēr neviens mūs neaiztiek, bet viņš bija iededzies kā Šerloks Holmss.

Bet par cik aitām ir runa? viņš painteresējās.

Par piecām, atbildēja ceturtais fermeris, drukns vīrs ar īgnu seju, kas līdz šim bija klusējis. Visas manējās. Nogalinātas aplokā. Nabadzītes pat nevarēja aizbēgt.

Piecas aitas. Kā jums šķiet, cik daudz tām ir asiņu?

Es nebrīnītos, ja sanāktu krietna pusvanna, vīrs ar dakšām atsaucās.

Varbūt vainīgais, lai kas tas bija, paslēpās asinīs?

Fermeri saskatījās. Pēc tam pievērsās man un tad Tārpam.

Beigās visi raustīja plecus un kasīja pakaušus.

Varbūt vainīgas lapsas, vīrs ar adīto cepuri ieminējās.

Tad tur bijis vesels bars, vīrs ar dakšām šaubīdamies noteica. Ja uz salas vispār ir tik daudz lapsu.

Es palieku pie sava, ka griezieni ir pārāk precīzi, sacīja vīrs, kas turēja Tārpu. Noteikti ar nazi.

Es vienkārši nespēju tam noticēt! tētis izsaucās.

Tad iesim un apskatīsim, vīrs ar adīto cepuri ierosināja.

Bars sāka izklīst, bet mēs, neliela grupa, sekojām fermeriem uz nozieguma vietu. Vilkāmies pāri kalnam, pēc tam pa lauku uz brūno kūtiņu, aiz kuras pletās taisnstūrveida aploks. Piesardzīgi pienākuši klāt, lūrējām pa žoga spraugām.

Vardarbības pēdas atgādināja animācijas filmu vai traka impresionista darbu, kurā triepta tikai sarkanā krāsa. Samīdītā zāle bija vienās asinis, tāpat ari laikazoba sagrauztie mieti un baltie, sastingušie aitu ķermeņi, kas, raustoties agonijā, bija nokrituši, kur pagadās. Viena aita bija mēģinājusi pārlēkt pār aploku, bet pakaļkājas bija iestrēgušas starp mietiem. Tagad tā karājās, neparasti sagriezusies, pāršķelta no rīkles līdz staklei, it kā tai būtu atrauts vaļā rāvējslēdzējs.

Man bija jānovēršas. Citi murminādami šūpoja galvu, kāds klusi iesvilpās. Tārps sāka rīstīties un raudāt, un tas tika uztverts kā vārdos neizteikta vainas atzīšana noziedznieks nespēj noskatīties savos upuros. Viņu aizveda, lai ieslēgtu Mārtiņa muzejā bijušajā sakristejā, kas salā kalpoja kā pagaidu apcietinājuma kamera, un vēlāk nodotu cietzemes policijas rokās.

Atstājuši saimnieku vienu ar viņa nelaimi, pagriezāmies atpakaļ uz pilsētu un zaļganpelēkajā miglā smagi soļojām pār mitrajiem kalniem. Zināju, ka viesnīcas numurā tētis ņems mani priekšā, tāpēc, kā varēdams, centos viņu pirms uzbrukuma atbruņot.

Es tev meloju, tēt, piedod.

Jā? viņš ironiski atsaucās, mainīdams mitro džemperi pret sausu. Lielmeistars! Par kuriem meliem tu runā? Es vairs nespēju izsekot.

Par satikšanos ar draugiem. Salā jau manu vienaudžu tikpat kā nav. Izgudroju, jo negribēju, lai uztraucies, ka dienām klīstu apkārt viens.

Es uztraucos gan, lai gan tavs ārsts teica, ka nav vērts.

Es zinu, ka tu uztraucies.

Tātad draugus izdomāji? Vai doktors Golans par viņiem zina?

Noraidoši purināju galvu.

Arī tiem večiem es sameloju. Lai liek man mieru.

Tētis sakrustoja rokas, nezinādams, kam ticēt un kam ne.

Tiešām?

Labāk lai mani tur par pasistu nekā par aitu slepkavu, vai ne?

Apsēdos pie galda. Tētis bridi lūkojās mani, un es netiku gudrs, vai viņš man tic. Aizgājis pie izlietnes, viņš apslacīja seju ar ūdeni. Dvieli noslaucījies un tad atgriezies pie galda, tētis laikam bija izšķiries, ka daudz vieglāk tomēr ir ticēt.

Kā tev šķiet, vai tomēr nederētu vēlreiz piezvanīt doktoram Golanam? Un labi izrunāties?

-Ja gribi, zvani, bet ar mani viss ir kārtībā.

Tāpēc jau negribēju, lai saejies ar tiem repa zēniem, -tētis turpināja, jo vajadzēja sarunu noslēgt, kā pieklājas, tēvišķā noskaņā.

Tev par viņiem bija taisnība, tēt, es atbildēju, lai gan sirdi neticēju, ka Tārps un Dailens uz kaut ko tādu spējīgi. Brūķē muti, un viss.

Tētis apsēdās iepretim man. Viņš izskatījās noguris.

Tomēr es gribētu zināt, kā tu tādos laikapstākļos iemanījies apdegt saulē.

Nūja. Tētis taču nav akls.

Laikam esmu baigi jutīgais, es atbildēju.

Nestāsti man pasakas, viņš strupi izmeta.

Tomēr beigās tētis mani atlaida, un es devos uz vannasistabu, kur, stāvēdams zem dušas, domāju par Emmu. Pēc tam tīrīju zobus, domādams par Emmu, un noskaloju seju, atkal domādams par Emmu. Aizgājis uz guļamistabu, izņēmu no kabatas viņas doto ābolu un noliku uz naktsgaldiņa, un tad, lai pārliecinātos, ka Emma tiešām eksistē, paņēmu mobilo un skatījos pēc kārtas šodien uzņemtos kadrus. Skatījos arī, kad tētis blakusistabā devās gulēt, un ari tad, kad ģeneratori beidza darboties un man nodzisa lampa. Un, kad vairs nemaz nebija gaismas, tikai Emmas seja mazajā telefona ekrānā, gulēju tumsā, nenolaizdams no viņas skatienu.

ASTOTĀ NODAĻA

Gribēdams izvairīties no kārtējās lekcijas, piecēlos  agri un devos projām, kad tētis vēl nebija pamodies. Pabāzis zem viņa durvīm zīmīti, gribēju paķert līdzi Emmas doto ābolu, taču uz naktsgaldiņa, kur to atstāju, nekā nebija. Rūpīgi pārmeklējis grīdu, atradu tikai putekju vērpetes un ādas priekšmetu golfa bumbiņas lielumā. Sāku jau domāt, ka ābolu kāds nočiepis, bet tad apķēros, ka mans atradums taču ir ābols! Naktī tas kādā brīdī bija galīgi sabojājies: tādu augli vēl nebiju redzējis. Varētu nodomāt, ka gadu turēts žāvētājā. Kad gribēju ābolu pacelt, tas sabirza manā plaukstā kā zemes pika.

Apjucis to noliku un izgāju laukā. Uz ielas sisināja nejauks lietus, taču necik ilgi, un pelēkās debesis palika aiz muguras, jo Emmas pasaulē jau spīdēja uzticamā saule. Tomēr šoreiz akmens krāvuma otrā pusē skaista meitene mani negaidīja, vispār neviens negaidīja. Centos nejust vilšanos, tomēr mazliet sapīku.

Aizgājis uz ve'co māju, sāku meklēt Emmu, taču mani pārtvēra mis Peregrīne, tāpēc netiku tālāk par priekštelpu.

Pārmīsim pāris vārdu, mister Portmen, viņa sacīja un ieveda mani virtuves privātumā, kur vēl smaržoja pēc bagātīgām brokastīm, kas man bija gājušas secen. Jutos, kā iesaukts direktores kabinetā.

Mis Peregrīne atbalstījās pret milzīgu plīti.

Vai jums patīk pavadīt laiku pie mums? viņa pajautāja.

Atbildēju, ka ļoti.

Labi gan, viņa sacīja, taču smaids sejā izgaisa. Zinu, ka vakar baudījāt jauku pēcpusdienu ar dažiem maniem audzēkņiem. Un dzīvi diskutējāt.

Tas bija vienreizīgi. Visi bērni ir ļoti jauki. Centos runāt bezrūpīgi, tomēr jutu, ka mis Peregrīne uz kaut ko stūrē.

Pasakiet man, viņa turpināja, kā jūs raksturotu savu sarunu?

Centos atcerēties.

Es pat nezinu… Runājām par daudz ko. Kāda ir dzīve te. Un kāda tur, no kurienes esmu atbraucis.

No kurienes esat atbraucis.

Tieši tā.

Kā jums šķiet, vai ir saprātīgi apspriest nākotnes notikumus ar bērniem, kas dzīvo pagātnē?

Bērniem? Vai tiešām jūs viņus uzskatāt par bērniem?

Nebiju pateicis līdz galam, kad jau nožēloju.

Viņipaši ari tā uzskata, mis Peregrīne īgni attrauca. Kā tad, jūsuprāt, viņi būtu jāsauc?

Jūtot viņas noskaņojumu, sapratu, ka nav vērts strīdēties.

Laikam jau par bērniem.

Tieši tā. Paklausieties, lai piešķirtu vārdiem svaru, mis Peregrīne piesita ar roku plītij, tikpat kā noskaldīdama ar gaļas cirvīti, kā jums šķiet, vai ir saprātīgi apspriest nākotnes notikumus ar bērniem, kas dzīvo pagātnē?

Lai nu kā, negribēju viņai izdabāt.

Vai tad es to darīju?

Bet vai tad ne? Vakar pusdienu laikā Hjū mums sniedza apburošu traktātu par divdesmit pirmā gadsimta tehnoloģijas brīnumiem, mis Peregrīnes balsī kūsāja sarkasms. Vai zinājāt, ka divdesmit pirmajā gadsimtā, nosūtot vēstuli, tā gandrīz acumirklī sasniedz mērķi?

-Jūs laikam runājat pa elektronisko pastu.

Nu, Hjū zina par tovisu.

Tiešām nesaprotu, es brīnījos, kas tur ļauns?

Mis Peregrīne, atrāvusies no plīts, pakliboja soli uz manu pusi. Lai gan veselu pēdu mazāka par mani, viņa tomēr spēja iebiedēt.

Kā ikvienai imbrinei, man ir svēts pienākums gādāt par bērnu drošību un, pats galvenais, noturēt viņusšeit, cilpā, uz salas.

Skaidrs.

Jūsu pasaulē, mister Portmen, viņi nekad neiekļausies. Kāda gan jēga piedzīt bērniem prātu ar augstām runām par nākotnes ekstravagantajiem brīnumiem? Puse jau diedelē man ceļojumu lidmašīnā uz Ameriku, bet otra puse vaļējām acīm sapņo par tādu telefonu-datoru kā jums.

Atvainojiet. Man tas neienāca prātā.

Viņu mājas ir te. Visiem spēkiem esmu centusies tās iekārtot jaukas. Fakti runā skaidru valodu: mani audzēkņi nevar doties projām, un es būtu pateicīga, ja jūs viņus uz to nemudinātu.

Bet kāpēc gan ne?

Mis Peregrīne mirkli piemiegtām acīm mani pētīja, bet tad papurināja galvu.

Piedodiet man. Es vēl aizvien nenovērtēju, cik dziļi nezinošs jūs esat.

Mis Peregrīne acīmredzot ne brīdi nespēja nosēdēt dīkā, jo pat tagad paņēma no plīts pannu un sāka to ar dzelzs birsti berzēt. Netiku gudrs, vai viņa izlikās nedzirdam vai arī apsvēra, kā vislabāk mani apklusināt.

Kad panna bija tīra, mis Peregrīne nolika to uz plīts un sacīja:

Mister Portmen, viņi nedrīkst uzturēties jūsu pasaulē, jo tad ātri novecos un nomirs. ,

Ko jūs ar to gribat teikt: nomirs?

Nudien nezinu, kā vēl tiešāk to pateikt. Nomirs, Džei-kob, direktore runāja aprauti, it kā gribēdama pēc iespējas ātrāk beigt sarunu. Varbūt jums šķiet, ka esam iemācījušies piemānīt nāvi, taču tā ir ilūzija. Ja bērni aizkavēsies viņpus cilpas, visi daudzie gadi, kas gājuši secen, uzreiz, dažu stundu laikā, uzguls viņu pleciem.

Iedomājos, kā cilvēks sačokurojas un sadrūp pīšļos kā ābols uz mana naktsgaldiņa.

Drausmīgi, es nodrebinājos.

Daži gadījumi, kurus diemžēl piedzīvoju, ir manas ļaunākās atmiņas mūžā. Ticiet man, esmu dzīvojusi pietiekami ilgi un redzējusi tiešām baisus notikumus.

Tātad tā jau ir gadījies.

Jā, diemžēl tā notika ar kādu manu audzēkni pirms daudziem gadiem. Viņu sauca Šarlote. Tā bija pirmā un pēdējā reize, kad apciemoju māsu imbrīni. īsajā laika sprīdī Šarlote bija paguvusi izvairīties no lielākajiem bērniem, kas viņu uzraudzīja, un aiziet no cilpas. Manuprāt, tas bija 1985. vai 1986. gadā. Šarlote nebēdnīgi klaiņoja pa ciemu, līdz pievērsa sev konstebla uzmanību. Viņa tam nespēja atbildēt, kas viņa ir un no kurienes, vismaz policistam pa prātam ne -, un tad nabaga meiteni aizveda uz cietzemes bērnu labklājības aģentūru. Tikai pēc divām dienām man izdevās Šarloti atrast, un šajā laikā viņa jau bija kļuvusi par trīsdesmit pieciem gadiem vecāka.

Manuprāt, esmu redzējis Šarlotes foto, es sacīju. Pieaugusi sieviete, ģērbusies kā maza meitenīte.

Mis Peregrīne drūmi pamāja ar galvu.

Pēc tam viņa vairs neatguvās. Galvā kaut kas bija sagājis grīstē.

Kā tas viss beidzās?

Šobrīd Šarlote dzīvo pie mis Naitdžāras. Mis Naitdžāra un mis Traša nodarbojas ar visiem smagajiem gadījumiem.

Bet bērni taču nav piesaistīti salai, vai ne? es pajautāju.

Vai tiešām 1940. gada bēgļi nedrīkst doties projām?

Var gan. Un sākt normāli novecot. Bet kāda tam jēga? Lai viņus atkal kāds ierautu nežēlīgā karā? Lai satiktos ar cilvēkiem, kas no viņiem baidās un viņiem neuzticas? Ir vēl ne mazums citu briesmu. Vislabāk viņiem tomēr palikt te.

Kādas vēl briesmas?

Mis Peregrīnes seja samācās; laikam viņa jau nožēloja, ka aizskārusi šo tematu.

Nekas tāds, par ko jums būtu jāuztraucas. Vismaz pagaidām ne.

Mis Peregrīne no manis atgaiņājās kā no uzmācīgas mušas. Pajautāju vēlreiz, ko nozīmē citas briesmas, taču direktore parādīja man durvis.

Baudiet rīta stundu, izmocījusi smaidu, viņa nočiepstēja.

Sameklējiet mis Blūmu: esmu pārliecināta, ka viņa jūsu dēļ mirst vai nost.

To pateikusi, mis Peregrīne iekliboja mājā.

Izgāju pagalmā, mēģinādams izmest no prāta savītušo ābolu. Mirkli vēlāk jau atkal to atcerējos, taču vairs neuztraucos. Un tas bija pats dīvainākais.

Meklēdams Emmu, no Hjū uzzināju, ka viņa devusies uz ciemu iepirkties, tāpēc iekārtojos zem ēnaina koka un sāku gaidīt. Pēc piecām minūtēm jau biju zālē iesnaudies, smaidīdams kā narkomāns un mierīgi prātodams, kas būs azaidā. Tā vien šķita, ka šī vieta mani hipnotizē, it kā pati cilpa būtu narkotikas, kas uzlabo garastāvokli un arī nomierina. Ja aizkavētos pārāk ilgi, vairs negribētos doties projām.

Tad es arī varētu daudz ko izskaidrot kaut vai to, kā cilvēki spēj dzīvot vienā un tajā pašā dienā gadu desmitiem, nezaudēdami prātu. Jā, te bija skaisti, laba dzīve, tomēr, ja visas dienas ir vienādas kā ūdens lāses un bērni nedrīkst doties projām, kā pirmīt sacīja mis Peregrīne, tad tā ir ne tikai paradīze, bet arī zināmā mērā cietums. Taču mājā un pagalmā bija tik hipnotizējoši patīkami, ka cilvēks varētu atjēgties tikai pēc daudziem gadiem, kad jau būtu par vēlu un doties projām būtu pārāk bīstami.

Tāpēc neviens pat neapsvēra tādu iespēju. Palika, un viss. Tikai vēlāk pēc daudziem gadiem cilvēks sāka prātot, kas

notiktu, ja viņš būtu aizbraucis.

* * *

Biju tiešām aizmidzis, jo pirms pusdienlaika pamodos. Kāds bikstīja man pie kājas. Pavēris aci, ieraudzīju mazu cilvēkveida radījumu, kas gribēja paslēpties manā kurpē, taču sapinās auklās. Apjucis, stīviem locekļiem, tik garš kā puse no automašīnas stūres diametra, militārā apģērbā. Bridi vēroju, kā tas cenšas atbrīvoties un tad apraujas kā uzvilkta rotaļlieta pie pēdējā apgrieziena. Atraisīju kurpju auklu, lai neveiksminieku atpestītu, bet pēc tam apgriezu kurpi otrādi, meklēdams mehānisma atslēgu, tomēr neko neatradu. Tuvumā radījums izskatījās dīvains, neaptēsts, galva izmīcīta no māla, uz sejas -izsmērēts īkšķa nospiedums.

Nes šurp! kāds sauca pār pagalmu.

Ieraudzīju zēnu ar veselu bateriju uzvelkamu cilvēciņu, kuri steberēja apkārt kā sabojāti roboti. Kad pienācu tuvāk, mehānisms manās rokās satrūcies sāka raustīties, it kā gribētu bēgt. Nolicis radījumu zemē, notrausu no biksēm māla putekļus.

Mani sauc Enohs, zēns stādījās priekšā, bet tu droši vien esiviņš.

Laikam gan. Es pamāju ar galvu.

Atvaino, ja viņš tevi iztraucēja, zēns sacīja, nolikdams atnesto kareivi blakus citiem. Viņiem rodas dažādas idejas, saproti pats. Vēl nav kārtīgi apmācīti. Uztaisīju tikai pagājušajā nedēļā.    ,

Zēna balsī jautās viegls koknejiešu akcents. Zem acīm viņam bija melni riņķi kā līķim vai jenotam, un kombinezons (tas pats, kas fotoattēlā) bija netīrs, notašķīts māliem. Ja ne apaļā seja, Enohu varētu noturēt par skursteņslauķi noOlivera Tvista.

Vai tiešām tu pats tos izgatavoji? es brīnījos. Bet kā?

Tie ir homunkuli, zēns paskaidroja. Dažiem pielieku leļļu galvas, bet šoreiz steigā nepievērsu lielu uzmanību.

Kas ir homunkuli? es painteresējos.

Vairāk nekā viens homunkuls, viņš atbildēja tā, it kā tas būtu jāzina katram muļķim. Daži domā, ka pareizāk ir homunkuļi, bet, manuprāt, izklausās stulbi, vai ne?

Protams.

Manis atnestais māla karavīrs atkal sāka steberēt. Enohs ar kāju pagrūda to atpakaļ pie pārējiem. Varētu nodomāt, ka homunkuli saniķojušies, jo kā satraukti atomi triecās cits pret citu.

Cīnieties, pediņi! Enohs pavēlēja, un tikai tad es ievēroju, ka homunkuli negrūstās, bet sit un spārdās. Noklīdušais māla vīriņš gan negribēja karot un notenterēja malā. Enohs viņu sagrāba un nolauza viņam abas kājas.

Lūk, kāds liktenis piemeklē mana karaspēka dezertierus! viņš iesaucās un nometa sakropļoto homunkulu zālē. Tur viņš groteski locījās zem pārējiem, kas uzkrita tam virsū.

Vai tu tā izturies pret visām rotaļlietām?

Kāpēc jautā? viņš brīnījās. Varbūt tev viņu žēl?

Nezinu. Bet vai tad tā pieklātos?

-Ja ne es, viņi nemaz nebūtu dzīvi.

Es sāku smieties, un Enohs uzmeta man drūmu skatienu.

Kas tur tik jocīgs?

Tu taču dzen velnu.

Bet tu laikam esi pastulbs, vai ne? viņš atbildēja. Paskaties!

Paķēris vienu karavīru, Enohs norāva tam apģērbu. Pēc tam, saņēmis abās rokās, pārlauza homunkulu uz pusēm un izņēma no lipīgajām krūtīm mazu, pulsējošu sirdi. Kareivis uzreiz sāka streipuļot. Saņēmis radījuma sirdi ar īkšķi un rādītājpirkstu, Enohs rādīja to man.

Tā ir no peles, viņš skaidroja. Es spēju paņemt dzīvību no viena un iedot otram vai nu māla radījumiem, vai arī tiem, kas savulaik bija dzīvi, bet vairs nav.

Enohs iegrūda apklusušo sirdi kabatā.

Tiklīdz atklāšu, kā viņus kārtīgi apmācīt, man būs vesels karaspēks. Protams, ļotimilzīgs.

Enohs pacēla rokas, lai parādītu, cik lieli būs karavīri.

Bet ko vari tu? viņš noprasīja.

Es? Neko īpašu. Vismaz neko līdzīgu ne.

Žēl, viņš atbildēja. Starp citu, vai paliksi dzīvot pie mums?

Nezinu, es sacīju. Neesmu par to domājis.

Protams, meloju. Biju gan domājis, tomēr vairāk kā

fantazēdams.

Enohs uzmeta man aizdomīgu skatienu.

Vai tad negribi?

Vēl nezinu.

Piemiedzis acis, viņš lēni pamāja ar galvu, it kā sapratis, kas es par putnu.

Pēc tam Enohs pieliecās un sāka čukstēt:

Emma tev stāstīja par reidu uz ciemu, vai ne?

Kādu reidu?

Enohs novērsa skatienu.

Ai, nekā īpaša. Tikai spēle, kurā daži no mums piedalās.

Man jau šķita, ka no manis kaut ko slēpj.

Emma neko neteica.

Enohs smagiem soļiem pienāca man klāt.

Varu saderēt, ka neteica, viņš izmeta. Varu saderēt, ka te ir daudz kas, ko viņa grib no tevis noslēpt.

Ak tā? Bet kāpēc?

Tāpēc, ka tad tu sapratīsi, ka te nemaz nav tik jauki, kā visi grib, lai tu domātu, un tad tu pie mums nepaliksi.

Kas tieši? es pajautāju.

Nedrīkstu teikt. Enohs velnišķīgi pasmīnēja. Varu iekulties lielās nepatikšanās.

Man skaidrs, es sacīju. Tu to visu sadzejoji.

Piecēlos, lai ietu projām.

Pagaidi! Enohs iesaucās, sagrābis mani aiz piedurknes.

Kāda jēga. Tu jau tāpat neko rieteiksi!

Viņš domīgi paberzēja zodu.

Tas tiesa, es nedrīkstu teikt, viņš atzinās. Bet zini, man nekas nebūtu pretī, ja tu gribētu uzkāpt augšstāvā un iemest skatienu istabā gaiteņa galā.

Bet kāpēc? es prasīju. Kas tur ir?

Mans draugs Viktors. Viņš grib ar tevi iepazīties. Uzkāp un parunājies ar viņu!

Jauki, es piekritu. Labi.

Jau pagriezos uz māju, bet tad Enohs nosvilpās un ar žestiem parādīja, lai taustos gar durvju augšmalu.Atslēga, viņš vaibstījās.

Kam man atslēga, ja tur jau kāds ir?

Enohs aizgriezās, izlikdamies, ka nedzird.

* * *

Iegājis mājā, lietišķā solī gāju augšā pa kāpnēm, nelikdamies ne zinis, vai kāds mani redz. Ticis līdz otrajam stāvam, neviena neievērots, žagos uz istabu gaiteņa galā. Pagrūdu durvis. Aizslēgtas. Pieklauvēju, neviens neatsaucās. Pametis skatienu pār plecu, pārliecinājos, ka mani neviens nenovēro, un tad nobraucu ar plaukstu pa durvju rāmja augšmalu. Protams, atslēga tur bija.

Atvēris durvis, ieslīdēju iekšā. Istaba bija tāda pati kā pārējās šajā mājā: ar tualetes galdiņu, drēbju skapi; uz naktsgaldiņa -vāze ar ziediem. Caur aizvilktajiem sinepju krāsas aizkariem lauzās priekšpusdienas saule, liedama dzeltenu gaismu, un istaba šķita iekalta dzintarā. Tikai mirkli vēlāk ievēroju, ka gultā, pa daļai slēptā aiz mežģīņu aizkara, guļ jauns vīrietis ar aizvērtām acīm un pavērtu muti.

Sastingu, baidīdamies cilvēku pamodināt. Biju redzējis viņu mis Peregrines albumā, bet maltītēs vai mājā gan ne, un mūs neviens nebija iepazīstinājis. Ari fotoattēlā viņš bija aizmidzis gultā, tāpat kā te. Varbūt karantīnā, inficējies ar slimīgu gulēšanu? Vai tik Enohs negribēja, lai ari es saslimstu?

Sveiki! es čukstēju. Vai esi nomodā?

Uzliku plaukstu uz viņa rokas, viegli paraustīju. Gulētāja galva noslīga uz vienu pusi.

Un tad es iedomājos kaut ko šausmīgu. Lai pārbaudītu savas aizdomas, paturēju roku pie gulētāja mutes. Elpu nejutu. Ar pirkstiem pieskāros lūpām: aukstas kā ledus. Kā dzelts atrāvu roku.

Izdzirdējis soļus, apmetos riņķī un ieraudzīju uz sliekšņa Bronvīni.

Tev te nav jābūt! viņa šņāca.

Viņš ir miris! es izdvesu.

Bronvīne uzlūkoja zēnu ar sarauktu pieri.

Tas ir Viktors.

Pēkšņi atcerējos, kur esmu redzējis zēna seju. Vectēva rādītajā fotoattēlā viņš cēla laukakmeni. Bronvīnes brālis. Ej nu sazini, cik sen viņš jau miris: kamēr cilpa met cilpas, piecdesmit gadi var šķist kā viena diena.

Kas ar viņu notika? es pajautāju.

Varbūt man Viktoru pamodināt, mums aiz muguras atskanēja balss, tad varēsi pajautāt viņam pašam.

Istabā bija ienācis Enohs, aizvērdams aiz sevis durvis.

Bronvīne viņam uzsmaidīja, vienlaikus liedama asaras.

Lūdzu, viņa diedelēja, lūdzu, pamodini!Lūdzu, Enoh!

To gan nevajadzētu darīt, viņš atbildēja. Man jau tā ir deficīts, un, lai atmodinātu cilvēku kaut uz minūti -, vajag ne vienu sirdi vien.

Pārmetuši mirušā brāļa sejai krustu, Bronvīne atglauda viņam matus.

Lūdzu, viņa nerimās, neesmu ar Viktoru runājusi veselu mūžību.

Labi, pagrabā sālījumā ir vairākas govju sirdis. Enohs it kā apsvēra Bronvīnes lūgumu. Tačuman riebjas izmantot zemākas kategorijas izejvielas. Vislabākais ir svaigs produkts!

Bronvīne ne pa jokam sāka raudāt. Viena no asarām nokrita uz Enoha žaketes, un viņa steigšus noslaucīja to ar piedurkni.

Nepuņķojies, viņš izmeta, tu taču zini, ka es to nepanesu. Turklāt modināt Viktoru ir cietsirdīgi. Viņam patīk tur, kur viņš ir.

Bet kur Viktors ir? painteresējos.

Kas to lai zina? Tomēr, kad atmodinu uz sarunu, vienmēr jūtu, ka viņš šausmīgi steidzas atpakaļ.

Spēlēties ar Bronvīni, pie reizes mānot arī mani, ir cietsirdība, es neizturēju. Ja jau Viktors miris, kāpēc jūs viņu neapglabājat?

Bronvīne raidīja man iznīcinoši izsmejošu skatienu.

Bet tad jau mēs viņuneredzēsim.

Tas ir mokoši, draugs, Enohs sacīja. Ieteicu tev atnākt uz šejieni tāpēc vien, ka gribēju, lai zini visus faktus. Es tev pilnīgi piekritu.

Kas tie par faktiem? Kā Viktors nomira?

Bronvīne pacēla skatienu.

Viņu nogalināja…au! Viņa iespiedzās, saņēmusi no Enoha kniebienu virs elkoņa.

Kuš! viņš iesaucās. Ne jau tev tas jāsaka!

Kaķim jāsmejas! es neizturēju. Ja neteiksiet, es taču varu pajautāt mis Peregrīnei.

Enohs, plati iepletis acis, metās pie manis.

Ak nē! To tu nedrīksti!

-Jā? Kāpēc ne?

Putnam nepatīk, ka mēs runājam par Viktoru, viņš paskaidroja. Ja gribi zināt, tieši tāpēc viņa visu laiku staigā melnā apģērbā. Starp citu, direktorei nav jāzina arī tas, ka mēs te bijām. Citādi viņa pakārs mūs ar galvu uz leju!

Vilku piemin, vilks klāt: skaidri dzirdējām pa kāpnēm klibojam mis Peregrīni. Bronvīne nobālējusi metās mums garām uz durvīm, bet Enohs nepaguva, jo aizšķērsoju viņam ceļu.

Laid mani! viņš šņāca.

Pasaki, kas notika ar Viktoru!

Nevaru!

Tad pastāsti par reidu uz ciemu!

To ari nevaru!

Enohs mēģināja pastumt mani malā, bet, sapratis, ka tas neizdosies, padevās.

Labi, tikai aizver durvis, un tad es tev pačukstēšu!

Paguvu tās aiztaisīt, kad mis Peregrine jau bija tikusi līdz

kāpņu laukumam. Bridi stāvējām, piespieduši ausis pie durvīm, klausīdamies, vai neesam nopeilēti. Direktores soļi nodipēja uz mūsu pusi līdz gaiteņa vidum un tad apstājās. Nočīkstēja durvis un tūliņ aizvērās.

Iegāja savā istabā, Enohs nočukstēja.

Nu, es mudināju, tagad stāsti par reidu uz ciemu!

It kā nožēlodams, ka par to ieminējies, Enohs pamāja,

lai paeju tālāk no durvīm. Paklausījis pieliecos, lai viņš var iečukstēt man ausī.

Kā jau teicu, mums tā ir spēle. Tās saturu izsaka pats nosaukums.

Tu gribi teikt, ka jūs tiešām dodaties reidos uz ciemu?

Patrokšņojam, patrenkājam cilvēkus, paņemam, ko gribam, kaut ko nosvilinām. Baigi jautri.

Bet tas ir šausmīgi!

Mums taču kaut kā jāpielieto savas spējas, vai ne? Visādam gadījumam varbūt pašiem būs jāaizstāvas. Citādi ierūsēsim. Turklāt mums ir noteikumi. Nedrīkstam nevienu nogalināt. Vienīgi pabiedēt. Nu un, ja kāds tiek ievainots, tas jau nākamajā rītā ir sveiks un vesels un visu aizmirsis.

Vai Emma ari piedalās tavā spēlē?

Nē. Viņa jau ir tāda pati kā tu. Uzskata, ka tas irļauni.

Ir jau ari.

Enohs izbolīja acis.

-Jūs abi esat viens otra vērti.

Kāto lai saprot?

Iztaisnojis savu metru sešdesmit trīs centimetrus garo augumu, Enohs iebakstīja ar pirkstu man krūtīs.

Saproti tā: neiesaku lēktman uz auguma, vecīt. Ja mēs laiku pa laikam neietu reidā uz to nolādēto ciemu, tad būtu sen nojūgušies. Piegājis pie durvīm, viņš uzlika roku uz kliņķa, bet tad pagriezās ar seju pret mani. Ja tu domā, ka esam maitas, tad novēlu tev izbaudītviņus.

Kas tie parviņiem? Velns lai parauj, par ko tu runā?

1

Finch žubīte(angļu vai.).

Piespiedis pirkstu pie lūpām, Enohs izgāja laukā.

Paliku atkal viens. Manu skatienu piesaistīja augums gultā.

Kas ar tevi īsti notika, Viktor?

Varbūt sajuki prātā un izdarīji pašnāvību, vai ari tev apnika līksmā mūžība bez nākotnes, vai varbūt noriji žurku indi vai meties lejā no klints? Bet varbūt vainīgi bijaviņi vai "citas briesmas", kuras pieminēja mis Peregrine?

Izgājis gaitenī, devos uz kāpnēm, un tad aiz pievērtām durvīm sadzirdēju mis Peregrines balsi. Iemetos tuvākajā istabā un paliku tur, līdz viņa aizkliboja garām un lejā pa kāpnēm. Pie gultas bija nolikti zābaki. Emmas apavi! Biju iešmaucis viņas guļamistabā.

Pie sienas stāvēja kumode un spogulis, pie otras -rakstāmgalds, pie tā piebīdīts krēsls. Kārtīgas meitenes istaba, kurai nav, ko slēpt, vismaz tā šķita, iekams nebiju atradis kumodē cepuru kārbu. Tā bija pārsieta ar auklu, un uz vāka ar mīkstu zīmuli bija uzrakstīts:

Man tas bija kā plandoša sarkana apakšveļa bullim. Apsēdies ieliku kārbu klēpī un atraisīju auklu. Mirkli vēlāk ieraudzīju simtiem vēstuļu, visas no vectēva.

Mana sirds sāka joņot. Zelta raktuve, kuru biju cerējis atrast vecajā graustā! Protams, okšķerēdams jutos nelāgi, tomēr, ja visi grib glabāt noslēpumu, neatliek nekas cits kā pašam to atklāt.

Gribēju izlasīt visas vēstules pēc kārtas, taču baidījos, ka mani pieķers, tāpēc tikai ātri tās pārcilāju, lai gūtu iespaidu. Daudzas bija rakstītas četrdesmito gadu sākumā, kad vectētiņš Portmens karoja. Nejauši izvēlētas vēstules atklāja, ka sarakste bijusi gara un pastāvīga un vectēvs bieži apliecinājis mīlestību, neparasti raksturodams Emmas skaistumu savā tolaik lauzītajā angļu valodā.(Tu esi skaista kā puķe, ari smaržo labi. Vai drīkstu Tevi noplūkt?) Vienam sūtījumam bija pievienots foto, kurā vectēvs sēdēja uz aviobumbas ar cigareti mutē.

Ar laiku vēstules kļuva īsākas un pienāca retāk. Ap 1950. gadu varbūt vienreiz gadā. Pēdējā bija rakstīta 1963. gada aprīlī, un aploksnē vēstules nebija, tikai dažas fotogrāfijas (no Emmas, vectēvs tās bija atsūtījis atpakaļ). Vienā viņa bija redzama senākos laikos ar tādu kā vectēva žokejcepuri galvā, mizodama kartupeļus un ļuļķēdama kaut ko līdzīgu mis Peregrīnes garajai pīpei. Otrs attēls bija skumjāks acīmredzot sūtīts, kad no vectēva ilgāku laiku nebija pienākusi vēstule. Trešajā attēlā, pēdējā, ko vectēvs bija sūtījis Emmai, viņš bija pusmūža gados, ar mazu meitenīti rokās.

No pēdējā attēla labu bridi nespēju atraut skatienu, līdz beidzot sapratu, kas ir mazā meitene. Mana krustmāte Sūzija, varbūt četru gadu vecumā. Pēc tam vēstuļu vairs nebija. Interesanti, cik ilgi Emma vēl rakstīja manam vectēvam, nesaņemdama atbildi, un kur viņš lika saraksti. Vienkārši izmeta laukā? Kaut kur noslēpa? Jādomā, ka tēvs un krustmāte bērnībā atrada vienu no Emmas vēstulēm un tās dēļ uzskatīja tēvu par meli un krāpnieku. Ai, cik rūgti viņi maldījās!

Dzirdēdams aiz muguras kāsu, pagriezos un ieraudzīju Emmu, kas stāvēja durvīs un skatījās. Nosarcis lūkoju savākt vēstules, taču bija jau par vēlu. Biju iekritis.

Atvaino, ka ielauzos.

Nolādēts, redzu, Emma atbildēja. Bet nejūties traucēts un lasi vien tālāk!

Piegājusi pie kumodes, viņa atrāva vaļā atvilktni un izgāza tās saturu uz grīdas.

ja jau esi tā ieskrējies, varbūt pārcilāsi arī manas biksītes!

No visas sirds nožēloju, es taisnojos. Nekad tā nerīkojos.

Paf to es nešaubos. Droši vien nepietiek laika: jālūr dāmu logos.

Aiz dusmām trīcēdama, viņa noliecās pār mani; tikmēr es mēģināju salikt vēstules atpakaļ kārbā.

Mān bijasava sistēma, ja gribi zināt. Dod man, tu visu sajauci!

Apsēdusies Emma pagrūda mani malā, izņēma vēstules un aši kā pasta operatore salika kaudzītēs uz grīdas. Sapratu, ka labāk turēt mēli aiz zobiem, tāpēc rāmi noskatījos, kā viņa darbojas.

Mazliet nomierinājusies, Emma ierunājās:

Tātad vēlies zināt par mums ar Abi, vai ne? Tu taču varēji pajautāt.

Negribēju okšķerēt.

Diezgan āķīgs temats, vai ne?

Laikam gan.

Nu un ko tad tu gribi zināt?

Padomāju. Nezināju, ar ko sākt.

Kas… toreiz notika?

Labi, izlaidīsim jaukos brīžus un ķersimies uzreiz pie beigām. Pavisam vienkārši. Viņš aizgāja. Teica, ka mīl mani, solīja atgriezties. Un vairs neparādījās.

Bet viņam taču vajadzēja doties projām, vai ne? Karot.

Vajadzēja? Nezinu. Abe teica, ka nespēs sev piedot, ja nedosies karot, kad viņa tautiešus vajā un nonāvē. Tas esot viņa pienākums. Laikam jau pienākums bija svarīgāks par mani. Tomēr es gaidīju. Gaidīju un uztraucos visu nolādēto kara laiku, baidīdamās, ka ikviena vēstule var nest ziņu par viņa nāvi. Bet, kad karš beidzot bija galā, Abe paziņoja, ka diez vai atgriezīsies. Te varot nojūgties. Karā viņš esot iemācījies sevi aizstāvēt, un viņam vairs nevajagot tādu aukli kā Putns. Grasījās braukt uz Ameriku un iekārtot tur mājas, un tad atbraukt pēc manis. Tāpēc turpināju gaidīt. Gaidīju tik ilgi, ka tad, ja es tiešām būtu aizbraukusi, man jau būtu četrdesmit gadu. Un tad viņš aizrāvās ar vienkāršāku būtni. Beigās, kā saka, viss bija skaidrs.

Vai, cik žēl! Man nebija ne jausmas.

Sens stāsts. Sīkāk es to nepārcilāšu.

Tu vaino viņu, ka esi te iestrēgusi, es secināju.

Emma uzmeta man skarbu skatienu.

Kas teica, ka esmu iestrēgusi? viņa nopūtās. Nē, es Abi nevainoju. Es tikai ilgojos.

Vēl aizvien?

Katru dienu.

Emma pabeidza kārtot vēstules.

Te iekšā ir viss, viņa sacīja, uzlikdama kārbai vāku. Visa manas mīlestības vēsture pieputējušā kārbā, nolikta skapī.

Smagi nopūtusies, Emma aizvēra acis un ieknieba sev degunā. Vienubrīd šķita, ka zem gludās sejas redzu vecu sievieti.

Vectēvs samīdīja viņas nabaga ilgu pārņemto sirdi, un rēta vēl joprojām nebija sadzijusi, lai arī pagājuši tik daudzi gadi.

Gribēju Emmu apskaut, taču kaut kas mani atturēja. Man blakus sēdēja skaista, neparasta, valdzinoša meitene, kurai (zili zaļi brīnumi!) es laikam patiku. Bet tad apķēros, ka ne jau es. Viņas sirdi bija salauzis mans vectēvs, un es biju tikai viņa aizvietotājs. Ar to vajadzētu pietikt, lai atvēsinātu prātu, kaut arī biju iekarsis. Pazīstu zēnus, kam derdzas tikties ar draugu bijušajām mīļotajām. Ja tā, tad draudzība ar vectēva bijušo sirdspuķīti būtu īsts asinsgrēks.

Bet tad jutu Emmas roku uz savējās. Viņa uzlika galvu man uz pleca, un es jutu, kā viņas zods tuvojas manai sejai. Žestu valodā tas acīmredzot bija aicinājums noskūpstīt. Mirkli vēlāk mūsu sejas jau būtu pavisam tuvu, un, saslēgdams savas lūpas, es nopietni viņu aizvainotu un atgrūstu, kā tikko jau biju to izdarījis. Nevaru teikt, ka es Emmunegribēju, tieši otrādi: vēlējos kā vēl nekad taču, iedomājoties, ka skūpstāmies divu pēdu attālumā no kārbas ar sasodīti labi saglabātajām vectēva mīlestības vēstulēm, jutos ārkārtīgi satraukts.

Juzdams Emmas vaigu pie savējā, zināju, ka tagad vai nekad, tāpēc noskaņas iznīcināšanai izspēru pirmo muļķību, kas ienāca prātā.

Vai tev ar Enohu kaut kas ir?

Atrāvusies kā dzelta, Emma skatījās uz mani tā, it kā es piedāvātu pusdienās kucēnus.

Ko?! Nē! Augstā debess, kas tevi uzvedināja uz tik aplamām domām?

Viņš. Runājot par tevi, Enohs ir tāds kā sarūgtināts, un es nepārprotami jūtu, ka viņš negrib mani te redzēt, it kā es sprauktos iekšā viņa spēlē vai tamlīdzīgi.

Emmas acis iepletās.

Starp citu, viņam nav nekādas spēles, kurā tu varētu iespraukties, par to vari būt drošs. Viņš ir greizsirdīgs muļķis un melis.

Tiešām?

Kas tiešām?

Melis.

Emma piemiedza acis.

Kāpēc tu tā domā? Kādas muļķības viņš tev sagvelzis?

Emma, kas notika ar Viktoru?

Pirmajā acumirklī viņa izskatījās satriekta, bet tad, pašūpojusi galvu, nomurmināja:

Lai nolādēts tas patmīlīgais puika!

-Jūs visi kaut ko noklusējat, un es gribu zināt, ko.

Es nedrīkstu teikt.

To vien dzirdu! Es nedrīkstu runāt par nākotni, bet tu -par pagātni. Mana vectēva pēdējā vēlēšanās bija, lai braucu šurp noskaidrot patiesību. Vai tie būtu bijuši tukši vārdi?

Emma paņēma manu roku, ielika sev klēpī un neatlaida no tās skatienu. Laikam meklēja īstos vārdus.

Tev taisnība, viņa beigās atzina, par noklusēšanu.

Pastāsti man!

Tagad ne, viņa atbildēja. Naktī.

Norunājām satikties vēlā vakarā, kad tētis un mis Peregrīne jau gulēs. Emma apgalvoja, ka citādi nevar, jo sienām esot ausis un dienasgaismā nevarot pagriezties, lai citi neredzētu. Lai radītu ilūziju, ka mums nekas nav slēpjams, pēcpusdienu pavadījām, staigādami pa pagalmu visu acu priekšā, bet

saulrieta sākumā es devos uz purvu.

* * *

Bija kārtējais divdesmit pirmā gadsimta lietainais vakars. Aizkūlies līdz Priesteru alai, biju laimīgs, ka beidzot esmu sausā vietā. Bārā atradu tēti vienatnē sūcam aliņu. Apsēdies sāku pūst pīlītes par aizvadīto dienu, slaucīdams seju ar salvetēm. Pamazām biju nonācis pie slēdziena: jo biežāk melo, jo vieglāk tas padodas.

Tētis klausījās manī pa ausu galam. -Jā, viņš māja ar galvu, tīri interesanti.

Tēta skatiens aizslīdēja projām, un viņš atkal ierāva alu.

Kas noticis? es prasīju. Tu uz mani vēl dusmojies?

Nē, nekā tamlīdzīga. Viņš tā kā gribēja vēl kaut ko teikt, bet tad atmeta ar roku. Ai, pēdējās muļķības.

-Tēti! Pastāsti gan!

Zini… tas čalis, kas parādījās pirms dažām dienām… Arī putnu novērotājs.

Paziņa?

Tēvs purināja galvu.

Nē, tikai te ieraudzīju. Sākumā nospriedu, ka svētdienas entuziasts, bet nē, baigais maita, nāk uz tām pašām vietām, ligzdām, kur es, kaut ko pieraksta. Vārdu sakot, zina, ko dara. Šodien ieraudzīju viņu ar būri apgredzenošanai un ķīķeri, tāpēc zinu, ka lietpratējs.

Ķīķeri?

Binokli. Ar īstām, kārtīgām lēcām. Tētis saņurcīja salveti un izgludināja, nu jau trešo reizi: nervozs ieradums. Šķiet, ka okšķerē putnu koloniju, saproti? Bet es cerēju, ka mana grāmata būs unikāla.

Un tad parādījās tas ēzelis.

Džeikob!

Es gribēju teikt, ne visai labais maitasgabals.

Tētis iesmējās.

Paldies, dēls! Trāpīji naglai uz galvas.

Tava grāmata tāpat būs unikāla, centos tēvu uzmundrināt.

Viņš paraustīja plecus.

Nezinu. Ceru.

Viņa balss neskanēja pārliecinoši.

Es jau skaidri zināju, kas sekos. Daļa no dramatiskā cikla, kurā mans tētis kārtējo reizi iekritis. Vispirms viņš ne pa jokam aizraujas ar projektu, runā par to mēnešiem bez apstājas. Pēc tam neizbēgami uzrodas sīka problēma, kas met sprunguļus riteņos, un tēvs, pat nemēģinājis to novērst, krīt izmisumā. Beigās projekts tiek atsaukts un viņš ķeras pie nākamā, un cikls sākas no jauna. Manu tēvu viegli izsist no sliedēm. Tieši tāpēc viņa rakstāmgaldā ieslēgts ducis nepabeigtu manuskriptu, tamdēļ negāja krastā arī putnu veikala atvēršana, ko viņš bija iecerējis kopā ar krustmāti Sūziju; tieši tāpēc tētis nav bijis nevienā Āzijas valstī, lai gan ieguvis bakalaura grādu Āzijas valodās. Četrdesmit sešu gadu vecumā tēvs vēl nebija atradis savu vietu dzīvē un centās pierādīt, ka var iztikt bez manas mātes naudas.

Tagad man vajadzētu viņu uzmundrināt. Juzdams, ka to nespēšu, centos veikli mainīt sarunas tematu.

Kur tas intervents apmeties? es pajautāju. Manuprāt, mēs dzīvojam vienīgajā viesnīcas numurā.

Laikam teltī, tētis atbildēja.

Tādos laikapstākļos?

Norūdījies ornitologs, fanātiķis. Smagi apstākļi tuvina cilvēku pētniecības objektam gan fiziski, gan garīgi. Kā saka, caur ciešanām uz zvaigznēm.

Sāku smieties.

Kāpēc tad tu pats nenakšņo zem klajas debess? pajautāju un uzreiz nožēloju.

Jādomā, ka tieši tāpēc man ar grāmatu nekas nesanāks. Vienmēr atradīsies kāds, kas būs aizrautīgāks par mani.

Neveikli sagrozījos krēslā.

Es tā nemaz nedomāju. Es gribēju teikt, ka…

Kuš! tētis sastindzis zaglīgi paglūnēja uz durvīm. Ātri paskaties, bet neuzkrītoši! Viņš tikko ienāca.

Paslēpis seju aiz ēdienkartes, lūrēju pār tās augšmalu. Durvīs stāvēja nevīžīga izskata bārdainis, nodauzīdams no zābakiem ūdeni. Ar kapuci, tumšās acenēs, laikam savilcis vienu džemperi uz otra, tāpēc izskatījās gan resns, gan mazliet aizdomīgs.

Kā Santaklauss bezpajumtnieks. Man nav ko teikt! es čukstēju. Līdz mums vēl tāda mode nav atnākusi.

Tētis nelikās dzirdam. Atnācējs apsēdās pie letes, un sarunas mazliet pieklusa. Kevs pajautāja, ko viņš vēlētos, un bārdainis kaut ko atbildēja. Kevs pazuda virtuvē. Svešais gaidīdams skatījās taisni uz priekšu. Necik ilgi, un atgriezās Kevs, nesdams maisiņu ar gaļu. Svešais to paņēma, nometa uz letes vairākas banknotes un devās uz durvīm. Pirms aiziet, viņš pagriezās un nesteidzīgi aplaida visapkārt skatienu.

Ko viņš pasūtīja? tikko bija aizvērušās durvis, tētis jautāja.

Pāris bifšteku, Kevs atbildēja. Teica, ka viņa pēc varu necept, tad nu dabūja pusjēlus. Diez cik izvēlīgs nav.

Bāra viesi sāka murmināt un prātot, nu jau skaļāk.

Jēls bifšteks, es teicu tēvam. Tu taču atzīsi, ka pat ornitologam tas ir dīvaini.

Varbūt ēd visu nevārītu, tētis atbildēja.

-Jā, tik tiešām. Bet varbūt apnicis mieloties ar jēra asinīm vien.

Tētis iepleta acis.

Gan jau viņam nometnē ir plīts. Varbūt dod priekšroku cepšanai brīvā dabā.

Lietū? Starp citu, kāpēc tu viņu aizstāvi? Man šķita, ka viņš ir tavs niknākais sāncensis.

Es negaidu, lai tu saprastu, tēvs atbildēja, tomēr būtu jauki, ja tu par mani nezobotos.

Pēc tam viņš piecēlās un devās uz bāriņu.

* * *

Pēc dažām stundām tētis uzsteberēja augšā, smirdēdams pēc alkohola, un iekrita gultā. Uzreiz aizmidzis, viņš sāka mežonīgi krākt. Paķēru mēteli un atklāti devos uz satikšanos ar Emmu.

Tukšajās ielās valdīja nāves klusums: dzirdēju krītam rasas lāses. Pār debesīm stiepās plāni mākoņi, un mēness spīdēja tik vien, lai apgaismotu man ceļu. Kad biju ticis līdz kalnam, kņudēja visās malās. Aplaidis riņķī skatienu, ieraudzīju tālumā uz klints cilvēku, kas mani vēroja. Pacēlis rokas pie sejas, iepletis elkoņus, laikam skatījās binoklī. No sākuma nošķendējos:velns parāvis, iegāzos, domādams, ka tur sardzē stāv aitkopis, iejuties detektīva lomā. Bet kāpēc viņš nenāca man klāt? Cilvēks stāvēja un skatījās, un es lūkojos pretī.

Beigās samierinājos:ja jau iekritu, iekritu. Iešu uz priekšu vai atpakaļ, tāpat tētis uzzinās par manu nakts pārgājienu. Tāpēc pacēlu roku sveicienam un pazudu aukstajā miglā.

Kad iznācu laukā no akmeņu krāvuma, šķita, ka visi mākoņi aizgrūsti projām, bet mēness atgādināja lielu, piepūstu dzeltenu balonu, tik spilgtu, ka gandrīz gribējās piemiegt acis. Pēc dažām minūtēm parādījās Emma, atbridusi pa purvu, un atvainodamās bēra vārdus kā pupas.

Atvaino, ka nokavēju! Nevarēju sagaidīt, līdz visi salien gultās! Un tad pa ceļam uzskrēju virsū Hjū un Fionai, kas dārzā maigojās uz nebēdu. Bet neuztraucies! Viņi apsolīja nevienam neteikt, ja es pati klusēšu.

Emma apmeta man ap kaklu rokas.

Ai, kā esmu pēc tevis noilgojusies, viņa sacīja. Atvaino, ka pirmīt tā sanāca.

Es tāpat, neveikli glāstīju viņas muguru. Labi, bet tagad parunāsim.

Emma atrāvās.

Te ne. Iesim uz labāku vietu. īpašu vietu.

Nezinu gan…

Viņa saņēma mani aiz rokas.

Nebozies. Būsi sajūsmā, es to apsolu. Un tur es tev visu izstāstīšu.

Biju pārliecināts, ka tā ir tikai viltība, lai varētu pabūt kopā ar mani. Ja es būtu vecāks un gudrāks vai no tiem zēniem, kas tiekas ar ašajām meitenēm tik bieži, ka ne no kā vairs nebaidās, tad, iespējams, emocionāli un hormonāli būtu norūdījies un pieprasītu runāt tūlīt un tepat. Taču manī nekā tāda nebija. Turklāt Emmas smaids, kas šķita starojam no visa auguma, biklā kustība, atglaužot matus, mani atbruņoja, un es gribēju viņai sekot, palīdzēt, darīt visu, ko viņa teiks. Biju bezcerīgā nokdaunā.

Labi, iešu, bet skūpstīt gan neskūpstīšu, es sev apsolīju. Atkārtoju kā mantru, sekodams Emmai pa purvu.Neskūpsti! Neskūpsti! Gājām uz pilsētas pusi, bet tad nogriezāmies uz akmeņainu pludmali, kas veda uz bāku, un piesardzīgi kāpām pa stāvo taku uz smilšaino krastu.

Kad pienācām pie ūdens, Emma lūdza pagaidīt un aizskrēja sakārtoties. Stāvēju, skatīdamies bākas gaismā, kas grozīdamās visu pārklāja. Klinšu spraugās gulēja miljoniem jūras putnu. Bēgums atsedza milzīgas klintis, smiltis bija iegrimusi satrūdējusi laiva. Kad Emma atgriezās, redzēju, ka viņa pārģērbusies peldkostīmā un nes rokā divas niršanas maskas.

To gan ne, es sacīju. Nevar būt ne runas.

Varbūt tev izmesties apakšbiksēs? viņa šaubīdamās skatījās uz maniem džinsiem un mēteli. Tavs apģērbs nav piemērots peldēšanai.

Es tačunetaisos peldēties! Jā, piekritu zagties uz tikšanos ar tevi nakts melnumā, betlai parunātu, nevis…

Mēsparunāsim, viņa apgalvoja.

Zem ūdens? Apakšveļā?

Emma paspēra smiltis un devās projām, tomēr pārdomājusi atgriezās.

Es negrasos tev uzbrukt, vari būt mierīgs! Neglaimo sev!

Ne prātā nenāk.

Tad beidz ākstīties un velc nost tās stulbās bikses! Pēc tam viņa vārda tiešā nozīmē man uzbruka: nogāzusi

zemē, ar vienu roku mēģināja atraut vaļā bikšu siksnu, bet ar otru svieda man sejā smiltis.

Tpū! spļaudīdamies brēcu. Tas ir negodīgi, negodīgi! Neatlika nekas cits kā atmaksāt Emmai ar to pašu, un drīz

vien mūsu cīkstēšanās pārvērtās nevaldāmā smilšu kaujā. Beigās abi smējāmies, veltīgi cenzdamies izpurināt no matiem smiltis.

Nu gan tev jānoskalojas, tāpēc jālien tajā sasodītajā ūdeni, gribi vai negribi.

Labi, lai notiek!

Ūdens sākumā šķita ledaini auksts neteiktu, ka vienās apakšbiksēs tajā būtu pārāk forši, vis-а-vis1 -, tomēr ātri pieradu. Bridām gar klintīm uz kanoe laiviņu, kas bija piesieta pie dziļuma mērītāja. Ietrausāmies iekšā, Emma pasniedza man airi, un sākām irties uz bākas pusi. Nakts bija silta, jūra -mierīga, un uz dažām minūtēm aizmirsos, klausīdamies ritmiskajos airu klaudzienos un ūdens šļakstos. Trīsdesmit četrdesmit metru attālumā no bākas Emma nolika airi un pārkāpa pār laivas malu. Man par pārsteigumu, viņa nepaslī-dēja zem viļņiem, bet nostājās ūdeni, kas sniedzās līdz ceļgaliem.

Vai te ir sēklis? es pajautāju.

-Nē.

Pasniegusies laivā, Emma izvilka nelielu enkuru un nolaida to ūdeni. Enkurs iekrita apmēram metra dziļumā un tikai tad metāliski noklaudzēja. Mirkli vēlāk pār mums pārslīdēja bākas gaisma, atklājot kuģa korpusu.

-Vraks!

Ejam, Emma atbildēja, tūlīt būsim klāt. Neaizmirsti masku!

To pateikusi, viņa devās pāri vrakam.

Piesardzīgi sekoju. Skatoties no krasta, varētu nodomāt, ka soļojam pa ūdeni.

Starp citu, cik liels ir vraks? es painteresējos.

Milzum liels. Sabiedroto kuģis. Uzskrēja draugu mīnai un tepat nogāja dibenā.

Emma apstājās.

Novērs skatienu no bākas! viņa sacīja. Lai acis aprod ar tumsu.

Tad nu stāvējām ar sejām pret krastu gaidīdami, tikmēr vilnīši sitās mums pret stilbiem.

Labi, tagad seko man. Ievelc dziļi elpu!

Emma piegāja pie tumša cauruma kuģa korpusā, kas izskatījās pēc durvīm, bridi pasēdēja uz malas un tad ienira ūdeni.

Neprāts, es nodomāju un, uzstīvējis Emmas doto masku, sekoju viņai.

Skatījos visaptverošā tumsā starp savām pēdām, tikmēr Emma slīdēja arvien zemāk pa kāpnītēm. Ieķēries malā, sekoju lejup, līdz nostājos uz metāla grīdas, kur Emma jau mani gaidīja. Acīmredzot bijām kravas telpā, lai gan tumsā īsti nevarēju saprast.

Pieskāries viņai pie elkoņa, parādīju uz savu muti.Man trūkst elpas. Augstprātīgi papliķējusi man pa roku, Emma pasniedzās pēc gumijas caurules, kas līdztekus kāpnēm pacēlās virs ūdens. Pielikusi cauruli pie mutes, Emma tajā iepūta, aiz piepūles trīcot vaigiem, un pēc tam, ierāvusi gaisu, pagrūda cauruli man. Svētlaimīgi ieelpoju līdz plaušām. Atradāmies vecā vrakā sešus septiņus metrus zem ūdens, tomēr elpojām!

Emma pamāja uz durvīm mūsu priekšā, kas tumsā atgādināja melnu caurumu. Purināju galvu.Negribu! Taču viņa paņēma mani aiz rokas kā bailīgu mazuli un veda uz priekšu, vilkdama līdzi cauruli.

Ieslīdējām pa durvīm melnā tumsā. Brīdi stāvējām, tikai sniegdami viens otram cauruli. Visapkārt valdīja klusums, bija dzirdama vienīgi mūsu elpas burbuļošana augšup un apslāpēti būkšķi kuģa iekšienē, nolauztā korpusa daļām sitoties pret straumi. Ar aizvērtām acīm nebūtu tumšāk. Bijām kā astronauti, kas peld Visumā bez zvaigznēm.

Bet tad notika kaut kas satriecoši brīnišķīgs: cita pēc citas parādījās zvaigznes zaļi zibšņi tumsā. Nodomāju, ka man rādās. Bet tad iedegās vēl viena, vēl un vēl, līdz visapkārt mirgoja vesels zvaigznājs, apgaismojot mūsu augumus un atspīdot no maskām. Emma pastiepa roku, pagrozīja plaukstu, taču šoreiz uguns bumbu neredzēju: viņas roka mirdzēja zilganā gaismā. Zaļās zvaigznes sāka riņķot ap Emmas roku mirdzēdamas un dzirkstīdamas; tās atsaucās uz viņas kustībām kā zivju bars, kas tās patiesībā ari bija.

Jutos kā apburts, zaudējis laika izjūtu. Šķita, ka esam vrakā jau stundām, lai gan droši vien bija aizritējušas vien dažas minūtes. Pēc tam Emma man iebukņīja un abi devāmies atpakaļ uz durvīm un augšā pa kāpnēm. Kad beidzot iznirām virs ūdens, pirmo ieraudzīju spilgti balto Piena Ceļu, kas iezīmējās debesīs, un tad man ienāca prātā, ka zivis un zvaigznes veido vienu sistēmu un ir sena, noslēpumaina veseluma sastāvdaļas.

Ar pūlēm tikuši augšā uz vraka, norāvām maskas. Brīdi klusēdami pasēdējām vēl pa pusei ūdenī, saskardamies ar kājām.

Kas tās bija? beigās es pārtraucu klusumu.

Mēs tās saucam par signāluguns zivīm.

Kaut ko tādu redzu pirmo reizi dzīvē.

Liela daļa cilvēku par tām nemaz nezina, viņa atbildēja. Tās slēpjas.

Ļoti skaistas. -Jā-

Un īpatnas.

Emma pasmaidīja.

-Jā, arī īpatnas.

Pēc tam viņas roka uzzagās man uz ceļgala, un es neiebildu; vēsajā ūdenī jutos silti un labi. Ieklausījos saprāta balsī vai tas neliegs man Emmu skūpstīt -, bet tā bija pieklususi.

Sākām skūpstīties. Mūsu lūpas un mēles cieši saskārās, mana plauksta glaudīja meitenes sniegbalto vaigu, un šaubas, vai tas ir pareizi vai ne, izgaisa; tāpat arī biju aizmirsis galveno iemeslu, kura dēļ biju sekojis Emmai uz šejieni. Skūpstījāmies un skūpstījāmies, bet tad pēkšņi metām mieru. Kad Emma atrāvās, mana seja sekoja viņas sejai. Emma uzlika plaukstu man uz krūtīm, vienlaikus maigi un stingri.

Man taču vajag ieelpot, dumiķīt.

Es iesmējos.

Labi.

Saņēmusi manas rokas, viņa raudzījās mani, un es lūkojos pretī. Emmas skatiens bija vēl intensīvāks par skūpstiem -skatiens vien. Un tad viņa teica:

Tev jāpaliek te.

-Jāpaliek, es atkārtoju.

Te. Pie mums.

Emmas vārdu būtība izlauzās līdz manai apziņai, un spindzošā burvestība, kurā tikko peldējām, sastinga.

Es to gribu, bet laikam nevarēšu.

Kāpēc ne?

Apsvēru tādu iespēju. Saule, svētki, draugi… un vienmuļība, visas dienas pilnīgi vienādas. Ja kaut kā ir par daudz, metas nelabi. Iedomājos mātes pirktās greznumlietiņas, kas viņai ātri apnīk.

Bet Emma. Te taču ir Emma. Varbūt mūsu attiecības nemaz nebūtu dīvainas. Varbūt es varētu kādu laiciņu palikt, mīlēt viņu un pēc tam atgriezties mājās. Nē, tas neder. Kad gribēšu doties projām, būs jau par vēlu. Viņa ir sirēna. Man jābūt spēcīgam.

Tu jau gribi manu vectēvu, nevis mani. Es nespēšu viņu aizstāt.

Emma satriekta novērsās.

Ne jau tāpēc tev jāpaliek. Te ir tava īstā vieta, Džeikob.

Nav gan. Es neesmu tāds kā tu.

Esi gan, viņa apgalvoja.

Tu maldies. Esmu parasts cilvēks, tāpat kā mans vectēvs.

Emma purināja galvu.

Vai tiešām tu tā domā?

Ja man būtu kaut kas tik iespaidīgs kā tev, vai tad, tavuprāt, es nebūtu to ievērojis?

Man nevajadzētu to teikt, viņa atbildēja, bet vienkāršs cilvēks nespēj ieiet cilpā.

Brīdi padomāju, tomēr neredzēju tajā nekādu jēgu.

Manī tiešām nav nekā īpaša. Vienkāršāku cilvēku par mani nesatiksi.

Es gan par to stipri šaubos, viņa atbildēja. Abe bija apveltīts ar retu, īpašu talantu, kāda nav gandrīz nevienam citam.

Ieskatījusies man acīs, Emma pabeidza:

Viņš spēja redzēt briesmoņus.

DEVĪTĀ NODAĻA

Vinšspēja redzēt briesmoņus. Bridi, kad Emma to f ī f pateica, visas šausmas, no kurām jau biju at-brivojies, atplūda atpakaļ. Briesmoņi pastāvēja. Viņi eksistēja un bija nonāvējuši manu vectēvu.

Es arī spēju tos redzēt, es čukstēju, it kā atklādams kaunpilnu noslēpumu.

Emmas acis kļuva miklas, un viņa mani apskāva.

Es zināju, ka tev piemīt kaut kas savdabīgs, viņa teica, un saku to kā vislielāko komplimentu.

Jau no laika gala apzinājos, ka esmu dīvains, taču man pat sapnī nerādījās, ka esmu kaut kas īpašs. Tomēr, ja jau redzēju to, kas slēpts gandrīz visu acīm, tad varētu atbildēt uz jautājumu, kāpēc Rikijs tonakt, kad tika nogalināts vectēvs, mežā neko neredzēja. Tāpat arī uz to, kāpēc visi uzskata mani par traku. Tātad neesmu jucis pusaudzis, kam rādās un kam ir stresa reakcija; tieši otrādi paniskās graizes vēderā, kad esmu baiso briesmoņu tuvumā un tos redzu, ir apdāvinātība.

Bet vai tu pati viņus redzi? es pajautāju.

Tikai ēnas; tāpēc jau viņi medī galvenokārt nakti.

Bet kāpēc viņi nevajā tevi tagad? es pajautāju un tad sevi pārlaboju: Es gribēju teikt mūs visus.

Emma kļuva nopietna.

Nezina, kur mūs meklēt. Tāpēc. Un vēl viņi nespēj iekļūt cilpā. Tāpēc jau uz salas esam drošībā un nedrīkstam to atstāt.

Bet Viktors taču uzdrošinājās!

Emma skumīgi pamāja.

Viņš teica, ka sajuks prātā, ja paliks te kaut bridi ilgāk. Nabaga Bronvme! Mans Abe ari devās projām, bet viņu vismaz tukšpauri nenoslepkavoja.

Piespiedu sevi palūkoties uz Emmu.

Tiešām nožēloju, ka man tev tas jāsaka…

Kas? Ai, nevajag!

Visi pūlējās man iestāstīt, ka vainīgi ir meža zvēri. Bet, ja tas, ko pirmīt teici, ir patiesība, tad ari vectēvu nogalināja briesmoņi. Pirmo un vienīgo reizi redzēju tos nakti, kad viņš nomira.

Piespiedusi ceļgalus pie krūtīm, Emma aizvēra acis. Apskāvis Emmu, piespiedu viņas galvu pie savējās.

Es zināju, ka briesmoņi beidzot dabūs Abi rokā, viņa čukstēja. Abe man solīja, ka Amerikā būs droši. Ka viņš spēs aizsargāties. Taču mēs nekad neesam drošībā neviens, ne pilnīgi.

Sēdējām uz vraka un runājām, līdz mēness jau bija nolaidies pavisam zemu, viļņi šļakstēja pie kakla un Emma sāka drebināties. Saķērušies rokās, bridām uz laivu. Irdamies uz krastu, dzirdējām, ka mūs sauc vārdā. Kad nogriezāmies gar klinti, ieraudzījām Hjū un Fionu, kas stāvēja krastā un mums māja. Pat no attāluma sapratām, ka noticis kaut kas nelāgs.

Piesējuši kanoe laiviņu, skrējām pie viņiem. Hjū bija aizelsies, un ap viņu riņķoja satrauktas bites.

Apstākļi mainījušies!.Jums tūlīt jāatgriežas kopā ar mums!

Nebija laika strīdēties. Emma uzvilka drēbes uz peldkostīma, es ielēcu biksēs, kas bija pilnas ar smiltīm. Hjū nedroši mani uzlūkoja.

Viņam gan nav jāiet, Hjū teica. Nopietna lieta.

Nē, Hjū, Emma atbildēja. Putnam taisnība. Viņš ir mūsējais.

Viņš pablenza uz Emmu, tad mani.

Tupateici?

Biju spiesta. Starp citu, viņš jau pats gandrīz visu bija sapratis.

Hjū mirkli šķita satriekts, bet tad pagriezās un stingri paspieda man roku.

Nu tad sumināts mūsu saimē!

Nezinādams, ko teikt, izmetu:

Paldies!

Pa ceļam ievācām no Hjū saraustītas ziņas par notikušo, tomēr lielākoties skrējām klusēdami. Kad mežā apstājāmies atvilkt elpu, viņš sacīja:

Ieradās viena no Putna draudzenēm, imbrine. Atlaidās pirms stundas, drausmīgā stāvokli. Vaimanādama par neģēlīgu slepkavību, viņa izrāva visus laukā no gultas. Nepaguvām apķerties, kas par lietu, kad viņa jau nogāzās zemē bez dzīvības.

Hjū nelaimīgs lauzīja rokas.

Cerēsim, ka tu maldies, Emma atbildēja, un tad mēs skrējām tālāk.

* * *

Gaiteni pie dzīvojamās istabas aizvērtajām durvīm ap petrolejas lampu drūzmējās bērni saburzītos naktskreklos, spriezdami par notikušo.

Varbūt viņi aizmirsa restartēt cilpu, minēja Klēra.

Varu saderēt, ka vainīgi tukšpauri, sacīja Enohs. Daudzi ir apēsti pa tīro, palikuši tikai zābaki.

Klēra un Olivija vaimanādamas saķēra ar mazajām rociņām galvu. Horācijs, sakņupis līdzās meitenēm, rāmā balsi sacīja:

Mieru, tikai mieru. Neļaujiet Enoham piestūķēt jūsu galvas ar muļķībām! Kurš tad nezina, ka tukšpauriem labāk patīk jaunie. Tāpēc jau mis Peregrines draudzene tika cauri sveikā viņa taču garšo pēc vecām kafijas pupiņām!

Olivija palūrēja caur pirkstu spraugām.

Bet pēc kā garšo jaunie?

Pēc brūklenēm, Horācijs lietišķi atbildēja.

Meitenītes atkal sāka vaimanāt.

Liec viņas mierā! Hjū neizturēja, un bišu spiets klupa virsū Horācijam, kas brēkdams metās projām pa gaiteni.

Kas te notiek? no dzīvojamās istabas kliedza mis Peregrīne. Vai es dzirdu misteru Eipstonu? Kur ir mis Blūma un misters Portmens?

Emma, sarāvusies bailēs, uzmeta Hjū nervozu skatienu.

Viņa zina?

Atklājusi, ka tevis nav, mis Peregrīne nekur nespēja atrast sev vietu. Domāja, ka tevi nolaupījuši tukšpauri vai notikusi kāda cita nelaime. Atvaino, Emma. Man bija jāpastāsta.

Emma šūpoja galvu, tomēr neatlika nekas cits kā saņemties un iet. Fiona mums pamāja, vēlēdama veiksmi, un mēs atvērām durvis.

Dzīvojamā istabā vienīgā gaisma nāca no pavarda uguns; tā meta uz sienas mūsu trīcošās ēnas. Bronvīne bija nolīkusi pār vecu sievieti, kas trīsēja krēslā, pa pusei zaudējusi samaņu, satīta segā kā mūmija. Mis Peregrīne sēdēja uz tahtas un ar karoti lēja vecajai sievietei mutē tumšu šķīdumu.

Ieraudzījusi negaidītās viešņas seju, Emma sastinga.

Ak kungs, viņa šņukstēja, tā taču ir mis Eivoseta!

Tikai tad atcerējos (un arī tikai kā pa miglu) mis Peregrīnes

rādīto fotoattēlu, kurā viņa pati vēl bija maza meitene. Mis Eivoseta tajā šķita nesatricināma, bet tagad izskatījās gaužām trausla un vārga.

Stāvējām un skatījāmies, bet mis Peregrīne tikmēr pielika mis Eivosetai pie lūpām sudraba blašķi un pielieca, un vecā imbrīne uzreiz atžirga: viņa iztaisnojās, un acis iemirdzējās. Taču jau nākamajā brīdī večiņas seja atkal kļuva trula un viņa atslīga krēslā.

Mis Brantlija, direktore vērsās pie Bronvīnes, ejiet un atnesiet mis Eivosetai dīvānu, bet pēc tam kokas vīnu un vēl vienu blašķi brendija.

Bronvīne aizsoļoja, garāmejot nopietni pamādama ar galvu. Pēc tam mis Peregrine vērsās pie mums klusā balsī:

Mis Blūma, jūs man sagādājāt neaprakstāmu vilšanos. Neaprakstāmu. Tieši šonakt jums vajadzēja aizlavīties projām!

Atvainojiet, mis. Bet kā es varēju zināt, ka notiks kas ļauns?

Man jūs būtu jāsoda. Tomēr, ņemot vērā apstākļus, laikam nav vērts pūlēties. Pacēlusi roku, direktore nogludināja savas darbaudzinātājas sirmos matus. Mis Eivoseta nemūžam nepamestu audzēkņus, lai dotos pie mums, ja nebūtu noticis kaut kas šausmīgs.

Sprakšķošās uguns tuvumā man uz pieres izspiedās sviedri, bet mis Eivoseta trīcēja. Vai viņa mirst? Vai tiešām traģiskā aina, kas bija jāpiedzīvo mums ar vectēvu, tagad piemeklējusi mis Peregrīni un viņas skolotāju? Gara acīm redzēju pats sevi turam rokās vectēva augumu. Jutu šausmas un apjukumu, pat nenojaušot patiesību par mums abiem. Nē, tagad notiek kaut kas cits. Mis Peregrine taču jau no sākta gala zina, kas viņa ir.

Diez vai bija īstais bridis jautāt, taču biju tik dusmīgs, ka nespēju valdīties.

Mis Peregrine? es iesāku, un viņa pacēla skatienu. Kad jūs man beidzot visu atklāsiet?

Direktore jau grasījās jautāt, ko, bet tad viņas acis aizslīdēja pie Emmas, kuras sejā varēja izlasīt atbildi. Pirmajā mirklī mis Peregrine izskatījās dusmīga, bet, redzot, cik esmu nikns, viņas dusmas noplaka.

Drīz, manu zēn. Lūdzu, mēģiniet mani saprast! Atklājot visu patiesību pirmajā tikšanās reizē, es jūs būtu satriekusi. Nezināju, kā to uztversiet. Varbūt jūs aizbēgtu uz neatgriešanos. Nevarēju tā riskēt.

-Tāpēc jūs izvēlējāties pavedināt mani ar maltītēm, izklaidi un meitenēm, nevis atklāt ļaunos noslēpumus?

Pavedināt? Emma izdvesa. Džeikob, lūdzu, nedomā par mani tā! Es to nepārdzīvošu.

Baidos, ka jums radies greizs, slikts iespaids, mis Pere-grīne atbildēja. Kas attiecas uz pavedināšanu, jūs vienkārši redzējāt mūsu ikdienu. Krāpšanās tā nebija, tikai dažu faktu neizpaušana.

Lūk, jums viens fakts! es atcirtu. Kāds no jūsu radījumiem nogalināja manu vectēvu!

Mis Peregrīne mirkli skatījās ugunī.

Man tiešām žēl, ka tas jādzird.

Vienu briesmoni es redzēju pats savām acīm. Kad stāstīju par to citiem, visi mēģināja man iestāstīt, ka esmu traks. Bet es nebiju jucis, un vectēvs arī ne. Visu dzīvi viņš stāstīja man patiesību, bet es neticēju. Mani pārņēma kauns. Ja es būtu ticējis, iespējams, vectēvs vēl būtu dzīvs.

Redzēdama, ka sagrīļojos, mis Peregrīne piedāvāja man krēslu iepretim mis Eivosetai.

Apsēdos, bet Emma notupās man blakus.

Abe noteikti zināja, ka tev piemīt neparastas spējas, -viņa sacīja. Un, jādomā, bija pamatots iemesls, kāpēc viņš tev to nestāstīja.

Abe tiešām to zināja, mis Peregrīne pamāja ar galvu. Vismaz rakstīja par to vēstulēs.

Tad es nudien neko vairs nesaprotu. Ja viss vectēva stāstītais ir patiesība un viņš zināja, ka abi esam līdzīgi, kāpēc tas bija jātur noslēpumā līdz pēdējam dzīves brīdim?

Mis Peregrīne ielēja ar karoti mis Eivosetai mutē brendiju; vecā sieviete vaimanādama uz mirkli sasparojās, bet tad atkal atkrita krēslā.

Manuprāt, viņš gribēja jūs pasargāt, mis Peregrīne turpināja. Mūsu dzīvē ir ne mazums ciešanu un zaudējumu. Abem bija dubulta dzīve, jo Viņš bija piedzimis kā ebrejs visļaunākajā laikā. Divreiz viņš piedzīvoja genocīdu: kā ebrejs no nacistu puses un kā īpatnis no briesmoņiem. Jūsu vectēvu plosīja doma, ka viņš pats slēpjas, bet viņa tauta gan ebreji, gan īpatņi tikmēr tiek slepkavota.

Vectēvs mēdza teikt, ka ir devies karot pret briesmoņiem, es sacīju.

Tā bija, Emma atsaucās.

Karš beidzās ar nacistu sakāvi, taču briesmoņi izrādījās tik stipri kā vēl nekad, mis Peregrīne turpināja. Tāpat kā daudzi citi īpatņi, ari mēs slēpāmies. Taču Abe atgriezās mājās kā cits cilvēks. Viņš bija kļuvis par karotāju, apņēmies izveidot dzīvi ārpus cilpas, atteikdamies slēpties.

Lūdzos, lai viņš nebrauc uz Ameriku, Emma piebalsoja. Un ne jau es vien visi lūdzās.

Bet kāpēc viņš izvēlējās tieši Ameriku? painteresējos.

Tolaik tur vēl bija maz briesmoņu, mis Peregrīne paskaidroja. Pēc kara īpatņi masveidā uz Ameriku neizceļoja. Kādu laiciņu daudzi spēja dzīvot mierīgi, kā jūsu vectēvs. Viņa kvēlākā vēlēšanās bija dzīvot kā visiem klusi un rāmi. Abe bieži to pieminēja vēstulēs. Nešaubos, ka tieši tāpēc viņš tik ilgi slēpa no jums patiesību. Acīmredzot nenovēlēja mazdēlam savu dzīvi.

Negribēja ne ar ko izcelties, es sacīju.

Mis Peregrīne pamāja ar galvu.

Tomēr no savām neparastajām spējām Abe nevarēja aizbēgt. Unikālās dabas dāvanas, apvienotas ar drošsirdību, kuru jūsu vectēvs uzspodrināja karā kā briesmoņu mednieks, piešķīra viņam vienreizīgu vērtību. Jūsu vectēvu bieži piespieda darboties, aicinot iznīdēt bīstamus briesmoņu perēkļus. Viņam bija tāds raksturs viņš noraidīja reti kuru lūgumu.

Atcerējos vectētiņa Portmena garos medību ceļojumus, kuros viņš bieži devās. Mūsu ģimenes albumā bija attēls no tāda ceļojuma. Es gan nezinu, kas bija fotografējis, jo vectētiņš gandrīz vienmēr ceļoja viens. Bērnībā nebeidzu vien brīnīties, kāpēc viņš ģērbies uzvalkā. Kurš gan tādā apģērbā dodas medībās?

Tagad zināju: tas, kurš medī ne tikai zvērus vien.

Mani aizkustināja atklājums, ka vectēvs tomēr nav bijis paranoisks, traks ieroču kolekcionārs, slepens brunču mednieks vai ģimenei nederīgs vīrietis, bet gan ceļojošs bruņinieks, kas, riskējot ar dzīvību, glāba citus, iztika ar lētām automašīnām un moteļiem, lavījās pie nāvējošām ēnām un atgriezās mājās kautrīgs ar dažām lodēm kabatā un rētām, par kurām neko nestāstīja, bet naktīs murgoja, par ko nedrīkstēja runāt. Par tik lielu ziedošanos viņš pretī saņēma tikai mīļoto cilvēku dusmas un aizdomas. Laikam jau tāpēc vectēvs tik bieži rakstīja Emmai un mis Peregrinei. Viņas saprata.

Bronvīne atgriezās ar kokas vīna karafi un viskija blašķi. Aizsūtījusi viņu projām, mis Peregrīne sajauca dzērienus tējas krūzē un sāka maigi pliķēt mis Eivosetu pa zilām dzīslām caurausto vaigu.

Esmeralda, viņa sacīja, Esmeralda, tev jāpamostas un jāiedzer tonizējošais dzēriens, kuru tev pagatavoju.

Mis Eivoseta ievaidējās, un mis Peregrīne pacēla tējas krūzīti pie viņas lūpām. Vecā sieviete paņēma mutē dažus malkus un, lai gan raustījās un kāsēja, tomēr lielu daļu violetā šķīduma norija. Brīdi šķita, ka mis Eivoseta jau atkal kritīs nemaņā, tomēr beigās viņa uzslējās sēdus ar apskaidrotu seju.

Apžēliņ! vecā kundze nočērkstēja. Vai tad biju aizmigusi? Ai, cik nepiedienīgi no manas puses! Viņa izskatījās mazliet pārsteigta, it kā mēs būtu uzradušies uz līdzenas vietas. Alma, vai tā esi tu?

Mis Peregrīne paberzēja večiņas kaulainās rokas.

Esmeralda, tu esi mērojusi tālu ceļu, lai tiktos ar mums nakts melnumā. Esi sagādājusi mums lielus uztraukumus.

Tiešām? mis Eivoseta, piemiegusi acis, sarauca pieri.

Vecās kundzes skatiens apstājās pie pretējās sienas; viņas

acīs mirgoja ēnas un sejā iezagās nemiers.

Jā. Mis Eivoseta pamāja ar galvu. Ierados brīdināt, Alma. Jums jābūt modriem. Lai netiekat pārsteigti tikpat nesagatavoti kā es.

Mis Peregrines roka uz skolotājas vaiga sastinga.

Bet kas jums uzbruka?

Tie varēja būt tikai tukšpauri. Nakti atnāca divi, nomaskējušies padomes biedru apģērbā. Vīriešu, protams, padomē nav, taču mani audzēkņi bija samiegojušies un apjuka, tāpēc iebrucējiem izdevās viņus sasaistīt un aizvest projām.

Mis Peregrine izdvesa:

Ai, Esmeralda…

Mūs ar mis Bantingu uzmodināja sāpju pilni kliedzieni, mis Eivoseta turpināja, un tad atklājām, ka esam iebarikādētas. Pagāja laiciņš, līdz dabūjām vaļā durvis, un, kad tas izdevās, sekojām tukšpauru smakai uz cilpas robežu, taču viņā pusē miglā jau gaidīja bars nezvēru, kas rēkdami mums uzbruka.

Mis Eivoseta apklusa, rldama asaras.

Bet bērni?

Mis Eivoseta šūpoja galvu. Viņas acis nodzisa pēdējā gaismiņa.

Bērni bija tikai ēsma, viņa atbildēja.

Emma ieslidināja roku manējā un paspieda. Mis Peregrines vaigi uguns gaismā spīdēja.

Viņi ieradās pēc mis Bantingas un manis. Man izdevās aizbēgt, bet mis Bantingai gan nepaveicās.

Vai viņu nogalināja?

Nē, ar varu aizveda projām. Tāpat kā mis Renu un mis Trikriperi, kad pirms divām nedēļām notika uzbrukums viņu cilpām. Viņi nolaupa imbrines, Alma. Izskatās, ka organizēti. Kādam nolūkam, par to baidos pat domāt.

Tad jau ieradīsies ari pie mums, mis Peregrine klusi sacīja.

Ja spēs jūs sameklēt, mis Eivoseta atbildēja. Jūs esat labāk paslēpušies nekā citi, tomēr jāsagatavojas, Alma.

Mis Peregrine pamāja ar galvu. Mis Eivoseta bezpalīdzīgi skatījās uz savām rokām, kas trīsēja viņas klēpī kā putns ar aizlauztiem spārniem. Balss viņai raustījās.

Ai mani mīļie bērni! Lūdziet par viņiem! Viņi tagad ir likteņa varā.

Novērsusies viņa sāka raudāt.

Mis Peregrine aplika segu ap vecās sievietes pleciem, bet pati piecēlās. Sekojām viņai laukā no istabas, atstājot mis

Eivosetu vienu ar viņas bēdām.

* * *

Bērnus atradām sapulcējušos dzīvojamā istabā. Varbūt viņi nebija dzirdējuši visu, ko teica mis Eivoseta, tomēr pietiekami daudz, un to varēja nolasīt nemierpilnajās sejās.

Nabaga mis Eivoseta, Klēra šņukstēja, trīsot apakšlūpai.

Nabaga mis Eivosetas bērni, sacīja Olīvija.

Vai tagad viņi ieradīsies pēc mums? prasīja Horācijs.

Mums vajag apbruņoties! sauca Milards.

Ar kaujas cirvjiem! Enohs piebalsoja.

Un bumbām! sauca Hjū.

Tūlīt pat izbeidziet! mis Peregrine iekliedzās, ar rokas mājienu visus apklusinādama. Mums jāsaglabā miers. Notikums ar mis Eivosetu ir traģisks, neizsakāmi traģisks, taču nav teikts, ka kaut kas tāds jāpiedzīvo ari mums. Lai nu kā, modrība jāsaglabā. Turpmāk atstāsiet mājas tikai ar manu atļauju un iesiet tikai divatā. Ja ievērosiet svešu cilvēku, pat ja viņš šķitīs īpatns, uzreiz nāciet pie manis un ziņojiet! Par to un citiem piesardzības pasākumiem parunāsim rit no rīta. Bet tagad visi gultās! Nav īstais laiks sapulcēm.

Bet mis… Enohs iesāka.

Gultā!

Bērni aizspurdza uz istabām.

Kas attiecas uz jums, mister Portmen, nejūtos diez cik omulīgi, ka staigājat vienatnē. Manuprāt, jums vajadzētu palikt te, līdz viss mazliet pieklust.

Es nevaru tā pazust. Mans tētis ies pa gaisu.

Mis Peregrine sadrūma.

Tādā gadījumā jums jāpaliek te vismaz šonakt. Es uzstāju.

Labi, bet ar noteikumu, ka izstāstīsiet man visu par radījumiem, kas nogalināja vectēvu.

Mis Peregrīne pielieca galvu, pētīdama mani ar tādu kā uzjautrinājumu.

Lieliski, mister Portmen, es neapstrīdu jūsu tiesības zināt. Iekārtojieties dīvānā uz visu vakaru, un uzskatīsim to par galveno sarunu.

Es vēlos tūlīt! Gadiem biju alcis uzzināt patiesību, tāpēc nespēju gaidīt ne minūti ilgāk. Lūdzu!

Reizēm, jauno cilvēk, jūs nedroši pārkāpjat smalko līniju starp apburošu saprātīgumu un neciešamu stūrgalvību.

Pēc tam viņa pievērsās Emmai.

Mis Blūma, lūdzu, pasniedziet man kokas vīna blašķi! Manuprāt, šonakt nespēšu aizmigt, tāpēc izdabāšu jaunā

cilvēka iegribām, ja jau jāpaliek nomodā.

* * *

Kabinets atradās pārāk tuvu bērnu guļamistabām, lai tajā nakts vidū sarunātos, tāpēc abi ar direktori devāmies uz nelielu siltumnīcu mežmalā. Apsēdāmies uz apgāztām stādu kastēm garu rožu vidū, nolikuši starp mums abiem petrolejas lampu. Aiz stikla sienām rītausma vēl nebija uzsvīdusi. Mis Peregrīne izņēma no kabatas pīpi un pieliecās, lai aizdegtu to lampas liesmā. Domīgi pāris reižu ievilkusi dūmu un izpūtusi gaisā zilus apļus, viņa uzsāka sarunu.

Senos laikos cilvēki mūs maldīgi uzskatīja par dieviem, -viņa teica, lai gan mēs, īpatņi, esam tikpat mirstīgi kā parastie cilvēki. Laika cilpas tikai attālina nenovēršamo, un par to mēs dārgi maksājam, neatsaucami šķiroties no reālās tagadnes. Jūs jau zināt, ka tiem, kas ilgi dzīvojuši cilpā, pietiek iemērkt kāju pirkstus tagadnē, lai sačokurotos un nomirtu. Tā noteikts kopš neatminamiem laikiem.

Ievilkusi dūmu, mis Peregrīne turpināja:

Pirms dažiem gadiem, ap gadsimtu griežiem, mūsējo vidū parādījās šķeltnieku frakcija neapmierinātu īpatņu bariņš ar bīstamām idejām. Viņi iedomājās, ka atklājuši veidu, kā sagrozīt laika cilpu darbību, un vēlējās piešķirt atsevišķiem lietotājiem nemirstību gribēja ne tikai aizkavēt vecuma iestāšanos, bet vispār no tā izvairīties. Viņi runāja par mūžīgās jaunības baudīšanu, apejot cilpas ierobežojumus, un kāroja nesodīti lēkāt turp un atpakaļ no nākotnes uz pagātni, izvairoties no ļaunajām sekām, kas attur no tādas pārgalvības, vārdu sakot, valdīt pār laiku un nepakļauties nāvei. Jau pati ideja bija traka: pilnīgas blēņas, empīrisko likumu, kam pakļauts viss, noliegšana!

Mis Peregrīne strauji izelpoja un brīdi klusēja, lai saņemtos.

Pilnīgs neprāts! Ar šo ideju aizrāvās arī abi mani brāļi, visnotaļ gudri zēni, taču zaudējuši sajēgu. Viņiem pat pietika nekaunības lūgt man palīdzību, lai īstenotu šo projektu. Atbildēju, ka viņi grib iecelt sevi dievu godā. Tas nav iespējams. Pat ja būtu, tā nedrīkst. Taču atrunāt nespēju. Jau bērnībā apguvuši mis Eivosetas imbrīnu mācību, brāļi par mūsu unikālajām spējām zināja vairāk nekā liela daļa vīriešu kārtas īpatņu. Baidos, ka pietiekami daudz, lai kļūtu bīstami. Par spīti Padomes brīdinājumiem, pat draudiem, 1908. gada vasarā abi un vēl daži simti renegātu frakcijas biedru, kuru vidū bija daudz spēcīgu imbrīnu (visi nodevēji), devās riskantā ceļojumā uz Sibīrijas tundru, lai veiktu ļauno eksperimentu. Viņi bija noskatījuši vecu cilpu bez nosaukuma, kas jau gadsimtiem netika izmantota. Gaidījām, ka visi pēc nedēļas atgriezīsies mājās, iespieduši asti kājstarpē, dabas nemainīgā rakstura pazemoti. Taču pelnītais sods izrādījās daudz traģiskāks: katastrofāls sprādziens, kas satricināja logu rūtis pat tālajās Azoru salās. Visi cilvēki piecsimt kilometru rādiusā domāja, ka pienācis pasaules gals. Uzskatījām, ka viņi miruši un piedauzīgā pasaules sašķelšana satriekusi viņu kolektīvo vēlmi.

Bet viņi izdzīvoja, es minēju.

Tā varētu teikt. Dažs labs uzskata, ka viņi pieņēma dzīva lāsta veidolu. Pēc dažām nedēļām īpatņiem vairākas reizes uzbruka baisi radījumi, un redzamas bija tikai viņu ēnas, jo vien daži īpatņi (kā jūs) spēj viņus redzēt. Tās bija mūsu pirmās sadursmes ar tukšpauriem. Taču tikai vēlāk apķērāmies, ka izdzimteņi ar taustekļiem mutē ir mūsu ietiepīgie brāļi, kas atrāpojuši no dūmojoša krātera, kurš radās eksperimenta rezultātā. Viņi nebija pārvērtušies dievos, bet transformējušies velnos.

Bet kur viņi kļūdījās?

Tas nav skaidrs līdz pat šai dienai. Viena no hipotēzēm vēsta, ka neprāši atgriezās laikā, kad vēl nebija izveidojušās dvēseles, tāpēc jau ieguva tukšpauru vārdu: viņu sirdis un dvēseles ir tukšas. Cietsirdīga likteņa ironija nemirstība, pēc kuras viņi tiecās. Valda uzskats, ka tukšpauri spēj dzīvot tūkstošiem gadu, taču viņu dzīve ir pastāvīgas fiziskas ciešanas, mūžīgi pazemojumi jāēd krituši zvēri, jāturas savrup, visu laiku jūtot neremdināmu badu pret bijušās cilts miesu, jo viņu vienīgais glābiņš ir mūsu asinis. Aprijis pietiekami daudz īpatņu, tukšpauris pārvēršas nebūtnē.

Jau atkal tas vārds, es sacīju. Kad satikāmies pirmo reizi, Emma arī mani apsūdzēja tādā grēkā.

Es pati domātu tāpat, ja iepriekš nebūtu jūs novērojusi.

Bet kas tās nebūtnes tādas ir?

Tukšpauris dzīvo ellē (par to nav divu domu), taču nebūtne mīt tādā kā šķīstītavā. Nebūtnes ir gandrīz vai parasta parādība. Nekādu īpašu spēju. Nebūtnes var viegli noturēt par cilvēkiem, tāpēc tās kalpo saviem brāļiem tukšpauriem, darbojoties kā izlūki, spiegi un miesas sagādnieki. Šī nolādētā hierarhija kādudien pārvērtīs visus tukšpaurus nebūtnēs, bet īpatņus līķos.

Bet kā viņus apturēt? es jautāju. Ja jau viņi savulaik bija īpatņi, tad zina, kur slēpjaties!

Par laimi, nelieši neatceras iepriekšējo dzīvi. Lai gan nebūtnes nav tik spēcīgas un atbaidošas kā tukšpauri, tomēr bieži vien ir tikpat bīstamas. Atšķirībā no tukšpauriem tās virza ne tikai instinkts, turklāt, kā jau minēju, nebūtnēm bieži izdodas sajaukties ar parastajiem iedzīvotājiem. Dažreiz grūti tās atšķirt no cilvēka, lai gan ir zināmas pazīmes. Piemēram, acis. Dīvaini, bet viņu acīm nav zīlīšu.

Man uzmetās zosāda, atceroties vectēva kaimiņu ar baltajām acīm, kas laistīja pāraugušu zālienu tovakar, kad briesmeklis nogalināja vectēvu.

Manuprāt, vienu esmu redzējis. Noturēju par aklu cilvēku.

Tad esat vērīgāks nekā liela daļa pārējo, mis Peregrīne konstatēja. Parasti jau nebūtnes paliek nemanāmas. Sabiedrībā tās uzvedas neuzkrītoši: vīrieši pelēkos uzvalkos vilcienā; badacietēji, kas diedelē sīknaudu; vienkāršas sejas drūzmā. Lai gan zināms, ka daža laba nebūtne riskējusi parādīties ievērojamākās vietās: ārstu, politiķu, garīdznieku lomā, lai mijiedarbotos ar iespējami daudziem cilvēkiem un iegūtu pār viņiem varu, tāpēc nebūtnes tik viegli atrod īpatņus, kas slēpjas parasto ļaužu vidū kā, piemēram, Abe.

Mis Peregrīne pasniedzās pēc fotoalbuma, kuru bija paņēmusi līdzi no mājām, un sāka to šķirstīt.

Šos attēlus pavairojām un izplatījām īpatņiem kā meklēšanā izsludināto noziedznieku bildes. Rau! Viņa pamāja uz divām meitenēm, kas sēdēja mākslīga brieža mugurā, caur kura ragiem lūrēja sastindzis Santaklauss ar tukšām acīm. Šis nebūtne tika atklāts strādājam amerikāņu lielveikalā Ziemassvētku laikā. Būdams saskarsmē ar daudziem bērniem samērā īsā laikā, viņš varēja tiem pieskarties, izprašņāt, meklējot īpatņu pazīmes.

Mis Peregrīne pāršķīra lapu, un es ieraudzīju sadistiska izskata zobārstu.

Bet šis strādāja par mutes ķirurgu. Es nebūtu pārsteigta, uzzinot, ka demonstrētais galvaskauss savulaik piederējis īpatnim, kas krita viņam par upuri.

Pāršķīrusi dažas lapas, mis Peregrīne norādīja uz attēlu ar meitenīti, uz kuras pusi krita liela ēna.

Tā ir Mārsija. Viņa pameta mūs pirms trīsdesmit gadiem, lai dzīvotu laukos ar parastu ģimeni. Lūdzos, lai paliek, bet viņa bija stingri nolēmusi. Drīz vien Mārsiju notvēra nebūtne, kad viņa gaidīja skolas autobusu. Notikuma vietā tika atrasts fotoaparāts ar neattīstītu filmiņu.

Kas fotografēja?

Nebūtne. Viņiem patīk dramatiski žesti, un viņi allaž atstāj pēc sevis jocīgus suvenīrus.

Pētot fotogrāfijas, manī trīsēja jau pazīstamās šausmas.

Nespēdams vairs skatīties, aizvēru albumu.

Stāstu ne jau tāpēc vien, ka jums to pienākas zināt no dzimšanas, bet arī tamdēļ, ka man vajag jūsu palīdzību. Jūs no mums esat vienīgais, kas var uzturēties ārpus cilpas, neradot aizdomas. Kamēr būsiet te un gribēsiet ceļot turp un atpakaļ, jūs varētu man ziņot par tiem, kas ierodas salā.

Vakar viens parādījās, es atbildēju, domādams putnu vērotāju, kas tā bija satraucis manu tēti.

Vai redzējāt viņa acis?

Ne gluži. Bija tumšs, un viņš bija ar lielu platmali, kas slēpa pusi sejas.

Mis Peregrīne sāka grauzt pirksta locītavu, un viņas seja samācās.

Ko jūs gribat teikt? Vai, jūsuprāt, tas varētu būt viens no viņiem? es prasīju.

Neredzot viņa acis, nevar skaidri zināt, direktore atbildēja, tomēr mani ļoti uztrauc varbūtība, ka viņš sekoja jums uz salu.

Kā to lai saprot? Vai, jūsuprāt, viņš ir nebūtne?

Varbūt tas pats, kuru redzējāt vectēva nāves vakarā. Tad varētu izskaidrot, kāpēc viņi pasaudzēja jums dzīvību: lai jūs aizvestu viņus pie daudz lielākas balvas pie mums.

Bet kā viņi uzminēja, ka esmu īpatnis? Es pats to nezināju!

-Ja viņi zināja par jūsu vectēvu, tad varat būt drošs, ka par jums arīdzan.

Iedomājos par tām reizēm, kad briesmoņi mierīgi varēja mani nogalināt. Vairākas nedēļas pēc vectētiņa Portmena nāves, kad jutu viņus tuvumā. Vai viņi mani novēroja? Gaidīja, kad es rīkošos tieši tā, kā izdarīju, lai varētu man sekot?

Iespaidu pārpilns, piespiedu galvu ceļgaliem.

Nedomāju, ka jūs man ļausiet ieraut kādu malku vīna, -es sacīju.

Nekādā gadījumā.

Pēkšņi jutu, ka krūtis sažņaudzas.

Vai es kādreiz kaut kur varēšu justies drošs? es pajautāju.

Mis Peregrīne pieskārās manam plecam.

Pie mums jūs esat drošībā, viņa atbildēja. Un varat dzīvot te, cik ilgi vēlaties.

Gribēju runāt, taču spēju tikai stostīties.

Bet es… es nevaru… mani vecāki…

Iespējams, ka viņi jūs mīl, viņa čukstēja, tomēr nekad nesapratīs.

* * *

Kad tiku līdz pilsētai, saule jau meta pirmās garās ēnas pār ielām. Visi nakts dzērāji grābstījās ap laternu stabiem, negribīgi vilkdamies mājās; tikmēr zvejnieki lielos, melnos zābakos nosvērtā solī devās uz ostu un mans tēvs sāka grozīties pēc smaga miega. Kad viņš izvēlās no gultas, es ierāpoju savējā, pārvilku palagus pār smilšaino apģērbu, un jau pēc dažām sekundēm tētis atvēra durvis, lai pārbaudītu, vai esmu uz vietas.

Vai ar tevi viss labi?

Novaidējies aizgriezos ar seju pret sienu, un viņš aizgāja. Pamodies vēlā pēcpusdienā, atradu uz kopējās istabas galda zāles pret saaukstēšanos. Pasmaidījis bridi jutu sirdsapziņas ēdas, ka biju tētim melojis. Pēc tam sāku uztraukties, ka viņš staigā gar zemesragiem ar binokli un piezīmju grāmatiņu rokā, iespējams, traka aitu slepkavas sabiedrībā.

Izberzējis no acīm miegu un uzmetis plecos lietus necaurlaidīgu jaku, devos apgaitā uz pilsētu un tuvākajām klintīm un pludmalēm, cerēdams ieraudzīt tēti vai dīvaino ornitologu (lai apskatītu viņa acis), tomēr nemanīju nedz vienu, nedz otru. Metās jau mijkrēslis, kad beidzot padevies atgriezos Priesteru alā, kur atradu tēti pie bāra letes raujam iekšā kārtējo aliņu. Spriežot pēc iztukšotajām pudelēm, viņš jau bija tur labu laiciņu.

Apsēdies blakus, pajautāju, vai viņš nav redzējis bārdaino ornitologu. Tētis atbildēja, ka ne.

Labi, bet, ja manīsi, izdari man pakalpojumu un turies no viņa pa gabalu, norunāts? es sacīju.

Tētis uz mani dīvaini paskatījās.

Kāpēc?

Viņš man krīt uz nerviem. Vai tik nav aptaurēts? Varbūt tieši viņš noslaktēja aitas?

No kurienes tev tik jocīgas iedomas?

Gribējās visu izstāstīt, lai tētis mani beidzot saprot un sniedz tēvišķu padomu. Tobrīd tiešām vēlējos pagriezt laika ratu atpakaļ: lai mēs nebūtu uz šejieni braukuši, lai es nebūtu atradis mis Peregrīnes vēstuli, lai varētu atgriezties pagātnē, kad vēl biju puslīdz parasts bagātnieku bērns pilsētas nomalē. Bet es sēdēju un tukši vāvuļoju, mēģinādams atcerēties, kāda man bija dzīve neizmērojami tālajā ērā pirms četrām nedēļām un kāda tā būs pēc četrām nedēļām, tomēr nekādi nespēju iztēloties. Beigās vairs nebija, par ko runāt, un es devos augšā pa kāpnēm, lai pabūtu vienatnē.

DESMITĀ NODAĻA

Tresdoenas nakti, kad jau šķita, ka esmu ticis par sevi  skaidrībā, tomēr biju kļūdījies. Svētdienas rītā abi ar tēti grasījāmies kravāt mantas un doties mājup. Man bija vēl dažas dienas, kurās izšķirties. Palikt vai braukt projām īsti laba nešķita ne viena, ne otra izvēle. Kā lai palieku te, atsakoties no savas pasaules? Bet vai varēju doties mājās, zinādams patiesību?

Visļaunākais bija tas, ka nezināju, kam lūgt padomu. Par tēti nevarēja būt ne runas. Emma bieži un kaismīgi pamatoja, kāpēc man jāpaliek, protams, nepieminot, ka man jāatsakās no savas dzīves (lai cik bāla tā šķita), tāpat arī kā jutīsies mani vecāki, zaudējuši vienīgo bērnu, tāpat arī smacējošo sajūtu cilpā (kā viņa pati atzina). Emma uzsvēra tikai vienu:Kopā ar tevi būs labāk!

No mis Peregrīnes bija vēl mazāk labuma. Viņa atbildēja, ka nevar pieņemt lēmumu manā vietā, un vispār atteicās to apspriest. Tomēr sapratu, ka arī direktore grib, lai palieku: tā būtu drošāk ne tikai man, bet arī visiem pārējiem cilpas iemītniekiem. Taču es negribēju visu mūžu pavadīt sargsuņa lomā. (Šobrīt man jau modās aizdomas, ka vectēvs bija juties tāpat un zināmā mērā tādēļ pēc kara bija atteicies te atgriezties).

Pievienojies brīnumbērniem, es nepabeigtu vidusskolu un neiestātos koledžā man būtu liegta parastā jauniešu dzīve. Tomēr savā pasaulē man visu laiku būtu jādomā, kaneesmu normāls, un, ja mani vajātu tukšpauri, dzīve ārpus cilpas droši vien ātri aprautos. Līdz nāvei vai katru dienu būtu jādreb bailēs, jāmet skatiens pār plecu, naktis jāmokās murgos, gaidot, kad viņi ieradīsies un mani piebeigs. Tas taču bija daudz ļaunāk nekā iztikt bez koledžas.

Bet tad man ienāca prātā, ka varbūt ir trešais variants. Kāpēc es nevarētu tāpat kā vectētiņš Portmens piecdesmit gadus dzīvot, novecot un apkarot tukšpaurus ārpus cilpas?

Tikmēr iekšējā balss mani nosodīja:Muļķi, viņš taču bija militāri izglītots. Rūdīts kara vilks. Viņa rīcībā bija pilns skapis ieroču ar apgrieztiem stobriem. Salīdzinājumā ar tevi vectēvs bija Rembo.

Bet es taču varētu iestāties šaušanas kursos, optimists mani strīdējās pretī.Apgūt karatē. Izstrādāt rīcības plānu.

Tu joko? Tu nespēji aizstāvēties pat vidusskolā! Tev nācās piekukuļot par miesassargu kādu dauzoņu. Ja kāds pagrieztu uz tavu pusi īstu ieroci, tu pielaistu bikses.

Nepielaistu gan.

Tu taču esi vārgulis. Neveiksminieks. Tāpēc jau vectēvs tev neatklāja, kas viņš bija īstenībā. Viņi zināja, ka tu netiksi ar to galā.

Aizveries! Aizveries!

Vairākas dienas domās mētājos turp un atpakaļ. Palikt vai doties projām? Mani apsēda neizlēmība. Tikmēr tēta grāmatas projekts izlaida garu. Jo mazāk viņš strādāja, jo vairāk zaudēja drosmi, un, jo mazāk drosmes, jo vairāk laika tika atvēlēts bāram. Savu mūžu nebiju redzējis, ka tētis tā plītē sešus septiņus alus vienā vakarā -, un, kad viņš bija tādā stāvokli, negribēju rādīties tuvumā. Tētis sadrūmis klusi īgņojās, bet, kad atvēra muti, teica to, ko negribēju zināt.

Vienudien tava māte mani pametis, kādu vakaru viņš paziņoja. Ja es tuvākajā nākotnē neko nemainīšu, manuprāt, viņa var to izdarīt.

Sāku no tēva vairīties. Nezinu, vai viņš to ievēroja. Kļuva nomācoši viegli samelot, kurp eju un kāpēc.

Tikmēr mis Peregrlne bērnunamā ieviesa gandrīz vai komandantstundu. Tika izsludināts, var teikt, karastāvoklis: mazākie bērni nekur nedrīkstēja iet bez pavadoņa, lielākie -tikai divatā, un mis Peregrlnei bija jāzina, kur ikviens ir katrā bridi. Jau prasīt atļauju bija īsts pārbaudījums.

Tika izveidota sardze uz maiņām; tā darbojās visu diennakti, vērojot, kas notiek mājas priekšā un aizmugurē. Augu dienu un lielu daļu nakts no logiem skatījās garlaikotas sejas. Tiklīdz kāds tuvojās mājai, bērni paraustīja ķēdīti un mis Peregrines istabā atskanēja zvans. Tas nozīmēja, ka ik reizi, kad ierados, viņa mani sagaidīja un sāka iztaujāt. Kas notiek ārpus cilpas? Vai neesmu redzējis kaut ko aizdomīgu? Vai esmu pārliecināts, ka neviens man nesekoja?

Nav brīnums, ka bērni sāka kļūt jocīgi. Mazākie trokšņoja, bet lielākos māca grūtsirdība, un viņi žēlojās par jaunajiem likumiem pietiekami skaļi, lai visi to dzirdētu. Gaisā virmoja traģiskas nopūtas, dažkārt tāpēc vien, ka istabā bija ienācis Milards. Hjū bites spietodamas dzēla visiem pēc kārtas, līdz beidzot tās tika padzītas no mājas, un Hjū pēc tam visu laiku sēdēja pie loga, bet stikla otrā pusē sijājās viņa bites.

Olīvija paziņoja, ka pazaudējusi svina kurpes, un tagad plivinājās pie griestiem kā muša, mezdama citiem uz galvas risu graudus, līdz tie pacēla acis un viņu ieraudzīja, un tad Olivija smējās tik sirsnīgi, ka viņas planēšanas spēja sagrīļojās, tāpēc vajadzēja pieķerties pie lustras, lai nenokristu. Tomēr visdīvaināk izturējās Enohs; viņš pazuda pagraba laboratorijā, kur veica ķirurģiskus eksperimentus ar māla kareivjiem Frankenšteina baisajā gaumē: amputēdams locekļus diviem, lai izveidotu trešo pretīgu cilvēku-zirnekli, vai sagrūzdams četras cāļu sirdis vienā krūšu dobumā, mēģinot radīt māla pārcilvēku ar neizsīkstošu sparu. Cits pēc cita pelēkie augumiņi neizturēja spriedzi, un pagrabs sāka atgādināt pilsoņu kara hospitāli.

Mis Peregrlne nepārtraukti kustējās, smēķēdama pīpi pēc pīpes, klibodama no istabas uz istabu un pārbaudīdama bērnus, it kā tie ārpus viņas redzesloka acumirkli varētu pazust. Vēl aizvien pa gaiteņiem klīda mis Eivoseta, kas, ik pa brīdim atguvusies no sastinguma, izmisīgi sauca vārdā zaudētos audzēkņus, līdz iekrita kādam rokās un tika nogādāta atpakaļ gultā. Mājā virmoja baiļpilni pieņēmumi par mis Eivosetas traģisko pārdzīvojumu un par to, kāpēc tukšpauri grib nolaupīt imbrines: sākot ar ērmotām teorijām, proti, lai radītu lielāko cilpu vēsturē, tik lielu, ka tā aprītu visu planētu, un beidzot ar smieklīgi optimistiskām idejām (lai uzturētu tukšpauriem sabiedrību, jo drausmīgie briesmoņi, lai ari bez dvēselēm, jutās gaužām vientuļi).

Beigās māju pārņēma šausminošs klusums. Ar divām dienām ieslodzījumā pietika, lai gaisotne atgādinātu letarģisko miegu. Uzskatīdama, ka ierastā dienas kārtība ir labākā aizsardzība pret depresiju, mis Peregrlne lūkoja visos modināt interesi par ikdienas mācību stundām, maltīšu gatavošanu, mājas uzturēšanu ideālā kārtībā. Taču bērni, ja vien nesaņēma tiešu rīkojumu, smagi atslīga krēslos, gurdeni skatījās pa aizvērtajiem logiem, šķirstīja simtreiz lasītās grāmatas ar cūku ausīm vai vienkārši gulēja.

Nebiju vēl redzējis Horācija īpašo spēju dzīvē, līdz kādu vakaru viņš sāka kliegt. Bariņā metāmies augšup pa kāpnēm uz jumtistabu, kur bija Horācija saīgpostenis, un atradām viņu sastingušu krēslā, šausmās vicinot rokas pa gaisu, it kā viņu būtu sagrābuši murgi dienas laikā. Sākumā Horācijs tikai brēca, bet tad sāka vaimanāt, ka jūras vārās un no debesīm birst pelni, pilnībā pārklājot zemi ar dūmu segu. Dažas minūtes pēc apokaliptiskā paziņojuma viņš laikam nogura, jo iekrita nemierīgā miegā.

Bērni kaut ko tādu jau bija piedzīvojuši pietiekami bieži, lai mis Peregrīnes albumā par tamlīdzīgiem notikumiem liecinātu fotoattēli, tāpēc zināja, kā rīkoties. Sekojot direktores norādījumiem, viņi paņēma Horāciju aiz rokām un kājām un aiznesa uz gultu. Pēc vairākām stundām pamodies, Horācijs teica, ka sapni neatceras un tas, ko viņš aizmirsis, reti piepildās. Pārējos tas apmierināja: tāpat jau netrūka uztraukumu. Bet es gan jutu, ka viņš kaut ko noklusē.

Ja kāds pazūd tādā mazpilsētiņā kā Kērnholma, to nevar nepamanīt. Tāpēc trešdien, kad Mārtiņš neatvēra muzeja durvis un neienāca Priestera alā kā allaž vakarā ieraut glāzīti labam miegam -, cilvēki sāka prātot, vai viņš nav saslimis, un, kad Keva sieva devās pārbaudīt un atrada Mārtiņa mājas ārdurvis vaļā, uz virtuves galda maciņu un brilles, bet pašu saimnieku ne, visi sāka pārlikt, vai viņš nav miris. Kad ari nākamajā dienā Mārtiņš neparādījās, tika izveidota viru vienība, kas devās pārmeklēt šķūņus, paskatīties zem apgāztām laivām, meklējot vecpuisi, kam garšo viskijs un kas sadzēries kaut kur nolūzis. Meklēšana tikko bija sākusies, kad īsviļņu radiouztvērējs paziņoja, ka Mārtiņa līķis izcelts no okeāna.

Sēdējām ar tēti bāriņā, kad to pateica ienākušie zvejnieki. Bija tikko pāri pusdienai, bet tētis principa dēļ bija pasūtījis alu, un jau pēc dažām minūtēm kāds zvejnieks atklāja, kas noticis.

Vilku pie Ganeta raga tīklus, viņš iesāka, un tie bija tik smagi kā vēl nekad. Tas šķita ērmoti, jo parasti tur ķeras tikai sīkas zivteles, garneles un tamlīdzīgi nieki. Nospriedis, ka tīkls ieķēries krabju slazdā, paņēmu žebērkli un paķeksēju ap laivu, līdz jutu, ka aizķeras.

Mēs visi ar krēsliem sanācām tuvāk, kā klausīdamies baisu pasaku bērnudārzā.

Jā, skatos Mārtiņš. Varētu padomāt, ka nokritis no klints malas un ticis pa ķērienam haizivīm. Dievs vien zina, ko viņš nakts melnumā vienās apakšbiksēs un halātā meklēja uz klints.    ,

Viņš nebija apģērbies? Kevs pajautāja.

Gultai varbūt jā, zvejnieks atbildēja, bet ne jau pastaigai mitrā laikā.

Cilvēki aši aizlūdza par Mārtiņa dvēseli un cits pēc cita sāka izteikt savu viedokli. Necik ilgi, un istaba pārvērtās piedūmotā iereibušu šerloku holmsu perēklī.

Varbūt bija pamatīgā ķirsī, kāds minēja.

Bet varbūt pie klintīm ieraudzīja aitu slepkavu un dzinās tam pakaļ, bilda cits.

Un ko teiksiet par zaglīgo jaunatbraucēju? zvejnieks jautāja. Kurš dzīvo teltī.

Tētis apsēdās uz krēsla taisnāk.

Es viņam uzskrēju virsū, viņš pavēstīja. Aizvakar.

Pārsteigts uzlūkoju tēti.

Man tu neko neteici.

Gāju uz aptieku, baidīdamies, ka tā jau būs slēgta, bet viņš devās uz citu pusi, projām no pilsētas. Briesmīgi steidzās. Kad bijām blakus, aizķēru šo aiz pleca, lai pakaitinātu. Viņš apstājies paskatījās manī. Mēģināja iebiedēt. Izspēru viņam acīs, ka gribu zināt, ko viņš te dara un ko iecerējis. Teicu, ka cilvēkiem taču pieņemts pastāstīt par sevi.

Kevs pārliecās pāri bāra letei.

Nu un?

Domāju, ka metīsies man virsū, bet nē, aizgāja tālāk.

Vīri sāka cits pēc cita taujāt, ko ornitologs te dara, kāpēc

dzīvo teltī un daudz ko tādu, ko jau zināju. Man mēles galā dega viens vienīgs jautājums:

Vai neievēroji kaut ko neparastu? Sejā?

Tētis mirkli padomāja.

Nūjā, tik tiešām. Uz deguna saulesbrilles.

-Naktī?

Nolādēts, gatavais ērms!

Man sametās nelabi, iedomājoties, ka ar tēvu varēja notikt daudz kas ļaunāks par dūru vicināšanu. Jāpaziņo mis Peregrinei, turklāt ātri.

Va velns, Kevs norūca, Kērnholmā slepkavību nav bijis simt gadu. Bet kāpēc kādam vajadzēja nogalināt veco Mārtiņu? Bezjēdzīgi. Varu saderēt: pēc autopsijas uzzināsim, ka viņš pa taisno aizšāvās uz nākamo gadsimtu.

Varētu paiet krietns laika sprīdis, zvejnieks sacīja. Tuvojas vētra, un laika ziņās sola kārtīgu bliezienu. Trakāko šogad.

Laika ziņās sola, Kevs norūca. Es tiem stulbeņiem

neticētu pat tad, ja viņi teiktu, vaišobrīd līst vai ne.

* * *

Salinieki bieži izteica drūmus pareģojumus, ko dabas māte būs pataupījusi Kērnholmai (viņu dzīve taču bija atkarīga no klimatiskajiem apstākļiem, turklāt viņi visi bija dzimuši pesimisti), taču šoreiz apstiprinājās visļaunākie pareģojumi. Vējš un lietus, kas šaustīja salu visu nedēļu, pieņēmās spēkā un tonakt pārvērtās vētru virknē, kas velnišķīgi saslēdza debesjumu un sakūla jūru putās. Mārtiņa slepkavības un laikapstākļu dēļ pilsētā bija iestājusies tāda pati komandantstunda kā bērnunamā. Neviens negāja laukā no mājas. Slēģi bija aizvērti, durvis cieši aizbultētas. Piesietās laivas spēcīgajās brāzmās grabēja, un neviens nedevās jūrā: atstāt ostu tādā aukā varēja vienīgi pašnāvnieks. Iekams jūra nebija pierimusi, cietzemes policija nevarēja atbraukt pēc Mārtiņa mirstīgajām atliekām, tāpēc pilsētnieku ziņā palika nepatīkams jautājums: ko iesākt ar līķi? Beigās tika nolemts, ka zivju tirgotājs, kura rīcībā bija vislielākie ledus krājumi, noliks viņu veikala noliktavā, vēsumā starp lašiem, mencām un citām zivīm, kas, tāpat kā Mārtiņš, bija izvilktas no jūras.

Tēvs stingri piekodināja nespert kāju laukā no Priesteru alas, taču man bija arī citi norādījumi, proti, jāziņo mis Peregrīnei par dīvainiem notikumiem, un, ja tiem nevarētu pieskaitīt aizdomīgu nāvi, tad nezinu, ko vispār varētu. Tāpēc tonakt, simulēdams gripas uzliesmojumu, ieslēdzos istabā, bet pēc tam izlīdu laukā pa logu un norāpos pa notekcauruli zemē. Neviens cits muļķis nebāza laukā pat degunu, tāpēc skrēju kapājošā lietū tieši uz galveno ceļu, nebaidīdamies, ka mani kāds ieraudzīs, cieši savilcis ap kaklu jakas kapuci.

Kad sasniedzu mērķi, mis Peregrīne, uzmetusi man skatienu, uzreiz saprata, ka noticis kaut kas ļauns.

Kas atgadījies? viņa jautāja, pētīdama mani ar piesarkušajām acīm.

Izstāstīju visus trūcīgos faktus un noklausītās baumas, un mis Peregrines seja kļuva pelnu pelēka. Viņa steigšus ieveda mani dzīvojamā istabā, kur, panikas pārņemta, sasauca visus bērnus, kurus varēja atrast, un tad aizkliboja meklēt pārējos, kas ignorēja saucienus. Istabā sanākušie bērni apjukuši mīņājās.

Emma un Milards ievilka mani stūri.

Kas viņai lēcies? Milards pajautāja.

Klusā balsī izstāstīju par Mārtiņu. Milards dziļi ieelpoja, bet Emma, sakrustojusi uz krūtīm rokas, izskatījās gaužām satraukta.

Vai tiešām tik ļauni? es prasīju. Manuprāt, tie nevarētu būt tukšpauri. Viņi taču vajā tikai īpatņus, vai ne?

Emma novaidējās.

Tu pastāstīsi, vai ari tas jādara man?

Tukšpauri daudz labprātāk izvēlas īpatņus nekā parastus mirstīgos, Milards iesāka, taču uzturam izmanto jebkuru svaigu gaļu.

Tieši pēc tā var pateikt, ka tuvumā ir tukšpauri, Emma paskaidroja. Līķis pēc līķa. Tāpēc jau viņi klaiņo. Ja viņi tik bieži nepārceltos, viņus būtu vieglāk atmaskot.

Cik bieži? Man pār muguru pārskrēja skudriņas. Proti, cik bieži viņiem jāēd?

Ai, viņi ir baigie rīmas, Milards atbildēja. Gādājot tukšpauriem maltītes, nebūtnes pavada lielu daļu laika. Ja var, sameklē īpatņus, taču lauvas tiesa enerģijas un pūļu aiziet, medījot parastus upurus dzīvniekus un cilvēkus un pēc tam slēpjot nozieguma pēdas. Milards skaidroja kā zinātnieks, kas spriež par ne pārāk interesantām grauzēju sugu varietātēm.

Bet vai nebūtnes nevar pieķert? es jautāju. Ja jau viņi slepkavo cilvēkus, vai, jūsuprāt…

Viens otrs jau ir iekritis, Emma atbildēja. Varu saderēt, ka par dažiem gadījumiem būsi dzirdējis, ja vien klausies ziņas. Vienam ledusskapī atrada cilvēku galvas, bet ķidas katlā uz lēnas uguns, it kā viņš gatavotu Ziemassvētku pusdienas. Tas notika tavā pasaulē, manuprāt, ne pārāk sen.

Kā pa miglu atcerējos sensacionālu televīzijas vakara ziņu speciālizlaidumu par sērijveida slepkavu-kanibālu no Milvoki, kurš tika apcietināts apmēram tādos šaušalīgos apstākļos.

-Jūs domājat… Džefriju Dāmeru?

Manuprāt, tā to kungu sauca, jā. Milards pamāja ar galvu. īpatnējs gadījums. Laikam jau šis nebija zaudējis apetīti uz svaigiem produktiem, lai gan daudzus gadus vairs nebija tukšpauris.

Paklau, manuprāt, jūs pārāk daudz zināt par nākotnes notikumiem, es atbildēju.

Emma viltīgi pasmaidīja.

Putns noklusē tikai par nākotnes labumiem, bet vari nešaubīties, ka pretīgos notikumus izstāsta.

Atgriezās mis Peregrīne, vilkdama aiz krekla piedurknes Enohu un Horāciju. Visi sasprindzināja uzmanību.

Tikko pienāca jaunumi par kārtējiem draudiem, direktore paziņoja, atzinīgi man pamādama. Ārpus cilpas aizdomīgos apstākļos miris cilvēks. Ej nu sazini, vai tas bija negadījums vai ari bīstams drauds mūsu drošībai, tomēr jāsagatavojas uz visļaunāko. Līdz nākamajam paziņojumam neviens nedrīkst iziet no mājas, pat vākt dārzeņus vai atnest zosi vakariņām ne.

Visi reizē novaidējās, un mis Peregrīne paaugstināja balsi.

Mums vairākas dienas būs jāiztur pārbaudījums. Lūdzu ari turpmāk saglabāt pacietību.

Visapkārt cēlās rokas, taču direktore, nelikdamās ne zinis par jautājumiem, devās pārbaudīt durvis, vai tās ir kārtīgi aizslēgtas. Panikas pārņemts, metos nopakaļ. Ja salā notiek šausmu lietas, mani varētu nogalināt, tikko pārkāpšu cilpas robežu. Bet, palikdams te, pametīšu briesmās tēvu, nemaz nerunājot par to, ka viņš par mani uztrauksies. Otrā iespēja šķita vēl ļaunāka.

Man jāiet, panācis mis Peregrini, teicu.

Viņa ievilka mani tukšā istabā un aizvēra durvis.

Muti ciet! viņa pavēlēja. Mani likumi jāievēro. Tas, ko teicu, attiecas ari uz jums. Neviens neizies laukā no mājas!

Bet…

Līdz šim pieļāvu bezprecedentu jūs pats lēmāt, kad nākt un iet, izrādot cieņu jūsu unikālajam stāvoklim. Taču tagad jums, iespējams, kāds uz šejieni sekoja, radot draudus manu audzēkņu drošībai. Turpmāk vairs neļaušu jums pakļaut briesmām nedz viņus, nedz sevi.

Vai tiešām jūs nesaprotat? es dusmīgi prasīju. Ūdens satiksme pārtraukta. Cilvēki nevar tikt laukā no pilsētas. Mans tētis ari. Vai tiešām domājat, ka mani aizkavēs dažas aizslēgtas durvis?

Iespējams. Bet, ja jūs tik uzstājīgi vēlaties tikt projām, es kategoriski aizliegšu jums te vairs rādīties.

Biju tik satriekts, ka sāku smieties.

Bet jums taču manivajag, es sacīju.

Jā, vajag, viņa atbildēja. Jūs mums esat ļoti nepieciešams.

* * *

Iebrāžos Emmas istabā, kur mani sagaidīja cerību iziršanas aina, tikpat kā Normena Rokvēla gleznā ja mākslinieks būtu pievērsies cilvēku smagajai dzīvei cietumā. Bronvīne kokaini skatījās laukā pa logu. Enohs sēdēja uz grīdas, ar nazi apstrādādams cietu māla piku. Emma bija uztupusies uz gultas malas un, atspiedusi elkoņus uz ceļgaliem, plēsa ārā no blociņa lapas un dedzināja starp pirkstiem.

Tu esi atgriezies! ieraudzījusi mani, viņa iesaucās.

Es nemaz netiku projām, atbildēju. Mis Peregrīne nelaida.

Visi klausījās, kā sūkstos par savu ķezu.

-Ja mēģināšu aiziet, mani no šejienes izrakstīs.

Emmas plaukstās uzliesmoja viss blociņš.

To viņa var izdarīt! meitene iesaucās, aizmirsusies apsvilinādama pirkstus un tagad tos laizīdama.

Viņa var darīt, ko grib, sacīja Bronvlne. Kā jau Putns.

Atnācu tikai tāpēc, lai pateiktu, ka dodos projām, vēlas viņa to vai ne. Neesmu nekāds cietumnieks un neslēpšu galvu smiltis, kad manam tēvam, iespējams, draud nopietnas briesmas.

Tādā gadījumā iešu tev līdzi, paziņoja Emma.

Tu joko, sacīja Bronvīne.

-Nē.

Tā būtu septiņdesmit procentu liela muļķība, paziņoja Enohs. Tu pārvērtīsies vecā, grumbainā žāvētā plūmē. Un kam tu tāda būsi vajadzīga? Viņam?

Nepārvērtīšos, Emma atbildēja. Ārpus cilpas jāuzturas stundām ilgi, tikai tad laiks tevi notvers, un mēs jau tik ilgi nebūsim projām, vai ne, Džeikob?

Gudri tas nav, es sacīju.

Gudri? Enohs turpināja. Emma pat nenojauš, ka liek uz spēles visu savu dzīvi!

Direktorei tas nepatiks, Bronvlne konstatēja acīmredzamo faktu. Viņa mūsnogalinās, Em.

Emma piecēlās un aizvēra durvis.

Viņa jau nu mūs nenogalinās, meitene atbildēja. To izdarīsviņi. Un, ja ne, varbūt dzīve būs ļaunāka par nāvi. Putns mūs tur tik šaurā sprostā, ka grūti elpot, un tikai tāpēc, ka pašai nepietiek dūšas stāties pretī tam, kas notiek tur!

Vai ari ne tur, secināja Milards, par kura klātbūtni es pat nenojautu.

Bet viņai tas nepatiks, Bronvīne atkārtoja.

Emma kaujinieciski spēra soli uz draudzenes pusi.

Cik ilgi var slēpties zem šīs sievietes brunčiem?

Varbūt esi aizmirsusi, kas notika ar mis Eivosetu? -Milards pajautāja. Viņas audzēkņus aizveda projām, bet mis Bantingu nogalināja tāpēc vien, ka viņa atstāja cilpu! Ja viņi būtu palikuši iekšā, nekas nebūtu noticis.

Nekas? Emma šaubījās. Tas tiesa, tukšpauri nespēj iekļūt cilpā. Bet nebūtnes gan, un tieši viņi izvilināja bērnus ārā. Vai tiešām mums jāsēž kā perētājvistām, gaidot, kad viņi ienāks pa durvīm? Ko tad, ja viņi izdomās atklāti ierasties ar šaujamieročiem?

Es viņu vietā tā darītu! teica Enohs. Pagaidītu, līdz visi aizmieg, un pēc tam ieslīdētu pa skursteni kā Santaklauss un BLADĀC! viņš tēloja, ka tēmē ar revolveri uz Emmas spilvenu. Izšķaidītas smadzenes uz sienām!

Paldies par mierinājumu, Milards nopūtās.

Mums jādod trieciens, pirms viņi vēl nav apķērušies, ka esam sagatavojušies, Emma sacīja. Mums viņi jāpārsteidz!

Bet kurš no mums tad zina, kur viņus meklēt?

Uzzināsim!

Un kā tu iesaki to izdarīt? Klaiņot, līdz ieraugi tukšpauri? Un tad?Atvainojiet, vai jūs gadījumā neesat izdomājuši, kā sacīt jāsaka, mūs apēst?

Mums ir Džeikobs, Bronvīne atbildēja. Viņš briesmoņus redz.

Man aizžņaudzās rīkle: ja izveidosies mednieku vienība, uz maniem pleciem gulsies atbildība parvisu drošību.

Esmu redzējis tikai vienu, brīdināju, tāpēc par īstu lietpratēju sevi neuzskatu.

Ko tad, ja viņš neko neievēros? Milards prasīja. Tas nozīmētu, ka briesmoņus neredz itin neviens vai arī viņi slēpjas. Būsim tikpat gudri kā tagad.

Visi sadrūma. Milardam bija taisnība.

Rādās, ka atkal pārsvaru guvusi loģiskā domāšana, viņš secināja. Iešu izvārīt vakariņām biezputru un neiebildīšu, ja kāds dumpinieks man piebiedrosies.

Viņš piecēlās, nočīkstot gultas atsperēm, un devās uz durvīm, taču nebija vēl izgājis, kad Enohs pielēca kājās.

Es zinu! viņš vērsās pie manis. Tas čalis, kuram, iespējams, uzbruka tukšpauris, kur viņu nolika?

Zivju tirgotavā.

Enohs saberzēja rokas.

Tad zinu, kā mēs varētu pārbaudīt, kas notika.

Nu, kā? Milards pajautāja.

Pajautāsim viņam pašam!

* * *

Izveidojām ekspedīcijas vienību. Man piebiedrojās Emma, kas neparko negribēja laist mani ceļā vienu, kā arī Bronvīne, kura nevēlējās izsaukt mis Peregrīnes dusmas, tomēr uzstāja, ka bez miesassarga mums neiztikt, un Enohs, kura plāns bija jāīsteno. Milards, kura neredzamība varētu noderēt, nepiedalījās, turklāt viņš bija jāuzpērk, lai mūs nenodotu.

Ja iesim bariņā, Putns neuzdrīkstēsies Džeikobu padzīt. Tad jau būs jāpatriec mūs visus četrus.

Es negribu, lai mani padzen! iesaucās Bronvīne.

Viņa neuzdrošināsies, Vīn! Tur jau tas suns aprakts. Turklāt, ja pagūsim atgriezties, pirms izslēdz gaismas, varbūt pat neievēros, ka bijām projām.

Mani gan māca šaubas, tomēr bijām vienisprātis, ka ir vērts riskēt.

Pasākums atgādināja bēgšanu no cietuma. Pēc vakariņām, kad mājā valdīja vislielākais juceklis un mis Peregrīne bija visvairāk nodarbināta, Emma izlikās ejam uz dzīvojamo istabu, bet es uz kabinetu. Pēc dažām minūtēm satikāmies gaiteņa galā pie kāpnēm, kur taisnstūrveida griestu daļa liecās lejup, atklājot trepes. Emma devās uz priekšu, bet es viņai sekoju un pēc tam uzvilku trepes augšā. Iegājām tumšā bēniņtelpā. Tās vienā galā bija viegli atskrūvējama lūka, pa kuru tikām laukā uz līdzenas jumta daļas.

Izgājuši laukā naktī, ieraudzījām citus, kas mūs jau gaidīja. Bronvīne mūs abus spēcīgi apskāva un pasniedza melnus mēteļus, kurus bija sameklējusi, acīmredzot lai pasargātu no vētras, kas trakoja ārpus cilpas. Jau grasījos pajautāt, kā tiksim zemē, kad ieraudzīju jumta galā plivināmies Olīviju.

Vai kādam nenesas prāts nolaisties ar izpletni? viņa, plati smaidīdama, jautāja.

Olīvija bija basām kājām, ar viduklim piesietu virvi. Gribēdams zināt, kas ir otrā galā, palūrēju pār jumta malu un ieraudzīju Fionu ar virvi rokā. Izkārusies laukā pa logu, viņa man pamāja. Kā redzams, mums bija atbalstītāji.

Tu pirmais! Enohs norēja.

Es? uztraucies atkāpos no jumta malas.

Pieķeries pie Olīvijas un lec! Emma mudināja.

Neatceros, ka mūsu plānā man būtu paredzēts salauzt kaulus.

Ja turēsies cieši pie Olīvijas, muļķīt, viss būs labi. Baigi jautri! Esam lēkuši ne reizi vien. Brīdi padomājusi, Emma piebilda: Nu, kādu reizīti.

Neredzēdams citu iespēju, saņēmos un tuvojos jumta malai.

Nebaidies! Olīvija mani drošināja.

Tev viegli teikt, es norūcu, tu jau nevari nokrist.

Olīvija apķēra mani ar rokām, un es viņu, un tad viņa

nočukstēja:

Viss kārtībā, aiziet!

Aizvēris acis, spēru soli tukšumā. Baidījos, ka kritīšu lejā, taču mēs lēni laidāmies zemē kā balons, no kura pamazām izplūst hēlija gāze.

Jauki, Olīvija sacīja. Tagad laid mani vaļā.

Paklausīju, un viņa svilpdama uzšāvās uz jumta. Pārējie

Olīviju pieklusināja un tad cits pēc cita ķērās viņai riņķī un laidās lejup pie manis. Tikuši zemē, zagāmies projām uz mežu, kura galotnes krāsoja mēnesnīca. Fiona un Olīvija mums pamāja. Varbūt es tikai tā iedomājos, taču vēja brāzmās mums māja arī dekoratīvie krūmu radījumi un Ādams atvadoties nopietni palocījās.

* * *

Purva malā apstājāmies atvilkt elpu, un Enohs, parakņājies savā uztūkušajā mētelī, sniedza mums visiem pēc kārtas pa marlē ietītam sainītim.

Ņemiet, viņš teica, viens es visu nestiepšu!

Kas tur ir? Bronvīne painteresējās un, attaisījusi vaļā, ieraudzīja brūnganas gaļas gabalu ar tajā iespraustām caurulītēm. Fui, kā smird! sarāvusies un aizgriezusi galvu, viņa iebrēcās.

Nomierinies, tā ir aitas sirds, nekas vairāk, Enohs atbildēja un pasvieda man līdzīgu sainīti.

Tas smirdēja pēc formaldehīda un pat caur marli bija nepatīkami mitrs.

Pielaidīšu bikses, ja man tāds būs jānes, Bronvīne izmeta.

Gribētu to redzēt, Enohs atņurdēja, laikam apvainojies. Paslēp lietusmētelī un uz priekšu!

Soļojām pa neredzamu cietzemes lenti cauri purvam. Biju te gājis tik bieži, ka gandrīz biju aizmirsis, cik bīstams var būt purvs, kas gadsimtu gaitā aprijis neskaitāmas dzīvības. Kad tikām līdz akmeņu krāvumam, piekodināju visiem aizpogāt lietusmēteļus.

Ko tad, ja kādu satiksim? Enohs pajautāja.

Izturieties dabiski, es atbildēju. Pateikšu, ka esat mani draugi no Amerikas.

Bet ja satiksim nebūtni? Bronvīne prasīja.

Būs jālaižas projām.

Un ja nu Džeikobs ieraudzīs tukšgalvi?

Tad, Emma sacīja, skriesim tā, it kā mums pakaļ dzītos pats nelabais.

Cits pēc cita ienirām akmens krāvumā, izgaisdami no rāmās vasaras nakts. Visapkārt bija klusums līdz brīdim, kad sasniedzām pēdējo kambari, kur gaisa spiediens pazeminājās un temperatūra kritās, un vētra auroja pilnā rīklē. Gājām uz grabošo trokšņu pusi. Apstājies brīdi ieklausījos, kā tuneļa galā mutuļo un kauc vētra. Kā zvērs būrī, kuram tikko pasnieguši ēdamo. Neatlika nekas cits kā piedāvāt tam sevi.

Nometušies uz ceļgaliem, ierāpojām, kā pašiem šķita, melnā caurumā. Zvaigznes patvērās aiz negaisa padebešiem. Lietusmēteļus šaustīja stindzinošs lietus. Zibens šautru gaismā izbalojām kā kauls, un pēc tam visapkārt šķita vēl tumšāk. Emma lūkoja iedegt plaukstās uguni, taču viņai neveicās labāk kā ar salauztām šķiltavām: dzirkstele plaukstā nočūkstēja neiedegusies. Drebēdami ietināmies ciešāk lietusmēteļos un salikuši gājām pretī aukai. Kājām sūcās klāt arvien biezāka migla, liekot orientēties vairāk pēc atmiņas nekā redzes.

Pilsētā lietus bungoja pie katras rūts un katrām durvīm, bet tās visas palika aizslēģotas un aizslēgtas, tāpēc, neviena neievēroti, pa pludojošajām ielām paskrējām garām vēja norautiem dakstiņiem, vientuļai aitai, kas nomaldījusies blēja, un norautai piebūvei, kas mētājās uz ceļa, līdz beidzot nonācām pie zivju tirgotavas. Veikala durvis bija aizslēgtas, taču pietika ar diviem būkšķošiem Bronvlnes belzieniem, lai tās atsprāgtu vaļā. Noslaucījusi plaukstu lietusmēteļa oderē, Emma beidzot spēja uzšķilt liesmu. Kad ievedu visus veikalā, no stikla vitrīnas uz mums noskatījās store ar ieplestām acīm. Pagājām garām letei, kur Dailens vadīja savas dienas, čukstus lādēdamies un tīrīdams zivis, un tad jau stāvējām pie rūsas izķēmotām durvīm. Aiz tām bija neliela saldētava īstenībā būcenis ar skārda jumtu un robustām dēļu sienām. Pa spraugām kā starp bojātiem zobiem spiedās lietus. Nojumē mūs sagaidīja ducis taisnstūrveida siļu ar ledu, kas bija uzliktas uz steķiem.

Kurā viņš ir? Enohs prasīja.

Nezinu. Es paraustīju plecus.

Emma grozīja delnās liesmu, bet mēs, pārējie, staigājām gar silēm, mēģinādami uzminēt, kurā nav zivju līķi vien. Visas izskatījās vienādas: ledus zārki bez vākiem. Lai atrastu Mārtiņu, acīmredzot vajadzēs pārmeklēt visas siles.

Es nepiedalos, Bronvīne paziņoja. Negribu viņu redzēt. Man nepatīk miroņi.

Man arī ne, bet mums tas jādara, Emma atbildēja. Mums visiem ir viens uzdevums.

Tad nu izvēlējāmies katrs savu sili un rakājāmies kā suņi, kas meklē kaulus puķu dobē; ar plaukstām grābām un likām zemē ledus kalnus. Iztukšojis vienu sili līdz pusei, vairs nejutu pirkstus, un tad Bronvīne iekliedzās. Pagriezies redzēju, ka viņa steberē projām no siles, aizklājusi ar plaukstu muti.

Metāmies pie Bronvlnes, lai redzētu, ko viņa atklājusi. No ledus rēgojās sasalusi plauksta ar spalviņām.

Uzdrīkstos teikt, ka esi atradusi īsto, Enohs paziņoja.

Mēs caur pirkstiem noskatījāmies, kā viņš skrāpē nost ledu,

lēni atklādams mirušā cilvēka roku, pēc tam rumpi un beigās visu Mārtiņa daudz cietušo ķermeni.

Baisa aina. Locītavas bija izlocītas uz visām pusēm. Krūškurvis atgriezts vaļā un iztukšots, bet iekšā salikts ledus. Ieraugot Mārtiņa seju, mums visiem aizrāvās elpa. Puse no tās bija uzburbusi sarkana, āda sloksnēm atkārusies kā sadriskāta maska. Otrā puse bija puslīdz saglabājusies, tā ka varēja Mārtiņu pazīt: apakšžoklis ar bārdiņu, robains vaiga un pieres fragments, blāvi zaļa acs ar tukšu skatienu. Mārtiņš bija tikai apakšbiksēs un apdriskātā frotē halātā. Tā ģērbies, viņš nevarēja naktī iet uz klintīm. Kāds vai kaut kas viņu bija uz turieni aizvilcis.

Smagi cietis, Enohs secināja, novērtēdams mirušo kā ķirurgs gandrīz bezcerīgu slimnieku. Teikšu jums, kā ir: var neizdoties.

Mums jāmēģina, Bronvīne sacīja, varonīgi pienākusi kopā ar mums pie siles. Ja jau esam atnākuši, vismaz jāpamēģina.

Pavēris vaļā lietusmēteli, Enohs izņēma no iekškabatas vienu no iesaiņotajām sirdīm. Man ienāca prātā hokeja vārtsarga cimds, ieliecies uz iekšu.

-Ja viņš pamodīsies, Enohs brīdināja, diez cik laimīgs nebūs. Tāpēc turieties pa gabalu un nesakiet, ka es jūs nebrīdināju.

Visi labprāt atkāpāmies, izņemot pašu Enohu, kurš, piespiedies silei, iegremdēja roku ledū, kas pildīja Mārtiņa krūtis, un sāka rakāties, it kā ledusskapi meklēdams skārdeni. Pēc mirkļa Enoha plauksta kaut kur ieķērās, bet otru, kurā bija aitas sirds, viņš pacēla virs galvas.

Mārtiņa augums pēkšņi noraustījās, un aitas sirds sāka pukstēt, izsprauslodama asiņainu sālījuma migliņu. Enohs elpoja aprauti, sekli. Šķita, ka viņš kaut ko noskaņo. Pētīju Mārtiņa augumu, vai tajā neparādās dzīvības pazīmes, bet viņš gulēja mierīgi.

Tikmēr sirds Enoha plaukstā pukstēja arvien lēnāk, un tās krāsa izbālēja līdz melni pelēkai, atgādinot saldētavā ilgi glabātu gaļu. Nosviedis sirdi zemē, Enohs ar otru roku pamāja man. Izvilku no kabatas sirdi un atdevu. Enohs sāka visu no gala, un sirds sūknēja un raustījās labu bridi, līdz kļuva arvien vārgāka tāpat kā pirmā. Enohs atkārtoja to visu trešo reizi, izmantodams Emmai uzticēto sirdi.

Bija palikusi tikai viena sirds, pie Bronvīnes, un tā bija pēdējā Enoha iespēja. Viņa seja saspringa vēl vairāk, kad viņš pacēla virs Mārtiņa robustā zārka sirdi un saspieda to, it kā gribētu izspiest tai cauri pirkstus. Sirds sāka drebēt un trīcēt kā pārkarsis dzinējs, un Enohs iekliedzās:

Mosties, aizgājēj! Mosties!

Manīju dzīvības uzplaiksnījumu. Kustību zem ledus. Gaidot dzīvības pazīmes, pieliecos tik tuvu, cik nu varēju paciest. Labu bridi nekas nenotika, bet tad Mārtiņa ķermenis strauji, spēcīgi izliecās, it kā saņēmis tūkstoš voltu triecienu. Emma iespiedzās, un mēs ar Bronvīni atsprāgām atpakaļ. Kad nolaidu no sejas rokas, Mārtiņa seja bija pagriezta uz manu pusi un ar plēvi pārklātā acs drudžaini grozījās, līdz beidzot apstājās, šķiet, pie manis.

Viņš tevi redz! Enohs iebrēcās.

Es pieliecos. Mirušais oda pēc mēslotas zemes, sālsūdens un vēl kaut kā sliktāka. No Mārtiņa plaukstas nokrita ledus; brīdi tā trīcēdama cēlās gaisā, novārgusi un zilgana, un tad apstājās uz manas rokas. Apslāpēju sevī vēlmi to atgrūst.

Mārtiņa lūpas pavērās, žoklis sakustējās. Noliecos zemāk, lai kaut ko saklausītu, taču nebija jau, ko dzirdēt.Tas taču nav iespējams, es domāju,plaušas sairušas. Tikmēr Mārtiņš negaidot kaut ko klusi izdvesa, un es pieliecos vēl tuvāk -gandrīz vai piespiedu ausi pie viņa sasalušajām lūpām. Nezin kāpēc atcerējos lietus novadcauruli pie mūsu mājas: ja tai pieliku ausi un pagaidīju, līdz pieklust satiksmes trokšņi, varēju dzirdēt pazemes straumju čukstus, kuras bija apbedītas pilsētas celšanas laikā, tomēr plūda, ieslodzītas mūžīgā naktī.

Visi sanāca man apkārt, taču mirušo cilvēku dzirdēju tikai es. Vispirms viņš izrunāja manu vārdu.

Džeikobs.

Man caur smadzenēm izšāvās bailes. -Jā-

Es biju miris. Vārdi naca lēnām, kā pilot sīrupam. Viņš pārlaboja pats sevi: Esmu miris.

Pastāstiet, kas ar jums notika, es lūdzu. Vai spējat kaut ko atsaukt atmiņā?

Iestājās klusuma bridis. Caur sienu spraugām svilpoja vējš. Mārtiņš kaut ko teica, bet es nesapratu.

Atkārtojiet. Lūdzu, Mārtiņ!

Viņš mani nogalināja, mirušais čukstēja.

-Kas?

Mans vecais vīrs.

Jūs gribat teikt Ogijs? Jūsu tēvocis?

Mans vecais vīrs, Mārtiņš atkārtoja. Viņš izauga liels. Un stiprs, zvērīgi stiprs.

Kas tad, Mārtiņ?

Acs aizvērās, un es nobijos, ka Mārtiņš aizgājis uz visiem laikiem. Pametu skatienu uz Enohu. Viņš pamāja. Sirds viņa rokās vēl pukstēja.

Mārtiņa acs zem plakstiņa noraustījās. Viņš atkal sāka runāt lēni, bet vienmērīgi, it kā skaitīdams:

Simtiem paaudžu viņš gulēja, salocījies kā auglis Zemes noslēpumainajā dzemdē, pārtikdams no saknēm, naktīs briezdams kā vasaras auglis, kas iekonservēts un aizmirsts pieliekamajā, līdz zemnieks ar lāpstu izcēla viņu dienas gaismā, raupja vecmāte un neparasts auglis.

Mārtiņš, lūpām drebot, pieklusa, un īsajā pārtraukumā Emma pieskrēja man klāt un čukstus pajautāja:

Ko viņš tur runā?

Nezinu, es atbildēju, bet izklausās pēc poēmas. Mārtiņš turpināja drebošā balsi, taču pietiekami skaļi, lai

dzirdētu visi:

Melns veidols, maigā seja kvēpu krāsā, savītušie locekļi kā ogļu dzīslas, no izskaloto pēdu spilventiņiem nokarājas sačokurojušās vīnogas…

Man beidzot pielēca, kas tā par poēmu. Mārtiņa sacerējums par purva zēnu.

Ai, Džeikob, kā es par viņu rūpējos! Mārtiņš turpināja. Slaucīju no stikliem putekļus, mainīju zemi un iekārtoju mājvietu, it kā viņš būtu mans lielais, daudz cietušais bērns. Rūpējos tik ļoti, bet… Mārtiņš sāka trīcēt, un pa viņa vaigu noritēja asara, kas tūlīt sasala. Bet viņš mani nogalināja.

Vai jūs runājat par purva zēnu? Veco vīru?

Laidiet mani atpakaļ, Mārtiņš lūdzās. Man sāp. Viņa aukstā roka trinās man pie pleca, bet balss pamazām

dzisa.

Uzmetu lūdzošu skatienu Enoham. Saņēmis sirdi ciešāk, viņš papurināja galvu.

Bet tagad gan aši, draugs, viņš sacīja.

Un tad man pielēca. Mārtiņš runāja par purva zēnu, taču īstenībā viņu nogalināja kāds cits.Viņi kļūst redzami mums, pārējiem, vienīgi uzņemot barību, mis Peregrlne man bija atklājusi, vārdu sakot, kad ir jau pārvēlu. Mārtiņš nakts tumsā bija ieraudzījis tukšpauri, kad tas viņu jau plosīja, maldīgi noturēdams to par savu vērtīgāko eksponātu.

Mani uzbangoja vecās bailes, sakarsēdamas visu augumu. Pagriezos pret pārējiem.

Viņu ir apstrādājis tukšpauris, es paziņoju. Un tas atrodas tepat, kaut kur uz salas.

Pajautā, kur, Enohs mudināja.

Mārtiņ, kur? Man jāzina, kur tieši jūs viņu redzējāt.

Lūdzu. Man sāp.

Kur jūs viņu redzējāt?

Viņš pienāca pie manām durvīm.

Vai to izdarīja vecais vīrs?

Mirušā elpa dīvaini raustījās. Bija grūti uz Mārtiņu skatīties, tomēr piespiedu sevi sekot viņa acs skatienam, kas pacēlās un sastinga man aiz muguras.

Nē, Mārtiņš atbildēja, viņš.

Mums pēkšņi uzspīdēja gaisma, un skaļa balss norēja:

Kas te notiek?

Emma sakļāva plaukstu, un liesma apdzisa, bet Bronvīne aizstājās priekšā silei, piesegdama Mārtiņu.

Mēs nemaz negribējām ielauzties, Bronvīne sacīja. Tūdaļ jau iesim projām, tik tiešām!

Palieciet uz vietas! vīrs kliedza neskanīgā balsī.

Apžilbināts neredzēju seju, taču atnācēju nodeva jakas,

savilktas viena uz otras. Ornitologs!

Kungs, mēs neesam visu dienu ēduši, Enohs nu reiz činkstēja kā divpadsmitgadīgs puišelis. Gribējām paķert zivi vai divas, vairāk neko, goda vārds!

Tiešām? vīrs jautāja. Vienu jau laikam esat izvilkuši. Palūkosim, kas tā par zivi.

Vīrietis spīdināja lukturi turp un atpakaļ, it kā gribēdams ar gaismas staru mūs izšķirt. Paejiet malā!

Mēs paklausījām, un gaisma pārslīdēja pār Mārtiņa līķi -bezgaumīgu sabrukuma ainu.

Tā nu gan ir ērmota zivs, vai ne? svešais aukstasinīgi sacīja. Droši vien svaiga. Vēl kustas!

Gaismas stars apstājās uz Mārtiņa sejas. Viņa acs izvalbījās, bet lūpas mēmi kustējās refleksa dēļ, dziestot Enoha iedvestajai dzīvībai.

Kas jūs esat? Bronvīne paģēroši noprasīja.

Atkarībā no tā, par ko jūs jautājat, ornitologs atbildēja. Turklāt tas nebūt nav tik svarīgi kā tas, ka man ir zināms, kas esatjūs.

Apspīdinādams mūs visus pēc kārtas, viņš runāja, it kā atklādams slepenus dosjē:

Emma Blūma, dzirkstele, pamesta cirkā, kad vecākiem neizdevās meitu nevienam pārdot. Bronvīne Brantlija, vellata, garšo asinis, neapzinājās savu spēku, līdz kādu nakti pārlauza draņķa patēvam sprandu. Enohs O'Konors, mirušo augšāmcēlējs, dzimis bēru rīkotāju ģimenē, kas nespēja saprast, kāpēc zaudē klientus.

Redzēju, ka visi no svešinieka novēršas. Beigās gaisma apstājās pie manis.

Un Džeikobs. īpatna gan tev tagad sabiedrība.

Kā jūs zināt manu vārdu?

Ornitologs nokāsējies sāka runāt pavisam citā balsī.

Vai tiešām tu mani jau esi aizmirsis? dzirdēju Jaunanglijas akcentu. Bet es jau esmu tikai nabaga autobusa šoferis laikam vairs neatceries.

Neticami, bet svešinieks tiešām atgādināja vidusskolas laiku šoferi misteru Bāronu. Viņš bija tik nicināms, ar tik draņķīgu raksturu un nelokāms kā robots, ka astotās klases pēdējā dienā samaitājām viņa gadagrāmatas foto ar skavām un atstājām aiz šofera sēdekļa. Pēkšņi atcerējos, ko misters Bārons teica katru dienu, man izkāpjot no autobusa, un ari viņš pats jau nodziedāja:

Pēdējā pietura, Portmen!

Misters Bārons? šaubīdamies prasīju, mēģinādams luktura gaismā saskatīt viņa seju.

Nosmējies viņš nokremšļojās un atkal mainīja akcentu.

Vai nu viņš, vai ari sētnieks, vīrietis stiepa vārdus kā Floridā. Jūsu kociņi jāapcērp. Piedāvāju labu cenu!

Balss skanēja tieši kā darbiniekam, kas gadiem bija kopis mūsu zālienu un tīrījis baseinu.

Kā tas iespējams? Kā jūs pazīstat visus šos cilvēkus? es brīnījos.

Tāpēc, kaesmu visi šie cilvēki. Balss jau atkal bija kļuvusi neskanīga.

Viņš iesmējās, izbaudīdams manas neizsakāmās šausmas.

Un tad es apķēros. Vai tad es biju redzējis mistera Bārona acis? Viņš vienmēr nēsāja milzīgas vecīšu saulesbrilles, kas aizsedza pusi sejas. Arī sētnieks staigāja ar tumšām acenēm un platmali. Vai es biju viņos cieši ieskatījies? Cik vēl lomu manā dzīvē bija spēlējis šis hameleons?

Kas te notiek? Emma ierunājās. Kas viņš ir?

Aizveries! misters Bārons nošņāca. Pienāks ari tava kārta!

-Jūs mani novērojāt, es secināju. Jūs nogalinājāt aitas. Jūs noslepkavojāt Mārtiņu.

Es, vai? viņš nevainīgi prasīja. Es nevienu nenogalināju.

Bet jūs taču esat nebūtne, vai ne?

Tas irviņu vārds, skanēja atbilde.

Biju neizpratnē. Sētnieku nebiju saticis jau trīs gadus, kopš māte viņa vietā bija pieņēmusi citu cilvēku, bet misters Bārons no manas dzīves bija izgaisis pēc astotās klases. Vai viņi -viņš tiešām mani izsekoja?

Kā jūs zinājāt, kur mani meklēt?

Bet, Džeikob, balss atkal mainījās, jūs taču pats man pateicāt. Zem četrām acīm, protams.

Nu jau viņam bija izsmalcināta, izglītota Amerikas vidienes cilvēka runas veids. Vīrietis pagrieza lukturi, lai gaisma kristu uz viņa sejas.

Bārda, ar kuru viendien viņu redzēju, bija pazudusi. Tagad vairs nešaubījos, ka tas ir viņš.

Doktors Golans… Manus čukstus aprija lietus bungošana.

Atcerējos mūsu telefonsarunu pirms dažām dienām. Troksnis fonā viņš teicās esam lidostā. Nekādu māsu doktors Golans negaidīja. Viņš devās pie manis.

Sagrīļojies atspiedos pret sili, kurā gulēja Mārtiņš. Manu augumu pārņēma stingums.

Kaimiņš, es sacīju, vecais vīrs, kas laistīja zālienu tovakar, kad nomira mans vectēvs. Ari tas bijāt jūs.

Viņš pasmaidīja.

Bet acis? es pajautāju.

Kontaktlēcas, viņš atbildēja.

Ar īkšķi vienu atbīdījis, viņš parādīja man baltu acābolu.

Var pabrīnīties, ko tikai mūslaikos neražo! Ja esmu uzminējis vēl dažus tavus jautājumus, tad varu atbildēt: jā, esmu diplomēts ārsts, un mani jau sen valdzina parasto cilvēku prāts. Un, nē, par spīti tam, ka mūsu seansi balstījās uz meliem, neuzskatu tos par velti izšķiestu laiku. īstenībā jau es varu ari turpmāk tev palīdzēt vai, pareizāk, mēs varētu palīdzēt viens otram.

Džeikob, lūdzu, Emma neizturēja, neklausies viņā!

Neuztraucies, es viņu mierināju. Savulaik uzticējos. Otrreiz nekļūdīšos.

Golans turpināja, it kā nebūtu dzirdējis.

Varu piedāvāt tev drošību un naudu. Varu atdot atpakaļ dzīvi, Džeikob. Tev tikai jāsadarbojas ar mums.

-Jums?

Maltusu un mani, viņš sacīja un pagriezies uzsauca pār plecu. Nāc sasveicināties, Maltus!

Durvīs aiz Golana muguras parādījās ēna, un mums uzvilnīja kodīga smaka. Bronvīne sāka rīstīties un soli atkāpās, bet Emma sažņaudza dūres, it kā gribētu tās uzlādēt. Pieskāries viņas rokai, pamāju:Pagaidi!

To visu es tev piedāvāju, Golans turpināja, mēģinādams man iedvest, ka runā saprātīgi. Palīdzi mums atrast tādus cilvēkus kā tu! Tad tev nebūs jābaidās nedz no Maltusa, nedz viņa brāļiem. Varēsi dzīvot mājās. Brīvajā laikā kopā ar mani apceļosi pasauli, un par to mēs tev kārtīgi maksāsim. Taviem vecākiem pateiksim, ka esi mans zinātniskais līdzstrādnieks.

-Ja es piekritīšu, kas notiks ar maniem draugiem?

Golans nevērīgi pamāja ar šaujamo.

Viņi jau sen ir izdarījuši izvēli. Galvenais taču ir tas, ka ir uzsākts liels projekts. Tas darbojas, Džeikob, un tu tajā piedalīsies.

Vai apsvēru tādu iespēju? Laikam gan, vismaz bridi. Doktors Golans piedāvāja tieši to, ko biju meklējis: trešo variantu. Nākotni, kurā navjāpaliek te uz mūžīgiem laikiem, bet nav arījādodas projām un jāmirst. Taču pietika uzmest skatienu draugiem, kuru sejas bija savilktas bažās, lai es noraidītu jebkuru vilinošu piedāvājumu.

Nu? doktors Golans jautāja. Kāda būs tava atbilde?

Labāk mirt nekā palīdzēt jums.

Bet tu man jau esi palīdzējis, viņš sacīja.

Un sāka atkāpties uz durvīm.

Žēl, ka mums vairs nebūs seansu, Džeikob. Taču viss, manuprāt, nav zaudēts. Ar jums četriem nabaga Maltusam varbūt pietiks, lai atbrīvotos no pazemojošā stāvokļa, kurā viņš tik ilgi iestrēdzis.

Ai nē, Enohs činkstēja, es negribu, lai mani apēd!

Neraudi, nepazemojies, Bronvīne šņāca. Mums viņi tikai jānogalina!

Žēl gan, ka nevaru palikt un noskatīties! Golans no durvīm uzsauca. Man tas ļoti patīk.

Un tad viņš jau bija aizgājis, atstādams mūs ar Maltusu. Dzirdēju tumsā tukšpaura elpu, it kā pilētu milzīga caurule. Visi spērām soli atpakaļ, tad vēl vienu, līdz atdūrāmies ar muguru pret sienu un palikām stāvam kā notiesātie, kas gaida šāvienu zalvi.

Man vajag gaismu, čukstēju Emmai, kas bija tik satriekta, ka laikam bija aizmirsusi par savām spējām.

Viņas plaukstās parādījās liesma, un mirgojošajās ēnās ieraudzīju nezvēru, kas lavījās gar silēm. Mans nakts murgs. Sakumpis, bez matiem, kails, melni pelēkā lāsumainā āda nokarājās no skeleta ļenganās krokās, acis iegrimušas pilošos pūžņos, kājas līkas, pēdas vērstas uz iekšu, rokas deformējušās bezjēdzīgās ķetnās, no galvas līdz kājām krunkains un izkāmējis kā neiedomājami vecs vīrs. Tomēr galvenā šī radījuma īpašība bija milzīgi lielie žokļi un atieztie zobi, gari un asi kā gaļas cirvīši; mute nespēja tos saturēt, tāpēc lūpas visu laiku bija savilktas baisā smaidā.

Tagad drausmīgie zobi atkabinājās, mute atsprāga vaļā, un no tās izšāvās trīs muskuļainas mēles, resnas kā mana plaukstas locītava. Mēles atritinājās līdz telpas vidum, trīs metrus vai pat vairāk, un locīdamās gaidīja, radījumam saraustīti elpojot caur diviem leproziem caurumiem sejā. Tas izbaudīja mūsu smaržu un apsvēra, kā vislabāk mūs aprit. Nebijām vēl miruši tikai tāpēc, ka mūs varēja viegli nogalināt: tukšpauris jutās kā gardēdis pirms smalkas maltītes, kad nav vajadzības steigties.

Pārējie neredzēja tukšpauri tik skaidri, cik es, tomēr manīja uz sienas ēnu ar virvēm līdzīgajām mēlēm.

Ko viņš gaida? Emma čukstēja. Kāpēc neuzbrūk?

Viņš ar mums spēlējas, es atbildēju. Zina, ka esam sprostā.

Mēs neesam rotaļlietas, Bronvīne murmināja. Jātiek tuvāk, lai varu izdauzīt viņa nolādētos zobus.

Es tavā vietā viņa zobiem netuvotos, atrūcu.

Tukšpauris spēra vairākus dimdošus soļus uz priekšu tieši

tik, cik mēs atkāpāmies, ritinādams vaļā mēles un izvērsdams tās uz visām pusēm. Ar vienu mēli tas tuvojās man, ar otru -Enoham, bet ar trešo Emmai.

Liec mūs mierā! Emma brēca, strauji atvēzēdama roku kā lāpu.

Mēle aizlocījās projām no liesmas, bet tad atgriezās kā čūska, kas gatavojas kost.

Jāmēģina tikt uz durvīm! es iekliedzos. Tukšpauris ir pie trešās siles no kreisās puses, tāpēc turieties pa labi!

Mēs to nemūžam nespēsim! Enohs atsaucās.

Radījuma mēle pieskārās Enoha vaigam, un viņš iespiedzās.

Skaitīšu līdz trīs, un tad visi reizē! Emma spiedza. Viens…

Un tad Bronvīne metās virsū tukšpaurim, brēkdama kā banšija2. Nezvērs kaukdams metās sāņus, un nokarenā āda savilkās. Viņš jau grasījās uzbrukt Bronvīnei ar visām trijām mēlēm, taču viņa, saņēmusi visus spēkus, pagrūda sili, pabāza zem tās rokas, pacēla un beigās lielo ledus blāķi kopā ar zivi un Mārtiņa ķermeni ar briesmīgu blīkšķi uzmeta nezvēram virsū.

Apmetusies uz papēža riņķi, Bronvīne dieba atpakaļ pie mums.

UZ PRIEKŠU! viņa sauca.

Palēcu sāņus, lai izvairītos no Bronvlnes, un viņa ietriecās sienā man blakus, izsizdama satrunējušajos dēļos caurumu. Enohs, augumā vismazākais no mums, izslīdēja laukā pirmais, pēc tam Emma, un tad Bronvīne sagrāba mani aiz pleciem un izgrūda mitrajā naktī, un es pat nepaguvu protestēt. Piezemējos ar krūtīm peļķē. Laukā bija nāvīgi auksts, taču jutos kā spārnos, ar mieru paciest vienalga ko, lai tikai man ap kaklu netītos nezvēra mēle.

Emma un Enohs palīdzēja man piecelties, un metāmies skriet. Mirkli vēlāk Emma apstājās un sauca Bronvīni vārdā. Pagriezāmies, sapratuši, ka viņas ar mums nav.

Saucām viņu, skatījāmies tumsā, tomēr pietrūka drosmes skriet atpakaļ. Bet tad Enohs iesaucās:

Skatieties!

Ieraudzījām Bronvīni atspiedušos pret ledus būceņa stūri.

Ko viņa gaida? Emma kliedza. BRONVĪNE! SKRIEN!

Varētu nodomāt, ka Bronvīne apskauj ēku. Pēc tam,

atkāpusies dažus soļus, viņa ieskrējās un trieca plecu sānu balstā, un ēka sagruva uz iekšu, it kā būtu celta no sērkociņiem. Gaisā pacēlās sabirzušā ledus putekļi un koka šķembas, pār ielu pārskrēja vēja brāzmas.

Brēkdami un līksmodami sagaidījām Bronvīni, kas mums skriešus tuvojās, velnišķīgi smaidīdama, un tad stāvējām lietusgāzē, viņu apskaudami un smiedamies. Taču drīz vien atkal sadrūvējāmies, satriekti par notikušo, un tad Emma pajautāja to, kas, jādomā, bija uz mēles mums visiem.

Džeikob, kā tas nebūtne tik labi tevi pazīst? Un mūs?

Tu viņu uzrunāji par dakteri, Enohs atgādināja.

Viņš bija mans psihiatrs.

Psihiatrs! Enohs iesaucās. Vienreizīgi! Tas puika mūs ne tikai nodeva nebūtnei, bet ir vēl ari stulbs kā zābaks!

Ņem savus vārdus atpakaļ! Emma iekliedzās, spēcīgi Enohu pagrūzdama.

Enohs grasījās grūst pretī, bet es nostājos starp viņiem.

Beidziet! izšķīris abus, pievērsos Enoham. Tu kļūdies. Es neesmu stulbs. Viņš ļāva man tā domāt, lai gan noteikti zināja, ka esmu īpatnis. Tomēr vienā ziņā tev taisnība. Es tiešām jūs nodevu. Atklāju vectēva atmiņas svešiniekam.

Tu neesi vainīgs, Emma sacīja. Tu taču nevarēji zināt, ka mēs tiešām eksistējam.

Varēja gan, tur nav divu domu! iesaucās Enohs. Abe viņam visu bija izstāstījis. Pat parādījis tos mūsu sasodītos foto!

Golans zināja visu, izņemot to, kur jūs meklēt, es sacīju, un es viņu atvedu pa taisno uz šejieni.

Bet viņš taču tevi muļķoja, ierunājās Bronvīne.

Es tikai gribu, lai zināt, ka es nožēloju.

Emma mani samīļoja.

Viss kārtībā. Mēs taču palikām dzīvi.

Pagaidām, Enohs noburkšķēja. Maniaks tepat vien ir. Viņš domā, kā lai mūs izbaro savam mīlulim tukšpaurim, un, varu saderēt, būs jau izgudrojis, kā pašam iekļūt cilpā.

Ak kungs, tev taisnība! Emma izdvesa.

Tādā gadījumā, es sacīju, mums viņš jāapsteidz!

Un vēltas ari. Bronvīne pamāja.

Pagriezāmies un noskatījāmies uz sagrauto ēku, kuras gruvešos jau sāka cilāties dēļi.

Manuprāt, tukšpauris nekavējoties mūs meklēs, un man vairs nebūs saldētavas, ko mest viņam virsū.

Viens iesaucās:Skrienam! Bet mēs jau traucāmies pa taku uz vienīgo vietu, kur tukšpauris nevarēja tikt mums klāt, uz cilpu. Pilsētu pametām piķa melnā tumsā, un neskaidri zilās māju kontūras atkāpās nelīdzenu klajumu priekšā. Pēc tam metāmies augšā kalnā, un pār kājām šļācās ūdens šaltis, kuru dēļ takai vairs nevarēja uzticēties.

Enohs paslīdēja un nokrita. Palīdzējuši viņam piecelties, skrējām tālāk. Kad sasniedzām virsotni, ari Bronvlnei sametās kājas, un viņa, nespēdama noturēties, noslīdēja piecus sešus metrus uz leju. Mēs ar Emmu skrējām atpakaļ, lai viņai palīdzētu, un es, saņēmis Bronvīni aiz rokām, pametu skatienu atpakaļ, cerēdams notvert radījuma aprises. Taču visapkārt bija tikai melns, plīkšķošs lietus. Mana spēja saskatīt tukšpaurus nebija pārāk laba, kad trūka gaismas. Kad, krūtīm cilājoties, pagriezāmies atkal uz virsotni, nakti izgaismoja gara zibens šautra, un pagriezies es ieraudzīju tukšpauri. Viņš bija tālu lejā, taču pārvietojās ātri, ar muskuļotajām mēlēm bliezdams pa dubļiem un rāpdamies augšup kā zirneklis.

Aiziet! es iesaucos, un mēs dragājām lejā, visi četri slīdēdami uz dibena, līdz atsitāmies pret zemi un piecēlušies varējām skriet tālāk.

Atkal uzplaiksnīja zibens. Nezvērs jau bija tuvāk. Tas virzījās uz priekšu tik ātri, ka mums bija niecīgas izredzes aizbēgt. Atlika tikai cerēt, ka pārspēsim viņu viltībā.

-Ja tukšpauris mūs panāks, tad nogalinās! es iesaucos. -Bet, ja pašķirsimies, viņam būs jāizvēlas. Mēģināšu līkumodams ievilināt viņu purvā, lai noiet dibenā. Tikmēr jūs, cik ātri vien varēdami, skrieniet uz cilpu.

Tu esi traks! Emma iesaucās. Ja kāds atpaliks, tad tikai es! Es varu cīnīties, izmantojot uguni!

Ne jau lietus laikā, es atbildēju, un neko neredzot.

Es neļaušu tev doties pašnāvībā! viņa kliedza.

Strīdēties nebija laika, tāpēc Bronvīne un Enohs skrēja uz

priekšu, bet mēs ar Emmu nogriezāmies sāņus, cerēdami, ka nezvērs sekos mums, un tā ari notika. Tukšpauris jau bija tik tuvu, ka ari bez zibens gaismas redzēju, kur viņš atrodas. Man iekšā viss sagriezās.

Skrējām, saķērušies rokās, tipinādami pa grambām un peļķēm izvagotu lauku, krizdami un ķerdami viens otru kā epileptiķi. Ar skatienu meklēju uz zemes akmeņus, lai izmantotu tos kā ieročus, un tad no tumsas priekšā iznira māja mazs būcenis ar izsistiem logiem, bez durvīm, kuru, panikas pārņemts, nepazinu.

Mums jāpaslēpjas! aizelsies saucu.

Kaut nu tukšpauris būtu galīgi stulbs, skriedams uz mājiņu, lūdzos,rnifais Dievs, kaut viņš būtu stulbs! Apmetām plašu loku, cerēdami, ka tiksim iekšā nepamanīti.

1

Tieši otrādi(franču vai).

2

Banšija parādība īru mitoloģijā, kas gaudodama pareģo nāvi.

Pagaidi! Emma iekliedzās, skrienot apkārt ēkai.

Izņēmusi no mēteļa Enoha doto marles gabalu, viņa aši

ietina no zemes paceltu akmeni, izveidojot tādu kā lingu. Pēc tam Emma paturēja to plaukstās, lai aizdegas, un beigās aizmeta projām. Ietītais akmens piezemējās tālu purvā, vārgi mirdzēdams tumsā.

Maldināšanai, viņa paskaidroja, un tad pagriezāmies un

apņēmīgi ienirām drūmajā patvērumā.

* * *

Pa durvīm, kas karājās eņģēs, iegājām tumšā, smakojošā mēslu jūrā. Kad kājas iegrima pretīgajā masā, beidzot apķēros, kur esam.

Kas tas ir? Emma čukstēja.

Juzdami dzīvnieku elpu, abi palēcāmies.

Visapkārt bija aitas vien, tāpat kā mēs patvērušās no nemīlīgās nakts. Kad acis pielāgojās tumsai, redzēju, ka mums pretī skatās desmitiem blāvi spīdīgu acu pāru.

Laikam būs tā, kā es domāju, vai ne? Emma piesardzīgi pacēla kāju.

Neņem galvā! es atbildēju. Nāc, mums jātiek tālāk no durvīm!

Paņēmu Emmu aiz rokas, un abi laipojām tālāk, līkumodami gar aitām, kas vairījās no mūsu pieskārieniem. Izlauzāmies līdz šauram gaitenim un durvīm, kas vēl turējās rāmī un sargāja no nakts; to gan nevarēja teikt par citām. Iespiedušies stūri, sakņupām un ausījāmies, paslēpušies aiz nemierīgo aitu sienas.

Centāmies neiestigt mēslos, taču, kā bija, tā bija. Minūti akli skatījies tumsā, sāku šo to izšķirt. Vienā kaktā rēgojās skalu grozi un kastes, bet man aiz muguras pie sienas karājās sarūsējuši darbarīki. Pētīju, kurš ir asāks un noderētu par ieroci. Ieraudzījis milzīgas dzirkles, piecēlos, lai tās paņemtu.

Taisies cirpt aitas? Emma pajautāja.

Labāk tas nekā nekas.

Brīdī, kad ņēmu grieznes no sienas, aiz loga atskanēja troksnis. Aitas nobijušās ieblējās, un pa izsisto logu ielīda gara, melna mēle. Pieplaku zemei, cik klusu vien varēdams. Emma aizklāja ar plaukstu muti, lai nebūtu dzirdama viņas elpa. Mēle grozījās pa istabu kā periskops, izgaršodama gaisu. Par laimi, bijām paslēpušies salassmaržīgākajā vietā. Droši vien aitu smaka pārmāca mūsu smaržu, jo mirkli vēlāk radījums acīmredzot meta mieru un atkāpās. Dzirdējām soļus, kas attālinājās.

Emma noņēma no mutes plaukstu un trīcoši izelpoja.

Laikam uzķērās, viņa čukstēja.

Gribu, lai zini, es sacīju. Ja tiksim cauri ar veselu ādu, es palikšu te.

Viņa sagrāba manu roku.

Tu tiešām tā domā?

Mājās atgriezties nevaru. Pēc visa tā, kas noticis. Lai gan no manis nav lielas jēgas, esmu tev parādā par šodienu un daudz ko citu. Iekams manis te nebija, dzīvojāt droši kā Dieva ausī.

-Ja mēs tiksim cauri ar veselu ādu, Emma pieliecās tuvāk man, es neko nenožēlošu.

Neparasts magnētiskais spēks pievilka mūsu sejas, taču lūpas nepaguva saskarties, jo klusumu satricināja šausmās pārņemtu aitu blējieni blakustelpā. Atrāvāmies viens no otra, bet aitas visapkārt sacēla pamatīgu troksni; tās drudžaini skraidīja, bēgdamas cita no citas un spiezdamas mūs pie sienas.

Nezvērs nebija tik stulbs, kā es domāju.

Dzirdējām, ka viņš atkal tuvojas. Ja mums bija laiks bēgt, tad tas jau bija pagājis, tāpēc ierakāmies smirdošajā zemē, lūgdami Dievu, lai tukšpauris paiet garām.

Degunā pēkšņi iecirtās neganta smaka, vēl pretīgāka par būceņa smirdoņu, un uz sliekšņa parādījās ari pats tukšpauris. Visas aitas zibenīgi atbēga no durvīm, spiezdamās kopā un grūzdamas mūs pie sienas tik stingri, ka nevarējām paelpot. Pieķērāmies viens pie otra, taču es neuzdrošinājos neko teikt, un neciešami saspringtu mirkli mēs dzirdējām tikai aitu blējienus un juceklīgu kāju dipoņu. Gaisu pāršķēla aizsmacis brēciens, pēkšņs un izmisīgs; tad tas tikpat spēji apklusa, un sekoja šausminoša kaulu brakšķēšana. Neredzēdams zināju, ka nezvērs saplosījis aitu.

Sākās neiedomājams juceklis. Šausmu pārņemtās aitas grūdās cita citai virsū, spiezdamas mūs pie sienas tik cieši, ka man jau metās nelabi. Tukšpauris, apdullinoši ierēcies, pacēla pie apsiekalotajiem žokļiem aitu, tad nākamo. Asinīm šķīstot, tas izkampa no katras kumosu un nometa nabaga dzīvniekus malā citu pēc cita kā nesātīgs viduslaiku karalis, baudīdams mielastu. Plosīdams aitas, slepkava lauzās uz mūsu pusi. Aiz šausmām biju sastindzis. Tāpēc nespēju izskaidrot, kas notika pēc tam.

Visi instinkti brēca, ka jāpaliek slēptuvē, jāierokas vēl dziļāk mēslos, bet tad manu ņirbošo prātu caurstrāvoja skaidra doma:Es neļaušu mums nomirt mēslu kaudzē. Pagrūdis Emmu aiz lielākās aitas, kāda bija tuvumā, metos uz durvīm.

Tās bija aizvērtas un atradās triju metru attālumā; starp mums bija daudz aitu, taču es lauzos uz priekšu kā uzbrucējs futbola laukumā. Pagrūdu durvis ar plecu, un tās atvērās.

Izkritis laukā lietū, kliedzu:

Nāc un noķer mani, pretīgais draņķi!

Zināju, ka esmu pievērsis tukšpaura uzmanību, jo viņš baisi rūca un man garām metās pa durvīm izskrējušās aitas.

Uztrausies kājās un pārliecinājies, ka nezvērs tuvojas man, nevis Emmai, pagriezos uz purva pusi.

Necik ilgi, un tukšpauris jau mina man uz papēžiem. Es būtu varējis skriet ātrāk, bet rokās vēl turēju dzirkles man taču nebija nodoma doties projām. Bet tad pamats zem kājām kļuva mīkstāks. Skaidrs: biju ticis līdz purvam!

Divreiz nezvērs bija tik tuvu, ka mēles sitās man pret muguru, un divreiz, kad jau biju pārliecināts, ka mēle apvīsies man ap kaklu un žņaugs, līdz mana galva noripos, tukšpauris paklupa un atkrita atpakaļ. Līdz akmeņu krāvumam ar galvu uz pleciem palaimējās tikt tāpēc vien, ka zināju, kur spert katru soli. Pateicoties Emmai, es varētu mērot šo ceļu pat vētrainā bezmēness naktī.

Uzrāpies kalnā, metos uz akmens ieeju. Nokļuvu piķa melnā tumsā, taču daudz nebēdāju galvenais bija tikt līdz kambarim, tad briesmas būs garām. Pārvietojos četrrāpus, lai nezaudētu ne sekundi. Biju pusceļā, un manī jau modās piesardzīga cerība palikt dzīvam, kad pēkšņi vairs nevarēju parāpot. Man ap potīti bija apvijusies viena no tukšpaura trijām mēlēm.

Ar divām mēlēm nezvērs bija ieķēries ejas augšmalā un, atspēries dubļos, aizsedza ieeju kā vāks burku. Trešā staipījās uz manu pusi: biju tikpat kā zivs uz āķa.

Ķēros pie zemes, taču grants slīdēja cauri pirkstiem. Apgriezies uz muguras, atspēros pret akmeņiem, taču tāpat pārlieku ātri slīdēju uz tukšpaura pusi. Mēģināju iecirst pretīgajā mēlē ar dzirklēm, taču tā bija pārāk cīpslaina un sīksta raupja muskuļu virve -, bet dzirkles neasas. Tāpēc aizmiedzu acis, neparko negribēdams redzēt atplestos žokļus, un ar pēdējiem spēkiem sagrābu dzirkles, kuras turēju sev priekšā. Šķita, ka laiks apstājas: esmu dzirdējis, ka tā notiek autoavārijās un katastrofās uz dzelzceļa vai lecot ar izpletni no lidmašīnas. Grūdu dzirkles; tās iegrima nezvēra augumā un tad pret kaut ko atdūrās.

Man aizrāvās elpa; tikmēr tukšpauris neganti brēca. Izlidojuši laukā no tuneļa, abi noripojām pa nogāzi purvā, un, kad atvēru acis, redzēju, ka dzirkles esmu iegrūdis līdz spalam viņa acu dobumos. Tukšpauris kvieca kā desmit vienlaikus izrūnīti kuiļi. Tas vāļājās un mētājās lietus izmērcētajā purvā, un no acu dobumiem gar dzirkļu sarūsējušajiem rokturiem plūda melnas, biezas upes.

Jutu, ka nezvērs mirst, dzīvība viņā dzisa un mēles tvēriens ap manu potīti atslāba. Ari manī notika pārmaiņas: panikas kamols kuņģī pamazām atritinājās. Beigās radījums sastinga un nogrima, un virs tā galvas saslēdzās gļotas. Nu par tukšpauri liecināja vienīgi tumšo asiņu plankums.

Bet tad ievēroju, ka purvs sūc mani iekšā līdz ar nezvēru. Jo izmisīgāk pūlējos no tā izkļūt, jo vairāk tas mani laikam gribēja. Iedomājos, cik dīvains atradums mēs būtu pēc tūkstoš gadiem, abi saglabājušies purvā.

Mēģināju aizsniegt stingru zemi, taču grimu vēl dziļāk. Šķita, ka dubļi lien augšup pa rokām un krūtīm, apņemdami kaklu kā cilpa.

Saucu palīgā, un brīnumainā kārtā atradās dzirdīgas ausis. Sākumā nospriedu, ka man tuvojas jāņtārpiņš. Dzirdēdams Emmas balsi, atsaucos.

Ūdenī nolaidās koka zars. Es to sagrābu, un viņa vilka mani laukā, un, kad beigās tiku ārā no slīkšņas, trīcēju tik neganti, ka nevarēju nostāvēt kājās. Emma sakņupa man līdzās, un es iekritu viņas rokās.

Es nogalināju tukšpauri! Tiešām nogalināju! Dzīvojot baiļu varā, man pat prātā nebija ienācis, ka varu nonāvēt briesmoni!

Jutos spēcīgs. Es spēšu sevi aizsargāt! Apzinājos, ka tik stiprs kā vectēvs nekad nebūšu, taču nebiju arī vārgs mīkstpēdiņš. Lai nu kā, es jaudāšu briesmoņusnogalēt.

Sāku smieties. Emma mani samīļoja, piespiedusi vaigu pie manējā.

Es zinu, ka Abe ar tevi lepotos, viņa sacīja.

Mēs saskūpstījāmies, siltām lietus lāsēm pilot no deguniem mūsu tikko atvērtajās mutēs, un tas bija tik jauki un mīļi. Pārlieku aši atrāvusies, Emma čukstēja:

Vai tas, ko pirmīt teici… bija nopietni?

Palikšu, ja mis Peregrīne mani pieņems. Es pamāju ar galvu.

Pieņems. Es par to parūpēšos.

Par to vēl pāragri domāt; vispirms jādabū rokā mans psihiatrs un jāatņem viņam šaujamais.

Pareizi, Emma piekrita, un viņas sejas izteiksme kļuva

skarbāka. Tāpēc nezaudēsim velti laiku.

* * *

Atstājuši aiz muguras lietu, iekļuvām dūmu un trokšņu pasaulē. Cilpa vēl nebija atjaunota, un purvā rēgojās bumbu izrautas bedres, debesīs rūca lidmašīnas, un koku rindai tālumā tuvojās oranžas liesmas. Es jau gribēju teikt, ka jāpagaida, līdz šodiena pārvērtīsies vakardienā un kara ainas izgaisīs, kad mani apvija muskuļainas rokas.

Tu esi dzīvs! Bronvīne sauca.

Turpat stāvēja Enohs un Hjū, un, kad Bronvīne no manis atrāvās, abi, pienākuši klāt, paspieda man roku un ar skatieniem nomērīja mani no galvas līdz kājām.

Piedod, ka nosaucu tevi par nodevēju, Enohs teica.

Priecājos, ka neesi miris.

Es ari, atbildēju.

Sveiks un vesels? Hjū pārlaida skatienu manam augumam.

Divas kājas, divas rokas. Sakustējos, lai viņi redz, ka viss kārtībā. Un par tukšpauri jums vairs nebūs jāuztraucas. Mēs viņu nomušījām.

Ak, pieticības iemiesojums! Emma lepni izsaucās.

Viņu nobeidzitu!

Lieliski! Hjū sacīja, taču ne viens, ne otrs nespēja izspiest smaidu.

Kas noticis? es uzprasīju. Paklau? Kāpēc visi trīs neesat mājās? Kur ir mis Peregrīne?

Mis Peregrīnes nav, Bronvīne, trīcot lūpām atbildēja.

Mis Eivosetas ari ne. Viņš ir aizvedis abas projām.

Ak kungs! Emma izdvesa.

Bijām nokavējuši.

Viņš atnāca apbruņots, Hjū pētīja dubļus. Mēģināja sagūstīt Klēru, bet viņa iekampa tam ar aizmugures muti, tāpēc viņš sagrāba mani. Turējos pretī, bet viņš iesita man ar šauteni pa galvu, un es nokritu zemē.

Hjū pieskārās ar roku aiz auss, un viņa pirksti notašķījās ar asinīm.

Mūs ieslēdza pagrabā un piedraudēja: ja direktore un mis Eivoseta nepārvērtīsies putnos, viņš man izcaurumos galvu. Abas paklausīja, un nelietis iebāza viņas būri.

Viņam bija būris? Emma brīnījās.

Hjū pamāja ar galvu.

Pavisam mazs, tāpēc viņām nav, kur apgriezties; arī pārvērsties vai aizlidot projām nav iespējams. Manuprāt, biju galīgi šļaugans, taču viņš iegrūda mani pagrabā kopā ar citiem un aizskrēja ar putniem projām.

Kad atnācām, tur ari viņus atradām, Enohs sarūgtināts sacīja. Noslēpušies lejā kā nodevēju bars.

Mēs neslēpāmies! Hjū iesaucās. Viņš mūs ieslēdza! Viņš mūs būtu nošāvis!

Aizmirsīsim par to! Emma nošņāca. Uz kurieni viņš aizskrēja? Kāpēc nedzināties pakaļ?!

Mēs nezinām, uz kurieni, Bronvīne atbildēja. Cerējām, ka jūs būsiet redzējuši.

Mēs neko neredzējām! Emma izmisumā iespēra akmenim.

Hjū kaut ko izņēma no krekla. Mazu fotoattēlu.

Pirms aiziešanas viņš iebāza man to kabatā. Teica ja mēģināsim sekot, ar mums notiks tas pats.

Bronvīne izrāva foto no Hjū rokām.

Ak! viņa izdvesa. Vai tā ir mis Kraukle?

Manuprāt, mis Vārna, Enohs atbildēja, ar delnu berzēdams seju.

Skaidrs. Varam uzskatīt, ka viņas jau ir mirušas, Enohs vaidēja. Es zināju, ka pienāks tāda diena!

Mums nevajadzēja atstāt māju, Emma satriekta sacīja. Milardam bija taisnība.

Purva otrā galā nokrita bumba, un apslāpētajam sprādzienam sekoja saraustītās slīkšņas šļaksti.

Mirkli pagaidiet, es sacīju. Pirmkārt, nav teikts, ka tā ir mis Kraukle vai mis Vārna. Tikpat labi šī varētu būt parasta putna fotogrāfija. Ja Golans gribētu mis Peregrīni un mis Eivosetu nogalināt, kāpēc viņam būtu jāķēpājas un abas jānolaupa? Ja viņš būtu gribējis nonāvēt, viņas jau būtu mirušas.

Pēc tam es vērsos pie Emmas:

Ja mēs nebūtu aizgājuši, tad ari tiktu ieslodzīti pagrabā kopā ar visiem, bet tukšpauris vēl klaiņotu apkārt!

Nemēģini mani iepriecināt! Emma attrauca. Tas viss notikatavas vainas dēļ!

Pirms desmit minūtēm tu paudiprieku!

Pirms desmit minūtēm es nezināju par mis Peregrīnes nolaupīšanu!

Beidziet! Hjū iesaucās. Tagad taču galvenā nelaime ir mis Peregrīnes nolaupīšana, un mums viņa jāatved atpakaļ!

Labi, es uzsaucu, tad sāksim domāt! Uz kurieni jūs viņa vietā vestu divas nolaupītas imbrines?

Viss atkarīgs no tā, ko ar viņām gribētu darīt, Enohs atbildēja, bet to mēs nezinām.

Vispirms projām no salas, Emma atbildēja. Un tam vajag laivu.

Betno kuras salas ? Hjū prasīja. Cilpā vai ārpus tās?

Ārpusē plosās vētra, es izmetu. Ar laivu tādā laikā tālu netikt.

Tad viņam jābūt mūsu pusē, Emmas balsi iegailējās cerība. Ko mēs te vēl čiepstam? Iesim uz dokiem!

Viņšvarētu būt dokos, Enohs piekrita. Proti, ja vēl nav aizbraucis. Pat tad, ja vēl nav un mums palaimējas tumsā viņu atrast, pat ja pa ceļam kāda šķemba neizcaurumos mums bikses, ir jāuztraucas arī par viņa šaujamo. Vai jūs visi esat nojūgušies? Kas būs labāk: nolaupīts Putns vai tā nošaušana mūsu acu priekšā?

Man nav ko teikt! Hjū izsaucās. Tātad atmetīsim visam ar roku un mierīgi iesim mājās, ko? Kurš grib pirms gulēšanas jauku, karstu tējiņu? Velns, varbūt, kamēr Putna nav uz vietas, groku?

Hjū raudāja, nikni berzēdams acis.

Un jūs pat negribatmēģināt pēc visa tā, ko viņa mūsu labā darījusi?

Taču Enohs nepaguva atbildēt, jo no ceļa mūs kāds sauca. Hjū, samiedzis acis, spēra soli uz priekšu, un viņa sejā parādījās dīvaina izteiksme.

Fiona, viņš teica.

Agrāk meitene labi ja iepīkstējās. Lidmašīnu rēkoņas un tālu sprādzienu dēļ nevarējām sadzirdēt, ko viņa saka, tāpēc metāmies skriešus pāri purvam.

Tikuši līdz ceļam, smagi elsojām, bet Fionas balss kliedzot bija aizsmakusi, un viņas acis izskatījās tikpat mežonīgas kā mati. Fiona uzreiz sāka mūs vilkt, mudināt un grūst pa taku uz pilsētas pusi, brēkdama izteiktā īru izloksnē tik drudžaini, ka neko nevarēju saprast. Saķēris meiteni aiz pleciem, Hjū lūdza viņu runāt lēnāk.

Dziļi ieelpojusi, trīcēdama kā apšu lapa, Fiona pamāja sev aiz muguras.

Milards viņu izsekoja! meitene paziņoja. Kad mūs ieslēdza pagrabā, viņš paslēpās un, tiklīdz svešais laidās projām, izsekoja!

Uz kurieni svešinieks devās?

Viņam bija laiva.

Skaidrs! Emma iesaucās. Doki!

Nē, Fiona paskaidroja, tā bijatava laiva, Emma. Par kuru, tavuprāt, neviens nezina un kuru tu sien savā vietā pie līcīša. Iekāpa ar visu būri, bet laiva gāja uz riņķi, un tad uznāca spēcīgs paisums, tāpēc viņš kaut kā aizlrās līdz bākas klintij, bet tālāk nav ticis.

Cik ātri vien varēdami, skrējām uz bāku. Kad sasniedzām klintis, biezā niedru puduri ieraudzījām pārējos bērnus.

Zemē! Milards nošņāca.

Nokrituši uz ceļiem, rāpojām uz priekšu. Bērni sarāvušies sēdēja ne pārāk ciešā bariņā, paslēpušies aiz niedrēm, un pēc kārtas novēroja bāku. Visi izskatījās bezgala pārbijušies, sevišķi jau mazākie, it kā vēl pilnībā nesaprastu notiekošo murgu. Šausmas, ko paši tikko bijām pārdzīvojuši, centāmies aizmirst.

Aizrāpojis pa zāli uz klints malu, sāku vērot. Aiz nogrimušā vraka redzēju Emmas kanoe laiviņu, piesietu pie klintīm. Golanu un imbrines nekur nemanīju.

Nez ko šis tur dara? es sacīju.

Kas to lai zina? Milards atbildēja. Droši vien gaida, ka pēc viņa atbrauks, vai ari mierīgākus ūdeņus, lai var aizpeldēt.

Manā laiviņā? Emma šaubījās.

Es taču teicu: ej nu sazini!

Cits pēc cita nodārdēja trīs apdullinoši blīkšķi, un mēs sarāvāmies. Debesis krāsojās oranžas.

Vai bumbas mums tuvumā nekritīs, Milard? Emma pajautāja.

Mans pētījums attiecas tikai uz cilvēku un dzīvnieku izturēšanos, viņš atbildēja, ne jau uz bumbām.

Mums tagad to vajag kā sunim piekto kāju, Enohs izmeta.

Vai jums tuvumā nav citu paslēptu laivu? vērsos pie Emmas.

Baidos, ka ne, viņa atbildēja. Būs vien jāpeld.

Pārpeldēsim, un ko tad? Milards prasīja. Gaidīsim, lai mūs sašauj gabalos?

Gan jau kaut ko izgudrosim, Emma atbildēja.

Milards nopūtās.

Burvīgi! Improvizēta pašnāvība.

Nu? Emma uzlūkoja mūs visus pēc kārtas. Vai kādam ir padomā kas labāks?

-Ja te būtu mani kareivji… Enohs iesāka.

Ūdeni viņi izjuktu gabalos, Milards sacīja.

Enohs nokāra galvu. Pārējie klusēja.

Tātad nolemts, Emma turpināja. Kas piedalās?

Pacēlu roku. Bronvīne ari.

Jums vajadzēs ari kādu, ko nebūtne nevar redzēt, -ierunājās Milards. Ja vajag, ņemiet līdzi mani.

Ar četriem pietiks, Emma noteica. Ceru, ka visi esat labi peldētāji.

Nebija laika domāt vai gari atvadīties. Pārējie novēlēja mums veiksmi, un mēs devāmies ceļā.

Nometuši melnos mēteļus, rikšojām pa zāli, pieliekušies kā kaujas vienība, līdz nonācām uz takas, kas veda uz pludmali. Slidinājāmies lejup uz dibena, un smilšu vērpetes bira ap mūsu kājām un uz biksēm.

Un tad virs galvas atskanēja troksnis, it kā darbotos piecdesmit motorzāģi, un mēs pieliekušies ieraudzījām lidmašīnu, kas sacēla vēju, radot smilšu vētru. Sakodu zobus, gaidot bumbas sprādzienu, kas mūs saplosīs gabalos. Taču viss beidzās ar izbailēm.

«

Turpinājām ceļu. Kad tikām līdz pludmalei, Emma lika mums saspiesties ciešāk.

Pusceļā ir vraks, viņa teica. Sekojiet man! Jācenšas līdz turienei tikt nemanītiem. Kad aizpeldēsim līdz vrakam, mēģināsim dabūt viņu rokā un tad nolemsim, ko darīt tālāk.

Paņemsim atpakaļ savas imbrīnes, Bronvīne bilda.

Aizrāpojuši līdz jūrai, ieslīdējām uz vēdera aukstajā ūdenī.

No sākuma bija viegli, bet, jo tālāk no krasta, jo spēcīgāk

straume spieda mūs atpakaļ. Virs galvas norūca vēl viena lidmašīna, uzraudama augšup stindzinošu ūdens šalti.

Kad bijām tikuši līdz vrakam, smagi elsojām. Pieķērušies pie sarūsējušā korpusa, turējām virs ūdens tikai galvu un skatījāmies uz bāku un tuksnesīgo saliņu, pie kuras tā bija noenkurota, taču neģēlīgo dakteri nekur nemanījām. Debesīs zemu karājās pilnmēness, lauzdamies cauri sprādzienu dūmiem un ik pa brīdim uzspīdēdams kā rēgains bākas dvīņubrālis.

Vilkāmies gar vraka malām līdz galam, un tad līdz bākas klintīm atlika vairs ap piecsimt metriem peldus atklātā ūdenī.

Manuprāt, ir jārīkojas tā, Emma paziņoja. Viņš redzēja, cik spēcīga ir Bronvīne, tāpēc viņai draud vislielākās briesmas. Mēs ar Džeikobu meklēsim Golanu un pievērsīsim viņa uzmanību, tikmēr Vīne piezagsies no aizmugures un iebelzīs viņam pa galvu. Milards paķers būri ar putniem. Vai kādam ir iebildumi?

Tikpat kā atbilde atskanēja šāviens. No sākuma nesapratām, kas tas par troksni tāls un spēcīgs: neizklausījās pēc pazīstamiem ieročiem. Mazkalibra šaujamais, kas drīzāk paukšķ nekā blīkšķ. Un, tikai dzirdot otro, kam sekoja ūdens plunkšķis līdzās, apķērāmies, ka vainīgs ir Golans.

Atkāpties! Emma iesaucās, un mēs, izlēkuši no ūdens, aši metāmies pāri vrakam, līdz zem kājām vairs nebija pamata. Ienirām atklātā jūrā. Mirkli vēlāk visi bariņā iznirām laukā, raudami iekšā gaisu.

Tiktāl nu esam tikuši! Milards izmeta.

Golans vairs nešāva, tomēr stāvēja sardzē pie bākas durvīm ar ieroci rokā.

Varbūt viņš ir beidzamais draņķis, bet stulbenis gan ne, -Bronvīne secināja. Viņš taču mūs gaidīja.

Tagad nekas nesanāks! Emma uzsita ar plaukstu pa ūdeni. Nokniebs mūs kā zvirbuļus!

Milards uzsvempās uz vraka.

Viņš nevar nošaut to, ko neredz. Iešu es.

Muļķīt, okeānā tu taču neesi neredzams, Emma atgādināja.

Tik tiešām tur, kur stāvēja Milards, ūdeni kā izgriezta rēgojās viņa auguma apakšējā daļa.

Tomēr neredzamāks par tevi, viņš atbildēja. Starp citu, es viņam sekoju līdz pat salai, un šis neko nenojauta. Manuprāt, varu tikt vēl pāris simtus metru uz priekšu.

Milardu bija grūti apstrīdēt, jo pārējās iespējas bija vai nu padoties, vai skriet pretim ložu krusai.

Jauki. Emma pamāja ar galvu. Ja esi pārliecināts, ka to spēsi.

Kādam taču jābūt varonim, viņš atbildēja un devās pa vraku projām.

Drošsirža pēdējie vārdi, es nomurmināju.

Tālumā dūmos redzēju Golanu, kas tēmēja, nometies ceļos bākas durvis un atspiedies ar roku pret kāpņu margām.

Uzmanies! es iesaucos, taču bija jau par vēlu.

Atskanēja šāviens. Milards iekliedzās.

Uzrāpušies uz vraka, skrējām pie viņa. Nešaubījos, ka mani tūlīt nogalinās, un bridi šķita, ka šļaksti zem kājām ir ložu lietus. Taču Golans nešāva droši vien pielādēja ieroci -, un mums bija mirklis drošības.

Milards apstulbis ūdeni bija nometies ceļos. Pa viņa augumu plūda asinis. Pirmo reizi ieraudzīju neredzamo zēnu no galvas līdz kājām, nokrāsotu sarkanu.

Emma saņēma viņu aiz rokas.

Milard? Ar tevi viss kārtībā? Saki kaut ko!

Man jāatvainojas, Milards atbildēja, bet ar mani laikam ir cauri esmu nošauts.

-Jāaptur asiņošana! Emma sauca. Mums jānogādā viņš krastā!

Muļķības, Milards sacīja. Otrreiz viņam tik tuvu klāt netiksiet. Ja atgriezlsieties, mis Peregrīni vairs neredzēsim!

Atskanēja vēl vairāki šāvieni. Man gar ausi aizspindza lode.

Šurp! Emma iesaucās. Nirstam!

No sākuma nesapratu, kas viņai prātā: mēs taču bijām simt pēdu attālumā no vraka gala, bet tad ieraudzīju, ka viņa norāda uz melno caurumu kravas nodalījuma durvīm.

Par abiem ar Bronvlni pacēlām Milardu un skrējām Emmai nopakaļ. Visapkārt šķindēja metāla skaidas. Varētu nodomāt, ka kāds spārda atkritumu kasti.

Aizturi elpu, piekodināju Milardam, un, piegājuši pie durvīm, ienirām ar kājām pa priekšu.

Tikuši dažus pakāpienus zemāk, apstājāmies. Mēģināju turēt acis vaļā, taču sālsūdens bija pārāk kodīgs. Ūdeni bija jūtama Milarda asiņu garša.

Emma pasniedza man elpošanas cauruli, un mirkli vēlāk es nodevu to tālāk. Skrienot biju aizelsies, tāpēc ieelpot vienreiz ik pēc dažām sekundēm man bija par maz. Plaušas sūrstēja, galva reiba.

Kāds mani paraustīja aiz krekla.Augšup! Lēni virzījos uz augšu, un Bronvlne un Emma man sekoja. Pacēlos virs ūdens tikai ieelpot un pārmīt kādu vārdu; tikmēr Milards atradās dažas pēdas zemāk, drošībā, tagad vienīgais izmantodams elpošanas cauruli.

Sačukstēdamies vērojām bāku.

Mēs nevaram te ilgi palikt, Emma sacīja, Milards noasiņos līdz nāvei.

Lai aizvilktu Milardu līdz krastam, varbūt vajadzēs divdesmit minūtes, es atbildēju. Viņš taču pa ceļam var nomirt.

Nezinu, ko vēl varētu darit!

Bāka ir pavisam tuvu, ierunājās Bronvlne. Aiznesīsim Milardu uz turieni!

Tad Golans liksvisiem noasiņot līdz nāvei! iesaucos.

Viņam tas neizdosies! Bronvlne atbildēja.

Kāpēc ne? Vai tad lodes no tevis atlēks?

Varbūt, Bronvlne noslēpumaini pasmaidīja un, dziļi ieelpojusi, pazuda zem kāpnēm.

Nez ko viņa izdomājusi? es prasīju.

Emma bija uztraukusies.

Nav ne jausmas. Tomēr jebkurā gadījumā viņai jārīkojas ātri.

Paskatījies lejup, lai redzētu, ko Bronvlne dara, ieraudzīju uz kāpnēm Milardu un ap viņu neparasti fluorescējošas zivis. Bridi vēlāk iznira Bronvlne ar taisnstūrveida metāla plāksni, apmēram 1,8 metrus garu un 1,2 metrus platu, ar kniedētu apaļu caurumu augšmalā. Viņa bija izcēlusi no eņģēm kravas nodalījuma durvis!

Un ko tu ar tām domā darīt? Emma brīnījās.

Došos uz bāku, Bronvlne atbildēja.

Nostājusies viņa turēja durvis sev priekšā.

Vīn, viņš taču tevi nošaus! Emma iekliedzās.

Kā atbilde nosprakšķēja šāviens, un no durvju labās malas atsitās lode.

Vienreizīgi! es iesaucos. Tas taču ir vairogs!

Emma sāka smieties.

Vīn, tu esi ģēnijs!

Milardu es varu nest kukuragā, bet jūs, pārējie, iesiet man aiz muguras.

Izcēlusi Milardu no ūdens, Emma aplika viņa rokas ap Bronvīnes kaklu.

Te nu gan ir brīnišķīgi, Milards izdvesa. Emma, kāpēc tu man nekad neesi stāstījusi par eņģeļiem?

Kādiem eņģeļiem?

Jaukiem, zaļiem eņģeļiem, kas lidinās tuvu zemei. Viņš drebēja, un balss skanēja sapņaini. Viņi laipni piedāvāja aizvest mani uz debesīm.

Uz debesīm pagaidām neviens nedosies, Emma nobažījusies atbildēja. Turies pie Bronvīnes, norunāts?

Ļoti labi, viņš apātiski atbildēja.

Emma nostājās Bronvīnei aiz muguras, pieturēdama Milardu, lai viņš nenoslīd zemē. Bet es vilkos aiz Emmas, mūsu zosu gājiena galā. Smagiem soļiem devāmies pāri vrakam uz bākas pusi.

Bijām milzīgs mērķis, un Golans nekavējoties sāka tukšot šaujamā aptveri. Lodes atsitās no durvīm ar apdullinošu troksni, tomēr zināmā mērā nomierinoši. Pēc desmit, divpadsmit šāvieniem Golans pieklusa. Tomēr nebiju tik liels optimists, lai cerētu, ka viņam beigusies munīcija.

Kad tikām līdz vraka galam, Bronvīne uzmanīgi veda mūs tālāk ūdenī, visu laiku turēdama sev priekšā masīvās durvis. Mūsu zosu gājiens pārvērtās peldēšanā pa suņu modei -bariņā viņai aiz muguras. Emma pa ceļam runāja ar Milardu, uzdodama jautājumus, lai viņš nezaudētu samaņu.

Milard! Nosauc premjerministra vārdu!

Vinstons Čērčils, viņš atbildēja. Vai tu galīgi esi sviestā?

Kas ir Birmas galvaspilsēta?

Ak kungs, nav ne jausmas. Ranguna.

Labi. Kad tev ir dzimšanas diena?

Beidz bļaustīties un ļauj man mierīgi noasiņot!

Nelielo attālumu līdz bākai pieveicām samērā ātri. Kad

Bronvīne uzlika mūsu vairogu plecā un sāka kāpt klintī, Golans raidīja dažus šāvienus, un ložu trieciens izsita meiteni no līdzsvara. Sarāvušies gājām aiz Bronvīnes muguras, un viņa sagrīļojusies gandrīz noslīdēja no klints; ja tā būtu noticis, viņa ar savu un durvju svaru būtu mūs sašķaidījusi. Emma piespieda rokas Bronvīnes krustiem un pagrūda. Beigās Bronvīne ar visām durvīm uzstreipuļoja uz stingras zemes. Rāpojām viņai nopakaļ bariņā, dzestrajā nakts gaisā drebēdami.

Bākas klints visplatākā vieta (ap četrdesmit pieciem metriem) veidoja tādu kā saliņu. Pie ēkas sarūsējušās pamatnes stiepās ducis akmens pakāpienu, vedot uz atvērtām durvīm, kurās stāvēja Golans ar pistoli rokā, tēmēdams tieši uz mums.

Nolēmis riskēt, palūrēju pa iluminatoru. Vienā rokā Golans turēja mazu būri ar tajā saspiestiem putniem, kurus tikpat kā nevarēja atšķirt vienu no otra.

Dzirdēdams svelpjam lodi, pieliecos.

Nenāciet tuvāk, citādi es abas nošaušu! Golans auroja, grabinādams būri.

Nelietis melo, es teicu. Imbrines viņam ir vajadzīgas.

Ej nu sazini, Emma atbildēja. No vājprātīgā var sagaidīt visu ko.

Bet mēs nevaramneko nedarīt.

-Jāmetas virsū! Bronvīne ieteica. Viņš nezinās, ko darīt, īstais brīdis ir TAGAD!

Nepaguvām apdomāties, kad Bronvlne traucās uz bākas pusi. Neatlika nekas cits kā sekot mūsu aizstāvei. Nākamajā mirklī pret durvīm triecās lodes, kapādamas klinti pie mūsu kājām.

Jutos kā izkāries laukā no vilciena, kas uzņem ātrumu. Bronvlne bija šausminoša: mežonīgi brēca, asinsvadi uz kakla uztūkuši, rokas un mugura notašķīta ar Milarda asinīm. Tobrīd no sirds priecājos, ka neatrodos tajā pusē durvīm.

Tuvojoties bākai, Bronvīne iesaucās:

Skrieniet pie sienas!

Abi ar Emmu paķērām Milardu un mukām pa kreisi, lai paslēptos aiz tālākā bākas stūra. Skriedams redzēju, ka Bronvīne paceļ durvis virs galvas un uzmet virsū Golanam.

Kliedzienam sekoja baigs blīkšķis, un mirkli vēlāk Bronvlne piebiedrojās mums pie sienas, piesarkusi un aizelsusies.

Laikam trāpīju! viņa satraukta teica.

Bet kas ar putniem? Emma pajautāja. Vai par tiem iedomājies?

Būri šis bija nolicis malā. Ar viņām viss kārtībā.

Labi, tomēr vajadzēja mums pajautāt, pirms sāki trakot, riskējot ar mūsu dzīvību!

Klusu! es nošņācu.

Kaut kur skrapstēja metāls.

Kas tadtas?

Viņš iet augšā pa kāpnēm, Emma atbildēja.

Sekojiet man! Milards nočērkstēja.

Pārsteigti viņu uzlūkojām. Milards stāvēja, atslējies pret sienu.

Vispirms mums jāparūpējas par tevi, es sacīju.

Vai kāds māk uztaisīt žņaugu?

Bronvlne pieliecās un noplēsa savām biksēm staras galu.

Es protu, viņa atbildēja. Apturēšu Milardam asiņošanu, bet jūs tieciet galā ar nebūtni. Pamatīgi viņam iegāzu, bet laikam jau par maz. Neļaujiet viņam atgūties!

Uzlūkoju Emmu.

Ko teiksi?

-Ja tas nozīmē, ka man jāizkausē tā nebūtnes seja, viņa

atbildēja, tad, protams, esmu ar mieru.

* * *

Pārkāpuši pār Bronvīnes nomestajām durvīm, kas iebuktētas gulēja piezemēšanās vietā uz kāpnēm, abi ar Emmu iegājām bākā šaurā, neiedomājami stāvā telpā. Ieraudzījām milzīgas kāpnes, īstenībā skeletveida trepes, kas vijās apmēram trīsdesmit piecus metrus augšup uz akmens kāpņu laukumu. Dzirdējām Golana soļus dunam uz kāpnēm, tomēr bija tik tumšs, ka nevarēja saprast, cik augstu viņš ticis.

Vai tu viņu redzi? prasīju, lūkodamies reibinoši augstajās kāpnēs.

Kā atbilde nogranda šāviens un atlecošas lodes no blakussienas, un tad sekoja nākamā zalve, ietriekdamās zemē man pie kājām. Atlēcu atpakaļ, sirdij sitot kā ar āmuru.

Rau, tur! Emma iesaucās.

Sagrābusi aiz rokas, viņa ievilka mani nišā, kur Golana šāvieni mūs nevarēja aizsniegt, zem pašām kāpnēm.

Uzkāpām dažus pakāpienus, šūpodamies kā vētras mētātā laivā.

Briesmīgas gan! Emma iesaucās, krampjaini ieķērusies margās. Ja ari tiksim augšā, viņš mūs nošaus!

Ja nevaram uzkāpt paši, es pārliku, jāmēģina dabūt lejā viņu.

Sāku līgoties turp un atpakaļ, raustīdams margas un piesizdams kājas, mēģinot iekustināt kāpnes visā garumā. Emma bridi skatījās uz mani kā uz trako, bet tad saprata un ari sāka mīdīties un zvalstīties.

Ko tad, ja sagrūs? viņa sauca.

Cerēsim, ka tik traki nebūs!

Šūpojāmies vēl negantāk. No augšas sāka birt skrūvju un blīvju lietus. Margas zvalstījās tik mežonīgi, ka es tik tikko spēju noturēties. No augšas Golans raidīja mums izmeklēti iespaidīgus lāstus, un tad kaut kas grabēdams nāca lejā un apstājās mūsu tuvumā.

No sākuma nobijos:Ak kungs Ja nu tas ir putnu būris! Metos garām Emmai uz kāpņu laukumu pārbaudīt.

Ko tu dari? Emma iekliedzās. Viņš tevi nokniebs!

Nenokniebs! es atbildēju, uzvaroši paceldams gaisā Golana pistoli.

Vēl silts no daudzajiem šāvieniem, ierocis smagi iegūla manā plaukstā. Nezināju, cik aptverē ložu un kā to varētu pustumsā pārbaudīt. Velti centos atsaukt atmiņā kaut ko noderīgu no pāris vectēva šaušanas stundām. Metos pa kāpnēm pie Emmas.

Viņš iesprostots augšā, es teicu. Jārīkojas lēni, jāmēģina prātīgi parunāt ej nu sazini, ko viņš var nodarīt putniem.

Es viņu prātīgi nogrūstu lejā, Emma caur zobiem nošņāca.

Slīdējām augšup. Kāpnes neganti šūpojās un bija tik šauras, ka varējām iet tikai viens aiz otra pieliekušies, lai neatsistos ar galvu pret augšējiem pakāpieniem. Lūdzu Dievu, kaut mēs nebūtu izkustinājuši galveno sastiprinājumu vietu.

Tuvojoties mērķim, palēninājām gaitu. Neuzdrošinājos skatīties lejup; ar vienu roku turēdamies pie drebošajām margām, bet otrā sagrābis Golana ieroci, domāju tikai par kājām un pakāpieniem. Nekas cits man vairs neeksistēja.

Gaidīju zibenīgu uzbrukumu, bet tas izpalika. Kāpnes beidzās ar akmens laukumiņu mums virs galvas, caur kuru ieplūda nakts dzestrums un svilpoja vējš. Izbāzu pa caurumu šaujamo, pēc tam galvu. Saspringu, gaidīdams cīniņu, taču Golanu nekur nemanīju. Vienā pusē griezās milzīgs lukturis ar biezām stikla sienām tik tuvu tas žilbināja, un, kad gaisma slīdēja man pāri, vajadzēja piemiegt acis -, bet otrā pusē stiepās tievas margas. Tālāk pletās tukšums: desmit stāvi zila gaisa, bet vēl tālāk klintis un bangojoša jūra.

Uzkāpis uz šaurās pārejas, pagriezos un pasniedzu roku Emmai. Stāvējām, ar muguru atspiedušies pret siltajiem luktura stikliem, pagriezuši seju pret vēso vēju.

Putns nav tālu, Emma čukstēja. Es viņu jūtu.

Meitene pagrozīja locītavu, un viņas plaukstā iedegās

neganti sarkana liesma. Spilgtā krāsa liecināja, ka šoreiz Emma to neuzbūra gaismai, bet gan kaujai.

Mums jāpašķiras, es teicu. Tu ej pa vienu malu, es iešu pa otru. Tad šim nebūs, kur sprukt.

Man bail, Džeikob.

Man arī. Bet viņš ir ievainots, un ierocis ir pie mums.

Emma, pamājusi ar galvu, pieskārās manai rokai un aši

novērsās.

Lēni gāju gar bākas gaismu, turēdams ieroci, kas, iespējams, bija pielādēts, un priekšā pamazām atritinājās skats uz otru pusi.

Golanu ieraudzīju pietupušos, nokārtu galvu, pret margām atspiestu muguru; starp ceļgaliem viņam bija iespiests būris. Rēta uz viņa deguna kūkuma stipri asiņoja, pār vaigiem kā asaras plūda sarkanas straumītes.

Pie būra režģiem bija piestiprināta sarkana spuldzīte. Ik pēc dažām sekundēm tā nomirgoja.

Spēru soli uz priekšu, un Golans, pacēlis galvu, paskatījās mani. Bārdas rugājos bija saķepušas asinis, viena baltā acs caurausta ar sarkanu tīklojumu, lūpu kaktiņos vīdēja siekalas.

Viņš grīļodamies piecēlās, turēdams rokā būri.

Nolieciet zemē!

Golans izlikās, ka paklausa, bet tad pēkšņi metās projām. Iekliedzies skrēju nopakaļ, taču, tiklīdz viņš pazuda aiz bākas gaismas, ieraudzīju uz betona Emmas gaismas atblāzmu. Golans kaukdams pagriezās atpakaļ ar svilstošiem matiem, aizklājis ar roku seju.

Stāt! es saucu, un nelietis saprata, ka ticis slazdā. Pacēlis būri sev priekšā, viņš neganti to sapurināja. Putni spalgi čiepstēja, caur restēm knābdami viņam rokā.

Vai to tu gribi? Golans kliedza. Uz priekšu, dedzini mani! Putni ari būs pagalam! Ja šausi, nometīšu būri lejā!

-Ja trāpīšu jums galvā, nepagūsiet!

Golans sāka smieties.

To tu neizdarīsi pat gribēdams. Laikam esi aizmirsis, cik labi pazīstu tavu kuslo, vārgo psihi. Pēc tam pats mocīsies muigos.

Lūkoju iztēloties, kā pielieku pirkstu gailim un nospiežu, prātā juzdams atsitienu un baiso rezultātu. Kāpēc tas ir tik smagi? Kāpēc, jau domājot vien par to, man trīc roka? Cik nebūtņu bija nogalinājis vectēvs? Dučiem? Simtiem? Vectēvs manā vietā būtu Golanu jau nošāvis, noguldījis, kad tas apdullis balstījās pret margām. Biju palaidis garām izdevību, un neizlēmības mirklis varēja imbrinēm maksāt dzīvību.

Milzīgais lukturis slīdēja pāri, apžilbinādams un pārvērzdams mūs mirdzošos siluetos. Gaisma iespīdēja Golanam sejā, un viņš saviebies novērsās.Atkal zaudēju izdevību, es nodomāju.

Nolieciet un nāciet mums līdzi, es sacīju. Pietiek ar vienu ievainoto.

Nezinu gan, Emma atbildēja. Ja Milards neizturēs, es padomāšu.

Gribat mani nogalināt? Golans jautāja. Jauki, pieliksim punktu. Taču tā jūs tikai mazliet novilcināsiet nenovēršamo, nemaz nerunājot par to, ka pašiem būs sliktāk. Mēs tagad zinām, kur jūs meklēt. Ieradīsies vēl citi tādi kā es, un varu galvot, ka salīdzinājumā ar viņu nodarīto ļaunumu tas, ko es izdarīju ar jūsu draugu, būs tīrā žēlsirdība.

Pieliksim punktu? Emma pārjautāja, un no viņas liesmas debesis sprakšķēdamas cēlās dzirksteles. Kas teica, ka tas notiks ātri?

Atkārtoju vēlreiz: ar viņām būs cauri. Golans piespieda būri pie krūtīm.

Emma paspēra soli uz viņa pusi.

Man ir astoņdesmit astoņi gadi, viņa sacīja. Vai tad izskatos pēc tādas, kam vajag aukli? Emmas sejā parādījās dzelžaina, neizdibināma izteiksme. Jūs pat iedomāties nevarat, cik sen jau alkstam atbrīvoties no šis sievietes aizbildniecības. Ticiet man, jūs izdarīsiet mums lielu pakalpojumu.

Golans grozīja galvu turp un atpakaļ, satraukti mūs izvērtēdams.Vai viņa nopietni? Mirkli sejā pazibēja neviltotas bailes, tomēr beigās viņš izmeta:

-Jūs esat pēdējie draņķi.

Paberzējusi plaukstas vienu pret otru, Emma tās nesteidzīgi attālināja, uzmundrinādama liesmu.

Tūlīt pārbaudīsim.

Nezināju, ko Emma darīs, taču bija jāiejaucas, lai putni nesadegtu liesmās vai netiktu pārmesti pār margām.

Pasakiet, kāpēc jums vajadzīgas imbrines, un tad Emma, iespējams, nebūs pret jums tik barga.

Mēs tikai vēlamies pabeigt iesākto, Golans atbildēja,

to, ko vienmēr esam gribējuši.

Tātad eksperimentēt, Emma secināja. Vienreiz jau mēģinājāt, un paši redzat, kas sanāca. Pārvērtāties briesmoņos!

Jā, Golans pamāja ar galvu. Cik garlaicīga gan būtu dzīve, ja viss izdotos ar pirmo mēģinājumu! Viņš pasmaidīja.

Šoreiz iesaistīsim pasaules izcilākos, spējīgākos laika manipulatorus, tādus kā abas dāmas. Šoreiz mums paveiksies. Mums bija vesels gadsimts kļūdu analizēšanai. Ir atklājies, ka vajadzēja lielāku reakciju!

Lielāku reakciju? es pārjautāju. Pagājušajā reizē jūs uzlaidāt gaisā pusi Sibīrijas!

Ja zaudēt, Golans pacilātā balsi atbildēja, tad iespaidīgi!

Atcerējies Horācija sapni par pelnu mākoņiem un degošo zemi, sapratu, kādi viņam plāni. Ja nebūtnes un tukšpauri atkal cietis neveiksmi, bojā ies krietni vairāk nekā piecsimt jūdzes neapdzīvota meža. Savukārt ja viņiem izdotos pārtapt nemirstīgos pusdievos, par ko viņi sapņo no sākta gala…

Jau iedomājoties vien, man pārskrēja auksti šermuļi. Ja valdīs viņi, dzīve pārvērtīsies īstā ellē.

Bākas gaisma atkal pagriezās, apžilbinādama Golanu, un es saspringu, gatavs viņam uzbrukt, taču mirklis bija pārāk īss.

Vienalga, Emma sacīja, varat nolaupīt kaut visas imbrīnes. Viņas jums nemūžam nepalīdzēs.

Palīdzēs gan. Pretējā gadījumā mēs viņas citu pēc citas nogalināsim. Vai arī nomaitāsim pa vienamjūs, liekot viņām noskatīties.

-Jūs esat vājprātīgs, es izspēru.

Putni čiepstēdami krita panikā. Golans tiem uzkliedza.

Nē! Vājprātīgie taču ir paši īpatņi, kas slēpjas no pasaules, lai gan varētu tajā valdīt. Pakļaujas līdz nāvei, lai gan varētu būt galvenie; ļauj vienkāršajiem, ģenētiski nevērtīgajiem ļautiņiem iedzīt sevi pagrīdē, lai gan viegli varētu tos paverdzināt. Tas taču būtu tikai likumīgi! Katra teikuma beigās Golans pakratīja būri. Tas tiešām ir vājprāts!

Apklustiet! Emma iesaucās.

Ak tad tomēr nav vienalga?

Golans vēl negantāk sapurināja būri. Sarkanās, pie režģiem piestiprinātās gaismas iemirdzējās divkārt spožāk. Strauji pagriezis galvu, Golans pētīja tumsu sev aiz muguras. Pēc tam viņš atkal pievērsās Emmai:

-Jūs viņas gribat? Lūdzu!

Golans atvēzējās ar būri pret viņas seju.

Emma iekliegušies pieliecās. Golans kā diska metējs turpināja šūpot būri, līdz tas pacēlās virs Emmas galvas, un tad palaida vaļā. Būris atsitās pret margām un iekrita naktī.

Es nolamājos, bet Emma iekliegušies metās pie margām, ķerdama gaisā. Būris iekrita jūrā. Izmantodams mūsu apjukumu, Golans pielēca un nogāza mani gar zemi, ietriecis dūri man vēderā, bet otru pazodē.

Apstulbis nevarēju paelpot. Golans grasījās pacelt pistoli, bet es visiem spēkiem centos viņu aizkavēt. Spriežot pēc Golana dedzības, ierocis bija pielādēts. Vislabākais būtu pistoli iesviest jūrā, taču tā jau gandrīz bija pretinieka rokā un es nevarēju pakustēties. Emma kliedza:Nelietis, pēdējais nelietis! un ar liesmojošām plaukstām sagrāba Golanu no mugurpuses ap kaklu.

Golana miesa sīca kā auksts steiks karstā grilā. Kaukdams viņš mani atlaida. Plānie mati uzliesmoja, taču viņš saķēra Emmas kaklu, it kā galvenais būtu nožņaugt otru, nevis pašam glābties no uguns. Pielēcis kājās un paķēris ar abām rokām pistoli, es to pacēlu.

Bridi man bija tiešām laba iespēja. Mēģināju koncentrēties, noturēt stingri roku, prātā zīmējot līniju, kas stiepās no mana pleca uz mērķi cilvēka galvu. Nē, ne jau cilvēka, bet izdzimteņa galvu. Priekšmetu. Uz nelieti, kas bija organizējis vectēva noslepkavošanu un sagrāvis visu, ko es pieticīgi saucu par dzīvi, lai cik pelēka tā bija, un atvedis mani uz šo vietu šajā brīdī, lielā mērā neģēlīgi un vardarbīgi noteikdams manu dzīvi, kad vēl nebiju tik pieaudzis, lai lemtu pats.Atslābinies, ieelpo, stingri turi roku! Nu varēju viņam vardarbīgi atmaksāt izdevīgā mirklī, kas jau slīdēja projām.

Tagad spied!

Pistole manās rokās palēcās, un šķita, ka uzsprāgst Zeme: troksnis bija tik skaļš un negaidīts, ka aizvēru acis. Kad tās atdarīju, viss šķita dīvaini sastindzis. Golans vēl stāvēja Emmai aiz muguras un, sagrābis viņas rokas, vilka uz margu pusi, taču abi atgādināja bronzas statujas. Varbūt imbrīnes bija pārvērtušās cilvēkos un pielietojušas burvestību? Bet tad aina atdzīvojās: Emma izrāva rokas no Golana tvēriena, bet viņš sāka steberēt atpakaļ un paklupis smagi atzvēlās pret margām.

Pārsteigts skatīdamies mani, Golans atvēra muti, lai kaut ko sacītu, bet nespēja. Viņš piespieda rokas pie rētas penija lielumā (biju trāpījis kaklā), un asinis kā mežģīnes pārklāja pirkstus un skrēja lejup pa viņa rokām; tad viņš, zaudējis pēdējos spēkus, pārkrita pār margām.

Tajā pašā mirkli, kad Golans pazuda mūsu skatienam, mēs viņu jau bijām aizmirsuši. Emma kliegdama māja uz jūru:

Tur, tur!

Sasprindzinājis skatienu, sekoju viņas rokai un tālu viļņos ieraudzīju lēkājam sarkanu gaismiņu. Uzsākām krosu lejup pa bezgalīgajām, ļodzlgajām kāpnēm, necerēdami tikt pie būra, pirms tas nogrimis, tomēr izmisīgi cenzdamies paspēt.

Izmetušies laukā, ieraudzījām Milardu ar apsēju un viņam blakus Bronvīni. Milards kaut ko sauca, bet es nesadzirdēju, taču pietika ar to, ka viņš ir dzīvs. Sagrābis Emmu aiz pleca, iesaucos:

Laiva!

Norādīju uz kanoe, kuru Golans bija nolaupījis un piesējis pie klints, taču tā atradās pārāk tālu, viņpus bākai, un mums nebija laika. Emma grūda mani uz atklātu jūru. Abi ieskrējām ūdenī.

Aukstumu tikpat kā nejutu. Prātā dega viena doma: jātiek līdz būrim, iekams tas nav pazudis zem viļņiem. Peldējām kā traki, sprauslādami un rīstīdamies, kad melnais ūdens sitās mums sejā. Nevarēju saprast, cik tālu jau esam no būra signāluguns gaišā punkta bangojošajā, tumšajā okeānā. Būris cēlās augšup un tad krita lejup, divreiz pazuda skatienam, liekot mums sastingt un drudžaini meklēt ar acīm, līdz atkal to ieraudzījām.

Spēcīgā straume nesa būri jūrā un mūs arī. Ja nepagūtu laikus līdz tam aizpeldēt, muskuļi vairs neklausītu un mēs noslīktu. Centos baiso domu paturēt pie sevis, cik ilgi vien varēdams, taču, kad būris izgaisa trešo reizi un mēs ilgi skatījāmies, vairs nesaprazdami, kurā pusē no mums tas atrodas, neizturēju:

Mums jāgriežas atpakaļ!

Emma par to negribēja ne dzirdēt. Izrāvusies man priekšā, viņa peldēja tālāk jūrā. Sagrābu Emmu aiz kustīgajām kājām, bet viņa man iespēra.

Pazuda! Mēs to neatradīsim!

Aizveries! Aizveries! Emma kliedza, un, dzirdot smago elpu, sapratu, ka viņa ir tikpat pārguruši kā es. Aizveries un skaties!

Sagrābis Emmu aiz rokām, kliedzu viņai sejā, bet viņa atkal mani ar kājām atgrūda; kad nelaidu vaļā, Emma, nespēdama izrauties, sāka raudāt, bez vārdiem izmisīgi brēkdama.

Mēģināju vilkt Emmu atpakaļ uz bāku, bet viņa ūdenī bija kā smags akmens, kas rauj mani lejup.

Peldi! es saucu. Peldi, vai ari abi noslīksim!

Bet tad es ieraudzīju vārgu, sarkanu gaismiņu. Pavisam tuvu, pie pašas ūdens virsmas. No sākuma neko neteicu, baidīdamies, ka man rādās, bet tad gaismiņa iemirgojās otrreiz.

Emma priecīgi iekliedzās. Izskatījās, ka būris piezemējies uz nezināma vraka. Kā citādi tas varētu būt tik tuvu ūdens virsmai? Turklāt tas bija tikko nogrimis, tāpēc cerēju, ka putni vēl būs dzīvi.

Piepeldējuši klāt, ienirām, lai paņemtu būri, lai gan nezinu, kā spējām, tā aizelsušies, ievilkt elpu. Dīvaini, bet būris peldēja mums pretī.

Kā to lai saprot? es saucu. Vai te ir vraks?

Nevar būt. Vismaz agrāk nebija.

Bet kas tadtas, velns parāvis, ir?

Varētu nodomāt, ka virs ūdens iznirst garš, milzīgs valis pelēkā krāsā.

Bet varbūt no sava kapa pacēlies spoku kuģis? Jutām apakšā spēju, stipru viļņošanos, kas grūda mūs malā. Mēģinājām nostāties uz kājām, taču vilnis mūs sagrāba, līdz beigās jutām zem kājām būkšķi: ari mēs cēlāmies augšup, sēdēdami nezināmā transporta līdzekļa mugurā.

Tas iznira kopā ar mums virs ūdens, šņākdams un grabēdams kā milzīgs mehānisks briesmonis. Mūs pārsteidza putojoši viļņi, kas triecās no visām pusēm pret virsmu ar metāla režģiem. Ieķērāmies tajos ar pirkstiem, lai mūs neie-skalo jūrā. Samiedzis acis, sāļajā ūdens šalti ieraudzīju būri, kas, kā izskatījās, bija novietots starp spurām, kuras slējās no briesmoņa muguras: viena lielāka, otra mazāka. Bet tad pār mums pārslīdēja bākas stars, un spilgtajā gaismā skaidri redzēju, ka tās nav spuras, bet gan zemūdens tornis ar milzīgu tam piestiprinātu šaujamieroci. Mēs nebraucām nedz briesmoņa, nedz vaļa mugurā, nedz ari uz vraka…

Zemūdene! es iesaucos.

Tā nebija nejaušība, ka mums zem kājām pacēlās zemūdene. Droši vien tā gaidīja Golanu.

Emma, pielēkusi kājās, skrēja pa nedrošo klāju pie būra. Es uztrausos augšā. Metos skriet, bet milzīgs vilnis notrieca mūs abus no kājām.

Dzirdēdams saucienu, pacēlu galvu un ieraudzīju viru pelēkā formas tērpā, kas no lūkas tēmēja uz mums.

Nobira ložu krusa, bungojot pa klāju. Būris bija pārāk tālu mēs nepagūtu līdz tam aizskriet, kad jau būtu saraustīti gabalos, taču Emma grasījās mēģināt.

Pieskrējis klāt, saķēru viņu, un abi nokritām no klāja ūdeni. Virs mums saslēdzās melnā jūra. Lodes kapāja ūdeni, atstādamas savā ceļā burbuļus.

Kad iznirām, Emma sagrāba mani un kliedza:

Kāpēc tu to izdarīji? Man viņas jau gandrīz bija rokā!

Viņš tevi būtu nogalinājis, izrāvies atbildēju.

Bet tad man ienāca prātā, ka Emma šāvēju nebija ievērojusi, jo domāja tikai par būri, tāpēc pamāju uz klāju, pa kuru bruņots virs soļoja pie būra. Pacēlis viņš to sapurināja. Durtiņas atvērās, un es manīju dzīvību (tātad vēl bija cerība), un tad visu pārklāja bākas gaisma. Skaidri redzēju šāvēja seju: mute viņam bija saviebta glūnīgā smīnā, acis tukšas un baltas. Nebūtne!

Iebāzis roku būrī, viņš izvilka laukā izmirkušu putnu. No torņa cits kareivis pasvilpa, un pirmais vīrs pieskrēja pie lūkas.

Zemūdene sāka grabēt un šņākt. Ūdens visapkārt mutuļoja kā vārīdamies.

Peldam, vai ari mūs ieraus līdzi! kliedzu Emmai, taču viņa mani nedzirdēja, jo ar skatienu kavējās citur pie tumša ūdens laukuma zemūdenes aizmugurē.

Nākamajā mirklī viņa metās peldus pie būra. Zemūdens vaidu vidū izdzirdēju spalgu kliedzienu:Mis Peregrīne!

Atradām direktori mētājamies viļņos un plivinām vienu spārnu, bet otrs izskatījās salauzts. Emma paņēma viņu saujā. Es kliedzu, ka jālaižas projām.

Ar pēdējiem spēkiem peldējām atpakaļ. Mums aiz muguras sacēlās virpulis: ūdens, ko zemūdene iegrimstot bija atgrūdusi, atgriezās savā vietā. Jūra saņēma atpakaļ savu īpašumu un vēlējās pie reizes paķert arī mūs, taču mums bija čiepstošs, spārnots uzvaras simbols vismaz daļējas uzvaras -, un tas deva spēku, cīnoties ar nedabiski vareno straumi. Pēc tam dzirdējām Bronvīnes balsi, kas sauca mūs vārdā: spēkpilnā draudzene lauzās cauri viļņiem, lai palīdzētu mums atgriezties drošībā.

* * *

Gulējām uz klintīm zem debesīm, kas skaidrojās, raudami iekšā gaisu un aiz pārguruma trīcēdami. Milards un Bronvīne uzdeva mums daudz jautājumu, bet mēs bijām tā aizelsušies, ka nespējām izdvest ne vārda. Milards un Bronvīne bija redzējuši krītam Golanu, vērojuši zemūdenes izniršanu un to, kā virs ūdens parādījās mis Peregrīne, bet mis Eivosetu gan ne; viņi zināja, kas tagad jādara. Draugi mūs apskāva un nelaida vaļā, līdz pārstājām drebēt, un Bronvīne pabāza direktori zem krekla, lai sasildītu.

Kaut cik atguvušies, atraisījām Emmas kanoe laiviņu un īrāmies uz krastu.

Kad to sasniedzām, bērni, kas bradāja pa seklo ūdeni, skrēja mums pretī.

Mēs dzirdējām šāvienus!

Kas tā par dīvainu laivu?

Kur ir mis Peregrīne?

Izkāpām no laiviņas, un Bronvīne, pavilkuši augšup kreklu, parādīja viņai pieglaudušos putnu. Bērni saskrēja riņķī, un mis Peregrīne pacēla knābi un nočiepstēja, it kā teikdama, ka jūtas nogurusi, tomēr ir sveika un vesela. Sākās līksmošana.

Tev tas izdevās! Hjū sauca.

Olīvija nodejoja džigu, dziedādama:

Putns, Putns, Putns! Emma un Džeikobs izglāba Putnu!

Taču gaviles drīz vien pierima. Bērni ievēroja, ka nav mis

Eivosetas, un ieraudzīja, ka Milards ir nopietni ievainots. Žņaugs bija uzlikts stingri, taču viņš bija zaudējis daudz asiņu un kļuva arvien vārgāks. Enohs iedeva Milardam savu mēteli, bet Fiona piedāvāja vilnas cepuri.

Aizvedīsim tevi pie pilsētas ārsta, Emma viņam teica.

Muļķības, Milards atbildēja. Viņš savu mūžu nav saticis neredzamu zēnu un nezinās, ko ar tādu iesākt.

Kas par to, ja viņš brēkdams aizskries, Emma mierināja. Tiklīdz cilpa būs restartēta, viņš neko neatcerēsies.

Paskaties visapkārt! Cilpai jau pirms stundas vajadzēja būt kārtībā!

Milardam bija taisnība. Debesis bija mierīgas, kauja beigusies, taču mākoņu vidū vēl griezās sprādzienu dūmi.

Tas nav labi, Enohs secināja, un visi pieklusa.

Jebkurā gadījumā, Milards turpināja, viss, kas man vajadzīgs, ir mūsu mājas. Pietiks iedzert opija tinktūru un apstrādāt brūci ar spirtu. Cietusi tikai miesa. Pēc trim dienām būšu vesels kā rutks.

Bet tu taču asiņo. Bronvīne norādīja uz sarkanām lāsēm, kas bija sakritušas zem viņa smiltīs.

Tad savelc žņaugu ciešāk!

Bronvīne tā arī izdarīja, un Milards elsa tā, ka visapkārt visi bailīgi sarāvās, un beigās, zaudējis samaņu, iekrita Bronvīnes rokās.

Vai ar viņu viss kārtībā? Klēra jautāja.

Tikai noģība, un viss, Enohs atbildēja. Nav tik spirgts, kā izliekas.

Ko lai tagad dara?

Pajautāsim mis Peregrīnei! Olīvija ierosināja.

Tieši tā. Nolieciet viņu zemē, lai viņa var pārvērsties par cilvēku! Enohs sacīja. Būdama putns, direktore taču nevar pateikt, kas mums jādara.

Bronvīne nolika putnu uz sausu smilšu laukumiņa, un mēs stāvējām blakus gaidīdami. Mis Peregrīne palēca uz priekšu, tad vēl pavēzēja veselo spārnu, pagrozīja uz visām pusēm spalvoto galviņu, pamirkšķināja mums, un viss. Kā bija, tā palika putns.

-Varbūt viņai vajag mazliet privātuma, Emma ierosināja. Uzgriezīsim muguru.

Tā arī izdarījām un sastājāmies ap mis Peregrīni aplī.

Tagad ir droši, mis P., Olīvija teica, neviens neskatās!

Pēc minūtes Hjū zaglīgi pameta skatienu pār plecu:

Nekā, joprojām putns.

Varbūt viņa ir pārāk nogurusi un nosalusi, Klēra sacīja, un daudzi piekrita, ka tā varētu būt, tāpēc beigās nolēmām doties mājās un dziedēt Milardu ar pieejamiem resursiem, cerēdami, ka ar laiku un pēc atpūtas gan ar direktori, gan cilpu viss būs kārtībā.

Vienpadsmitā nodala

Rindā soļojām pa stāvo taku pāri kalna korei kā karā nogurusi veterānu vienība, nokāruši galvu. Bronvlne nesa Milardu, bet mis Peregrine bija iekārtojusies Fionas perēklim līdzīgajos matos. Ainavu nomāca dūmojoši krāteri, un šur tur rēgojās svaigi saraustīta zeme, it kā visapkārt būtu rakņājies milzīgs suns. Prātojām, kas mūs gaida mājās, bet neviens neuzdrošinājās par to runāt.

Atbildi saņēmām, nesasnieguši meža izcirtumu. Enoham aizķērās kāja, un viņš pieliecās paskatīties. Tas bija pārogļojies ķieģelis.

Izcēlās panika. Bērni skriešus metās uz priekšu pa taku. Tikuši līdz zālienam, mazākie sāka raudāt. Visapkārt griezās dūmi. Aviobumba nebija aizķērusies aiz Ādama pirksta kā parasti, bet nokritusi uz zemes un uzsprāgusi. Mājas stūris pagalma pusē bija sagruvis, un no tā cēlās dūmi. Divās istabās šāviņa lauskas bija izraisījušas nelielu ugunsgrēku. Ādama vietā rēgojās svaiga bedre, kurā visā augumā varētu nostāties cilvēks. Tagad bija viegli iztēloties, kas te kādudien būs -skumjas, apgānītas drupas, kādas redzēju pirmajā reizē, pirms vairākām nedēļām. Murgu valstība.

Mis Peregrine, nolēkusi zemē no Fionas matiem, sāka tekalēt pa apdegušo zāli, satraukti klaigādama.

Kas notiek, direktore? Olīvija prasīja. Kāpēc nav transformācijas?

Mis Peregrine varēja atbildēt tikai čiepstot. Viņa izskatījās tikpat apjukusi un nobijusies kā mēs visi.

Lūdzu, atgriezieties pie mums! Klēra nometās viņas priekšā ceļos.

Mis Peregrine pavēzēja spārnu, palēcās, acīmredzot cenzdamās, tomēr nespēdama mainīt veidolu. Uztrauktie bērni sanāca ap viņu.

Kaut kas nav kārtībā, Emma sacīja. Ja viņa spētu pārvērsties cilvēkā, tad tas jau būtu noticis.

Varbūt tieši tāpēc cilpa nobīdījusies, Enohs izteica savu viedokli. Vai atceraties seno notikumu ar mis Kestrelu, kad viņa, braucot ar divriteni, cieta negadījumā? Viņai bija sasista galva un veselu nedēļu bija jāpaliek par lauku piekūnu1. Toreiz viņas cilpa ari nobīdījās.

Kāds tam sakars ar mis Peregrīni?

Enohs nopūtās.

Varbūt mis Peregrinei cietusi galva un tagad jāgaida nedēļa, līdz viņa atlabs.

Ātri braucoša mašīna ir viena lieta, Emma iebilda, bet nebūtņu pazemojums cita. Mēs nezinām, ko tas nelietis mis Peregrinei nodarīja, pirms viņu atguvām.

Nebūtņu? Daudzskaitli?

Mis Eivosetu nolaupīja vairākas nebūtnes, es paskaidroju.

Kā tu to vari zināt? Enohs prasīja.

Zemūdenē bija Golana sabiedrotie, vai tad ne? Es redzēju tā vīra acis, kas uz mums šāva. Tur nav ko šaubīties.

Tādā gadījumā mis Eivoseta ir tikpat kā mirusi, Hjū secināja. Viņu noteikti nogalinās.

Varbūt tomēr ne, es atbildēju. Vismaz uzreiz ne.

Vienu gan es par nebūtnēm zinu droši, Enohs turpināja. Viņi slepkavo īpatņus. Tāds viņiem raksturs. Dzīves mērķis.

Nē, Džeikobam taisnība, Emma iebilda. Nebūtne pirms nāves mums pateica, kāpēc viņi nolaupa tik daudzas imbrīnes.

Viņi grib piespiest, lai tās atjauno reakciju, kas savulaik radīja caurumus, vienīgi tagad viņi grib lielākus. Daudz lielākus.

Dzirdējām nopūtu. Visi apklusām. Pametis skatienu uz mis Peregrini, redzēju, ka viņa vientuļi tup uz krātera malas, kur savulaik atradās Ādams.

Mums viņi jāapstādina, Hjū turpināja. Jāuzzina, kur viņi tur imbrines.

Bet kā? Enohs prasīja. Izsekot zemūdeni?

Kāds man aiz muguras skaļi nokremšļojās. Pagriezies ieraudzīju Horāciju, kas, kājas sakrustojis, sēdēja uz zemes.

Es zinu, uz kurieni viņi aizbrauca, viņš klusi sacīja.

Kā tā?

Vai nav vienalga, kā, galvenais, ka viņšzina, Emma iejaucās. Horācij, uz kurieni viņi aizveda mis Eivosetu?

Horācijs purināja galvu.

Vietas nosaukumu es nezinu, viņš atbildēja, taču redzēt redzēju.

Tad uzzīmē! es ierosināju.

Bridi padomājis, Horācijs stīvi piecēlās. Saplēstajā melnajā uzvalkā viņš atgādināja ceļojošu sludinātāju. Aizšļūcis līdz pelnu kaudzei, kas bija izbirusi pa iegruvušās mājas spraugu, viņš pieliecās un pagrāba pilnu riekšavu kvēpu. Plašiem vēzieniem Horācijs sāka liegajā mēnesnīcā zīmēt uz sagrautās sienas.

Sastājušies lokā, skatījāmies. Horācijs ar drošu roku uzvilka vertikālas līnijas, bet tām augšpusē cilpiņas: izskatījās gandrīz vai pēc dzeloņdrāšu žoga. Mūsu pusē viņš uzzīmēja dziļu mežu un ieēnoja to tumšu. Un tas bija viss.

Pabeidzis darbu, Horācijs aizsteberēja atpakaļ un smagi apsēdās zālē, ar tukšu skatienu vērdamies tālumā. Viegli pieskārusies viņa plecam, Emma pajautāja:

Horācij, ko vēl tu zini par to vietu?

Tur valda aukstums.

Bronvlne pienāca tuvāk un sāka pētīt Horācija darbu. Pie elkonī saliektās rokas viņai turējās Olīvija, un meitenīte bija mīļi piespiedusi galvu Bronvīnes plecam.

Manuprāt, izskatās pēc cietuma, Bronvīne secināja.

Olīvija pacēla galvu.

Paklau? viņa ierunājās. Kad mēs iesim?

Uz kurieni? Enohs noplātīja rokas. Te taču ir tikai švīku mudžeklis.

Kaut kur jau tas ir, Emma, uzmetusi viņam skatienu, sacīja.

Mēs taču nevaram iet un meklēt nezin kādu piesnigušu vietu un cietumu!

Bet ari te nav palikšana.

Kāpēc ne?

Rau, kā viss mainījies. Paskaties uz mūsu direktori! Mums te bija velnišķīgi laba dzīve, bet visam reiz pienāk gals.

Enohs un Emma labu bridi staigāja turp un atpakaļ. Sākās diskusija. Enohs apgalvoja, ka viņi pārāk ilgi bijuši ārpus pasaules, tāpēc, dodamies citur, tiks ierauti karā vai nonāks tukšpauru gūstā, un tad jau labāk izmantot visas iespējas tepat, kur vismaz pazīstams katrs stūrītis. Citi iebilda, ka karš un tukšpauri jau atnākušiuz šejieni, tāpēc nav citas izvēles. Tukšpauri un nebūtnes noteikti atgriezīsies, lai paņemtu mis Peregrini, turklāt atgriezīsies daudz lielākā skaitā. Bija jādomā par direktores likteni.

Sameklēsim citu imbrini, Emma ierosināja. Ja nu kāds zina, kā viņai palīdzēt, tad tās ir viņas draudzenes.

Bet ko tad, ja nobīdījušās ari visas pārējās cilpas? Hjū jautāja. Varbūt visas imbrines jau nolaupītas.

Nedrīkstam tā domāt.Kāda noteikti ir palikusi.

Emmai taisnība, sacīja Milards, kurš gulēja uz zemes ar mūra gabalu spilvena vietā. Ja vienīgā alternatīva ir gaidīt un tikai cerēt, ka tukšpauri vairs neparādīsies un direktore atlabs, tad, manuprāt, tā nav nekāda alternatīva.

Opozicionārus beigās sakaunināja un pārliecināja. Māju nolēma pamest. Mantību sapakot. Nolēmām ostā nočiept savām vajadzībām divas laivas un nākamajā rītā doties ceļā.

Pajautāju Emmai, kā viņi domā kuģot. Neviens bērns taču nebija atstājis salu jau astoņdesmit gadus, un mis Peregrīne nespēja nedz runāt, nedz lidot.

Mums ir kartes, viņa atbildēja un, lēni pagriezusies, uzmeta skatienu dūmojošajai mājai. Protams, ja nebūs sadegušas.

Pieteicos Emmai palīgā. Ietinuši seju mitrā drānā, uz labu laimi iegājām mājā caur sabrukušo sienu. Logu rūtis bija izbirušas, gaisā peldēja dūmi, taču Emmas plaukstās dega spoža liesma, kuras gaismā atradām ceļu uz kabinetu. Visi plaukti bija sabrukuši kā domino kauliņi. Atgrūduši tos malā un zemu pieliekušies, pārmeklējām uz gridas izmētātās grāmatas. Mums paveicās, jo vajadzīgo atradām ātri tas bija vislielākais sējums bibliotēkā. Emma, līksmi iesaukusies, pacēla to gaisā.

Iedami atpakaļ, atradām spirtu, opija tinktūru un kārtīgus apsējus Milardam. Palīdzējuši viņam iztīrīt un pārsaitēt brūci, apsēdāmies un sākām studēt grāmatu. Tas bija drīzāk atlants nekā karte zeltītā ādas iesējumā, tumšā burgundieša krāsā un katrā tā lapā bija precīzi zīmējumi, laikam uz pergamenta. Smalks, vecs izdevums, tik liels, ka tam tik tikko pietika vietas Emmas klēpī.

To sauc parDienu karti, Emma paskaidroja. Te ir visas zināmās cilpas, kas jelkad pastāvējušas.

Viņa uzšķīra lapu ar Turcijas karti. Tajā nebija nedz ceļu, nedz robežu. Visa lapa bija kā nosēta ar smalkām spirālēm -droši vien cilpu apzīmējumiem. Katrai vidū vīdēja savs simbols, bet lapas apakšā bija izskaidrojums. Tur simboli parādījās, atdalīti ar šķērssvitru no cipariem. Izvēlējies29-3-316/ ?-?-399, painteresējos:

Vai tas ir kāds šifrs?

Emma apvilka cipariem ar pirkstu.

ŠI cilpa attiecas uz mūsu ēras 316. gada divdesmit devīto martu. Tā pastāvēja apmēram līdz 399. gadam; mēnesis un diena gan nav zināma.

Un kas notika 399. gadā?

Emma paraustīja plecus.

Par to te nav rakstīts.

Pārliecies viņai pāri, uzšķiru Grieķijas karti, kas bija vēl vairāk izraibināta ar spirālēm un cipariem.

Bet kāda jēga to visu uzskaitīt? es pajautāju. Vai tad jūs varat iekļūt senajās cilpās?

Pārlecot varam, Milards atbildēja. Visai sarežģīts un bīstams pasākums, taču, pārlecot no vienas cilpas uz citu, piemēram, uz to pašu dienu pirms piecdesmit gadiem, var iekļūt veselā cilpu virknē, kas beigušas eksistēt pēdējos piecdesmit gados. Ja ir līdzekļi ceļošanai, katrā cilpā var atrast citas un tā bez sava gala.

Ceļojums laikā, pārsteigts secināju. īsts ceļojums laikā.

Apmēram.

Bet, ja runājam par šo vietu, norādīju uz Horācija ogles zīmējumu, mums taču vajadzēs izskaitļot, ne tikaikur tā ir, bet arikad ir bijusi?

Baidos, ka jā. Turklāt, ja mis Eivoseta tiešām ir nebūtņu gūstā, kuras ir negatīvi slavenas ar lēkšanu pāri cilpām, pastāv ārkārtīgi liela iespēja, ka viņa un pārējās nolaupītās imbrines pārvietotas uz pagātni. Tieši tāpēc būs sarežģītāk viņas atrast un ceļot uz turieni vēl bīstamāk. Mūsu ienaidnieki labi zina, kur atrast vēsturiskās cilpas, un parasti pie to vārtiem uzglūn.

Tad jau labi, es sacīju, ka došos jums līdzi.

Emma apsviedās apkārt ar seju pret mani.

Ai, cik brīnišķīgi! viņa iesaucās un mani samīļoja. Vai nepārdomāsi?

Pateicu, ka esmu stingri nolēmis. Lai cik noguruši, bērni svilpa un aplaudēja. Daži mani apskāva. Pat Enohs paspieda man roku. Taču, kad atkal palūkojos Emmā, smaids viņas sejā bija apdzisis.

Kas notika? es pajautāju.

Emma neveikli sarosījās.

Man tev kaut kas jāpasaka, viņa sacīja, un baidos, ka, to uzzinājis, vairs negribēsi palikt ar mums.

Tā nebūs, es apsolīju.

Tiklīdz būsim māju pametuši, cilpa aiz mums aizvērsies. Un tu varbūt nekad vairs nespēsi atgriezties savā laikā. Vismaz viegli tas nebūs.

Mani tur nekas labs negaida, es izmetu. Pat ja varētu atgriezties, neesmu pārliecināts, ka to vēlos.

Tā tu saki tagad. Es gribu, lai tu nešaubītos.

Pamājis ar galvu, piecēlos.

Kur iesi?

Pastaigāt.

Tālu negāju, tikai nesteidzīgā gaitā līdz glītā pagalma malai, vērodams debesis nu jau skaidras -, kurās bija izsēts miljoniem zvaigžņu. Ari zvaigznes ceļo laikā. Cik daudzas no tām ir jau mirušo sauļu pēdējā atblāzma? Cik daudzas jau ir dzimušas, bet to gaisma vēl nav līdz mums atnākusi? Ja šonakt ietu bojā visas saules, izņemot mūsējo, cik mūžu vajadzētu, lai mēs saprastu, ka esam vieni? Vienmēr biju zinājis, ka debesis glabā daudz noslēpumu, taču tikai tagad sapratu, cik daudz noslēpumu ir ari zemei.

Aizgāju līdz vietai, kur no meža iznāca taka. Tai vienā pusē atradās mājas un viss pazīstamais, vienkāršais, parastais un drošais.

Tomēr nē. Līdz galam ne. Vairs ne. Briesmoņi bija noslepkavojuši vectētiņu Portmenu un vajāja ari mani. Agrāk vai vēlāk viņi mani notvers. Varbūt atnākšu vienudien mājās un ieraudzīšu uz grīdas tēti asiņu peļķē. Vai mammu.

Tikmēr otrā pusē satrauktie bērni pulcējās bariņos, prātoja un kala plānus, pirmo reizi, ciktāl sniedzās viņu atmiņa, domādami par nākotni.

Gāju atpakaļ pie Emmas, kas vēl būrās pa milzīgo grāmatu. Blakus viņai tupēja mis Peregrine, ar knābi šur tur piesizdama kartei. Kad pienācu, Emma pacēla skatienu.

Esmu pilnīgi pārliecināts, es paziņoju.

Emma pasmaidīja.

Tu mani tiešām iepriecināji.

Vienīgi, pirms doties projām, man šis tas jānokārto.

* * *

Pirms pašas rītausmas devos uz pilsētu. Lietus beidzot bija mitējies, un pie apvāršņa svīda skumja diena. Galvenais ceļš atgādināja ar asinsvadiem cauraustu roku vietām plūdi bija izskalojuši granti garus grāvjus.

Nonācis Priesteru alā, izgāju cauri tukšajam bāram un kāpu augšā uz savu istabu. Aizkari bija nolaisti, tēva istabas durvis aizslēgtas (atviegloti nopūtos, jo nezināju, kā pateikt viņam to, kas jāsaka). Apsēdies paņēmu pildspalvu un papīra lapu un sāku rakstīt tēvam vēstuli.

Mēģināju viņam visu izskaidrot. Pastāstīju par īpatnajiem bērniem, par tukšpauriem un par to, ka vectētiņa Portmena stāsti, kā izrādās, ir bijuši patiesi. Tāpat ari pastāstīju par mis Peregrini un mis Eivosetu, cenzdamies, lai viņš saprot, kāpēc man jādodas projām. Lūdzu, lai neuztraucas.

Apstājos un pārlasīju uzrakstīto. Nekam neder! Tēvs nemūžam tam neticēs. Domās, ka esmu zaudējis prātu tāpat kā vectētiņš vai ari aizbēdzis, nolaupīts, vai ar galvu pa priekšu meties lejā no klints. Jebkurā gadījumā es sagrautu tēva dzīvi. Saņurcījis papīra lapu, izmetu to atkritumos.

Džeikob?

Pagriezies ieraudzīju tēvu, atspiedušos pret stenderi, ar aizmiglotu skatienu, sajauktiem matiem, dubļiem notašķītā kreklā un džinsos.

Sveiks, tēt!

Prasīšu tev tieši un īsi, viņš sacīja, un vēlos dzirdēt tiešu, īsu atbildi. Kur tu biji pagājušajā nakti?

Redzēju, ka tēvs cenšas savaldīties.

Nolēmu vairs nemelot.

Viss kārtībā, tēt. Biju kopā ar draugiem.

Tikpat kā izrāvu granātai degli.

DRAUGUS TU ESI IZDOMĀJIS! tētis iekliedzās un piesarcis nāca uz manu pusi. Nožēloju, ka mēs ar māti ļāvām tam ķertajam dakterim sevi apvārdot, lai vedu tevi uz šejieni, jo tā ir pilnīgakatastrofa! Šodien tu meloji man pēdējo reizi! Bet tagad ej uz istabu un sāc kravāt mantas! Ar nākamo prāmi brauksim projām!

-Tēt?

Kad aizbrauksim mājās, tu neiesi laukā, līdz atradīsim citu psihiatru, kurš nebūs pēdējais ēzelis!

-Tēt!

Bridi pārliku, vai nav tūlīt jābēg projām. Iedomājos, ka tētis mani saķer un sauc palīgā, un pēc tam ved uz prāmi, saslēgtu roku dzelžos, trako kreklā.

Tev būs jābrauc vienam, es paziņoju.

Tētis piemiedza acis un piešķieba galvu, it kā pārklausījies. Grasījos atkārtot, kad pie durvīm kāds pieklauvēja.

Ejiet projām! tētis iebrēcās.

Atkal klauvējiens, jau uzstājīgāks. Tētis metās pie durvīm un atrāva tās vaļā: kāpņu laukumā stāvēja Emma, kurai virs plaukstām dejoja zila liesma. Blakus viņai ieraudzīju Olīviju.

Sveicināti! teica Olīvija. Mēs gribētu satikt Džeikobu.

Tētis apstulbis skatījās uz viņām.

Kas tas…

Pagājušas viņam garām, meitenes ienāca istabā.

Ko jūs temeklējat? es viņām uzšņācu.

Mēs tikai gribējām iepazīties, Emma sacīja, saulaini smaidīdama tētim. Mēs ar jūsu dēlu jau esam labi paziņas, tāpēc nodomājām, kā jau draudzenes, jūs apciemot.

Labi, tētis teica, mezdams skatienu no vienas viešņas uz otru.

Viņš ir tiešām jauks zēns, Olivija sacīja. Tik drošsirdīgs!

Un izskatīgs! Emma piebilda un pamirkšķināja man.

Viņa sāka ripināt liesmu kā rotaļlietu. Tētis skatījās uz to

kā apburts.

J-jā, viņš stostījās, jums taisnība.

Vai jūs neiebildīsiet, ja novilkšu kurpes? Olivija pajautāja un, negaidīdama atbildi, tās noāva, un uzreiz pacēlās pie griestiem. Paldies! Te ir daudz jaukāk!

Tēt, tās ir manas draudzenes, par kurām tev stāstīju. Tā ir Emma, bet pie griestiem Olivija.

Tētis atsteberēja soli atpakaļ.

Es vēl guļu, viņš murmināja. Esmu pārguris…

No grīdas pacēlās krēsls un pielidoja pie tēva, un tam sekoja prasmīgi uzlikts medicīniskais apsējs, kas šūpojās gaisā.

Tad, lūdzu, apsēdieties! atskanēja Milarda balss.

Labi, tētis pamāja un apsēdās.

Ko tu te dari? pačukstēju Milardam. Vai tad tev nevajadzēja gulēt?

Ciemojos pie kaimiņiem. Gaisā parādījās mūsdienīga pudelīte ar tabletēm. Jāatzīst, ka nākotnē ražo apbrīnojami iedarbīgas pretsāpju zāles!

Tēt, tas ir Milards, es paskaidroju. Tu viņu nevari redzēt, jo viņš ir neredzams.

Priecājos ar jums iepazīties!

Man tāpat, Milards atbildēja.

Piegāju pie tēva un notupos pie viņa krēsla. Viņš viegli šūpoja galvu.

Es aizeju, tēt. Kādu bridi mani varbūt neredzēsi.

-Jā? Kurp tad tu dodies?

Ceļojumā.

Ceļojumā, viņš atkārtoja. Un kad tu atgriezīsies?

Vēl nezinu.

Tēvs pašūpoja galvu.

Tāds pats kā vectēvs.

Milards ielaida no krāna glāzē ūdeni un atnesa tēvam. Tēvs pasniedzās un to paņēma, it kā gaisā lidojošas glāzes nebūtu nekas neparasts. Laikam jau tētis tiešām domāja, ka sapņo.

Nu tad arlabunakti! Viņš piecēlās, atbalstījās pret krēslu un tad aizsteberēja uz guļamistabu. Durvis apstājies, tētis pagrieza seju pret mani.

Džeik?

-Jā, tēt?

Uzmanies, labi?

Es pamāju ar galvu. Tētis aizvēra durvis. Mirkli vēlāk dzirdēju, ka viņš iekrīt gultā.

Apsēdies berzēju ar plaukstām seju. Nezināju, raudāt vai smieties.

Vai mēs tev palīdzējām? Olivija pajautāja, plivinādamās pie griestiem.

Grūti pateikt, es atbildēju. Diez vai. Vēlāk viņš pamodīsies un domās, ka visu nosapņojis.

Tu varētu uzrakstīt viņam vēstuli, Milards ierosināja. Raksti, kas ienāk prātā: diez vai viņš spēs mūs izsekot.

Es jau rakstīju. Bet tas nav pierādījums.

Ak, Milards atbildēja, es saprotu, kas par problēmu.

Jauka problēma, Olivija sacīja. Žēl, kamani vecāki nemīlēja mani tik stipri, lai uztrauktos, kad aizgāju no mājām.

Emma pastiepās un paspieda man roku. Pēc tam viņa teica:

Varbūt man ir pierādījums.

Pēc tam Emma izņēma no kleitas jostas mazu maciņu ar fotouzņēmumu un man to pasniedza. Attēlā bija redzama viņa un mans vectēvs jaunībā. Emma visu uzmanību bija pievērsusi viņam, bet vectēvs gan domās kavējās citur. Bēdīgs, skaists apliecinājums manām trūcīgajām zināšanām par viņu attiecībām.

Pēc tam Abe devās karā, Emma stāstīja. Tavs tētis taču mani pazīs, vai ne?

Uzsmaidīju Emmai.

Tu neesi ne dienu vecāka!

Brīnišķīgi! Milards iesaucās. Lūk, tev pierādījums!

Vai tu visu laiku nēsāji to līdzi? dodams attēlu atpakaļ, pajautāju.

-Jā. Bet nu man to vairs nevajag.

Piegājusi pie galda, Emma paņēma pildspalvu un sāka rakstīt attēla otrajā pusē.

Kā sauc tavu tēvu?

Frenklins.

Pabeigusi rakstīt, viņa sniedza foto man. Apskatīju no abām pusēm un tad, izķeksējis no papīrgroza vēstuli, to nogludināju un noliku uz galda līdzās fotoattēlam.

Varam iet? es pajautāju.

Draugi jau stāvēja durvīs, gaidīdami mani.

-Ja tu vari, mēs ari, Emma atbildēja.

Devāmies uz kalna kori. Virsotnes tuvumā bija vieta, kur vienmēr apstiājos un pametu skatienu atpakaļ, lai redzētu, cik tālu esmu atnācis, bet šoreiz soli nepalēnināju. Dažreiz labāk ir neatskatīties.

Kad sasniedzām akmeņu krāvumu, Olīvija noglaudīja oļus kā mīļdzīvnie'kus.

Uz redzēšanos, vecā cilpa, viņa sacīja. Tu biji ļoti laba, un mēs pēc tevis ilgosimies!

Emma stingri apņēma Olīviju ap pleciem, un pieliekušās abas iegāja iekšā.

Atpūtas kcambarī Emma paturēja liesmu pie sienas un parādīja katft ko tādu, ko iepriekš nebiju ievērojis: klintī iegravētu gatfu datumu un iniciāļu sarakstu.

Te ir minēti citi laiki, kad cilvēki izmantojuši mūsu cilpu, viņa paskaidroja. Visas cilpai liktenīgās dienas.

Ieskatījies vērīgāk, ieraudzījuP.M. 3-2-1853,J.R.R. 1-4-1797 un tik tikko salasāmuX.J. 1580. Pašā apakšā bija neparasti ķeburi, kurus nespēju atšifrēt.

Rūnu zīmes, Emma sacīja, pavisam senas.

Milards rakņājās granti, līdz atrada asu akmeni, un, izmantodams otru akmeni kā āmuru, atstāja zem citiem savu ierakstu. Tas vēstīja:A.P. 3-9-1940.

Ko nozīmē A. P.? Olīvija painteresējās.

Alma Peregrine, Milards atbildēja un nopūtās. To iekalt būtu vajadzējis viņai, nevis man.

Olīvija pārlaida roku pār raupjajām zīmēm.

Kā jūs domājat, vai kādreiz uz šejieni atnāks cita imbrīne, lai izveidotu jaunu cilpu?

Es ceru. ka jā, Milards atbildēja. No sirds ceru.

* * *

Apbedījām Viktoru. Bronvīne, pacēlusi brāli ar visu gultu, iznesa viņu laukā. Pagalmā sanāca visi bērni; Bronvīne ietina Viktoru palagos un pēdējo reizi noskūpstīja uz pieres. Mēs, zēni, pacēlām gultu aiz stūriem un kā zārka nesēji iekāpām bumbas izrautajā bedrē. Mirkli vēlāk izkāpām laukā; aizkavējās vienīgi Enohs, kas, izņēmis no kabatas māla viru, maigi nolika to uz Viktora krūtīm.

Tas ir mans labākais kareivis, viņš sacīja. Būs tev sabiedrība.

Māla radījums uzslējās sēdus, bet Enohs ar īkšķi pagrūda to atpakaļ. Beigās tas pagriezās, palika zem galvas roku un acīmredzot aizmiga.

Aizbērām bedri, un Fiona, svaigajā zemē iespraudusi krūmus un vīteņaugus, sāka tos audzēt. Kamēr kravājāmies ceļojumam, Ādams jau bija vecajā vietā, bet nu tas iezīmēja Viktora kapu.

Atvadoties no mājas, daži bērni paņēma līdzi ķieģeļa lauskas vai puķes, piemēram, neaizmirstulītes, un tad mēs devāmies pēdējā pārgājienā pa salu gar dūmojošiem, pārogļotiem kokiem un lēzeno purvu ar bumbu bedrēm, pāri kalna korei un cauri pilsētiņai, kas tinās kūdras dūmos. Uz lieveņiem un durvīs stāvēja pilsētnieki, tik noguruši un nejūtīgi pēc šoka, ka, šķiet, pat neievēroja garām ejošo bariņu īpatna izskata bērnu.

Bijām klusi, tomēr satraukti. Bērni nebija gulējuši, taču to nemaz nevarēja pateikt. Bija ceturtais septembris, un pirmo reizi pēc tiešām ilga laika dienas atkal ritēja uz priekšu. Daži bērni teica, ka jūt atšķirību un var dziļāk ieelpot, arī asinis riņķojot ātrāk. Visi jutās mundrāk un dabiskāk.

Es ari.

* * *

Savulaik biju sapņojis, kā aizbēgt no ikdienišķās dzīves, lai gan tā nemaz nebija tik parasta. Vienkārši es neievēroju, ka pats esmu savdabīgs. Man pat prātā neienāca, ka varētu ilgoties pēc mājām. Tomēr, kad mazā gaismiņā, stāvēdami uz robežas starp PIRMS un PĒC, kravājām laivā mantību, iedomājoties, ka grasos pamest vecākus un labāko, vienīgo draugu, atskārtu, ka to izdarīt nav nemaz tik viegli, kā bija šķitis, nomest nastu, un viss. Atmiņas likās materializējušās un smagas, un man tās bija jāņem līdzi.

Tomēr atgriezties vecajā dzīvē bija tikpat neiespējami kā sabumbotajā bērnunamā. Mūsu krātiņu durvis bija uzspridzinātas.

Desmit īpatniem bērniem un vienam īpatnam putnam bija jāsakāpj trijās zemās airu laivās, tāpēc daudz kas bija jāizmet un jāatstāj krastā. Kad bijām gatavi ceļam, Emma ieminējās, ka būtu kaut kas jāsaka, proti, runa, veltīta ceļojumam, kas mums priekšā, taču neviens nespēja atrast īstos vārdus. Tad Enohs pacēla būri ar mis Peregrini, un viņa spalgi, ķērcoši iekliedzās. Atsaucāmies, pauzdami gan uzvaras prieku, gan žēlabas par zaudēto un domādami par to, kas jāiegūst nākotnē.

Pirmajā laivā pie airiem ķērāmies mēs ar Hjū. Enohs sēdēja laivas priekšgalā un mūs vēroja, bet Emma ar pludmales platmali galvā pētīja salu, kas sarāvās arvien mazāka. Jūra mums priekšā pletās kā bezgalīgs spogulis ar vilnīšiem. Diena bija silta, vienīgi no ūdens nāca vēsas brāzmas, un es būtu ar mieru airēt stundām. Brīnījos, kā kara laikā var būt tik mierīga gaisotne.

Otrajā laivā Bronvīne pamāja mums un pacēla pie acīm mis Peregrīnes fotoaparātu. Pasmaidīju. Vecos albumus līdzi neņēmām varbūt tas būs pirmais uzņēmums no pavisam jaunas pasaules. Šķita neparasti, ka vienudien man pašam būs sadzeltējušu fotoattēlu kaudzīte, ko rādīt skeptiskiem mazbērniem, papildinot ar fantastiskiem stāstiem.

Nolaidusi fotoaparātu, Bronvīne pacēla roku un norādīja uz kaut ko mums aiz muguras. Austošās saules staros tālu pie apvāršņa klusi slīdēja karakuģu rinda.

Sākām airēt sparīgāk.

Visi  attēli šajā grāmatā ir autentiski senas fotogrāfijas; tikai dažas ir minimāli apstrādātas, bet pārējās nekas nav mainīts. Saņēmu tās no desmit kolekcionāru personiskajiem arhīviem. Cilvēki gadiem, neskaitīdami stundas, bija tās meklējuši krāmu tirgu lielajās, nesašķirotajās fotoattēlu kaudzēs, plašos antikvariātos un senlietu tirdziņos, glābjot vēsturiski vērtīgus un satriecoši skaistus eksemplārus no aizmirstības un, visticamāk, izgāztuves. Necils, ar mīlestību veikts darbs, un es šos cilvēkus uzskatu par neapdziedātiem fotopasaules varoņiem.

12

Neredzamais zēns

Roberts Džeksons

13

Planējošā meitene

Jefims Tovbiss

14

Zēns ceļ laukakmeni

Roberts Džeksons

15

Uzkrāsotā seja

Roberts Džeksons

24

Abe snauž

Roberts Džeksons

46

Meitene pudelē

Roberts Džeksons

47

Lidojošais mazulis

Pīters Koens

48

Suns ar zēna seju

Roberts Džeksons

49

Akrobāts

Roberts Džeksons

50

Balerīnas maskās

Roberts Džeksons

59

Mis Peregrines siluets

Roberts Džeksons

86

Zēns zaķa kostīmā

Roberts Džeksons

112

Meitenes pludmalē

Thanatos arhīvs

LAPPUSE

NOSAUKUMS

KOLEKCIONĀRĀ VĀRDS

113

Ūdens ar atspulgu

Pīters Koens

114

Zēns ar savām bitēm

Roberts Džeksons

115

Gremojošās balerīnas

Roberts Džeksons

118

Emma tumsā

Mjuriela Mutē

122

Akmens krāvuma tunelis

Mārtiņš Aizeks

134

Kaujas lidmašīnas

Roberts Džeksons

143

Mis Peregrine

Autors

154

Mis Finča

Rozelīna Leibovica

155

Mis Eivoseta ar saviem

audzēkņiem

Džūlija Lorēna

158

Mis Finčas cilpa

Rozelīna Leibovica

164

Klēras zelta sprogas

Deivids Bass

169

Mūsu brīnišķīgais šovs

Roberts Džeksons

184

Bronvīne Brantlija

Roberts Džeksons

187

Meitene ar vistu

Džons van Nouts

188

Džilla un garā pupa

Roberts Džeksons

191

Švīts

Roberts Džeksons

208

Mis Naitdžāra uzņemas

visus smagos gadījumus

Autors

212

Enohs un viņa lelles

Deivids Bass

216

Viktors

Roberts Džeksons

223

Mana aviobumba

Pīters Koens

224

Tupeņu mizošana

Roberts Džeksons

225

Emmas siluets

Roberts Džeksons

227

Lūk, kāpēc

Roberts Džeksons

250

Medībās

Autors

259

Lielveikala Santaklauss

Autors

260

Vecmodīgs zobārsts

Thanatos arhīvs

261

Mārsija un nebūtne

Roberts Džeksons

271

Vīzija

Pīters Koens

306

Krā Krā Krā

Rozelīna Leibovica

344

Abe un Emma

Roberts Džeksons

349

Sākam airēt sparīgāk

Roberts Džeksons

1

Kestrel lauku piekūns(angļu vai).

PATEICĪBAS

Vēlos pateikties visiemQuirk darbiniekiem un jo sevišķi Džeisonam Rekulakam par viņa bezgalīgo pacietību un daudzām lieliskām idejām; Stīvenam Sīgelam par uzmanīgu pārlasīšanu un iedziļināšanos, tāpat arī Dūgijam Horneram, mūsdienu neapšaubāmi talantīgajam grāmatu dizaineram un komiskās iiriprovizācijas meistaram;

savai brīnišķīgajai un stingrajai aģentei Keitai Šeiferei-Testermenai;

manai dzīvesbiedrei Ebijai par mundro izturību garajos mēnešos, kad nervozi staigāju turp un atpakaļ, apaudzis ar bārdu, un sievas vecākiem Berijam un Filisai par atbalstu, tāpat arī Berija vecākiem Gledisai un Ābrahamam, kas iedvesmoja mani ar stāstu par izdzīvošanu ekstremālos apstākļos;

mammai, kurai, pats par sevi saprotams, esmu pateicīgs par visu;

visiem draugiem, fotoattēlu kolekcionāriem: neparasti dāsnajam Pīteram Koenam, Leonardam Laitfūtam, kas mani ar daudziem sapazīstināja, Rozelīnai Leibovicai, Džekam Mordam Thanatos airhīvā, Stīvam Banosam, Džonam van Noutam, Deividam Basam, Mārtiņam Aizekam, Mjurielai Mutē, Džūlijai Lorenai, Jefimam Tovbisam un jo sevišķi Robertam Džeksonam, ar kuru viņa viesistabā pavadīju daudzas jaukas stundas, meklējot īpatnus fotoattēlus;

Krišam Higinsam, kuru uzskatu par izcilāko autoritāti laika ceļojumu jomā un kurš atbildēja uz visiem maniem telefona zvaniem;

Lorijai Porterei par manu fotoportretu uz grāmatas apvāka, kurš tapis, kad pētījām dīvainas, pamestas būdas Mohaves tuksnesī.

Content

Rigss Rensoms Miss Peregrīnes nams brīnumbērniem-1

Prologs

Pirmā nodaļa

Otrā nodaļa

TREŠĀ NODAĻA

CETURTĀ NODALA

PIEKTA NODAĻA

SESTĀ NODALA

SESTĀ NODAĻA

ASTOTĀ NODAĻA

DEVĪTĀ NODAĻA

DESMITĀ NODAĻA

Vienpadsmitā nodala

PATEICĪBAS